Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, gospe, gospodje, predstavniki Vlade! Prosim, če zasedete svoja mesta. Pričenjam z nadaljevanjem 35. seje Državnega zbora Republike Slovenije. Obveščam vas, da se današnje seje ne more udeležiti poslanec gospod Anton Anderlič. Prehajamo na 17. točko dnevnega reda Gospe in gospodje! Prosim, če zasedete svoja mesta! Hvala. Torej, prehajamo na 17. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O USTANOVITVI POKRAJIN v okviru rednega postopka. Za to točko imamo na razpolago 7 ur in 10 minut. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 14 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Miranom Potrčem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za uvod pa besedo dajem predstavniku Vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Z nami je minister Ivan Žagar, minister brez listnice zadolžen za lokalno samoupravo in regionalno politiko. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Pred vami je v splošni razpravi drugi del paketa zakonov, ki so pravzaprav podlaga za ustanavljanje pokrajin. Torej, pred vami je Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin, Predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete in Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin. S tem drugim delom paketa zakonov je pravzaprav v parlamentarni proceduri celoten pakt zakonodaje, ki omogoča ustanovitev pokrajin, ki vam omogoča, da sledite tisti odločitvi takrat, ko ste se odločili za decentralizacijo Slovenije s tem, ko ste potrdili spremembo ustave, ki je pravzaprav omogočila ta postopek, je omogočila ta proces. Če se pogovarjamo o decentralizaciji Slovenije, o skladnejšem regionalnem razvoju, o nujnosti policentričnega razvoja Slovenije. lahko ugotavljamo, da se s tem strinjamo vsi, tako strokovni del javnosti kot tudi politična javnost ter ne nazadnje je temu botrovala tudi vaša odločitev pred dvema letoma. In to odločitev je še vedno možno seveda podkrepiti z nekaterimi statističnimi kazalci, nekatere podatek smo vam dali na mizo. Osebno tudi ocenjujem, da je verjetno najbolj zanimiv oziroma najbolj zgovoren kazalec domačega bruto proizvoda na prebivalca. Če mi ugotavljamo, da imamo v Sloveniji izjemno uspešno rast na tem segmentu, in če pogledamo to uspešno rast po posameznih regijah - v tem trenutku govorim o statistično razvojnih regijah - , potem lahko iz tega ugotovimo dvoje. Prvič, da je porazdelitev bruto produkta izjemno neenakomerna po celotnem območju Slovenije. Namreč, razlike so 1 proti 2 od tistega osrednjega dela, najbolj razvitega dela, do, recimo, 1 proti 5 tisti, ki se najbolj približajo osrednjemu delu, kar pa je dodatno zaskrbljujoče, je pa to, da tudi rast bruto produkta, če jo gledamo v zadnjih 10-ih letih po razpoložljivih podatkih, govori o tem, da je rast bruto produkta v osrednji regiji hitrejša kot v ostalih statistično razvojnih regijah. In to ne glede na to, če pogledamo številne ukrepe, ki so bili sprejeti skozi zakonodajo, in tudi skozi sprejemanje zakonodaje so se vedno posebej poudarjali regionalni momenti, posebej se je poudarjal skladni regionalni razvoj, ampak ne glede na to, tudi po zdajšnjih podatkih je pozitivna rast bruto produkta v osrednji slovenski regiji, gledano na povprečje v ostalih regijah, razen delno še v Podravju, je pa ta rast bruto produkta celo nižja. Seveda, ta rast bruto produkta se potem reflektira v številnih razvojnih vprašanjih posameznih območij, se reflektira v številu delovnih mest, se reflektira v kvaliteti delovnih mest, se reflektira v končni fazi v višini dohodkov v posameznih regijah. Skratka, govori o tem, da so razvojni in tudi življenjski pogoji že v izhodišču, tudi skozi te kazalce, neenakomerno porazdeljeni. Če sledimo tudi enotni listini o lokalni samoupravi, torej Evropski listini o lokalni samoupravi, je potem eno od osnovnih načel tudi enakost pred zakonom, solidarnost - skratka zagotoviti primerljive pogoje za življenje na vseh območjih Slovenije. In to je mogoče narediti oziroma narediti nujen korak naprej, izključno seveda z ustanovitvijo pokrajin. V drugem delu bi se dotaknil nekoliko sprejemanja zakonodaje, ker je tudi to v precejšnji meri tema, ki je v tem trenutku aktualna. Sama priprava zakonodaje in ves proces sprejemanja te zakonodaje je šel skozi izjemno širok krog usklajevanj: tako na strokovnem delu, tako na medresorskem delu, kot so bila tudi številna usklajevanja znotraj političnih strank tu v Državnem zboru. Jaz sem preživel kar nekaj ur na različnih poslanskih skupinah, kjer smo v fazi pripravljanja zakonodaje opravili številna usklajevanja, in si upam trditi, da smo tudi zakonodajo ustrezno nadgradili. Če pogledamo prvi paket zakonodaje, smo ga, preden je prišel v sprejem na Vlado, uskladili do te mere, da je bilo enotno mnenje ali skoraj enotno mnenje, da je zakonodaja primerna za nadaljnjo obravnavo. V naslednjih fazah je ta zakonodaja bila še dograjena. Opozoril bi na to, da tudi v fazi sprejemanja v Državnem zboru potem v drugem branju je bil dogovor, da se sprejemanje amandmajev ustavi. Torej, da so še nekatera vprašanja, ki so povezana s financiranjem pokrajin, ostala odprta in je še možno te rešitve tudi z vidika izvirnih prihodkov ustrezno nadgraditi. Vlada oziroma ustrezne službe so pripravile tudi nekatere rešitve, vendar je za to potreben dialog, je za to potrebna razprava in je treba poiskati znotraj okvirne možnosti tudi tiste najboljše, optimalne rešitve. Vendar še enkrat ponavljam, seveda je zakonodaja v veliki meri pripravljena, vendar so nekatera vprašanja še vedno odprta in jih je še vedno možno uskladiti tudi v prvem paketu treh zakonov. Kar zadeva drugi paket treh zakonov, glede na to, da je v splošni razpravi, ga je možno še v celoti korigirati in nadgrajevati, seveda tudi v tem primeru znotraj okvirov in v tem smislu, da pomeni to nadgrajevanje dodatno vrednost priprave te zakonodaje. No, in zdaj bi se dotaknil še priprave tega zakona, torej Zakona o ustanovitvi pokrajin. Ta zakon sprejemate v Državnem zboru z dvotretjinsko večino in pomeni pravzaprav najširši politični konsenz. Ta zakon je na eni strani pripravljen na podlagi strokovnih izhodišč, na drugi strani je tudi rezultat dogovorov, tudi političnih dogovorov, saj ne nazadnje je to politična odločitev tega Državnega zbora. Zakon temelji na zgodovinskih atributih, na kulturnih atributih, razvojnih atributih, temelji tudi na geografskih atributih, pa tudi prometnih atributih. In ne nazadnje zakon temelji na razdelitve Slovenije, kot se v tem že uporablja - mi že v tem trenutku uporabljamo 12 statističnih razvojnih regij, z dvema subregijama, tako z vidika skladnega regionalnega razvoja, in uporabljamo na številnih drugih področjih posameznih resornih ministrstev primerljive delitve. Kar zadeva usklajevanje tega zakona, je bila v izhodišču postavljena neka osnovna razdelitev Slovenije. In edina možna delitev, tudi z ozirom na vso razpravo, ki je potekala že v tem Državnem zboru takrat, ko smo, recimo, sprejemali Zakon o skladnem regionalnem razvoju, je bilo potem popolnoma logično, da smo za izhodišče na vladni ravni dali predlog o 14 pokrajinah, ki je temeljil na 12 razvojno-statističnih in 2 subregijah. Ta predlog je šel v široko usklajevanje v lokalne skupnosti. Ne nazadnje, sprememba ustave oziroma ustava narekuje poudarjen element lokalnih skupnosti. In po tisti prvi razpravi, torej po 60-dnevni široki razpravi, smo na podlagi prispelih predlogov, mnenj, stališč pripravili na vladni ravni izhodiščni predlog za posredovanje v Državni zbor. Torej je bila narejena prva korekcija izhodiščnega predloga seveda na podlagi teh mnenj. Skozi proceduro v Državnem zboru je bila opravljena že drugič javna razprava o tem zakonu. Že v drugem delu so občine ponovno posredovale svoja mnenja na ta predlog in moram reči, da tudi skozi to razpravo, ki je bila opravljena, in skozi vse aktivnosti, ki so se ne nazadnje vršile tudi, recimo, v preteklem tednu, lahko ugotovimo, da tudi z vidika števila pokrajin pravzaprav ni bilo, ne glede na to, da je dopuščena ta možnost, ni bilo predlogov, ki bi zmanjšali število pokrajin. Moram reči, da je ta zakon bil predstavljen v Državnem svetu, kjer je doživel zelo široko podporo. Bil je nazadnje še enkrat predstavljen vsem županom kot predstavnikom občin, torej predstavnikom lokalnih interesov. In sem prepričan, da župani in občinski sveti prenašajo mnenja svojih prebivalcev, in na tem srečanju je bila izražena velika podpora temu zakonu. Seveda se pa jaz tudi lahko strinjam, da je treba še nekatere korekcije tudi v tem primeru opraviti, ampak skozi proceduro v Državnem zboru. To je pa možno opraviti samo skozi dialog, skozi to, da je opravljena razprava, in v nadaljnjih korakih. Ta zakon je tudi v tem smislu še v celoti odprt, s tem da sem prepričan, da je že dosedanja razprava, ki je bila opravljena, pripeljala do nekih zelo izčiščenih predlogov in da še ostajajo nekatera odprta vprašanja in teh se je potrebno tudi zavedati. Prepričan sem, da je mogoče te korekcije v tem Državnem zboru tudi še opraviti. Spoštovane poslanke in poslanci, jaz bi v zaključni fazi pravzaprav apeliral na vas, vas pozivam in ne nazadnje tudi izražam prošnjo, da se opravi ta razprava, da se poiščejo skozi dialog končne rešitve te zakonodaje in da se skozi to odločitev omogoči Slovenkam in Slovencem, ki živijo po [[...]] [[opozorilni znak za konec razprave.]] [[..]]vsemu območju Slovenije, torej da se omogočijo tudi Korošcem, tudi Gorenjcem, tudi vsem tistim, ki živijo izven najrazvitejših delov Slovenije, primerljivi pogoji za življenje, torej da se pokrajinska zakonodaja potrdi. Hvala za pozornost.
Hvala gospodu ministru. Prehajamo na predstavitev stališče poslanskih skupin. Gospod Sašo Peče bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Prosim.
Spoštovani prisotni! Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev, samoimenovanih Lipe, izhaja iz naše težnje zasledovanje tistega cilja, da bi imeli v okviru naše države zakone, ki so vsebinski - prvič; drugič, zakone od katerih bodo imeli uporabniki nekaj in v našem primeru so to prebivalci posamezne pokrajine. Skratka, težimo k vsebini. Pojavlja se osnovno in po moji oceni dokaj edino vprašanje, ali so zakoni, ki so na današnji seji - ali pa bolje rečeno - , ali je zakon, ki je v tem trenutku v obravnavi, vsebinski zakon ali je zgolj in pa le zakon z lepim naslovom. Dejstvo je, da nihče izmed nas, prisotnih v tej dvorani, in nihče izmed tistih, ki so kakorkoli sodelovali pri Zakonu o ustanovitvi pokrajin, ne nasprotuje pokrajinam. Ampak, dejstvo je, da vsebina zakona, ki je danes pred nami, ne zasleduje tega, kar se od pokrajine pričakuje. Dovolite, da s tega mesta izpostavim nekaj bistvenih pomislekov skupine, ki jo v tem trenutku zastopam. Minister je pred menoj rekel: decentralizacija. Predsednik Vlade je pred nekaj dnevni rekel, da kdor si bo upal nasprotovati zakonodaji je za centralizacijo v okviru naše države. Roko na srce, temu ni tako. Če pogledamo obstoječo strukturo v okviru naše države, vidimo, da imamo nekaj 1000 četrtnih svetnikov v Republiki Sloveniji, da imamo nekaj 1000 krajevnih svetnikov v Republiki Sloveniji, da imamo nekaj 1000 občinskih svetnikov v okviru Republike Slovenije, da imamo nekaj 1000 mestnih svetnikov v okviru Republike Slovenije, da imamo državne svetnike, evropske poslance, državne poslance in če seštejemo to število ljudi, vidimo, da statistično gledamo ima že skoraj vsaka družina predstavnika v nekem organu in za vsak ta organ je bilo rečeno, da pomeni decentralizacijo v okviru naše države - pa je temu tako ali temu ni tako. Jaz osebno tudi ne verjamem v tiste lepe besede, kot jih je minister pred menoj izgovoril, češ da bo porazdeljenost na podlagi BDP-ja ali kateregakoli drugega kazalca v naši državi učinkovitejša, če bomo sprejeli njegovo zamisel o teh pokrajinah. Gospe in gospodje! Temu seveda ni tako. Razdelitev BDP-ja - Vlada Republike Slovenije bi se morala bolj potruditi tako na področju gospodarstva kot na področju ugodnega bivanja. Rad pa bi izpostavili zadevo ali pa dimenzijo, ki je do sedaj v nekaj letnirazpravi o pokrajinah ni upošteval ne minister, žal pa je nasprotovalo tudi nekaj ali pa večina političnih strank. V Poslanski skupini, samoimenovani Lipa, verjamemo, da se je potrebno iz zgodovine nekaj naučiti, najsibo pozitivne ali najsibo negativne stvari. Od leta 1994, odkar imamo uzakonjeno ali pa odkar smo imeli prve volitve v organe lokalnih skupnosti v naši državi, vidimo, da smo takrat imeli nekaj deset lokalnih skupnosti ali občin. Zakon o lokalni samoupravi, Zakon o lokalnih volitvah, Zakon o financiranju lokalnih skupnosti, vsi ti zakoni so se v temu obdobju spremenili ničkolikokrat. Po vsej verjetnosti ne bom rekel zelo mimo, če bom rekel, da vsaj vsak od teh 10-krat. Vedno pod pretvezo, češ sedaj smo pa nekaj novega spoznali. Od nekaj 10 občin leta 1994 smo v tem letu prišli na število 210. Vedno je bil govor, da bomo s ponovno drobitvijo naše države prišli do tako imenovane decentralizacije. Pa smo prišli? Očitno ne, če je minister sam v uvodu rekel, da pa je pogoj za decentralizacijo ustanovitev njegovih 14-ih pokrajin. Mislim, da ni bilo toliko let nazaj, ko smo v okviru sprememb ustave, ki kot najvišji pravni akt govori o pokrajinah, poslanci Poslanske skupine, imenovane Lipa, predlagali, da se število pokrajin zapiše v najvišji pravni akt, torej v ustavo. Zakaj? zaradi tega, ker se bojimo, da se bo ista zgodba, kot se je zgodila z občinami v okviru naše države, zgodila tudi na področju pokrajin. Z drugimi besedami, politični momenti, žal, najsibodo lokalne volitve, državnozbornske volitve, so za seboj potegnile še marsikaj drugega kot samo drugačno zasedbo v predstavniškem domu. Vedno so ti politični momenti ali pa volilni momenti, za seboj potegnili tudi preoblikovanje lokalne samouprave ali občin v naši državi. Torej, ko je neka stranka dobila zadostno število mandatov v neki lokalni skupnosti, se je ta stranka filtrirala v različne civilne iniciative in iz tega so nastali tisti kotički občine, kjer vsak zasleduje cilje svojega fevda - politične stranke. In da se to ne bi enako zgodilo s pokrajinami, zato da bi imeli, ko bomo imeli pokrajine, dolgo življenjsko dobo, zato da ne bo vsakokratna oblast, pa naj bo to oblast levih, desnih, sredinskih, spreminjala podobo prihodnjih pokrajin, smo hoteli, žal nas pri tem niste podprli, zapisati število v tisti pravni akt, torej ustavo, ki jo je najtežje spremeniti v okviru naše države. Po naši oceni je bil seveda tedaj storjen ta osnovni izvirni greh. Kako se je zadeva potem odvijala dalje? Politični predstavniki in tudi večina županov v okviru naše države je politikov, pripadnikov različnih političnih strank in podobne stvari. Kdorkoli si bo pred tem zatiskal oči, po moji oceni, si zatiska oči pred resnico. Kako se je zgodba potem nadaljevala? Prišlo je do političnega kupčkanja predvsem med predstavniki Vlade, koliko pokrajin je smiselno in koliko ne. Še preden je bilo odgovorjeno na vprašanje o financiranju, o nalogah, o lastnih nalogah, lastnem financiranju, prenesenem financiranju, lastnem financiranju in osnovna vprašanja so do današnjega dne, po naši oceni, ostala prazna. In kaj bi se zgodilo, če bi Državni zbor sprejel paket pokrajinske zakonodaje, kot je danes pred nami? Po moji oceni, pa nočem, da rečete, da je to kritična ocena, ali pa po oceni Poslanske skupine, imenovane ali pa samoimenovane Lipa, bomo prišli v dani situaciji izključno na področje ustanavljanja nekih administrativnoupravnih enot. In ko govorimo o razdelitvi Slovenije že na podlagi obstoječega sistema, gospe in gospodje, v Sloveniji imamo že 32-kratno razdelitev naše države. Pa naj bo na podlagi pristojnosti sodišč, na podlagi pristojnosti vojske, policije, gasilcev, Rdečega križa; skratka, ni je meje, ki bi bila enotna. S tega naslova smo v poslanski skupini zasledovali tri bistvene cilje: dolgoročnost pokrajin, vsebinskost pokrajin, da bodo prebivalci te pokrajine od te pokrajine tudi nekaj imeli. Da ne bodo imeli od teh 14 pokrajin, ki so po naši oceni izključno politične pokrajine, imeli nekaj samo novi pokrajinski svetniki, torej pripadniki posameznih političnih strank, da ne bodo imeli od teh pokrajin zgolj in le vodje teh pokrajin, pa kakorkoli se bodo imenovali. Torej, najsibodo župani ali kakorkoli je opredeljeno v zakonu. Skratka, težimo k čim manjšemu številu pokrajin v okviru naše države. Zakaj? Bolj ko bo Slovenija razdrobljena, slabšo pogajalsko pozicijo bodo imele omenjene pokrajine napram najpomembnejšemu sogovorniku, torej ministrstvom in Vladi Republike Slovenije. Že danes, pa dovolite, da dam zopet primerjavo z lokalnimi skupnostni, imamo kar več kot 80% županov, ki ne pride v obdobju aktualne zadeve do ministrov ali, bog ne daj, sploh do predsednika Vlade. Zaradi tega, ker se jih vedno jemlje: ti in ti si predstavnik neke majhne občine in enostavno za tebe nimamo čas. In to je realnost v okviru naše tako imenovane centralizacije. Če bomo imeli veliko število pokrajin, bomo imeli, žal, tudi zelo slabega sogovornika v okviru decentralizacije ali razvoja lokalne samouprave na drugem nivoju. Z manjšim številom pokrajin, gospe in gospodje, bi avtomatsko dosegli ugodnejše financiranje teh pokrajin, ugodnejše izvajanje vsebine nalog pokrajin in, kar je po naši oceni zelo pomembno, ustvarili bi subjekt, ki bi bil namenjen izključno zadovoljevanju potreb prebivalk in prebivalcev omenjenih pokrajin. S to drobitvijo, kot jo predlaga Vlada, s temi nalogami, kot jih predlaga Vlada, z načinom financiranja, kot ga predlaga Vlada, bomo dosegli samo iluzijo v zraku. Iluzijo, češ, v Sloveniji smo pa ustanovili pokrajine in od takrat dalje bomo vsi srečni in zadovoljni. Ampak ta iluzija se bo razblinila v trenutku, ko bodo ljudje hoteli z naslova pristojnosti omenjene pokrajine izvajati vsebino svojega življenja. S tega naslova in vseh tistih naslovov, ki smo jih že opredelili preko tiskovnih konferenc, sporočil za javnost, ne nazadnje tudi skozi pogovore z ministrom Žagarjem v okviru omenjene zakonodaje, se nam bi zdelo v dani situaciji najbolj primerno, če bi Vlada Republike Slovenije naredila tisti korak, za katerega jo prosimo, vsaj v okviru Poslanske skupine nepovezanih poslancev, imenovane Lipa, da naredijo korak nazaj, da se v osnovnem načrtu izognejo številu 14 za omenjene pokrajine. Da pogledamo zadevo, ki je najbliže ljudem oziroma prebivalkam in prebivalcem omenjene pokrajine. Danes vemo, da med vsemi nami so tri grožnje. Prva grožnja, ki jo nekateri zelo resno jemljete, drugi niti ne, je grožnja predsednika Vlade, ker bo ta, ki bo nasprotoval tem administrativnim pokrajinam, ne pokrajinam, ampak tem administrativnim pokrajinam, označen kot človek za centralizacijo. To je dejstvo, s tem nam je predsednik Vlade zagrozil. Drugič, nad nami visi tako imenovani napovedani ali pa v zraku predvideni referendum. Po naši oceni bi bilo smiselno, preden se doreče, in to bi bilo treba narediti že pred letom dni, se uporabnike pokrajin, torej državljanke in državljane, mora vprašati opcijsko, koliko pokrajin si sploh želijo. Naj ne bo odločitev o številu 14 odločitev, ki jo je sprejel predsednik Vlade skupaj še s tremi ministri, ker so pač ocenili, da je 14 pokrajin tista enota, ki zadovoljuje njihovo regionalno pokritost politične stranke. Mi ne smemo dovoliti tega. Ne smemo dovoliti, da bodo to postale poleg upravnoadministrativnih enot tudi pokrajine, ki odražajo ali utelešajo moč posamezne stranke v okviru posameznega področja naše države. In ideja, kot je bila prikazana s strani Poslanske skupine Lipa, je v tem, da najprej državljanke in državljane vprašamo, koliko pokrajin je potrebnih v Sloveniji, ali je to 6, ali je to 8, ali je to 10, dopuščamo tudi možnost 14, da ljudem povemo, kaj so osnovne naloge, pa najsibo glede na to, da tega Vlada in celotna slovenska politika do sedaj še ni bila pripravljena ali pa sposobna narediti, kaj bo vsebina pokrajin. Gospodje in gospe, s tem se ne zamudimo dlje kot 60 dni. Toda, s tem korakom bi naredili vsebino. Premalo je tisto, h čemer nas pozivajo, bolj ali manj prikriti ali skriti člani posameznih strank v neki drugi funkciji, najsibo župana, predstavnika civilne iniciative ali česarkoli, da sprejmemo prazne pokrajine. To bi bilo neodgovorno do naših državljanov in naših državljank. Mi smo dolžni zagotoviti pokrajine, ampak pokrajine z vsebino in definitivno je od vsebine, ali bolje rečeno, je vsebina odvisna od števila pokrajin. Kajti, če bo manjše število pokrajin, gospe in gospodje, potem bo seveda število nalog in viri financiranja drugačni, predvsem pa količina denarja drugačna v omenjeni posamezni pokrajini. S tega naslova tudi predlagamo v Poslanski skupini nepovezanih poslancev, samoimenovani Lipa, da jutri odločanje o omenjeni zakonodaji preložimo. Preložimo za obdobje na eno izmed naslednjih sej, medtem pa bi morali, prvič - dobiti stališče tistih, katere danes in tu predstavljamo. Zavedati pa se moramo, da žal premnogokrat predstavljamo izključno vsak svojega političnega liderja. In to je narobe! Hvala.
Hvala. Gospa Maria Pozsonec, bo predstavila stališče Poslanske skupine narodnih skupnosti. Prosim.
Lep pozdrav vsem prisotnim. Predlog zakona deli območja države na območja pokrajin kot samoupravnih lokalnih skupnostih in ustanavlja 14 pokrajin. Poleg tega določa tudi njihova imena, sedeže ter število prvih pokrajinskih svetov. Seveda imamo tudi pripadniki narodnosti svoje zamisli, svoja pričakovanja in svoje želje glede pokrajin. Najprej pričakujemo to, da bo pokrajina gospodarsko toliko trdna in toliko močna, da prehiti tudi razvojno zaostalost, kar imamo na našem območju. Seveda, se bojimo, da do tega ne bo prišlo, če do zdaj nismo še dohiteli drugih delov države, ko smo govorili o celotni državi. Prav tako pričakujemo, da bo pokrajina zagotavljala primerno življenje za svoje prebivalce. Torej, gospodarsko področje. Gospod minister je pred mano govoril o subregijah, ne bo potem bogokletno povedati, da smo upali tudi mi na neko vrsto subregije v okviru pokrajine, kamor spadamo; torej, na dvojezičnem območju bi imeli subregijo. Izgleda, da smo daleč od tega. Naj pripomnim, da naj bi imeni pokrajin, ki vključujeta občine z narodnostno mešanimi območji, poleg slovenskega imeli tudi ime v italijanskem in madžarskem jeziku. V pokrajinski sveti v teh pokrajinah naj imata italijanska in madžarska narodna skupnost čim večje število članov pokrajinskih svetov, predstavnikov italijanske ali madžarske narodne skupnosti, da so čim bolj enakomerno zastopani. O tem tudi pričajo pozivi Obalne samoupravna skupnost italijanske narodnosti ter občin Koper, Piran in Hrpelje-Kozina, da bi v pokrajinskem svetu tako imenovane Istrsko-kraške pokrajine bili trije svetniki pripadniki italijanske narodne skupnosti. Pripadniki obeh narodnih skupnosti pa si želimo, da se za volitve članov pokrajinskih svetov, predstavnikov italijanske ali madžarske narodne skupnosti, ne določi le ena volilna enota, ki bi obsegala celotno pokrajino, ampak več volilnih enot, kar bi zagotovilo čim bolj enakomerno zastopanost. O tem priča tudi poziv iz občine Hodoš. V komisijo za pripravo statutov pokrajin, ki vključujeta občine z narodnostno mešanimi območji, pa naj bo imenovan po en predstavnik italijanske oziroma madžarske narodne skupnosti na predlog samoupravne narodne skupnosti. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Stališče Poslanske skupine SDS bo predstavil poslanski kolega Franc Pukšič. Izvolite, prosim.
Hvala lepa, podpredsednik. Kolegice in kolegi, minister, predstavniki Vlade. Lep pozdrav! Poslanke in poslanci tega Državnega zbora smo sigurno v tem mandatu pred najpomembnejšo odločitvijo zbora za državljanke in državljane Republike Slovenije. V državi, ki je mlada demokracija, je bilo nekaj pomembnih odločitev. Seveda je bila najpomembnejša, za kar je bila tudi ustanovljena in izpeljana potem naloga Demosa, to je osamosvojitev. Druga takšna pomembna odločitev prvega mandata poslancev Državnega zbora iz obdobja od 1992 do 1996. leta je bila, ko so iz komunalnih občin naredili lokalno samoupravo. Prav ta lokalna samouprava je v teh 12 letih pripeljala do tega, da so se občine, da se je Slovenija začela bolje razvijati. Seveda na osnovni, elementarni ravni. Kolegice in kolegi - vodovodi, ceste, osnovne šole, telovadnice, kulturni domovi, gasilski domovi itd. Sedaj je potrebno narediti korak naprej. Korak na razvoju širše infrastrukture, korak na razvoju kanalizacij, korak na razvoju porečja, korak na razvoju regionalizacije in kar je najpomembnejše, korak na razvoju pridobivanja novih delovnih mest. Korak na boljši kvaliteti življenja, korak na višjih plačah, da ne bomo imeli samo evropskih cen, da bomo imeli evropske plače, ali drugače povedano, da bomo imeli bruto domači produkt na prebivalca približno enako porazdeljen po celi državi. Sedaj temu ni tako. Sedaj so razlike 1:2, kar je v bistvu katastrofalno. No, v času mandata 2000-2004 je Državni zbor imel moč pripraviti referendum in vse, kar je bilo potrebno v zvezi z odločanjem državljank in državljanov za vstop v Evropsko unijo in v Nato. Obdobje v letih 2000-2004 se ni končalo z vstopom Slovenije v Evropsko unijo in Nato, ampak na lokalni ravni, na državni ravni, na regionalni ravni lahko rečemo, da se je končalo z mandatom tiste Vlade s poizkusom spreminjanja Ustave v zvezi s pokrajinami. Tako smo bili poslanci in poslanke mandatnega obdobja 200-2004 s strani Vlade Republike Slovenije seznanjeni z informacijo o aktivnostih v zvezi z uvedbo pokrajin v Sloveniji in regionalizacijo upravnih enot s predlogi sklepov Vlade. To gradivo že iz konca leta 2004 ali zaključka tistega mandata je predvidevalo od 8 do 14 pokrajin. In v obrazložitvi pri 14-ih pokrajinah je bilo zapisano, da je to ena od političnih realnosti, ena od političnih možnosti. Tako kot v življenju ni vse idealno, tako tudi v glavnem ne moremo peljati politike idealnosti, ampak lahko peljemo politiko možnosti. No, že takrat smo se in so se državljanke in državljani ukvarjali veliko, saj je bilo na to temo narejeno veliko strokovnih podlag, ki jih je tudi ta Vlada s pridom uporabila, za ustanovitev pokrajin. Vendar do danes smo pravzaprav imeli informacije, smo imeli posvetovanja, smo imeli, skratka, vse, razen ene malenkosti nismo imeli - nismo imeli zakonodaje. Danes imamo poslanke in poslanci na klopeh kompletno zakonodajo. Opozicija je zahtevala ob prvem paketu treh zakonov, ki so bili v obravnavi, drugi trije so že bili v Lotus Notes mreži, da odločamo o vseh zakonih, torej o vseh šestih hkrati. Ker koalicija ve, in to bo morala vedeti katerakoli koalicija, da to ni projekt koalicije, ampak da je to projekt poslank in poslancev enega mandatnega obdobja nekega Državnega zbora, je priporočila opozicije tudi upoštevala. In po obravnavi zakonodaje nismo glasovali o amandmajih, zato ker smo pustili odprta vsa področja v prvih treh zakonih, prav tista področja, na katere je imela opozicija pripombe. Odločili smo se, da upoštevamo navodila, priporočila, bom rekel, opozicije in Vlada pripelje v Državni zbor še preostale tri zakone. To je sedaj tudi narejeno. In sedaj, ko imamo še te tri zakone, je pričakovati logično pot naprej, da jutri sprejmemo te tri zakone kot primerno podlago za nadaljnjo obravnavo. In potem imamo na naslednji izredni ali redni februarski seji paket vseh šestih zakonov, kjer pa bomo odločali o raznih amandmajih in spremembah. Šele potem, po sprejetih amandmajih, na koncu pride odločanje o zakonih, vsakem posebej, in prav o zakonu, ki ga imamo sedaj na dnevnem redu, o ustanovitvi pokrajin, za katerega sta potrebni dve tretjini prisotnih poslank in poslancev, se lahko odločajo poslanke in poslanci ob sprejetih amandmajih, skratka, s sprejetimi spremembami, ki jih bodo med tem časom vložili in o njih razpravljali ter odločali. Spoštovane poslanke in poslanci! Ne morem ali ne bi razumel, da v tem Državnem zboru ne bi sprejeli tega zakona oziroma teh paketov zakona in uzakonili pokrajinske zakonodaje glede na tako visoko stopnjo podpore v celotni državi. Podporo imamo iz vseh mestnih občin, podporo iz obeh združenj občin, tako v SOS-u kot v ZOS-u, potem podporo Državnega sveta in podporo od mnenj, ki jih je vlada naslovila na 210 občin, občinski svetov, od 182 občinskih svetov priporočila oziroma mnenja. Samo 28 občinskih svetov ni sporočilo svojega stališča, ali se strinja ali se ne strinja v zvezi s pokrajinami. Kaj pravzaprav pomeni ustanovitev pokrajin in kaj pomeni prenos z državne ravni, to je seveda v posebnem zakonu, prenos z državne ravni na regionalno raven v okviru 1,2 milijarde evrov? To je pravzaprav tako velika številka, da si jo je težko predstavljati - ali 1.200 milijonov evrov. Če samo ponazorim z dvema podatkoma. Iz zakonodaje ja razvidno, da bo ta prenos pomenil tudi prenos približno 15.000 zaposlenih uslužbencev tako v šolstvu, tako v inšpekcijskih službah, v arhivih in približno 400 zaposlenih v ministrstvih. To tudi pomeni, da bodo nekateri, ki se danes vozijo z vzhoda, zahoda v Ljubljano, migrirajo vsak dan v Ljubljano, zaposleni nekje bliže svojemu življenjskemu okolju. 15.000 zaposlenih, če bi preračunali, kaj je to v osebnih dohodkih, vzel bom veliko številko, ker 3.000 bruto plače verjetno ni, ali pa če je, če vzamem optimistično, bi bilo to približno polovica denarja za teh 15.000 prezaposlenih, ki so sedaj na državni ravni, potem bi bili na regionalni. S tem nismo povečali niti enega evra, kvečjemu smo znižali stroške ljudi v tej zaposlovalni mreži. Ostalih 600 milijonov evrov, kolegice in kolegi, pomeni nič več in nič manj kot, navedel bom dva primera, recimo 6.000 stanovanj v enem letu po sto kvadratov, kvadratni meter po 1.000 evrov, ali pomeni pet cest, od Kopra do Lendave, pet cest pri katerih bi en kilometer stal 300.000 evrov. Torej pet takšnih povezav. Skratka, hočem nazorno prikazati, da se je Vlada resnično odločila prenesti tako upravljanje, naloge in sredstva na nižji nivo in to je najpomembnejši trenutek tega razvoja za to državo. Naj to podkrepim še z nekaj podatki. Poglejte, rast bruto domačega proizvoda na prebivalca. Ko slišimo to formulacijo, bruto produkt na prebivalca, se vprašamo, kaj pravzaprav to pomeni. Samo dva nazorna primera. Bruto produkt na prebivalca pomeni delovna mesta in pomeni višino plače, to sta dva elementa, ki pomenita v tem bruto produktu. Tam, kjer je nizek bruto produkt, pomeni, da imamo malo delovnih mest, in še tista, ki jih imamo, imajo nizke plače. Poslanke in poslanci tega Državnega zbora, verjamem, da želimo to spremeniti - da bi imeli v povprečju v državi približno enako delovnih mest na število prebivalcev in da bi bile te plače, ta delovna mesta tudi približno enako plačana. Na začetku svojega mandata leta 1996, ko sem prišel v ta parlament, ko so me izvolile volivke in volivci, rekel naslednje, da sem prišel zato, da pomagam ustvarjati približno enake pogoje državljankam in državljanom v Slovenskih goricah in Halozah. Približno enake pogoje po 12 letih počasi ustvarjamo, ampak samo na tisti elementarni ravni, o kateri sem čisto na začetku govoril. Sedaj je skrajni čas, odvisno pa je od vas, poslanke in poslanci, ali bomo v tem mandatu to domačo nalogo, ki smo jo dobili, tudi opravili. Druge priložnosti marsikateri od nas, verjamem, ne bo več imel, popravnega izpita tu ne bo. Seveda bo pa nekdo čez 10 let stal za to govornico in bo držal v roki približno enake papirje, kjer bo govoril o bruto domačem produktu in bo ugotavljal, tako kot sedaj jaz ugotavljam, da je leta 1995 v Pomurju bilo 6.000 evrov in nekaj, da je leta 2005 bilo 9.400 evrov, to pomeni, da se je dvignil bruto produkt za 53%. Če to primerjam z srednjeslovensko regijo - seveda, primerjave so narejene na osnovi statističnih regij, ker takšno statistično razdelitev na 12 statističnih regij je pač sprejela prejšnja Vlada -, če to primerjam z srednjoslovensko regijo, je bilo leta 1995 10.800 evrov ali razmerje 6 proti 10. Danes, leta 2005, je 20.300 evrov na prebivalca, v primerjavi s pomursko regijo 9.000, je pa razmerje 9 proti 20. Kaj nam to pove? To nam pove, da so se razlike med zmanjševanjem zaostajanja pravzaprav povečevale. Torej, kljub temu da smo sprejemali v Državnem zboru neke zakone o skladnem regionalnem razvoju, so se te razlike povečevale. Indeks povečevanja razlik je bil večji, kot pa je bilo usklajevanje. Ali če povem še primerjavo, recimo, koliko let bi rabili v posamezni regiji, če bi se hoteli približati ali dohiteti ljubljansko regijo, ali drugače povedano, da bi imeli 20.000 evrov bruto na prebivalca. Kolegice in kolegi, 20.000 evrov v srednjislovenski regiji ali 9.000 v pomurski regiji pa ne pomeni, da je v pomurski regiji liter mleka polovico cenejši, da je liter bencina polovico cenejši, kila kruha polovico cenejša - ni temu tako. Cene so iste, vendar kvaliteta življenja teh ljudi na teh področjih je slabša. In če se hoče prekmurska regija približati srednjeslovenski s tem, da bi srednjeslovenska ostala na tem nivoju, bi rabila, kolegice in kolegi, 34 let. Veliko nas, ki smo danes tukaj, verjetno takšne starosti, da bi to dočakali, ne bomo pričakali. Podravska bi rabila 16 in tako dalje. No, postregel vam bom še samo z enim podatkom. Ker sem govoril vseskozi in apeliram na vas, da podpremo to zakonodajo, sem govoril o dveh elementih, govoril sem o delovnih mestih in govoril sem o kvaliteti osebnega dohodka, plač teh delovnih mest. Kako se spreminja število delovnih mest? Veste, Koroška ima manj delovnih mest danes, kot jih je imela pred letom 2000. Pomurska ima manj, kot jih je imela leta 2000. Ali osrednjeslovenska regija jih pa ima, veste, za koliko več, kot jih je imela leta 2000? Za celo koroško, za pol pomurske regije, več delovnih mest! Kakšna je kvaliteta delovnih mest v osrednjeslovenski regiji? Dvakrat večja, ker je bruto produkt dvakrat večji na prebivalca kot pa v Koroški ali v Pomurju. Kolegice in kolegi, to so razlogi, da podpremo začetek resnično regionalnega skladnega razvoja. Poslanke in poslanci, verjemite mi, jaz vam tudi, da nekateri niste v enostavnem položaju. Tudi sam sem se kdaj že znašel pred tem, da je bila volja politične centrale, recimo, drugačna kot pa moja, pa vendar, če gre za tako pomemben projekt, katerega v tej državi podpirajo vsi, vsa združenja, torej vsi - seveda "za vse še bog ni", da se razumemo, v narekovaju, ampak velika večina, plebiscitarna večina, 86%. Potem se samo vprašam, ali imam jaz koti individum bolj prav, več informacij kot pa plebiscitarna večina te države. Verjamem plebiscitarni večini te države in kolegice in kolegi, ali smo imeli prav, ali ima plebiscitarna večina te države prav, nam bodo povedali v jeseni na parlamentarnih volitvah. Pa ne gre za to. Gre za to, ali smo v tem parlamentu poslanke in poslanci pripravljeni resnično narediti korak naprej za razvoj. To je ključna, to je edina naloga, po kateri se bo ta mandat poznal, smo za državljanke in državljane, smo za Slovenijo kaj naredili ali ne; smo si plačo zaslužili ali ne. Zato vas prosim, podprite ta predlog, vse opcije okrog časa volitev, okrog tega, kako bomo volili mandatarja oziroma predsednike regije itd., vse je odprto, vendar pogoj je, da o vseh šestih zakonih, tako kot ste zahtevali, razpravljamo skupaj ali na izredni ali na februarski seji, pogoj pa je, da ti trije zakoni dobijo podporo, predvsem Zakon o ustanovitvi regij, ki rabi 2/3 večino prisotnih poslancev in tukaj se bo pokazal naš pravi obraz. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Bojan Kontič pa bo predstavil stališče Poslanske skupine SD. Izvolite, prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko in s sodelavcema, kolegice in kolegi! Poslovnik onemogoča repliciranje med predstavitvijo stališč poslanske skupine, zato se bom opredelil oziroma posvetil svojo pozornost predvsem predstavitvi stališča Poslanske skupine Socialnih demokratov. Danes začenjamo razpravo o drugem paketu pokrajinske zakonodaje. Zahtevnost vsebine in kar nekaj nejasnosti so nas vodile k temu, da smo zahtevali splošno obravnavo, kar nam omogoča Poslovnik Državnega zbora. Med predlagano zakonodajo je predvsem zaradi potrebnega visokega kvoruma za njegov sprejem ravno zakon o ustanovitvi pokrajin posebej zahteven, čeprav so nekateri drugi morda vsebinsko zahtevnejši. V ustavi opredeljen kvorum za sprejem tega zakona ima namen, da se doseže visoko soglasje političnih strank, stroke, civilne družbe in ne nazadnje predstavnikov lokalnih skupnosti o tem, kakšne pokrajine potrebujemo, da bomo resnično pospešili neenakomeren regionalni razvoj v državi, torej preprečili neenakomeren razvoj v državi in dosegli skladnejši regionalni razvoj. Tega do sedaj očitno še nismo dosegli, saj vsakodnevno poslušamo o različnih sestankih po terenu, s katerih nam sporočajo o nezadovoljstvu o svoji uvrstitvi v posamezno pokrajino, čeprav je minister v tej hiši večkrat trdil, citiram, "da je namen Vlade pripraviti čim bolj kvalitetno zakonodajo, ker govorimo o projektu, ki bistveno posega v sistem upravljanja Slovenije v prihodnje in ki ni od danes na jutri, ampak je dolgoročnega pomena." Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin je torej samostojen zakon, ki pa je hkrati tudi vgrajena varovalka v sistem pokrajinske zakonodaje, ki omogoča tvorno sodelovanje opozicije. Koalicijska večina nima dvotretjinske večine v Državnem zboru in tudi vse prihodnje vladne koalicije bodo le s težavo oblikovale večino, ki bi lahko spreminjala pokrajinski zemljevid. To zagotavlja sorazmerno stabilnost pokrajinam, hkrati pa je ta zakon tudi varovalka pred uvajanjem pokrajin, ki bi bile vsebinsko domišljene le znotraj koalicije. Prepričan sem, da bi koalicija ostale površne zakone že sprejela, če ne bi bilo tega zakona, ki zahteva sodelovanje tudi opozicije. Z relativno gotovostjo o željah ljudi lahko govorijo le v občini Ilirska Bistrica, kjer so dobili visoko potrdilo o željah na izvedenem referendumu, ko so se prebivalci odločili za primorsko pokrajino in ne za notranjsko pokrajino, čeprav se niso odločali, tudi v tem primeru ne, o organizaciji pokrajin nasploh. Vsi ostali, ki se tako radi sklicujemo na to, kaj dejansko ljudje želijo, govorimo precej na pamet in pravo presenečenje je, da ravno stranke, ki so v prejšnjem mandatu preprečile spremembo ustave, kar bi omogočilo sprejetje pokrajinske zakonodaje, danes govorijo o nepotrebnosti ugotavljanja ljudske volje, čeprav so v prejšnjem mandatu prav s te govornice neštetokrat prisegali nanjo, tudi za manj pomembna vprašanja. Zakon o ustanovitvi pokrajin je temeljni zakon, čeprav gotovo ne najpomembnejši v paketu pokrajinske zakonodaje. Če je bilo doseženo relativno visoko politično soglasje za 14 pokrajin že pred časom, in to kljub določenim pomislekom stroke, pa smo po vseh usklajevanjih in vseh javnih obravnavah še precej daleč od zadovoljivega soglasja o njihovih območjih, kar je osnovni razlog, da v naši poslanski skupini ocenjujemo ta zakon še vedno kot neustrezen za sprejemanje. Že ob obravnavi prvega paketa zakonodaje v juliju preteklega leta smo jasno povedali, da za Poslansko skupino Socialnih demokratov število pokrajin ni najpomembnejše, je pa seveda odgovor na vprašanje koliko tesno povezan z vprašanjem kaj bo vsebina teh pokrajin. Vsekakor pa moramo ob ustanovitvi pokrajin imeti jasno, funkcionalno, finančno materialno, teritorialno, organizacijsko, vključno s kadri, in pravno sliko pokrajine. Izlet v neznano bi lahko pomenil prevelik rizik za vse nas. Glavnina slabih rešitev v zakonu se po našem mnenju nanaša predvsem na območje osrednje Slovenije, kjer so številni utemeljeni pomisleki o uvrstitvi posameznih občin v določene pokrajine. Če naj bo pokrajina območje na katerem prebivalke in prebivalci lahko uresničujejo pomembna vprašanja življenja oziroma kot je v 2. členu zakona zapisano, da je območje pokrajine zemljepisna enota, ki jo povezujejo poselitveni infrastrukturni in naravni sistemi ter interesi prebivalstva za reševanje zadev širšega lokalnega in regionalnega pomena, so predlagana območja resnično nedorečena. Tako je na primer v Osrednjeslovenski pokrajini zasedenih preko 250.000 delovnih mest, od tega samo nekaj čez 205.000 po prebivalcih s stalnim prebivališčem v pokrajini, kar pomeni, da imamo dnevno delovno migracijo v to pokrajino skoraj 45.000 ljudi. In to v primeru, da ne štejemo dnevne migracije, ki je vezana na izobraževanje, ki tudi ni zanemarljiva. Še veliko slabši bi lahko bili rezultati, če bi postala sedanja Mestna občina Ljubljana samostojna pokrajina, saj od preko 190.000 zaposlenih v mestu Ljubljana delovna mesta zaseda le 110.000 prebivalcev Ljubljane in dnevne migracije presegajo 80.000 delovno aktivnih prebivalcev, tem pa se jih pridružuje še nekaj 10.000, ki se v mestu izobražujejo. Iz občin, ki bi po logičnih podatkih morale sestavljati osrednjeslovensko pokrajino, je v Ljubljani zaposlenih preko 30% delovno aktivnih iz Kamnika, Logatca, Lukovice, Moravč, Komende, Šmartna pri Litiji, preko 40% iz občin Horjul, Domžale, Mengeš, Dobrepolje, Ivančna gorica, Litija in Vrhnika, preko 50% delovno aktivnih prebivalcev iz občin Borovnica, Medvode, Grosuplje, Vodice, Trzin in Velike Lašče ter tja do 70% vseh delovno aktivnih prebivalcev iz občin Polhov Gradec, Brezovica, Dol pri Ljubljani, Ig in Škofljica. Ti podatki govorijo o organski povezanosti regije, saj praktično večina prebivalstva te regije aktivni del življenja preživi v Ljubljani, kar bi moralo vplivati tudi na njihovo uvrstitev v posamezno pokrajino, pa v predlogu Vlade, v Zakonu o ustanovitvi pokrajin, ni tako. Še več, celo nekatere občine, ki so celo po strnjeni pozidavi povezane z Ljubljano, so izločene iz te pokrajine. Podoben problem, kot se pojavlja v ožji okolici Ljubljane, se pojavlja tudi pri Kamniško-Zasavski pokrajini. Tudi v tej pokrajini nas opozarjajo na nelogično razporeditev in povezavo območja Zasavja s kamniškim predelom, ki naj bi zgodovinsko, pa tudi funkcionalno ne bila posebej povezana. Tako, da tudi pri tej pokrajini prihajamo v nasprotje z izhodišči, kakor jih opredeljuje zakon v 2. členu. Brez problemov ni tudi razporejanje v Notranjski pokrajini. Še včeraj smo preko medijev poslušali izjave nekaterih županov iz okolice Ljubljane o njihovih željah, da bi bili uvrščeni v druge pokrajine od predlaganih. Zato je čisto sprenevedanje vseh tistih, ki govorijo o skoraj soglasni podpori predlaganim pokrajinam s strani županov in občinskih svetov. Drugo sporno vprašanje v Zakonu o ustanovitvi pokrajin je ločevanje sedežev pokrajinske uprave in pokrajinskih svetov. Čeprav gre razumeti željo pripravljavcev zakona, da so želeli s tako ureditvijo pridobiti čim več glasov podpore zakonu v Državnem zboru, pa stroka opozarja na neustreznost take umetne rešitve. Bolj kot o delitvi sedežev uprave in sveta pokrajine bi kazalo razmišljati o tako imenovanih subregijah na zaokroženih območjih, ki imajo skupne zgodovinske ali razvojne značilnosti in v katerih bi uveljavili nekatere funkcije pokrajine. Socialni demokrati smo vedno podpirali regionalizacijo Slovenije, ki bi prispevala k enakomernejšemu regionalnemu razvoju države in približala odločanje o razvojnih vprašanjih ljudem. Na projektu regionalizacija Slovenije smo delovali že v prejšnjem mandatu, ko je bila pod vodstvom ministra za notranje zadeve dr. Bohinca pripravljena vrsta strokovnih študij in podlag za pripravo pokrajinske zakonodaje. Za proces priprave in sprejemanja pokrajinske zakonodaje pa je bila potrebna sprememba nekaterih členov Ustave Republike Slovenije, ki jo je takrat preprečila opozicija - na čelu s Slovensko demokratsko stranko ter koalicijsko Slovensko ljudsko stranko, ki sta danes glavni zagovornici predlagane zakonodaje in sta pripravljeni sprejeti tudi nedorečeno zakonodajo, ki bi pustila številna odprta vprašanja. Pri odločitvi o tem, da spremenimo Ustavo, torej tri člene - 121., 140. in 143. člen Ustave, pa to ne pomeni sprejem kakršnekoli pokrajinske zakonodaje. Tudi takšne za katero stroka ugotavlja, da je slaba. Sprememba teh treh členov Ustave, nas torej ne sili v to, da v praksi izvedemo slabo pokrajinsko zakonodajo. In če smo poslanci in poslanke Socialnih demokratov dali podporo ustavnim spremembam, še ne pomeni, da smo ali ste dobili mandat, da podpremo ali podprete pokrajinsko zakonodajo, ki odpira več vprašanj kot pa jih rešuje. Poslanska skupina Socialnih demokratov je v tem mandatu podprla spremembo Ustave in s tem omogočila pripravo delovnih osnutkov potrebne pokrajinske zakonodaje, ki pa po naši oceni še ne omogoča ustanovitve in delovanja kvalitetnih razvojno naravnanih pokrajin. Sodelovali smo tudi na različnih usklajevanjih, v upanju, da bo mogoče spremeniti tudi koncept posameznih osnutkov zakonov, a to žal ni bilo mogoče v zadovoljivem obsegu, ki bi zagotovil vsaj minimalne garancije, da bo zakonodaja v praksi tudi delovala v korist in ne v škodo razvojnih ciljev posameznih pokrajin. Predlogi zakonov, tudi zakona o ustanovitvi pokrajin imajo, po našem mnenju in mnenju stroke preveč pomanjkljivosti, ki jih ni več mogoče popraviti. Poslovniške možnosti sprejemanja zakonodaje nam ne dopuščajo, da bi z amandmaji spreminjali koncept, poudarjam koncept, pripravljene zakonodaje, saj so nekateri členi že zaprti. Zato je čisto sprenevedanje, da se zakonodaja do končnega sprejema lahko še ustrezno popravi, brez posebej sklenjenega protokola med parlamentarnimi strankami, ki bi zagotovile dvotretjinsko večino in v katerem bi jasno opredelili tako postopkovna kot vsebinska vprašanja, ki jih je potrebno urediti v paketu pokrajinske zakonodaje. Socialni demokrati ne moremo pristati na predlog predsednika Vlade, da sprejmemo slabo pripravljeno zakonodajo in jo kasneje popravljamo, kot smo to počeli pri zakonodaji s katero smo ustanavljali občine. Iz izkušenj, ko smo stalno popravljali Zakon o lokalni samoupravi zaradi pomanjkljivosti in tudi zaradi kasneje ugotovljenih napak, ki jih je Ustavno sodišče opredelilo, kot neustavne, bi se morali nekaj naučiti, ne pa da napake ponavljamo, tudi pri pokrajinski zakonodaji. Trditev, "bolje slabo, kot nič," za Poslansko skupino Socialnih demokratov ni sprejemljiva, saj smo v tem zboru dolžni sprejemati dobro zakonodajo, ne pa tako, za katero je vnaprej znano, da jo bo v kratkem potrebno popravljati. Prav tako v poslanski skupini ne sprejemamo trditev, da če sedaj ne bomo sprejeli pokrajinske zakonodaje, je dolgo ne bo in da so tisti, ki ne bodo podprli predlagane zakonodaje, proti enakomernemu regionalnemu razvoju Slovenije. Če so stranke vladne koalicije sedaj resnično spoznale potrebo po ustanovitvi pokrajin, ni nobenega razloga, da njihove ustanovitve ne bi podprle tudi v drugem mandatu, pa čeprav bi bile v opoziciji. To bi bilo toliko verjetneje, če bi Zakon o ustanovitvi pokrajin in druge zakone bolj prilagodili številnim strokovnim pripombam in tudi bolj upoštevali želje ljudi, ki bi jih v tem času lahko tudi dejansko ugotovili z ustrezno postavljenimi referendumskimi vprašanji ali obsežno javnomnenjsko raziskavo. Da je zadeva še bolj absurdna, danes ob obiskih Vlade po regijah poslušamo, kako so posamezne regije strahovito napredovale zaradi podpore te vlade in takoj v drugem stavku ti isti funkcionarji trdijo, da se razvojne razlike povečujejo. Prav tako smo se v tem zboru naposlušali številnih očitkov, kako je bila ljubljanska občina v zadnjih letih razvojno zaspana in slabo vodena, po drugi strani pa nam isti ljudje kažejo podatke, po katerih so se v zadnjih letih razvojne razlike med to zaspano, v navednicah, ljubljansko in ostalimi pokrajinami, povečale. Naj razume, kdor razumeti more. A s takimi argumenti nam vsak dan strežejo predstavniki te iste vlade, ki predlaga tudi ta Zakon o ustanovitvi pokrajin in veliko vprašanje je ali je po takih argumentih mogoče verjeti, da so predlogi zakonodaje zadovoljivi za sprejemanje v Državnem zboru. Zaradi vsega navedenega v Poslanski skupini Socialnih demokratov ne bomo podprli predlaganega Zakona o ustanovitvi pokrajin, ker menimo, da je potrebno še dodatno strpno usklajevanje tega zakona, kot tudi celotnega paketa pokrajinske zakonodaje, da bomo dosegli tisto, kar si vsi želimo in to je razvojno naravnane pokrajine, ki bodo prispevale k enakomernejšemu regionalnemu razvoju in ne ustvarjale nove razvojne probleme. V Poslanski skupini Socialnih demokratov sprejemamo potrebo po solidarnosti do manj razvitih območij. Sredstva za hitrejši razvoj manj razvitih pokrajin, je potrebno zagotoviti izven primerne porabe, tako pri dodeljevanju razvojnih sredstev kakor tudi pri koriščenju sredstev Evropske unije oziroma neposrednih investicij države na takšnih območjih. Zato je potrebna celovita in hkratna ureditev financiranja lokalne samouprave, tako za občine kot za pokrajine, ki bo odpravila ugotovljena neskladja z Ustavo. Takšna ureditev bo tudi omogočila, da bomo lažje dosegli soglasja o tem, kakšne pokrajine resnično potrebujemo in jih ob doseženem soglasju tudi uzakonili. Zato v Poslanski skupini Socialnih demokratov tudi podpiramo idejo o posvetovalnem referendumu, ki bi omogočil, da o enem najzahtevnejših projektov v državi izrazijo svoje mnenje tudi volivke in volivci. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Milan Petek pa bo predstavil stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Minister s sodelavci, kolegice in kolegi! Saj ne vem, ali bi začel z nekimi dramatičnimi toni, ki jih je bilo razbrati iz besed predhodnikov, kako smo pred ključnim trenutkom v zgodovini te slovenske države, podobnimi kot so bili osamosvojitev, sprejetje ustave in tako dalje. Torej, v Liberalni demokraciji se ne pridružujemo temu, da to enačimo z res ključnimi dogodki, ampak gre za proces oblikovanja te države, ki je normalen, terja usklajevanje in tudi mora prinesti uskladitev, v nasprotnem bo rezultat kilav. Je pa res, da je pred nami danes ključni zakon v paketu pokrajinskih zakonov, ki sprejet z dvotretjinsko večino pravzaprav omogoča, da vsi ostali zakoni pridejo verjetno s preglasovanjem do veljave. Tega v Liberalni demokraciji ne želimo. Želimo, da se torej pri tem ključnem zakonu poenotimo, da skušamo ugotoviti, ali je tudi vsebina ostalih zakonov takšna, da ustreza temu ključnemu cilju, in to počnemo danes z vso odgovornostjo. Minister Žagar je v začetku predstavitve tega zakona - kasneje se mu je pridružil gospod Pukšič, pa s tem ne komentiram, ampak samo iščem podlago za svoje razmišljanje - opisal, na mizo smo dobili kup podatkov, o stanju razvitosti v posameznih regijah, in to ilustrirano s kopico podatkov, ki samo potrjujejo že znano: vsi v Državnem zboru se zavedamo tega, da je stopnja razvitosti po posameznih področjih v Sloveniji resnično velika, da je treba izboljšati takšna razmerja. Ampak to so dejstva. Dejstva, ki povedo, da se nekaj mora narediti, da se torej zakonodajo mora sprejeti, vendar ne za vsako ceno. Zato ne enačiti tega s tem današnjim zakonom, ki samo s tem, da bi pritrdili 14 pokrajinam, ne pomeni, da bi to stopnjo razvitosti ali pa te podatke izboljšali. In v tem je temelj za našo opredelitev, ki jo bom kasneje navedel. V Liberalni demokraciji Slovenije smo, naj povem jasno, bomo zagovarjali regionalizacijo oziroma uvedbo pokrajin in z njimi povezano decentralizacijo, vendar ne na vsak način in ne za vsako ceno. Očitki, ki smo jih pred današnjo razpravo poslušali iz ust predstavnikov vladajoče koalicije na čelu s predsednikom Vlade, da gre za politično nagajanje in da tisti, ki ne skačemo v zrak od navdušenja nad zakonom, ki ga danes obravnavamo, so po naši presoji nekorektni in predvsem zavajajoči. Zakaj? Gospodje iz koalicije so pozabili, da si je LDS že v prejšnjem mandatu prizadevala za spremembo 143. člena Ustave Republike Slovenije, to je bil namreč temelj tudi za to, da pridemo do zakonodaje. Ni ji uspelo, ravno zaradi tega, kar danes očitamo kot dvoličnost, ker je spremembo blokirala takratna opozicija Koalicija Slovenija, pod taktirko Janeza Janše. In po naši presoji je to primer dvoličnosti, sprenevedanja in zavajanja, ne to, kar danes mi delamo odkrito. V Liberalni demokraciji Slovenije smo od vsega začetka zahtevali, da Vlada Državnemu zboru posreduje celoten paket zakonodaje, pri čemer smo še posebej poudarili dvoje, da je potrebno najprej opraviti diskusijo in sprejeti odločitev o tem koliko pokrajin bo v Sloveniji, vezano na ostale vsebine nekaterih pomembnih zakonov. In spomnimo ali pa želimo spomniti na našo zahtevo z dne 5. 7., na 30. seji Državnega zbora. Tam smo v tej zahtevi izpostavili, da želimo dejansko oceniti finančne in druge posledice pokrajinske zakonodaje, da se naj ti zakoni obravnavajo skupaj z Zakonom o ustanovitvi pokrajin, saj je tudi od števila pokrajin odvisna celotna ureditev. Tako v organizacijskem, funkcionalnem, posebej pa v finančnem smislu. In danes vse te razprave kažejo, da nismo pri tej zgodbi nič napredovali. Da so ti podatki predpogoj za kvalitetno in odgovorno odločanje ter dosego nekega kompromisa med političnimi strankami v parlamentu, pa so naša prizadevanja naletela na gluha ušesa. Celo pri največji opozicijski stranki, govorim o takrat, ki je bila še takrat sestavni del partnerstva, in kjer so takrat še verjeli, da bo vladajoča koalicija doumela opozorila opozicije. Danes se kaže, da je situacija drugačna, in da so bili tudi oni v zmoti. V Liberalni demokraciji Slovenije nismo skrivali, in to tudi ne nameravamo, da je mnenje glede števila pokrajin tudi znotraj LDS različno. Iz našega zornega kota je to povsem razumljivo, nič takega, kar bi bilo presenetljivo in nič takega, kar bi bilo izven pravil demokracije za katero smo se v Sloveniji odločili in jo uveljavljamo. Res pa je, da bi nekateri to želeli prikazati kot neko novo trenje znotraj LDS-a. Ni tako. Različna mnenja so dobrodošla in te razprave smo v LDS-u, znotraj stranke, delali. Posebej je to smešno, ko nam to očitajo nekateri iz koalicije, ki imajo podobno situacijo znotraj sebe. Ni več nobena državna skrivonost, kako je Nova Slovenija menila, da je šest pokrajin boljša rešitev. Ni več noben podatek tajen, ki ne kaže na to, da nekateri poslanci Nove Slovenije ne bodo podprli koalicijskih prizadevanj oziroma celotne koalicije. In ravno tako je to jasno povedala največja opozicijska stranka, socialdemokrati, ki ravno tako znotraj stranke doživlja to razpravo. Nekateri ne pihamo vsi v isto rog, kot delajo v največji koalicijski stranki, v kateri morajo delati tako kot zaigra predsednik, oni pač plešejo po tem taktu. Zato, da bi uveljavili in prisilili, pravzaprav, parlamentarce, da sprejmemo tako odločitev, se uporabljajo vse metode in vse oblike pritiskov. Celo koalicija je morala včeraj na skupen pogovor, v katerem je predsednik Vlade verjetno jasno želel disciplinirati tiste, ki mislijo drugače. Kot vidimo, mu ni najbolj uspelo, ampak to ni naš problem, to je problem koalicije. Nekateri izvajajo na vse nas pritisk tudi s kakšnimi pismi, da se odločimo pod težo argumentov, ki pa niso argumenti. Naj samo ilustriram današnje pismo predsednika Skupnosti občin Slovenije in župana mariborske občine in mojega kolega Franca Kanglerja, ki jasno, da se mora pridružiti temu razmišljanju, saj mu njegov strankarski kolega minister Žagar piše zakonodajo in jo uveljavlja pri nas. Torej, gospod Kangler ima to legitimno pravico, kot posameznik, narediti, verjamem pa, da v imenu SOS-a te pravice ni zlorabil in upam, da ni tako. Torej, takšna je situacija v tem trenutku, ko nekateri na vse pretege hočejo uveljaviti nekaj, za kar v LDS-u menimo, da ni dobro. Minister Žagar je v zadnjih dneh v svojih izjavah poudarjal, da se je s strankami usklajeval in uskladil, še preden je šla zakonodaja v vladno proceduro. To se, vsaj kar se tiče LDS, ni zgodilo, ne drži in preprosto ni res. Kaj se je minister Žagar dogovarjal in kaj je usklajeval in kaj je uskladil z drugimi strankami znotraj koalicije ali bivšega partnerstva ne moremo komentirati, nismo bili zraven. Kar se pa LDS tiče pa minister dobro ve, da se nismo v ničemer uskladili, da sta bila opravljena dva razgovora na katerih so se zakoni predstavljali, ni šlo za usklajevanje, ampak zgolj za predstavitev, da nadaljevanja pogovorov in morebitnih usklajevanj ni bilo, pa ne zaradi LDS-a, ampak zaradi tega, ker na drugi strani ni bilo več iniciative in poziva. Mi smo na teh sestanki ves čas ministru in njegovim sodelavcem poudarjali ali izražali pričakovanje, da minister v proceduro v Državni zbor oziroma Vlada predloži Zakon o ustanovitvi pokrajin, kot temeljni in ključni dokument, in ostala takrat še dva neznana zakona, ki ju imamo danes tudi v obravnavi. Takrat smo od ministra pričakovali, da dobimo tudi dodatne podlage za sprejem dokončne odločitve, predvsem pa analize in izračune za posamezne variante glede števila pokrajin, ali bodo 3, 6, 8, 12, 14, številke so znane, na podlagi katerih bi lahko ocenili in ugotovili prednosti in slabosti posamezne variante ter posledice posameznih variant iz organizacijskega vidika, torej glede števila pokrajin, števila svetov, potrebnih služb, organizacije pokrajinske uprave, kadrovskega potenciala in iz funkcionalnega vidika, kar bi prineslo podatek o objektivni sposobnosti pokrajin upravljanja prenesenih državnih nalog, obseg prenesenih nalog po posameznih variantah in potrebe posebej še, tretjič, iz finančnega vidika: Koliko nas bodo te pokrajine dolgoročno stale, še posebej z vidika zagotavljanja sredstev za njihovo osnovno dejavnost in takrat še vedno odprtega Zakona o financiranju pokrajin. Včeraj smo slišali eno ponudbo, ki je bolj za lase privlečena, z našega zornega kota, s katero naj bi se bojda zagotovil avtonomni vir za financiranje pokrajin. Če je avtonomni vir del dohodnine, ki naj bi se odstopil pokrajinam, potem se mi verjetno res ne razumemo o tem kaj so avtonomni viri in kaj Evropska listina o lokalni samoupravi terja. Odstopljena dohodnina nesporno ni ta avtonomni vir. V Liberalni demokraciji Slovenije menimo, da bi bile zgoraj navedene simulacije ali analize in predvsem ocena finančnih posledic nujno potrebne za dokončno odločitev in da število pokrajin nedvomno na te odločitve vpliva. Ni namreč mogoče ločiti drugega zakona iz paketa pokrajinske zakonodaje, od tega kako bo Slovenija zares teritorialno razdeljena. V mislih, da je to mogoče, da gre za tehnično vprašanje podcenjuje samo vsebino in pomembnost te odločitve, podcenjuje vso zainteresirano in še posebej strokovno javnost in meče pesek v oči tistim, ki postopke jemljejo zgolj normativno. V Liberalni demokraciji smo tudi ves čas poudarjali, da je poudarjanje politične realnosti neustrezno za to, da pridemo do skupnega cilja. Politično realnost si je nekdo izmislil. To utemeljuje z raznimi mnenju občinskih svetov oziroma županov in inštitucij, ki predstavljajo politiko, ne predstavljajo pa po naši presoji občanov oziroma državljanov Republike Slovenije. Nikoli pa nismo slišali ali je bila kdaj narejena resna javnomnenjska raziskava na reprezentativnem vzorcu državljanov Republike Slovenije, ki bi jih vprašali o potrebnosti oziroma o načinu regionalizacije te Slovenije. Tega nikoli ni bilo. Bilo je dovolj časa in mislim, da bi takrat dobili drugačne podatke, kot nam jih skušajo sedaj predstaviti predstavniki Vlade oziroma minister Žagar. Naj posebej poudarim, da je, vsaj tako mi mislimo, LDS bila v svojem stališču ves čas konsistentna in nam je na nek način žal, da Vlada in vladajoča koalicija nista prisluhnili našim opozorilom in sugestijam, temveč sta nadaljevali s svojo taktiko, da se najprej odloči o vseh drugih zakonih, nato pa o tistem, ki je po vsej logiki ključen, o ustanovitvi pokrajin. To je ta zakon, ki ga danes obravnavamo. Čeprav so se na neki poti pri obravnavi prvih treh zakonov, morda pa res pod vplivom teh opozoril, ustavili in torej zakoni dokončno niso bili sprejeti, vendar z minimumom možnosti, da se z amandmajem spreminjajo realne možnosti, za bistvene spremembe več ni. Naša napoved, ki smo jo zapisali v zadnjem odstavku že citiranega dopisa se je uresničila. Torej, prišli smo v situacijo ko pod težo in pritiski sprejemamo zakon, namesto da bi ga sprejemali s konsenzom na osnovi argumentov in predhodno usklajenih razmišljanj. Neodgovornost zato, da zakon ne bo sprejet ali pa zakoni ne bodo sprejeti, si mora pripisati vladajoča koalicija sama. Če vemo, da določila zakona o ustanovitvi pokrajin, ki jih je v kontekstu v današnji razpravi potrebno tudi omeniti, je prvič, nesporno naša ugotovitev, da je pokrajin preveč. Danes kažejo vsa znana dejstva, da je številka 14 prevelika in da je ustrezna in realna neka druga številka, ki jo danes verjetno na podlagi vsega, kar do sedaj vemo, že približno znamo oceniti. To je lahko kvečjemu 6 plus 2. Teh šest osnovnih in dve, vemo vsi na koga mislimo, Koroško in Prekmurje. Prekmurje in Koroška se v te situaciji ne smeta bati za svoj položaj. Mislimo pa, da ne moreta biti temelj za odločitev in podrediti to ustanavljanje pokrajin, torej s tem zakonom o podreditvi samo zaradi teh dveh pokrajin. Ti dve pokrajini pa bosta nesporno v naslednjih aktivnostih oblikovanja te zakonodaja imeli svoj status. V zakonu je posebej očitno nesorazmerje z zapriseženo avtonomijo pokrajin, ki jo vsi poudarjamo. Če je to avtonomija, da Državni zbor določa sedež pokrajine in sedež sveta, potem mi v to avtonomijo ne verjamemo. Menimo, da je pristojnost Državnega zbora le, da določi sedež pokrajinskega sveta, vse ostalo naj bo predmet razprave znotraj pokrajine, ko se oblikuje. Naj sama pokrajina ugotovi, ali bo sedež pokrajinske uprave v istem mestu, kraju, kot sedež sveta, ali se morda nekateri od upravnih organov selijo tudi v kakšna druga mesta. Torej to, menimo, da je pač neka politična prilagoditev, samo zaradi tega, da se nekaterim okoljem, v katerih je grozilo, da pokrajine ne bodo dobile podpore, zadovolji. Torej, v Liberalni demokraciji temu ne pritrjujemo. Morda je bil pri oblikovanju področij pokrajin uporabljen tudi kriterij, da je vsaka pokrajina sklenjena in zaokrožena geografska celota. Vsaj pri treh menimo, da to ne drži. Kako naj bo Kamniško-zasavska, Notranjska ali pa Prekmursko-prleška pokrajina zaokrožena geografska celota. To nikoli niso bile pokrajine ali pa območja, ki bi imela to geografsko zaokroženost ali pa tudi podobno ali enako identiteto. Mislim, da je tu ta kriterij identitete in pripadnosti ljudi tudi zgrešen. In če bi vprašali danes Prekmurca ali Prleka, pa nočem eksponirati samo njih, ali so kdajkoli v zgodovini sodili skupaj in ali so kdajkoli skupaj tudi živeli na tak način, da so se povezali v neko obliko organiziranosti, boste dobili odgovor "ne". In danes skušamo z neko umetno tvorbo to narediti primerno. Menimo, da ustrezna rešitev ali pa vsaj ta kriterij v tem primeru ne zdrži strokovne presoje; verjetno je bil kakšen drug uporabljen kot podlaga za tako trditev. V zakonu se pojavlja vprašanje v 27. členu, ali smo sposobni in na kak način si zakonodajalec oziroma predlagatelj zamišlja, da bo v 3 mesecih po konstituiranju pokrajine sprejel statut pokrajine, pokrajinski proračun in odlok o ustanovitvi pokrajinske uprave. Torej, predstavljamo si, da proračun sprejme uprava, ki mora biti najprej konstituirana, morajo biti vsi organi vzpostavljeni, da se proces sprejemanja pokrajinskega proračuna sprejme. Mi pa to tiščimo v isti termin 3 mesecev, vse naenkrat. Pravzaprav za to ne obstajajo nobeni tehnični razlogi in mislimo, da je to napačno rešeno. In opozarjamo, da bi tudi pri tem členu bilo treba razmisliti o tem, ali je to smotrno, primerno in možno, razen če ima minister Žagar razlago, ki je mi ne poznamo. V obrazložitvi Zakona o ustanovitvi pokrajin je ena izmed primerjalnih držav Češka, ki jo uporablja predlagatelj za ilustracijo tega, kako so v nam sorodni deželi oblikovali to stopnjo regionalne samouprave oziroma lokalne samouprave. Res je, obe državi sta novi članici Evropske unije in obe državi, ena je že sprejela, ena pa planira ustanovitev 14-ih pokrajin, vendar je med njima bistvena razlika. Ena od teh držav, to je Češka, ima 10 milijonov prebivalcev, druga, to je pa Slovenija, ima 2 milijona prebivalcev, obe bi naj imeli 14 pokrajin. V Češki to pomeni, da ima povprečna pokrajina 715.000 prebivalcev, povprečno, poudarjam, ker je tudi pri njih dejstvo, da se ta številka giblje približno od 500.000 pa do milijon in pol. Pri nas je ta povprečna številka 143.000 prebivalcev, torej razlika je očitna, mi na ta način, torej ne ustrezamo tistemu kriteriju, ki jo Evrostat oziroma evropski statistični urad terja in ne ustreza ta številka 150.000 kot najmanjša številka pokrajin in to smo ves čas tudi v naših razlagah poudarjali in to kar v tej obrazložitvi ni napisano, nekateri smo se imeli možnost sestajati z nekaterimi predstavniki parlamenta iz Češke republike in dejstvo je, da so nam dobesedno vsi po vrsti zagotavljali, da so naredili napako, da je njihovih pokrajin preveč, da bi jih moralo biti manj in ravno tako se pridružujejo številki 8, pa čeprav z bistveno veliko večjim številom prebivalcev. Torej, še ena ilustracija primera, ki kaže, da mi v Sloveniji ponovno ustvarjamo nek unicum, ki ga nekateri zaradi, baje, politične realnosti zagovarjajo. V tej razpravi, ki jo danes doživljamo je treba priznati nekaj, s pripravo oziroma spremembo Ustave, s pripravo vse zakonodaje, z dosedanjimi razpravami, z dokumenti, ki jih imamo na mizi je dejansko storjen velik korak naprej pri tem, da obstaja realna možnost, da se slej ko prej zakonodaja sprejme. Nikoli do sedaj ni bilo toliko temeljev ali toliko podlag za to, da o teh vprašanjih razmišljamo. Res je, da je bil po naši presoji iz kroga udeležencev v tej razpravi hote ali nehote umaknjen del teh nujno potrebnih akterjev, to so nekateri strokovnjaki, zapirala se je preveč v krog politike, preveč v krog poslanskih skupin, v krog ministrstva, manj je bilo zunanjih strokovnjakov, ki bi lahko dali po naši presoji še ustrezen pogled na ta vprašanja o katerih nekateri dvomimo in tukaj govorimo o tem. Da, ta razprava je koristna, ta situacija v kateri smo danes bo olajšala prihodnjo razpravo o ustanoviti tega nivoja lokalne samouprave in tukaj je treba priznati, da smo tako parlamentarci kot Vlada oziroma kot minister Žagar korak naprej in tega ne negiramo. Vendar menimo, da je čas, da ustavimo to razpravo, da pogoji za sprejetje te zakonodaje niso ustvarjeni in da se moramo zavedati tega, da krojimo usodo Slovenije za daljši čas in da tega ni potrebno narediti sedaj. In za zaključek, tako morda bolj mimogrede. Dramatični pozivi poslancem predsednika Vlade, njegove besede so: "Vsi tisti, ki ne podpirate takšne pokrajinske zakonodaje ste proti decentralizaciji pokrajin. Pokrajin še dolgo," omenjeno je bilo 10 let, "ne bo, če tega ne storite danes," so po naši presoji klic obupanca, ki mu iz rok polzi še zadnji velik projekt te koalicije, ki je še od vseh silnih projektov preostal. Ostali so že davno odpisani oziroma nerealizirani. Grožnja o vesoljnem potopu po Janši na poslance LDS pri odločanju o tem zakonu vsekakor ne bo vplivala. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Martin Mikolič pa bo predstavil stališče Poslanske skupine Nova Slovenija.
Lep dober dan! Spoštovani podpredsednik, minister s sodelavci, kolegice, kolegi, ostali prisotni na balkonu! Jaz se bom pri predstavitvi stališča Poslanske skupine Nove Slovenije dobronamerno najprej vrnil v preteklost, ko smo v fazi pred spreminjanjem ustave, konkretno 121., 140 in 143. člena, razpravljali tukaj v Državnem zboru. V stališču ene od opozicijskih strank je bilo navedeno naslednje, navajam iz magnetograma: "V Poslanskem klubu LDS smo se odločili, da bomo skupaj s poslanci Socialnih demokratov predlagali začetek postopka za spremembo Ustave glede regionalizma, ki ga je Državni zbor v prejšnjem mandatu zavrnil oziroma ni dokončal postopka. Mnenja smo, da je bilo vloženega ogromno dela in usklajevanj in da na tej podlagi izkazana strokovna mnenja krepijo zavest o potrebi po navedenih spremembah. Veljavna ustavna ureditev pa nesporno dejansko otežuje ustanovitev pokrajin in se s tem povečujejo razvojne razlike med periferijo in centrom države. Brez sprememb Ustave, pa tudi z nekakšnem vladnim dekretom ni mogoče zapovedati in ustanoviti pokrajin na celotnem teritoriju Slovenije saj ob ..."
Kolega Martin Mikolič dovolite, to je predstavitev stališč poslanskih skupin. Materijo, ki jo obravnavate, torej stališče neke druge poslanske skupine lahko iznesete v okviru razprave. Prosim pa vas, če podate vaše stališče. Hvala.
Dovolite, predsedujoči, govorimo o tem kar je bilo v preteklosti. Bom nadaljeval z našim stališčem.
Hvala lepa.
V preprostem jeziku povedano smo, nadalje navajam, "želeli s spremembami Ustave doseči, da bodo lahko namesto, da bi izvrševali iz centra dodeljene naloge, Štajerci, Prekmurci, Dolenjci, Gorenjci in Primorci sami opravljali zadeve regionalnega pomena. Da se bodo zmanjševale razvojne razlike med centrom oziroma Ljubljano in ostalimi deli Slovenije, da se bodo slabše razviti deli Slovenije, kot je na primer Prekmurje, lahko razvijali hitreje, in da bo država omogočila, da se bodo lahko določene zadeve, ki jih sedaj opravlja sama, opravile tudi na nivoju pokrajin, občin oziroma da bodo bližje lokalnemu prebivalstvu. Zato v poslanskem klubu podpiramo tudi kompromisni predlog, ki so ga poslanci vseh poslanskih skupin, to je bilo leta 2006, predložili Državnemu zboru, saj se v največji meri približuje omenjenemu predlogu za spremembe Ustave, ki smo ga v Državnem zboru predlagali. Še bi lahko navajal, vendar bom končal naslednjo navedbo. V poslanskem klubu menimo, da bi lahko ta kompromisni predlog končno pripeljal do ustanovitve pokrajin. V primeru uspešne spremembe Ustave, bi pokrajine ob ustrezni politični volji lahko začele delovati še v tem mandatu. Zavedamo pa se, da je ustanovitev pokrajin v največji meri odvisna od politične volje vladajoče koalicije. Naj povem, da so bila stališča koalicijskih poslanskih skupin, podobne vsebine. To lahko preverite iz magnetogramov. Nekoliko bolj smo bili zadržani v naši poslanski skupini. Podobna vsebina, razen stavka, ki sem ga omenil na koncu, da je ustanovitev pokrajin v največji meri odvisen od politične volje vladajoče koalicije. Dejstvo je, da smo se nekateri že takrat zavedali, danes oziroma jutri, ko pa bomo o tem odločali, pa bo to še toliko bolj očitno, da lahko vsebino o kateri smo takrat na veliko govorili, v pozitivnem smislu, spravimo v življenje le v primeru, da bo večina poslancev, ki smo v Državnem zboru, Zakon o ustanovitvi pokrajin tudi podprla. Naše stališče, stališče Poslanske skupine Nove Slovenije pri spremembi Ustave in obravnave prvega paketa pokrajinske zakonodaje v Državnem zboru je bilo, da bomo sprejetje zakonov podprli, če se obremenitev davkoplačevalec zaradi uvedbe pokrajin ne bo povečala, in če bodo jasno definirane naloge, ki jih bodo pokrajine opravljale in ki so jih ministrstva pripravljena prenesti na nižjo raven. Z jasno definiranimi nalogami, ki bi jih naj izvajale pokrajine, pa je za izvajanje teh nalog potrebno temu primerno zagotoviti tudi finančna sredstva. Bili smo prvi, ki smo za sprejem oziroma uvedbo pokrajin zahtevali, da s strani Vlade dobimo predlog zakona, ki bo opredeljeval naloge oziroma pristojnosti pokrajin ter zakonodajo, ki bo urejala področje financiranja le teh. Vse skozi smo pazili, da se ne bi jemale pristojnosti občinam. Ko smo v Državnem zboru razpravljali o prvih treh zakonih, o Zakonu o pokrajinah, Zakonu o volitvah v pokrajine in Zakonu o financiranju pokrajin, smo v Poslanski skupini Nove Slovenije oblikovali stališče, ki se odraža v osmih točkah in nekatere od teh bodo tudi danes osnova oziroma temelj za predstavitev našega stališča glede danes predlagane zakonodaje. Pred nami je predlog s 14-imi pokrajinami, območij pokrajin in sedeži pokrajin. In na te pokrajine je potrebno prenesti naloge iz posameznih resornih ministrstev ter finančna sredstva, da se bodo lahko zakonsko obvezne naloge tudi izvajale. Predlagani model financiranja pokrajinam zagotavlja finančna sredstva oziroma tako imenovano primerno porabo, ki je v obsegu nad stroški teh nalog, ki jih sedaj opravljajo posamezna ministrstva. Danes, ko poznamo naloge, ki se prenašajo, je preslikava dokaj enostavna. Izračuni so bili narejeni in kažejo jasno sliko, ki smo jo želeli tudi v naši poslanski skupini, da pokrajine pri izvajanju zakonsko obveznih nalog, finančno ne smejo biti podhranjene. Drugi finančni vir so tako imenovana razvojna sredstva, s katerimi bo avtonomno razpolagala pokrajina, katerim projektom bo pač dala prednost. In veliko kritik s strani opozicije je ravno glede Zakona o financiranju pokrajin, predvsem glede avtonomnih virov za financiranje pokrajin. Predlagali so nekaj popravkov samega zakona oziroma formule pri izračunu primerne porabe, predvsem novega modela s katerim bi drugače uredili financiranje pokrajin, pa s strani opozicije ni. In zakaj ni? Zato, ker to ni tako enostavno. Ker imamo v Sloveniji prevelike razvojne razlike med posameznimi regijami. In če hočemo kaj bistvenega spremeniti, se nam v vseh primerih zgodi to, da bodo razvite regije oziroma da bo najbolj razvita Osrednjeslovenska pridobila še več. Zato mora pri današnjih znanih razmerah imeti pomembno vlogo tudi solidarnost. Razvojne razlike lahko zmanjšamo samo na en in edini način, in sicer tako, da se bogatim da manj in več revnim. Če je že pregrešno reči, da se vzame bogatim in da revnim. S povečanjem gospodarske rasti in povečanjem bruto družbenega proizvoda se te razlike samo še povečujejo. In najlažje je reči: "Zakon je zanič!" alternativnega predloga pa nimaš. Ampak, takšnega predloga, ki bo zmanjševal razvojne razlike in bo v obsegu razpoložljivih finančnih sredstev državnega proračuna. O povsem drugem modelu financiranja bomo lahko govorili šele takrat, ko bomo vsaj nekoliko omilili te razlike. V Poslanski skupini Nove Slovenije smo bili na stališču, da mora pri financiranju biti vključen indeks razvojne ogroženosti, ki bi prav gotovo moral igrati pomembnejšo vlogo pri delitvi sredstev. V Novi Sloveniji smo si na usklajevanjih prizadevali za takšne rešitve, ki bodo nudile vsem pokrajinam močno razvojno komponento. Pokrajine morajo postati generator skladnega regionalnega razvoja, saj je to tudi osnovni namen uvedbe pokrajin - decentralizacija in zagotavljanje skladnega regionalnega razvoja v Sloveniji. Po našem mnenju bi bilo nedopustno, da bi v Sloveniji zaradi ustanovitve pokrajin uvajali nove davke in s tem omogočili neke vrste samostojnost pokrajin na področju financiranja. Slovenija je premajhna država, da bi uvedla sistem fiskalne konkurence med pokrajinami. V Novi Sloveniji smo bili prvi, ki smo dokaj jasno povedali svoje mnenje, da je 14 pokrajin preveč in da si bomo prizadevali, da bi bilo pokrajin čim manj. Svoje stališče smo tudi predstavili slovenski javnosti. Velika večina nas je podprla v naših prizadevanjih za manjše število pokrajin, vendar se hkrati ne bi nihče odrekel svoji pokrajini. Še enkrat ponavljam, nihče se ne bi odrekel svoji pokrajini. In ta zgodba o manjšem številu pokrajin je zaenkrat končana, vsaj za tiste, ki so realni, in za tiste, ki še vedno upajo oziroma upamo, da bomo pokrajine v Sloveniji v tem mandatu imeli. Izvirni greh je po naših ocenah, oziroma to je predvsem moja ocena, bil narejen že pred leti, ko se je v sklopu Zakona o skladnem regionalnem razvoju ustanovilo tako imenovanih 12 statističnih razvojnih regij in nato še 2 subregiji. Statistične regije, glede na obstoječi sistem funkcioniranja, danes ne predstavljajo nobenega stroška. S pokrajinami je drugače, zato bi morali že takrat razmišljati, da bodo statistične regije najbrž osnova za bodoče pokrajine. Če bi takrat sprejeli zakonodajo, v kateri bi opredelili Štajersko, Dolenjsko, Gorenjsko, Primorsko in tako dalje in končali pri številu 6, v najslabšem primeru 7 ali 8, kar ne bi bilo težko, danes ne bi nihče imel tehtnih argumentov, da bi nadalje drobil Slovenijo. S tem bi danes imeli idealno osnovo, kar se tiče števila pokrajin. Težko je nekomu odvzeti nekaj, kar si mu enkrat že dal oziroma mu že nakazal, da bo imel. Moram povedati, da nas je v Novi Sloveniji nekoliko presenetil predlog delitve sedežev pokrajinske uprave in sedežev pokrajinskega sveta, in to v 9 primerih od 14 pokrajin. O tem bi lahko kar razpravljali, čeprav danes vsi vemo, da je bila to neka kompromisna rešitev v primerih, ko ni bilo soglasja, kje naj bo sedež pokrajinske uprave. Po našem mnenju bi bilo smiselno, če že dajemo možnost, da pokrajinski svet nima sedeža tam, kjer ga ima pokrajinska uprava, da sedež pokrajinskega sveta v zakon zapišemo samo za prvi mandat, nato pa bo o tem odločal pokrajinski svet. Sicer pa v zakon nismo zapisali, kje bo sestankoval svet županov. Tudi sedanji svet regije zaseda v različnih krajih regije. V Poslanski skupini Nove Slovenije smo mnenja, da je potrebno v fazi druge obravnave to področje še dodelati. V Novi Sloveniji smo vseskozi zagovarjali, da si je pri ustanavljanju pokrajin potrebno pridobiti mnenje občin oziroma občinskih svetov in to je bilo tudi narejeno in tehtne pripombe so bile v zakon tudi vnesene oziroma upoštevane. Predlog za razpis predhodnega posvetovalnega referenduma o tem ali naj se na območju Slovenije ustanovi 14 pokrajin je po naši oceni ta čas in s takšnim vprašanjem kot so ga predlagali poslanci Poslanske skupine Zares, v zadnjem času pa so se jim pridružili tudi poslanci SD, nepotreben in kot tak ne bi odgovoril na nobeno vprašanje, ki se pojavlja ob ustanavljanju pokrajin. Po mnenju Nove Slovenije referendum ne bi odgovoril na najbolj bistveno vprašanje ali smo državljanke in državljani za regionalizacijo Slovenije. Še več, Prekmurec bi odločal ali bo Korošec imel pokrajino in obratno. Referendumi so smiselni na območju posamezne predlagane pokrajine, pa še to v primeru prejšnje ustavne ureditve, kjer je bila možnost, da bi se pokrajine ustanavljale od spodaj navzgor. Če predpostavljamo, da bi se volivci na referendumu opredelili negativno, Državni zbor oziroma zakonodajalec pravzaprav ne bi vedel ali so volivci glasovali proti predlaganemu številu pokrajin ali so glasovali na sploh proti uvedbi pokrajin. Spoštovani, iz moje predstavitve se je najbrž dalo zaključiti, da večina poslanec Poslanske skupine Nove Slovenije podpira decentralizacijo in menimo, da je omenjeni zakon kot tudi naslednja dva primerna za nadaljnjo obravnavo. Dvotretjinska večina prisotnih je potrebna, da glasuje za tako v prvem kot v zadnjem branju, če lahko tako rečem. Zato bi bilo prav, in v Novi Sloveniji si bomo prizadevali, da v vmesni fazi prisluhnemo dobrim predlogom za dopolnitve vseh zakonov tako koalicije kot opozicije. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Proceduralno? Izvolite, prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Vem, da je vodenje seje Državnega zbora izjemno odgovorna in težka naloga. Vem tudi, zakaj ste prekinili mojega kolega gospoda Martina Mikoliča, zato, ker sem pri prejšnjem stališču vam z rokami kazal nezadovoljstvo, ker je gospod Milan Petek pri predstavitvi stališča LDS uporabljal in prezentiral vse drugo samo ne stališče poslanskega kluba LDS. Moj proceduralni predlog je, gospod podpredsednik, prosim, da uporabljate enaka merila tudi za Novo Slovenijo. Verjamem, da boste tako naprej postopali in se vam vnaprej zahvaljujem. Hvala lepa.
Hvala lepa vam za opozorilo. Seveda lahko rečem sprejeto. Jaz bom samo prosil, da v okviru predstavitev stališč vseh poslanskih skupin, ne samo za Novo Slovenijo, izrazite lastno stališče do omenjenega zakona. Drugače pa hvala. Nadaljujemo s predstavitvami stališč poslanskih skupin. Kolega Marjan Drofenik bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Spoštovani predsedujoči! Spoštovani minister s sodelavci, poslanke, poslanci, tisti pred kamerami! Prav prisrčno pozdravljeni! Današnji dan 35. seje Državnega zbora je v celoti namenjen diskusiji treh pokrajinskih zakonih. Po mnenju Slovenske ljudske stranke je to ena ključnih razprav in ustanovitev pokrajin ključni projekt te koalicije. Neustanovitev pokrajin pa nedvomno največji poraz ne le te koalicije, ampak celotnega Državnega zbora. Nenazadnje je treba takoj na začetku jasno povedati, da je velika večina poslancev do pred kratkim ustanovitev pokrajin podpirala. Iskanje takšnih in drugačnih izgovorov tik pred odločanjem v Državnem zboru pa je vse prej kot odgovorno. Ne glede na druga dejstva se vsi skupaj spomnimo ustanavljanja občin. Zakoni o lokalni samoupravi in financiranju občin so se stalno spreminjali, gre pravzaprav za razvoj zakonodaje. In ustanovitev pokrajin je začetek razvoja nove ravni lokalne samouprave. Zato danes ni mogoče zagotoviti idealnih ali skoraj idealnih rešitev vseh vprašanj, ki so povezana z ustanovitvijo pokrajin. So pa redki, ki bi si upali iz današnje perspektivi trditi, da je bila ustanovitev občin napaka. Očitno je, da so občine pripomogle k razvoju tudi doslej bolj zapostavljenih območij. Vendar brez širših pokrajinskih skupnosti bolj policentričen razvoj ne bo mogoč, to je pač dejstvo. Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin ustanavlja pokrajine in določa njihova območja, imena in sedeže ter število članov prvih pokrajinskih svetov. Zakon določa merila v skladu s katerimi so določena območja, imena in sedeži pokrajin ter število članic oziroma članov prvih pokrajinskih svetov in ureja konstituiranje pokrajin. Predlagani zakon je po našem mnenju primeren za nadaljnjo obravnavo. V veliki meri je bil že usklajen, obenem pa smo prepričani, da si bomo vsi prizadevali uskladiti še nekatera odprta vprašanja. Ob tem le opozarjam, da ultimati posameznih lokalnih območij zaradi nezadovoljstva s sedežem ali imenom pokrajine, ne morejo in ne smejo biti cena za to, da se pokrajine ne bi ustanovile. Slovenska ljudska stranka je že od nekdaj zagovornica načela subsidiarnosti. Izhajamo iz prepričanja, da je bila vzpostavitev lokalne samouprave v obliki občin ena pomembnejših odločitev, ki je vodenje lokalnih skupnosti prenesla na ljudi, ki tam živijo in tako prispevala k bolj enakomernemu razvoju Slovenije. Predvsem k razvoju osnovne infrastrukture v najbolj nerazvitih območjih Slovenije. Kljub dosedanjim uspehom občin, pa so zaradi prevelike centralizacije razlike med razvitostjo posameznih regij še vedno prevelike. Slovenska ljudska stranka si bo tudi v prihodnje z ukrepi in politikami na različnih področjih prizadevala za zmanjševanje razlik med posameznimi slovenskimi regijami in zagovarjala enakomeren oziroma skladen regionalni razvoj. Dolžnost države je, da s skladnim razvojem omogoči vsem prebivalcem Slovenije možnosti za kakovostno bivanje in gospodarski razvoj. Prevelike regionalne razlike so krivične do državljank in državljanov, ki živijo v manj razvitih regijah. Slovenska ljudska stranka je aktivno sodelovala pri razvoju lokalne samouprave in s svojimi številnimi župani omogočila bolj enakomeren razvoj Slovenije. Slovenska ljudska stranka si bo tudi v prihodnje prizadevala za krepitev položaja lokalne samouprave v sistemu izvrševanja oblasti za povečanje demokratičnosti lokalne samouprave v skladu z načeli neposredne in predstavniške demokracije, ter za zagotavljanje njene učinkovitosti. Zagovarjamo še večjo avtonomijo občin in si v skladu z načelom subsidiarnosti dosledno prizadevamo za povečevanje njihove vloge. V Slovenski ljudski stranki vztrajamo na čimprejšnjem dokončanju vzpostavljanja pokrajin, kot druge ravni lokalne samouprave. Ta bo omogočila dodatno finančno decentralizacijo države, hitrejši razvoj naše družbe in večjo blaginjo vseh državljanov. Prizadevamo si, da pokrajine dobijo čimvečje pristojnosti na vseh področjih, kjer je to smiselno in potrebno. V tem Državnem zboru smo svojo namero za ureditev pokrajin kot drugega nivoja lokalne samouprave izkazali že ob imenovanju sedanje Vlade, ko smo predlagali tudi ministra za lokalno samoupravo in regionalni razvoj. Vsi pravzaprav zelo veliko govorimo o skladnem regionalnem razvoju, premiki v tej smeri so nujni, vendar tudi bistveno premajhni oziroma prepočasni. Zadnje spremembe zakonodaje, naj omenim le vlogo regionalnih centrov, o novem štipendijskem zakonu so seveda prinesle kar nekaj pomembnih usmeritev za hitrejši in bolj enakomeren razvoj vseh predelov Slovenije. Potrebno je začeti s še bolj konkretnimi ukrepi v smeri zagotavljanja regionalnega razvoja. In ustanovitev pokrajin je nedvomno pomemben korak v tej smeri. Tako kot je ustanovitev občin prinesla pomemben napredek v vseh delih Slovenije, bo nedvomno tudi ustanovitev pokrajin zagotovila določeno mero decentralizacije in enakomernega razvoja naše države. Morda obstaja še vedno tudi kakšen dvom o smiselnosti ustanavljanja še ene ravni lokalne samouprave, vendar menim, da če bi šli vprašat ljudi o učinkih vzpostavitve lokalne samouprave v obliki občin, imajo o njih v velikem deležu zelo pozitivno mnenje. Financiranje vseh predelov Slovenije preko občinskih proračunov je omogočilo vzpostavljanje nujne infrastrukture vsem krajem, tudi tistim, ki so bili v okviru večjih občin močno zapostavljeni. Sedaj pa je potreben, predvsem iz razvojnih razlogov, nekoliko širši, torej regionalni oziroma pokrajinski pristop, saj so posamezne občine premajhne, da bi lahko same na svojem območju učinkovito spodbujale svoj razvoj na širšem območju. Na splošno v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo predlagani Zakon o ustanovitvi pokrajin in tudi ostale pokrajinske zakone, ki jih bomo obravnavali na tej seji, kot ustrezne in dobro pripravljene. Ne nazadnje je potrebno poudariti, da so predlagani zakoni nastajali skozi mnogo različnih posvetovanj in da je pri pripravi sodelovalo veliko strokovnjakov in drugih zainteresiranih partnerjev. Zakonodaja se je pripravljala z iskanjem širokega konsenza, saj se vsi zavedamo, da je za dokončno vzpostavitev pokrajinske zakonodaje potrebna dvotretjinska večina v Državnem zboru. Povedal bi tudi to, da so se pravzaprav uporabljale osnove - o regionalni politiki, ki so nastajale zadnjih 10, 15 let. Naj se na koncu tega mnenja dotaknem še ocene finančnih posledic, ki so jih in jih bodo imele za državni proračun sprejetja teh zakonov. Vzpostavitev pokrajin bo temeljila zgolj na prerazporeditvah tako zaposlenih kot tudi finančnih sredstev med državo, pokrajinami in občinami. Menimo, da je ta cilj mogoče doseči - potrebna bo dobra koordinacija in predvsem dobra operativna izvedba vzpostavljanja pokrajin. Morebitne nepravilnosti pri ustanavljanju pokrajin ter pri dejanskem prerazporejanju zaposlenih in finančnih sredstev bi zagotovo imele večje finančne posledice od pričakovanih. Prepričani pa smo, da bo finančni vpliv nevtralen. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo prepričani, da je predlagani zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo pa prisluhnili vsem mnenjem in pripombam. Naš cilj je jasen, čim prej sprejeti vso potrebno pokrajinsko zakonodajo, zato si bomo prizadevali za konsenz, saj ta ključni zakon s področja pokrajinske zakonodaje zahteva dvotretjinsko večino prisotnih poslancev. Slovenska ljudska stranka bo predlagani zakon v dobrobit Slovenije podprla in upam, da se nam boste tudi drugi pridružili. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Vili Trofenik bo predstavil stališče Poslanske skupine Zares. Izvolite.
Lep pozdrav vsem prisotnim v dvorani! Hvala za besedo. Danes naj bi bil veliki četrtek, če bo jutri veliki petek, kar se tiče regionalne zakonodaje oziroma regionalizacije v Sloveniji. Temeljni zakon, ki ga naj bi obravnavali, čeprav na žalost razprava gre širše, o ustanavljanju pokrajin je tisti temeljni zakon, od katerega so praktično vsi ostali iz paketa regionalne zakonodaje odvisni - eni bolj, drugi manj. V obravnavo smo ga dobili na žalost šele po vztrajni zahtevi, da se paket regionalne zakonodaje, prvotni trije zakoni o financiranju, o organih in o volitvah, dopolni s temi še nadaljnjimi tremi zakoni. Globoko smo prepričani v Poslanski skupini Zares, da je Vlada ali napravila veliko napako, ko je po korakih nam dostavljala iz tega velikega paketa zakonodaje, ali pa je bila to zavestna špekulacija v smislu, da bi pet zakonov, za katere ni potrebna dvotretjinska večina, prejeli zadostno podporo pozicije, potem pa Državni zbor in slovensko javnost postavili pred zid: manjka nam še samo eden, od tistega, kar je vse odvisno. In v takšnem smislu je tudi razumeti dogodke in nastope predlagateljev v zadnjih tednih oziroma v zadnjih dnevih. Kaj očitamo predloženemu Zakonu o ustanavljanju pokrajin? Prvič, predlog ignorira domačo stroko. Ve se, da domača stroka večinsko zagovarja 6 do 8 pokrajin na podlagi gospodarskih, socialnih, geografskih, primerjalnih, čezmejnih, nacionalnih in drugih razlogov, kjer bi naj bila še sprejemljiva spodnja meja merjena s številom prebivalstva 100.000 prebivalcev. Predlog Vlade v petih primerih od 14-ih, kar je več kot tretjina, ignorira to spodnjo mejo ali ta argument in se zgovarja, da gre za politično realnost. Politična realnost, če bi se poskušal izraziti matematično, je odvisna spremenljivka časa. Pokrajine, ki pa jih ustanavljamo, in če so naše želje in hotenja iskrena, pa ne more biti odvisna od časa, ampak bi morala biti vsaj do neke mere konstantna kvalitetna rešitev. Predlagatelj ni predložil nobene študije oziroma analize učinkovitosti in stroškov predlagane rešitve, saj je temeljni razlog decentralizacije oziroma regionalizacije, ki je v funkciji decentralizacije, učinkovitejše upravljanje države. Na to vprašanje, na dileme, ki se v zvezi s tem postavljajo, ni nobenega odgovora v tem smislu, zato se zatekajo predlagatelji k zgodovinskim argumentom, k volji naroda, če tako rečem, in še čemu. Zgodovinski argumenti ali dejstva, da je pred nekaj desetletji nekdo razdelil za neke druge potrebe Slovenijo na statistična območja ali statistične regije, kot smo to pozneje povzeli, je zelo trhel argument za današnji čas, še zlasti pa za bodočnost, za katero naj bi ustanavljali pokrajine. Volja naroda ali volja ljudi je pa sploh vprašljiva. Kdo je pa, kot danes že povedano, v eni sami izmed 210 občin povprašal prebivalstvo o volji oziroma kaj misli glede predložene rešitve ali eventualno kakih drugih predlogov, ki jih sploh ni bilo. Izgovarjati se, da je bila volja povzeta po volji občinskih svetov, županov in še drugih lokalnih in tudi državnih političnih veljakov, ne zdrži resne kritike in bi že bil skrajni čas, da tega neargumenta ne bi več uporabljali. Zanimivo je, da je v sicer skromni obrazložitvi korekten povzetek ali navedbe tega iskanja mnenj s strani predstavnikov občin, prvenstveno občinskih svetov. Res je, da se jih je 182 od 210 odzvalo, kar predstavlja relativno visok odstotek. Ampak bistveno manjka - analiza teh stališč in tudi poročilo, katera izmed stališč ali mnenj občin so bila zajeta v dokončnem predlogu Vlade. Vemo, glede na mnenja slovenske stroke, da vse, kar je po številu več kot 8, je enako slabo, naj bo 12, 14, 16 pa tja do čez 20, kar bi bila teoretična in praktična možnost neodgovorne členitve v Sloveniji. Zato se postavlja vprašanje, kaj je s kočevskim območjem, kaj je s Prlekijo in še bi lahko naštevali, če se je že Vlada odločila za več kot 8, več kot 12 in tako naprej - zakaj so ravno ta področja ignorirana? Nikjer v obrazložitvi predloga niti ena od 14 pokrajin ni obrazložena! Pavšalno so navedene v obrazložitvi neke generalne obrazložitve. Če pa to, sicer skromno obrazložitev malo bolj podrobno beremo, pa vidimo, da tisto, kar se tam našteva in se poskuša uporabiti kot argument, na večini predloga 14 pokrajin enostavno ne zdrži. Enostavno ne zdržijo! Potem se je predlagatelj iz te zagate, kako strokovno utemeljiti 14, ker politično je nekaj drugega, izmazal na nek neodgovoren način. Enostavno tega odgovora ni, tako kot ni odgovora, zakaj so nekatere pripombe ali menja bila upoštevana, druge pa niso upoštevane. Seveda v kontekstu politične realnosti je nelogično, da ne rečem še kaj hujšega, delitev sedeža uprav in svetov v devetih regijah od 14. Je seveda vsakemu jasno, da je to cenen populistični ukrep, ki bi naj izključno služil v tem trenutku za iskanje večjega števila podpornikov tega projekta, istočasno, ko so pa predlagatelji spoznali, da je ta predlog ali ta rešitev problematična, pa so se že umaknili korak nazaj češ, saj to je samo za prvič, pozneje se pa naj sveti pokrajinski odločijo tako o sedežu sveta in uprave. Mislim, da je tako početje v obeh primerih neodgovorno in zadosti prozorno, da temu ni možno, po domače, nasesti. Seveda s takimi pristopi priznavajo, predlagatelji, da so tudi že pri številu 14 problemi z nekaterimi središči teh načrtovanih regij, saj marsikateremu od prvotno načrtovanih središč zmanjka ali pa je izredno skromno gravitacijsko zaledje, in to je potrebno nadomestiti z nekim političnim argumentom, ki ni ustrezno nadomestilo. Nadalje, v generalni, poudarjam, generalni uvodni obrazložitvi, kot sem že povedal, čeprav je obrazložitev skromna, nekatere stvari enostavno ne zdržijo resne kritike. Naj opozorim samo na dve ali tri. Na primer, sklicujejo se na obstoječe procese združevanja. Nekaj jih je, ampak zelo malo. V več primerih od teh 14, bi načeli kakšne druge procese. Potem se govori o regionalni identiteti. Težko je govoriti o regionalni identiteti pri tej zmešnjavi imen ali pa bi lahko našteli primere, ko o tem sploh ni možno govoriti, kljub temu da so bili v preteklosti tudi kakšni politični, geografski simpoziji financirani, da so se izmišljale kakšne regionalne identitete. Še slabše je, še manj je možno govoriti o nekaterih, v velikem številu primeru od teh 14 primerov, o pripadnosti ljudi. Še hujša je pa tista, o fiskalni in funkcionalni soodvisnosti. Vsaj v tem smislu predloženega zakona o financiranju in ostale zakonodaje, ki je nekje tako zamrznjena v nekem proceduralnem postopku, je to enostavno nemogoče govoriti. Seveda zavrnitev tega slabega, da ne rečem, čeprav ne bi rad uporabljal tako težkih besed, neodgovornega predloga ne pomeni z naše strani, iz Poslanske skupine Zares, nasprotovanje regionalizaciji. Zato najostreje zavračamo vsa taka podtikanja, da so naši pomisleki, naše pripombe, naše zavzemanje, da se dejansko ugotovi volja Slovenk in Slovencev, kaj mislijo o tej regionalizaciji, najostreje zavračamo. Ravno zaradi odsotnosti strokovnih argumentov, s katerimi bi lahko na nek način potešili svojo odgovornost pri tako pomembni odločitvi, kot je odločitev o regionalizaciji v Slovenijo, smo želeli in želimo še vedno in vztrajamo, da pride do referenduma. Ni nujno, da je vprašanje, ki je bilo predlagano, lahko je dopolnjeno, lahko jih je tudi več, čeprav je res, da odgovor na to vprašanje daje odgovore na številna vprašanja, ki je lahko tudi drugače postavljen, zato seveda ne moremo sprejeti stališča, da to vprašanje, ki smo ga predlagali, ne daje potrebnih odgovorov. Strinjamo se, da je možno, tako kot vedno, stvari postaviti še odločneje oziroma kvalitetnejše. Da sam ne kršim poslovnika in ne zaidem v področje, ki bo predmet obravnave še dveh drugih zakonov ali pa je bila že obravnava pri prvih teh zakonih, naj zaključim, da v Poslanski skupini Zares tega predloga ne bomo podprli. Pa ne zato, da bi nagajali, ampak enostavno ga ne moremo, ker je nekvaliteten, neodgovoren in ni v interesu razvoja Slovenije; še zlasti pa ne bomo nasedli takim manipulacijam s statističnimi podatki in nekaterimi številkami, kot smo jim bili danes tu priča. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Jaz prosim prisotne poslance za več posluha. Kolegi jaz vas prosim, prisluhnimo še stališčem dveh poslanskih skupin! Hvala. Kolega Vili Rezman bo predstavil stališče Poslanske skupine DeSUS.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Lep pozdrav vsem želim! Ocenjujem, da se je situacija pravzaprav že povsem izčistila. Če bodo poslanke in poslanci glasovali tako, kot je bilo napovedovano, potem se pač ni težko odločiti za ugibanje, da bo proces jutri ustavljen. Ali je to dobro ali ne, o tem imamo različne predstave. V Poslanski skupini DeSUS menimo, da to ni najboljša in edina možna rešitev, ampak tako kaže, da bo več kot ena tretjina tistih, ki bodo glasovali, glasovalo tako, da bo proces ustavljen, da ne bo več možnosti za iskanje, da bi vsi pridobili, ampak da se velik del poslank in poslancev postavlja na pozicijo "out-out" ali na pozicijo prekinitve procesa, ki je trajal zelo dolgo in ki bo, bojim se, klavrno ustavljen. Seveda se bodo tudi vsi tisti, ki bodo ustavljali ta proces, še naprej zaklinjali, kako so za decentralizacijo, kako so za enakomeren razvoj regij, kako so za to, da bi se prenašale funkcije upravljanja in razvojne funkcije bližje ljudem in da nas bojda ločijo samo še kakšne drobne nianse. Ampak jaz mislim, da ne gre samo za nianse, za iskanje poti, za nianse v načinu, kako se tem ciljem približati, ampak da gre pravzaprav za temeljno odločitev - ustaviti ali ne ta proces. V Poslanski skupini DeSUS doslej nismo v ničemer ovirali tega procesa, podpirali smo ga. Tako bomo storili tudi ob jutrišnjem glasovanju, tako bomo najbrž podpirali tudi v bodoče, ko in če se bo ta proces v doglednem času še z drugačnih izhodišč, izgleda, nadaljeval. Pri tem nič ne skrivamo, da smo tudi sami imeli številne pomisleke. Že od samega začetka. Že od tam naprej, ko se je spreminjalo zakonodajo o lokalni samoupravi, kar je bilo potrebno, da smo namnožili občine preko vseh pametnih številk, tako pač mi menimo. Nasprotovali smo tudi kakšnim rešitvam v zvezi z Zakonom o financiranju občin, nasprotovali smo tudi takšnim rešitvam, kakršne je prinesel zakon o občinskih redarjih in podobnim stvarem smo oporekali. Ne zato, da bi ustavljali proces, ki se sedaj nadaljuje, ker ta proces pokrajinizacije je na nek način nadaljevanje tistih izhodišč, ki so zastavljena v zakonih, ki sem jih pravkar omenil. Mi vemo, da to, kar se sedaj predlaga, ni približek idealnemu. Tudi tega ni mogoče doseči. In nič ne vemo, domnevamo pa, da naj bi doprineslo nič, če bi se res odločili za referendum, torej nič ne vemo, kaj bi to prispevalo, razen tega, da bi ponovno vznemirili tiste, ki po večini niso brali zakonodaje. Prepričan sem, da tudi precej poslank in poslancev ni zmoglo tega napora, da bi vse te gore papirja prelistali. In ljudje bi se pač odločali najbrž tako, kot je referendumsko vprašanje bilo zastavljeno. Če malo poenostavim: Ali ste proti Vladi? In: Ali ste proti temu, kar Vlada predlaga? Ker drugega v tem vprašanju pravzaprav ni. In na osnovi tega v Poslanski skupini DeSUS domnevamo, da je tudi prava ugotovitev, da bolj ko se približuje čas državnozborskih volitev, bolj je umanjkala pripravljenost opozicije, da bi še razpravljala o tej zakonodaji, in večja je naklonjenost temu, da se vse skupaj ustavi. V Poslanski skupini DeSUS mislimo, da bi to bilo napak. Apeliramo, ponujamo še naprej prostor za razmislek, za izboljšanje tega, kar je sedaj pred nami na mizah. Še zmeraj se da to urediti, vendar ne na ta način, da jutri z "out-out" sistemom vse skupaj ustavimo. Pokrajine same po sebi ne bodo prinesle izboljšanja. Tudi sedaj, po teh analitičnih podatkih, ki smo jih dobili in ki jih nekateri smatrajo za zavajajoče, se da videti, da so nekatere statistične regije s podobnih izhodišč zelo različno napredovale; ene hitreje, druge malce počasneje. Torej so še neki drugi dejavniki pomembni, ne zgolj pokrajinizacija, ne zgolj upravna razmejitev posamičnih območij, ampak tudi to je najbrž potrebno kot približevanje odločanja ljudem. Vprašanje referenduma nam zastavlja tudi dodatno vprašanje. Kaj bi se zgodilo, če bi na referendumu bilo, recimo, 51% ljudi za podporo vprašanju, ob tem, da vemo, da je potrebna dvotretjinska odločitev na Državnem zboru vseh tistih, ki bomo prisotni in ki bomo glasovali. Kakšen signal bi bil to? Kdo bi bil trden potem v svojih odločitvah, ko bi en glas lahko pomenil ali eno ali drugo varianto? Torej, mi pač ocenjujemo, morebiti to ni zlonamerno, ampak ocenjujemo, da to ni najbolj prava poteza. Bolj prava poteza bi bila nadaljevati razprave, bolj prava poteza bi bila iskati nove rešitve in zdi se, vsaj nam v Poslanski skupini DeSUS, da je tudi ministrstvo, minister, ki je danes v uvodu celo prošnjo izrazil, ne samo apel, vse bolj pripravljeno iskati kompromisne rešitve na posamičnih področjih tudi z opozicijo. Menim, da je tudi stališče Vlade takšno, stališče Poslanske skupine DeSUS pa zagotovo je. Mi bomo zato podprli nadaljevanje tega procesa, kar pomeni, da bomo glasovali za to, da ocenimo, da so zakoni primerni za nadaljnjo obravnavo in tudi morebitne popravke.
Hvala lepa. Stališče Nacionalne stranke bo predstavil poslanec Srečko Prijatelj.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Spoštovani župan z ekipo, kolegice in kolegi! Vlada se je odločila, da predlaga 14 pokrajin z najprimernejšo osnovo in poslala to tudi v obravnavo v okviru tega zakona, ki ga imamo danes kot enega najpomembnejših pred seboj. Pa pri tem še sama ni enotna. Dejstvo je, kar bom tudi kasneje povedal, da se dva ministra še danes prerekata o tem, kaj je bolje. Bitka je med Virantom in Žagarjem, tako so zapisali mediji. Občinski sveti so se opredelili do imen in velika nestrinjanja so bila na Koroškem, ker so nasprotovali sedežu, ki bo moral biti v Slovenj Gradcu. In seveda Goriška pokrajina ima svoje stališče preko civilne iniciative na Primorskem, Ajdovščina, Vipava, Sežana, Izola in Komen pa so se na občinskih svetih poenotile za enotno Primorsko. In ne nazadnje tudi 14.700 podpisov, ki smo jih prinesli predsedniku Državnega zbora, govori o tem, da se ne more kar počez nekje, v nekem uradu izmisliti nekdo neko ime in ga zapisati v zakon in pa nima niti malo usklajenega z regijo. Seveda Primorci smo jasnega stališča, da v bistvu tega ne bomo dopustili, v bistvu tega poigravanja s Primorsko. Primorska želi biti enotna, to lahko povem tukaj in zdaj in če bo potreba, bomo organizirali referendum in vstala bo vsa Primorska. To se bo zgodilo, to lahko verjamete. Nasprotujemo 14-im pokrajinam in se ne strinjamo z 9. členom, ki govori o Istrsko-kraški pokrajini - zanimivo, ime Primorska je kar izpuščeno iz zakona, kot da je ni. In če bo ta zakon danes po čudnem naključju doživel podporo, bomo vložili amandma in pričeli aktivnosti ob morebitnem sprejemu za referendum. Prav tako se ne strinjamo z 11. členom. SNS zagovarja stališče, da bi moral biti sedež pokrajinskega sveta in uprave v Slovenj Gradcu - kot rečeno. Minister Žagar je s svojo ekipo nedvomno naredil veliko, veliko dela v zvezi s tem zakonom, ampak veliko je tudi spreminjal mišljenje, ne nazadnje usklajene predloge je vrnil na točko diskutabilnosti in usklajevanja in porajal nova odprta vprašanja in ob sprejemanju Ustave, ki smo jo imeli prvo kot pogoj, da lahko spreminjamo ta zakon, spremenili smo 121., 140. in 143. člen, smo tudi v Slovenski nacionalni stranki jasno povedali, da želimo, da postane v bistvu regionalizacija ustavna kategorija, drugače se bo zgodilo to, kar se je zgodilo z občinami. Prvo smo jih imeli 56, danes jih imamo 210. Pa še en podatek bi rad navedel, ko lahko mirne duše rečemo, da sledimo Evropi in ji želimo biti kar najbolj všečni - trend v EU je zmanjševanje števila pokrajin, jaz ne razumem zakaj pri nas povečujemo število, če pa želimo biti evropski. Drugi problem je neusklajenost, kot že rečeno, med dvema ministroma, ki imata različna mnenja, eden zagovarja enotirni sistem, drugi dvotirni in jaz se vprašam, kam bo šlo teh 90% birokratov, ki danes sedi tu v beli Ljubljani po raznih upravnih področjih, ministrstvih in tako naprej. Ali veste, koliko je to zaposlenih? 4000 zaposlenih! Ali se bodo te ljudje vozili v Trbovlje, Ptuj, Mursko Soboto, Zgornjo Kungoto, Sežano in tako naprej? Ne bodo. Prišli bodo novi. Ti bodo ostali tu in to bo dodatna birokratizacija. Moti nas tudi, da ste izvzeli stroko pri snovanju te zakonske podlage. Fakulteta za javno upravo je na svoji 50-letnici lani v Portorožu jasno izrazila nezadovoljstvo, ker ni sodelovala v pripravi celotne pokrajinske zakonodaje. Pa tu so vendar doktorji, profesorji, pravi strokovnjaki s Fakultete za javno upravo, ki so zagovorniki dvotirnega sistema in bi želeli, da se tudi njih povpraša, kako naj bi ta zakonodaja izgledala. Ampak njih ste zaobšli. Govorite o tem, da imate veliko usklajenost z občinami. To ni res! Imeli ste jo, po spremembi tega zakona v osnutku je nimate več. Veliko nestrinjanja imate. Sam sem pozval, javni poziv primorskim županom sem poslal, da ravnajo tako, kot je ravnal naš, sežanski župan, Davorin Terčon, ki je dal to na glasovanje. Enotno smo izglasovali sklep, da želimo imeti enotno Primorsko, ker vemo, da le taka teritorialno zadostna, gospodarsko ustrezna in tudi univerzitetno močna. In deliti nekaj zato, da boste imeli različne interese po pokrajinah in da boste imeli različne "špetire", da se bomo bolje kregali in da boste lažje vladali - to je enoumje, gospodje. To delate vi. Jaz sem prepričan, da tega večina danes v Državnem zboru ne bo sprejela in potrdila. Žalosten pa bom, če se bo ta čudež zgodil, ker vam se dogajajo čudeži. Upam, da se vam danes ne bo zgodil ta čudež. Če gledamo naprej, pri oblikovanju pokrajin in njihovih sedežev niso dovolj upoštevane niti demografske - niti geografske, niti gospodarske in druge povezanosti. Enostavno ste to spregledali. Na to so vas opozarjali mnogi in še danes ste na ta opozorila gluhi, kot da jih ni. Začrtana pot, gremo naprej, buldožer in, seveda, bomo to naredili. Zakaj - majhni župani hočejo svoje fevde. Lepo vas prosim, to, kar so nekateri moji kolegi danes tu govorili, to je enoumje. Če vprašate državljanke in državljane, vam bodo jasno povedali to, kar govorimo mi: v Slovenski nacionalni stranki želimo, da se vsa zakonodaja s tega področja sprejme v enem paketu in ne en zakon danes, drugi jutri, pojutrišnjem bomo pa videli, katerega. In želimo, seveda, da se ponovno razjasnijo vsa nesoglasja, da se odprejo vse javne diskusije in zmanjša deficit soglasij najmanj na cca 10% in iz tega potem potegne neko zdravo zakonsko materijo, ki lahko pride še v tem mandatu, maja ali junija, v Državni zbor. To je zdrava odločitev in odgovorna, če jo hočemo peljati tako, kot drugi pričakujejo od nas. Poglejte, nov zakon, če bi bil sprejet tak, kot je, prinaša možnost, da pokrajine odločajo o atributih mesta, kot so bolnišnice, zdravstveni domovi, šole in še drugo lahko naštejemo. Mi pa dejansko posiljujemo nekatere, ki so tudi že jasno povedali, da tega nočejo, na primer ilirsko-bistriško območje, da živijo tam, kjer oni nočejo. Bili so že referendumi in še bodo. Za celotno Primorsko pa lahko še enkrat z zagotovostjo zatrdim, zaradi tega, ker ste predlagali v tem zakonu, izpustili ime Primorska, to je nesprejemljivo za vse Primorce, ki sedijo tukaj. Če pa že, potem pa sramota, da so izvoljeni s strani Primorske. Primorska se je zadnja priključila k matici Sloveniji. Za to je krvavela desetletje in pol prej pred ostalimi deli v Sloveniji, bila izpostavljena terorju in fašizmu in tega ne bo dovolila. Če bo potrebno, kot že rečeno, bo vstala vsa Primorska, to je naša himna in slišalo se jo bo tudi tukaj, do bele Ljubljane. To, kar delate po samovolji, je pač enoumje. Primorska pokrajina bo enotna in če se bo upošteval ta moj javni poziv, bomo kmalu lahko dobili tudi odgovore vseh županov, kajti verjamem, da bodo o tem odločali na svojih občinskih svetih. Če se pa posluša razlog civilne iniciative, kot to počne Vlada, odgovarjajo tudi na anonimke itn., potem pa dobimo tak predlog zakona, kot ga imamo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Mislim, da tudi zaradi drugih območij, zaradi Kamniško-zasavske pokrajine, ki je imenovana v neko skropucalo zopet, kot že rečeno Koroške, Primorske in drugih pripomb, ki so bile umestne, tega zakona danes tukaj ne podprete. Naj se minister še malo potrudi. Jaz sem mu izrekel danes pohvalo in naj ne dela takih preskokov oziroma "salta mortale" v mnenju za nazaj. Če je nekaj usklajeno, naj to upošteva. Določene stvari v tem zakonu so bile z občinami že usklajene, pa jih je kasneje v bistvu spregledal. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. In končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Mi pa prehajamo na razpravo poslank in poslancev. In prvi ima besedo poslanec Samo Bevk. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Razdelitev Slovenije na pokrajine je zelo zahteven projekt, ki ga doslej še nihče ni uresničil. Na to se pripravljamo že več kot deset let, vse od takrat, ko smo pri nas ustanavljali nove občine in začeli z reformo lokalne samouprave. Socialni demokrati smo regionalizacijo Slovenije ves čas podpirali, toda ne za vsako ceno. Osnovni pogoj za podporo je dobro pripravljena zakonodaja. Ta paket, ki je v obravnavi, pa je daleč od tega. V prejšnjem mandatu je projektu spodletelo že v fazi spreminjanja ustave, ko sta zavoro potegnili SDS kot lider opozicije in koalicijska SLS. Mislim, da je za ta mandat že dovolj velik uspeh to, da smo s spremembo ustave sploh omogočili sprejemanje pokrajinske zakonodaje. Še jeseni je veljalo, da moramo vse zakone sprejeti do konca leta 2007. Del zakonov je oktobra obtičal tik pred glasovanjem v drugi obravnavi, drugi del pa je v splošni obravnavi šele danes, zadnji dan januarja 2008. Dejstvo je, da sta se Vlada in pristojno ministrstvo projekta lotila vsaj pol leta prepozno, čeprav ni mogoče zanikati, da ni bilo v pripravo zakonodaje vloženega zelo veliko dela in truda. Toda enotna ocena stroke je, da zakoni niso kvalitetno pripravljeni. Že o številu pokrajin so temeljna razhajanja. Stroka namreč zagovarja največ 6 do 8 pokrajin, politična realnost po dr. Žagarju pa je 14 pokrajin. Vse skupaj pa je dodatno relativiziral sam predsednik Vlade, ko je dejal, da se bodo rešitve v zakonu o ustanovitvi pokrajin, ki jih moramo sprejeti z dvotretjinsko večino prisotnih poslank in poslancev, lahko spreminjale v pokrajinskih parlamentih. Svobodno naj bi spreminjali imena pokrajine in tudi sedež pokrajin, tako sedeže pokrajinskih parlamentov kot sedeže pokrajinskih uprav. Najbrž se je predsedniku Vlade zareklo ali pa je površno bral ustavo in zakone. S takšno novo rešitvijo bi namreč že vnaprej vnesli nestabilnost v marsikatero pokrajino. Meni je ideja o posvetovalnem referendumu glede ustanovitve pokrajin zelo blizu. Mislim, da bi morali državljanke in državljane na referendumu povprašati, ali podpirajo regionalizacijo Slovenije in na kakšen način. Vprašanja bi morali tudi zelo pretehtano postaviti. Če bi dobili mandat volivk in volivcev, bi s projektom nadaljevali. Ljudi smo na referendumu spraševali o nedeljskem urniku trgovin, o največjem projektu decentralizacije v slovenski zgodovini, pa naj jih ne bi bilo potrebno. Če je po referendumih o vstopu Republike Slovenije v Evropsko unijo in zvezo Nato o čem potrebno povprašati ljudi, potem jih moramo vprašati, ali podpirajo regionalizacijo Slovenije ali je ne podpirajo. Če je res, kar pravi predsednik Vlade, da to ni projekt te Vlade, temveč je to skupni projekt celotne Slovenije, potem lahko zakonodajo v miru in s premislekom dokončno sprejmemo v prvem letu naslednjega mandata in to ne glede na rezultat volitev. Zakonodajo bi lahko dokončno sprejeli leta 2009, leta 2010 bi skupaj z lokalnimi imeli tudi pokrajinske volitve, pokrajine pa bi v praksi zaživele s 1. januarjem 2011. Pred nami je najpomembnejši sklop pokrajinskih zakonov. Mislim, da je še vedno odprta diskusija prav v zvezi s številom pokrajin, sedeži pokrajinskih svetov in sedeži pokrajinskih uprav, prenosom pristojnosti z države na pokrajino in predvsem s samim načinom financiranja pokrajin. Ko smo ustanavljali občine in tudi kasneje, ko smo bili priča nadaljnjemu drobljenju občin, se je zagotavljalo dodatne finančne vire za njihovo funkcioniranje. Zato lahko ugotovimo, da je za ustanavljanje novih občin tako velik interes, predvsem zaradi tega, ker občine avtomatično dobijo več denarja. Finančni minister, ki ga, če se ne motim, ni bilo na nobeni seji, kjer smo obravnavali pokrajinsko zakonodajo - tudi danes ga pogrešam - , pa pravi, da bo imel ta projekt značaj finančno nevtralne operacije. Če je temu tako, potem sem mnenja, da je projekt obsojen na neuspeh. Če želimo ustanoviti pokrajine, se pravi nekaj novega, potem moramo za to novost zagotoviti tudi nove, avtonomne, proračunske finančne vire in seveda s tem tudi več sredstev. Pokrajine namreč niso in ne bodo poceni. Kako težko bo uresničiti ta projekt, je zgovorno pričal že zemljevid, na katerem so vrisane pripombe, ki so jih občine posredovale na ministrstvo in Vlado še pred uradnim pozivom in 60 dnevnim rokom, ki so ga imele na razpolago, da posredujejo svoje poglede na bodoče pokrajine. Del gorenjskih občin je želel ustanoviti Zgornje-gorenjsko pokrajino, Ljubljana se je videla kot samostojna pokrajina, v Ilirski Bistrici je bil referendum za izločitev iz Notranjske pokrajine in vključitev v Južnoprimorsko pokrajino. Podobne ideje se sedaj pojavljajo v Postojni in Pivki. Na Goriškem oziroma Severnoprimorskem pa je velika diskusija prav o imenu same pokrajine. Nova Gorica želi obdržati ime Goriška pokrajina, večina drugih občin pa bi raje videla, da se imenuje Severnoprimorska pokrajina. Sam se seveda, če bodo pokrajine ustanovljene, zavzemam za dve pokrajini, in sicer za Južnoprimorsko in Severnoprimorsko pokrajino. Ime Primorska je potrebno vrniti v zakon in tu ni nobenega kompromisa. V mojem volilnem okraju leta 1993 je bil tam celo izveden referendum o ustanovitvi idrijsko-cerkljanske regije, tudi nimamo popolnoma enotnih stališč. Če pogledamo sklepa idrijskega in cerkljanskega občinskega sveta, se med seboj v marsikateri podrobnosti bistveno razlikujeta. Predvsem pa sem prepričan, da bodo od ustanovitve pokrajin največ odnesli prav v sedežih teh 14 pokrajin, vsi ostali pa toliko, kolikor se bodo znašli ali kolikor drobtinic kruha bo še ostalo na mizi. Edina realna ponudba idrijsko-cerkljanski subregiji je sedež pokrajinskega sveta v Idriji, pa še to bi lahko pokrajine kasneje poljubno spreminjale, kot je dejal predsednik Vlade. Moja teza je, da bodo z novimi pokrajinami pridobila le središča teh novih skupnosti, vsa ostala območja pa bodo nazadovala oziroma nenapredovala. Konec koncev ta projekt podpirajo predvsem v teh 14 središčih. Tu vidim dodano vrednost. Kaj pa v več 10 drugih centrih? Gre namreč za več kot 40 nekdanjih občinskih središč, ki smo jih imeli pred reformo lokalne samouprave leta 1994. Centri, kot so Idrija, Tolmin, Ajdovščina, Sežana, Piran, Izola, Ilirska Bistrica, Škofja Loka, Radovljica, Jesenice, Tržič, pa bodo nazadovali. Če naštejem samo središče nekdanjih občin na Primorskem in na Gorenjskem, ki ne bodo središča teh novih pokrajin. Od leta 1990 dalje so ta središča izgubljala vrsto pristojnosti in z njimi finančna sredstva ter kadrovske potenciale. Šle so davčne uprave, geodetske uprave, izpostave za obrambo, inšpekcijske službe. Sedaj naj bi reorganizirali še upravne enote. Kaj bo z zdravstvom, s srednjim šolstvom, ljubiteljsko kulturo, da ne govorim o prenosu pristojnosti zapiranja slovenskih rudnikov na pokrajinsko raven! Ukinja se na primer nacionalni status Primorskega dramskega gledališča v Novi Gorici. Vse preveč je nepremišljenih rešitev. Ob tem pa bi rad opozoril še na različna stališča v sami Vladi. Lansko leto je v Državnem zboru zaokrožila delovna verzija zakona o državni upravi. Če na kratko povzamem njegovo vsebino, potem lahko rečem, da se uvaja štirinajst novih upravnih okrajev, v katere se bo vključilo 58 obstoječih upravnih enot, 58 obstoječih upravljavskih struktur z 204 krajevnimi uradi. Se pravi, da bi imeli ob 14-ih pokrajinah vzporedno strukturo 14 upravnih okrajev, kar še danes zagovarja minister za javno upravo, dr. Virant. Takšna rešitev pa je v direktnem nasprotju s 14. členom Zakona o pokrajinah, ki natančno opredeljuje prenesene državne naloge na pokrajine. Pokrajinska zakonodaja dvotirnosti ne pozna. Pokrajine bodo namreč opravljale tudi naloge, ki jih izvršujejo upravne enote. Ob tej zmedi, ki vlada tudi v Vladi, se pojavlja kar nekaj vprašanj. Je Vlada predlagala paket pokrajinske zakonodaje s figo v žepu, vedoč da bo zadeva propadla že zato, ker nima dovolj podpore znotraj koalicijskih vrst? Drugače se ne da razložiti dejstva, da so na drugem ministrstvu, se pravi, na ministrstvu za javno upravo, pripravljali zakonodajo, ki je v direktnem nasprotju z zakonodajo, ki jo sedaj obravnavamo. Spoštovane kolegice in kolegi! Naj sklenem. Popraviti in izboljšati je potrebno pokrajinsko zakonodajo, vprašati ljudi na referendumu, ali se strinjajo z ustanovitvijo pokrajin v Sloveniji ali ne, in ob pozitivnem izidu leta 2009 dokončno sprejeti zakonodajo, leta 2010 izvesti pokrajinske volitve in s 1. januarjem 2011 pokrajine uveljaviti tudi v praksi. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo pa ima poslanec Franc Jazbec. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Tudi sam bom začel z zgodovinsko priložnostjo, ki jo je Slovenija prvič izkoristila ob plebiscitu in osamosvojitvi in je drugič izkoristila s sprejemom zakonodaje o lokalni samoupravi v letu 1994 in z uvedbo občin s 1.1.1995, in trdim, da ima Slovenija danes tretjo zgodovinsko priložnost s sprejemom paketa pokrajinske zakonodaje in z uvedbo pokrajin v Sloveniji. Sam se ne strinjam s tistimi predgovorniki, ki so pred mano dejali nekako tako, da te priložnosti niso potrebne in da jih ne podpirajo. Ti isti ljudje teh priložnosti niso podpirali tudi leta 1991, pa so potem prvi stopili v vrsto za oblast v tej državi, ki je takrat nastala. Pred nami je Zakon o ustanovitvi pokrajin, ki je neke vrste krovni zakon in se sprejema z dvotretjinsko večino vseh prisotnih poslancev v Državnem zboru. Zakon je deležen bistveno večje pozornosti ravno zaradi načina sprejemanja. Pri sami regionalizaciji je bistveno vse kaj drugega kot ime in sedež pokrajine. Bistvene so pristojnosti, bistveno je financiranje pokrajin, skratka, pomembna je vsebina, od katere je odvisna uspešno izpeljana decentralizacija države in skladnejši razvoj, ki naj bo enakomeren po vsej Sloveniji. Pri sprejemanju ustave že v poskusu v prejšnji koaliciji v šestem mesecu leta 2004 je takratni notranji minister dr. Rado Bohinc predstavil oziroma opozoril na strategijo, ki je med drugim predvidevala tudi verzijo 14 pokrajin. Zato trdim, da teorije oziroma osnutka zakona s 14 pokrajinami ni odkrila kot neke tople vode ta koalicija in ta Vlada, ampak je to nekaj, o čemer ste razpravljali že v prejšnjih vladnih koalicijah. Po spremembi ustave v letu 2006, ko so bili dejansko podani vsi pogoji za sprejem zakonodaje o uveljavitvi pokrajin, smo lansko poletje v prvi obravnavi obravnavali prvi paket treh zakonov in danes je pred nami tako imenovani drugi paket pokrajinske zakonodaje, paket, ki ga dejansko podpira 87% vseh občinskih svetov, paket, ki je dobil podporo Skupnosti občin Slovenije, Združenja občin Slovenije. Pred nedavnim ali prejšnji teden v petek, ko sta dr. Ivan Žagar in predsednik Vlade gostila posvet županov, je velika večina teh županov ta paket pokrajinske zakonodaje in pokrajinizacijo podpirala. Skoraj nenavadno pa je, da te zakone oziroma paket teh treh zakonov s tako velikim procentom podpira tudi Državni svet. V zadnjih mesecih poslanci Slovenske demokratske stranke obiskujemo bodoče regije in iz razgovorov o teh bodočih regijah je zaznati, da ima ta pokrajinska zakonodaja zelo veliko stopnjo soglasja in podpore tudi na terenu. Sam pa sem v preteklih tednih in mesecih obiskal tudi nekaj okroglih miz, kjer smo ravno na to temo pokrajinske zakonodaje razpravljali. Moram reči, da tudi na teh okroglih mizah, kjer so sodelovali predstavniki različnih političnih opcij, je bilo čutiti, da vsi Slovenci nekako želimo, da se ta druga stopnja lokalne samouprave izpelje tudi v praksi. V poletnih mesecih lanskega leta so bile pozvane vse slovenske občine, da podajo svoja mnenja k danes obravnavanem paketu pokrajinske zakonodaje. Vladna služba je večino teh mnenj, ki so prispela, vključila v predlog zakonov, zato smo dobili kar 9 pokrajin, ki imajo ločene sedeže pokrajinskih svetov in ločene sedeže pokrajinskih uprav, zato so nastala tudi nekatera nova imena teh bodočih pokrajin. Jaz verjamem, da ob tem, da je Vlada sprejela zakonodajo s temi popravki in da ko so ti zakoni prišli v obravnavo v Državni zbor in ko jih je predsednik Državnega zbora potem še posredoval vsem lokalnim skupnostim v obravnavo, da bo potrebno v drugi obravnavi ravno na področju imen in na področju teh pripomb, ki so bile upoštevane, sprejeti še marsikateri amandma. Kajti le tako bo ta pokrajinska zakonodaja oziroma Zakon o ustanovitvi pokrajin lahko v večje zadovoljstvo vsem Slovenkam in Slovencem. Zakaj 14 pokrajin? V začetku sem nekako omenil, da je teh 14 pokrajin imela v mislih že prejšnja koalicija. Dejstvo, da ima Slovenija 12 statističnih pokrajin in dve subregiji, je edina realna osnova, iz katere lahko izhajamo in iz katere je bilo vredno v predlog zakona vnesti 14 pokrajin. Mislim, da pokrajinsko zakonodajo lahko sprejmemo samo pod pogojem, da ne razmišljamo o manjšem številu, seveda pa tudi ne o večjem številu. Vsak zakon je tako rekoč z dobrimi dopolnili možno izboljšati. Očitki o slabi zakonodaji so ta trenutek zadnje, kar je opozicija uspela še najti za predloženo zakonodajo. Kajti, ko smo v prvi obravnavi obravnavali prvi paket treh zakonov, je bila edina želja, da je pokrajinska zakonodaja na mizi v paketu vseh šestih zakonov. Danes, ko to imamo, je bilo potrebno najti drugi izgovor in ta izgovor je: pokrajinska zakonodaja je slaba. Jaz se samo bojim, da v primeru, da ta zakonodaja ne bo dobila ustrezne podpore, in v primeru, da se po jesenskih volitvah zamenja vladna struktura, da boste prinesli v naslednjem mandatu to isto zakonodajo na mizo in takrat trdili, kako je dobra, res pa je, da boste s tem, če bomo takrat mi v opoziciji, naredili to, da bo tej zakonodaji res nemogoče oporekati. Moja ocena je takšna, da bi s to zakonodajo bilo potrebno sicer sprejemati v paketih, najprej prve tri zakone, ki so v prvi obravnavi že bili, in pa Zakon o prenosu pristojnosti, ki je zdaj v drugem paketu, nato bi se lahko obravnaval šele Zakon o ustanovitvi pokrajin in šele na koncu Zakon o volilnih okrajih, kajti Zakon o volilnih okrajih je izrazito vezan na Zakon o ustanoviti pokrajin. Kar se pa referenduma tiče, trdim, da je nepotreben iz vsega, kar smo do zdaj slišati. In poglejte nekaj, leta 1994, ko so se po takratni zakonodaji ustanavljale nove občine so povsod bili izvedeni poizvedovalni referendumi. Večina poizvedovalnih referendumov je bilo negativnih in kljub temu je takrat Državni zbor ustanovil občine mimo volje ljudi, ob tem, da so bile občine ustanovljene mimo volje ljudi, jaz trdim, da danes nobena od tistih občin ne želi sprememb in ne želi drugačne organizacije, kot so jo takrat dobili mogoče tudi malo na silo. Kar se referenduma tiče, bi lahko rekli tudi tako, ne da je samo nepotreben, verjetno ima tudi podoben predznak, kot ga je pred dnevi na Odmevih rekel član LDS-a, župan Mestne občine Ptuj, gospod Čelan, da je vprašljivost tega referenduma tudi na drugih področjih. Rokovnik za uvedbo referenduma pa je nastavljen po poslovniku tako, da ga v tem mandatu ni mogoče več izpeljati oziroma ni mogoče izpeljati referenduma, potem pa še sprejeti pokrajinsko zakonodajo in vse ustrezne podzakonske akte, kajti mandat se izteka zelo hitro. Ko pa pregledam program vseh političnih strank, pa ugotovim, da vse, razen Slovenske nacionalne stranke, imamo vpisano prednost decentralizaciji, regionalnemu razvoju in uvedbi pokrajin. Od tega, kako se bomo jutri odločili pri glasovanju, je odvisno, koliko sami svoje programe, ki jih imamo ali pa ki jih imate, tudi želite upoštevati. Jaz bom predlog zakona o ustanovitvi pokrajin podprl. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Horvat, izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in spoštovani kolegi, spoštovani gospod minister s sodelavci! Prekmurje oziroma Pomurje kot statistična regija je večkrat predmet razprave mnogih med vami, čeprav nas samo pet prihaja iz pomurske statistične regije. Predmet razprave zato, ker je Pomurje, žal, primer nerazvite regije ali celo primer zaostale regije. Naj samo za primer navedem nekaj številk. V Pomurju oziroma pomurski statistični regiji se je bruto domači proizvod na prebivalca iz leta 1995 do leta 2005 povečal samo za 53%, v najbolj razviti osrednji slovenski regiji pa za 88% in je bil več kot dvakrat večji v letu 2005 kot v pomurski regiji. Drugačna slika kaže, ob predpostavki, da bo rast takšna, kot je bila v zadnjih desetih letih v Pomurju, in da bo rast bruto domačega proizvoda v najbolj razviti regiji konstantna, bo torej stagnirala, potem potrebuje Pomurje 34 let, da dohiti najbolj razvito regijo v Sloveniji. Vprašanje, kaj storiti. Jaz več ne verjamem prav nobenemu zakonu o skladnem regionalnem razvoju. Gotovo, da so bili vsi dobronamerni, katerakoli vlada ga je že prinesla v ta parlament, vendar rezultatov ni. Naredili smo tudi neke dodatne napore v davčni zakonodaji. Rezultatov prav tako v najmanj razvitih regijah ni. Kaj torej storiti? Gotovo je eden od odgovorov, morda ni edini, dosledno uveljaviti načelo subsidiarnosti, kar pomeni, da odločitve in predvsem tudi odgovornost prenesemo na pokrajine in da pokrajine tudi ustanovimo. Morda nekaj besed za osvežitev spomina. Osamosvojitev Slovenije kot države in uvedba parlamentarne demokracije v letu 1991 sta pomenili tudi nov začetek za lokalno samoupravo. Relativno velikih 65 komunalnih občin, ki so večji del s svojo dejavnostjo upravljale državne naloge, je 1. januarja 1995 nadomestilo 147 manjših občin, ki so opravljanje državnih nalog prepustile upravnim enotam, naloge, ki po evropskih standardih sodijo na področje lokalne samouprave, pa prevzele same. Rezultati kažejo, da reforma lokalne samouprave sredi 90 let ni prinesla želenih rezultatov. Res je, da smo dobili klasične občine evropskega tipa, vendar so te občine po svojih pristojnostih izredno oskubljene. Danes imamo v Sloveniji relativno šibko lokalno samoupravo in močno unitarno državo. Težave slovenske lokalne samouprave se odražajo predvsem v vse večjih regionalnih razlikah, ki se iz leta v leto še dodatno povečujejo. V razvoju za ostala področja tvorijo okoli 70% slovenskega ozemlja. Tako imamo na eni strani Ljubljano z njeno okolico, ki se razvija zelo hitro in ki bo lahko v kratkem ujela najrazvitejše države EU, na drugi strani pa imamo preostali del Slovenije, ki ljubljanskemu razvojnemu tempu ne more več slediti in tako vse bolj zaostaja za osrednjo Slovenijo. To povzroča tudi preseljevanja oziroma izseljevanja iz najmanj razvitih v najbolj razvite regije. Izkušnje kažejo, da unitarna država ni sposobna zmanjšati regionalnih razlik kljub temu, da so bile sprejete najrazličnejše strategije za zmanjšanje le-teh. Prepad med državo in občinami je prevelik, da bi lahko občine same zagotovile skladnejši regionalni razvoj. Zato se kot logična rešitev za nastalo situacija ponuja uvedba vmesne ravni med občinami in državo, torej uvedba pokrajin, ki so značilne za ves razviti zahodni svet. Vlada Republike Slovenije se je projekta uvajanja pokrajin lotila zelo zavzeto. Vse pohvale zasluži minister dr. Ivan Žagar. Temeljni vprašanji, ki se meni v tem trenutku postavljata, pa sta: Ali bo pokrajinam uspeli decentralizirati državo? In drugo vprašanje: Ali bodo pokrajine uspele zmanjšati regionalne razlike in dati Sloveniji nov razvojni zagon? Na zgoraj zastavljeni vprašanji v tem trenutku še vedno verjetno ni mogoče eksaktno odgovoriti, predvsem zato ne, ker ne vemo, kako bo funkcioniral tako imenovani človeški faktor, torej pokrajinski funkcionarji. Dejstvo je, da so širše enote lokalne samouprave, pa kakorkoli jih že imenujemo, pokrajine, regije, province, grofije, v Evropski uniji v zadnjih letih postale ena od vodilnih moči tako evropske integracije kot tudi decentralizacije. Slovenija pokrajin ne potrebuje zaradi pritiskov iz Unije ali zaradi tega, ker v nasprotnem primeru ne bi mogla črpati sredstev iz evropskih skladov. Slovenija pokrajine potrebuje zaradi lažjega upravljanja s širšimi lokalnim in regionalnimi problemi. In naj zaključim spet s Pomurjem. Žal svet pomurske razvoje regije ni uspel sprejeti kakšnih odločnih sklepov glede sedeža oziroma sedežev, tudi ne glede imena. Časa za to je sicer še nekaj. Jaz sem prepričan in upam, da bo zakon o ustanovitvi pokrajin dobil zeleno luč za drugo obravnavo, ko bo priložnost za dodatne pogovore, ko bomo tudi po vsej verjetnosti, vsaj sam tako napovedujem, za pomursko pokrajino vložili amandma, ki bo spremenil ime in spremenil tudi sedež sveta pokrajine. Prepričan sem, da je še nekaj časa za trezen razmislek, predvsem pa za trezen pogovor. Res je, da je čas morda neugoden, v volilnem letu nam zmanjkuje racionalnosti, povečuje se iracionalnost, ampak verjamem, da smo v Državnem zboru zreli ljudje, ki želimo tej Sloveniji dobro in samo s temeljitim, strokovnim, ne toliko političnim pogovorom, bomo lahko v smislu ustanavljanja pokrajin prišli do pravih rešitev. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Marinič.
Hvala lepa za besedo, spoštovani predsednik, spoštovane kolegice in spoštovani kolegi. Če smo kdaj govorili o zgodovinskih trenutkih, potem mi dovolite, da tudi pri obravnavi pokrajinske zakonodaje vendarle izpostavim, da gre to za en zgodovinski trenutek. Ustanovitev pokrajin v Republiki Sloveniji nikoli ni bila in naj nikoli ne bo le stvar koalicije. To smo vse skozi poudarjali in to želim poudariti tudi danes. To je naš skupen projekt, projekt večine poslank in poslancev Državnega zbora. Če smo bili, spoštovane in spoštovani, enotni takrat, ko smo naredili prvi korak v tej sestavi, mi dovolite, da apeliram tudi tokrat na vas, da bodimo enotni tako, kot smo bili enotni takrat, ko smo pravzaprav dali temelj k začetku nastajanja vsebine pokrajinske zakonodaje, ko smo spremenili vsebino treh členov Ustave Republike Slovenije. Takrat smo naredili prvi korak, danes oziroma jutri je pred nami naslednji korak. Seveda, tudi od jutri naprej, če se bomo tako enotno odločili, so naslednji koraki v smeri izboljšanja vsebine paketa pokrajinske zakonodaje. Noben člen tistega dela vsebine pokrajinske zakonodaje, ki smo ga izpostavljali tako v koaliciji kot v opoziciji, ni zapečaten, vsakomur daje možnost, da prispeva k izboljšanju stanja vsebine določenega člena. In če sedaj govorimo o Predlogu zakona o ustanovitvi pokrajin, je to eden tistih zakonov, ki ima odprte možnosti za dopolnjevanje vsebine posameznih členov tega predloga zakona. Dovolite, da najprej spregovorim glede imena. V okolju, od koder prihajam, se ljudje niso tako zavzeto ukvarjali s tem, ali je pomembno ime same pokrajine, čeprav to ni nepomembno. To so zgodovinska dejstva in to celo eden izmed zakonov predvideva, kaj mora biti upoštevano. Veliko ljudi je izpostavilo željo po tem, da je bolj pomembno od imena to, kaj s spremembo te zakonodaje dobimo. Tudi glede števila pokrajin, spoštovane in spoštovani, tisti, ki tu izpostavljate število pokrajin, moramo biti korektni in pošteni, ali se nismo dogovorili, da izhajamo iz osnovne predpostavke in govorimo o 12 statističnih regijah, ki smo jih politično uskladili z dodatkom še dveh pokrajin. Danes v tej obravnavi govorimo o 14 pokrajinah. Nesmiselno bi bilo, da to število presegamo, gremo navzgor, ali da ponovno govorimo o tem, da število 14 pokrajin ni tisto realno število, da gremo na zmanjšanje. Verjetno bo to pokazal čas, kot je pokazal čas in vsebina zakonodaje glede ustanovitve občin. V začetku jih je bilo premalo, prišli smo do števila 210, morda je to zdaj tisto število, ki je pravo. Morda smo si to želeli vsi, in verjetno v nastajanju družbenih sprememb ugotovimo, da bo nekega trenutka nastopil čas za tako imenovano združevanje več občin v eno. Morda. Tako gledam tudi pri obravnavi pokrajinske zakonodaje. Morda bo prišel čas, ko bomo ugotovili oziroma ko bodo družbene spremembe narekovale vsebinsko spremembo tudi pri številu pokrajin in bo takrat možen tisti trenutek, o katerem danes nekateri izražate te pomisleke, ali je število 14 pravo ali ni pravo. Kar zadeva večinsko politično podporo v Republiki Sloveniji. Tukaj si moramo biti enotni in si moramo priznati, da je večina legalno, legitimno izvoljenih predstavnikov ljudstva na nižjih ravneh lokalne samouprave izrazila veliko večinsko podporo in podalo pozitivno mnenje k ustanovitvi pokrajin. Pred nami, spoštovane poslanke in poslanci, je zdaj trenutek resnice. Ali bomo sledili vsem tem željam in potrebam predstavnikov ljudstva na nižji lokalni ravni? Večina, velika večina se jih je izrekla pozitivno. Danes govoriti o referendumu se mi ne zdi najbolje. Veste, saj tudi preprosti ljudje vedo, da je zdaj skorajda nesmiselno govoriti o referendumu o ustanovitvi pokrajini, ko pa smo Slovenijo že razdelili na 14 pokrajin. In ko govorimo o referendumu, se ljudje vprašajo: Ali sedaj govorimo o 14 referendumih v Republiki Sloveniji? Nekdo iz vzhodnega dela Slovenije vendar ne more odločati o zahodnem delu Slovenije. In če govorimo oziroma če nekateri izpostavljate referendum, potem morate vedeti, da bi o tem moralo odločati 14 predvidenih območij tako imenovane ene pokrajine. To je verjetno nesmiselno. O čem smo velikokrat govorili? Kaj želimo z ustanovitvijo pokrajin? Z ustanovitvijo pokrajin preprosto želimo narediti korak in uveljaviti tako imenovano decentralizacijo. Vsi, kolikor nas je tukaj, se spomnimo socialistične federativne Republike Jugoslavije. Velikokrat smo govorili, da o večini pomembnih strateških stvareh odločajo v Beogradu. Potem smo se osamosvojili in v Sloveniji si slovenski narod kroji lastno usodo z demokratično izvoljenim predstavnikom ljudstva. Bodimo demokratični tudi tokrat in omogočimo prenos nekaterih pomembnih odločitev, ki se sedaj dogajajo v centru Ljubljane, na naslednjo, drugo raven lokalne samouprave z ustanovitvijo pokrajin. Naj ob tem izpostavim le delček iz mozaika te prepotrebne decentralizacije. Če bi se ta drugi nivo lokalne samouprave zgodil malo prej, mi verjemite, da se danes mnoge družine v Halozah, od koder prihajam, ne bi ukvarjale s tem, ali bo 210 gospodinjstev v tem delu Slovenije dobilo v drugi polovici leta 2008 vodovod iz javnega vodovoda. Žal ti ljudje še danes čakajo ob osnovni dobrini, ob osnovnem viru za preživetje, to je piti vodo iz javnega vodovoda. Da o cestni infrastrukturi in o drugi infrastrukturi sploh ne izgubljam časa. Kaj se bo zgodilo, če ne pridemo čim prej do uvedbe pokrajin? Zgodilo se bo to, kar ugotavljamo prav tako v občini oziroma v krajih, od koder prihajam. Pa bom spet izpostavil Haloze. Vsako leto ugotavljamo, da se ljudje odselijo. Hiše ostanejo prazne, zemlja se zarašča. Še včeraj tako dobra lega za vinograde je danes poraščena z grmovjem in z visoko travo. Ljudje se bodo vendarle selili tam, kjer bodo ugotovili, da je v neki situaciji boljše in cenejše življenje. In kaj bodo takrat naredila ta velika mestna središča, denimo Ljubljano z ožjo okolico, ko se bo naenkrat znašla v velikih težavah, to, kar je nekaj kolegic in kolegov opozarjalo pravzaprav že pri tej osnovni infrastrukturi, od kanalizacije, od urejanja zbiranja smeti, odpadkov in tako dalje. Tu bomo prišli v veliko dilemo, kako in kaj s tem, kajti koncentracija prebivalstva se bo zbirala v večjih središčih, v mestnih središčih, bodisi v samih središčih ali pa v ožjem okolju. Zaradi tega, ker se bodo, tako kot sem iz konkretnega primera izhajal, ljudje iz Haloz raje odselili v mesto, kjer bodo ugotovili, da je zanja preživetje cenejše. In dovolite mi zaključek. Prepričan sem, da je paket pokrajinske zakonodaje, ki ga obravnavamo danes v prvi obravnavi mogoče nadgraditi, dograditi, predvsem v tistih ključnih vsebinah posameznih določil zakonov, kjer smo v dosedanjih razpravah, obravnavah tako v koaliciji kot v opoziciji opozarjali. Tukaj je treba izreči vso pohvalo vsem poslankam in poslancem, ne glede na to, ali prihajamo iz ene ali iz druge opcije, zavedajoč se tega, da je to naš skupni projekt, naša skupna naloga in obveznost, ki smo jo z dobljenim mandatom leta 2004 dobili od svojih državljank in državljanov. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Terčon.
Hvala lepa, gospod predsednik. Pozdrav ministru s sodelavci! Spoštovane kolegice in kolegi! Mi nekako s koalicijo debatiramo na relaciji, kdo je za regionalizacijo in kdo je proti. In to je popolnoma napačna diskusija. Zdaj tisti, ki se ne strinja s točno 14-mi pokrajinami in s tem, kar je predlagano, je proti regionalizaciji. To ne drži. Mi smo tudi za regionalizacijo. Vendar kaj imamo na mizi in kdaj imamo na mizi. Minister bo zaključil polen mandat, Vlada se je opredelila do regionalizacije, potekali so razgovori in sedaj dobrega pol leta pred volitvami smo v situaciji vzemi točno to ali pusti. In če pustiš, si proti regionalizaciji. To je popolnoma napačno. Zakaj? Skozi vse dolge debate, ki so bile okrog regionalizacije in so še in verjetno še bodo in ki niso samo v tem mandatu, se je tudi stroka opredeljevala do teh pobud. In kar se tiče tega konkretnega primera 14-ih pokrajin, je stroka jasno povedala, da se ne strinja s tako velikim številom in s takšnimi pokrajinami. To je popolnoma jasno. Mi v Poslanski skupini Zares smo tudi že predstavili naš alternativni predlog, ki gre v smer, da je pokrajin manj, da so večje, z večjimi kompetencami. Pokrajina po mojem globokem prepričanju poleg teritorialne zaokroženosti, poleg funkcionalnosti, ki je vezana tudi na velikost, mora imeti tudi zgodovinsko pogojenost. Naj vam povem en primer, ko smo debatirali na enem javnem srečanju o pokrajinah, mi je ena študentka zanimivo vprašala in je rekla nekako tako: "Povejte mi, kaj so to pokrajine? Po televiziji slišimo, da so to neke dvoživke, da so neka imena, ki jih nismo še nikoli slišali. S kom se bom jaz v tej pokrajini identificirala?" Jaz sem odgovarjal nekako tako: "Identificiramo se s tistim, kar že smo. To je zgodovinska pogojenost." In mi pokrajine v zavesti v Sloveniji že imamo. Primorci smo Primorci, Štajerci so Štajerci, Gorenjci so Gorenjci, Dolenci so Dolenci. To so zgodovinske pokrajine. In mi ne predlagamo nič drugega kot to. In tako je tudi v sosednjih državah, po katerih se skušamo zgledovati. Tudi v Avstriji so Štajerci Štajerci, Korošci Korošci, Tirolci Tirolci in imajo svoje pokrajine oziroma dežele in tako je tudi v Nemčiji, kajti vedno znova poslušamo samo Nemčija in Avstrija v tem parlamentu, kot da drugih držav ni. Ampak če to poslušamo, potem je treba povedati, kako je tam. Bavarci so Bavarci in tako naprej in tako naprej. Naš predlog gre v to smer. Pokrajine bi bile zgodovinsko primerljive, primerljive z ostalimi pokrajinami v drugih deželah in bi imele tudi pristojnosti in velikost, kjer bi lahko bile partner. In kaj je alternativa? To, kar imamo na mizi in pravite, sprejmite, če ne ste proti regionalizaciji. Imamo eno pokrajino, ki se imenuje Notranjska, ki je od Razdrtega do Ljubljane. Imamo Kamniško-zasavsko: Domžale, Kamnik, Trbovlje, Zagorje itn. Imamopokrajino Saša. Kakšna bo sedaj identifikacija teh ljudi? Eni bodo še zmeraj Primorci, pa bodo v notranjski pokrajini, nekateri. Eni bodo Štajerci, pa bodo Sašani itn., itn. Zakaj zadeve ne poenostavimo in uporabimo tisto, kar imamo, kar je že opredeljeno, kar je tudi funkcionalno bolj zaokroženo, kar bi lahko bolje delovalo. Seveda tudi z referendumom je sedaj težava. Tisti, ki predlaga referendum, o čemer bomo odločali na naslednji seji, je proti pokrajinam, ker zavlačuje. Vi ste napisali, da so to pokrajine po volji ljudi. Zakaj jih ne vprašate? Če smo vprašali ljudi za Kostel, občino, pa Hodoš, ki imajo 300 prebivalcev, zakaj ne morete vprašati Primorcev, ki jih je 300 tisoč ali pa Ljubljančanov, ki jih je 300 tisoč, kaj si mislijo? Če smo spraševali ljudi, ali bomo pekli kruh v bencinskih servisih ali v trgovinah in pekarnah, kaj bo poslovalo ob nedeljah, na koncu smo naredili preko njihove volje, tako kot pri občinah, sedaj jih ne smemo vprašati. Tega jaz res ne razumnem. Na koncu koncev smo predlagali samo posvetovalni referendum. Postopki lahko gredo vzporedno s sprejemanjem tega, te zakonodaje in nič ni res, da mi zavlačujemo. Ampak te oblike demokracije pa jaz res ne razumem. Primorska je zelo specifičen in poseben primer, ker je prišlo do čudnih poimenovanj, ker ni več elementa Primorska in ker se mnogi strinjajo tudi z drugačno delitvijo. Zato so bile narejene različne ankete. Jaz imam dve pred seboj. Ena je bila objavljena v Primorskih novicah, naročena in izvedena je bila pri Znanstvenoraziskovalnem središču Univerze na Primorskem. Hočejo poimenovanje Primorska, na kratko, 87% se ne strinja s tako delitvijo in večina je za enotno Primorsko. Potem pa je še druga anketa, ki je bila v okviru iniciative, ki se je oblikovala, za poimenovanje po Primorski, kje je celo 80% za enotno Primorsko. In kaj je tukaj narobe, če jih vprašamo in prisluhnemo. Vi pravite, da je to sedaj politična realnost štirinajst pokrajin. Čigava politična realnost? Par veljakov v nekoliko manjših krajih, ki so uspeli, da bodo imeli središče. Samo za to gre. To ni nobena politična realnost. In še, ko govorimo o vsebini. Niti odlagališč odpadkov nismo dali pokrajinam. Občinam ste pustili, čeprav je to klasičen regionalni problem. Govorimo o regijskih odlagališčih, vkorporirali jih pa nismo, na primer, da bi te regije oziroma pokrajine to počele. In se morajo občine s tem ukvarjati, z regijskimi, imenujejo pa se regijska. To je res čudno. Kar se tiče pa financiranja. Te pokrajine gredo točno v smeri financiranja občin. Zdaj so že skoraj vse občine financirane tudi s pomočjo države, kar pomeni, da gre za redistribucijo sredstev. V prejšnjem sistemu, v prejšnji državi - priznavamo, da smo zelo napredovali - smo imeli drugačen komunalni sistem. Ta je temeljil na tem, da so bile občine samozadostne in ni bilo nobene redistribucije s strani države. Razlike od takrat so se več kot podvojile, ko imamo redistributivni sistem, ko država nekomu pomaga. Mi gremo na sistem financiranja, ki je bil v federaciji, Jugoslaviji, ko smo vlagali v Kosovo - to je pri občinah, in to predlagate zdaj tudi za pokrajine. In še, velike delitve. Pojdite pogledat, v severovzhodni Sloveniji je največ delitev na občine in so najmanj razviti. Obratno je v drugih krajih. Zakaj izbiramo poti, ki kažejo slabe rezultate? Zakaj tu ne prisluhnemo stroki in povprašamo ljudi za tako pomembna vprašanja. In zakaj potem lažemo, da nekdo zavira, kar ni nič res. In kje ste bili do sedaj, da ne bi mogli odpreti postopkov, ki bi dali boljše rezultate, kot je to. Celo bojim se, da bo nekdo v bodočnosti zato, ker če ne bo to šlo skozi, nalašč nagajal pri regionalizaciji, kar bo zelo slabo. Upam pa, da bo nek poduk iz vsega tega, da bomo v bodoče vendarle prišli do pokrajin, s katerimi se bodo ljudje strinjali in za katere bomo ljudi vprašali, da se ne bo delilo tako, kot se je delalo v primeru Primorske. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Janc, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsednik. Gospod minister s sodelavci, kolegice in kolegi! Današnji dan, 35. seja, zadnji januar, bo kar zapisan v zgodovino priložnosti tega državnega zbora in te vlade, ali smo toliko sposobni, da naredimo korak naprej, ali ne. V Posavju imamo že več kot deset let pokrajino v ustanavljanju in počnemo podobne stvari že deset let skupaj, župani, občine, občinski sveti, v tistem duhu pokrajine, v katero verjamemo in upamo, da jo bo država končno postavila tam, kjer že deset in več let sanjamo o njej, da bi imeli tudi pravo pokrajino v Posavju. Upanje umira zadnje. Jaz verjamem, da se bo to zgodilo v tem mandatu in da bo ta seja zapisana kot tista, ko bomo jutri glasovali in pritiskali na tipke, ali smo za pokrajine v Sloveniji ali nismo. Samo dve možnosti sta: si za ali si proti. Mislim, da to spremljam že petnajst let, kot župan tretji mandat, in tudi kot občan in državljan. Govorimo o tej regionalizaciji aktivno v času vseh vlad, takšnih in drugačnih. Veliko posvetov, veliko truda, veliko napenjanja, veliko raznih člankov, strokovnjakov, "za", "proti", pa tri regije, pa 32, tega gradiva, če bi jih dal na kup, bi jih bilo za kar majhen tovornjak, definitivno. V pokrajinah skoraj vsi že vse vemo. Mislim, da smo tako dobro poučeni, za in tisti dvomi in tisti, ki so proti in da v bistvu na nek način lahko ugotovimo, da smo tukaj že malce doktorirali. Definitivno. Jaz upam in mislim, da bi morali tudi poslanci Državnega zbora, ki smo nenazadnje poslani v to hišo demokracije iz okolja, takšnega in drugačnega, in mislim, da je prav, da mnenja, ki jih poslušam iz takšnih in drugačnih okolij, ne glede, na politično pripadnost, bi vendar morali gledati, kaj je najbolje za to Slovenijo. V teh dveh letih in pol ali celo več je bilo veliko govora tudi v tem mandatu z ministrom za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, z njegovo ekipo, s poslanci, občinami, župani, z regijskimi razvojnimi agencijami in ne vem še s kom, prediskutirane številne razprave. Cilj je bil samo eden: kako poiskati pot, da bi prišli do tega konsenza med koalicijo, opozicijo oziroma kako bi lahko čim več poslancev podprlo to zakonodajo. Nekaj tednov nazaj sem imel občutek, da kar nekako večina poslancev ima to podporo, da podpira to zadevo, celo pohvali ministra Žagarja, kako se trudi, išče kompromise, konsenze. Zadnji teden dni pa kar nekako sprememba, kot da bi padla zavesa: "Počakaj, ej stoj. Pazi, volilno leto je. Aha. Volilni rezultati." Špekulacije. To me preseneča. In da se to v politiki ne izide vedno najboljše, tudi vemo vsi. Ko smo sprejemali spremembo ustave, sem bil nekako zadovoljen. "Končno", sem rekel, končno smo dobili ta konsenz v tem mandatu v Državnem zboru, imamo zeleno luč, gremo po poti naprej." Veliko sem pri teh razpravah sodeloval v duhu, prepričanju, da je vse to nekako pripravljeno dobro, kvalitetno, da se je poslušalo glas ene občine, mestne občine, najmanjše občine, največje občine, glas ene regije, druge regije. In ta občutek imam, ker ga potrjujem tudi sam, ker sem tudi jaz bil, in nenazadnje ta občutek sem tudi dobil na skupu slovenskih županj in županov, ki so 99% enotno podprli to, da je končno napočil čas, da sprejmemo končno že enkrat te pokrajine za dobrobit Slovenije, pa naj bo to za župane mestnih občin ali tiste najmanjše v Prekmurju. Danes je tu ta podpora, ki jo danes večkrat povem. Kdo je vse pomemben. Jaz mislim, da so občine vendarle pomembne tudi za poslance. Nenazadnje so župani tam, občinski sveti, nenazadnje tudi Državni svet, tudi njihovo mnenje nekaj pomeni v tej Sloveniji. Ali pomeni tudi kaj Skupnost slovenskih občin, združenj slovenskih občin? Ali to nič ne pomeni poslancem v nekem svojem odločanju? Ali je to neka nebodigatreba, avtonomija poslanca zagotovo je, ampak glas ljudstva, glas funkcionarjev, glas tistih, od koder prihajate, bi pa morali tudi nekaj spoštovati, čeravno morda kakšen šef malce drugače misli, kot vi mislite s svojo glavo. Ampak to bo še čas pokazal, današnje razprave, pa jutrišnje odločitve, ali to kaj velja ali ne. Moje prepričanje je, da tako blizu tej odločitvi še nikoli nismo bili v teh 12-ih letih. Tako blizu in tako hkrati tudi daleč. Jaz verjamem, da smo blizu, da lahko te zadeve in to zakonodajo sprejmemo. Jaz verjamem in prepričan sem, da bi ta splošna razprava dobila pozitiven korak. V drugi obravnavi, verjamem, da določene pomisleke, ki jih imate na področju financiranja, jaz mislim, da v tem trenutku ni pomembno ne število pokrajin, ne ime pokrajine, ne sedež. To je drugo, tretjerazredno poglavje. Pomembno je pokrajino dobiti, potem se bodo koraki delali drugače. Ampak jaz mislim, da vse te pripombe in tudi kar je že nekako predsednik Vlade napovedal, minister tudi, v smislu prihodkov izvirnih pokrajin, vse to je možno v nadaljevanju popraviti in usklajevati in dobiti tam tisti konsenz, ki ga nekateri še nimate, prepričani, da je to najboljši model financiranja bodočih pokrajin, ki pa je, po mojem mnenju, eden poglavitnejših in najpomembnejših: prenos obveznosti pristojnosti in financ na pokrajine. To drži in jaz tudi sledim tistim, ki rečejo, da je to zelo pomembno vprašanje. Zakaj pokrajine v Sloveniji? To smo ponavljali že kar nekaj časa. Jaz mislim, da razlike, ki jih imamo danes, pa verjemite mi, ne samo podatki, ki govorijo o tem jasno in glasno, predvsem tisto, kar doživljamo, ko živimo po takšnih in drugačnih občinah, kakšne so razlike med osrednjo Slovenijo, med Prekmurjem, Belo krajino, Koroško, pa če hočete tudi Posavjem. Velikanske, enormne. Vsi smo državljani te iste republike. In cene, ki dosegajo nekje v Ljubljani ali pa nekje na Goričkem ali v Prekmurju so izjemno velike v ceni stanovanj, v ceni nekih drugih storitev, zemljišč in tako naprej. Cena elektrike, telefonskih storitev, kruha in mleka je pa enaka. To je diskriminacija med enimi in drugimi državljani. Vsi pa imamo pravico, da iste davke plačujemo v isto blagajno, tisti, ki živijo v osrednji Sloveniji, kot tisti, ki živijo v Prekmurju. O decentralizaciji govorimo še vseskozi v tem mandatu vsi poslanci, ne samo eni, vsi, želimo decentralizacijo, centralizem ni dobra zadeva, želimo to, želimo ono. Ampak te besede ostanejo bolj na papirju oziroma izrečene v parlamentu, ko zapustimo to dvorano, pozabimo, da je to nujno potrebno. Jaz vem in prepričan sem, da ne moremo vsi živeti v osrednji Ljubljani. Beg možganov iz določenih regij, Bele krajine, če hočete Posavja, Koroške proti Ljubljani je iz leta v leto večji. To ni dobro, to je slabo za Slovenijo, to je slabo za slovenske občine, to je slabo za slovenske regije, ki jih imamo 12, statističnih, še vedno. In ta ustroj ne moremo pri vseh ukrepih, ki jih imamo, tudi lokalne skupnosti, od štipendij in, ne vem, kaj vse drugega, tega ne moreš ustaviti, ker so pogoji, možnosti in vse tisto, kar mladega človeka potegne, bistveno boljše v središču Sloveniji v Ljubljani, kot pa recimo na Koroškem, v Beli krajini in kje drugje. In to ni dobro za Slovenijo. In tudi s pokrajinami zagotovo lahko del tega odliva ustavimo, da del teh sposobnih, izobraženih kadrov ostane v občinah, v regijah, kjer bi lahko bili tudi podobni pogoji. Razlike se še povečujejo. To je žalostno. Še se povečujejo razlike med enimi in drugimi. Podatki govorijo in povedo, kako je napredovala v zadnjih 10 letih, Ljubljana in koliko, ne vem, Zasavska, Koroška, Prekmurska pokrajina. Ali je to prav, pošteno, dobro? Ni pravično, ni pošteno, ni korektno do vseh teh državljanov, ki živijo tam, ki še vztrajajo tam, čeprav je mladih, na žalost, vsako leto manj. Govorite, da so bile nove slovenske občine napaka, da je to propad, da so to napačne odločitve. Ne, ni napačna odločitev. Slovenske občine, tudi tiste najmanjše, so naredile velik razvojni korak v pozitivno smer. Nobena slovenska občina se še ni združevala v neke večje občine, ampak so s svojim razvojem dosegle velik premik naprej v pozitivno smer. In tudi ne nazadnje zakonodaja na področju financiranja slovenskih občin, ta vlada in parlament sta naredila velik korak naprej na bolj pošten, predvsem pa solidaren način, da lahko tudi manjše občine s slabimi pogoji, tako gospodarskimi, plačami, dohodnino in tako naprej preživijo ali živijo boljše. To je spodbuda, ki jo je ta vlada naredila. In s tega mesta zahvala vsem. Prepričan pa sem, da tiste pokrajine, ki capljajo zadaj in ki imajo resnično velike razvojne težave, ki so močno zaostale za tistimi bolj razvitimi, verjemite, tudi one si želijo tega napredka in razvoja. Želel bi, da bi mesto, kot je Ljubljana, in druga velika mesta, da se razvijajo in delajo naprej, ampak s tem tudi podeželje, ki je velik del te Slovenije, mora iti naprej. Ne morejo biti razlike vedno večje, ampak moramo dati pogoje enim in drugim za enakomeren, skladnejši razvoj Slovenije. Število 14. Prepričan sem, da bi vsakdo med nami, predvsem minister, številko zmanjšal. To je res bila pred tednom, 14 dni nazaj, politična realnost Državnega zbora in te politike. Ni šlo na 12, pa niti 10, ker preprosto nekateri poslanci župani in določena okolja so tudi to pogojevala. Nenazadnje tudi del naše opozicije: "Gospodje, tole boste dali zraven, pa se bomo pogovarjali." Vlada je to naredila, sedaj pa iščemo neke razloge, ki sploh niso bili predmet pogajanja, usklajevanja in iskanja konsenza. Nekje je pač meja, ali je to 9, 14 ali pa 16. Tokrat se je ustavila zadeva na 14. Po mojem prepričanju je to neka zadeva, ki je približno primerna. Vsak župan slovenske občine in vsak občinski svetnik, vsaka normalna uprava si želi hitrejši razvoj. Zato je bil postavljen, zato vodi, da menedžira občinsko upravo za svojo občino in želi svojemu okolju najboljše. Da pa to dosega, potrebuje določene pristojnosti, potrebuje denar, potrebuje kader, ekipo, mlade potencialne strokovnjake, ki jih žal danes nima, ker jih predvsem večina živi in dela zunaj svojih občin, zunaj svojih regij v bolj prijaznih okoljih, kjer so boljše plačani, boljši pogoji življenja, kot sem že prej rekel, ki jih v teh malih občinah ni. In za to boljše okolje, za boljši servis, hitrejše storitve, boljše storitve int., itn., bi zagotovo tudi pokrajine prispevale in omogočile našim državljanom, ki to tudi od nas županov pričakujejo danes, pa po določene storitve žal morajo še vedno v druge centre oziroma v Ljubljano itn. Danes, kot smo že rekli, so indeksi razlik veliki. Podatek, ki ga imamo, ki ga je Vlada sprejela, občina Ljubljana ima indeks ogroženosti 37, občina Kuzma pa 160. Razlika je enormna med dvema občinama, med dvema mestoma. In te stvari preprosto je treba zmanjšati. Mislim, da je to res ena zgodovinska priložnost. Zgodovinska priložnost ob določenih popravkih, ob določenih konsenzih, in to tako tistih, kot koalicije, Vlade, da se zbližamo v drugi obravnavi in najdemo skupno točko. Rečemo ja, to bi bilo pa tudi za opozicijo ali pa vsaj za del opozicije sprejemljivo za prihodnost regionalizacije oziroma pokrajinske zgodbe v Sloveniji. Jaz bom upal, še vedno verjamem, in da bodo odločitev poslanci prenesli nase. Nenazadnje so pred odgovornostjo, pred odločitvijo, ko bo treba tudi jutri, v petek, pritisniti primerno tipko in reči ja, podpiram organizacijo pod temi in temi pogoji, potem bo zagotovo določen nabor teh popravkov zagotovo sledil, če želimo tudi v drugi obravnavi, in potem končno sprejeti to zakonodajo. Ne vidim pa nobenega resnega razloga v tej splošni obravnavi, da bi tukaj ne pustili zadeve v drugo obravnavo. Ne vidim. Če smo, in ko slišim nekatere poslance opozicije, ja, mi tudi podpiramo organizacijo in pokrajine, ampak [[...]]Ampak je tisti danes, da je verjetno danes ne bomo mogli doreči, v drugi obravnavi bomo pa morali, če hočemo zakonodajo sprejeti. Mislim, da je to neka logična pot. Če ta pot ni prava, me popravite, kolegi in kolegice, v tem Državnem zboru, ki imate daljšo kilometrino kot poslanci kot jaz. Ampak jaz v tem primeru verjamem, da bomo te spodbude skladnega regionalnega razvoja, ki ga imamo polna usta, s katerega koli okolja prihajamo, poskušali udejanjiti v tej zgodbi. Za ustanovitev pokrajin je sedaj primeren čas. Bojim se resnično, če ga v tem mandatu Državni zbor ne bo spravil skozi, morda res ga potem še dolgo ne bo, tudi iz takšnih in drugačnih razlogov. Če se bodo karte premešale, kakorkoli se bodo, neke zamere iz tega projekta zagotovo bodo ostale, potem bodo še mnogi državljani in tisti občani določenih občin, ki še danes nimajo niti asfaltne ceste, niti vodovoda in teh stvari, še dolgo čakali na te stvari, z regijo oziroma pokrajino pa bi se jim tudi te stvari približale. Nekateri se vozijo že 30 in več let po dobrih cestah, nekateri pa seveda ne. Na koncu, spoštovane kolegice in kolegi, za današnjo razpravo je jutri še en dan in do popoldneva dobro premislite in naredite vse, kar je potrebno za boljšo, prijazno in skladnejšo regionalno ureditev v Sloveniji. Zahvala ministru Žagarju za dobro opravljeno delo, ki mu težko kdorkoli očita, tudi tisti iz opozicije ne. Sem optimist, upanje umira zadnje in nek čut mi pravi, da bomo to pokrajinsko zakonodajo v tem mandatu tudi sprejeli. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Hvauc. Prosim.
Najlepša hvala za besedo, gospod predsednik. Mislim, da smo si že dolgo časa enotni, da so razlike v Sloveniji med posameznimi območji prevelike, da se te razlike povečujejo in da so pokrajine ena tistih zelo dobrih priložnosti, da se te razlike začno postopno tudi zmanjševati. Zato je Državni zbor, ko je sprejemal spremembe ustave, ki omogočajo ustanovitev pokrajin, vlil mnogo upanja in pričakovanj marsikaterim tistim državljanom in državljankam, ki živijo na območjih, kjer najbolj občutijo te velike razlike. Tudi samo mnenje velikega števila občin, ki podpirajo ta paket zakonodaje, vliva dodatno upanje. Mi pa smo danes tu zato, da naredimo nov korak, še nadaljnji napredek pri tem procesu sprejemanja te zakonodaje in seveda potem tudi omogočimo zmanjševanje teh razlik. Vendar pa sem glede na predstavitve posameznih poslanskih skupin in nekaterih poslancev nekoliko zaskrbljen. Spoštovani! Čez nekaj dni bo pust, ampak meni se zdi, da že danes nekateri tu v tem Državnem zboru nosijo maske, najrazličnejše, za katerimi se skriva obraz, ki govori, da niso iskreno za decentralizacijo Slovenije, da niso za to, da bi se ponudile boljše možnosti tudi tistim predelom v Sloveniji, ki so manj razviti. Presenečen sem, kako nekateri najdejo sto in ne vem koliko izgovorov, takšnih ali drugačnih, da sicer so za pokrajine, ampak da pač obstajajo nekateri pomisleki, nekateri razlogi, zakaj tega ne bi storili oziroma sprejeli tega paketa zakonodaje. Eden takih je referendum. Kot je bilo že omenjeno danes tukaj, ali je prav, da Štajerci odločamo o tem, kakšna bo Primorska. Primorci naj sami povedo svoje mnenje, Štajerci bomo sami poskrbeli zase. Ni prav, da nekdo odloča o nekomu drugemu. Drugič, kar se mi zdi sporno pri tem referendumu. Nekdo, ki se ne strinja s tem, da bo sedež v njegovi pokrajini v tem in tem kraju, bo rekel: "Jaz nisem za to.". S tem je dal negativni glas za svojo pokrajino in za še vseh ostalih 13. To ni prav. Enako je, če se ne strinjaš z območjem. Tudi takrat bo rekel: "Ne!". Ampak ne za kompletno Slovenijo. In tudi glede števila. Če se ne strinja, da je število pokrajin 14, bo pač rekel ne. Ampak rekel bo število ne zaradi 14 pokrajin, v bistvu pa bo ta ne za cel paket te pokrajinske zakonodaje. Tisti, ki danes uživajo prednosti centralizirane Slovenije, tisti, ki imajo boljše možnosti, ki lahko pridejo do boljših služb, imajo boljše prometne povezave, ki imajo praktično vse pri roki, tistim se seveda ne bodo kar metali ne vem kam za to, da bi se ta njihov položaj spremenil. Zato mislim, da tak referendum ne bi prenesel realne slike, prinesel bi neko izkrivljeno sliko. Da je tak referendum pravzaprav v osnovi zasnovan tako, da bo odločitev negativna. In to dobro vedo tisti, ki tak referendum zagovarjajo. Dobro, ker so analitiki in strategi na komiteju to izračunali in tak rezultat tudi predvideli, zato ga seveda nekateri tudi tako zagovarjajo. Zato sem prepričan, da tisti, ki hočejo oziroma ki postavljajo neke pogoje, kar se referenduma tiče, niso za decentralizacijo, da dejansko so ves ta proces spremljali z neko figo v žepu. In to, kar govorijo, enostavno ne drži. Jaz bom seveda podprl nadaljnji postopek za to zakonodajo. Si bom pa shranil rezultat glasovanja in tudi magnetograme - mogoče pa bodo kdaj še potrebni.
Hvala. Besedo ima gospod Horvat Feri. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani minister, ki je nekje v bližini s sodelavko in sodelavci, kolegice in kolegi. Ne bom se vračal v zgodovino, ker nam to ne bo kaj dosti prineslo, čeprav bi bilo marsikaj za reči. Ampak omenil bi to, pa ne bi želel biti čustven, ampak čim bolj racionalen v razpravi, da sem bil sam s kolegi, ki so bili v prvem mandatu takrat, ko smo prvič odločali o občinah, odločen zagovornik, da bi že takrat začeli tudi s povezovanjem občin. In je bil projekt, pripravljen zakon o okrajih, ki ni bil sprejet. Ne bom se spuščal v razloge in potem naprej se je zgodba ponavljala in kljub pobudam ni bilo dovolj pripravljenosti, žal, tudi med tistimi, ki ste oziroma so bili vaši predhodniki tukaj tisti, ki najbolj goreče zagovarjate predlog, da bi bilo čim prej treba zakone in pokrajine sprejeti. Osebno sem za to, da se proces sprejemanja zakonodaje in uresničevanja projekta ne zaustavi, vendar bistveno vprašanje je, ne zakaj smo "za" ali "proti", ampak kako, kaj narediti, da pridemo iz te situacije. Jaz si bom na koncu si dovolil dati tudi nekatere predloge. Pri samem projektu zakona, ki je predmet razprave, se bom omejil samo na nekaj točk in predvsem navezal to na pokrajino, iz katere prihajam, na pokrajino ob Muri in nekatere poglede ali večina je zelo podobnih tem, ki jih je izrazil že kolega Jože Horvat. Prvič, kar se števila tiče, kot ekonomist bi tudi bil glede na mnenja stroke in tudi glede na lastno mnenje bolj za to, da bi bilo manjše število, 6 ali 8. Ampak o tem je bilo toliko razprave in pokazalo se je, da to ni sprejemljivo in da je ta tako imenovani politični kompromis 12, kot je statističnih regij, plus dve, da je to realnost. In če je to cena in pogoj za to, da se v pokrajine sploh gre, potem je to zame sprejemljivo in o tem ne bi izgubljal več dosti besed. Ne bi pa smeli dovoliti, da bi se pa število naprej povečevalo. Predlogi prihajajo tudi kar naprej. Kajti s tem bi izgubili smisel pokrajin, kritično maso, ki je pogoj za njihovo vlogo predvsem v razvoju gospodarstva, in postala bi situacija oziroma zadeva neracionalna. Drugo, imena. Tu je morda vlada sama, morda nehote z dobro voljo, ko je poslušala raznorazne pripombe, prišla z novimi predlogi in s tem izzvala nove diskusije in nova nezadovoljstva in nove predloge. Preveč razprave je o tem. Primer Pomurja. Prej je bil predlog Pomurje, to je ime statistične regije, ime, ki je uveljavljeno, več ali manj v glavnem pri vseh sprejeto, z nekaj izjemami. Ampak potem zaradi lobiranja Ljutomera in okolice, ki je dejansko Prlekija, je prišlo do spremembe. In to je povzročilo, da je danes veliko pripomb, veliko razprave v Pomurju tudi o tem, ne toliko v Prekmurju, ampak tudi na desnem bregu Mure, kajti dejstvo je, to je realnost, da velik del predvsem občin iz upravne enote Radgona, Radenci, apaška kotlina v celoti oziroma apaška občina, niso Prleki, ne geografsko, ne zgodovinsko in se tudi ne smatrajo za Prleke in so enostavno proti temu. In če bi hoteli potem tisti dosledni, bi morali naštevati vse posamezne kraje oziroma območja, da bi vse zajeli. Zato je najbolj racionalno, da se ostane pri prvotnem imenu. Veliko je ali največ poimenovanj pokrajin ali regij v Evropi po rekah oziroma porečjih, in to pokriva vse. Možnost pa obstoja, da subregijam, in jaz sem naklonjen subregijam tudi iz vsebinskih razlogov, da se interesno na projektih povezujejo, in to se tudi dogaja tudi v Pomurju, da je Prlekija, da so Slovenske Gorice, da je v Prekmurju lahko subregija Goričko, kajti tudi Prekmurje ni homogeno in tako dalje. Tretjič, sedež. Nisem za to, da se sedeže deli, svet nekje, uprava drugje, ta predlog je tudi za Pomurje in posledica tega je ne samo nezadovoljstvo in kritike, ampak predlogi iz posameznih občin. Kar cela inflacija jih je, da bi tudi oddelke uprave porazdelili po občinah in tudi druge zadeve. Ne rečem, da nekatere regijske ustanove, da morajo vse biti v pokrajinskem centru, nekatere so lahko tudi dislocirane, kot je ta diskusija tudi v Sloveniji, vendar to upravo in ta svet deliti na dve lokaciji, in potem to potegne za sabo še druge posledice, pa je nesmiselno. In še ena konkretna pripomba, ki jo dobivam s terena, to je tudi predlog, da bi bila volitev predsednika neposredna, kar bi zagotavljalo predsedniku pokrajine večjo legitimnost in tudi večjo demokratičnost. In nekaj še na temo skladnega regionalnega razvoja in argumenta, da so pokrajine pogoj za to. Tudi jaz sem vedno in še vedno utemeljujem, da eden od pomembnih pogojev za učinkovitejši skladnejši razvoj so regije oziroma pokrajine, vendar to ni zadostni pogoj, to ni edini pogoj. Samo če uvedemo pokrajine in ne zagotovimo financiranja in tudi nekaterih drugih zadev, potem tega učinka, kolegice in kolegi, ne bo, pa če to verjamete ali pa ne. Poleg tega, da se zagotovi več izvirnih virov, to, kar je, sem vesel, sinoči je napovedal predsednik Vlade in tudi finančni minister, premalo konkretno sicer, to bo treba razdelati, se država ne more tudi v prihodnje, ko bodo pokrajine ustanovljene, znebiti odgovornosti za skladen regionalni razvoj. Države, ki so dosti bolj razvite, kot je Slovenija, dajo na vseh ravneh lokalni, regionalni in tudi na državni ravni velik poudarek regionalni politiki, vključno z Evropsko unijo. Niti slučajno, da se Evropska unija, tudi v zadnjih dokumentih Evropska komisija, v dokumentih o Lizbonski strategiji, razen na evropske ustanove in države obrača tudi na svet regij in na odbor socialnih partnerjev. In naj zaključim s predlogom. Predlagam tri zadeve za izhod iz te situacije. Prvič, glasovanje se naj jutri odloži. Razumel sem, da je ta možnost bila nakazana tudi že na včerajšnjem sestanku. Drugič, glede na današnjo razpravo o vseh teh zakonih in glede na pripombe, ki so doslej dane, glede na pripombe v razpravi in druge predloge, naj Vlada oziroma pristojni resor, minister s svojo ekipo v sodelovanju z drugimi ministri - kar je zelo pomembno, zlasti s finančnim, ministrom, ki pokriva upravo, in drugimi - pripravi nove kompromisne predloge o nekaterih ključnih ali, pod narekovaji, "spornih" vprašanjih. Iskati je treba dejansko rešitve, ki bi pomenile kompromis, ki bi zadovoljile vse in tudi zagotovile potem dejansko učinkovito funkcioniranje pokrajin, kjer gre še posebej za financiranje in razvojni vidik. In na podlagi tega predloga predlagam, da potem predsednik Vlade skliče sestanek predsednikov vseh parlamentarnih strank in predsednikov oziroma vodij poslanskih skupin, da se na tem sestanku poskuša skozi odprto razpravo najti kompromis oziroma dogovor. In če bo ta dogovor dosežen, potem tudi ne vidim problema, da se ne bi proces sorazmerno hitro nadaljeval z drugo obravnavo vseh zakonov. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Rezman.
Hvala lepa, gospod predsednik. No, spoznanje, da vsi opozicijski poslanci niso vkopani v jarke, od katerih bi samo "ne" odmeval, je seveda nekaj, kar opogumlja. Tako sem jaz razumel zadnjega govorca in mislim, da je tako tudi prav, da se pustijo možnosti za nadaljnje razgovore in da se ne nastopa tako ultimativno, samo z "ja" ali "ne". Še zmeraj imamo možnosti, kar ponavljamo vsi po vrsti in ves čas, za dopolnjevanje, samo postopek si moramo pustiti odprt, drugače smo stvari zaključili. In če je tako, da bo dovolj pripravljenosti za nadaljnje razgovore, potem tudi današnja 16 ur, tako je napovedano, dolga razprava ne bo šla v nič. Potem je morebiti to pač nek proces, ki ga moramo na sebi preizkusiti, zato da bi na koncu dosegli rezultat, ki bi nas morebiti vsaj v veliki večini lahko zadovoljil. Sicer pa, kaj bi se zgodilo, če bi ustavili. Ali bo novi predlagatelj sposoben zagotoviti dovolj podpore v Sloveniji za 6 ali 8 pokrajin, za to da bodo vsi sedeži na enem mestu? Jaz dvomim, zato ker dejansko je postala, prej ni bila, zdaj pa je to politična realnost, da ljudje po Sloveniji pričakujejo. In kaj bodo rekli tisti, ki tistih 6 ali 8 pokrajin, na primer, pričakujejo, pa jih potem ne bo? Za tak proces bi bilo potrebne res veliko volje, veliko napora, veliko težav, in jaz nisem prepričan, da je kakršenkoli dober, pozitiven rezultat garantiran. Tudi kasneje, tudi v naslednjem letu, naslednjem mandatu bo, če ne bo vmes spremenjena zakonodaja, potrebno zagotoviti dvotretjinsko podporo in takšno ukinjanje sedanje politične realnosti najbrž ne bo doživela uspeha.
Hvala. Gospod Jelinčič. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsednik. Današnja pokrajinska zakonodaja pravzaprav ni nič drugega kot poskus razbijanja Republike Slovenije na manjše enote, tako da bodo lažje dosegljive tujemu kapitalu, ki že steguje kremplje po Sloveniji. V Evropi so pokrajine velike tako, da obsegajo približno milijon prebivalcev. Vsa Slovenija ima dva milijona prebivalcev. Vsa Slovenija ima dva milijona prebivalcev, in mi želimo to razbiti na 14 pokrajin. Na 14 neživljenjskih segmentov, ki ne bi potem imeli, napram tujcu nobene moči več. Zanimivo je, da celo škofij je samo 6 v Republiki Sloveniji. Mi ustvarjamo 14 pokrajin. Nikoli v zgodovini ni bila Slovenija tako razdeljena, tudi v času cesarsko-kraljeve avstro-ogrske monarhije ne. Evropa se seveda pripravlja in z veseljem čaka na to možnost, kajti na marsikaterem koncu so se župani že pred časom, že v prejšnjih mandatih prejšnjih vlad, dogovarjali s sosednjimi pokrajinami o ustanavljanju nekakšnih skupnih pokrajin. Tako je bila intenca, da se nekaj podobnega zgodi na Koroškem kakor tudi na Goriškem. Ne govorim o Goriški kot taki, kot pokrajini, ampak o predelu v okolici Nove Gorice. Tam so župani, prejšnji župani v prejšnjem mandatu, in v prejšnjem mandatu vladnem mandatu, seveda že pripravljali nekakšne evroregije z italijansko in avstrijsko stranjo. Seveda so pozabili, da v tem primeru, ko bi se glasovalo čez čas o tem, da je potrebno za uradni jezik uporabiti tisti jezik, ki bi seveda odražal večinsko prebivalstvo, bi na demokratičnem glasovanju seveda izbrali v Gorici italijanski jezik, na naši strani na Koroškem pa seveda nemškega. To je takrat padlo v vodo. Čeprav je bila ta akcija zelo močno skrivana, smo jo v Slovenski nacionalni stranki razkrili in morda je tudi naša intervencija pomenila en kanček tega, da zadeva ni bila sprejeta. Mislim, da je ta zakonodaja popolnoma nedodelana, popolnoma nesmiselna in brez repa in glave. Konec koncev v teh pokrajinah bi dobili 14 gubernatorjev, drugače ne morem reči, kajti ti gubernatorji bi imeli v rokah in škarje in platno - kompletno oblast na mnogih segmentih našega življenja. V teh mnogih segmentih bi oni določali, kar bi se jim zazdelo. In v kolikor bi se kdo želel pritožiti na to, kar so naredili - komu bi se lahko pritožil? Ravno taistemu gubernatorju in ravno ta gubernator bi odločil, da je on sam ravnal prav. Višje instance ni. Ministrstva tukaj ni v marsikaterih segmentih. Na to je že opozarjal dr. Tone Jerovšek, dostikrat pa ga gospodje niso hoteli poslušati. Niso ga hoteli poslušati, ko je eksaktno razdelal to zakonodajo in opozarjal na prenos izvirnih pristojnosti na te pokrajine. Jaz jim ne morem reči pokrajine, to so gubernije, kajti konec koncev najbližje je ta delitev še tisti delitvi na okraje iz leta 1954 oziroma 1956 v bivši Jugoslaviji. In že takrat so čez čas ugotovili, da je ta delitev slaba, da povečuje birokracijo in birokratizacijo in ne prinese za prebivalstvo nič dobrega in so okraje ukinili. Sedaj pa hoče sedanja Vlada izpeljati to zadevo, ki jo je pravzaprav začel dr. Bohinc v prejšnjem mandatu, in mislim, da je sedanja Vlada nasedla prejšnjim gospodom, ki so jim enostavno, kakor pravijo, kakšni bi rekli "poturili" to gnilo jajce, ki ga sedaj valijo naprej. Dejstvo je, da ti okraji, ki so takrat bili, so se pokazali kot neživljenjski. Edino, kar je bilo dobro, je bilo dobro za politične funkcionarje, ki so si pridobili sedeže in krasno sinekuro do svoje penzije. Tudi danes velike politične stranke imajo celo vrsto zaslužnih kadrov, ki jih morajo nekje umestiti, ki jim morajo dati določeno mesto, zaslužek in potem dobro pokojnino. Nihče se pa ne vpraša, od kod denar za teh toliko in toliko tisoč novih delovnih mest, ki ne bodo ničesar proizvajala, ki bodo samo jemala. Ali se morda tukaj že ne računa na vnos oziroma prihod tujega kapitala, ki bo tem gubernatorjem dal določen del denarja, da bodo potem izpeljali vse skupaj? Seveda, nekateri se bodo še bolj bogatili, nekateri bodo še bolj revni. Proti taki zadevi moramo biti. In to je naša osnovna naloga, da smo proti temu. Poleg tega pa tudi, če pogledamo, kakšne so te delitve pristojnosti znotraj posameznih pokrajin. Vzemimo Koroško. Kaj takega, kot se je zgodilo na Koroškem, to je nekaj nedopovedljivega. Polovica uprave bo v Slovenj Gradcu, polovica uprave bo v Ravnah na Koroškem. To seveda zaradi političnih preferenc in razumem, da kolega Petek bo "drukal" za to, da bodo Ravne dobile vsaj polovico, ampak mislim, da je to nesmiselno, neživljenjsko, neorgansko, skratka ne pije vode. Gre za čudne kompromise. Gre za neko "skropucalo" zakonodaje, ki naj bi bilo sprejeto samo zato, da bo sprejeto. Komu na čast? Evropa pozna pokrajine do okrog milijona prebivalcev. Zakaj ne bi šli v dve pokrajine na Slovenskem, pa naredimo eno ruralno pokrajino in pa eno mestno pokrajino. Na ta način bomo vsaj še kaj denarja dobili, več kakor tako. In sedaj ga ne bomo nič. "Nategnili" nas bodo tako kakor smo dolgi in široki, kot nas pravzaprav že "nategujejo"ves čas ob pomoči nekaterih naših bivših, pa tudi sedanjih politikov. Mislim, da ne smemo pristati na takšno delitev, nikakor ne, ne smemo pristati na to zakonodajo, ta zakonodaja je slaba. V kolikor res želimo svoji domovini dobro, potem ne sprejemajmo tega na vrat na nos, ne sprejemajmo tega v takšni obliki, kajti tri leta nazaj je bila pokrajinska zakonodaja še en balonček v zraku, danes je tukaj na tleh in jo moramo sprejemati najraje po hitrem postopku in z vso silo. Mislim, da to ni dobro. Kaj slabšega si pač ne bi mogli zamisliti. In jaz tudi mislim, da ko ljudje razmišljajo,vidijo, da je zadeva slaba, zato tudi podpora pokrajinski zakonodaji pada, pada tako na občinskih ravneh in ne samo na ravni prebivalstva, ampak tudi na ravni občinskih funkcionarjev, ker počasi so začeli spregledati, da od tega zagotovo ne bo nič dobrega. Jaz mislim, da decentralizacija je nekaj drugega kot drobljenje države na prafaktorje. Decentralizacija teži k uravnoteženem razvoju v vsej državi, mi pa težimo k temu, da bi vse skupaj razbili. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospa Cveta Zalokar Oražem.
Hvala lepa.
Oprostite. Gospod Zagorac ima besedo, ker govori namesto Pečeta. Oprostite. Izvolite,gospod Zagorac.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Kaj pravzaprav danes tukaj vsi skupaj v tej razpravi počnemo? Vsi skupaj se trudimo ali pa se trudite prepričati, da to,kar je pred nami, da je to dobro, pa verjamem, da to dobro tudi za nekatere poslance koalicije, za večino poslancev opozicije in tudi vi, minister, verjetno nekje globoko v sebi veste, da je to daleč od tega, da bi bilo dobro. Zmoglo bi se narediti boljše, lahko bi se tudi, če gremo na število regij, naredilo drugače. Ko ste govorili o tem, da je bila Vlada pripravljena se pogovarjati, jaz se tu strinjam, tudi midva sva se pogovarjala dvakrat, mislim, da na to temo, ampak takrat smo bili postavljeni pred dejstvo, lahko se pogovarjamo o 14-ih pokrajinah, ne moremo se pogovarjati o 6-ih, 8-ih, 3-eh, lahko se pogovarjamo o 14-ih. Če to smatrate kot dialog ali pa kompromis, sam sem to razumel nekako drugače. Dejstvo je, da je bila dana politična obljuba te Vlade, da se bo pod besedo decentralizacija nekaj še moralo zgoditi, ker občin več nimamo kam drobiti, je pač na silo, bom rekel, pokrajinozacija ena takšna zadeva, ki jo bomo izpeljali na silo, tudi če bo treba, ne glede na to, da te pokrajine, ki jih predlagate nimajo ne jasno opredeljenih nalog, ne jasno opredeljenih virov financiranja - ničesar. Sam prihajam, bom rekel, mene je presenetil ta graf, glejte, število let, v katerih bi posamezne regije po BDP dohitele Ljubljansko regijo. Prekmurje v 34 letih, Štajerska pa v 16-ih. Kaj to pomeni, da zato je Vlada Ljubljani vzela denar iz proračuna? Ker sedaj bomo osrednjo Slovenijo, bom rekel, zanemarili tako dolgo, da bodo vse ostale dohitele Ljubljansko pokrajino. Sam pod decentralizacijo razumem enakomeren razvoj regij, ne pa, da bomo sedaj s takimi grafi se poskušali preprečevati, ker se mi zdi, da je popolnoma nepotreben. Meni bi bil bolj smiseln graf, koliko ljudi v posamezni regiji je za to, da je pri njih regija takšna, kot ste jo predlagali. Ta bi bil pa zanimiv. Ta graf bi bil zelo zanimiv. In ne samo mnenja županov. Županska funkcija je politična funkcija. Vsi župani bodo govorili to, večina jih prihaja iz vladnih vrst, kar bo Vlada trdila. Ljudi je treba vprašati. Jaz ne vem, če se lahko za sekundo samo še vrnem na referendum, ki se obeta. Jaz ne vidim nobenega strahu. Volja ljudstva in referendum je najvišja oblika demokracije v vsaki demokratični državi. In če ste prepričani, da delate res tako dobro, kot nas boste danes še 5 ur prepričevali, ne vidim strahu in bojazni pred referendumom. Mislim, da bi moral biti ta referendum soglasno s strani 90 poslancev podprt, če je res vse tako dobro, če so regije tako dobro nastavljene, če v teh regijah ni več nobenih težav in nobenih vprašanj, vsaj ne za predstavnike Vlade Republike Slovenije. Jaz ne vidim ne strahu in ne bojazni. Je pa res, da se bom mogoče spustil tudi na drug nivo in bom rekel, ja pri 14 regijah je to toliko regijskih svetnikov, toliko regijskih glavarjev, toliko regijske birokracije, toliko računalnikov, toliko mobilnih telefonov, pa še kakšen služben avto, ker verjetno bo regija ena stopnja višje od občine. In to, kar zagotavljamo občini, bo regija hotela imeti kar dva, ampak finančna sredstva bomo pa vzeli - od kod? Kdo bo to zagotavljal? Ljudje, ki bodo živeli v teh, po vašem prepričanju, regijah, ki se bodo razvijale nenormalno hitro. Ja, njim bomo jemali! Tem ljudem bomo jemali in to je žalostno! Manj regij, manj birokracije, manj denarja potrebnega. Več regij, več birokracije, pa to je tista navadna logika, ki jo premore čisto vsak državljan, pa četudi, na žalost, ni minister kdo drug. Hvala.
Hvala. Gospa Zalokar Oražem, izvolite.
Hvala lepa. Jaz bom začela z retoričnim vprašanjem, in sicer: Ali je res splošno mnenje, ali je res mnenje državljank in državljanov tako zelo naklonjeno, tako zelo pozitivno nastrojeno do ustanavljanja pokrajin, kot se nam danes želi dokazovati, prikazovati in se nam že vseskozi zatrjuje s strani predvsem koalicije in poslancev, ki podpirajo ustanavljanje pokrajin? Veliko smo teh besed danes slišali in v naši poslanski skupini smo želeli to tudi preveriti. Zato smo predlagali, da bi o tem povprašali državljanke in državljane. Predlagali smo referendum, ki pa ste ga, spoštovana koalicija, v ponedeljek zavrnili. Menili ste, da je dovolj, da se s tem strinjajo in da to potrjujejo v večini občinski sveti, župani, skupnosti občin, posredno izvoljeni državni svetniki v Državnem svetu, različne politične stranke, politične nomenklature. Zakaj in od kod tak strah pred tem, da vprašamo državljane, če ste tako trdno prepričani, da je splošna klima tako zelo naklonjena ustanavljanju pokrajin? In ne nazadnje, tudi med njimi je mnogo pomislekov. Če samo berem tisk, kako je izgledal pogovor s predsednikom Vlade, vendar marsikje piše, da je bilo slišati tudi številne kritike in pomisleke. Da se je oglasil župan Kamnika, gospod Smolnikar, da je govoril župan Drolc iz Komende, da se je v imenu osmih županov oglasil gospod Stušek z Gorenjske, da je pomisleke izrazil gospod Marjan Poljšak iz Ajdovščine, ljubljanski podžupan Moederndorfer in tako naprej. Ampak to se anulira, to se pozabi. Govori se samo o tem, in prikazuje, kako pravzaprav je velika podpora tej zadevi. Ne nazadnje, tudi tisto mnenje Skupnosti občin je bilo samo napisano na papirju z glavo Skupnosti občin, spodaj pa je treba prebrati droban tisk, kjer piše, "to je moje osebno mnenje, predsednik Franc Kangler". In ne izkoriščati in ne uporabljati vseh sredstev, kajti v teh dneh je res prav težko živeti kot poslanec ali poslanka, kaj vse se na naša ramena steka v zvezi s to problematiko. Rada bi rekla, da je bila zakonodaja res dolgo pripravljana, veliko smo govorili o tem, ampak tokrat se je pokazalo, da taka zadeva lahko prinese slab izdelek. Prepričan sem, da je po vsej tej poti, ko je ta zakonodaja nastajala, zaradi številnih kompromisov, predvsem pa zaradi politične usmerjenosti, da se naredi vsem všečen zakon, da se poskuša pa čisto vsem ustreči in čisto vse interese zadovoljiti, da je nastalo to, kar je bilo danes že rečeno, da je nastal slab izdelek, neka zakonska materija, polna nesmislov, polna nedorečenosti, polna teh rezultatov različnih kupčkanj. Ampak to še ni dovolj. Mi dobimo še odgovor, da to se bo še nadgrajevalo, pa še spreminjalo, tako kot se je občinska zakonodaja. In tisti, ki smo to izkušnjo dali skozi leta 1995, ko smo vso to kalvarijo ustanavljanja občin dali skozi, vemo, kaj to pomeni. Vemo, da to pomeni leta in leta pregovarjanj, prepirov [[...]]Rečeno je bilo s strani predsednika Janše, da se morda potem pokrajine kar same pogovarjajo o središčih pa o sedežih in tako naprej. Ja, pa kaj je to - vgrajen konflikt! Vgrajen konflikt, ki ga še spuščate, seveda, tudi to bo zelo lahko, če se bodo pokrajine na ta način morale na začetku ukvarjati predvsem same s sabo. Ampak to ne bo mogoče, kajti med pristojnostmi so pa tako pomembne stvari, kot so regionalne bolnišnice, kot so vse regionalne ceste, kot so srednje šole. Ali bodo lahko vsi ti opazovali, kako se bodo te politične igrice odvijale na ravni pokrajin zaradi tako "šlampaste" zakonodaje, ki dopušča in ima toliko še odprtih zadev, nedorečenih stvari, ki jih po nekem pregovoru, "pređi brigu na drugog", če tako rečem, ali pa naj vse skupaj, vse skrbi in težave naj ostanejo odprte, seveda, tega vzorca jaz pač ne morem podpreti. O stroških se ne govori veliko. Stroški niso ravno tema. Govori se o tem, da naj bi vse skupaj stalo enako. Ampak, od kje potem denar za vse materialne stroške teh pokrajin, za vseh petsto in nekaj funkcionarjev, za vse te stvari, ki bodo morale teči? Kaj to pomeni na koncu? Če bo za te isti žakelj, pomeni da bo manj denarja v resnici ostalo za razvojne projekte in za investicije. In tu se postavlja vprašanje, ali resnično, tako kot je bilo rečeno, to ne bo božje kraljestvo, ampak bo pa raj na Zemlji za birokracijo, za politično nomenklaturo, ki bo tam našla svoj novi peskovnik in seveda prihajali bodo lahko na to polje še novi igralci in dobili tudi v roke nove igračke. Moram reči, da smo danes tudi imeli eno izrazito manipulacijo v zvezi s podatki in potem interpretacijo, ki jo je pripravil kolega Pukšič, na ravni ene take večerne šole hitre ekonomije: BDP so delavna mesta in če je večji BDP, tam so tudi višje plače. In mi smo danes slišali, da očitno bi naj bilo razmerje v plačah v Sloveniji tudi na osnovi tega takšno, da tukaj res v osrednji Sloveniji se cedita med in mleko. Ljudje očitno nimajo tukaj ni tistih ljudi s 300 evrov pokojnine pa s 400 evri plače, te so samo drugje! In to je zavajanje in to ni pošten odnos do stvari! Slovenija ima zelo visoko gospodarsko rast. Ima tudi visok BDP na splošno. Ampak jaz ne vem, če bi lahko danes ljudi prepričali, da imajo od tega tudi zelo zelo veliko v svojih žepih. Pa smo o tem veliko govorili pri inflaciji. In jaz moram reči, da seveda osrednja Slovenija še zdaleč ni tako razvita, kot govorite. Ima težave, če ne, ne bi nedonošenih novorojenčkov pošiljali v Maribor nimamo niti ene negovalne postelje in imamo 6.400 povpraševanj v domovih upokojencev. Skratka, to in ta demagogija ni poštena in ni pravi temelj za to, da nas prepričujete. Hvala.
Hvala. Gospod minister izvolite.
Hvala za besedo. Zdaj, kar zadeva izkušenj in kalvarije, si jo kot župan seveda lahko delim z gospo poslanko iz tistega časa. In seveda te izkušnje so bile v precejšnji meri tudi vgrajene v pripravo te zakonodaje ob vsem strokovnem delu. To pa zato, ker govorimo o lokalni samoupravi, čeprav govorimo o drugem nivoju lokalne samouprave. No in ker so že bile ravno na koncu navedeni tudi nekateri podatki, kar se tiče tudi nekaterih potreb znotraj najbolj razvite regije. S tem se strinjam in sem prepričan, da če bomo pokrajine imeli, bomo imeli dodatno stopnjo odgovornosti oziroma na tem nivoju tudi v osrednji Sloveniji, bodo se pač dali poudarki temu, ne pa nekaterim drugim vprašanjem. In kar zadeva te podatke. Ti podatki niso nikakršno zavajanje, ampak so golo dejstvo. Ti podatki so golo dejstvo. Vsi tisti, ki se pa ukvarjate s tem tako ali drugače tudi v praksi, jih pa lahko občutite. Tudi kar se tiče, recimo, zaposlovanja in vsega tega. Za primerljiva delovna mesta so pač plače tudi različne in so praviloma različne na način, kot je bilo prikazano. Seveda, različne stopnje DDV-ja, ki je dejstvo, in ti trendi so tudi zaskrbljujoči, ne glede na to, da smo mi tudi v tej Vladi namenili številne napore temu, da bi se stvari odpravljale. Vendar, če res želimo narediti korak naprej, je potrebno pač ustanoviti pokrajine. Jaz mislim, da se s tem praktično v Sloveniji vsi strinjajo, tako strokovna javnost kot tudi politični del javnosti, ne nazadnje ste se s tem strinjali, ko smo šli v spremembo ustave. Ker sicer verjetno ne bi šli v spremembo ustave in bi se takrat lahko pogovarjali tudi o referendumih ali so pokrajine potrebne, regionalizacija potrebna. Ampak, ta kategorija je zapisana v ustavi. Pokrajine so zapisane v ustavi in tudi načini pridobivanja mnenj so zapisani v ustavi. Kar zadeva zakonodajo, bi še enkrat ponovil, če dovolite, kar zadeva pripravo zakonodaje, bi jo lahko dali v dva dela: vsebinski del, k temu vsebinskemu delu seveda tudi v tem primeru sodi ta zakon, ki ga bomo danes kasneje obravnavali, vendar je bilo potrebno v tem smislu pripraviti tisto osnovno zakonodajo. In usklajevanje in priprava te zakonodaje ni od danes na jutri, ampak poteka že vsaj 2 leti. Kar pa zadeva pripravo strokovnih podlag na tem področju so pa številne strokovne podlage bile pripravljene, v to so bili vključeni strokovnjaki, vendar mi v tem mandatu nismo šli, potem ko je bila spremenjena ustave, še enkrat odkrivati tisto, kar so že strokovnjaki pred nami odkrili. Torej, da stroka pri tem ni sodelovala, se jaz v nobenem primeru ne morem strinjati. Imamo približno 2500 strani teh strokovnih materialov objavljenih na naših spletnih straneh. Mi jih nismo razmnoževali, za vse pa to lahko tudi eventualno naredimo. Tako je bila stroka v to sigurno vključena. In ko se pogovarjamo o rešitvah, pri teh rešitvah stroka tudi ni bila edina. Kar zadeva ta osnovni paket zakonodaje in tudi vprašanje koncepta, bi opozoril na to, da v prvih treh zakonih, v katerih je koncept v osnovi zapisan, te tri zakone smo mi predhodno usklajevali na vseh poslanskih skupinah. In mislim, da vsaj pri eni največjih - takrat mislim, da je bil še celo LDS v eni sobi, ni bilo toliko poslanskih skupin, kot jih je danes - smo prišli do te mere do soglasja. Mi smo tudi glede na izhodiščni predlog korigirali, seveda na podlagi povratnih informacij, tisto zakonodajo, ampak prišli smo do tega stališča, in mislim, da je bilo enotno, bilo je tudi po mojem vedenju objavljeno v medijih, da je zakonodaja primerna za nadaljnjo obravnavo in šele takrat smo mi to zakonodajo potrdili tudi na Vladi. Zaradi tega so tudi te zamude. Zdaj če nekdo razlaga s tem, da se je špekuliralo, da bomo pač najprej sprejeli vso ostalo zakonodajo, potem pa prišli s tem zadnjim zakonom, za katerega je potrebna dvotretjinska večina, potem bi to lahko naredili, pa nismo naredili. To ni bilo narejeno. Bilo je vloženega ogromno napora na različnih nivojih pri usklajevanju te zakonodaje. Dve leti smo intenzivno delali na tem - in naša služba pa tudi Vlada, ker velik del zakonodaje, ki je pripravljena, predvsem te vsebinski del, ta Zakon o prenosu pristojnosti, presega zmožnosti naše službe. In torej, če je bila takrat primerna za nadaljnjo obravnavo, pomeni, da je bil koncept primeren za nadaljnjo obravnavo. In tudi kasneje, ko so bili amandmaji vloženi, saj pripombe sledijo verjetno iz amandmajev, ki so vloženi, iz česa pa naj konkretne pripombe sicer sledijo. In tudi del teh amandmajev je že bil upoštevan, o delu teh amandmajev pa ni bilo glasovanja ravno iz tega naslova, da lahko tudi v smislu, predvsem kar zadeva financiranje in iskanje teh boljših rešitev tudi v duhu odločbe Ustavnega sodišča, čeprav moram reči, da smo jo seveda že tudi upošteval, mi vsaj ocenjujemo tako, vendar je verjetno še možno narediti nek korak naprej. Je možno seveda tudi to v tem segmentu izboljšati in ti členi so odprti. In potem je še možnost seveda peljati razpravo naprej in mi tudi ponujamo roko vendar se zelo težko pogovarjamo, vsaj kar zadeva našo službo, mi smo ves čas bili na voljo in smo tudi poskušali stopiti v kontakt, če nimamo sogovornika, in je treba stvari konkretizirati. Ne morem pa pristati na tezo, čeprav seveda je popolnoma jasno, in tudi ne pričakujem, predvsem ne tudi glede na čas, tudi nekaj priznam, da so stvari ne vem kako odlično narejene, samo jaz mislim, da je bila zakonodaja korektno, v redu pripravljena. Ves čas smo poudarjali to, da jo je še možno dopolniti, jaz tudi trdim, da ni takšna, da bi bila dokončna. Ne nazadnje se stvari ves čas tudi spreminjajo, zato smo odprti, vendar ne moremo pristati na neke pavšalne trditve. Potrebujemo konkretne predloge, da jih lahko tudi ovrednotimo in da lahko soočimo argumente na podlagi tudi, če hočete, številk. In jaz upam in apeliram na to, da se v tem času tudi do sprejema amandmajev te stvari dorečejo. In če sem prav razumel, ponudbe pravzaprav prihajajo iz vseh strani. In potem skoraj ne vidim, da ne bi skozi neko normalno razpravo bilo mogoče te stvari tudi zapreti. Kar zadeva pa ta zakon, o katerem se sedaj v tem trenutku pogovarjamo - tudi ta del je seveda pokrit s stroko, o kateri sem že govoril. In bodimo odkriti, če pogledate te materiale, boste lahko ugotovili, da stroka ni enotna. Tudi pri tem vprašanju, ker tudi, kar se tiče samega koncepta pokrajin, je stvar odločitve, kateri koncept se vzame. In skozi vse diskusije, ki so potekale je pač bil prevzet koncept, ki rezultira v tem trenutku tudi skozi politično realnost ali pa nepolitično realnost ministra, politična realnost dogajanja iz preteklih mandatov in pač vseh dogovorih, ki so sedaj bili - koncept, ki se konča nekje pri štirinajstih pokrajinah s tem, da je bilo ves čas tudi z naše strani ponujeno, da je možno to število zmanjšati tudi z nekim konsenzom. In ta koncept je drugače od tistih treh, verjetno, ali pa dveh in je drugače od petnajstih, ker ni petnajste pokrajine, ampak je že tam petindvajseta ali pa še več, in tudi iz razprave različnih razpravljavcev je sledilo, da padajo iz enega koncepta lahko tudi v drugega. In v tem delu je vsebinski del pokrit s tem konceptom o teh pokrajinah. In še enkrat ponavljam, različne rešitve imajo tudi svoje prednosti in svoje slabosti. Kar se tiče pa evropskega modela, je pa ta koncept seveda primerljiv s statističnimi razvojnimi regijami, ki jih imamo, ki so bile tudi izhodišče, in s konceptom delitve Evrope na nivoju NUC3 regij, kdor se s tem ukvarja, ne pa na nivoju NUC2 regij. In ne moremo s tem primerjati teh pokrajin z deželami Avstrije, z deželami Nemčije, z deželami Italije, lahko bi pa primerjamo z nižjimi organizacijskimi oblikami, ki jih imajo tudi te države. Vendar seveda nikdar ni mogoče preslikati direktno enega modela iz ene države v drugo državo, zato ker pač ima svoje specifike, tako kot ima posamezna država tudi te specifike. Kar zadeva pripravo te zakonodaje, moram opozoriti tudi na to: v tem mandatu, v tem Državnem zboru, ko smo obravnavali Zakon o skladnem regionalnem razvoju, so bili vloženi amandmaji s strani pozicije o povečanju takrat statističnih razvojnih regij z 12 na 14. Poglejmo razprave, ki so bile takrat tukaj prisotne v povezavi s prihajajočimi pokrajinami. To je bilo takrat glasno povedano. In v tem mandatu, v tem Državnem zboru so posamezni poslanci iz različnih poslanskih skupin vložili zakon o ustanovitvi SAŠE. In še 14 dni ali tri tedne nazaj je poslanec iz Zaresa, ki govori, da je 14 preveč, istočasno je njihov poslanec zagovarjal pa ustanovitev Savinjsko-šaleške regije. Verjetno je to razlagal v tistem okolju, v Velenju. In potem je zelo težko pripravljati rešitve, če pa isti ljudje - in to odgovorni ljudje, jaz jih sicer cenim - za isto temo predlagajo diametralno nasprotne rešitve. Smo v težki situaciji, kar zadeva ta del. In tudi sicer, kar zadeva predlogov in rešitev in idej, ki so prihajale s terena moram poudariti, da smo jih poskušali v največji možni meri upoštevati. To pomeni pravzaprav identificiranje posameznega okolja potem s samo pokrajinsko zakonodajo, seveda znotraj nekih okvirov. Vendar je nemogoče upoštevati rešitve v tistih primerih, kjer imamo diametralna nasprotna stališča. Posebej pa še, če, recimo, ena bodoča pokrajina želi urejati razmerje v drugi bodoči pokrajini, posebej kar zadeve raznorazne povezave. Kar zadeva podpro temu projektu, zelo jasno je zapisano in to ste zapisali vsi skupaj, ko ste potrdili spremembo ustave, da so občine tiste, ki so prej bile soglasnodajalec celo, sedaj pa so tiste občine, ki dajejo mnenje - ne župani, ampak občine občinski organi. Torej, župani, skupaj z občinskimi sveti verjetno. In jaz sem prepričan in si ne znam predstavljati, da bi se lahko zgodilo, da bi občinski sveti oziroma župani v posameznih okoljih predlagali drugačno rešitev, kot si jo želijo njihovi prebivalci, še manj pa si znam predstavljati, da bi v nekemu okolju občine predlagale drugačne rešitve pri zastopanosti svojih državljanov, kot jih bodo kasneje v pokrajinski sveti. Težave so tam, kjer imamo različne rešitve, vendar ocenjujem, da smo skozi proces, ki je potekal, tudi skozi to dvokratno pridobivanje mnenja, izčistili tista odprta vprašanja. Se strinjam, da so odprta vprašanja v Kamniško-zasavski regiji, tudi verjetno v Notranjski v povezavi z osrednjo Slovenijo, vendar ocenjujem in razgovori, ki potekajo v posameznih okoljih, gredo v smeri, da je mogoče ta vprašanja tudi zapreti. In ta predlog zakona v tem trenutku ni zaprt, ta zakon je popolnoma odprt. Ta zakon je šele stopil v zakonodajni postopek. Danes se opravlja splošna razprava. Do naslednjega branja, ko se stvari resno sprejemajo, je možno stvari popravljati z amandmaji. Tudi če pogledate mnenje, če ste jih pogledali, ni toliko pripomb. In tudi v petek ko so bili župani prisotni, je večina županov pozdravljala to zakonodajo. Z zavedanjem seveda, tudi tisti, ki so omenili pripombe, z zavedanjem, da so to stvari, ki so prisotne, in da jih je pač potrebno tudi izčistiti. Ni realno. S tem da se je treba zavedati, da bo vedno potreba po dvotretjinski večini. Ni realno, da bo kdorkoli našel rešitev, ki bo 100% pisana na kožo vsem prebivalkam in prebivalcem Slovenije in ki bo 100% napisana na kožo, če že ne vsem prebivalcem, pa vsem občinam. Takšnih rešitev, oprostite, verjetno ne boste prinesli; če pa jih, pa jih prinesite! Pa jih, prosim, prinesite, dajte nam jih na mizo! Ni razloga. Ne vem, v čem bi bil razlog, da ne bi mi kot pripravljavec zakonodaje upoštevali bolj kvalitetnih rešitev. Smo jih ves čas poskušali upoštevati! Kakšen pa je lahko tak razlog? Povejte mi ga. Jaz ga ne vidim! Jaz ne vem, kaj je nekje nekaj skritega, česar mi ne bi želeli upoštevati, če pa je boljše, kot je tisto, kar smo mi pripravili. Vendar je seveda potrebno te stvari konkretizirati v postopkih, ki potekajo. Ni pa bilo verjetno možno evidentirati prvi dan teh postopkov vseh problemov, vseh vprašanj, ki se pojavljajo. In tudi je zelo iluzorno pričakovati, da mi danes postavljamo zakonodajo, ki bo napisana za naslednjih, recimo, dvajset, trideset let na tem področju. Je ne postavljamo! Zato ker jo je nemogoče postaviti, ker razvoj bo potekel, ker je to živ organizem, pokrajine so živ organizem, lokalna samouprava je živ organizem. In bo prihajalo do sprememb in dopolnitev. Tako kot je prihajalo v primeru zakonodaje na področju tega prvega nivoja, torej občin. Stvari se bodo popravljale in korigirale. Nekatere napake se bodo odkrile, ki so verjetno tudi zapisane v zakonodaji. Zakonodajo smo odgovorno, strokovno pripravili, dopuščamo pa da, da so verjetno nekatera vprašanja odprta in da so tudi verjetno še kakšne pomanjkljivosti. Se bodo našle, že zdaj. In vse, kar je možno zdaj popraviti, tudi apeliram da zdaj te stvari skupaj popravimo. Stvari so odprte. Seveda se zavedamo da je pravzaprav to vaša odgovornost, ker je to pristojnost Državnega zbora, ker se pač procedura pelje v Državnem zboru, in je prav tako. Vendar bomo mi po naši moči pri teh zadevah sodelovali, ker želimo, da je kvalitetna zakonodaja. Še enkrat to ponavljam. Vendar, če želimo stvari popravljati, potem pač morata biti partnerja na obeh straneh mize in morajo biti konkretni predlogi na mizi. Jaz ne morem pristati na pavšalne trditve, da je pa zdaj po dveh letih usklajevanj, po dveh letih upoštevanja predlogov, ki so prihajali iz različnih koncev, vse narobe! Na to pa res ne morem pristati. Mi je zelo žal! Jaz apeliram tudi na ta Državni zbor, da ob upoštevanju potreb po pokrajinah, ob upoštevanju tega, da smo mi s tem, ko smo peljali to razpravo skupaj z vami, zbudili veliko upanje v posameznih okoljih. Na Koroškem, v Prekmurju, praktično verjetno na celotnem območju Slovenije. Mogoče še najmanj res v osrednji Sloveniji pa nekaterih drugih okoljih, ki jih je pa zelo malo, kjer so zelo razvita. Pa tudi ta okolja potrebujejo pokrajine. Za ostala so pa pravzaprav nujna, če želimo narediti korak naprej, kar zadeva skladen regionalni razvoj. Če želimo narediti korak v tej smeri, da bodo prebivalci, ne glede na to, kje živijo, tudi s tega naslova imeli vsaj primerljive življenjske pogoje. Da se ne bodo rodili, pa bodo že hendikepirani, zato ker je tam bruto produkt za 50% nižji, ker je negativni trend in ker zaradi tega so vsi ostali pogoji bistveno bistveno težji in ker jim bo to narekovalo, da se bodo vsi želeli seliti v center Slovenije. Saj si, verjetno, ne želimo tega? Slovenija, Ljubljana, tudi osrednja Slovenija ja lahko močna samo takrat, ko bo imela močno Slovenijo, ko bo imela tudi močno ruralno območje. Zato še enkrat ocenjujem, da je ustanovitev pokrajin nujna, in zato ocenjujem, da je treba dati to razvojno priložnost tudi tem okoljem. Prepričan sem, da jo bodo zelo uspešno izkoristili. In ko se pogovarjam o tem, ne v tem mandatu in ne v kateremkoli drugem mandatu, ne gre za nagajanje katerikoli vladi v katerikoli opciji. Če ne pride do tega, če nekdo mislim, da je to nagajanje, potem ne nagaja politiki - nagaja pravzaprav Slovenkam in Slovencem, ker jim ne omogoči realizacije tega projekta. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Moge.
Gospod predsednik, najlepša hvala za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi. Danes smo na tej seji veliko poslušali o tem našem zgodovinskem trenutku. Moram pa reči, da ob zgodovinskih trenutkih, kot takrat, ko smo se pogovarjali o sprejemu v Evropsko unijo, o Natu in podobnih rečeh, nikoli nismo bili tako razklani in nikoli tako neuglašeni kot danes. Mislim, da bi morala vladajoča koalicija in resorno ministrstvo imeti več posluha in v tem Državnem zboru zdaj ne trositi neresnic. Gospod minister, če vas zanima, z Liberalno demokracijo Slovenije ste imeli opravljena dva razgovora; prvega, 22. maja 2007, drugega - 2.10.2007, kjer ni šlo za usklajevanje, temveč ste vi predstavili predlog Vlade, mi smo pa ves čas poudarjali pričakovanje, da nam boste odgovorili in naredili analize in izračune za posamezne variante glede števila pokrajin, na podlagi katerih bi lahko ocenili in ugotovili prednosti in slabosti tega posameznega predloga. Vi nam tega niste naredili. Drugih razgovorov med nami, se pravi na poslanskem klubu, ni bilo. Koliko se pa s poslanci pogovarjate tukaj po hodnikih in tako naprej, te stvari so pač druge. Hkrati pa bi rekel tudi to, da je tudi to zgodovinski trenutek tudi zaradi tega, ker smo tik pred volitvami, in po mojih ocenah, kolikor pač poznam zakonodajo in posledice, ki jo tako nedodelana zakonodaja nosi, bi bil sprejem tako nedodelanega zakona političen samomor za bodočo vladno ekipo. Tudi če gledamo skozi to prizmo, so stranke več kot upravičene do tega, da se z veliko večjo mero kot karkoli doslej, lotevajo tega problema in gledajo, kaj bo ta zakon prinesel tem, ki bodo na koncu leta prevzeli vlado in bodo hoteli Slovenijo na podlagi tega zakona pripeljati med najbolj razvite družbe Evrope oziroma med svetilnike, kot je nekdo rekel, v Evropi. Mislim, da smo v krutem svetu tržne ekonomije, ne pa v obdobju socialističnega samoupravljanja. In mislim, da mora biti osnovno navodilo pri delitvi države na te dele, da bo ta delitev prinesla razvoj ne samo znotraj Slovenije, ampak tudi Slovenije kot takšne v Evropi, ki nima več mej, ki ima odprto tržno ekonomijo in jaz na podlagi tega, kar nam je bilo posredovano, tega cilja, ki naj bi ga zasledovali, ravno ne vidim. Mislim, da bi najprej morali imeti to, kar sem rekel, finančne pokazatelje. Pa si poglejmo, spoštovane gospe in gospodje, finančne pokazatelje predloženega zakona. Kar lahko jaz razberem, mogoče veste koalicijski poslanci več. Ocena finančnih posledic za izračun zakona; predlog zakona nima finančnih posledic za sprejetje državnega proračuna za leto 2007 in 2008, ker ga ne rabi, ker v 2007 niti tega zakona nismo imeli. To je blef, to je oslarija. Kaj pa bo za leto 2009, koliko bo leta 2010, koliko bo leta 2011, koliko bo leta 2012 treba dati, da bo potem takšna pokrajina financirala? Koliko bo treba dati? Nemci pravijo: "Das Geld regiert die Welt." Mi imamo boljši, lepši izraz, pravimo denar je sveta vladar. Ali bomo zdaj samo, koliko denarja se bo porabilo samo za funkcioniranje 572 svetnikov, kot je potrebno za izvedbo tega? Mislim - malo. Koliko bo za celotno administracijo tega potrebno? In tako naprej. Jaz tega ne vem, če imate vi, minister, to, bi bilo lepo, da bi nam tu v tej obrazložitvi pisali, da bi nam dali in da bi nam lahko te stvari povedali. Zagotovo pa smo priča v zadnjem času nečemu, čemur meni ni jasno, ne samo na področju lokalne samouprave, ampak tudi na drugih področjih - recimo, šolskem, raziskovalnem in tako naprej. Še nedolgo nazaj smo imeli zakone, ki jim je nasprotovala celotna strokovna javnost, celotna zainteresirana javnost, sindikati so bili proti, študentje so bili proti, ampak Vlada je te stvari sprejela. In za takšne sprejete zakone, po tem, kar smo obravnavali, niso nosili nobenega razvoja, ampak so nosili kvečjemu nazadovanje. Mislim, da če pogledamo - jaz sem z interneta torej povzel članek dr. Staneta Vlaja, ki je prvič docent na Fakulteti za pravo Univerze v Ljubljani, drugič direktor Inštituta za lokalno samoupravo, tretjič član mednarodnega inštituta IFIMES, Pokrajine nekateri aktualni problemi. Kaj pravi ta kot stroka? Pravi: "Kot je znano, Vlada Republike Slovenije predlaga ustanovitev štirinajstih pokrajin. Vlada je mnenja, da je regionalizacija Slovenije na štirinajst pokrajin najprimernejša osnova za javno razpravo in obravnavo v občinskih svetih. Predlog temelji na upoštevanju predlaganih nalog in pristojnostih pokrajin, predlaganem sistemu financiranja ter prebivalstvenih, gospodarskih in zgodovinskih razlogih." - če ste Jelinčiča poslušali in nekatere druge, ampak pustimo njega ob strani, imam tukaj dosti pomislekov. Predlog upošteva razdelitev Slovenije na razvojne regije ter prevladujočo teritorializacijo državne uprave, to je Vlada rekla. Pri tem se navajajo tudi zgodovinski razlogi in volja ljudi. Stroka pa že, gospod minister, od leta 2004 dalje stoji na večinskem stališču, da gospodarski, socialni, geografski, primerjalni, čezmejni, nacionalni, evropski, globalizacijski in še drugi razlogi narekujejo ustanovitev 6 do največ 8 pokrajin. Torej, stroka se zavzema za model velikih pokrajin, ki bi imele dovolj človeških in materialnih resursov za opravljanje njihovih zelo obsežnih nalog, bile bi močnejši partner v razmerju do države, čezmejnih povezavah in uspešnejše pri pridobivanju sredstev iz skladov Evropske unije. Bile bi tudi racionalnejše in učinkovitejše, kot so lahko majhne pokrajine. Izplen 6 do 9 pokrajin dobimo, če bi morala pokrajina imeti najmanj 100.000 prebivalcev in izpolnjevati še druge pogoje in tako naprej - geografske in tako naprej. To prvi stroka, ali pa je dr. Stane Vlaj, kar ga poznam in ga dolgo zasledujem, popolnoma nekredibilna oseba na tem področju! Lahko se zgodi 100 strokovnjakov, 100 mnenj, ampak jaz temu mnenju z argumenti, ki jih je navajal, sledim in mu verjamem. Po drugi strani se mi zdi, poglejte, nas je okoli 2 milijona, gospod minister. Če imamo 14 pokrajin, je v povprečju na pokrajino zagotovo manj kot 150.000. Midva pa veva, da je povprečje 150.000 tista meja za tretjo delitev, o kateri ste vi prej govorili. Torej, bodo naše pokrajine nekako pod okraji dežel Avstrije ali pa regij. Poglejmo, kaj delamo, in po eni strani je ta stvar tudi razumljiva. Avstrija ima 8,3 milijonov prebivalcev, razdeljena je na 9 dežel, ima v povprečju 922.000. Italija, 57 milijonov, v povprečju, če vzamem in zaokrožim, ima 4 milijone na eno tako pokrajino. Francija, 60.000 in 26 regij ima 2 milijona 307. Tako vidite na eni strani, ko primerjamo te tvorbe v Evropi, imamo na eni strani Goljate, na naši strani imamo pa Davide. In kako se bo deželni poglavar Avstrijske Štajerske šel pogovarjat za deželne projekte [[....]] [[Oglašanje iz klopi.]] Gospod, vas vedno vznemirjam pri teh razpravah? Kako se bo šel pogovarjati v te njihove majhne "podbecirke", kot pravim, enkrat v Mursko Soboto, enkrat bo šel na Ptuj, enkrat bo šel v Maribor, drugič bo šel v Celje, tretjič bo šel v Slovenj Gradec ali Velenje in tako naprej. Jaz razumem to, minister, in ste dobro naredili to, kar je kolega prej povedal in se obregnil obme. Mi smo premajhni. Na drugem nivoju, kjer so kohezijske regije, ste vi dosegli, in jaz vam to priznavam, v Bruslju, da se je Evrostat odločal, da bomo imeli dve kohezijski regiji; kar nam sicer dosti ne pomaga, ampak pri prihodnji finančni perspektivi ste pa naredili uslugo, da bo vsaj en del Slovenije lahko črpal ta sredstva. Bilo bi skoraj nemogoče v naši majhnosti, da bi mi potem imeli tukaj dve pokrajini. Šli ste, kar tudi pozdravljam, na tretjem nivoju na te razvojne regije, ali "becirke" ali okraje, če hočete, na 12. In to ste v Bruslju tudi izborili, 14 tam niste dobili. Še ne tako dolgo nazaj ste v Bruslju govorili: Slovenija potrebuje 12 razvojnih regij, dve kohezijski regiji. "In ste spravili to "skozI", zdaj smo pa lepo na tem področju, da hočete to stvar že na 14 dati. Kako bomo pošiljali Evrostatu? Oba poznava to njihovo uredbo - standardi, klasifikacije, pa če hočete, uredbo iz Luksemburga, kam je Slovenija umeščena in kje pridobiva statistične podatke. Po eni strani bomo pobirali in Bruslju pošiljali podatke za eno konstalacijo, po drugi strani, ko bomo pa postavili drugo konstalacijo, bomo pa poskušali te stvari zopet v Bruslju na novo postavljati in iti na novo. In zdi se mi, da takšna zadeva in takšna stvar "ne pije vode" kot bi jo morala. Jaz sem vedno kot človek iz province med "Scilo in Karibdo". Po eni strani bi bilo zelo lahkotno pritisniti na ta gumb, pa temu zakonu pritrditi. In če bi se dovolj trudili, midva sva se tudi pogovarjala, in če bi se lahko razčistile tiste stvari, ne bi bil odpravljen s takšnim zamahom roke, za nekatere elemente v številu pokrajin, bi mogoče ta seja danes drugače izgledala. Minister, tukaj vi in vaša Vlada niste vložili dovolj naporov, prišli ste do rešitve, ki je všečena politiki, ki je ljudem všečna - nekaterim; kajti, zopet bomo parcelirali, delili "divide et inzpera", in bomo potem imeli te majhne tvorbe, ki pa ne bodo mogle izpolniti tistega poslanstva, za katerega naj bi se kot poslanci tukaj zavzemali. Jaz spoštujem Novo Slovenijo, ker je bila dosledna in si je upala javno povedati, da nam takšno veliko število pokrajin ne prinaša nekega razvoja in nekega napredka. Jaz spoštujem to, fantje, večkrat ste načelni. To je treba povedati. Ampak, v koaliciji vem, sem tudi jaz nekdaj bil, jaz sem včasih moral iti glasovati, pa se potem nisem 14 dni pogledal v ogledalo. Lahko bi pa rekel naslednje [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] [[..]]Prosim? Kdo bo vse to plačal: politično všečnost, po drugi strani pa nek model, ki bi Sloveniji res prinesel nek napredek, nekaj novega? Kdo bo vse to plačal, komu gre to? Kdo bo plačala, kje bomo denar vzeli, fantje, od kod? Gospodarstvu večje davke naredili, nove davke, pa jih bomo bremenili? Ali bomo pa gospodarstvo pustili pa bomo rekli: "Fino delaj," pa bomo potem socialne transfere zmanjšali, pa bomo udarili po zdravstvu, pa po šolstvu, pa po ostalih rečeh. Zaradi tega, spoštovani gospe in gospodje, dokler nimam jaz zagotovil in jasnih finančnih kazalcev, kam nas bo to v naslednjih letih pripeljalo, ne morem z gotovostjo reči, da bom pritisnil na gumb, da bom tak zakon s takšnim številom pokrajin potrdil. Mislim, da ta stvar ni dobra za Slovenijo. Mislim, da je politično všečna, da se na eni strani nabirajo politične točke, po drugi strani pa mislim da, kakor sem vsaj bral, pa kolikor moja skromno znanje temu prepušča, da je pa strokovno nevzdržna. In kar se tega tiče, lahko rečem, da morete potem opozicijo tudi razumeti, da če samo takrat, ko jo rabite, poskušate z nekimi dezinformacijami tukaj vplivati na to kako je bilo vse najboljše pa najlepše. Če bi bilo, bi res tako, minister, kot ste vi govorili, bi jaz imel vsaj te odgovor na ta vprašanja, ki sem jih tukaj zastavil, takrat že odgovorjena, tako pa temu ni bilo tako. Hvala lepa.
Hvala. Gospod minister, izvolite.
Hvala še enkrat za besedo. Sem tudi, še sicer od prej, dolžen nekaj vprašanj, ki pa ne zadevajo samo konkretno tega zakona. Je pa res, da je to paketna zakonodaja. Kar zadeva ta zadnja vprašanja, ki so povezana s statističnimi delitvami, je dejstvo, da uredba govori o 150 tisoč povprečja, je dejstvo, da v tem trenutku v Evropi ni izjem, da pa uredba dopušča izjeme, torej dopušča pogajanja o izjemah. Vendar je to vprašanje nadaljnjih postopkov v prihodnje. V tem trenutka pa Slovenija ima dve kohezijski regiji, tako kot ste omenili, ki bosta vstopili v veljavo, praktično veljavo, z letom 2014, torej v naslednji, novi finančni perspektivi in ima dvanajst statistično razvojnih regij, ki pa smo jih mi samo ponovili, ker so že stare več kot 10 let in so verjetno tudi v veliki meri srž ali pa izvor teh rešitev, ki jih imamo danes na mizi, zato ker so te rešitve že ves čas prisotne in ker skozi to poteka ta razvoj, in ker takrat, kot sem že povedal, ko smo sprejemali za Zakon o skladnem regionalnem razvoju in mislim, da je prav LDS vložil amandma, ker je želel povečanje iz 12 na 14 statistično razvojnih regij. Jaz ne bom sedaj trdil, da se je gospod Moge s tem strinjal kot poslanec, ampak amandma je pa vsekakor takšen bil in lahko pogledamo tudi razpravo iz tistega časa. Kar zadeva analize in moje prisotnosti. Jaz sem se udeležil in smo enakomerno šli k vsem poslanskim skupinam, pri tistih, ki so želele še več teh srečanj, smo se večkrat oglasili. Ne bom trdil, da smo bili pri vas samo dvakrat, jaz sem skoraj prepričan, da več kot dvakrat. Nisem pa prepričan, da sva se midva nujno tam srečala. In mi smo vse analize, tudi finančne, ki so bile narejene, posredovali na vsem poslanskim skupinam, 100%. Je pa res, in kar zadeva finančne učinke, so pa zapisani v Zakonu o prenosu pristojnosti, globalni finančni učinki. Ko pa pogledamo paket zakonodaje, je pa treba paket zakonodaje brati skupaj s sklepom Vlade na projekciji proračuna za leto 2009, ker je bila osnovna shema narejena, kar zadeva prenos financiranja nalog navzdol, skupaj s finančnimi viri in skupaj s kadrovskimi strukturami. Torej, v tem smislu je ta operacija zagotovo finančno nevtralna in pri tem ves čas tudi vztrajamo in ni novih kadrov iz tega naslova. V prihodnje, ko bodo pokrajine pričele delovati, je to odgovornost posameznih pokrajin. In jaz iz izkušenj, ki jih imam z lokalne samouprave, ker sem vodil eno od največjih občin, kar nekaj časa, in če pogledate analize, strokovne analize občin, v tem trenutku, potem lahko ugotovite, da so občine po moji oceni uspešne, praktično v največji možni meri, vendar je pa res, da pa imajo pri posameznih segmentih tudi različne stroške uprave. To pa govori o učinkovitosti vodenja posameznih občin. In iz tega naslova, jaz sem optimist, je možno, zato ker se te odločitve sprejemale nižje, torej bližje končnemu uporabniku, bo iz tega naslova in bo tudi dodaten pritisk okolja, tudi politični pritisk, se bodo bodoče pokrajinske uprave sigurno bistveno bolj racionalno obnašale, kot pa zdaj kot imamo te državne uprave in ko imamo recimo tudi ta regionalni del relativno zelo oddaljen od središč pa kakorkoli želimo o tem govoriti. In iz tega naslova, tako kot je projekt postavljen, praktično ni dodatnih stroškov. Je pa seveda to vedno tista točka, na katero je pa treba biti pozoren. V tem se pa lahko z vami strinjam. Ampak na to je treba biti pozoren tudi zdaj, ko imamo samo prvi nivo lokalne samouprave, imamo samo občine. In zato tudi prihaja, seveda, po vsakokratnih volitvah, ali do zamenjave, kar se tiče občinskih svetnikov v večji meri, kar zadeva pa županov pa v manjši meri, zato ker župani so ves čas tudi pod to politično odgovornostjo in praktično dnevno odgovarjajo lokalnemu okolju kako trošijo ta sredstva. In iz tega naslova mi pričakujemo, da bodo učinki bistveno, bistveno večji, kot pa bodo eventualno dodatni stroški, kar zadeva delovanja pokrajinskih organov, ne pa administracije. Administracija je znotraj tega kadra, ki je na voljo v tem trenutku, ki se seli navzdol, je mora biti dovolj, da bo lahko tudi pokrila potrebe delovanja, se pravi podpore pokrajinskemu organu. V drugem delu pa bo morala izvajati te naloge. Torej ni novih finančnih obremenitev v sistemskem smislu.
Hvala. Gospod Hrovat.
Hvala lepa za besedo gospod predsednik. Spoštovani. Glede na vse to slišano danes, sem vesel, da glasovanja ne bo danes po končani seji, ampak da si bomo vsi skupaj vzeli, pravzaprav govorim predvsem opoziciji, da si boste vzeli še nekaj časa za premislek in se potem odločili drugače kakor zdaj nastopate. Občutek imam, kot da vam gre za to, da zagovarjate birokracijo. Zelo malo govorite o ljudeh. O ljudeh, ki jim je ta zakonodaja namenjena. Mislim da se vsi tukaj, v tej dvorani, strinjamo, da je decentralizacija nujno potrebna. Vsi ti kazalci razvitosti, te ogromne razlike, drastične razlike pravzaprav, kličejo k decentralizaciji. Tudi opozicija se strinja. Vendar na koncu je vedno: "Ampak, ne, te zakonodaje pa ne bomo podprli." In jaz sem dobil občutek, da opozicija te zakonodaje ne bo podprla zato, ker jo predlaga vlada Janeza Janše. Mislim da je to glavni razlog, zakaj se je zdaj stanje, torej razmišljanje opozicije tako spremenilo. Še eno leto nazaj, kot se jaz spominjam, so vsi prvaki strank govorili, da je to dobra pot, da je to prava pot. Zdaj, kar naenkrat, je vse slabo, vse narobe. Mislim da temu ni tako. Kljub plebiscitarni večini županov, občinskih svetov, ko se praktično skorajda vsi strinjajo s predlagano zakonodajo. Ne. Opozicija trdi, da temu ni tako, da je ta zakonodaja slaba. Jaz trdim nasprotno. Ta zakonodaja je dobra. Jaz vem, da ste poslanci opozicije v neki dilemi, verjamem, da ste in vas razumem. In prav bi bilo, da še enkrat razmislite preden boste pritisnili na gumb na glasovanju, torej, ko boste stisnili tipko proti. Jaz si želim, da bi vsi pritisnili za. Kako pogledati v oči ljudem na Koroškem, v Pomurju, Suhi Krajini in tako naprej, kako jim pogledati v oči in jim reči, ne, se ne strinjam. Tudi če se vi strinjate s tem se pa mi tukaj, ker smo poslanci, s tem ne strinjamo. Mislim, da to ni pravi pristop in bi bilo potrebno razmisliti. Jaz mislim, da vsi vi ali pa vsi mi prihajamo iz teh okolij katerim želimo dati več, katerim želimo dati neko spodbudo za razvoj. Vsi stanujemo v teh pokrajinah, živimo tam, živimo s temi ljudmi in se soočamo s temi razlikami, ki jih je minister nekoliko prej predstavil. Pomurska bo dosegla sedanjo razvitost Ljubljane čez štiriintrideset let. Ali si to res želimo? Jaz mislim, da ne. Pa ne samo Pomurska, vse te bodoče pokrajine so daleč, daleč zadaj. Moram reči, sem se na obisku naše poslanske skupine eni od regij, pogovarjal z županom, ki prihaja iz vrst LDS-a in me je prosil naj povem nekaj podatkov. Prosil me je naj glasujemo za to zakonodajo, dal mi je tudi pisno gradivo v katerem piše, da je občina Žužemberk z enainpetdesetimi naselji, od teh je sedemintrideset demografsko ogroženih, čeprav ostala razvita naselja nimajo ne vodovoda, ne kanalizacije. Najpomembnejši kraj je Žužemberk, danes tudi upravno središče občine. V občini, to je zelo pomemben podatek, v občini je skupna dolžina lokalnih cest 84 kilometrov od katerih je še ena četrtina makadamskih. Dolžina javnih poti je 83 kilometrov, 60% teh pa je še makadamskih. Razvoj občine je šel naprej z novo ustanovitvijo, vendar zdaj ne morejo več naprej in si želijo regionalizacije, želijo si korak naprej. In mislim, da je obveznost vseh nas, ki smo tukaj v Državnem zboru točno ta, da te njihove želje tudi upoštevamo in jih podpremo. Skoraj noben zakon, ki smo ga sprejeli v Državnem zboru, ni bil tako dober, da ne bi doživel kakršnekoli spremembe. Gre za prvi korak, naredimo ta majhen korak, da pridemo do druge obravnave. Samo to si želimo, da pridemo do druge obravnave in potem, mislim, je v tem vmesnem času je možna še enkratna debata, pogovor, kjer se bodo pač našli neki konsenzi, da bi resnično to speljali do konca. Ne pa reči že sedaj pri prvi obravnavi, ta zakonodaja je slaba, mi smo proti in zadeva se pomete pod preprogo in vprašanje, če bo ta zakonodaja še kdaj zagledala svetlobo. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Bajc.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovana predstavnica Vlade in predstavnik Vlade, kolegice in kolegi. Ko danes poslušam to našo razpravo, predvsem opozicijskih kolegov, se zdi, kot da naš zakonodajni postopek ne pozna treh faz. Danes imamo splošno razpravo, potem drugo in tretjo obravnavo. In ne razumem tega, da a priori že pri splošni razpravi razpravljamo in govorimo kako je vse zanič, kako tega ni za sprejeti. Po drugi strani pa dobivamo signale s terena, ki pa pravijo: "Dajte, bomo pa v nadaljnjih fazah tudi spremenili." In kot je kolega Hrovat rekel, ja, zakaj pa imamo potem, bom rekel, tri faze? Zakaj imamo Upravno, Ustavno sodišče, nenazadnje tudi naknadni zakonodajni referendum, ki dorečejo zadevo do konca. Če bi tako razmišljali in razpravljali, jaz sem prepričan, da ne bi imeli danes vsaj 200 dobrih razvojno naravnanih lokalnih skupnosti oziroma občin. Tretje, kar bi rad rekel kolegu Mogetu, pa se opravičujem, ker sem vpadel v besedo, če bi tako razmišljal kot on, ki pravi: Ne. Italijanska pokrajina ima milijon pa ne vem koliko, avstrijska ima toliko, francoska toliko. Države ne bi imeli, ker nas je samo za eno predmestje mesta Berlina. Dva milijona. Berlin ne vem koliko ima. Verjetno ne bi imeli države, če bi tako razmišljal. Tretje, kar bi rad rekel. Če bi iskreno hoteli imeti nekateri kolegi iz opozicije, ko govorijo na terenu, ko se z ljudmi pogovarjajo, pokrajine, bi lahko speljali referendum. In ta referendum bi lahko bil merilo Vladi in bom rekel tudi nam. Tako kot so prijatelji sosednje [[...]]iz Ilirske Bistrice speljali referendum. So rekli: "Mi nočemo v Notranjsko. Mi hočemo biti Primorci." In? Vlada je upoštevala njihovo mnenje. Sedaj si ne predstavljam izpeljave referenduma. Ne na nivoju države, da Primorci odločamo o Korošcih, o Osrednje-slovenski pokrajini. Ne predstavljam pa si tudi referenduma v štirinajstih predlaganih pokrajinah, ko bi prebivalci SAŠE rekli: "Nočemo." Kam bi jih pa potem prilepil Državni zbor? In ker bi rad še nekaterim kolegom iz poslanske skupine pustil nekaj minut, predlagam, kolegice in kolegi, recimo da je ta zakon primeren, se organizirajmo, usedimo se. Mislim da je minister nekajkrat rekel: "Pripravljenost je, da najdemo najboljšo rešitev, ki bo pomenila" Na koncu morda tudi 6 ali pa 8 pokrajin. Zakaj pa ne? Saj vendar danes dajemo zeleno luč, da gre zadeva v proceduro in do druge obravnave lahko tudi Vlada pripravi drugačen predlog, ki ga mi lahko še z amandmaji, bodisi na matičnem delovnem telesu, bodisi na plenarnem zasedanju, spremenimo. Skratka jaz bom podprl, da gre zadeva naprej in takrat, če bo potrebno naj se še krešejo mnenja, nenazadnje tudi o poimenovanju območij in ne vem kaj, ko bomo še preostala dva zakona obravnavali danes.
Hvala. Gospod Cvikl.
Hvala za besedo. Glede na različnost današnjih razprav in tudi uvodnih mnenje poslanskih skupin Vlade je očitno, da o tej zakonodaji ni bilo dovolj razprav. Tole nazadnje tudi. Jim bomo pač imeli šest. Splošna razprava je potrebna in splošna razprava mora povedati ali je predlog Vlade, 14 pokrajin in tudi funkcije in način prenašanja funkcij, pravi. Sam mislim, da ni. Predvsem zato, ker je tukaj vladna teza, da naj najbolj razviti rastejo počasneje, namesto, da bi bila teza: "Naredimo takšne pokrajine, da bodo vse lahko rasle hitreje." Zato bi moral teči danes pogovor predvsem o vsebini pokrajinske zakonodaje. Vsebino bi morali v veliki meri določiti ljudje, volja ljudstva. In ne vem zakaj se bojite posvetovalnega referenduma. In tam bomo vprašali ljudi: "3, 6, mogoče 14 ali več?" Pri zakonu o ustanovitvi pokrajin je jasno, da ni soglasja o številu, niti ne o območjih teh pokrajin. Zame število pokrajin ni najpomembnejše, temveč je število odvisno od vsebine delovanja pokrajin. Mi danes tukaj izvajamo največjo decentralizacijo v zgodovini Slovenije. Današnji trije zakoni, predvsem Zakon o prenosu pristojnosti, je največja decentralizacija v zgodovini Slovenije. Pa se zavedamo kaj počnemo? Z enim zakonom spreminjamo na desetine zakonov, na stotine podzakonskih aktov, oblikujemo 14 mini državnih proračunov in to naj bi naredili v letu 2009, ko nimamo ne denarja, ne ljudi, ne izdelanih postopkov. Zato danes ne bom prispeval glasu k zakonu za to, da je zakon o ustanovitvi pokrajin, prenosu in tako naprej, primeren zakon. Vse skupaj velja odložiti v naslednji mandat. Najprej bo potrebno pripraviti državna proračuna za leti 2010-2011, izločiti sredstva, ki jih namenjamo za pokrajine, pripraviti okvirne proračune teh pokrajin, predvsem pa pred tem poseči v izvorne zakone in po posameznih zakonih reči: "To bo delala država, to pa bodo delale pokrajine." In jasno razmejiti pravice, dolžnosti države in pokrajin. To bi morala biti vsebina pokrajinskega zakonodaje, ne pa da imamo najprej številko, potem pa številki v nekem, enem zakonu prilagajamo določbe desetine, stotine zakonov. Takrat, in če bomo to delali, se bomo šele lahko pravilno vprašali: "Kaj je mogoče in kaj ni mogoče izvajati na ravni pokrajin? Kaj so pokrajine sposobne delati? Kaj je z vidika ekonomije obsega res smiselno, da pokrajine delajo?" In na to bomo dobili odgovor na vprašanje, koliko pokrajin je smiselno imeti v Sloveniji imeti? Danes in tukaj je Vlada uspela pokazati le na primerjavo koliko let bodo druge pokrajine potrebovale, da dosežejo ljubljansko pokrajino. Ta prikaz statističnih podatkov je stvar tistega reka: "Mala laž, velika laž, statistika." Naredite izračun za 6 ali za 3 pokrajine, pa bo razlike le nekaj let. Naredite izračun za10 pokrajin, koliko je danes občin, pa bodo razlike nekaj stoletij. Izhajati velja iz ekonomije obsega, in tedaj bo jasno, da bi bilo potrebno drugače urediti vrsto območij, ker so pač številni utemeljeni pomisleki,kam ste koga uvrstili. Ni mogoče, da ločite mesto kjer ljudje aktivno delajo in kjer ljudje živijo. Zato bi bilo dobro razmisliti o veliko večjih pokrajinah. Pri tem pa izhajati iz naslednjega temeljnega vprašanja. Pokrajin v Sloveniji brez dodatnega denarja ne moremo imeti. Kje ta denar je? Ta denar je le v evropskih proračunih. Zato bi seveda po mojem mnenju bilo smiselno narediti mogoče samo tri pokrajine: Zahodnoslovensko ali Primorsko, Osrednjeslovensko ali Ljubljansko ali če hočete Kranjsko in Vzhodnoslovensko ali Štajersko. Sam sem vedno podpiral regionalizacijo Slovenije, ki bi prispevala k enakomernejšemu regionalnemu razvoju, ne pa ustanavljanje pokrajin kar tako. Dobro bi bilo, da bi te tri pokrajine bile tudi evropske kohezijske regije in bi seveda imela jasno še naslednjih nekaj desetletij, vsaj dve od treh, polne pogoje za črpanje evropskih sredstev. Predlogi zakonov, ki ste jih danes tukaj predstavili in so bili narejeni po hierarhični logiki pa seveda imajo po mojem mnenju, po mnenju stroke, po finančnih izračunih,preprosto preveč pomanjkljivosti in jih ni mogoče popraviti. Teza, da naj sprejmemo slabo pripravljeno zakonodajo in jo kasneje popravljamo zame ni sprejemljiva. To pri občinah delamo že 13 let. Ne trdim, da ni v delu občin vse dobro, vendar ali je učinek in denar, ki ga dajemo ustrezno porabljen pa najbolj vedo tisti finančni direktorji, ki poznajo skrite obveznosti občin. Trditev predsednika Vade: "Bolje slabo, kot nič", zame ni prava pot. Prav pot je določitev nalog, pristojnosti pokrajin, pridobitev realnih evropskih virov in na tem temelju sprejemati dobre zakone. Če smo za enakomernejši regionalni razvoj, če so stranke sedanje vladne koalicije resnično spoznale potrebo po ustanovitvi pokrajin, česar v prejšnjem mandatu še niso, potem ne vidim nobenega razloga, da ne bi te ustanovitve podprle v naslednjem mandatu, četudi boste takrat v opoziciji. To pa posebej, če bomo pri tem vsi poslušali ljudstvo, ki nam lahko z odgovorom na ustrezno postavljeno referendumsko vprašanje ali z obsežno javnomnenjsko raziskavo da input naši odločitvi. Zato podpiram idejo o posvetovalnem referendumu in po Bajukovo ustavimo konje ali bolje pustimo konje v hlevu, umirimo žogo, naredimo izračune, opcije in pri tem izhajamo iz interesa vseh državljanov in ne le bodočih funkcionarjev iz 14 ali več pokrajin. Če bomo to imeli pred očmi, potem bo pokrajin manj. Upam, da ne več kot 3. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Posedel.
Hvala lepa, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! V tej razpravi prihaja do kar težkih besed in stavkov kot napočil je trenutek resnice, maske bodo padle, si ali nisi in predvsem leti veliko kritik na tiste župane, ki smo iz opozicije in ki smo očitno okarakterizirani kot tisti, ki nismo za razvoj, kot tisti, ki nismo za decentralizacijo, kot tisti, ki smo proti razvoju celo Slovenije. Mislim, da so te besede in ocene neprimerne, da je z njim res pričel sam predsednik Vlade na sestanku županov pretekli teden, da jih je nadaljeval gospod minister in da jih poslušamo danes tudi s strani kolegice in kolegov. Jaz trdim, da smo, po vseh razgovorih z vsemi kolegi župani, ki so tudi poslanci večjih ali manjših občin, vsi za decentralizacijo, smo vsi za razvoj, smo vsi za to, da bi imeli naši občanke, občani enake, podobne možnosti in predvsem, da bi Slovenija kot takšna bila uspešna in da bi se hitreje razvijala. Vendar takšen zakon kot je danes tukaj pripravljen ne bo pripeljal v decentralizacijo, ampak v eno stanje, ki se mu reče "razcentriranje" sistema Slovenije. To ni sicer najlepša beseda, ampak se jo da razumeti. Problemi, ki se bodo pojavljali se bodo reševali. Sam minister v uvodu skoraj prosi, dajte predloge, izboljšajmo zakon. Vendar pokrajinski zakon, zakonodaja je preveč pomembna za razvoj, da se ga sprejme na ta način: "Boljše kot nič, bomo potem popravljali". Zato je potrebno, tako kot so že bili predlogi, ustaviti to razpravo in pripraviti predlog, ki ne bo obremenjen s tem k čemur se Vlada tako pogosto ali pa koalicija tako pogosto zateka: "Saj to je pa pripravljala že prejšnja vlada". Ja, ravno to, ta politična obremenjenost iz prejšnjega mandata, ko je LDS želela Ptujsko-Ormoško regijo in ko je SD želela imeti SAŠA , so obremenili strokovno razpravo v tem mandatu. In če v prejšnjem mandatu ni bilo sporazuma niti za ustavno spremembo in če je v tem mandatu uspelo koaliciji in poziciji sprejeti ustavne spremembe, kaj bo narobe, če bomo ustrezno pokrajinsko zakonodajo sprejeli v naslednjem mandatu, ne glede na to, kdo bo poslanec, ne glede na to, kdo bo na oblasti? In bilo bi si pametno in dobro vzeti čas pri tako, po vaše, zgodovinskih odločitvami. Nič se ne bo spremenilo in je zavajanje in nekorektno do tistih ljudi, da bodo zaradi sprejetja zakonodaje druge ravni lokalne samouprave bolj uspešni. Če bi bilo to res, potem bi tisti del Slovenije, ki je najbolj zares vzel lokalno samoupravo in ustanavljal občine, se pravi severovzhodni del Slovenije, kjer je največje število občin, pa je na žalost najmanj razvit, se pravi, da tudi samo sprejetje te pokrajinske zakonodaje ne bo prispevalo k temu, da bo razvoj hitrejši in da se bodo regije dohitevale v krajšem času. Zato sem prepričan, da je govorjenje, da ne bo povečanih stroškov, da ne bo več birokracije, zavajanje in da je to takšno breme, ki ga bomo naložili tistim, ki ustvarjajo realno vrednost. Vsi, ki smo bili s kolegi na Češkem na delovnem posvetu, smo to jasno videli. Obiskali smo njihove konkretne regije, kjer so nam jasno in glasno povedali: "Prišlo je do več birokracije, dražje je in pa še težje je živeti na lokalni ravni".
Hvala. Besedo ima gospa Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovani predsedujoči, poslanke in poslanci. Danes se seveda pogovarjamo zagotovo o izjemno pomembnem vprašanju pokrajinske zakonodaje in tukaj bi se strinjala z mojim poslanskim kolegom, predgovornikom, ki je dejal, da bodo danes maske padle. Ali si ali nisi. Res je, s tem se strinjam, maske bodo padle, danes že padajo, še bolj bodo pa padale verjetno takrat, ob glasovanju. Se pravi, postavlja se nam ključno vprašanje ali smo za to, da se izboljša položaj državljank in državljanov v Republiki Sloveniji ali preprosto nisem. Sama menim, da bi si morali vsi poslanci, ki danes sedimo tukaj v dvorani pa tudi tisti, ki jih ni zastaviti tri preprosta vprašanja in si potem nanje tudi odgovoriti. In sicer prvič, ali si želimo decentralizacije, drugič, ali želimo enakomeren, uravnotežen razvoj slovenskih regij in občin seveda in tretjič, ali želimo z decentralizacijo doseči dvig boljšega in kvalitetnejšega življenja vseh državljank in državljanov Republike Slovenije. To so zagotovo tri preprosta vprašanja, ki terjajo tri morda ne tako preproste odgovore, vendar pa verjamem, da bo tistim, ki boste glasovali proti tem pokrajinam težko obrazložiti zakaj ste proti temu, težko razložiti državljankam in državljanom. Na začetku tega mandata se je začela razprava o spremembi treh členov Ustave zaradi seveda interesa in pa želje po uveljavitvi pokrajin in njenih nalog. Takrat so vse opozicijske ali pa vsaj večina opozicijskih strank podprla te spremembe Ustave, vključno z največjo opozicijsko stranko Socialnimi demokrati, danes pa zaradi njihovega vodje, gospoda Boruta Pahorja tega kar naenkrat ne podpirajo več. Čeprav tudi njihovi župani absolutno podpirajo pokrajine in to spremembo zakonodaje. Danes, ko smo pred to odločitvijo, da se pač ta projekt izpelje, ki ga med drugim podpirajo tudi državljani te države, čeprav je bila gospa Cveta Zalokar Oražem bila malce skeptična do tega, ampak mi smo dobili precej "mejlov" na naše poštne naslove, verjetno ste jih tudi vi, v podporo tem pokrajinam in vsekakor jaz ne vidim nobenega problema glede referenduma, to je moje osebno mnenje. Jaz sem prepričana, da bi se pravilno odločili tisti, ki želijo pač enakomeren razvoj pokrajin. To podpirajo to tudi župani, tudi župani socialnih demokratov, LDS-a, to smo lahko lepo videli tudi v oddaji Odmevi, podpirajo občinski svetniki, vendar so nekateri, ki danes sedijo tukaj, pač nekako stisnili rep med noge. Ne bi rekla, da gre tukaj neko umanjkanje poguma. Ta lahko še pride kdaj. Ge pa vsekakor za veliko nagajanje, kar je huje, kot če ti kdaj zmanjka poguma. Nekateri se pač po mojem mnenju gredo preprosto nek politični prestiž in to nagajanje, žal, ni dobro. Ni dobro za državljanke in državljane te države Slovenije, ker ni odgovorno. Saj gre predvsem na škodo tistih prebivalcev, ki ne živijo v centru Slovenije in nimajo takšnih življenjskih možnosti za izboljšanje svojega položaja. Pa naj si bo to v ekonomskem, zaposlitvenem, družbenem ali pa socialnem smislu. Rekla bom, da tisti, ki ste oziroma boste nasprotovali tej zakonodaji, ste očitno tudi za tako imenovani beg možganov. Prej je že kolega iz SLS-a govoril o tem. Absolutno se s tem strinjam. Danes je situacija takšna, da večina mladih ljudi, raziskovalcev, ekspertov na različnih področjih zaradi slabih možnosti zaposlovanja v različnih koncih Slovenije, upravičeno odhajajo v center, v Ljubljano, v okolico Ljubljane, kjer imajo bistveno več možnosti za realizacijo tega svojega znanja. Velikokrat smo se o tem pogovarjali v Državnem zboru in vem, da ste vsi stali na stališču, da je potrebno takšen beg možganov zajeziti, da mora izobražena sila ostajati tudi v domačih krajih. In jaz sem prepričali, da bi ostajali, da je to njihova želja, če bi imeli to možnost. Vendar jim danes to možnost odrekate, ravno zaradi tega, ker ne podpirate te zakonodaje. Morda je komu to lahko smešno, ampak je pa resnično, gospa Potrata. Med njimi ste očitno tudi vsi tisti, ki se navadno na veliko, predvsem preko besed, zavzemate za vse tiste, ki so v slabšem socialnem položaju, slabšem ekonomskem položaju, sedaj pa temu izboljšanju položaja nasprotujete. To je po mojem mnenju vsekakor skregano z vsako logiko in zdravo pametjo. Sama prihajam iz tako imenovane bodoče, če jo bomo sprejeli, goriške regije. Seveda se bomo lahko o tem imenu še pogovarjali. To ne pomeni, da bo ta zakonodaja sedaj sprejeta v petek, da bo že določeno ime goriške regije. Goriška regija je v dobrem položaju, razmeroma dobrem položaju, kar se tiče razvoja. In se še izboljšuje. Sama verjamem, da s pomočjo vzpostavitve teh pokrajin bi se na razvoju goriške še bolj poznalo. Ko smo nazadnje imeli obisk Vlade na Goriškem in ministrsko ekipo, in je potem sledil pogovor tudi o pokrajinah, je večina vseh navzočih tam ta projekt podpirala. Tudi župan glavnega mesta Nove Gorice in član Socialnih demokratov. Ta projekt je podpiral, razen, ne vem, če ga sedaj mogoče ne podpira več. Mislim, da je potrebno, da zaključim, da bodo še ostali moji poslanski kolegi imeli možnost. Če pogledamo na primer Prekmurje, ki zaostaja, to vsi vemo, za najbolj razvitimi deli Slovenije, potem je po mojem mnenju nečloveško, da tem ljudem odrekate pravico do boljšega položaja, ki si ga zaslužijo prav tako kot prebivalci, na primer Ljubljane, ali pa okolice ali pa, če hočemo, recimo goriške regije, ki ima vseeno malce boljši položaj. Jaz sem prepričana da boste glasovali tako, kot bi bilo modro in pametno. To bomo videli v petek. Vsekakor pa še zmeraj ne razumem, ne vem, kako boste to obrazložili tistim, ki vedo, da jim lahko resnično ta zakonodaja pripomore k boljšemu položaju. Najlepša hvala.
Hvala. Gospa Zupan.
Hvala lepa za besedo spoštovani gospod predsednik. Spoštovani minister, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi. Pokrajinska zakonodaja je projekt, ki ga je razvita Evropa že sprejela v različnih organizacijskih oblikah. Vsaka država pa je sprejela takšen model, ki ji najbolj odgovarja. O reorganizaciji Slovenije so več ali manj razmišljale že skoraj vse vlade. Tej vladi pa je uspelo, da je zakonodajo pripeljala do te mere, da danes o njej razpravljamo v parlamentu. V preteklosti so bila dana različna izhodišča. Za končni rezultat pa je vedno zmanjkalo volje. Treba pa je priznati, da je bila potrebna sprememba ustave in da se je v tem dosegel konsenz v parlamentu. Glavni cilj reorganizacije naj bi bila decentralizacija Slovenije, enakomernejši razvoj in vsaj približno enake življenjske in razvojne možnosti za vse prebivalce Slovenije. Kakšno pa je optimalno številno pokrajin? Težko je o tem reči. Vlada se je odločila za 14 pokrajin: 12 statističnih regij plus dve subpokrajini, subregiji. Sama prihajam z Notranjske, iz občine Cerknica, ki skupaj z občinami Loška dolina, Bloke, Postojna, Pivka in Ilirska Bistrica zaokrožajo sedanjo Notranjsko-Kraško statistično regijo. Rada bi predstavila kazalce. Čeprav nekateri pravijo, da nič ne pomenijo, vendar mislim, da veliko povedo. Notranjsko-Kraška regija je leta 1995 imela bruto domači proizvod na prebivalca 6.037. Med dvanajstimi regijami smo bili na zadnjem mestu. 10 let pozneje, leta 2005 je bil bruto domači proizvod na prebivalca 10.514, kar pomeni enkrat manj, kot je podatek v osrednji Sloveniji. In prav zaradi teh podatkov, mislim, da je odgovor na to, kako bom glasovala, jasen. Slabše ne more biti. Mislim pa, da Notranjci bi morali imeti priložnost in prav je da jo imamo, da dobimo boljše pogoje za boljši in hitrejši razvoj. Danes je bilo prav o Notranjski že kar nekaj besed. Mislim, da je prav, da tudi sama, ki prihajam s tistega območja, dodam še besedo ali dve. Na občinskem svetu občine Cerknica smo soglasno sprejeli sklep, in mislim, da odraža tudi razpoloženje prebivalcev, prepričana sem, občine Loška dolina in Bloke, da želimo živeti v notranjski pokrajini, oblikovani v smeri proti Ljubljani. Zgodovinska dejstva in naravne danosti so naše kraje vedno usmerjale v smeri proti središču države. Vse naše vode tečejo proti Ljubljani, prometne poti in javni prevoz je v večji meri usmerjen v notranjost, poštni in bančni promet, gospodarjenje s cestami, z električno energijo in tako naprej se usmerja iz Ljubljane. Zdravstvo in šolstvo v pretežni meri se navezuje na Ljubljano. Umeščeni smo tudi v ljubljansko nadškofijo in nenazadnje izbojevali smo si tudi avtomobilske tablice z ljubljansko registracijo. Spoštovani gospod minister, vem, da je bilo vloženega veliko dela v to zakonodajo in da so problemi pri oblikovanju prav te notranjske pokrajine ali kakršnakoli bo. Ko so se prebivalci Ilirske Bistrice na referendumu odločili, da ne želijo biti v notranjski pokrajini, je bilo s strani Vlade oblikovan predlog, ki bi v notranjsko pokrajino zajel občine Pivka, Postojna, Cerknica, Loška dolina, Bloke, Logatec, Vrhnika, Borovnica in Log Dragomer. Ko so bila pa določena na nek način središča, pa je tudi v nekaterih občinah počilo. Vrhnika, Borovnica in Log-Dragomer se niso več videli v tej pokrajini, kasneje se je temu mnenju pridružil še Logatec in je ostalo samo še 36.000 ljudi, kar je pa premalo za pokrajino. Zato smo poskušali na nek način stvar rešiti, da bi le ohranili notranjsko in poskušali nagovoriti nekatere občine: Logatec, Vrhnika, Borovnica, Log Dragomer in še naprej Horjul, Brezovica in Dobrova, Polhov Gradec, da poskušajo najti svoje mesto v tej pokrajini, s tem, da bi se težišče preneslo na Vrhniko. Kakšna bo rešitev, ne vemo. Vendar pa bi želela s tega mesta povedati, da če ne bo možno oblikovati notranjske pokrajine, bi želeli prebivalci občin, ki jih na nek način zastopam: Cerknice, Loške doline in Blok, se usmeriti v osrednjeslovensko pokrajino. Prepričani smo, da je psihološki profil Notranjca veliko bližji prebivalcem osrednje Slovenije, kot recimo Primorcem, če bi po nekem čudnem naključju morali pristati na tisti strani Javornikov. Mislim, da bi bilo hudo nerodno, če bi bloški smučar, kjer je zibelka smučarstva, smučal na morju ali da bi, recimo, Bloška planota, ki pomeni slovensko Sibirijo, bila na Primorskem. Prepričana sem, da bomo našli rešitev, da bomo v pretežni meri zadovoljni. Upam, da ne bo potrebno čakati 22 let, da bi lahko dosegli BDP na prebivalstva 20.000, kot ga ima sedaj osrednja slovenska pokrajina. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Petek Miro.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Cenjene kolegice, cenjeni kolegi! Korošci pričakujejo, da bomo sprejeli pokrajinsko zakonodajo in da bo prišlo do členitve Slovenije na pokrajine, s tem pa tudi do decentralizacije. Ni dobro, da ohranjamo v Sloveniji še vedno centralizem. Očitno ta centralizem ustreza stranki, ki je sicer pod drugim imenom bila nosilec diktature proletariata in demokratičnega centralizma. Sedaj so se člani te stranke sicer raztepli po različnih strankah, vendar so očitno s seboj ponesli ta duh centralizma. Centralizem pač pomeni željo po urejanju vsega iz enega samega mesta. In za demokratični centralizem, ki smo ga živeli pred 20 leti, je bilo značilno, da se je za demokracijo, ki je bila navidezna, skrivala totalitarnost tudi v obliki vsestranskega centralizma. Sprašujem vas, kako je mogoče, da je centralizem demokratičen. To bi mogoče znali razložiti moji kolegi, doktorji znanosti, ki prihajajo iz vrst sociologov in politologov. Jaz enostavno ne vem, kako je lahko nek centralizem demokratičen. Mogoče je demokratično to, da je Koroška v času centralizirane države tako zaostajala za osrednjo Slovenijo in za drugimi slovenskimi regijami. Po višini BDP na prebivalca danes Koroška dosega vsega dobrih 77% slovenskega povprečja. V koroški regiji je bil leta 1995 BDP na prebivalca 6.268 evrov, leta 2005 pa 11.029 evrov na prebivalca. Po BDP-ju je bila Koroška leta 2005 tam, kjer kot je bila osrednja Slovenija 10 let prej, to je leta 1995. Po višini BDP na prebivalca je v primerjavi s sedem in dvajseterico v Evropi Koroška dosegla tam okoli 65%. Po ekonomski moči na prebivalca, merjeno v višini osnove za dohodnino, zaostaja za dobrih 10% za slovenskim povprečjem. Bruto plače na zaposlenega so v lanskem letu dosegale slabih 88% slovenske povprečja. Dodana vrednost na zaposlenega je na Koroškem še vedno okoli 86% slovenskega povprečja. Plače na Koroškem so bile v lanskem letu za desetino pod slovenskim povprečjem. Indeks razvojne ogroženosti, gospe in gospodje, znaša 103,9%, kar jo uvršča na 6. mesto med statističnimi regijami. Stopnja registrirane brezposelnosti je bila v prvi polovici lanskega leta 8,76%, nad slovenskim povprečjem. To so bile primerjave s slovenskim povprečjem. Kakšna bi bila šele slika, če bi vse skupaj primerjali z osrednjo Slovenijo? Zavedam se, da sama pokrajina, sam akt ustanovitve pokrajin ne bo odpravil teh razlik, gotovo pa bi bil to eden izmed zelo pomembnih krakov. Za zmanjšanje vsega tega neskladja pa bo seveda potrebno še veliko drugih korakov. Zato je pokrajinam treba dati možnost, da same urejajo svoje življenje v neki zaključeni enoti. Danes je bilo tukaj tudi precej povedanega okrog delitev pokrajinskih funkcij, delitev sedežev pokrajin med dve mesti. To pozna tudi Evropska unija, Strasbourg, Bruselj. Zakaj je po moje takšna delitev sedežev funkcij dobra? Prvič, ker ni dobro ustvarjati regijskih centralizmov, ker je policentrizem nujen tudi znotraj pokrajin regij, ne samo znotraj regij države, ker mora biti decentralizacija razvojni koncept za Slovenijo, hkrati pa tudi za same pokrajine. In nenazadnje, delitev sedežev pomeni tudi uravnotežitev različnih hotenj, različnih tenzij znotraj posamezne pokrajine. Na Koroškem glede meja na srečo ni bilo nobenih problemov, nobenih dilem. Seveda so se pa mnenja kresala okrog glavnega mesta pokrajine. Koroška namreč nima enega samega centra, zato je dobra ta usmeritev, da se te funkcije pokrajin delijo med Slovenj Gradcem in Ravnami na Koroškem. Kolega Jelinčič je prej povedal svoje mnenje okrog Slovenj Gradca, pa bom še jaz povedal svoje stališče, zakaj sedež koroške pokrajine mora biti na Ravnah. Prvič, ker so Ravne največje mesto na Koroškem. Drugič, ker je na Ravnah oziroma Mežiški dolini največja upravna enota na Koroškem z 27.000 prebivalci. Ker so Ravne pomembno gospodarsko središče Koroške, nosilec gospodarskega razvoja z vsemi podjetji bivše železarne Ravne. Ker so Ravne najbolj celovit kulturni, športni, izobraževalni center na Koroškem. Ker ima država na Ravnah na Koroškem v lasti že primerne prostore in po tej plati države in pokrajine ne bi nič stalo. Ker se tako uresničuje dogovor o razpršitvi ustanov in institucij znotraj pokrajine. Ker so Ravne pomemben del zgodovine in identitete Koroške in ker mora biti glavno mesto Koroške vendarle na Koroškem. Hvala.
Hvala. Gospod Veber.
Hvala za besedo. Lep pozdrav tudi v mojem imenu! Predlog zakona o ustanoviti pokrajin, ki ga imamo na dnevnem redu, je eden od najzahtevnejših, če lahko tako rečem, v tem paketu. Verjetno bi bilo tudi smiselno, da mogoče najprej tega rešimo in potem vse ostale zakone, ki so še potrebni v tem obsegu. Ampak vendarle se mi pri vsemu tem mogoče v uvodu pojavlja ena resna dilema. Gre za to, da vendarle s tem paketom pokrajinske zakonodaje prenašamo celo vrsto pristojnosti z države oziroma z ministrstev na pokrajine, kar bi posledično moralo imeti za učinek tudi zmanjševanje bodočih ministrstev v bodočih vladah. Če zmanjšamo obseg dela v ministrstvih, potem je najbrž smiselno razmišljati o tem, da je teh resorjev manj, kot jih je danes. S tem mislim, da bi tudi nastala ena prijetnejša klima v zvezi s tem, ali nove pokrajine dejansko pomenijo zgolj in samo dodatne obremenitve javnih financ, ali gre res samo za to, da prenašamo pristojnosti za tiste, tako imenovane, tekoče zadeve, ki jih danes opravljajo službe v ministrstvih, jutri jih bodo pa pač opravljale službe na pokrajinah. Mogoče bi se tukaj lahko opredelila tudi tista razlika sredstev, ki jih vedno tako potrebujemo, ko se pogovarjamo o pokrajinah, da morajo biti pokrajine vendarle tudi razvojno naravnane in da je to mogoče eden tudi od tistih potencialnih virov, s katerimi bi pokrajine lahko razpolagale, da uspešneje zastavijo svoj razvoj. Sicer pa menim, da Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin ni upošteval vseh strateških dokumentov v Republiki Sloveniji, ki smo jih do sedaj že sprejeli in pomenijo dejansko tudi pomembno usmeritev za nadaljnji razvoj. V mislih imam konkretno odlok o strategiji prostorskega razvoja Republike Slovenije, v katerem smo zelo natančno opisali in opredelili pomen in vlogo posameznih regij, pomen tudi posameznih mest, krajev in kako zmanjševati te razlike, s katerimi se srečujemo pri razvoju. In ravno ta Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin ne vsebuje ali pa ne povzema vsaj v veliki meri tega strateškega dokumenta, ki smo ga sprejeli tukaj v parlamentu. Če bi bilo tako, se danes ne bi srečevali s tem, da imamo zelo gosto mrežo pokrajin na zahodnem delu Slovenije, tako na severnem in predvsem na vzhodnem delu Slovenije, jug pa je ostal popolnoma nedotaknjen. Južni del Slovenije nima konkretne rešitve v tem predlogu zakona, kako zmanjšati te razvojne razlike, kakšno vlogo v Sloveniji nameniti južnemu delu Slovenije. Te rešitve v tej razdelitvi pokrajin ni. Res, da je bil narejen premik s tem, da se je poskušalo vsaj en del predlogov iz južne Slovenije upoštevati v tem smislu, da se Kočevska umesti v osrednjo Slovenijo oziroma ljubljansko regijo. Pomen te odločitve je tudi v tem, da gre dejansko za življenjsko povezavo, ki dnevno komunicira, obstaja in je logično, da se ta del Slovenije nahaja v tej osrednji Sloveniji. Seveda pa je ta regija daleč najbolj problematična oziroma pokrajina, tako po številu prebivalcev kot tudi sicer po svoji velikosti. In res apeliram na to, da v nadaljnjih postopkih, ko se bomo pogovarjali o pokrajinah, vendarle ocenimo, ali je južni del Slovenije tisti, za katerega se lahko pogovarjamo, da predvidimo ali 15. pokrajino ali nekje drugje, ne vem, se spelje družitev, kajti nekatere občine so se že na Notranjskem odločile, da gredo raje o osrednjo oziroma ljubljansko pokrajino in se tam odpira problem, kaj z njimi. Mogoče se da izpeljati kompromisno rešitev s tem, da se da dejansko konkretna naloga tudi južnemu delu Slovenije. Zakaj pa govorim o Kočevskem in o tem odloku o strateškem razvoju, prostorskem razvoju. V tem dokumentu je zelo jasno napisano: "Na Kočevskem se zaradi naravnih pogojev, obmejnosti, redkega omrežja, središč in slabše dostopnosti do središč nacionalnega pomeni umešča v središče regionalnega pomena najpomembnejše javne funkcije." Najpomembnejše javne funkcije pa so tiste, ki jih prenašamo s temi zakoni na pokrajine. S tem se pravzaprav ustvarjajo raznovrstna delovna mesta, omogoča se razvoj tudi proizvodnih dejavnosti in preidemo do uravnoteženega razvoja in s tem tudi v omogočanje razvoja Kočevske, kot v središče nacionalnega pomena. Če tega v tem pokrajinskem paketu ne bo, moram priznati, da se tudi kot poslanec, ki prihaja s tega območja, ne morem strinjati s tem paketom zakonodaje, ker ne prinaša južnemu delu Slovenije nič drugega, kot to, da se ne bomo pogovarjali z ministrstvi o svojih razvojnih potrebah, ampak z vmesno stopnjo na nivoju pokrajin. In pojutrišnjem, ko se ne bomo uspeli zmeniti na pokrajinah, bomo poskušali kontaktirati še ministrstva. Skratka, težave pri nadaljnjem razvoju. Razvojne razlike med južno Slovenijo in vsemi ostalimi deli Slovenije pa so bistveno prevelike, da bi v bodoče lahko tako ravnali. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Sajovic. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi. Ustanovitvi pokrajin ne nasprotujem in tudi ne bom nasprotoval. Toda do takrat, da bom zanje pritisnil na gumb ali dvignil roko, bo pa potrebno še nekaj storiti. Brez dvoma. Decentralizacija - lepo se sliši. Toda ta trenutek je to zgolj politična predvolilna floskula. Politični cirkus, ki bo spremljal jesenske državnozborske volitve, se je razplamtel že prej. Zame, daleč od tega, da bi bilo ključno vprašanje, ali bo število pokrajin tam nekje med 3 in 14 ali 25. Tudi ni bistveno, kako se bodo te pokrajine imenovale, še manj, kje bo pokrajinski center. Vendar mene kot župana, predstavnika ljudi, pa zanima, kdaj bomo dobili konkretne odgovore, koliko več denarja dobimo s tem konkretno v občino in koliko več pristojnosti. Enostavno o teh zadevah smo rekli premalo. Ko me boste enkrat prepričali in povedali, da bomo za vode in sanacijo po neurjih v občini dobili še toliko in toliko več, da bo namesto tega, kateri oporni zid in kateri jez, odločal nekdo v Ljubljani, da bomo odločali sami v regiji, potem bom zanje dvignil roko. Eden od ključnih problemov Gorenjske so tudi odpadki. Tudi ravnanje z odpadki, nikjer ni predvideno, da se velik del teh komunalnih služb, pa ne samo odpadki, tudi vodovodi, čistilne naprave in kanalizacije, da se to prenaša na pokrajino in da bo za to tam več denarja. Za to nobenega vašega točnega zagotovila še nismo dobili. Priznavam, odkar v Sloveniji govorimo in se pogovarjamo o pokrajinah, nihče zanje ni naredil toliko kot minister Žagar, ki je v to res vložil ogromno časa, ogromno energije in tudi naredil korak naprej. Manjka pa, da se dogovorimo še o nekaj detajlih in potem smo zgodbi blizu. Tudi referendum da ali ne, ljudi smo spraševali za vse druge zadeve, ki so bile bolj pomembne politično, kot pokrajine, pa jih povprašajmo še o pokrajinah in jim nalijmo čistega vina, koliko nas bo vse to skupaj, kar načrtujemo, stalo. Ta trenutek se pa bojim, ker nam teče voda v grlo, je treba projekt na hitro spraviti pod streho. Tudi z besedami, češ, sprejmite ga, pa ga bomo že potem popravljali. Na kmetih smo včasih rekli: "Če ni dežja je tudi toča dobra." Ampak mislim, da v tej zgodbi na to logiko ne moremo pristati. V tem tednu, ko se razprave intenzivirajo, smo večkrat slišali," sprejmimo, župani podprite to zakonodajo, potem jo bomo pa popravili. V to zgodbo ste nas kar pri nekaj zakonih tudi že prepričevali. Včeraj sem govoril z našo zaposleno, ki hodi na komunalne redarje, kaj nas vse v tej zgodbi čaka. In breme, ki je bilo prej predvideno za državo, se sedaj prenaša na občino. Tisto, kar ne uspe postoriti policija, za kar nima ne sredstev, ne kadrovskih ne finančnih, bomo sedaj prevalili na breme občin. Šolstvo, vrtci, ista zgodba, če hočemo, da kaj naredimo, potem gre to v breme občinskih proračunov. Lahko je govoriti ministru Zveru, da bodo vrtci cenejši za drugega otroka. Seveda, ker ga bo prevalil na breme in pleče občin. Če ima država resen namen, potem naj vse te sistemske zgodbe prevzame sama in jih tudi finančno sprejme. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Gaber, prosim.
Najlepša hvala, gospod predsednik, spoštovane kolegice in kolegi. Očitno je, da danes razpravljamo o problematiki, ki je za to državo zelo pomembna. Moje osebno prepričanje ne od včeraj je, da zelo pozno razpravljamo o tem, in da bi bilo za Slovenijo bistveno bolje, če bi pokrajine oblikovali že pred petimi, sedmimi leti. Takrat smo bili tudi že dvakrat precej blizu, da bi nekaj takšnega naredili. Danes pa imam občutek, ko poslušam razpravo z različnih strani, da smo zelo blizu temu, da bo tudi tokrat ta poskus padel v vodo. In sicer iz dveh razlogov. Prvič, kar nekaj je tukaj razmišljanja o tem, kako je zgodba o pokrajinah predvsem zgodba o tem, kako bomo bogatim vzeli in dali revnim, češ, eni so tako bogati, da jim je to mogoč in jim treba vzeti ter dati nekomu drugemu, ki pa nima. Jaz sem razumel, da je prerazdeljevanje bogastva v tej državi, za to obstojijo že mehanizmi, mogoče je najti še kakšne druge, ampak verjetno ne delamo pokrajin zato, da bomo bogastvo prerazdeljevali. Pokrajine delamo zato, da bi vzpostavili točke, ki bodo pripomogle k razvojnemu potencialu različnih prostorov. Če to ni osnovna ideja, potem sam ne vidim prav posebnih razlogov za to, da ustanavljamo pokrajine. Upam, da se bo ta retorika rahlo umirila, da se bomo bolj ukvarjali s tem, kako je mogoče v pokrajinah pritegniti v razvoj čim več potencialov, ki tam že so. Kako je mogoče celotno politiko države peljati tako, da te razvojne spodbude ustrezno usmerja in da se bomo manj ukvarjali s tem, kako vzeti domnevno prebogati prestolnici in Mariboru in še komu drugemu in dati na neko drugo mesto. Drugi razlog, zaradi katerega pa zna biti, da bo vse to skupaj padlo, je pa pomanjkanje občutka za to, da tu ne govorimo o vprašanjih, ki zadevajo logiko, ki zadevajo čisto argumentacijo ali pa kaj podobnega. Govorimo o vprašanjih interesov. In v politiki se praviloma o tem govori. In če je nekomu res v interesu, ministru in predsedniku Vlade, da do pokrajin pridemo, in verjetno bi jima moralo biti, potem je očitno, da je potrebno vlak pred glasovanjem ustaviti, se dogovoriti za to, da se pregledajo odprte točke, in od tistih odprtih točkah se z veljaki strank, s poslanskimi skupinami in tudi zainteresiranimi v bodočih potencialnih regijah, dogovoriti in potem s temi zakoni iti naprej. Zna se namreč zgoditi, da bomo s tem, ko silimo v prvo glasovanje po hitrem postopku, izsilili propad projekta regij. Sam bi si tega ne želel, obrnjeno, zdi se mi, da bi si tudi minister z ekipo zaslužil, da naredijo še ta dodaten premislek, da Vlada skupaj zmore namesto prestižnega vladno-nevladnega projekta iz tega narediti projekt za Slovenijo. Če se bo sililo v čim hitrejše glasovanje, potem vse kaže, da tega projekta pač ne bo. Jaz upam, gospod minister, da boste sami in skupaj s predsednikom Vlade v koaliciji zmogli to presojo, da je bolje odložiti projekt za toliko časa, da se vprašanja financiranja, ki so očitno še odprta, dodatno razmislijo, vprašanja sedežev; vprašanja tudi nelogičnih zaokrožitev določenih regij in še nekaj jih je. Ampak mislim, da jih ni več kot deset. In bilo bi slabo, če bi se sedaj v tej točki ponovno ustavili. Ker se bodo vsa vrnila verjetno v naslednjem mandatu. In nič bolje ne bo, kot je ta trenutek, tudi takrat. Za Slovenijo bo pa samo še slabše.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Aleš Gulič. Prosim.
Slavko, hvala. Spoštovane kolegice, cenjeni kolegi, predsedujoči! Stvar je več kot zapletena. Jaz sem celo dopoldne in ta del popoldneva marljivo poslušal, kaj vse smo si pravzaprav ob sprejemanju te zakonodaje, do predloga te zakonodaje izmislili. In vse se je izvedlo pravzaprav na to, da sem sedaj pa res že popolnoma prepričan, da je prezgodaj o teh predlogih odločati. Bom povedal preprosto. Vsak zidar ve, da ko vlije ploščo, plato, kot se reče, da ni po njen za "mendrati" takoj naslednji dan, da se morajo vendarle odpeljati neki procesi, da se zadeva utrdi, da se razjasni. In tudi tukaj imamo podobno situacijo. Vso priznanje gospodu Žagarju in njegovi ekipi za opravljeno delo, ampak jaz mislim, da vendarle tiste ključne zadeve, zaradi katerih naj bi šli v regionalizacijo, niso zajete v tej zakonodaji. Predvsem govorim o razvoju. Tega ni. Vse je speljano na to administrativno, birokratsko raven. Odpeljanih je milijardo dvesto sicer na regionalno raven, ampak ne vemo pa koliko stroškov bo. Kaj, če jih bo milijardo in pol? Mi vemo, da se birokracija brezspolno razmnožuje, partenogenetsko, kot se reče, in da iz enega uradnika zelo hitro dobimo dva, pa potem štiri in tako naprej. Ljudje zaradi tega ne bodo imeli olajšanega življenja. Zdaj so imeli občino, upravno enoto in državo. Zdaj bodo imeli še nek inštitut vmes in bodo potovali, ne vem, bom rekel, po najbolj neumni varianti, iz Trbovelj v Kamnik in hodili od tam nekje, iz Velike Planine, v bolnišnico v Trbovlje. Kako bo s šolstvom, zdravstvom? Pravzaprav ničesar od tega še ni jasno. Prezgodaj je. Ne silite dete, ki smo ga spočeli s spremembo ustave, v to, da se rodi prezgodaj. Sploh pa ne, da bo spontan splav. Ker sicer bo vse to, kar ste opravili, res odveč. Pustimo zadevo, da se še dogovori, da se izpelje bolj v miru, kot se to dogaja zdaj. In mislim da bo potem veliko lažje govoriti. Če pa smo že pri številu pokrajin, moram pa povedati, da nekaj je naravno, kar se je v Sloveniji tisoč let - zdaj ne govorimo o tisočletnih sanjah, ker jih ni - ampak tisoč let so nastajali recimo dialekti. To je naravno. Ker jezik govori o komunikaciji. V Sloveniji imamo osem dialektnih skupin. Se pravi osem področij, ki so bila vseskozi v komunikaciji. To si je treba pogledati in potem boste tudi videli, kje so tako imenovane sociološko naravne meje. Vse drugo, vse fantazije o tem, kar nam je zapustil Karel Veliki, ki so mu nesposobni sinovi zregionalizirali nemško-rimsko cesarstvo, je "lari fari". In če nismo pri tem participirali, prav nič hudega. Ta zakonodaja je namenjena v naprej, ne pa za nazaj. Ni za lizanje ran in umanjka iz zgodovine. Če si je pa kakšen od lokalnih vladarjev, potencialnih, že kupil krono in žezlo, naj jo ima pa za spomin. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Mihael Prevc. Prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavci, spoštovane kolegice in kolegi. Gre očitno za pomembno materijo, za pomemben zakon. Spomin nehote uide v tisto volilno leto 2004, ko smo hodili širom po Sloveniji, ko smo nenazadnje kandidati šli tudi v tiste skrajne delčke Slovenije, v tiste manj razvite in iskali rešitve, kako vendarle poskrbeti za večje razvojne možnosti tudi tistih najbolj nerazvitih delov Slovenije. In na velika usta smo, tako danes opozicijski kot pozicijski poslanci, razlagali, da je rešitev edinole decentralizacija. Ko smo zasedli svoje stolčke tu v tej dvorani, smo se tega dela, tega projekta decentralizacije tudi zelo odločno lotili vsi skupaj in nenazadnje pokrajine zapisali tudi v ustavo. Danes, ko se pojavlja tu dilema: pokrajine ja ali ne, me pravzaprav to čudi. V ustavo smo z dvotretjinsko večino zapisali pokrajine, danes pa o tem dvomimo. Še celo več. Moj predhodnik oziroma kolega župan z Gorenjske je celo rekel, da gre za neke politične igrice, ko sprejemamo tak zakon, da je to politična floskula. Poslušajte, za tako resen zakon, kot je ta, za mene eden najpomembnejših zakonov, pa mislim, da tako lahkotno ni prav, da govorimo, ob tem, da je vendarle minister Žagar na tem projektu delal več let s svojimi sodelavci, da je to plod strokovnega dela, da je to plod nenazadnje tudi številnih usklajevanj, ki so potekala v tem času med posameznimi politični strankami. In nenazadnje zakon, ki je podprt z velikim številom županov, da se o tem zakonu tako govori, ni prav. Ker bi rad vsaj še kakšno minutko časa prihranil mojemu kolegu, mogoče vendarle en apel, moj apel, da bi vendarle ta zakon, ki je pravzaprav šele v splošni razpravi, da mu vendarle dajmo možnost, da gre v nadaljnjo razpravo in v nadaljnji razpravi, mislim, da je še ogromno možnosti, da pridemo do tistih bistvenih rešitev. Nenazadnje razmišljajmo tudi o tem, da o tem zakonu ne bi glasovali jutri, da glasujemo v sredo, mislim, da je do srede še kar nekaj časa, da vendarle pridemo do nekega kompromisa, kajti moja velika želja je, pa ne samo želja, nuja slovenskega prebivalstva, nuja slovenske države je decentralizacija, in to decentralizacijo ta zakon odpira. Podprimo ga. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Matjaž Han.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Spoštovani minister z ekipo, kolegice in kolegi! Po sedmih urah razprave bom poskušal biti relativno kratek, verjamem pa, da nekaj zelo pomembnega in nekaj revolucionarnega tudi ne bom povedal. Vsekakor imamo danes pred sabo na klopeh izredno pomemben zakon, ne bi se pa strinjal s kolegi, ko govorijo, da je to zgodovinski dan za ta parlament, in ne vem, zakaj. V Sloveniji smo imeli zgodovinskih dni kar nekaj za bolj pomembne zadeve. Jaz se upam trditi, da je ta zakon pomemben predvsem za nekatere župane, za nekatere poslance, za nekatere politične funkcionarje, ki bodo lahko na pokrajinskih zadevah našli svoje službe, da bodo svoja leta pred pokojem tudi tam dočakali. Pa vendarle mislim, da je pokrajinska zakonodaja drugače naravnana. Socialni demokrati smo to zakonodajo venomer podpirali, vendar v tem smislu, da je zakonodaja dobro in pošteno narejena. Ko poslušam razpravljavce in pa kolege, bi lahko delil te razprave na neke štiri sklope. Ene razprave so resnično tiste, ki poznajo, bom rekel lokalno samoupravo, tiste ki verjamejo v pokrajine. Drugi sklop, so tisti, ki goreče zagovarjajo, da je treba sprejeti to pokrajinsko zakonodajo, zaradi osebnih razlogov. Tretji, so po direktivah centrale, imajo za ali proti svoja mišljenja. Četrti sklop, v katerega pa jaz spadam, jaz sicer zagovarjam, da je potrebno reorganizirati Slovenijo, enakomerno razdeliti, vendar ne pod vsemi pogoji. In glavni pogoj je to, da je narejena dobra zakonodaja. To pa žal ta zakonodaja, ki smo ji danes priča, ki jo imamo na klopeh pa mislim, da ni tisto, kar bi prinašalo neko svetlejšo prihodnost v naši Sloveniji. Poslanska skupina Socialnih demokratov je v tem mandatu že sprejela spremembo ustave in s tem naredila temelj, da se lahko sploh o pokrajinah pogovarjamo. In s tem bi se rad izognil očitku, da nismo za enakomeren razvoj Slovenije, ker nekateri pravite, da nismo za ljudi in tako naprej. Teh očitkov ne maram, sploh pa od tistih ljudi, ki enostavno ne vedo, kaj to pomenijo občine, kaj pomeni lokalna samouprava in ki so videli, bom rekel, zadeve samo iz tele parlamentarne dvorane. Ne sprejemam tudi očitka ali pa pomislekov predsednika Vlade in pa nekaterih vladnih politikov, da je boljše sprejeti zakonodajo takšno slabo, pa jo bomo potem popravljali. To se mi zdi nekorektno, neodgovorno in zelo slabo. Na koncu koncev smo zaradi takšnih odločitev, tudi prejšnjih vlad, sprejemali občinsko zakonodajo več kot deset let in še danes nimamo najboljše. In če gledam globalno, bi rekel, da je Zakon o financiranju pokrajin slabo pripravljen, nima nekega avtonomnega vira. Tu bo treba še veliko storiti, da bomo prišli do takšnega Zakona o financiranju, da bodo vse pokrajine, vseh štirinajst pokrajin, v enakovrednem položaju. Tudi glede pristojnosti je veliko vprašanj. Potrebno bo določiti konkretne naloge, ki jih bodo izvajale pokrajine. Do sedaj teh konkretnih nalog še ne vemo. Ne vemo, kaj bo z javnimi službami pokrajin, ne vemo, kaj bo s komunalnim podjetjem, ne vemo, kaj bo na področju kulture. In še in še bi lahko našteval. Na koncu naj rečem, da ne bi rad ponazoril te zakonodaje z enim preprostim rekom, ampak ko vidiš luč v tunelu, pa misliš, da je svetloba, potem pa vidiš, da je drveči vlak, ki ti pripelje nasproti. In mislim, da je ta zakonodaja približno nekaj takega. Potrebno se bo še usesti, pogovoriti, da bomo lahko Socialni demokrati dali glas za. V tem primeru, za takšno zakonodajo pa tega glasu Matjaž Han ne bo dal.
Hvala lepa. Gospod Ljubo Germič imate besedo, lepo prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi, spoštovani predstavniki ministrstva. Težko je danes biti neprizadet ob tem, ko poslušamo, da nekateri, ki imamo pomisleke do predlogov pokrajinske zakonodaje, da bomo na ta način preprečili državljankam in državljanom Republike Slovenije, ki živijo v določenih okoljih, da bi živeli bolje. Težko je poslušati, da bomo poslanci, ki imamo pomisleke na to temo, težko gledali ljudem v oči, ker smo proti temu, da bi oni živeli bolje. To so po mojem mnenju nepotrebne diskvalifikacije. Ali smo dolžni dobiti te očitke zato, ker sprašujemo in imamo dvome za tista vprašanja, na katera v dosedanji proceduri, za katerego, ne rečem, da ni bilo opravljenega veliko dela, nismo dobili korektnih odgovorov. Moji kolegi iz poslanske skupine so že povedali, da smo postavljali veliko vprašanj, da smo se dobivali, ampak zelo malo uskladili. In da smo danes v fazi, ko govorite, da bo mogoče moč še vse skupaj popraviti tako, da bo volk sit in koza cela. Jaz si res ne znam izračunati, in če že govorimo o tem, in nam govorite o tem, da bom težko gledal v oči ljudi, kaj bo to prineslo za moje sokrajane, someščane, soobčane iz okolja, iz katerega prihajam. Povejte mi, na katero osnovo naj se oprem, in rečem: "Živeli bomo bolje zaradi tega, ker bomo ustanovili 14 pokrajin. Samo zaradi tega dejstva."? Mi smo prebrali vašo koalicijsko pogodbo, kjer piše, da bo zmanjševanje razvojnih razlik med regijami postalo temeljno vodilo državnih razvojnih nalog in bo to vključeno v vse resorne politike, koordinacijo pa bo izvajal minister brez listnice, zadolžen za lokalno samoupravo. Zakaj vlada ne ponudi teh podatkov, teh analiz in pove, kaj se je naredilo v treh letih in pol na vseh resornih politikah za to, da bi mi živeli bolje? Zakaj nam danes ne poveste, ko bodo pokrajine, bo pa na teh segmentih še bistveno bolje? Zakaj ne dobimo teh odgovorov z analizami, z argumenti? Dobivamo pa očitke, da zato, ker postavljamo vprašanje, da dvomimo v te stvari, da se bo to zgodilo samo od sebe, da seveda ne želimo, da bi ljudje živeli boljše. Decentralizacija ni samo delitev Slovenije na posamezne regije. Bistveno več je potrebno za to. Jaz se vprašam: Kako je možno argumentirati finančno nevtralnost ustanavljanja pokrajin, če preprost izračun pokaže, da če bo 572 svetnikov in če bo sistem financiranja svetnikov približno enak, kot je za občino, kjer je možno biti nagrajen do 15% županove plače, kaže, da bo to prineslo v grobem, če bo isti model, pričakujemo pa, da ne bo bistveno drugačen, kot je v občinah, prinesel v okviru nekje do 100 novih vrednosti teh prihodkov. Kako lahko, samo če to sestavite, rečemo, da bo to nevtralno in da sredstva, ki jih bomo prinesli tja, bodo namenjena samo v razvojno dejavnost. In tukaj so te naše dileme, na katere ne odgovarjate s tem, ko rečete: "Izhodišče." Edino izhodišče, ki je bilo, je obstoječa delitev v statističnih regijah z dodanima dvema regijama. Simulacije bi morale ravno odgovarjati v to, kateri so tisti razvojni preboji, kateri so tisti preboji za to, da bomo živeli bolje, ko bomo postavljali te pokrajine. To je ključno vprašanje. Ni ključno vprašanje ime, ki je zelo pomembno, ampak ključno vprašanje je to, na kakšen način bo regionalni razvoj prispeval k temu, da bo življenjska doba ob rojstvu v Pomurju dosežena na enak nivo kot v najbolj razvitem delu Slovenije. To je vprašanje. Odgovori pa bi morali biti vtkani v to, kar ste zapisali vi pri regionalnem skladnem razvoju, to pa je, da bodo regionalne razvojne perspektive vtkakne v vsa področja različnih resorjev. In tukaj so ti ključni momenti, na katere bi mi danes morali dobiti odgovore. In stroka opozarja, da takšna delitev ne daje najboljše možne razvojne perspektive. To govori stroka. In naši kolegi so vam to povedali. In seveda zato ob teh dvomih se postavlja vprašanje, na kakšen način nadgraditi zadevo tako, da bomo, če bomo to pomaknili v odločanje nekaj dni naprej, da bomo lahko dobili te odgovore. Seveda smo pa pripravljeni, če bomo prišli do kompromisa, da tudi takšno odločitev podpremo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Černač Zvonko. Prosim.
Spoštovane kolegice in kolegi, vsi ostali prisotni! Nesporno je, da če je kateri izmed projektov, o katerem smo v zadnjem času govorili, nadstrankarski in presega strankarske okvire, je to projekt regionalizacije oziroma uvedbe pokrajin v Republiki Sloveniji. Zaradi tega se ni mogoče čuditi temu, da so v posameznih strankah stališča posameznih poslancev različna in da v celoti ne sledijo skupnemu splošnemu stališče posamezne poslanske skupine. Mislim, da je to normalno. Gre le za projekt, ki je izrazito vpet v lokalna okolja, kjer se bodo implementacije kazale skozi večjo ali manjšo stopnjo razvitosti posameznih delov in s tem tudi celotne države. Ker gre za projekt, o katerem se na načelni ravni nekako vsi strinjamo ali pa v 95%, da je pomemben za nadaljnji razvoj Slovenije in da je potrebno o njem temeljito razmisliti, je tudi prav, da se o tej zadevi pogovarjamo na tak način. Jaz moram reči, da sem vesel določenih razprav, določenih pa ne razumem, ker mislim, da so bila številna vprašanja, ki se ponovno izpostavljajo, razčiščena že v prejšnjih obravnavah, pa tudi v tistih usklajevanjih, ki jih je imel gospod minister s sodelavci po posameznih poslanskih skupinah. Gotovo so nekateri poslanci v posameznih poslanskih skupinah še v posebej težkem položaju, ko se bodo morali odločati o nekem kompleksnem projektu in kjer napovedujejo drugačno odločanje, kot smo mu bili priča dve, tri leta nazaj, ko so bili sami podpisniki zakona za eno izmed regij v Republiki Sloveniji. Zakona, ki na drugi strani niti ni imel nekih konkretnih vsebinskih implikacij oziroma prenosa pristojnosti, ampak je govoril predvsem o tem, da se neko območje, ki se je lokalno v povezavi z občinami na tistem območju povezalo in želelo vzpostaviti regionalno povezavo, kot takšno tudi v državnem merilu umesti. Iz tega razloga je prav, da ne hitimo in da nismo prenagljeni v svojih odločitvah. Bi bilo pa zelo narobe, če bi vso energijo in ves trud, ki je bil vložen v ta projekt, zavrgli zaradi argumentov, ki to niso. Zaradi tega mi dovolite nekaj stvari, ki mislim, da jih je vredno ob tej priliki povedati. Ko je šlo za spremembo ustave pred letom in pol, je bila mogoče, pravijo nekateri, napaka, da se v tej spremembi, ko je bila dosežena visoka stopnja političnega soglasja, ni določilo tudi meja, sedežev in imen pokrajin. Verjetno bi bilo to tudi narejeno, če bi bilo to mogoče takrat narediti. Ampak očitno tega koraka ni bilo mogoče narediti in zaradi tega je projekt tekel naprej, ni se ustavil, bil je iniciran in na tej osnovi, mislim, da je tekel po najbolj demokratični in široki poti, kot je bilo to mogoče. Jaz ocenjujem, da vsa številna soglasja in mnenja, ki so bila posredovana, je poskušal minister v največji možni meri upoštevati in jih uskladiti tako s pričakovanji območij kot tudi s temi javnofinančnimi omejitvami, ki pogojujejo take ali drugačne odločitve. In tako kot pri vsakem resnem projektu se je tudi tukaj treba vprašati o prednostih, slabostih in nevarnostih. O prednostih se nekako vsi razumemo oziroma o njih soglašamo, da le gre za hitrejši razvoj, če pride do regionalizacije, da gre za bližje zaznavanje potreb okolja, lažje uresničevanje in tako naprej. Ta regionalizacija sama po sebi ne bo kar čez noč odpravila razlik. Tisti, ki mislijo v to smer, se motijo. Tudi zdaj smo imeli v okviru zakona o spodbujanju regionalnega razvoja in skozi številne ostale mehanizme možnost vplivati na to, da ne bi bogatejši postajali še bolj bogati in revnejši malo manj revni, pa nekako teh priložnosti očitno nismo znali na pravi način izkoristiti. Ampak impulz bi bil dan in ta proces bi se nekako začel odvijati. Torej nesporno gre za eno bistvenih prednosti glede na sedanjo situacijo. Kaj so slabosti tega projekta? Jaz bolj ko sem analiziral vse, kar sem slišal do sedaj, sem si tukaj napisal en velik vprašaj. Ker razen nekih nesoglasij v posameznih okoljih, ki izhajajo iz relativno čustvenih momentov o tem, kje bo sedež, na kakšen način se bodo stvari poimenovale in tako naprej, kakšnih slabosti projekta ni bilo zaznati. In nevarnosti? Nesporno, in o tem se vsi strinjamo, je največja nevarnost povečanje administrativnega aparata. Nevarnost vsake take ali drugačne reforme in pot k temu, da se to ne zgodi, mislim, da je približek enotirnemu sistemu, ker mislim, da bi na ta način lažje uresničili tisto, kar smo si s tem zastavili. Če gremo na te delne vsebine, mogoče za druge malo manj, ampak za nekatere pa zelo občutljive zadeve so glede poimenovanja. Zelo dosti je bilo govora o poimenovanju posameznih pokrajin. In tukaj najbolj izstopa Primorska. Rodila se je zelo široka civilna iniciativa, zelo močna čustva v tej povezavi, pa moram reči, da nihče nikomur nič ne jemlje. Primorska ni bila nikoli v upravno-političnem smislu pokrajina. Nikoli. Vedno v regionalnem smislu. Vedno smo rekli, da gremo na Primorsko, tako kot rečemo, da gremo na Notranjsko, Gorenjsko, Dolenjsko, Štajersko, Koroško, Prekmurje. V geografskem smislu se tega ne da nobenemu vzeti, ker to obstaja od nekdaj in bo večno obstajalo. Nisem še slišal nikogar, da bi rekel, da gre na Kranjsko ali pa v Osrednjeslovensko. Mnoge pa, da gredo v te pokrajine, kot sem jih prej omenil. Zaradi tega tudi meni ni jasno, zakaj med tistim prvim poizkusom, kjer pa je bila dana politična umestitev tej pokrajini Primorski v tem zakonu, v tem besedilu, ki ga je minister dal v javno obravnavo občin 14. maja 2007, kjer je pisalo Primorska pokrajina, zakaj se je ta zadeva potem v tem materialu, ki smo ga dobili v obravnavo, spremenila v Istrsko-kraško. Ne vem, zakaj. Moram reči, da jaz nisem krivec za to. V glasilu Mestne občine Koper je gospod Boris Popovič napisal: "Menim, da je temu botrovalo dogajanje v Ilirski Bistrici, kjer so se ljudje s še več kot plebiscitarno večino odločili za Primorsko pokrajino. Mislim, da ima užaljeni SDS-ov poslanec Zvonimir Černač iz Postojne levji delež pri tem našem nesprejemljivem novem poimenovanju in upam, da nam boste predsednik Vlade in Državni zbor prisluhnila." Nikoli se ni opravičil za to izjavo, nič nimam s tem. In če ne bo nekdo drug vložil amandmaja k temu, ga bom vložil sam. Ne dovolim si pa takega grobega blatenja mene in mojih kolegov, kajti tukaj skozi te besede in skozi te laži nisem blaten samo jaz osebno, ampak tudi moji kolegi iz SDS. Torej, še enkrat, tudi Klub primorskih poslancev, ki se je sestal decembra v Vipavi, je glede tega zavzel zelo jasno in enotno stališče. In mislim, da o tem ni nobenega dvoma. Še eno zadevo bi rad rekel glede Primorske. Absurdno je, da se ti očitki pojavljajo po tistem, ko je ta vlada predlagala in Državni zbor sprejel in umestil 15. september kot praznik priključitve Primorske naši državi. Mislim, da gre za eno težo temu pojmovanju in mislim, da na tej točki ni dobro delati nekih neustreznih zaključkov. Glede Notranjske imam pred seboj pismo o nameri, ki so ga 6. junija 2003 podpisali župani občin Bloke, Cerknica, Logatec, Loška dolina, Pivka in Postojna, kjer so zapisali, da v želji poglobiti in razširiti medsebojno sodelovanje in uresničevanje skupnih projektov izražajo namero za ustanovitev Notranjsko-kraške regije, da to regijo sestavljajo občine Bloke, Cerknica, Loška dolina, Logatec, Pivka in Postojna in da so ti podpisniki odprti za sodelovanje z vsemi ostalimi, ki se želijo tej povezavi priključiti. Ta povezava iz 6.6.2003 se je nadaljevala v okviru priprave regionalnega razvojnega programa za obdobje 2007-2013, ki se uspešno izvaja. Zaradi tega meni osebno ni jasno, zakaj prvi štirje izmed teh podpisnikov so pred časom podpisali neko drugo pismo v nameri, ne da bi tega odpovedali ali pa da mi se od njega distancirali. Imam pa občutek, da samo zaradi tega, ker se je nekje zapisal nek sedež, ki nekomu ni po volji. Zelo narobe pa bi seveda bilo, da bi nas pri sprejemanju pokrajinske zakonodaje, pri odločanju o tem projektu vodile takšne zadeve. Mislim, da gre pri projektu regionalne zakonodaje za nekaj več in da morajo razprave, ki bodo še potekale, o tem sem nesporno prepričan, temeljiti na vsebinskih podlagah. Še enkrat poudarjam, zelo narobe bi bilo, če tega trenutka ne bi izkoristili, če ne poslušali vseh tistih predlogov, ki so bili že posredovani in če ne bi na koncu dosegli čim širše stopnje soglasja za sprejem te zakonodaje. Zelo narobe bi bilo, če bi bila zakonodaja sprejeta z neko minimalno večino. Mislim, da bi bila to slaba popotnica regionalizaciji Slovenije in tega si jaz sam osebno ne želim. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Stane Pajk.
Hvala za besedo. Sam podpiram ustanovitev pokrajin. Zakaj? Zato, ker prihajam bolj od daleč in vem, da tam, ko naj bi bila pokrajina, ni tako razvito, kot je v Ljubljani in še v kakšnih drugih deli Slovenije. Ta graf, ki smo ga dobili, nam pove, da je to potrebno narediti. Iz teh številk je to razbrati. Seveda je pa tudi to pomembno, da pokrajine ne bodo prinašale bistveno višjih stroškov za občane in za vse davkoplačevalce. Takšen model pokrajin, kot je sedaj zasnovan, naj bi prinesel kadre, naj bi prinesel sredstva in tudi pooblastila. To se mi zdi ključno in pomembno. Dejstvo pa je, da se bo vedno nekdo našel, ki bo nečemu nasprotoval. Tudi sam bi želel, da bi bila kakšna malenkost drugačna, ampak enostavno ne gre. Življenje je polno kompromisov, politika tudi, in če hočemo priti do pokrajin, je potrebno, da jih potrdimo. Ko analiziram stvar, vidim, da je bistveno več pozitivnega kot negativnega. Pozitivno je predvsem to, da imamo možnost v celi Sloveniji izvesti približno enak hiter razvoj za vse Slovenke in Slovence. To je bistvo vsega. Zaradi tega sam podpiram pokrajine, iz okolja iz katerega prihajam, verjamem, da večina ljudi podpira pokrajino. Sam se bom tudi trudil, da bom kolega poslance prepričal v to, ker večina ljudi to podpira. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Stanislav Brenčič. Prosim.
Hvala lepa. Časa nimam več, pa bo že. Dejstvo je, da bi morali zgodbo organizacije začeti s tem aktom, ki je danes tu, in ne jo praktično skoraj zaključevati. Zame je pomembno, da je členitev države na pokrajine, regije, kakor jim rečemo, takšna, da bistveno ne zahteva dodatnih sredstev v okviru javnih financ in zmožnosti te države. In kot drugo. Regije oziroma pokrajine morajo biti oblikovane tako, da so zmožne avtonomno izvajati naloge, ki jim pritečejo, in še posebno iz države prenesene pristojnosti. Če hočemo to doseči, pa je eden od ključnih kriterijev in pogojev kritična masa pokrajine. Ključen kriterij. In kot dodatno najpomembnejši, kako ljudje večinsko čutijo, sprejemajo to regijo, ki jo je zdaj predlog zakona zakoličil. Tam, kjer je večinsko ne sprejemajo ali jo z nekimi argumenti želijo preoblikovati, je treba v drugem branju to dopustiti. Drugače je ta zgodba v startu izgubljena. Samo besedo o Notranjski regiji. To, kar sem nazadnje povedal, je tudi del substance Notranjske regije, zaradi katere so že vseskozi trenja. Edino smiselno je, da v nadaljnjem postopanju poslušamo ljudi, kot sledi, če nič drugega, iz pisma o nameri praktično vseh županov in treh poslancev [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]], od Snežnika do Tošča oziroma Grmade. To je ključ, če želimo, da bo slovenska členitev na regije, na pokrajine uspešna, [[...]] [[Izklop mikrofona.]] [[...]]
Hvala lepa. Besedo ima gospod Martin Mikolič.
Hvala za besedo. Res je, pred nami je ključni zakon. Moram povedati, da nekako akceptiram razmišljanje ali odločitve tistih, ki pravijo, da bodo glasovali proti tem zakonom, ki pravijo, da v Sloveniji pokrajin ne rabimo, ki pravijo, da te velike razvojne razlike s tem ne bomo rešili, da bomo to rešili z nekim drugim načinom. Sicer jih nisem slišal. To akceptiram, kot sem rekel. Nekako pa ne morem akceptirati stališče tistih, ki pravite, da so ti zakoni slabi. Tako slabi, da ne morejo iti v drugo obravnavo. Nekako vsi ugotavljamo, da se je le Ministrstvo za lokalno samoupravo dolgo trudilo, pripravljalo rešitve, veliko je bilo usklajevanja. In danes je ta materija tukaj pred nami. Tisti, ki smo to vseskozi spremljali, vseskozi tudi preučevali rešitve, lahko rečem, da tudi čez dve leti ne vidim, si ne predstavljam da bi kdo prišel z boljšo ali pa tako idealno rešitvijo, da nekdo ne bi imel pripomb. In nekako tudi sam apeliram na spoštovane poslanke in poslance iz opozicije, da le soglašate s tem, da je ta zakonodaja primerna za nadaljnjo obravnavo. Vsekakor pa tudi apeliram na ministrstvo, da v tej vmesni fazi, v drugi fazi, pa posamezne zakone še dopolnimo, ker sem mnenja, da niso tako slabi, da bi zakonodajo dali v predal, in bi v naslednjih letih nekdo prišel, ali pa v naslednjem letu, z boljšo, idealno rešitvijo. Tudi mene stisne pri srcu, ko se spomnim na Prekmurje pa ostale pokrajine, pa ko gledaš te tabele, ki so bile danes tukaj predstavljene. In ne predstavljam si decentralizacije drugače, kot da to, kar se opravlja danes v Ljubljani, da to prenesemo na teren. Ne predstavljam pa si tudi ne - zdaj pa glede zakona o financiranju - da bomo na nek način rešili to, da bo vseh 14 pokrajin, ali pa vodstev, pa pokrajinski svet, pa poglavar, da bodo absolutno zadovoljni. Jaz sem že prej omenil, da so prevelike razvojne razlike v Sloveniji. Prevelike. Mi smo vlak zamudili oziroma ga kar zamujamo, in kasneje bomo ta projekt speljali, še večje težave bomo imeli. Mi se bomo o nekem modelu financiranja, takšen modelu, da bodo vsi zadovoljni, lahko pogovarjali šele takrat, ko bomo dali prvo stopnjo skozi, ko bomo te razlike zmanjšali. Takrat bo najbrž bolj enostavno. Ampak mislim, da tudi tisto vsaj delno se da ublažiti to, kar ima poslanska skupina SD predlog, da se še da tam nekaj skorigirati. Ampak jaz se rad velikokrat pošalim, ampak to je resnica, enostavno je reči: Dajmo dohodnino dvigniti, ne vem, zdaj mislim, da je 25 na 30, ali pa 35%. To je isto, kot je meni zjutraj sin rekel, daj mi namesto 30, 35 evrov. Ampak to je resnica. In ni financiranje tako enostavno, kot si nekateri predstavljate. Ni enostavno. Ravno zaradi tega, ker so te razlike tako velike. In če ne bo pri financiranju pokrajin, tako kot tudi pri občinah, prisotna solidarnost, potem nismo naredili nič. Potem teh razvojnih razlik ne bomo odpravili. Bom pustil še čas za kolegice in bom s tem zaključil. Hvala.
Hvala lepa. Gospod mag. Bručan, imate besedo.
Lep pozdrav vsem! Ko poslušam našo razpravo, vidim, da na štartu vsi razpravljavci začnete z mislijo, da zakonodajo potrebujemo, da potrebujemo tudi pokrajine, ampak potem se pa vse razblini in gre v zelo različne smeri. Mislim, da nekateri razpravljavci pri tem nimajo popolnoma dobrih namenov. Jaz sem prepričan, da je pripravljena zakonodaja, ki jo je pripravilo ministrstvo pod vodstvom ministra Žagarja, dejansko dobra, dobra osnova za razprave tudi v prihodnje. In če bi se sedaj zgodilo, da bi ta dober predlog ne bil izglasovan za nadaljnjo obravnavo, mislim, da lahko tisti, ki začnete svoje govore s podporo pokrajinam, lahko stopite malo nazaj in se malo zamislite. Zamislite se ne samo vi, ampak zamislili se bodo tudi volivci, ki bodo videli, da je tukaj neka diskrepanca med tistim, kar govorite, in kar potem tudi naredite. Vse možnosti za določene spremembe v sami zakonodaji, v samih teh predlaganih zakonih so še pred nami, in s tem, če ne boste glasovali za te zakone, potem lahko rečem že sedaj, da ste zaprli vrata pokrajinam za naslednjih nekaj let. In želim, da se pokrajine v Sloveniji ustanovijo, da delujejo, da pomagajo in da delajo v korist vseh prebivalcev Slovenije. Marsikaj je treba pri takih pozicijah, pri takih stališčih včasih tudi, po domače reči, "požreti". V začetku priprave te zakonodaje sem bil še sam med pripravljavci in sem bil zelo navdušen nad tem, da bi na primarnem nivoju zdravstveni sistem deloval in bil organiziran na nivoju regij, ne na nivoju občin. Ampak stvar se je, potem izkazala za popolnoma utopistično. Ni bilo konsenza tam, kjer bi ga pravzaprav človek najbolj pričakoval, ampak na vsak način, ugotovil sem, da to enostavno ni izvedljivo in sem od tega odstopil, popustil. In tako popuščanje posameznih takih ekstremnih stališčih bi želel tudi od vas, od tistih v opoziciji, ki se sedaj skrivate za tem, kot da je zakon slabo pripravljeni in ga zato ne mislite popraviti v nadaljnji obdelavi. Pozivam vas, da v korist Slovencev, državljanov Slovenije, dejansko sprejmete tako pripravljene zakone in jih tudi v prihodnje s skupnimi močmi popravimo v tistih točkah, v katerih je to še možno. Sedanji predlog pa je posledica kompromisov, ki so bili v času priprave zakonodaje možni. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Milenko Ziherl.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Lep pozdrav vsem prisotnim v dvorani! Svojo razpravo bi začel s tem, da kljub temu, da sem dobil od nekje namig, da naj se dva meseca ne oglašam, se zaradi pomembnosti teme vseeno oglašam. Pokrajine so pač tako pomembna zadeva, da moramo na pokrajinski zakonodaji, na sprejemu pokrajinske zakonodaje delovati s polno paro in z vso energijo. Predvsem zaradi pričakovanj naših ljudi na terenu, ker so se že v vseh teh letih naveličali centralizacije države in veliko pričakujejo od decentralizacije, kajti v tem centraliziranem sistemu so pač bili prikrajšani za veliko stvari, predvsem pa za čim bolj skladen razvoj. Tako so nekateri predeli Slovenije močno zaostajali. Projekt ustanavljanja pokrajin ima široko podporo. Rad bi poudaril, da dobivamo vsak dan sporočila podpore iz več centrov, in sicer bi poudaril, da tudi bodoči pokrajinski centri, bodoče pokrajinske organizacije, ki so že v nastajanju, ki imajo že neke programe, želijo, da pride čim prej do ustanovitve pokrajin. Morda naša izkušnja iz Gorenjske, kjer smo v razvojnem centru Gorenjske že pripravili cel kup aktivnosti, program razvoja Gorenjske pod geslom "Gorenjska gre gor" in smo aktivno sodelovali v različnih delovnih skupinah, večina poslancev z Gorenjske. Sam sem sodeloval skupaj v skupini s kolegom Sajovicem in s kolegom Lahovnikom in bi predvsem poudaril, glede na to, da je kolega Lahovnik iz druge regije, [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] bi pohvalil njegov trud. Če je on aktivno sodeloval pri razvojnem projektu Gorenjske pokrajine, potem moramo tudi mi z enako energijo in voljo podpreti [[...]] [[Izključen mikrofon.]]
Hvala lepa. Besedo ima gospod Miran Jerič.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik, minister s sodelavci! Spoštovane poslanke in poslanci! Ostalo je zelo malo minut na razpolago, zato se bom dejansko poskušal res osredotočiti na predlog Zakona o ustanovitvi pokrajin in o samem postopku in nastajanju tega pokrajinskega paketa malo manj besed reči. Ampak jaz bi se strinjal z razpravljavci, da kar se tiče regionalizma in pa uvedbe pokrajin v Sloveniji, da smo več ali manj vsi enotnega mnenja, da je to potrebno postoriti, na kakšen način je pa druga stvar. Zdaj kar se tiče samega Zakona o ustanovitvi in določitvi območij, bi razpravljal o 10. členu, to je o ustanovitvi Kamniško-Zasavske pokrajine. O takšni pokrajini, sam sem že kar dolga leta v tem parlamentu, ni bilo nikoli v vseh teh razpravah in pripravah na uvedbo regionalizma nikoli rečeno. Jaz mislim, da je to hibridna tvorba, da Kamničani in Zasavčani imamo zelo malo skupnega oziroma tiste občine, ki naj bi tvorile bodočo Kamniško-Zasavsko pokrajino. Tako slišimo glasove s kamniško-domžalskega in moravskega območja in pa zasavskega območja, da nimamo nič skupnega. Da nimamo skupne pripadnosti tej bodoči pokrajini, da nimamo skupnih tradicij, da nimamo skupnih nekih osnovnih infrastrukturnih cestnih in drugih povezav in da nas ne združujejo niti projekti niti investicije na tem področju. Predlogi, o katerih smo razpravljali na občinskem svetu v Hrastniku so šli v drugo smer. Mi smo dvakrat podali stališče tako službi Vlade kot tudi ustreznemu parlamentarnemu odboru. Obakrat, v prvi varianti smo podprli osnovni predlog Vlade v drugi predlog, ko je prišla rešitev za Kamniško-Zasavsko zgodbo pa smo v Hrastniku odločno nasprotovali temu. Vsi si želimo na nek način, da do pokrajin pridemo, ampak do takšnih, ki bodo na nek način finančno avtonomne, ki bodo dejansko spodbudile razvoj v lokalnih skupnostih in zmanjšale razvojne razlike ni nobene dileme. Ampak jaz mislim, da ta paket pokrajinske zakonodaje nas ne pelje k temu cilju, zato sam tega paketa v tej fazi ne bom podprl. Po mojem mnenju je slab, po mojem mnenju je tudi slaba osnova za nadgraditev. Minister, če vi pričakujete od mene, da bom na nek način z amandmaji v drugi obravnavi prestavljal občino Domžale, Mengeš, Trzin, Moravče, Lukovica v eno drugo pokrajino, potem se motite. Jaz mislim, da je to stvar pripravljavcev, da pripravijo ustrezne predloge. Ali bomo potem o Jeričevem amandmaju povprašali za mnenje občine oziroma občinske svete ali se strinjajo s takšno rešitev in šele potem bomo prešli na sprejemanje? Jaz mislim, da je ta paket premalo domišljen, da si je potrebno čas vzeti in vzpostaviti v Sloveniji takšno raven regionalizma, da bomo dejansko dosegli tisto, kar si vsi želimo: zmanjšanje razvojnih razlik ne samo med občinami in med pokrajinami ampak tudi znotraj različnih območij in da zagotovimo na nek način decentralizacijo tega odločanja. Kar se tiče tehničnega zakona, ker mislim, da smo v razpravi več ali manj govoril o kompletni zakonodaji, o celem paketu ker smo si seveda mi tudi želeli [[...]]Poglejte, na kakšen način smo zapisali nedomišljene rešitve. Ena od nalog bodočih pokrajin naj bi bilo tudi zapiranje rudnikov, med drugim, ki jih ureja posamezni zakon. In vsepovsod smo napisali, da med drugim premoženje teh rudnikov, ki se zapirajo prenašamo na pokrajinsko raven, pri zasavskem rudniku oziroma pri rudniku Trbovlje in Hrastnik tega prenosa premoženja s 1.1. leta 2009, ne samo zato, ker rudnik na nek način je še delujoč, še odkopava premog in bo to opravljal še kar, jaz upam, nekaj časa, ampak tudi zaradi drugih stvari. Mislim, da je to slabo. Ta naloga bi [[...]] [[Izklop mikrofona.]] [[...]]
Hvala lepa. Besedo ima gospa Darja Lavtižar Bebler. Prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Ta razprava danes je zelo zanimiva, na trenutke je pa tudi značilna za stanje duha v slovenski politiki danes. Če začnemo kar z včerajšnjimi izjavami, ki smo jih imeli čas slišati preko slovenskih medijev, predsednika Vlade Republike Slovenije, ki je rekel, da smo v bistvu tisti, ki bomo nasprotovali tej zakonodaji, neke vrste sovražniki države, da smo odgovorni za neenakomeren razvoj v Sloveniji če bomo zavrnili ta zakon. In potem, če smo slišali tudi nekatere druge danes, ki pravite, minister je več let delal s svojo strokovno ekipo in je danes prišel pred vas s tem zakonom, ki je seveda strokovno podkrepljen itn. Če je minister, in verjamem, da se je iskreno trudil, danes prišel s takšnim zakonom pred Državni zbor, potem je njegov trud na nek način obžalovanja vreden, zato ker ta zakon, ki smo mu danes priča, ne ustreza in ne zadostuje tistim nekim normalnim strokovnim podmenam, ki bi jim moral ustrezati tako pomemben zakon. Rečeno je bilo, župani podpirajo takšne rešitve, kot so v tem zakonu. Ja, mnogi župani to podpirajo, mnogi župani pa tega tudi ne podpirajo. Naj samo omenim, da recimo glede gorenjske regije, kar sem že večkrat omenila, je veliko županov občin iz zgornjesavske regije dosledno proti temu zakonu in pravijo, če je zakon šel v štirinajst pokrajin, ki dejansko niso ustrezne za Slovenijo, potem ne vidimo razloga, zakaj ne bi dodali še eno regijo, ki naj bi bila zgornjesavska regija. Kaj pa imamo mi, Kranjska Gora, Bled, Jesenice, Bohinj, skupaj s Kranjem in Sorškim poljem, če hočete? Vi ste danes, gospod minister, govorili, da imamo dvanajst regij in dve subregiji. Že to kaže na to, da ne izhajate iz nekega načelnega stališča, kakšne pokrajine hočemo imeti, kateri kriteriji načelno veljajo. Potem bi morali že temu zakonu dati drug naslov. Ne vem, kako pojmujete ta pojem dveh subregij. Verjetno kot nekaj, kar ni povsem v skladu s tem o čemer govorimo. Nekateri so danes v razpravi govorili, danes je zgodovinski dan, ko v prvi fazi sprejemamo ta zakon. Ja, o čem za božjo voljo pa je zgodovinski dan? Če govorimo o kvalitete tega zakona, potem zagotavljam, da tudi že v tem mandatu smo imeli pred seboj že več slabših zakonov, in da v tem smislu tudi to ne more biti zgodovinski dan. Nekateri pravite, če ste iskreno za demokracijo in za decentalizacijo, boste glasovali za ta zakon. Takšno stališče je, oprostite, nespodobno. In nespodobno je še posebej z vidika zavzemanja za demokracijo, decentralizacijo odločanja o državi. Da. Smo za demokracijo, smo za decentralizacijo. Tudi mi smo sprožili postopek spremembe Ustave. Vendar nismo za kakršno koli decentralizacijo in za kakršne koli regije in za kakršna koli pooblastila oziroma pristojnosti tem regijam. Predvsem pa nismo za nek moto, ki veje iz tega zakona: Deli in vladaj. To nas ne zadovoljuje in temu mi zagotovo nasprotujemo. Že v samem gradivu oziroma v obrazložitvi tega zakona piše, da so na območju desetih od štirinajstih načrtovanih pokrajin bile resne pripombe o številu, o mejah, o poimenovanju posameznih pokrajin. In seveda kaj je bistveno? Iracionalna zgradba je, ki nam jo ponujate. Imeli bomo 14 predsednikov pokrajinskih svetov in vsaj 20 njihovih namestnikov. Imeli bomo tam okrog 530 do 570 pokrajinskih svetnikov. Mnogi pravite: "Saj to ne bodo profesionalci." Ne, ne bodo profesionalci, vendar bodo dobivali sejnine, dobivali bodo kilometrine, zgubljali bodo svoj delavni čas tam, kjer sicer delajo, in tako naprej. Imeli bomo 14 direktorjev pokrajinskih uprav, toliko namestnikov, vsaj toliko referentov, tajnic in fikusov, če hočete. Za vse to, kar ponujate, ni utemeljene razlage. In najmanj kar je, bi morali predočiti poslancem, ki odgovorno opravljamo svoje delo in odgovorno tudi sprejemamo odločitve, kaj to dejansko v finančnem smislu to pomeni. Finančnega ovrednotenja pač v tem zakonu ni. Tudi to je seveda zelo sporno. In nujno kar bi bilo, je to, da bi morali to reformo vsaj približno finančno ovrednotiti. Na čem temeljijo trditve, da bodo prav te in takšne pokrajine razvojno uspešne in da bodo zagotovile uravnotežen in pospešen razvoj Slovenije v celoti? Te argumentacije tudi ni. Poglejte, tudi pri reformi lokalne samouprave na prvi ravni se moramo zavedati, da imamo veliko število občin, ki so finančno nesamozadostne. Jaz se spomnim nekega poročila kongresa lokalnih in regionalnih oblasti Sveta Evrope, ki je bilo pripravljeno o razmerah v Sloveniji leta 2001, kjer je bilo izrecno določeno, da bi Slovenija morala si prizadevati, da se majhne občine, ki so nerazumno majhne, da bi se združile in bi potemtakem lažje tudi bile finančne samozadostne. Bojim se oziroma kar prepričana sem, da tokrat gremo tudi v takšno močno decentralizacijo in ustanavljanje takšnih regij, ki so že vnaprej na nek način finančno nesamozadostne. Govorite v gradivu, da gre za uskladitev z Evropsko listino lokalne samouprave. To ni res. Ta Evropska listina lokalne samouprave, če drugega ne, trdi vsaj to, da morajo tudi pokrajine imeti vsaj en izvoren finančni vir. Tega nekako iz tega paketa zakonodaje, ki ga imamo danes pred seboj, ni mogoče ugotoviti. Nekateri nam očitate, češ, ko smo sprejemali spremembe ustave, ki zadevajo to regionalizacijo, ste te spremembe sprejemali s figo v žepu. Tega nam zagotovo ne morete očitati, zato ker smo ravno opozicijski poslanci bili tisti, ki smo podpisali zahtevo za spremembo ustave. In smo ves čas trdili, to, kar je pa, recimo, že od nekdaj, od vsega začetka Demosova vlada trdila nasprotno, da v Republiki Sloveniji ni mogoče računati, glede na različne interese in stanje in razmere, da bi se bili sposobni občinski možje in občine med seboj samoupravno izvorno dogovoriti, v kakšne regije se hočejo povezovati. Torej, če hočem biti konkretna. Že po prejšnji ustavi oziroma po prejšnjih določbah bi bilo mogoče ustanavljati regije, ko bi za to obstajala politična volja v občinah. Pa je očitno ni bilo. Zato danes mahati z argumentom, "Veste, župani so pa vsi za," se mi zdi povsem neutemeljeno. Če so res tako za, potem bi lahko te pokrajine ustanovili že prej. Ampak, če skrajšam to zadevo. Saj ne oporekam, da ste imeli dober namen in da ste zavoljo tega dobrega namena tudi celo vrsto stvari preštudirali, kar pomeni, da bo tudi vse to lahko prišlo še prav. Ampak ta zakon, ki ga imamo danes pred sabo, za mnoge od nas ni sprejemljiv. Ampak zagotavljam vam, da bomo pa podprli tiste zakone in tisti zakon, ki bo vnesel več racionalnosti, ki bo bolj podkrepljen z dejanskimi argumenti. In ko boste prišli s takim zakonom, ga bomo podprli. Ta pa je za nas nesprejemljiv in ne moremo biti pristaši tega, da se zakoni "štepajo" kar na zalogo, kaj pa bo z njimi potem, kdaj se bodo začeli uveljavljati, ali jih bomo nemara celo začeli spreminjati, preden se bodo sploh uveljavili, na to pač ne moremo pristajati, ker se nam tudi to zdi nespodobno za ravnanje zakonodajalca. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marjetka Uhan.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani minister s sodelavci, poslanke in poslanci! Lepo pozdravljeni! Mi imamo še vedno dober namen, ne da smo ga samo imeli, kot je bilo rečeno pred menoj. Namen je decentralizacija, enakomernejši razvoj, približati upravo ljudem v odločanje in sprašujem se, kdo bi lahko glasoval proti takim dobrim namenom. Sama si pa ne domišljam, da se že z razdelitvijo Slovenije na pokrajine lahko vse to uresniči, predvsem bo to odvisno od sposobnih ljudi, od finančnih virov, od nalog. Si pa tudi ne domišljam, da je tako, kot je sedaj, edino pravilno, da se vse praktično regira iz Ljubljane, da so enaki interesi zraven Ljubljane ali pa nekje v Kostelu, Beli krajini, na Goričkem ali še kje oziroma da se prav toliko vlaga ali podobno v te kraje, ki so bistveno bolj zaostali za osrednjo regijo. Zakonodaja je v prvi fazi, če bo dobila zeleno luč, z moje strani jo bo, se lahko še izboljša. Tudi ko bo že zaživela, se lahko še doda, spreminja. Moram pa reči, da s svojega terena nisem dobila kakšnih bistvenih pripomb, da so zadovoljni s sedanjim predvidenim obsegom občin, ki so vključene v Dolenjsko-belokranjsko pokrajino. Sem pa dobila oziroma videla, da pa se nekateri z imenom ne strinjajo. Sama mislim, da se bomo o imenu še lahko pogovarjali oziroma da je lahko to prepuščeno tudi večini demokratični v pokrajini. Kot rečeno, sama bom to zakonodajo podprla in upam, da bo resnično služila tem namenom, zaradi katerih je pripravljena. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Miran Potrč.
Hvala lepa. Jaz bi rad povedal svoj odnos, pa deloma tudi odnos Poslanske skupine Socialnih demokratov do nekaterih vprašanj, ki so danes predmet te sedemurne razprave. Še vedno trdimo in ne pristajamo na kakršnokoli drugo obtožbo, da smo Socialni demokrati zainteresirani za decentralizacijo in regionalizacijo Slovenije. Hkrati pa trdimo, da bi morali biti mi, celoten Državni zbor, dovolj odgovoren, da ne sprejema zakonodaje, ki ni dovolj dobro pripravljena, da bi te cilje na ustrezen način zagotovila. Ni mogoče izhajati iz predpostavke, da sprejemamo zakon, ki sicer ni idealen, pa ga bomo jutri popravljali, ni mogoče izhajati iz predpostavke, da bomo to delali v drugi obravnavi, posebej ne pri zakonu, ki se sprejema za dvotretjinsko večino navzočih poslank in poslancev, saj vemo, da če ni volje na strani koalicije, te dvotretjinske večine pač ni, in smo na slabšem, če zakon v prvi obravnavi sprejmemo, kot da bi bil oblikovan skupen dogovor. Mi smo skozi ves postopek pripravljanja zakonodaje in tukaj smo sodelovali z ministrom za lokalno samoupravo, ki je bil odprt za razgovore, manj mu je uspelo naše sugestije vključiti v zakone, poudarjali, kje so temeljna vprašanja, ki jih želimo urediti. In za nas še vedno ostaja vprašanje, ali je res realno, da že z letošnjim septembrom gremo na volitve v lokalne skupnosti, posebej tudi zato, ker povezovanje lokalnih in državnozborskih volitev, mislim pokrajinskih, ni nujno najboljša rešitev. Za nas je še vedno vprašanje, kako naj se volijo predsedniki pokrajinskih svetov. Mi menimo, da vsa vprašanja pristojnosti še niso razčiščena. Prepričani smo, da je predvidena teritoralizacija pokrajin oblikovana predvsem zato in tako, da bi dobila potrebno število glasov v Državnem zboru, ne pa niti po zgodovinski niti po razvojni logiki, in zato tudi ne verjamemo trditvi, da bo tako sprejeta zakonodaja reševala razvoj. Če bi želeli reševati razvoj, bi ta lahko reševali ne samo z večjo motivacijo ljudi na terenu, ampak tudi preko ustrezne državne politike. Motivirati ljudi je pa mogoče samo, če se jim zagotovijo potrebna sredstva, ki jih ta moment ni ali so nezadostna, in če so državljanke in državljani v regijah res medsebojno na ta način povezani, da imajo dovolj skupnih interesov, ki jim lahko to zagotovijo. Zato bi rad rekel dvoje, če je kakorkoli resno mišljena ponudba, o kateri se govori z včerajšnjega sestanka poslank in poslancev koalicije, o kateri pa uradno ne vemo nič, potem moram reči, da predlog, da naj se za kakšen dan odloži glasovanje, za nas ne pomeni ničesar. Ne pričakovati, da ga bomo podprli in ne pričakovati, da bomo zaradi tega odločali drugače. Takšna odložitev za kakšen dan je premalo za to, da bi se o pomembnih vsebinskih vprašanjih lahko dogovorili, če pa odložimo za nedoločen čas, smo veseli in pripravljeni nadalje vsebinsko zakonodajo usklajevati in upati, da bomo do uskladitve prišli. In zadnje. Veliko je bilo vprašanj tudi o referendumu in mnogo nerazumevanj. Ena od možnosti za referendum, o katerem se pogovarjamo, je tudi ugotavljanje rezultatov po predvidenih pokrajinah.
Hvala lepa. Gospod minister dr. Žagar.
Hvala za besedo. Mislim, da sem vseeno ostal še dolžan nekaj odgovorov, kar zadeva razvoj in teh vprašanj. Dejstvo je - in o tem govorijo tudi kazalci -, da ne to, da mi imamo razvoj v tem trenutku v Sloveniji, vendar ocenjujemo, da bo razvoj bistveno bolj enakomeren in da bo dobil največji pospešek v vseh tistih okoljih, kjer je v tem trenutku ta stopnja razvoja najnižja. To pa posledično pomeni razvoj za celotno območje Slovenije. To pomeni konkretno reševanje konkretnih projektov, ki presegajo občinske meje, niso pa klasični projekti nacionalnega pomena, kot so, recimo, železnice. Če ilustriram, recimo, razvojne osi, je karakterističen projekt te vrste, recimo, gospodarska središča. In moram reči, da na obiskih na terenu ni bila podpora, kar zadeva oblikovanje te zakonodaje samo s strani politikov kot tistih, ki prenašajo - torej, govorim o lokalni politiki občinskih svetnikih in županih - svoja mnenja iz svojih občinskih, lokalnih okolij, temveč tudi v veliki meri podpora gospodarstva, ker se zavedajo, da bodo nekatere zadeve lahko bistveno bistveno lažje rešili. Zdaj, kar zadeva zakonodajo in sploh celoten paket zakonodaje, moram reči, da je ta paket že kar nekaj časa tudi sicer na mizi in da je ves čas bila ponujena ta roka sodelovanja pri finalizaciji te zakonodaje, pa vendar so se nekoliko stališča v tem času spreminjala, kako bi naj potekala priprava zakona. Tudi če se prav spomnimo v samem začetku, takrat ko se je sprejemala sprememba ustave, je potem bila najbolj pomembna vsebina in seveda je šla vsebina najprej naprej in potem k temu se je priključila tudi sama razdelitev pokrajin, ki rezultira v dogajanju tako strokovnem kot političnem v vsem tem času - ne samo v tem mandatu, ampak tudi v prejšnjih mandatih. Zdaj, kar zadeva ta razvojni moment, ki je tudi razviden iz obsega finančnega okvirja, zato je treba dejansko te zakone tudi brati v paketu, kot je bila ves čas tudi želja in zahteva, in ponavljam še enkrat, da je paket že bil kar nekaj časa na mizi, da pa je potrebno opraviti tudi razpravo in razpravo je mogoče v Državnem zboru opraviti samo na način, kot ga lahko opravimo. In tudi postopki v Državnem zboru se verjetno lahko vodijo samo na način, kot se vodijo, da pa je seveda možno vse dopolnitve tudi ustrezno dogovoriti in uskladiti pred formalnimi postopki. In naša želja je ves čas bila, in jaz sem kar nekajkrat poskušal tudi za ta drugi paket doseči višjo stopnjo soglasja, preden bi ga sprejeli na Vladi. Vendar, po tistem prvem paketu te želje, da jo pred tem uskladimo, te stvari ni bilo. Verjetno tudi zaradi tega, da se lahko reče, da je Vlada predlagatelj te zakonodaje, ki pa je ves postopek peljala v skladu tudi z določbami sprememb ustave, torej skozi iskanje mnenja s strani občin. To ne nazadnje sprememba ustave tudi narekuje. Zdaj je mogoče te spremembe, pač, korigirati tukaj, v Državnem zboru. Moram reči, da kar zadeva ta zakon, o katerem konkretno zdaj teče razprave, sem prepričan, da je dosedanji potek izčistil ta vprašanja, ki so na mizi. Strinjam se, da so vprašanja odprta, predvsem kar zadeva kamniško-zasavsko regijo in mogoče še katera druga, vendar menim, da toliko, kolikor jih je, jih je mogoče tudi skozi kooperativno delo zapreti in v tem smislu narediti korak naprej. Je pa bilo potrebno voditi nek postopek, nekje je bilo potrebno pričeti in skozi postopek, skozi več iteracij, priti do končne rešitve. Vmes pa smo zdaj na tej stopnji, kot smo. In bodimo korektni, kar zadeva te rešitve in tudi omejitve, o katerih smo se pogovarjali, to je, da je ta maksimum 14-ih pokrajin, je bil praktično konsenz tudi celotne politike. Mislim, da je potrebno biti korekten ne samo v tem mandatu, ampak že v prejšnjih mandatih. Ne bom več ponavljal, kdo je vse temu botroval, da smo pri teh rešitvah in ne nazadnje tudi, kar se tiče poistovetenja z ljudmi. Mislim, da je tudi tukaj že velika stopnja poistovetenja. Je pa res, da ko smo mi oblikovali ta končni predlog, smo poskušali, predvsem kar zadeva ta najmanjša območja, torej Zasavja in Notranjske, zaokrožiti ta območja tudi v povezavi z nekaterimi območji iz osrednje Slovenije in s tem nekoliko med seboj približati te pokrajine, tudi po velikosti in tudi z idejami in željami iz ljubljanskega območja o samostojni Ljubljani oziroma bistveno zmanjšani Ljubljani. Še enkrat ponavljam, ta del je sigurno možno, po moji oceni, tudi zaokrožiti in še enkrat ponavljam - to, kar sem povedal, da idealne rešitve pa verjetno ne bomo našli, torej rešitve, ki bi bila pisana vsem idealno na kožo. Še vedno kadarkoli bo ta debata ponovno tukaj - in jaz se strinjam s tem, kar je prej rekel gospod poslanec Gaber -, da približno ta vprašanja, ki so zdaj odprta bodo odprta tudi v naslednjih mandatih. In tudi takrat bo treba ta vprašanja reševati z dvotretjinsko večino, zato ker smo skozi debato, ki traja že več kot eno leto, mislim, traja že skoraj dve leti, ta vprašanja do te mere tudi že izčistili in pripeljali do te stopnje. Zdaj pa še nekatere konkretne zadeve, tudi povezane z vprašanjem razvoja. Mi smo seveda naredili finančne ocene na projekciji tega predloga, ki je tukaj pred vami. Te finančne projekcije so bile posredovane vsem poslanskim skupinam, tako pozicijskim kot opozicijskim. In če jih pogledate, ker je treba teh šest zakonov brati s tem sklepom Vlade, ki ga je sprejela na projekciji proračuna za leto 2009, potem približno 50% sredstev, ki so v manjšem deležu znotraj primerne porabe - ker primerna poraba je prvenstveno namenjena izvajanju tekočih nalog, torej zakonsko določenih nalog -, so v celoti teh pet v povprečju 25% davka na dohodek pravnih oseb, in tudi evropski del sredstev, ki je regionalno usmerjen že v tem trenutku, tega je približno 50%, so izključno razvojno-investicijska sredstva. Če primerjamo to z državnim nivojem, potem je na projekciji prenosa nalog navzdol skupaj s finančnimi viri ta rezultat bistveno bolj ugoden med relacijo obveznih ali pa rezerviranih sredstev za tekoče naloge in prosti, torej razvojno-investicijskih, v korist pokrajin. To je ta pomembna razvojna priložnost, ki mislim, da jo je potrebno v vsakem primeru izkoristiti. Ko se postavljajo tudi ta vprašanja o financiranju tudi z vidika Evropske listine o lokalni samoupravi. Če ne bomo naredili pokrajin, potem bodo trendi, ki so evidentni in ki sledijo iz teh statističnih podatkov, ki jih je pripravila statistika in ki so eksaktni, prišli v situacijo, da bomo imeli vedno bolj odvisne občine. To je dejstvo. Pokrajine, če bomo naredili ta premik, če bomo skozi ta pokrajinski premik v tej fazi zagotovili hitrejši razvoj v vseh ostalih okoljih, potem bo prišlo tudi do premikov, kar se tiče pobiranja davkov in zagotavljanja davčnih virov in potem lahko tudi na tistem drugem segmentu, torej tudi na prvem nivoju lokalne samouprave, dosežemo bolj ugodno sliko. In te stvari je treba imeti v vidu. In ko se pogovarjamo o evropskih normah, kar zadeva tudi financiranje lokalne samouprave, potem se je treba zavedati tega, da je pomembno z vidika ekonomije povezanost finančnih virov z nalogami, da pa so zelo pomembni in izraziti elementi, kot so solidarnost, enakost pred zakonom in ne nazadnje tudi zagotavljanje primerljivih pogojev za življenje v vseh okoljih. In za to gre tukaj pri pokrajinski zakonodaji in pri projektu pokrajin. [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] In jaz še enkrat apeliram, da se v tej splošni razpravi zakoni podprejo, da se jih uskladi do naslednjega branja, kar je možno narediti. Še vedno ocenjujem, ne nazadnje, ker smo že veliko tega napora naredili, in da seveda do pokrajin pridemo zato, ker [[....]] [[Izključen mikrofon.]]
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo bomo v skladi s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, 1. februarja 2008, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 18. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O VOLILNIH ENOTAH ZA VOLITVE V PRVE POKRAJINSKE SVETE v okviru rednega postopka. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada Republike Slovenije. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 14 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Miranom Potrčem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku Vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Gospod minister dr. Ivan Žagar. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci. To je drugi zakon in paketa teh treh zakonov, ki so zdaj v splošni obravnavi. Je Zakon o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete in ta zakon je v tehničnem smislu tesno povezan s predhodnim zakonom, zakonom o ustanovitvi pokrajin. Namreč, meje pokrajin na nek način znotraj definirajo potem volilne enote za volitve v posamezen pokrajinske svete. Ta zakon je tudi sicer, po moji oceni, izjemno pomemben. Namreč, ko se pogovarjamo o pokrajinah, ko se pogovarjamo o centralizmih, pa želimo obiti ali poiskati rešitve, da ne bomo dobili namesto enega državnega centralizma toliko in toliko pokrajinskih centralizmov. In s tem zakonom, z enakomerno porazdelitvijo volilnih enot, kar pomeni zagotavljanje enakomerne zastopanosti s celotnega območja pokrajin znotraj pokrajinskih svetov, se v veliki meri rešuje ta težava. In k temu nas je vodila priprava tega zakona. S tem da je potrebno opozoriti, da ni mogoče med sabo primerjati število volivcev volilnih enot med posameznimi pokrajinami, ampak znotraj posameznih pokrajin. Ker če bi namreč poskušali primerjati med posameznimi pokrajinami, bi lahko v nekaterih primerih prišli res do velikega števila svetnikov in ostala neka razmerja. S tem da smo tudi znotraj posameznih pokrajin uporabili območja, ki se že v tem trenutku za volitve tudi uporabljajo. Torej v tistih pokrajinah, bodočih seveda, kjer imamo veliko razdrobljenost občin, smo za volilne enote vzeli meje občin. V tistih pokrajinah, kjer je manj občin, kjer so večje občine, pa poteka delitev volilnih enot tudi po mejah četrtnih in krajevnih skupnosti, predvsem v smislu zagotavljanja čim bolj enakomerne zastopanosti. Popolnoma idealno tudi teh številk ni mogoče oziroma teh rešitev ni mogoče izpeljati. Ob tem je treba tudi upoštevati verjetno nekatere geografske zaokrožitve. Ampak v največji možni meri smo dejansko poskušali upoštevati to enakomerno zastopanost skozi volilne enote, ki se v tem trenutku že uporabljajo, torej občine, četrtne in krajevne skupnosti, in poskušali skozi to doseči to enakomerno zastopanost v svetih bodočih pokrajin. Ob tem je treba opozoriti še na to, ker se postavlja tudi veliko teh vprašanj, da ni mogoče skozi to zagotavljati posameznim občinam volilnih mest, da se lahko hipotetično zgodi tudi, da posamezna občina ostane brez svetnikov v posameznem pokrajinskem svetu. Vendar se je potrebno zavedati tega, da v tem primeru ne govorimo o občinskih volitvah, ampak govorimo o pokrajinskih volitvah. Mi ne govorimo o prvem nivoju lokalne samouprave, ampak govorimo o drugem nivoju lokalne samouprave. S tem da so pa seveda interesi občin v smislu oblikovanja svojih mnenj, in tudi tukaj je bil narejen tudi poseben napor v smislu rešitve, ki na eni strani omogoča občinam, da sodeluje aktivno tudi pri odločanju v tistih primerih, kjer te odločitve zadevajo znotraj pokrajin posamezne občine, in na drugi strani, da pa občine ne morejo blokirati nekih razvojnih projektov, se te rešitve poskuša iskati skozi svete občin, kjer so pa praviloma zastopani župani kot predstavniki občin. Zato tudi na tem mestu predlagam, da spoštovani zbor opravi razpravo in potrdi tudi ta zakon v splošni razpravi. Podobno kot pa je možno in je smiselno tudi preoblikovati in poiskati ustrezne rešitve tam, kjer so odprta vprašanja pri prejšnjem zakonu, je ustrezno potrebno tudi dopolniti ta zakon. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospa Maria Pozsonec, imate besedo. Izvolite, prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Lepo pozdravljeni še enkrat! Predlog zakona o volilnih enotah za volite v prve pokrajinske svete določa število volilnih enot in članov, ki se po posameznih volilnih enotah volijo na prvih volitvah v pokrajinske svete. Seveda nas najbolj zanima in tangira, koliko pripadnikov italijanske in madžarske narodne skupnosti lahko volimo v prve svete. Seveda si prizadevamo, da naj imata v prvi sestavi pokrajinskih svetov pokrajini, ki vključujeta občine z narodnostno mešanimi območji, čim večje število članov pokrajinskih svetov predstavnikov italijanske ali madžarske narodne skupnosti, in da naj bodo ti čim bolj enakomerno zastopani. Poleg tega si želimo, da se za prve volitve članov pokrajinskih svetov predstavnikov italijanske ali madžarske narodne skupnosti ne določi ena volilna enota, ki bi obsegala celotno pokrajino, ampak več volilnih enot, kar bi zagotovilo čim bolj enakomerno zastopanost. Recimo, tudi manjši predstavniki oziroma kandidati iz manjših skupnosti bi tudi prišli do možnosti, da bi bili izvoljeni. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Branko Marinič v imenu Poslanske skupine SDS, prosim.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovani minister, sodelavci, kolegice in kolegi. Smo pri naslednjem izmed paketa pokrajinske zakonodaje ali pa eden izmed treh današnjih pokrajinskih zakonov, in sicer Predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete. Torej, spoštovane kolegice in kolegi, v Slovenski demokratski stranki smo vendarle mnenja, da bomo po obširni razpravi dosegli bistven napredek v tem smislu, da se bomo odločali v skladu s svojim prepričanjem. Prepričani smo, da smo mnogo pozitivnih vsebin danes predelali in prepričan sem, da bomo prav tako pri zakonu, ki ga zdajle začnemo obravnavati, morda tudi kakšno rekli. Kaj je pravzaprav cilj zakona? Cilj zakona je določitev števila in območja volilnih enot in število članov, ki se po posameznih volilnih enotah volijo na prvih volitvah v pokrajinske svete. Če Zakon o ustanovitvi pokrajin v svoji vsebini določa štirinajst pokrajin, to pomeni, da Predlog zakona o volilnih enotah natanko definira imena teh pokrajin, ki so usklajena in iz vsebine prej omenjenega zakona. Predlog zakona določa volilne enote za volitve v prve pokrajinske volitve, nato bodo lahko pokrajine to področje urejale samostojno kot določa Predlog zakona o pokrajinah. Torej gre za to, da s tem zakonom pač zakonodajalec predpiše te volitve v prve pokrajinske svete. No in dovolite mi, da ob tem izpostavim vse pokrajine, in sicer Celjska pokrajina je razdeljena na sedem volilnih enot, v katero se voli 45 svetnikov. Dolenjsko-belokranjska pokrajina je razdeljena v pet volilnih enot, v katerih se voli 37 pokrajinskih svetnikov. Gorenjska pokrajina je razdeljena na sedem volilnih enot, v katerih se voli 47 pokrajinskih svetnikov. Goriška pokrajina je razdeljena na pet volilnih enot, v katerih se voli 37 pokrajinskih svetnikov. Istrsko-kraška pokrajina je razdeljena na pet volilnih enot - v njo se voli 41 pokrajinskih svetnikov. Tukaj je treba poudariti, da sta dva predstavnika narodne skupnosti. Kamniško-zasavska pokrajina je razdeljena na štiri volilne enote, v katerih se voli 39 svetnikov. Koroška pokrajina je razdeljena na pet volilnih enot, v katerih se voli 35 pokrajinskih svetnikov. Ljubljanska pokrajina je razdeljena na deset volilnih enot, v katerih se voli 55 svetnikov. Notranjska pokrajina je razdeljena na štiri volilne enote, v katerih se voli 35 pokrajinskih svetnikov. Posavska pokrajina je razdeljena na 3 volilne enote, v katerih se voli 35 pokrajinskih svetnikov. Prekmursko-prleška pokrajina je razdeljena na 7 volilnih enot. Prav tako je tukaj posebnost. Voli se 41 pokrajinskih svetnikov, izmed katerih sta dva predstavnika narodnostnih skupnosti, kot je predhodnica pred menoj že posebej na to opozorila. Ptujsko-ormoška pokrajina je razdeljena na 5 volilnih enot, v katerih se voli 37 pokrajinskih svetnikov. Savinjsko-šaleška pokrajina je razdeljena na 3 volilne enote, v katerih se voli 33 pokrajinskih svetnikov. In kot štirinajsta Štajerska pokrajina je razdeljena na 8 volilnih enot, v katerih se voli 49 pokrajinskih svetnikov. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo prepričani, da je predlagatelj izhajal iz osnovnih podatkov, kjer je jemal podlago iz zakona o ustanovitvi pokrajin, temu primerno oblikoval vsebino in jo v Državni zbor kot tako tudi predložil. O tem bomo pa seveda poslanke in poslanci odločali v okviru glasovanja, ki bo, kot rečeno, predvidoma jutri v sklopu našega glasovanja. V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da je to eden izmed zakonov, na katerega pravzaprav legalno, legitimno izvoljeni predstavniki na nižjih nivojih lokalne samouprave niso imeli bistvenih pripomb. Zgolj ena pripomb je prišla, in sicer iz Prevalj in seveda je tudi ta bila na nek način upoštevana. Kot rečeno, v Slovenski demokratski stranki bomo predlog vsebine zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Bojan Kontič v imenu Poslanske skupine SDS. Prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Bo kar brez enega S na koncu. Samo v imenu Socialnih demokratov, ne SDS. Predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete je eden iz paketa tako imenovane pokrajinske zakonodaje, ki je v javnih razpravah bil manj izpostavljen. Kajti vse oči so ali pa so bile uprte praviloma le v Predlog zakona o ustanoviti pokrajin, o katerem se je razprava ravnokar končala. Predlagatelj zagotavlja, da so bila upoštevana osnovna načela, na podlagi katerih so bila opredeljena območja volilnih enot za prve volitve v pokrajinske svete, da se zagotovi enakomerna zastopanost posameznih območij v pokrajinskem svetu. V nadaljevanju pa poudari, da bodo lahko pokrajine lahko same urejale to področje, ker tako določa predlog zakona o pokrajinah. Prav tako predlagatelj meni, da so bile volilne enote v največji meri oblikovane v smiselne enote, ki bodo odražale interese prebivalcev na svojem območju. Iz mnenj in pripomb, ki so jih v Državni zbor posredovale lokalne skupnosti, 18 občin, ugotavljam, da območja volilnih enot niso oblikovana v skladu z osnovnimi načeli, na katere se predlagatelj sklicuje. V Poslanski skupini Socialnih demokratov menimo, da so volilne enote pripravljene tako, da se že vnaprej nekaterim občinam zagotavlja večje število predstavnikov oziroma svetnikov v pokrajinskem svetu, lahko se celo zgodi, da bodo nekatere manjše občine ostale brez predstavnika v pokrajinskem svetu. Pri tem naj povem, da se zavedamo, da pokrajine enostavno niso seštevek občin. Na podlagi tega zakona bo izvoljen pokrajinski svet, ki bo kot najvišji organ odločanja o vseh zadevah v okviru pravic in dolžnosti pokrajin kasneje lahko odločal tudi o spremembi volilnih enot; pravim "lahko". Glede na to, da bo potrebno precej časa, da bodo pokrajine zaživele in da se bodo najbrž v prvi polovici delovanja ukvarjale bolj same s sabo, smo prepričani, da bodo takšne volilne enote ostale kar nekaj časa v prihodnje. Glede na to, da Zakon o pokrajinah določa število pokrajinskih svetov in se giblje med 33 do 55 pokrajinskih svetnikov, je zanimiva tudi primerjava, kako so razporejeni mandati v posameznih pokrajinah po volilnih enotah. Celjska pokrajina je bila omenjena. Na primer, v tej pokrajini se število občanov oziroma prebivalcev za izvolitev svetnic in svetnikov v volilni enoti giblje med 3859 in 5142. V prvi volilni enoti Celjske pokrajine, ki zajema občine Rogaška Slatina, Rogatec, Kozje, Podčetrtek in Šmarje pri Jelšah in se število prebivalcev giblje med 3268 in 11.165, se bo razdelilo na primer osem mandatov. Zanimiva delitev 37-ih mandatov je tudi v Dolenjsko-belokrajinski pokrajini. V prvi volilni enoti te pokrajine bo 9 svetnikov predstavljalo 27.084 prebivalcev, medtem ko bo, recimo, v Gorenjski, čeprav je na to primerjavo opozoril že tudi minister, da ni povsem primerljiva, bo 47 svetnikov in svetnic. V šesti volilni enoti bo 10 pokrajinskih svetnikov in svetnic zastopalo kar 53.000 prebivalcev. Predlagatelj zagotavlja, da so bile volilne enote oblikovane smiselno. Če pogledamo v Kamniško-zasavsko pokrajino, ki je že samo območje te pokrajine nenaravno in na to opozarja tako stroka kot tudi nekateri tisti, ki bodo v tej pokrajini zagotavljali interese prebivalcev. Če omenim kar bivšega državnega sekretarja in ministrovega strankarskega kolega, ki je tudi sam bil akter pri oblikovanju te pokrajine, opozarja, da njegova občina Litija ne more biti v volilni enoti skupaj z občino Zagorje ob Savi. Menijo, da občina Litija in občina Šmartno pri Litiji zaradi umeščenosti v volilno enoto skupaj z občino Zagorje ob Savi ne bosta enakomerno zastopani v 39- članskem pokrajinskem svetu Kamniško-zasavske pokrajine. Takšnih cvetk je v tem zakonu še več in bi ga bilo treba resno vzeti pod drobnogled ter glede na pripombe, ki so prispele v Državni zbor, še enkrat premisliti, kako oblikovati volilne enote. Predsednik Vlade nas je pozval, da naj sprejmemo tudi ta zakon, ker ga bomo lahko kasneje popravljali. Socialni demokrati pa izhajamo iz stališča, da če že gradimo novo hišo, v tem primeru pokrajino, jo gradimo zato, da bomo v njej prijetno prebivali in si izboljšali kvaliteto življenja, ne pa zato, da bomo s selitvijo hiteli, po vselitvi, po oblikovanju pokrajin pa se ukvarjali z ugotavljanjem napak in popravljanjem le-teh. Takšna dejanja so neodgovorna, še manj pa je odgovoren predsednik Vlade, ki s takšnim neodgovornim dejanjem spodbuja nas, poslanke in poslance.
Zahvaljujem se gospodu Bojanu Kontiču, ki je podal mnenje Poslanske skupine Socialnih demokratov. Prosim gospoda Milana Petka, da poda mnenje v imenu Poslanske skupine LDS.
Podpredsednik, hvala. Kot je bilo rečeno, mi smo se danes v razpravi v glavnem orientirali na zakon, ki smo ga obravnavali pred tem zakon, to je Zakon o ustanovitvi pokrajin, in tam je tudi Liberalna demokracija Slovenije povedala, da takšnega zakona ne namerava podpreti. Iz tega izhajajoč je tudi razprava o Zakonu o volilnih enotah za nas v tem trenutku brezpredmetna, saj ta zakon bazira na teh 14-ih pokrajinah, torej temelj je z našega zornega kota napačen. Zakon, sicer tehnično primeren, dopušča razpravo o tem, da nekatere volilne enote niso ustrezno oblikovane, vendar v LDS-u smatramo, da je to danes nepotrebno, da je potrebno počakati na končno odločitev o številu pokrajin in šele takrat govoriti o tem zakonu. Zaradi tega torej v nadaljnji razpravi ne sodelujemo.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Martin Mikolič v imenu Poslanske skupine Nove Slovenije.
Hvala za besedo. S predlaganim zakonom bomo določili število in območja volilnih enot ter število članov, ki se po posameznih volilnih enotah volijo na prvih volitvah v pokrajinske svete. Da bi se zagotovila kar najbolj enakomerna zastopanost posameznih območij v pokrajinskih svetih, so volilne enote oblikovane tako, da se en član sveta voli na približno enako število prebivalcev. Predlog zakona določa volilne enote za volitve v prve pokrajinske volitve, nato bodo lahko pokrajine to področje urejale samostojno, kot to določa predlog zakona o pokrajinah, za kar v poslanski skupini menimo, da je dobro. Predlog zakona o pokrajinah določa število členov pokrajinskih svetov glede na velikost pokrajine, od 33 do 55 in liho število članov pokrajinskega sveta. Osnovna enota za določitev volilnih enot je občina. Pri velikih slovenskih mestih so v nekaterih primerih območja volilnih enot določena po četrtnih in krajevnih skupnostih. Volilne enote so se v največji možni meri oblikovale v smislu enote, saj gre pri pokrajinah za lokalne skupnosti, ki bodo odražale interese prebivalcev na svojem območju, kar menimo v naši poslanski skupini, da je dobra rešitev. V Poslanski skupini Nove Slovenije bomo pri nadaljnjem sprejemanju tega zakona, se pravi, do druge obravnave, zelo pozorno proučili tudi še pripombe lokalnih skupnosti do določitve števila in območij posameznih volilnih enot. V Novi Sloveniji si bomo prizadevali, da bomo zagotovili enakomerno zastopanost vseh delov posameznih pokrajin tako, da ne bi prihajalo do dominacije regionalnih središč na račun ostalega dela pokrajine. S tem, da se zavedamo, da je najmanjše število svetnikov v eni volilni enoti pet, kar pomeni, da ne bo ravno vsaka občina mogla biti, kar tudi dejansko je sedaj v zakonu, volilna enota. Zato je dobro, da Zakon o volitvah pokrajinske svete omogoča, da volivci med kandidati, ki so jih predlagale politične stranke ali samo volivci, s podpisi zberejo tistega, ki mu bolj zaupajo in mu dajo prednostni glas, se pravi, preferenčni glas, ter tako izvolijo tudi kandidate iz manjših občin. V Poslanski skupini Nove Slovenije menimo, da je predlagan zakon primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marjan Drofenik v imenu Poslanske skupine SLS. Prosim.
Spoštovani predsedujoči, spoštovani minister s sodelavci, poslanke, poslanci! Pri pregledu Zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete smo v Slovenski ljudski stranki prišli do sklepa, da je število volilnih enot, število svetnikov v volilnih enotah, kakor skupno število svetnikov v pokrajinskih svetih med 33 in 55 svetniki, v odvisnosti od velikosti pokrajine, primerno. Po pregledu posameznih pokrajin in volilnih enot ugotavljamo, da je predlagano število svetniških mest znotraj pokrajine po volilnih enotah približno enako. Seveda so tu in tam neka odstopanja, mislim pa, da bi te zadeve bilo možno v kasnejšem postopku tudi nekako logično prilagoditi. Menimo tudi, da so meje, ki opredeljujejo volilne enote, v glavnem definirane po skupinah občin, ki predstavljajo neke zaključene gravitacijske enote. Tudi tukaj se zna zgoditi, da bo kdo opazil, da kakšna zadeva ni čisto taka, kot bi naj bila, vsaj po njegovem mnenju, in menimo, da je možno v kasnejši razpravi in odločanju tudi te stvari korigirati, da se odpravijo nekatere mogoče nelogičnosti. Pri tem bi tudi pripomnil, da se nekje dogajajo zadeve, da so si mogoče nekateri občinski sveti premislili in bo potem v razpravi potrebno umeščanje nekaterih robnih območij prestaviti iz ene pokrajine v drugo pokrajino in seveda tudi v tem zakonu to spremeniti. Slovenska ljudska stranka bo predloženi zakon podprla in o njem tudi še aktivno sodelovala pri spreminjanju. Hvala
Hvala lepa. Gospod Vili Trofenik v imenu Poslanske skupine Zares. Izvolite, prosim.
Hvala za besedo. Zakon o volilnih enotah je seveda posledično odvisen od dveh zakonov: od tistega, o katerem smo prej na široko razpravljali, to se pravi, o Zakonu o ustanavljanju pokrajin, in seveda tudi od Zakona o volitvah v pokrajinske organe, o katerem smo razpravljali že nekaj časa nazaj. Seveda logična posledica je, da se slabosti tako enega kot drugega zakona rezultirajo v tem tretjem, ki bi logično moral spremljati seveda v nekem drugem vrstnem redu sprejemanja teh zakonov oziroma obravnave Zakona o volitvah. Pa še nekaj drugo se rezultira v tem zakonu, še ena slabost, in sicer ta nesrečna pretirana razdrobljenost na prvem nivoju lokalne samouprave. Res je, da v pokrajinski svet ne bodo delegirale občine, vendar rezultati volilnega zakona, rezultati delitve pokrajin oziroma njihovo število in rezultati pretirane razdrobljenosti občin bodo pripeljali do bridkih razočaranj, da posamezna območja, ne govorim o občinah kot inštitucijah ali lokalni skupnosti prvega nivoja, ampak območja posameznih občin ne bodo imela zastopnikov v regionalnih svetih. To bo bridko razočaranje, ker javnost pričakuje ravno obratno. Seveda temu bi se lahko v večji meri izognili tako, če bi presodili še enkrat ali takrat, ko se je odločalo, da je v volilni enoti spodnja meja pet svetnikov, ki se jih voli, kot tudi če bi sprejeli kakšen drugačen sistem volitev v pokrajinske svete. Mi sami smo takrat predlagali neko rešitev po izkušnjah iz Evrope, vendar ni bilo politične volje, niti da bi kaj bolj zbrano poslušali tisti predlog, kaj šele, da bi ga sprejeli. Seveda ne zdrži resne kritike, da moram tako reči, argument, da je ta delitev na volilne enote tako kvalitetno pripravljena, da zavestno preprečuje lokalne centralizme ali regijske centralizme. Za ljubega boga, dejstvo je nekaj drugega, da so razen Ljubljane vsa ta regionalna središča tako šibka tudi po številu prebivalstva, da ni nobene bojazni, da bi se to lahko zgodilo, razen če bi zavestno nekdo protežiral. Toliko že moramo biti pošteni, če te podatke zelo elementarno preberemo, tako kot so dejansko zapisani. Seveda se je zopet treba vrniti na Zakon o volitvah, ker je to tesno povezano, ne zato, da bi zavestno kršili poslovnik. Je pač težko bilo argumentirati, zakaj imamo mi najnižje število svetnikov v pokrajinskem svetu - 33, najvišjo - 55. To ni toliko problematično. Da je pa med dvema pokrajinama, ki imata razmerje števila prebivalcev 1 proti 2, razlika v dveh svetnikih, kot je primerno Savinjsko-šaleška pokrajina kot najmanjša s triintridesetimi svetniki, potem bom pa vzel z drugega konca, Goriško, ki pa ima malo manj kot dvakrat, pa ima 37. Imate pa primere tudi, ko so samo za dve razlike. Tu kaže na ene proporcije. To bi lahko razvijali naprej na polje stroškov in podobno, pa ne bom tega izvajal. Če malo statistično pogledamo in če gledamo interval razpona, na koliko svetnikov oziroma prebivalcev se voli svetnik v posamezni regiji, predvideni s temi zakoni, lahko ugotovimo, da v % izraža interval med najnižjim številom prebivalstva, ki pride v isti regiji na enega svetnika v neki volilni enoti, in najvišje v Celjski, je ta interval 43%. Še enkrat poudarjam, to je razlika med zgornjo in spodnjo mejo. Dolenjsko-belokranjski 18, Gorenjski 46, Goriški 72, Istrsko-kraško dopustnih 10, Kamniško-zasavska 30, Koroška 9, Ljubljanska 31, Notranjska 5, Posavka 4%, Prekmursko-prleška 12, Ptujsko-ormoška 27, Savinjsko-šaleška 27, Štajerska 31. Za tako stanje seveda ni nobenega opravičila. In da po nepotrebnem ne izgubljamo časa, ker nismo podprli in ne nameravamo podprti ne Zakona o ustanavljanju pokrajin in ne Zakona o volitvah organov pokrajin iz že takrat povedanega in še delno ponovljenih razlogov, je seveda logično, da rezultante teh dveh zakonov, to je Zakon o volilnih enotah, ne moremo podprti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Ivan Jelen v imenu Poslanske skupine DeSUS. Prosim.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Kolegice in kolegi, gospod minister. Poslanska skupina DeSUS bo predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete podprla. Z ustanovitvijo pokrajin je le-tem potrebno omogočiti izvedbo prvih volitev pokrajinskih svetov, kar je namen tega zakona. Cilj zakona je določitev števila volilnih enot in število članov, ki se volijo. Osnovno načelo pri tem je bilo, zagotoviti čim bolj enakomerno zastopanost posameznih območij in čim manjše razlike glede števila volivcev in kandidatov v posameznih volilnih enotah, ob upoštevanju velikosti pokrajin. Tako je poglavitna rešitev zakona določitev volilnih enot po predlaganih pokrajinah. Na vprašanje, ali je glede na napovedane cilje, načela in poglavitne rešitve zakona tudi dovolj dobro pripravljen, moramo odgovoriti pritrdilno. Res pa je, da se ni mogoče izogniti pripombi, da so posamezne rešitve nekoliko tendenciozno obarvane in da imajo sledi političnega nasilja nad stroko. V tem smislu opozarjamo na nedosledno določitev bolj enakih volilnih enot, ali bolj izenačenem številu volivcev v posamezni volilni enoti. V Štajerski pokrajini bo v eni volilni enoti izvoljen svetnik na 4.300 volivcev, v drugi na primer Savinjsko-šaleški na manj od 2.000 volivcev. Take razlike bi kazalo vsaj kasneje bistveno ublažiti. Prav tako je mogoče ugotoviti, da imajo nekatere občine že vnaprej zagotovljeno izvolitev svojih predstavnikov v pokrajinski svet, nekatere pa so lahko že vnaprej izločene. Res je, da bo po ustanovitvi pokrajin in izvolitvi prvih svetov mogoče za naslednje volitve stvari dovolj spreminjati, vendar opozarjamo, da bo o potrebnih spremembah in smiselnih izboljšavah odločitev v rokah večine, izvoljenih prvič. Gledano v celoti pa si zakon seveda zasluži podporo, saj je v paketu vseh, ki voz ustanavljanja pokrajin potiskamo naprej in ga bomo poslanci DeSUS-a zato tudi enotno podprli. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Srečko Prijatelj v imenu Poslanske skupine SNS.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Kolegice in kolegi! Posiljeno in preuranjeno je to v bistvu izsiljevanje pokrajinske zakonodaje. To je bilo danes že izrečeno ob prvem paketu zakona, ki smo ga sprejemali, in zato ne bo odveč, če to povemo še enkrat. Jaz verjamem, da tudi ta zakon ne bo dobil potrebne podpore in prav je tako. Vlada Republike Slovenije meni, da bi za te volitve v pokrajinske svete moralo zadoščati 3 milijone in pol evrov in seveda če pogledamo, kaj so bile zahteve stroke, kakšne so bile zahteve javnosti, kakšne so bile zahteve občin, ki so spregledane. Občine so zahtevane usklajevanje, odpravo vseh zakonskih in večjih neskladnosti in potem nek izoblikovan predlog, ki bi šel v proceduro sprejema. Zavedati se je potrebno, da imamo danes vaške skupnost, da imamo krajevne skupnosti, mestne četrtne skupnosti, občinske svete, svete občin, Državni zbor in še Državni svet in sedaj dobivamo še pokrajino. To je pravilno, seveda je pravilno, če se bo prenos pooblastil in zaposlenih, pa tudi denarja, torej finančnih sredstev, preselil iz budžetov ministrstev na pokrajine. Ali se bo to zgodilo? Spoštovani minister, jaz bi prosil, če mi lahko odgovorite na tri vprašanja. Še enkrat sprašujem: Ali bo Vlada Republike Slovenije bila toliko vztrajna in bo insistirala, da v bistvu se vsa državna birokracija, 4000 ljudi, ki danes delajo po različnih ministrstvih, preseli v bodoče pokrajine? Torej, ali se bodo ti ljudje, ki danes delajo v Ljubljani, preselili v Trbovlje, Hrastnik, Zgornjo Kungoto, ne vem, Sežano, Koper in tako naprej sorazmerno na velikost pokrajine? Ali bomo to dejstvo spregledali in zaposlili nove ljudi, uvajali novo birokracijo? To bi želel jasno, da mi odgovorite, ker to je zelo pomembno. Potem verjamem, da drugo leto ne boste govorili, da imate proračunski presežek, če boste to storili, zaposlili nove dodatne ljudi. Spoštovani minister, kaj boste storili, če bo večinsko mnenje županov Primorske zahteva po enotni Primorski. Tudi na ta zakon bom sam vložil k 6. členu amandma, ker se ne strinjamo s posiljenim imenom, ki izpušča Primorsko. Istrsko-Kraško pokrajino ste jo imenovali. To je izmišljeno ime. In glede na to, da sem sam pobudnik - vsem županom sem napisal pismo, naj odločajo o tem, ali bodo na svojih svetih dali na glasovanje zahtevo po enotni Primorski, teritorialno enotni, kajti le takšna je lahko tudi po sklepu primorskih poslancev teritorialno zadostna, gospodarsko močna in, kar je najbolj pomembno, tudi univerzitetno uspešno. Če se to zgodi, ali boste to dejstvo spregledali? Kaj boste storili? In nenazadnje, napaka je bila storjena takrat, ko ste več kot 150 občin pozvali k podajanju predlogov za imena sedežev pokrajin, iz tega konteksta ste potem izvzeli to kot dobro in usklajeno, se znali pohvaliti pred javnostjo, kasneje pa, spoštovani minister, ste nam iz neznanih razlogov spreminjali imena, prvotne predloge, določbe pokrajin, spreminjali ste torej tisto, kar je že nekako bilo usklajeno, za kar ste že dosegli konsenz. Zakaj? Te stvari me seveda zanimajo. Če vam danes uspe, posledično na prvi zakon pa spraviti skozi proceduro tudi drugi zakon, potem morate odgovoriti tudi na to: Kaj bo, ko boste imeli pred sabo referendum? Jaz sem vam že pri prvem zakonu povedal, da bo Primorska zahtevala referendum. In mi ga bomo imeli in dobili boste tudi predlog enotni Primorski. Ali boste spreminjali ta zakon, če ga bomo sprejeli? Zelo na široko vas sprašujem: Ali ste pripravljeni sploh prisluhniti večinskemu mnenju prebivalcev neke pokrajine? Če ste, potem pomeni da to, kar imamo danes pred sabo, ni usklajeno, kajti njih niste poslušali. Niste poslušali tudi Pravne fakultete, niste poslušali strokovnjakov, in ti strokovnjaki so se vam tudi dejansko v odprtem pismu Fakultete za javno upravo pritožili. Spregledali ste jih, napisali ste nekaj po svoje, skrpucalo, ki je bilo usklajeno z vašimi podeželskimi župani, ki hoče vsak imeti svoj fevdek. In to je danes predlog zakona. Lepo vas prosim, da mi odgovorite na ta vprašanja. Kdo bo odgovarjal, če bo to sprejeto, za nastale stroške? Ste jih pripravljeni prevzeti vi? Ti stroški seveda ne bodo majhni. Referendum vemo, koliko stane. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Sašo Peče v imenu Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Prosim.
Spoštovani prisotni. Bolj ko človek posluša današnjo razpravo, pa naj si bo v okviru prejšnje točke ali te točke, verjamem, da se ustvarja, pa že prej sem rekel, ena iluzija. Kaj sploh počnemo z omenjenim zakonom, če lahko vklopimo tisto sposobnost in dialog v povezavi s tem zakonom povežemo s tem dialogom, ki smo ga imeli v povezavi s prvo točko, torej Zakonom o ustanovitvi pokrajin. Ni ga bilo predstavnika Vlade ali tistih, ki podpirajo tovrstno vladno zamisel, ki ne bi rekel v svojem nastopu, nenazadnje tudi minister: "Mi smo odprti, poslušamo vsako pripombo, pripravljeni smo zakone spremeniti. Samo od vas, ki temu projektu nasprotujete, je odvisno, ali boste konstruktivno sodelovali ali ne." In sedaj smo pri osnovnem vprašanju: Kaj je konstruktivno sodelovanje za Vlado Republike Slovenije? Iz dosedanjega podajanja stališč posameznih političnih strank in nenazadnje iz vsebine zakona, ki je danes pred nami, lahko zelo kritično spregovorimo ali bolje rečeno zelo realno spregovorimo, da je za vlado sprejemljiv dialog samo kimanje. Prikimavanje tako imenovanim vladnim idejam. Če so nas v okviru prvega zakona še zmeraj prepričevali v možnost dialoga, o spremembah predlaganega zakona, glede na to, da govorimo o prvi fazi zakonodajnega postopka, vidimo, da je minister Žagar zavajal, vidimo, da ste zavajali vsi vi, ki ste govorili o tem, da je možno zakon v nadaljevanju še izpopolnjevati oziroma nadgrajevati. Zakaj? Enostavno zaradi tega, ker v zakonu, ki je danes pred nami, točno določate meje vseh 14-ih bodočih, pa iskreno upam, da jih ne bo, torej 14 pokrajin. Natančno določate meje omenjenih pokrajin in s tem onemogočate, da bi sploh spremenili Zakon o ustanovitvi pokrajin. Gre enostavno za metanje peska v oči, ampak to na tisti cenen način, ki bi ga lahko morebiti spregledal samo tisti, ki zakonskih besedil nima pred seboj. Kdorkoli ima pred seboj zakonsko besedilo, in poslanci ga imamo vsi, ve, da Vlada Republike Slovenije kot predlagateljica ni pripravljena narediti koraka nazaj, ali bolje rečeno, koraka naprej v dojemanju komunikacije. Če se dotaknem, po moji oceni ali po oceni Poslanske skupine nepovezanih poslancev, imenovanih Lipa, dovolite, da izpostavim tiste najbolj v oči vpijajoče podatke iz predloga zakona, ki ga obravnavamo v dani situaciji danes in tukaj. Na predlog Vlade Republike Slovenije imamo v okviru slovenskih pokrajin predlagano pokrajino s skoraj 400 tisoč prebivalcev. 400 tisoč prebivalcev na eni strani in na drugi strani nam ta ista vlada, torej Vlada Republike Slovenije, predlaga tudi pokrajino z 61 tisoč prebivalci. Torej 400 tisoč prebivalcev v eni pokrajini in v drugi pokrajini 61 tisoč prebivalcev. Oprostite, iskreno mislim, da se norčuje tisti, ki bo potem rekel, da bosta ti dve pokrajini enakovredni, kar se tiče splošnih nalog, splošnega načina financiranja in v odnosu komunikacije z Vlado Republike Slovenije, ki bo še kako potrebna. Kajti če bo nekdo zatrdil enakovrednost vsebinsko pokrajine, ki ima 400 tisoč prebivalcev, in pokrajine, ki ima 60 tisoč prebivalcev, gospe in gospodje, v tem primeru enakosti že iz naslova opravljanja nalog in iz naslova prejetih finančnih sredstev ne more biti. To je približno tako, kot sem nekaj dni nazaj poslušal enega izmed vas, vladajočih poslancev, ko mi je bilo rečeno, da pa lahko čisto vsak slovenski župan pride v trenutku do predsednika Vlade, če le izkaže ta interes. Ampak dejstva so drugačna. Do predsednika Vlade zelo težko pride že župan največje mestne občine v Sloveniji, Ljubljana, kaj šele nek župan, ki morebiti ne sedi tukaj notri in ima istočasno funkcijo župana in poslanca. Takrat ima srečo in ga mogoče vidi enkrat na mesec, ko se sprehodi po tej dvorani in mu pomaha. Ampak enakosti, gospodje in gospe, s tega naslova ni. Prej je bilo rečeno o razvojni naravnanosti posamezne regije ali bolje pokrajine ali bolje rečeno, o BDP-ju na prebivalca v okviru posamezne pokrajine, češ, kako se bo sedaj vse to, če dvignemo roke jutri, BDP pa naenkrat na prebivalca porazdelil enakomerno. To je bil "mesage" ali pa vsebina sporočila, ki nam ga daje minister ali po drugi strani nekateri vladni predstavniki. Ampak če samo pogledamo zemljepisno razdelitev omenjenih predvidenih pokrajin, vidimo, da Vlada žal lahko teži tudi k nečemu drugemu: da bo imela uspešne pokrajine in bo imela, žal, neuspešne pokrajine. Vmes pa bo nastopal tampon, ki bo onemogočal komunikacijo, in tisti tampon, ki bo vzporedno bil krivec za nadaljnji ne razvoj posameznih pokrajin. Če sem govoril o različnosti na podlagi števila prebivalcev, še enkrat bom poudaril, 400.000 naproti 60.000, in to samo v okviru štirinajstih predlaganih regij, potem dovolite, da izpostavim tudi zasedenost tako imenovanih pokrajinskih svetnikov. Jaz sem v dopoldanskem času, mislim, da sem vam naštel približno dvanajst nivojskih svetnikov, ki jih že tako ali tako imamo v Republiki Sloveniji. Torej tistih, ki naj bi že od nekdaj, od leta 1994, na podlagi svojih administrativnih pristojnosti, ki izvirajo iz Zakona o lokalni samoupravi ali katerega koli drugega zakona, skrbeli za preprečevanje centralizma. Koliko jim je to uspelo od leta 1994, vemo vsi. Verjetno tudi minister ve, da jim ni uspelo, in pa predsednik Vlade. Predsednik Vlade je izjavil, da tisti, ki ne bo podprl tovrstne vladne zamisli dodatni strankarsko-administrativni dejavnosti bo proti decentralizaciji in bo bil za centralizem. Je podatek, da bomo imeli v neki pokrajini pa jih namenoma ne imenujem, ker nočem izpasti pristranski, 55 predstavnikov ljudi, prebivalcev omenjene pokrajine, v drugi pa bomo imeli 33 predstavnikov v pokrajinski osnovni organizacijski obliki. Gospodje in gospe, predvsem pa vam na ministrstvu, ali ne veste, da so že danes na podlagi dvestodesetih občin, mestni sveti, pa bom tokrat izpostavil moje mesto, mesto Maribor, 45 svetnikov. In kaj se nam bo zgodilo, da bo samo eno mesto imelo več svetnikov kot pokrajina. Ali je to logično? Pristojnosti nekje bodo, tako kot Vlada pravi, čeprav jaz ne ocenjujem, da je tako, bomo imeli pokrajino s 33 svetniki, pod to pokrajino pa bodo celo občine, ki bodo imele več kot 33 svetnikov že iz naslova osnovne lokalne samouprave. Kam vodi ta vladni način razmišljanja? Kolega Jerovšek, dovolite, da dokončam. Hvala. S tega mesta moram izpostaviti še dve stvari. Mislim, da je govornik pred menoj že izpostavil, da s predlagano zakonsko rešitvijo, za katero lahko nedvoumno rečemo, da je izjemno slaba, za katero lahko brez dvoma rečemo, da je uperjena v ustvarjanje pokrajin zato, da se bo lahko nekdo čez osem mesecev tolkel po prsih in rekel, jaz sem speljal pokrajinsko zakonodajo. Ko se ga bo sicer vprašalo, kje pa je vsebina te pokrajine, bo verjetno politično v obliki nekega pamfleta brezvsebinsko tudi odgovoril. Ampak zanimiv podatek v tem razmerju in posebej glede na to, da sem slišal marsikaterega vladnega predstavnika, da je rekel, da je cilj tega zakona, citiram: "Enakomerna zastopanost prebivalcev posamezne pokrajine je cilj tega zakona". In ta isti gospod je tudi rekel, da je ta cilj v okviru tega zakona zasledovan in celo uresničen. Pa naj bi bil podatek, da v eni izmed volilnih enot, ki se imenuje celo Logatec, bo za enega svetnika oziroma za enim svetnikom bo 1.962 prebivalcev omenjene pokrajine. Ne daleč stran, ker je Slovenija majhna, bo za enim pokrajinskim svetnikom moralo na podlagi tega zakona stati 8.039 prebivalcev. Če pogledamo sedaj razmerje, da bo en pokrajinski svetnik na podlagi tega zakona pokrival 1.858, ta mislim, da pokriva najmanj prebivalcev, drug svetnik bo pa pokrival iz tega naslova 8.039. Kdo potem lahko izmed tistih, ki so zakon prebrali, trdi, da omenjeni zakon, ki je pred nami, izpolnjuje cilj enakomerne zastopanosti. Enakomerne zastopanosti koga? Če smo ugotovili, da ni enakomernosti v številu prebivalcev posamezne pokrajine, da so odmiki, od 400.000 prebivalcev vse do 60.000 prebivalcev, če smo ugotovili na podlagi vsebine zakona, da so volilne enote, kjer na enega svetnika pride malo manj kot 2.000 prebivalcev in so volilne enote, kjer na enega pokrajinskega svetnika pride preko 8.000 prebivalcev, če smo ugotovili razlike in v financiranju in v obsegu izvajanja posameznih nalog. Gospodje in gospe, ta zakon je izpeljanka prejšnjega zakona. In če je bil kdo realno gledano v dvomih o nekvalitetnosti prejšnjega zakona, mu mora vsebina tega zakona dati dovolj jasen signal, da je paket, ki nam ga vlada sicer ponuja pod lepo zvenečimi besedami: pokrajine, so res lepo zveneča imena zelo prazna vsebina, ki nikoli v taki obliki ne more zaživeti. Meni je žal, da minister Žagar ali da ministru Žagarju ni uspelo pripraviti kvalitetnejše zakonodaje. Ampak razlog za sprejem ne sme biti v imenu ali naslovu zakona, ampak v njegovi vsebini. V Sloveniji smo imeli še preveč, in še zmeraj imamo, praznih zakonov z lepimi besedami. Mislim, da je bil včeraj, zakon o pacientovih pravicah, kjer bi nekdo, ki pogleda samo zakon, rekel, ja, seveda, to pa je najboljši zakon. Ampak je prav tako prazen zakon. Ne smemo si kot kredibilna ali pa če težimo h kredibilni veji oblasti, zakonodajni veji oblasti dopuščati, da sprejemamo, aplavdiramo in stojimo pred tovrstnimi praznimi zakoni. Številke, ki sem jih podal med svojo razpravo v imenu Poslanske skupine nepovezanih poslancev, so številke iz predloga zakona. Nobena številka ni plod mojega izračuna. Nobena številka ni plod razprave katerega koli izmed vas. Ampak vse številke so povzete iz zakona. Zakona seveda ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospod Franc Pukšič. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Minister s sodelavci, kolegice in kolegi. Predlog zakona o volitvah v volilnih enotah v prve pokrajinske svete je pripravljen tako, kot se pač takšna zakonodaja pripravlja. Na isti način je bil tudi pripravljen predlog zakona o volitvah v občinske svete. Sam zakon pa seveda daje možnost, da bodo volilne enote za volitve v prve pokrajinske svete, nato pa bodo lahko pokrajine to področje urejale samostojno, kot določa Predlog zakona o pokrajinah. Tudi občinski sveti po prvem konstituiranju v skladu z zakonom o ustanovitvi kasneje lahko spreminjajo volilne okraje in število svetnikov. Tako bo možno to tudi v pokrajinski zakonodaji. Število pokrajinskih svetnikov od 33 do 55 in volilni okraji so tako narejeni, da je enako število svetnikov približno na enako število prebivalcev v posamezni pokrajini. Če bi samo to primerjali z izvolitvijo oziroma z zakonodajo o volitvah v Državni zbor, ugotovimo da je na pokrajinski ravni, čeprav so seveda pokrajine različne, različno velike, različno je število prebivalcev, bistveno težje narediti, kot pa na državni ravni, kjer imamo osem volilnih enot in v vsaki volilni enoti po enajst volilnih okrajev. Navedbe nekaterih poslancev pred mano so, milo rečeno neumne. Iz državnozborskih volitev se vidi, da ima recimo samo Zasavje v treh volilnih okrajih nekoliko več volivk, kot pa recimo Slovenska Bistrica. Ali drugače povedano, poslanec iz Slovenske Bistrice, moj kolega Jožef Jerovšek, bi moral potem imeti trikrat glas napram kolegu poslancu gospodu Potrču, ker njegov volilni okraj ima trikrat večje število prebivalcev, kot pa volilni okraj gospoda Potrča. Zato delati takšne primerjave na regionalni ravni, med regijami, je neumnost. Delati takšne primerjave na državni ravni je pa popolnoma logično in je jasno, zakaj so bili volilni okraji tako narejeni na državni ravni in zakaj prav v Zasavskem delu. Jaz sem globoko prepričan, če sprejmemo, kar je nujno potrebno, tudi Zakon o volitvah v pokrajinske svete, da bodo potem statistični podatki gibanja tako delovnih mest kot višine bruto domačega produkta na prebivalca, tisti, ki bodo delali po 10-ih letih primerjavo, kot jo imamo mi sedaj tu narejeno, bodo te tabele bistveno drugačne. Ker enostavno verjamem in zaupam ljudem na terenu, ker se zavedam, kot se tega zaveda tudi predsednik Državnega sveta gospod Blaž Kavčič, ki ni iz Slovenske demokratske stranke ali ni iz katere od političnih strank, ki so v koaliciji, ampak iz Liberalne demokracije, ki je kot predsednik Državnega sveta jasno zapisal, da govorimo o politiki možnega, ne o politiki idealnega. In sam pravi tudi takole: "Ko smo govorili o nalogah, v bistvu poznamo v prostoru med občino in državo tri kategorije nalog, pri katerih računamo na pokrajine. In bistveno ni toliko, kaj te naloge bodo, bistveno je, da skupaj z nalogami gredo tudi viri." In zaveda se, in tako pravi tudi v svojem zaključnem delu: "Kakovostno reševanje življenjskih vprašanj v Sloveniji presega možnost razreševanja teh vprašanj brez postavljenega pokrajinskega nivoja." Brez postavljenega pokrajinskega nivoja, kolegice in kolegi, bodo te tabele še vedno tako grozeče, kot so sedaj, ko vidimo, da je bil v šestih letih dvig ali povečanje števila delovnih mest v osrednji slovenski regiji za 30 tisoč, da pa celotna Koroška premore komaj 26 tisoč oziroma pomurska, koroška, zasavska, spodnjesavska, goriška, notranjska in obalno-kraška regija skupaj nimajo niti toliko delovnih mest, kot jih zmore osrednja slovenska regija. Bojim pa se, da ima tudi velika večina poslank in poslancev pri sebi resne težave, ker se zaveda, ker ve, ker pozna podatke, da je potrebno sprejeti regionalno zakonodajo, ampak ker so navodila nekaterih posameznikov, ki nedvomno imajo korist od tega, vendar jih je zelo malo, prebivalke in prebivalci, upokojenci, delavci in tako dalje v osrednji ljubljanski regiji nimajo nobene koristi. Nekateri posamezniki pa jih imajo in te koristi so očitno tako velike, vplivi teh ljudi pa na nekatere politične stranke tudi tako močni, da zavirajo to regionalizacijo in zadržujejo oziroma želijo obdržati svojo centralizacijo. Jaz verjamem, da nam bo uspelo to zakonodajo in tudi če je potrebno, možno je vedno v amandmajski obliki v drugem branju še spreminjati tako število svetnikov volilnih pokrajin in tako dalje, jasno v nekih okvirih. Mi bomo seveda to zakonodajo podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Srečko Hvauc. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Jaz se strinjam s tem, da je zakon, ki ga obravnavamo pri tej točki, tesno povezan s prejšnjim zakonom. Pa ne samo tehnično, kot se je izrazil v začetku minister, ker je vsebina tega zakona povezana tudi z določitvijo pokrajin, ampak tudi glede samega sprejemanja in izvajanja. Če prejšnji zakon ne bo sprejet, potem s tem zakonom enostavno nimamo kaj početi. Zato sem seveda še vedno pod vtisom razprav pri prejšnjem zakonu, kjer smo ugotavljali, da nekateri pač ne mislijo resno s to dencentralizacijo, da sicer na načelni ravni vsi ugotavljamo razlike in potrebo po zmanjšanju teh razlik, ko pa pridemo do konkretnih dejanj, pa je sto različnih razlogov, da zakonodaje ne bi podprli. To kaže na neko dvoličnost, na nek pristop, ko zaradi nekih političnih razlogov, nekih osebnih interesov, političnih kalkulacij delamo škodo Sloveniji. Načelno govorimo, da podpiramo te spremembe, hočemo enakomerno razvito Slovenijo, po drugi strani pa zaradi nekih ozkih interesov enostavno zavračamo paket te zakonodaje. Tudi ne razumem nekaterih županov, ki tukaj sedijo, podžupanov, občinskih svetnikov, ki poleg tega, da zastopajo Slovence kot poslanci, zastopajo tudi lokalne interese. In vsaj del teh lokalnih interesov bi se dejansko moralo tudi izraziti skozi njihove razprave tukaj v Državnem zboru in v skrbi za tako lokalno naravnano zakonodajo, kot je ta paket, ki ga obravnavamo. Tudi me skrbi to, da ni neke iskrene volje za nadaljnjo izboljšavo teh zakonov. Saj zato imamo večstopenjski postopek sprejema zakonodaje, da lahko skozi prvo branje, skozi razpravo ugotovimo, kaj je pomanjkljivo, kaj se še da izboljšati, da potem v nadaljnjem postopku te stvari izboljšamo. Tu pa poslušamo takoj kategorično zavračanje, vsaj s strani opozicije, da je zakonodaja toliko slaba, da je sploh ne bomo podprli. S tem se pa ustavi zakonodajni postopek. To pomeni, še enkrat povem, to pomeni, da nekateri ne mislijo iskreno s tem, da bi želeli, da bi še nadalje izboljševali to, da bi še prispevali svoje predloge, konstruktivne predloge, da bi naredili korak naprej. Ko sem poslušal te razprave, nekateri govorijo, kaj vse je narobe, kaj vse je slabo v tej zakonodaji, ampak me v bistvu moti to, da je premalo konkretnih predlogov, kaj izboljšati. Nekateri v 13 letih niso izoblikovali jasnega stališča in se odločili, kaj je dobro in kaj ni dobro, ne v tistih 10 letih, ko ste imeli dejansko škarje in platno v svojih rokah in bi lahko sami to zakonodajo predlagali ter jo tudi izpeljali skozi postopek, ne v teh treh letih, ko se zelo intenzivno pogovarjamo o spremembi oziroma smo se pogovarjali o spremembi ustave in postavili tudi temelje za to zakonodajo, ki jo danes sprejemamo. Če se bolj osredotočim na ta zakon, ki ga obravnavamo pri tej točki, se pravi zakon o volilnih enotah za prve volitve v pokrajinske svete, pa bi najprej to, kar je kolega Pukšič pred menoj podobno razpravljal, hotel opozoriti na neke pomisleke glede enakomerne zastopanosti. Saj ne moremo mi pokrajine med seboj primerjati, mi moramo pogledati, da so vsi deli pokrajine znotraj pokrajine enakomerno zastopani. To je naš cilj, da ne pride do nove centralizacije na nivoju pokrajin, da imajo vsi deli pokrajin možnost, da izvolijo svoje predstavnike in da lahko ti predstavniki zadovoljivo zastopajo njihove interese. In če sem tukaj še bolj konkreten, če pogledam Štajersko pokrajino, iz katere prihajam, ta bo razdeljena na 8 volilnih enot, v katerih se bo izvolilo 49 svetnikov. V volilnih enotah bo različno število izvoljenih svetnikov, odvisno kako velike bodo te enote. Vseh se številčno ne da izenačiti, če hočemo, da so tudi tiste manjše občine, ki so, da se ne delijo, ampak da so znotraj ene volilne enote. Izjema so samo tiste največje mestne občine. Število prebivalcev na enega svetnika se v tej štajerski pokrajini giblje od 4.200 približno pa do 5.600 in še nekaj, kar kaže na to, da je vsaj približno za enega svetnika potrebno približno enako število prebivalcev. Drugo, kar se mi pa zdi zelo pomembno za to pokrajino, ki je po svoje nekako tudi specifična. Imamo en izrazit center. To je mesto Maribor, ki je politično, kulturno, zgodovinsko, in še ne vem kakšno, središče. Vse okrog so pa različne manjše primestne občine. Od Šentilja, Ruš, Oplotnice, Lovrenca, Lenarta, Hoče, Rače-Fram oziroma Hoče - Slivnica, Starše, Duplek in tako naprej. In strah, ki ga nekateri sejejo, da bomo z namenom, da bi decentralizirali državo, prišli do centralizacije znotraj pokrajin, jaz mislim, da v tem primeru to ni umestno. Vse te primestne občine, ki danes zaradi svoje velikosti ali pa majhnosti, kakor koli pač gledamo na to, niso same sposobne voditi nekih velikih projektov. Recimo komunalne infrastrukture pa še kaj. So enostavno premajhne. Same ne morejo nastopati na nekih razpisih za večje projekte, skupaj pa seveda bo to mnogo, mnogo lažje. Pa ne samo to. Tudi te primestne občine morajo sodelovati z Mestno občino Maribor. Morajo. In tudi sodelujejo. Ampak mislim, da to sodelovanje, to je praksa pokazala, je premalo koordinirano, premalo trdno. Če bodo skupaj, potem bodo ti projekti lahko bolj smelo zastavljeni, lahko bomo kandirali tudi za evropska sredstva, zbrali bomo več lastne udeležbe in tako naprej. S tega vidika jaz mislim, da je tako formiranje pokrajine umestno. Kar sem pa govoril potem okrog interesov mestne občine oziroma teh okoliških občin, če pogledamo, koliko svetnikov se bo izvolilo v tej okolici, bi, če tako na hitro preletim, to bilo tam okrog 28, 29, in iz Mestne občine Maribor pa 20, 21. Čisto popolnoma se ne da predvideti vseh rezultatov. To pomeni, da bodo lahko tudi te majhne občine ali pa manjše občine, ki so, uspešno zastopale svoje interese v tej pokrajini. To je pa tudi neka garancija za to, da do tega novega centralizma na nivoju pokrajin ne bomo prišli in da se bo taka organiziranost pokrajine izkazala kot potrebna in smiselna. Jaz bom seveda ta zakon podprl. Kljub temu da je zaradi obravnav in stališč nekaterih poslancev pri prejšnjem zakonu ta moj optimizem nekoliko manjši, kar se tiče ustanovitve pokrajin, ampak vsekakor mislim, da moramo vložiti vse napore za to, da bomo ta paket sprejeli, pa kakorkoli že bo. Hvala lepa za besedo.
Hvala lepa. Besedo ima gospa mag. Potrata.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister in sodelavec! Naključje je hotelo, da razpravljam po kolegu poslancu, ki prihaja iz iste pokrajine, v kateri naj bi v prihodnje živela tudi sama, pa vam bom skušala dokazati, da so moji pogledi na določitve območij nekoliko drugačni, kot so njegovi. Za začetek pa samo to, veste. Če kdo iskreno misli, to o kakovosti njegovih argumentov še čisto nič ne pove. Stvari, ki so postavljene v zakonu, so racionalne, morajo biti utemeljene in ko gledam zakon, o katerem sedaj razpravljamo, pogrešam argumentacijo za tiste trditve, ki v tem zakonu v uvodu stojijo. Jaz soglašam z gospodom ministrom, da je to zgolj tehnični zakon. Ta zakon vidim kot posledico onega prejšnjega, o katerem je toliko ur tekla razprava, ker gre samo za drobljenje znotraj posameznih pokrajin, znotraj katerih se bodo opravljale prve volitve. In po zagotovilih predlagatelja naj bi bila zagotovljena kar najbolj enakomerna zastopanost posameznih območij. Sedaj, ko gremo pregledovati te statistične podatke, kaj sedaj to pomeni. Ali zastopanost na celi ali zastopanost prebivalcev, kateri kriterij je bil odločilen? Če gledam s stališča Mestne občine Maribor, bo imela sicer med 49 predstavniki lahko 20, pa še mogoče kakšnega v eni od volilnih enot, kjer bo tudi del Maribora zastopan. Ampak to, ali bo zaradi tega kakovost odločanja in upoštevanja stališč posameznih prebivalk in prebivalcev področja, v katerem živijo, res najbolj optimalna, je pa drugo vprašanje, ki ga povezujem tudi z nekim drugim vprašanjem. Namreč, tukaj je v uvodnem besedilu zapisano, da so se volilne enote v največji možni meri oblikovale v smiselne enote. Kaj je sedaj to smiselna enota? Že prej sem povedala, smiselna enota bi lahko bila, recimo, delitev mestne občine na 4 volilne enote, pa ni v celoti Mestna občina Maribor zastopana v teh volilnih enotah. Če grem gledat, tako kot je bil prvotni predlagateljev namen, da se bodo volitve v pokrajine opravile hkrati z državnozborskimi volitvami, potem predstavlja zelo zelo veliko zamegljevanje nepokrivanje volilnih enot za pokrajine z nepokrivanjem z volilnimi okraji znotraj volilne enote, ki mi je blizu in ki jo, verjemite mi, kolikor toliko poznam. Tu se zato odpira prostor za zastavljanje vprašanj, kaj je vodilo predlagatelje k ravno takemu oblikovanju volilnih enot, zakaj so tako povezane kot so povezane. Številka mi dela še najmanj problemov, ker število članov je odvisno od števila prebivalcev. To je vsaj edini matematično izračunljiv podatek. Ampak od tod naprej so pa stvari zelo zelo pomembne. Po tem zakonu bodo opravljene samo prve volitve. Kako se bo zadeva urejala kasneje, bo stvar onega drugega zakona in pokrajinskega sveta, katerega odločitve bodo nedvomno izhajale iz volilne aritmetike prvih volitev v pokrajinske svete. In to je velika slabost. Jaz bi se drznila pokomentirati še eno stališče. Tu je napisano, da so se volilne enote, kot rečeno, v največji možni meri oblikovale v smiselne enote, saj gre pri pokrajinah za lokalne skupnosti, ki bodo odražale interese prebivalcev na svojem območju. Jaz bi pričakovala, da bi šli pri nastavljanju nove zakonodaje tudi bolj v smeri paritetne demokracije. Gospod minister zagotovo ve, o čem razpravljam, ker je sedaj med nami tudi poročilo, da ne smemo samo številčno nekaterih stvari zagotavljati, ampak da tudi moramo po kakovosti zagotavljati. Vsak ve, ki se kolikor toliko z načelom enakih možnosti ukvarjal, da se lahko vplivanje v zakonodajnem in odločevalnem postopku začne šele nad 30%. Kvota, ki je z drugim zakonom določena za volitve v pokrajinske svete, je za te prve volitve 25%. Dobro, saj lahko rečemo, da imamo v 51. členu volilnega zakona zapisano tudi načelo izmeničnega postavljanja pri 40%, kjer se ni, da rečem tako, "zadrgat" napako, ker mora biti izmenično, pa vemo, da 40% do konca ne bo šlo, ker je liho število, je vedno tisti spol, ki je na prvo mesto postavljen na boljšem, kot tisti spol, ki je postavljen na drugo mesto. Ne, to lahko izračunava. Pri petih, če se začne z moškim, so to trije moški in dve ženski. Jaz pa govorim o paritetni demokraciji. Dosti lepša slika je ali pa lepši dokaz za to, o čemer govorim, pa je to določilo o enakomerni zastopanosti spolov na prvih volitvah v 87. členu, če upoštevam listo s štirimi kandidati, kar je tudi mogoče, tam pa mora biti najmanj 25%. Vsak zna to izračunati, med štirimi bo samo ena ženska. Pri tem pa sploh ne odločamo o tem, kje mora ta ženska na listo biti uvrščena. In je zame zaradi tega to uvodno pojasnilo, da bodo upoštevana stališča, želje in zahteve ali kaj še hočem, da bodo odražale kar najbolje interese prebivalcev, jaz potem lahko iz tega izpeljem sklep, da vsaj po prvih volitvah interesi večinskega dela prebivalstva v državi Sloveniji ne bodo zastopani v tem primeru. Jaz ne pristajam na različne zgodbe, kako ženske sploh nočejo sodelovati pri odločanju, ker bi bilo treba samo malo drugačnih ukrepov se lotiti ali pa postopkov pri evidentiranju kandidiranju in še čem. Če nisem tu preveč, bi rekla, še bolj kritična, kot sem do zdaj že bila, jaz mislim, da Slovenija, ki se sicer zelo rada pohvali s tem, kako sledi evropskim trendom, zagotovo temu trendu zastopanja enakih možnosti, vsaj kar zadeva kakovostne postopke, ne sledi. Tu vidim eno od temeljnih slabosti predlagane zakonodaje, tisto, kar pa je v tem primeru ob tem izrazito tehničnem zakonu treba še enkrat poudariti na koncu, območja je narekovala volilna aritmetika. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Srečko Prijatelj, prosim.
Hvala, spoštovani predsedujoči. Poglejte, Slovenija ima dva milijona prebivalcev, malo več, in to je en večji hotel v Republiki Kitajski. Pa se gremo to, kar se gremo. Župani majhnih občin s tremi hišami, eno šolo in petimi gostilnami želijo imeti pokrajinsko zakonodajo takšno, kot jo imamo danes tu. Imamo izražanje interesov v vaških skupnostih, krajevnih skupnosti, mestnih četrtih, kot sem prej povedal, občinah, skupnosti občin, potem imamo občinske svete, da ne govorim Državni zbor, Državni svet in zdaj bomo imeli še pokrajino, pokrajino, ki ne bo usklajena s tem, kar so ljudje hoteli. Zakaj ne naredimo najprej neke deregulacije, potem pa reguliramo na novo lokalno samoupravo? Vsi ti organi, ki sem jih naštel, imajo izvoljene ljudi na neposrednih volitvah. In to je treba plačati. Razmerje tistih, ki ustvarjajo v državi, in tistih, ki so obešeni kot priveski na one, ki delajo, je ena proti deset. In zanimivo, ti ki ustvarjajo, nimajo pravico do dobička v podjetjih, ki ga ustvarijo, in nimajo pravice do dostojnega življenja. To je Republika Slovenija, ki je socialna država, v Ustavi piše. Spoštovani minister! Prej sem vam naslovil nekaj vprašanj. Jaz upam, da bom dobil odgovore na to. Poglejte, ob spreminjanju Ustave v juniju 2006, ko smo spremenili 121., 140. in 143. člen, kar je pogojevalo, da smo lahko začeli s pripravo te zakonodaje, ki jo imamo danes tukaj, kot neko skrpucalo v osnutku, smo se v Slovenski nacionalni stranki jasno zavzemali za to, da bi bila pokrajinska zakonodaja ustavna kategorija, kar bi preprečilo to, kar se je zgodilo pri občinah. Iz 56 občin je nastalo 210 občin. Kje imamo garancijo, da tudi pokrajine, ki že tako po evropskih merilih jih je za nas enormno preveč, kajti trend držav Evropske unije je zmanjševanje števila pokrajin, bodo rasle lahko kot gobe po dežju. Ali mi lahko to garantirate, da temu ne bo tako? Hvala ker me poslušate, gospod minister. Ne nazadnje bi vas rad vprašal tudi to. Če in kako se bo izboljšal položaj ljudi, ki danes živijo in že uveljavljajo interese v svojih, v vseh teh kategorijah, ki sem jih prej našteval, če mi lahko pojasnite, kakšna bo kvaliteta življenja, ki bo toliko boljša, ker bomo imeli tako pokrajinsko zakonodajo brez te deregulacije. In koliko bo to dražje, kot je danes? To me zanima, prosim.
Hvala lepa. Gospod minister, dr. Žagar, imate besedo.
Hvala za besedo. Jaz sem vsekakor dolžan nekaj odgovorov že od prejšnjega izvajanja, ker so mi bila postavljena vprašanja, čeprav niso ta vprašanja povezana s tem zakonom. To že moramo povedati. Mislim pa, da sem pravzaprav na vsa ta vprašanja že nekajkrat odgovoril, pa bom še enkrat. Kar zadeva pokrajine, če gledate in morate gledati celoten paket zakonodaje plus sklep, ki je bil tudi posredovan v Državni zbor in je povezan s prenosom finančnega okvira z nalogami, skupaj s kadri, to je iz državnega nivoja navzdol, potem je popolnoma jasno, da tukaj ni nove administracije, da s tega naslova ni novih stroškov in da tudi ni novih davkov. Treba je celotno zakonodajo pogledati, skupaj s tem sklopom. Je pa res, da mi nismo mogli pripraviti proračuna, ker je potrebno najprej formalno pokrajine ustanoviti. Je pa na podlagi projekcije proračuna za leto 2009 bila narejena ta analiza in bo potrebno potem umestiti oziroma pripraviti nov proračun za 2009, ki upošteva tudi formalno pokrajine, ko bodo ustanovljene. Ni novih stroškov, kot sem že omenil, in tudi ni novih davkov. Kar zadeva eventualno dodatnih stroškov, so iz naslova organa. S tem se lahko strinjamo, vendar smo si v Sloveniji izbrali parlamentarno demokracijo, jaz osebno se strinjam, da je to demokracija, ki je prava, ki je tukaj v Državnem zboru, ki jo imamo v tem trenutku tudi na nivoju občine, seveda to je na nivoju prvega nivoja lokalne samouprave, in jo bomo imeli tudi na drugem nivoju lokalne samouprave. Mislim, da niso še našli ali pa so bili poskusi nekih drugačnih demokracij verjetno bistveno bolj ponesrečeni v preteklosti in posameznih državah. Kar zadeva drugih vprašanj in usklajevanja zakonodaje, recimo vprašanj, ki ste jih vi prinesli s Primorske. Tam sta po tej zakonodaji predvideni dve pokrajini. Moram reči, ko smo bili na zadnjem obisku na goriškem delu, nisem začutil nikakršnega interesa po združeni pokrajini, na goriškem delu ali severnoprimorskem delu. Dopuščam to ime zato, ker kar zadeva teh imen, so zgodovinsko pogojena in so odvisna od tega, kako daleč mi v zgodovino pogledamo. Bodimo realni in bodimo iskreni. S tem ni težav. Če zadevo apliciram na Koroško, kjer se verjetno vsi strinjamo, da moramo Koroško obdržati, ker nekateri preko meje komaj čakajo, da se Slovenija Koroški odpove. Vemo pa, da bodo v koroški pokrajini Korošci in Štajerci po svojem poreklu. Tu smo v tem smislu skozi celotno razpravo, ki se je vodila, in s celotno komunikacijo, ki se je vodila tako na političnem nivoju kot tudi navzdol, torej na pokrajinskem nivoju, v skladu tudi s spremembo ustave, stvari do te mere, kot so sedaj, lahko upoštevali. Je pa res, da imamo tam iz vašega okolja, kar se tiče tega imena, diametralno nasprotna stališča. Jaz sem seveda prepričan, če ne bo prišlo do popolne uskladitve, bo moral o tem Državni zbor odločati. O tem odloča Državni zbor. Jaz sem prepričan, da bo Državni zbor vzel tisto rešitev, ki je v tistem trenutku verjetno najbolj sprejemljiva. Še prej sem povedal, da verjetno ni mogoče pričakovati, da boste dobili in da vam bo delo toliko olajšano, in tudi nam kot pripravljavcem zakonodaje ni bilo olajšano, bomo pa ves čas tudi sodelovali, da bomo dobili enotno mnenje, ker potem bi verjetno vse te razprave, ki jih imamo, odpadle. Potrebno bo v nekaterih primerih seveda tudi odločiti. Odločal bo Državni zbor, odločal bo z dvotretjinsko večino, kar pomeni najširše možni konsenz. Ne vidim razloga, da ne bi upoštevali teh vprašanj in rešitev. Kar zadeva tudi tega zakona, bili so navedeni nekateri pomisleki. Jaz moram še enkrat zelo jasno povedati, da ne moremo med sabo primerjati število svetnikov med posameznimi pokrajinami, razmerja med največjo in najmanjšo pokrajino tukaj so bistveno manjša, kot so razmerja med največjo in najmanjšo občino, ker je treba zagotavljati tudi v tistem najmanjšem neko minimalno kvoto in držati neka razmerja. Mi smo poskušali glede na število volivcev držati enakomerno zastopanost znotraj posameznih volilnih enot, znotraj posameznih pokrajin. In ker so bila tudi tovrstna vprašanja postavljena, recimo v tem smislu, da ne mislimo resno s prilagoditvijo zakonodaje, torej z usklajevanjem. Seveda mislimo resno, vendar v tem trenutku imamo to rešitev in tej rešitvi pripada skozi ta zakon ta rešitev. Normalo, če bomo uskladili še dodatne spremembe, in jaz pričakujem, da bo prišlo še do nekaterih uskladitev, da bo v tem primeru potrebno ustrezno uskladiti tudi ta zakon v tem delu. Ampak v danem trenutku imamo obe rešitvi, lahko bi v končni fazi zapisali oba zakona v enega izmed teh zakonov. Kar zadeva tudi nekatere druge elemente, jaz mislim, da smo tudi z vidika enakomerne zastopanosti spolov upoštevali tisti rešitve, ki so v tem trenutku pri nas sprejete tudi za ostale volitve. Upoštevano je tudi načelo referenčnega glasu. Jaz celo to še bolj poudarjam osebno, ker se mi zdi, da se s tem pravzaprav postavi izbira na pravo mesto in da s tem imajo možnost volivci izvoliti prave kandidate ali pa kandidatke, žal ni gospe Potrate tukaj. Prepričan sem, da so odločilni za ponudbo za volivce kandidati in kandidatke, da pa je kvaliteta kandidatk in kandidatov tista, ki bo pogojevala bodočo sestavo posameznih pokrajinskih svetov. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Pavel Gantar, prosim.
Hvala lepa. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani gospod minister! Jaz bom pravzaprav podobno kot nekateri drugi vendarle govoril, v sklopu zakonodaje ni mogoče vseh tem ločiti, se prepletajo, so se že prej in se bodo tudi zdaj, drugače pač ne gre. Kolegice in kolegi, sem pogledal kar nekaj razprav v tej dvorani ob tej točki in prejšnji točki in moram reči, da je danes žalosten dan za Ljubljano. Žalosten dan za Ljubljano, prestolnico Slovenije, ki med drugim gosti tudi nas, torej Državni zbor. Toliko neresnic ali pa, če hočete, zavajajočih polresnic, tudi v nekaterih govorih, resda posamičnih, grdega o Ljubljani že dolgo nismo slišali. Navsezadnje je dala s tem dokumentom svoj prispevek tudi Vlada z zavajanjem. Nobene neresnice ni v teh podatkih, samo to, da govori o nečem drugem, o čemer nas želi Vlada prepričati, da govorijo. In o tem bom tudi jaz povedal. Na nek način nima nihče lepe besede za to mesto. Na nek način se dogaja z njo podobno, kot se je dogajalo z nekdanjim nogometnim klubom Olimpijo, ki se ga še spomnite, kolega Kovačič se ga bo spomnil, mislim, da sva do zadnjega hodila na tekme, kjer je Olimpija vedno igrala na tujem. Ko je gostovala, je gostovala pri nasprotnem moštvu in nasprotnih navijačih. In ko je igrala doma, so na stadionu prevladovali tisti v Ljubljani, ki prihajajo iz krajev, iz katerih prihaja klub, in zopet je gostila tuje moštvo pred tujo publiko, tujimi navijači. Tako se dogaja v Državnem zboru tudi s to Ljubljano, s to nesrečno Ljubljano. Ljubljana je do določene mere postala neobčutljiva za te polresnice, zavajanja in tako naprej. Ampak vsa ta toleranca ima določene meje. Vsega si pač v Ljubljani ne bomo pustili reči. Jaz pač ne! In ne samo zato, ker sem ljubljanski poslanec, ker so me, to si upam priznati v Državnem zboru, izvolili v Ljubljani, predvsem pa zato, ker so te obtožbe neresnične in zavajajoče. Najprej, kolegi in kolegice, je absurdna trditev, da je pravzaprav zato, ker se Ljubljana in tisto, kar je osrednja slovenska regija, prehitro razvija ali hitro razvija, da je to razlog za to, da se druge regije ali statistične regije, ki jih imamo danes, razvijajo počasneje. Jaz ne vem, od kod vam ta trditev, ki je bila izrečena že v uvodu, kajti ta trditev govori o tako imenovani teoriji "zero same game" teoriji ničelne vsote, da če se eden razvija, potem se mora nujno in povsod in vedno razvijati na račun in z resursi drugih. In če je temu tako, se moramo takoj vrniti nazaj v socializem, v distribucijo in moramo sprejeti, če hočete, ortomarksistično teorijo neenakosti. Če gremo na to temo. Celo marksisti je danes ne zagovarjajo več, vsaj ne v tej obliki. Ti podatki iz tabel so seveda zavajajoči. Prvič. BDP na prebivalca sam zase nikoli ni bil, danes pa sploh ni več, dovolj dober pokazatelj družbenega razvoja ali gospodarskega razvoja, kaj šele blaginje. To vemo vsi. To ve celo predsednik Sarkozy, ki je naročil, da naj bi naredili nek drugi sintetični kazalec razvoja in tako naprej. Zato ta ne govori nič o tem. Mi moramo vedeti, da je v Ljubljani, v centru mesta so sedeži bank, zavarovalnic, podjetij, države, državnega proračuna, če hočete, ampak hkrati v tem centru mesta stanujejo starejši prebivalci, bolni, upokojeni in center mesta Ljubljane od leta 1960 izkazuje stalno upadanje prebivalstva in slabšanje kvalitete življenja za določene kategorije ljudi v tem mestu. Seveda ne za vse. Druga zadeva, ki je, je iluzija, da bodo pokrajine, posebej takšne, kot so, ker so premajhne, da bodo te pokrajine omogočile bolj enakomeren razvoj ali celo enakomerno razvitost. Gospodarski, družbeni razvoj se vedno dogaja kot dinamika regionalnih neravnovesij. V določenem momentu so določena območja, določene regije razvijajo hitreje. Pridejo do neke stopnje rasti, zrelosti in potem začnejo upadati in v tem času se neke druge regije začnejo razvijati hitreje, jih prehitijo. Gospodarski razvoj se regionalno seli, zdaj tu, zdaj tam in tako naprej. To je dinamika, tekmovanje v tem razvoju pomeni dinamiko gospodarskega razvoja. Zato ne kriviti, če je osrednja Slovenija [[...]]Zakaj ne krivite Novega mesta in regije, ki ima 83% povečanje, da je uspešno Novo mesto s svojo pokrajino krivo, da bi zaostajali, ne vem, zasavska ali pa pomurska ali druga regija? Tega ne moremo tako tolmačiti. Nikakor ne in na noben način. Zato je iluzija, da bomo mi na nek način vzpostavili enak razvoj, enako razvitost. Če se bo to zgodilo, ne bo razvoja in bo lahko samo še družbena redistribucija, tega pa ne želimo. Majne pokrajine takšnega razvoja ne bodo pospeševale, kvečjemu razvoj nerazvoja. Če pogledamo ta merila pravzaprav v svetovnih razmerjih, če vzamemo dve ali tri statistične regije, so te razlike razmeroma majhne v stopnji med letoma 1995 in 2005. Jaz bi celo pričakoval večje in mogoče celo, da bi bilo večje. Ni problem, da ima Ljubljana spremembo 88%, ni problem, da ima Podravska 83, problem je, da ima Pomurska 53 in problem je, da ima Savinjska 69 in Zasavska 51. To je problem, ne pa problem 83. In iz vseh teh vidikov je povsem jasno, da ta slika kaže na nekaj drugega, kot ste nam hoteli pokazati. In zanimivo, priporočamo oglede spletnih strani Zavoda za statistiko. To je zelo dobra spretna stran. Kako to, da je razvoj bil najpočasnejši na območjih, kjer je razdrobljenost občin najvišja, kjer imamo največ občin? Kako to, da, recimo, dolenjska regija se je zelo malo delila in imate zelo dober rezultat. Gorenjska ravno tako. Ljubljana je izgubila to obrobje, kar je razumljivo na nek način, itn. Skratka, dajte se vprašati o teh soodvisnostih. Jaz postavljam hipotezo, nisem analiziral, nočem reči, da je to že zaključek, ampak osupljiva podobnost je v tem, da bolj kot so razdrobljene občine, bolj se tendira k temu, da je stopnja, sprememba v razvoju manjša. In zakaj se ena območja razvijajo hitreje in zakaj ne? Ne zaradi takšnih ali drugačnih pokrajin in ne zaradi takšne ali drugačne administrativne ureditve. Ne Vlada, ne občinski sveti in ne bodoči regionalni sveti ne bodo imeli več čarobne paličice v rokah. Obstaja vrsto teorij. Teorija komperativnih prednosti na primer vam bo povedala - jaz lahko zapravim svoj čas - vam bo povedala o tem, da se hitreje razvijajo tiste regije, ki znajo uporabiti svojo komperativno prednost, recimo, lepo morsko obalo, da razvijajo turizem in na ta način prehitijo druge. Problem te teorije je, če ta dejavnost pride v krizo, je v krizi cela pokrajina, cela regija, in to se je zgodilo v Zasavju in še marsikje drugje. Teorija diverzifikacije vam pove, da so tiste regije boljše, ki razvijejo raznovrstne dejavnosti v odgovor na bodoče krize in bodoča tveganja. In kdaj je ta raznovrstnost tako večja - če je pokrajina večja. Majhne regije bodo težile k komperativnim prednostim, večje regije bodo težile k diverzifikaciji. Večje regije imajo možnost za uspeh, manjše regije lahko v nekem obdobju dobro uspevajo, potem bodo pa padle v krizo. Prej ali slej se bo neka dejavnost znašla v krizi in še vedno se je. In končno obstaja teorija kreativnosti, da uspevajo tiste regije, neodvisne od tega, ali so velike ali majhne, ki utegnejo privleči največjo raznovrstnost, kulturno raznovrstnost in kreativne kadre. Če hočete imeti kreativne kadre, zopet morate imeti večjo regijo. In kvaliteta življenja nikoli v Sloveniji ne bo povsem enaka, ampak mora imeti vsak prebivalec Slovenije dostop do kvalitetne pitne vode, do primernega bivališča, do oskrbe z osnovno infrastrukturo, do recimo, kaj jaz vem, širokopasovnega dostopa. Prebivalec v kraju, ki je 10 ali pa 50 kilometrov iz Ljubljane ali iz nekega drugega centra, bo imel neke prednosti, ki jih Ljubljančan nima, od narave, do večje površine itn., in bo imel neke slabosti, ki jih nima Ljubljančan - recimo. To je jasno in prav. Tudi te razlike v tej kvaliteti, da lahko izbiramo, da stanujemo znotraj mesta, da gremo ven ali da se preselimo na Bloke, kot nekateri, itn. Tudi to je priložnost in možnost, da izbiramo tudi različna okolja življenja in to Slovenci danes dobro počnejo oziroma kar precej počnejo, ob tem, da so osnovne zadeve zagotovljene z vidika kvalitete življenja. Kvaliteta življenja je priznavanje tudi razlik v okoliščinah, v katerih živim, ob tem da morajo biti nekatere osnovne zadeve zagotovljene vsem pod enakimi pogoji. In še to bi rekel, ker se to nanaša na volitve v pokrajine. Kaj je pravzaprav enota zastopanosti, občina, naselje, število prebivalcev - na katero enoto? In tu je, jasno, zopet logika, ki velja na vseh ravneh. Manjše enote so vedno nadreprezentirane. Slovenija v Evropski uniji ima absolutno manj poslancev v Evropskem parlamentu, vendar glede na število prebivalce, glede Nemčije je nadreprezentirana. Do katere mere boste to znali oceniti, da je prav ali ne, tega jaz ne vem. Vem pa samo to, ker že govorim, da se je v zadnjih petnajstih letih veliko spremenilo v Sloveniji; da so se zgodili premiki prebivalcev v prostoru in da imamo volilne enote in volilne okraje za državnozborske volitve narejene na popisih iz leta 1991. Moramo se vprašati, ali mogoče ne bi morali pogledati tega dejstva, da so se ljudje preselili in da danes ustvarjamo velike velike razlike, ki niso primerne z vidika tega, koliko prebivalcev izvoli enega poslanca. Mislim, da je nastopil čas, ne vem, če bodo te volitve, verjetno ne, to je tema, ki je občutljiva, ampak seveda zelo pomembna. Hotel bi povedati predvsem to, da je bilo danes pokrajinam, ki so neustrezne, da so bile naložene naloge in bremena in pričakovanja, ki jih takšne pokrajine ne bodo mogle izpolniti. Zato menim, da je še vedno korak, da se dogovorimo o tem, da gremo in se zavzamemo za racionalno pokrajinsko in družbeno-teritorialno organizacijo, ki pa nikakor ni 14 pokrajin. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K besedi se je prijavil minister. Minister beseda je vaša, izvolite.
Hvala za besedo. Jaz bi vseeno tu na tej točki moram nekateri stvari še dodatno pojasniti. Namreč, mi smo ravno v dveh kategorijah upoštevali evropske standarde - gospod Gantar me sicer ne posluša, ampak vseeno, in sicer v primeru porazdelitve, kjer so upoštevani zadnji relevantni podatki, torej volivce po volilnih enotah, in so tudi rahlo nadnormirani, kar zadeva večja središča. V drugem delu pa, kar zadeva podatke bruto produkta. Ti podatki niso v nobenem primeru zavajajoči, so dejstvo in nikjer v teh podatkih ne govorimo o Ljubljani. Nikjer ni govora o Ljubljani in ne vem, od kod to. Zato, ker se pogovarjamo v bistvu o prenosu pokrajinskih pristojnost, ki jih država prenaša na pokrajine. Kar pa zadeva merila bruto produkt, to je pa merilo, ki je v EU uporabljano kot merilo dodeljevanja pomoči. Celotna kohezijska politika temelji na višini bruto produkta, zato ker je to najbolj enostavno merilo. Jaz se lahko strinjam, da so še druga merila in druga merila imamo mi sedaj - ta indeks razvojne ogroženosti, vendar merjeno skozi ta indeks so pa razlike, ne tako kot so sedaj tukaj v izhodišču 1 proti 2 ali pa 1 proti 3, ampak so 1 proti 20. In v tistem merilu so pa zajeti standardi življenja, o katerih ste vi govorili, tudi recimo, mislim, da je število komunalnih priključkov kot eden izmed segmentov v tem merilu, pa še stopnja brezposelnosti, pa še nekateri drugi. Ampak ti parametri ta razvojni indeks, če ga dodamo tudi k bruto produktu v tem merilu, bistveno poveča. In bi bil v tem primeru, po vaši trditvi, še bistveno bistveno bolj zavajujoč, ampak temeljijo zadeve izključno na eksaktnih številkah. In jaz se popolnoma z vami strinjam in smo lahko vsi brez skrbi, saj tudi po uvedbi pokrajin ne bomo imeli niti približno popolnoma enakega razvoja v vseh pokrajinah, niti približno. Mi bomo z uvedbo pokrajin naredili tisti korak naprej, ki nam bo omogočal, da bomo lahko govorili o nekih primerljivih pogojih za življenje v prihodnosti. To je tisto, kar je potrebno narediti. In trendi so na eni strani zaskrbljujoči iz tega. Jaz pač tako trdim zato, ker so to evropski standardi. Ker si nismo mi sami izmislili, kot merilo bruto produkta pri zagotavljanju pomoči iz naslova kohezijske politike, iz naslova dostopa do kohezijskih skladov, do strukturnih skladov. Odpravljanje strukturnih neskladij na različnih področjih. In seveda potem logično trdimo, da s temi spremembami bo prišlo do sprememb v kvalitetnem smislu v korist tistih območij, ki te spremembe najbolj potrebujejo na eni strani v višini bruto produkta in na drugi strani v sami rasti. Verjetno, če bi danes pogledali - pa ne govorim spet o Ljubljani, ampak osrednji Sloveniji - so te razlike še - ker so podatki na nek način nekoliko zastareli, ker so iz 2005, ampak to so zadnji dostopni - verjetno ti trendi kar ohranjeni. Tudi z ozirom na dinamiko in z ozirom na projekcijo, seveda rasti bruto produkta, ki jo beležimo v zadnjih letih. In kar zadeva še pokrajine. Vi ste omenili nekatere projekte, nekatere probleme, ki so razvojni. Jaz se lahko strinjam z vami. Vendar tudi zaradi tega, ker imamo tako razdrobljene občine, katerim so pa botrovale, če pogledamo seveda ta gremij, prav čisto vse poslanske skupine v preteklosti. Bodimo iskreni. Ene pač v enem okolju, druge v drugem okolju. Lahko bi kar našli in ne verjamem, da obstaja katera poslanska skupina, ki ni pomagala kakšno, tudi malo manjšo občino ustanoviti. Ampak to je za nas zatečeno stanje. Mi smo šele v tem mandatu postavili absolutno spodnjo mejo 2.000 prebivalcev, ki ne omogoča več pod 2.000 izjem. Pa tudi vprašanje, če je to najbolj pravično z ozirom na to, kar se je že v preteklosti zgodilo. Ampak tudi zaradi tega pokrajine potrebujemo, da bodo lahko lažje izpeljale nekatere razvojne projekte. Tudi ko ste govorili od dostopnosti do vodovoda. V Prekmurju se že deset let pogovarjajo o vodovodnem sistemu in verjetno tudi zaradi tega, ker nimajo pokrajine, bistveno težje izpeljejo. Podpisanih je bilo kar nekaj pisem o nameri z različnimi ministri, mogoče celo tudi z vami. In če bodo pokrajine, potem bodo dale temu prednost in bodo lahko te projekte bistveno hitreje speljale in bodo pospešile v tem smislu tudi razvoj. Sem pa prepričan oziroma ne prepričan, vem, kar nam praksa kaže iz najbolj razvitih evropskih držav, da bodo razvojne razlike vedno ostale in da pokrajine med sabo pa pomenijo tudi neko tekmovalnost, neko ogledalo in tudi verjetno marsikateri problem v osrednji Sloveniji, ne v Ljubljani, bo bistveno lažje rešljiv, ko bodo pokrajine imeli.
Hvala lepa tudi vam. K repliki pa se je prijavil poslanec Pavel Gantar.
Saj pravzaprav na to nimam kaj dodati, kar je rekel minister. O.k. premajhne so, da bi lahko razvojno tekmovale. Pet jih je pod 100.000 prebivalcev, pragovi se vedno štejejo in to je moj problem. S tega vidika tega razvojnega potenciala nimajo oziroma ga imajo toliko manj in jih ga bo treba pač vzdrževati v tej funkciji. To je prva stvar. Druga stvar bi rekel pa to. Res je, vsakdo je prispeval kakšno majhno občino v ta mozaik slovenskih majhnih občin. Priznam. Ampak lahko bi rekel, v prejšnji večini je bila LDS takšna, kot je bila, je uspela ustaviti ta proces, ki se je z novo Vlado ponovno odkril in razpršil. Tako s tega vidika vseh teh vaših kritik pač ne morem sprejeti. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Mi pa nadaljujemo na podlagi seznama prijavljenih. K besedi vabim poslanca Mira Petka, izvolite.
Hvala za besedo. Dr. Pavel Gantar je eminenten strokovnjak s področja urbanizma, prostora, sociologije ali sociologije prostora, vendar zdaj govorimo o drugem zakonu, govorimo o Predlogu zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete in jaz ocenjujem, da je ta zakon, da so te enote smiselno oblikovane, da omogočajo enakopravno, enakomerno zastopanost teritorialnih enot in zakon v celot kaže podpreti. Za Koroško lahko rečem, da so v tej pokrajini s to razporeditvijo zadovoljni. 35 svetnikov, to pomeni približno en svetnik na 2.000 prebivalcev. Tudi struktura je takšna, da Mežiška dolina naj bi imela v novem pokrajinskem svetu 13 svetnikov, Mislinjska dolina 10 in Dravska dolina 12, skupno torej 35 in na nek način ne bo prišlo do prevlade ene doline nad drugo. Lahko se bo ustvarjal oziroma svetniki bodo morali iskati konsenz, kar je glede na neke stalne latentne ali odkrite spore zelo dobro. Skratka, to je zakon, ki ga kaže podpreti. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Besedo pa ima poslanka Alenka Jeraj.
Lep pozdrav. Tako blizu pokrajinam, kot smo danes, verjetno v Sloveniji še nismo bili in čeprav se nekaterim to ne zdi tako zelo pomembna odločitev, je zagotovo ta parlament tisti, ki bo zapisan v zgodovino kot parlament, ki je sprejel pokrajinsko zakonodajo, če bo do tega prišlo. Prepričana sem, da bomo zmogli toliko razuma, da bomo tako tudi odločili. Zakonodaja, o kateri razpravljamo danes, je bila pripravljena tudi na podlagi izkušenj ob pripravi zakonodaje v zvezi z lokalnimi skupnostmi, torej v času ustanavljanja občin, in sem prepričana, da bomo naredili manj napak - čeprav tisti, ki dela, tudi greši - kot jih je bilo morda narejenih takrat. Čeprav danes lahko rečemo, da občine živijo, da se bistveno hitreje razvijajo in se dogaja na različnih področjih, kot morda pred ustanovitvijo občin - v manjših občinah tega utripa nismo videli. Z manj denarja se zdaj naredi bistveno več. Odločitev, da vzpostavimo ta manjkajoči nivo med lokalnim nivojem, torej med občinami in državo, je, kot rečeno, zgodovinska odločitev in ustanovitev pokrajin mora biti slovenski projekt. Dobili smo gradiva z nekaterimi podatki, čeprav ste nekateri kolegi še vedno prepričani, da je podatkov premalo, in podatki govorijo o tem, da je v osrednji slovenski pokrajini število delovnih mest v obdobju od leta 2000 do 2006 naraslo za 26.000 delovnih mest, ponekod za tisoč, ponekod je celo padlo. Zaposleni, ki se dnevno vozijo na delo v Ljubljano iz vseh koncev Slovenije, morajo za to kombinirati prevoze, porabijo za prevoz na delo veliko časa in z dela tudi, po več ur. Ti zaposleni zagotovo podpirajo pokrajine, ki bi prinesle določeno dinamiko in prinesle tudi povečanje delovnih mest v njihovi regiji. Ljubljanska, torej osrednjeslovenska regija, je tudi gospodarsko najbolj razvita, 46% vseh gospodarskih družb ima tu sedež, prav tako 24% malih podjetnikov. To ji seveda omogočajo dobre prometne povezave, za katere pa se v nekaterih regijah že zelo dolgo borijo in je prometna dostopnost slaba, zato so tudi manj atraktivne za vlagatelje, podjetnike. Kot je bilo mogoče prebrati v medijih, se v Ljubljani živi drago, a se tudi bolje zasluži. In najbrž bi si želeli bolje zaslužiti tudi v drugih regijah, ne pa, da smo priča trendu, da se močno povečuje prebivalstvo v osrednji regiji, medtem ko se na podeželju ali manjših področjih ne posveča dovolj pozornosti ustvarjanju tako delovnih mest kot drugih pogojev, in zato pogosto mladi, ki študirajo v Ljubljani, Mariboru, tam tudi ostanejo. Tudi o tem govorijo podatki. V osrednji slovenski regiji je 28% višje in visoko izobraženega prebivalstva, kar je 8% nad povprečjem, in tudi zaradi tega, ker se ta intelektualni potencial ne vrača v regije, se te ne morejo tako dobro in hitro razvijati. Sama živim v neposredni bližini Ljubljane, torej osrednjeslovenski regiji, in si ne želim, da bi se razvoj, kot je govoril moj kolega Gantar, v Ljubljani in okolici ustavil, niti da bi se ti pozitivni trendi zaustavili. Si pa želim, da bi v podobno dobrih pogojih lahko funkcionirale in zaživele tudi druge regije in napredovale tako hitro kot osrednja slovenska regija. Pred sabo imamo zakon o volitvah, prvih volitvah. Če pogledam moje območje, morda res od 55-ih predstavnikov bo kar večina iz Ljubljane, 15 predstavnikov bomo samo volili predstavniki periferije oziroma obrobja Ljubljane. Ampak kljub temu mislim, da bomo imeli veliko več teže, kot smo jo imeli v nekdanjih mestnih občinah Vič-Rudnik in podobno. In vse oblasti ali vodstva države so razlagale in napovedovale, da se bodo razlike med regijami zmanjševale, v resnici pa se nam ves čas povečujejo, kar pomeni, da nekaj manjka [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Zmanjkalo mi je časa. Po mojem prepričanju nam manjkajo pokrajine, zato sem prepričana, da se bomo za ta skupni cilj, za Slovenijo odločili vsi poslanke in poslanci in glasovali za [[...]] [[Izklop mikrofona.]] [[...]]
Hvala lepa. K besedi vabim mag. Boruta Sajovica - ga ni. Besedo ima dr. Slavko Gaber - ga ni. Besedo ima poslanec Geza Džuban - ga ni. Besedo ima poslanec Aleš Gulič, izvolite. Se odpovedujete. Hvala. Besedo ima poslanec Samo Bevk.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Prav gotovo je Predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete tisti zakon, ki mu lahko pravzaprav najmanj očitamo. Kljub temu sem matematično preveril, kako naj bi izgledalo proporcionalno število svetnikov glede na prebivalce v goriški oziroma severnoprimorski regiji, kot ji jaz rajši rečem in mislim, da bi bilo tudi bolj pravilno, da temu območju vrnemo ime Primorska. Namreč, od 118.391 prebivalcev te regije bi imeli 37 svetnikov oziroma na 3199 prebivalcev eno svetniško mesto v pokrajinskem svetu. Zanimivo pa je kako so, ker se ne da do zadnjega prebivalca natančno izračunati in to porazdeliti, kako so predlagatelji zaokroževali svetnike navzgor oziroma navzdol. V centru regije in v njegovi bližnji okolici so glede na število prebivalcev svetnike zaokroževali navzgor, v periferiji regije, v Posočju, na Idrijsko-Cerkljanskem, v Vipavski dolini pa navzdol. Tako striže razmerje med centrom regije in periferijo referije te regije 0,66 ali 0,70 svetnika, to pa konec koncev ni tako malo oziroma to samo potrjujejo mojo tezo, da bodo koristi od pokrajin imeli predvsem v teh 14-ih središčih teh pokrajin. V tem konkretnem primeru, recimo, v Novi Gorici ali Kranju, Ljubljani, Mariboru, Ptuju in ne vem še kje, medtem ko bodo na obrobju teh pokrajin pa več ali manj potegnili "takratko". Če bi računal tudi drugih 13 pokrajin, bi bilo zanimivo videti, ali so tudi tam preračunavali pri svetnikih v središču pokrajine navzgor, v obrobju pa navzdol. Recimo, Nova Gorica naj bi imela 11,56 svetnika, pa je to zaokroženo na 12 svetnikov, v Idriji pride 5,3 svetnika, pa je zaokroženo navzdol na 5. Isto v Tolminu in isto v Ajdovščini oziroma v Vipavski dolini. Tako bi zopet rekel obrobje pokrajine nekako potegne "takratko". Tudi sicer, recimo, kako bomo uveljavljali svoje interese, recimo, idrijsko-cerkljanska subregija s petimi svetniki napram 37 sedežev v celotnem pokrajinskem parlamentu. Potrebne bodo zelo velike in močne koalicije med posameznimi območji, da bomo lahko obdržali ravnotežje s središčem pokrajine. Vseeno mislim, da je potrebno celoten paket te pokrajinske zakonodaje izboljšati. Že dopoldne sem v zvezi s to razpravo dejal, da se nam nikamor ne mudi, da bi bilo potrebno najprej povprašati državljanke in državljane Republike Slovenije, ali želijo, da se v Republiki Sloveniji ustanovijo pokrajine, ali ne - recimo, če smo jih že spraševali o tem, ali naj bodo ob nedeljah trgovine odprte ali ne. In če bi rezultat na referendumu bil pozitiven, in verjamem, da bi lahko bil pozitiven, potem bi s tem projektom nadaljevali. Leta 2009 bi v miru dokončali spreminjanje in dopolnjevanje te zakonodaje, ne glede na to, da bi bile vmes volitve, kajti sam predsednik Vlade je dejal, da to ni projekt te Vlade, temveč je to projekt celotne Slovenije in potem tukaj praktično rezultat volitev državnozborskih jeseni ne igra nobene posebne vloge. Tako bi potem lahko leta 2010 izvedli pokrajinske volitve, skupaj z lokalnimi volitvami in pokrajine bi v praksi lahko normalno in polnokrvno zaživele s 1. januarjem 2011. Jaz si ne predstavljam, da bi lahko vso to zakonodajo implementirali in uveljavili s 1.1.2009. Tudi si ne prestavljam volitve v pokrajinske svete, se pravi, dobre pol leta po sprejemu zakonodaje bi septembra imeli skupaj državnozborske in pokrajinske volitve. Verjamem, da bi bilo potrebno si vzeti nekaj več časa, brez nervoze sprejemati to zakonodajo, seveda vso zgodbo preveriti na referendumu in potem v naslednjem mandatu to zgodbo dokončati. Kajti mislim, da je bil dosežek tega mandata že to, da smo spremenili ustavo in omogočili ustanavljanje pokrajin. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim mag. Franca Žnidaršiča. Ga ni. Besedo ima poslanka Barbara Žgajner Tavš.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Jaz se niti nisem mislila oglasiti k tej razpravi, ampak moram reči, da sem resnično presenečena, ko poslušam - pa da ne bom rekla kaj drugega kot nebuloze danes tukaj. Poglejte, minister Žagar nam je dal danes tabelo. Iz te tabele je jasno razvidno, da v kolikor želi, pa bom rekla zasavska regija, ki jo bolj poznam, ker prihajam iz Zasavja, v kolikor želi Zasavska regija doseči osrednjo slovensko ali pa ljubljansko regijo v deležu BDP-ja bo potrebovala 31 let. To so podatki ministrstva. 31 let ob dejstvu, da se zasavska oziroma da se ljubljanska regija ne bo smela več razvijati. Ali, spoštovane kolegice in kolegi, pomeni ustanovitev regij, pokrajin, da se bodo same po sebi sedaj regije nekako stabilizirale oziroma da se bodo izenačile? Povejte mi, kaj to drugega pomeni kot to, da bo, v kolikor se bo želela naj bo pomurska regija ali zasavska regija približati Ljubljani, da bo pač potrebno nekje priviti ali pa zapreti pipico. Roko na srce, ta zakon ali pa paket zakonov v okviru pokrajinske zakonodaje sam po sebi, spoštovane kolegice in kolegi, ne bo omogočil enakopravnega, enakovrednega regijskega razvoja, v kolikor ne bomo v prvi vrsti potisnili ljubljansko ali pa osrednjo slovensko regijo ob steno. Po drugi strani pa veste, spoštovani gospod minister, kamniško-zasavska regija - povejte, kaj imajo skupnega Hrastnik, Trbovlje, Zagorje ob Savi, Litija, Šmartno, ne nazadnje Trzin, Kamnik, Mengeš? 80 kilometrov približno, sem rekla, je iz Trbovelj do Kamnika. Jaz prvič slišim, da bi lahko Trboveljčane in Kamničane primerjali v čemerkoli. To je katastrofa, kar se greste danes. Bom rekla, z levo roko sprejemate pomembno zakonodajo. Ni šala, spoštovane kolegice in kolegi.
Hvala lepa. Besedo ima poslanec Jakob Presečnik. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Miran Jerič. Besedo ima poslanka Majda Zupan.
Hvala lepa. Spoštovani! Predlog zakona o volitvah v prve pokrajinske svete se s svojo tehnično rešitvijo navezuje na zakon, ki smo ga obravnavali, to je o ustanavljanju pokrajin. Rešitve v tem zakonu poskušajo iti v smeri čim bolj enakomernega zastopanja glede volitev v pokrajinske svete in poskušajo upoštevati že obstoječe volilne enote, kar se mi zdi dobro. Volilne enote naj bi se oblikovale v skladu z načelom, da je en član pokrajinskega sveta voljen na približno enako število prebivalcev, ne glede na meje občin, vendar v okviru pokrajine. Je pa res, da zakonska rešitev ne zagotavlja posameznim občinam posamezna mesta v pokrajinskih svetih in lahko se zgodi, da občina ostane tudi brez predstavnika v pokrajinskem svetu. To moram reči, da na terenu kar malce težko razumejo, ker je na drugačen način sodelovanje v pokrajinskih svetih kot, recimo, v Državnem zboru, čeprav je res, da se enako voli kot poslance v Državni zbor, to je po proporcionalnem sistemu. Zaradi tega lahko v skladu s proporcionalnim volilnim sistemom menimo, da se bodo liste kandidatov za člane pokrajinskega sveta in koalicija oblikovale bolj po principu političnih strank in neodvisnih list, kakor po teritorialnem načelu. Pomembno pa se mi zdi, da posredne volitve predsednika pokrajinskega sveta omogočijo izvolitev tudi kandidatov iz občin z manjšim številom prebivalcev. Zakon oziroma predlog zakona določa, da se volilne enote določa z zakonom le za prve volitve v pokrajinske svete, po konstituiranju pokrajin pa so prepuščeni odločitvam v pokrajinskem svetu. Zaradi racionalnosti se mi zdi smiselno, da se izvede volitve v pokrajinske svete istočasno z drugimi volitvami, najbrž bodo volitve v Državni zbor prezgodaj, bi bilo pa smiselno razmisliti skupaj z lokalnimi volitvami ali mogoče volitvami poslancev v Evropski parlament.
Hvala tudi vam. K besedi pa vabim poslanca Jožefa Školča. Sprašujem pa predstavnike LDS-a, ste se v imenu poslanske skupine odpovedali nadaljnji razpravi, da vas ne bom vedno klical. Potem se vam jaz iskreno opravičujem, moja napaka. Besedo ima poslanec Josip Bajc.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi, ki še vztrajate. Dve misli sta se mi porodili ob poslušanju nekaterih kolegov in kolegic. To niso podatki dr. Ivana Žagarja, kot je prej kolegica mahala in govorila, da so to nebulozuni podatki ali ne, to so podatki, ki jih vodi naša statistika, in mislim, da nas je minister tudi opozori, in še eden od kolegov, da si pogledamo tudi podatke na spletni strani Zavoda za statistiko. Drugo, kar bi rad rekel. Tako kot imamo različno velike volilne enote za volitve v Državni zbor, tako imamo, glede na to, da smo prej govorili o zakonu, ki naj ima 14 pokrajin, imamo različno tudi število prebivalcev v posameznih pokrajinah. Vendar, če pogledamo, v tem zakonu, ki ga danes obravnavamo in kateremu je veliko pozornosti posvetil kolega Samo Bevk, bi se le delno strinjal z njim. Izpostavil je to Goriško, tam je dejansko res, ampak, če gledam pa druge občine in v večini občin je središče - konkretno omenili ste, kolega, tudi Novo Gorico. Mislim, da je v Novi Gorici treba največ glasov dobiti za eno svetniško mesto v svetu pokrajine. Ampak mislim, da se je poslušalo znotraj posamezne volilne enote iskati neka sorazmerja. Glede na to, da je to pripomba, pričakujem, da bomo v nadaljnji fazi tega usklajevanja lahko tudi to popravili, ampak kot so mene pri matematiki učili, kar je nad 0,5, smo zaokroževali navzgor, kar je pod 0,5, smo zaokroževali navzdol. In nekoč je treba to presekati. In tretje, s tem bi pa tudi zaključil, mislim, da je eden od kolegov v prejšnji razpravi in tudi pri tej točki dnevnega reda govoril, kako je nepravično to, kako je nepravično ono. Jaz mislim, da nihče nikomur v tem Državnem zboru "ne osporava" - ne tistemu, ki je prišel v Državni zbor pa je moral za to dobiti 3000, 4000 glasov, kot tistemu, ki je dobil 400, 500 glasov, pa je tudi v tem Državnem zboru. In vsi imamo pravico in enako je "težek" ta prst, ki pritisne "za", "proti" ali pa "vzdržan". Glede na vse to bom podprl predlog tega zakona, pri čemer so verjetno nekatere stvari, ki jih bo treba v nadaljnjem usklajevanju tudi uskladiti, še posebej, ko je - mislim, da ena od kolegic rekla -, da v kolikor bo prišlo do sprememb pri tistem prejšnjemu zakonu, ki smo ga že obravnavali, bo treba verjetno tudi tukaj dodati kakšno občino in s tem mogoče povzročiti, da se bo število svetnikov v posameznih volilnih enotah tudi povečalo.
Hvala lepa. Kolega Bajc, jaz vem, da veste, v povprečju volilna enota za volitve v Državni zbor šteje 17.000 volilnih upravičencev, odmik je minimalen 13.000 in maksimalni 22.000 volilnih upravičencev. V primeru pokrajin imamo primer 400.000 ljudi in pa 60.000 ljudi. Nadaljujemo z razpravo. Besedo pa ima kolega Bojan Kontič. Se odpovedujete. Besedo ima predlagatelj. Minister, zaključna beseda? Ne. Čas za razpravo nam je še ostal. Ima še kdo željo po razpravi ali lahko gremo na naslednjo točko v kompletu pokrajinske zakonodaje, to je Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin? Jaz odpiram postopek za prijavo. Prijavljena sta dva poslanca, vsak od njiju ima pet minut. Besedo pa ima poslanec Dimitrij Kovačič. Izvolite, prosim.
Hvala lepa za besedo. Glede na to, da se pogovarjamo o paketu zakonov, ki se nanašajo na ustanavljanje pokrajin in druge modelitete, povezane s tem, bom seveda tudi sam povezal obravnavo zakona in tudi obravnavo pod prejšnjo točko dnevnega reda. Kajti, če ne bo sprejet prvi zakon, ki potrebuje dvotretjinsko večino, potem je seveda brezpredmetno tudi vse ostalo. Zelo težko pa razumem tiste, ki so govorili, da tudi ta zakon o volilnih enotah ne bo dobil ustrezne podpore, da bi bil sprejet. Kot da bi že vnaprej - saj se to še ne ve. Glasovali o tem še nismo! Ali pa nekdo drug, ki je rekel: "Ker nismo podprli prvega zakona, ki zato ne bo sprejet, zato ne bomo razpravljali o tem zakonu." Ja kako? Kaj pa če bo sprejet? Jaz upam, da bo. In zakaj se potem odrekate razpravi? Saj vendar morate sprejeti odločitev Državnega zbora, če bo takšna, da bo zadeva šla naprej. In iskreno upam, da bomo zmogli toliko moči, da bomo pokrajinsko zakonodajo sprejeli. Kajti gre za velik korak v decentralizaciji Slovenije in gre za velik korak k uravnoteženemu gospodarskemu razvoju. Jasno, da sprejem te zakonodaje sam po sebi še tega ne bo dosegel, ampak je pa podlaga za to, da bo to bistveno lažje omogočeno. Zelo težko razumem tudi kolege iz trenutno največje opozicijske stranke, ki razpravljajo - sicer ne razpravljajo vsi enako, eni vendarle razpravljajo z argumenti, ki se nanašajo na vsebino zakona in ki so spoštovanja vredni. In seveda vsi ti argumenti bodo lahko soočeni potem, ko bo šla procedura naprej, da se bo zadeva še naprej usklajevala in bo verjetno marsikaj od tega možno potem vključiti v to zakonodajo v naslednji fazi sprejemanja zakona. Zaradi tega ker ima kdo neke vsebinske pripombe, ki so spoštovanja vredne, ni potrebno zavrniti postopka sprejemanja zakona. Kajti škoda, ki bo zaradi tega nastala, bo velika in odgovornost za to bo seveda na tistih, ki bodo zakon zavrnili. No, druga vrsta razpravljavcev je pa seveda izrazito, bi rekel, razprave so izraziti politikantske. Ne uporabljajo se argumenti. Ampak bilo je rečeno, da zakonodaje ne bomo sprejeli, ker zakoni niso dovolj argumentirani in ker niso dovolj dobro pripravljeni. Mislim, to za mene ni argument! In v tem primeru se pa zastavlja vprašanje, zakaj se še vedno poslužuje institut demokratičnega centralizma, po katerem se odločitve sprejemajo na vrhu, ne glede na to, kakšno je stališče v bazi. In tudi tukaj, ko pokrajinsko zakonodajo sprejema res ogromna večina, res ogromna večina občin, ogromna večina županov, kjer sedijo tudi predstavniki stranke, ki je trenutno največja opozicijska stranka, in ravno tako velika večina občinskih svetov so zelo jasno povedali da podpirajo zakonodajo, ki pomeni razvoj. In kljub temu na principu demokratičnega centralizma pravite, da zakonodaje ne boste sprejeli. To za mene ni sprejemljivo. Jasno je, da noben predlog zakona ni idealen, zato je procedura v parlamentu takšna, da je možno zakon v večih fazah dograjevati in potem, ko se bo, kakor je najbolj mogoče, dobro uskladil in izpopolnil, se to dokončno sprejme in tako je možno tudi sedaj. Tako se mi ne zdi sprejemljivo to, da nekdo na vrhu odloči, tako smo se odločili, "hawg", in tako naj bo! To je za mene nesprejemljivo. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. In zadnji razpravljavec poslanec Tomaž Štebe, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod predsednik, kolegice in kolegi, gospod minister. Glede tega dela pokrajinske zakonodaje o samem volilnem sistemu sem jaz še takrat, ko je naše območje, domžalsko, kamniško bilo v okviru predlogov o Ljubljanski pokrajini, nekako poskušal predlagati neko prilagoditev sistema volitev in glasovanja na način, da bi tudi tisti deli tako velike pokrajine, ker je bila pokrajina Ljubljana v tistih predlogih izjemno velika, imeli možnost kakršnegakoli vpliva oziroma biti izvoljen in na nek način tudi odločati o pomembnih zadevah o taki pokrajini. Možnosti je bilo več, ena je tista, po kateri bi se zgledovali po Evropski uniji, in sicer dvojni način glasovanja, da pri pomembnih zadevah, kot je, recimo, proračun in podobne zadeve, se glasuje in se izglasuje tudi na način, da je za to določeno število občin. Seveda to povzroča določene probleme. No, ko smo pa na našem območju le dosegli pravzaprav vsesplošni konsenz o tem, da se formira tudi sedaj malo ponesrečeno imenovana Kamniško-zasavska pokrajina - glede na to, da Zasavci se sedaj odločajo, da v tej pokrajini naj ne bi bili. In v resnici res ni tako naravna-geografsko, kulturno, zgodovinsko, kakorkoli hočete - kot bi si človek želel. Morda bolj Posavci sodijo v okviru Save, Zagorjani in Hrastničani v ta del, ali šaleški, ali pa savinjski oziroma posavski. Sam sem se nekako sprijaznil s tem načinom volitev in glasovanja. Glede na to, da vsaj na domžalsko-kamniškem območju naj bi bil popoln konsenz, in tudi na litijskem, med župani in občinskim sveti in tudi mi poslanci, kljub temu da nismo bili vključeni v razprave, smo se potem na nek način morali strinjati s tako oblikovano pokrajino, ki je pravzaprav prinesla nek napredek v uravnoteženosti pokrajin v Sloveniji. Pokrajina Ljubljana se je na nek način zmanjšala in če bi tudi Zasavje bilo v to vključeno, bi potem tudi ta najmanjša pokrajina postala skupaj z domžalsko-kamniško-litijskim koncem večja in nekako primerljiva z drugimi večjimi pokrajinami, tako formiranimi pokrajinami v Sloveniji. Moram pa reči tudi v tem generalnem okviru sprejemanja pokrajinske zakonodaje, da sem izjemno razočaran nad tem, da je bilo doseženo visoko soglasje glede števila pokrajin in tudi osnovnega urejanja pokrajinske zakonodaje, ko smo potrjevali spremembo ustave. Tako ta ustavno realističen element tako oblikovane pokrajinske zakonodaje za mene, in jaz sem verjel, da tudi za veliko večino v Državnem zboru, ni sporen. Današnja splošna razprava te zakonodaje bi morala biti v smislu razprave o izboljšavah, ne pa s strani kar precejšnje večine opozicijskih poslancev popolno zavračanje. Da naredimo naslednji korak, se pravi v prvem branju, poskušamo iskati večje in boljše soglasje in boljšo urejenost zakonodaje. Ne pa zavračati stvari že v tem prvem koraku splošne razprave! Jaz se bojim, in to moram povedati, da je morda v ozadju interes, bom rekel poenostavljeno, birokracije. Nekateri se bojijo tega, da ne bo več upravnih enot, da bo samo 14 tako imenovanih pokrajin, ki bodo prevzele vlogo teh 54 današnjih [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] upravnih enot in da veliko število današnjih uradnikov raznih agencij bodo morali delati - ne iz Ljubljane, ampak iz sedežev pokrajin. Mislim, da je na vse tiste, ki danes zavračate, da so vplivali [[...]] [[Izključen mikrofon.]]
Hvala lepa. Z vašo razpravo tudi zaključujem razpravo v povezavi z drugo obravnavano točko danes. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, jutri 1. februarja, v okviru glasovanj. S tem tudi prekinjam to točko. Prehajamo na 19. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O PRENOSU NALOG V PRISTOJNOST POKRAJIN v okviru rednega postopka. Za predvideno razpravo imamo na voljo 5 ur in 10 minut. Predlog zakona je v obravnavo zboru tudi tokrat predložila Vlada Republike Slovenije. Zato v zvezi s tem predlogom zakona je skupina 14 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Miranom Potrčem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za uvod pa dajem besedo ministru brez listnice, zadolženemu za lokalno samoupravo in regionalno politiko. Gospod Ivan Žagar, beseda je vaša.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci. Predlog zakona o prenosu nalog na pokrajine, ki ga imate danes v splošni obravnavi, torej v prvem branju, je tesno povezan z vsebinskimi zakoni, je pa seveda res, da je bilo ta zakon mogoče pripraviti dokončno potem, ko smo se na nek način dogovorili o vsebinah, ki se prenašajo navzdol, torej z državnega na pokrajinski nivo, in so zapisane v Zakonu o pokrajinah. Ta zakon je bil izjemno zahteven kar zadeva usklajevanj na tej vladni ravni, torej na medresorskih usklajevanjih. In ta zakon je potrebno brati skupaj s sklepom, ki ga je sprejela Vlada o prenosu pristojnosti, finančnih virov - torej govorimo o prenosu 1,2 milijardi evrov na letni ravni navzdol, z državnega nivoja navzdol, posebej poudarjam: nobeni od občin ne jemljemo ničesar. In skupaj s tem prenosom je predviden prenos ustreznih kadrov, torej ni novih zaposlitev, pač pa bodo dosedanje administrativne strukture, ki so v imenu države izvajale pokrajinske naloge, te naloge izvajale na pokrajinski ravni. Kar zadeva ta zakon, z ozirom da se navezuje na prejšnji zakon, je potrebno poudariti to, da s tem zakonom spreminjamo približno 50 področnih zakonov. Zakoni, ki so bili seveda napisani v različnih časovnih obdobjih, tudi njihova struktura je bila nekoliko različna. Zaradi tega je bila priprava tega zakona še toliko bolj zahtevna, vendar je verjetno edini možni način, če želimo sočasno sprejeti zakonodajo, da to naredimo v enem koraku in z enim zakonom. Verjetno ni druge možnosti. Kar se tiče prenosa nalog navzdol, opredeljujemo tri vrste nalog, in sicer tiste, ki se prenašajo v izvirno pristojnost pokrajinam. Mi smo znotraj vseh nalog, ki se opravljajo v javnem sektorju, poiskali vse tiste naloge, ki so tako imenovanega regionalnega oziroma pokrajinskega pomena in jih prenašamo navzdol in te naloge prenašamo v izvirno pristojnost. Potem je velik del nalog, ki so povezane z upravnimi postopki, kjer jih prenašamo v izvrševanje pokrajinam. Tu bi posebej poudaril, da seveda so bile znotraj, kot sem že omenil, teh usklajevanj, ki so potekala kar nekaj časa in pri čemer so za posamezna področja v vsebinskem smislu odgovorna pristojna ministrstva naša služba je pač vršila to koordinacijsko funkcijo, tudi sicer strokovne debate na vseh ministrstvih. In seveda je bilo predvsem potrebno birokracijo prepričati, da je potrebno to storiti. Ker je ta naloga zdaj opravljena, se postavlja vprašanje, kako bi bilo, v kolikor ne pride do spremembe zakonodaje, ponovno odpreti vso to zgodbo v neki drugi debati s podobnimi vprašanji. In je vprašanje seveda nadaljnjega izplena v prihodnje z ozirom na to, da je tudi v preteklosti, po moji oceni, tudi izkušnje, ki sem jih pridobil ravno na tej administrativni ravni, kažejo na največ zadržkov oziroma poskusov ohranitve oziroma neprenosa teh nalog. No vendar, ker se postavljajo številna vprašanja, moram zelo jasno povedati, da je zakonodaja na vladni ravni sprejeta, torej velja in tukaj ni več nobenih dilem. In kar zadeva ta del, je popolnoma jasno, da tudi z ozirom na relativno večje število pokrajin je predviden enotirni sistem, je pa seveda predvidena postopna obravnava. Vlada je te zakone potrdila in seveda kar zadeva vladno raven, je te zakone potrebno tudi spoštovati. V tretjem delu se dotikam še, in to je bilo danes tudi večkrat izpostavljeno, nekaterih nalog, ki so povezane z delovanjem občin. Namenoma v pripravi zakonodaje nismo posegli na področje delovanja občin. Torej občine ohranjajo vse svoje naloge, razen v teh dveh primerih. Govorimo seveda o kulturnih zavodih, ki so pokrajinskega pomena, in pa govorimo seveda - mislim, da o vprašanju realizacije pomoči na domu. Vendar smo te naloge že zapisali, če se spomnite v zakon o financiranju občin, v prehodnih določbah. In to je zdaj samo realizacija tega dogovora. Sicer pa ne posegamo in ne prenašamo oziroma ne jemljemo pristojnosti in nalog občin. Tudi v nekaterih primerih, pri katerih se strinjam, da bi bilo to smiselno lahko narediti. Vendar tudi v teh primerih, recimo, če bi govorili o ravnanju z odpadki, nisem prepričan da bi bila območja za to zainteresirana. Ker nekatera območja so pa te probleme rešila. Res pa je, da tudi v teh primerih je pa možno te naloge prenesti navzgor, seveda, dogovorno z bodočimi pokrajinami. Tudi ob tej priložnosti apeliram, da spoštovani zbor opravi razpravo. Jaz verjamem, da se je tukaj zapisalo tudi še kaj, kar bi bilo potrebno popraviti [[...]]
Gospod minister, prosim, če zaključite.
In to je možno v bodoči razpravi tudi opraviti in verjamem, da smo za to tudi vsi odprti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Mi pa prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Poslanski kolega Franc Jazbec bo predstavil stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani. Danes obravnavamo zakone iz tako imenovanega drugega paketa pokrajinskih zakonov. Poleg Predloga zakona o ustanovitvi pokrajin in Predloga zakona o volilnih enotah za prve volitve v pokrajinske svete, o katerih smo danes že veliko slišali, še Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin. Predlog zakona o prenosu nalog je najbolj obsežen zakon iz pokrajinskega paketa, saj ima 407 členov in spreminja 52 področnih zakonov. Mirno lahko rečemo, da je priprava takega zakona terjala kar nekaj dela in predvsem časa in truda za usklajevanje. Cilj zakona je določitev nalog regionalnega pomena in lokalnih zadev širšega pomena, ki se prenašajo z države na pokrajine kot samoupravne lokalne skupnosti in pomenijo decentralizacijo oblastnih funkcij. Prenos opravljanja pomembnega dela javnih zadev ter javnofinančnih sredstev z državne na lokalno raven je v skladu z načelom subsidiarnosti, pri čemer bodo pokrajine naloge iz svoje pristojnosti opravljale samostojno, v skladu z ustavo in zakoni. Predlog zakona nomotehnično pomeni spremembe in dopolnitve področnih zakonov, torej tisti, ki določajo zlasti pristojnosti državnih organov, deloma pa lahko tudi občinskih organov. Kot že rečeno, se posega oziroma spreminja 52 področnih zakonov, in sicer na skoraj vseh področjih slovenske zakonodaje. Takšna oblika zakona je morda nenavadna, vendar je najbolj primerna, saj področni zakoni praviloma ne določajo pristojnosti pokrajin in ker celotne pristojnosti državnih organov ni mogoče prenesti na pokrajine, zakon prenaša pristojnosti z ministrstev na pokrajine na področju: cest, prostorskega načrtovanja, stanovanjske problematike, voda, turizma, rudarstva, zavetišč za živali, šolstva, visokega šolstva in znanosti, športa, zdravstva, kulture, varstva pred naravnimi in drugimi nesrečami, socialnega varstva, dela in družine in še bi lahko naštevali. V času priprave tega zakona je bilo kar nekaj usklajevanj, tako na ravni s koalicijo kot na ravni z opozicijo. Prav tako so bile lokalne skupnosti kar dvakrat pozvane, da posredujejo svoje pripombe. Kljub temu je predvsem s strani opozicije slišati kar nekaj pripomb o neustrezni izbiri prenesenih nalog, o nedorečenosti določenih področij, pojavljajo se tudi nekateri lokalni interesi, izraženi s strani lokalnih skupnosti. Kljub vsem pomislekom in dvomom, ki se porajajo pred ustanovitvijo pokrajin, se moramo zavedati, da prav nihče od nas ne more natančno vedeti, kako bodo pokrajine delovale, dokler jih ne ustanovimo. Pokrajine moramo najprej ustanoviti, nato opraviti volitve v prve pokrajinske svete in ustanoviti delovanje pokrajin. Šele čas in izkušnje bodo pokazale, kako uspešni smo bili pri prenosu ustanovitvi in kako srečno roko smo imeli pri prenosu pristojnosti. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo prepričani, da smo izbrali prenos pravilnih nalog. Kljub temu pa bomo prisluhnili vsem argumentiranim pripombam tekom današnje razprave, preučili bomo tudi pripombe lokalne skupnosti in na osnovi tega za drugo branje pripravili tudi eventualne amandmaje. Kljub temu pa menimo, da je predlog zakona dobra osnova za nadaljnjo obravnavo, zato ga bomo v celoti tudi podprli. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Bojan Kontič pa bo predstavil stališče Poslanske skupine SD. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, spoštovani prisotni. Zakon o prenosu nalog v pristojnost pokrajinam posega na različne vladne resorje in je plod dogovarjanj med ministrstvi, čeprav izhaja iz pristojnosti pokrajin, ki so določene v Zakonu o pokrajinah. Naj povem, da tudi Socialni demokrati priznavamo, da je bilo opravljeno zahtevno delo, kajti še iz prejšnjega mandata so nam poznana stališča posameznih ministrstev, ko ni bilo velike pripravljenosti za prenos nalog na nižje nivoje. Ta poseg je vsekakor tudi priložnost, ko se lahko država, Vlada, posamezno ministrstvo zelo elegantno izogne nalogam, ki jim že danes povzročajo nevšečnosti in glavobole, pri tem pa zadržijo določene, beri, najboljše kadre in obilne finance za tista področja, ki jim dajejo ugled in politično moč, na nižji nivo pa prenesejo naloge, kadre in del financ za tiste naloge, ki so že danes zelo problematične in nezadostno infrastrukturno razvite, kot so ceste, socialni, zdravstveni in kulturni zavodi in teh je verjetno še več. Če pri prenosu ne bomo pazljivi, se nam mirno lahko zgodi, da bodo posamezna področja po prenosu na pokrajine v zelo težkem položaju, za kar bodo neupravičeno odgovorni pokrajinski organi. V tem je projekt pokrajin lahko tudi nevaren. Najprej naj povem, da že sam naslov zakona ne odgovarja njegovi pravi vsebini. Gre za to, da s tem zakonom določamo pristojnosti pokrajin, ki naj bi bile izvirne pristojnosti pokrajin. Zato je seveda pojem prenos pristojnosti pravilen samo ob določitvi tistih pristojnosti, ki so dejansko pristojnosti države, ki jih ta zaradi težnje po dekoncentraciji države prenaša na pokrajino samo v izvajanje. Sicer pa Poslanska skupina Socialnih demokratov tako kot o ostalih zakonih v paketu pokrajinske zakonodaje meni, da je potreben temeljite strokovne presoje in preveritve predlaganih odločitev z medsebojnim navzkrižnim povezovanjem posameznih zakonov iz tega paketa. Posebej želimo poudariti, da pogrešamo podrobno analizo dosedanje porabe sredstev v pristojnih resorjih za izvajanje posameznih nalog, ki jih ta zakon določa kot izvirne naloge pokrajin v primerjavi s predvidenimi sredstvi. Seveda bi bilo potrebno v ta podrobni in skrbni pregled vključiti tudi, kolikor se da, natančno razmejitev sredstev po posameznih pokrajinah, saj je posameznim vladnim resorjem popolnoma znano, koliko sredstev sedaj porabijo za izvajanje predlaganih prenesenih nalog v posamezni predlagani pokrajini. Šele potem bi lahko korak za korakom preoblikovali tako zakon o prenosu pristojnosti kot sočasno tudi zakon o financiranju pokrajin. Zagotovo je bila storjena temeljna napaka v trenutku, ko se je Vlada odločila paket pokrajinske zakonodaje kljub tudi opozorilom Socialnih demokratov poslati v obravnavo Državnemu zboru v dveh paketih. Pri tem je še posebej nenavadno to, da je v posamezni trojici zakonov združena popolnoma različna tematika. Če bi že delili paket v dve skupini, bi bilo bistveno bolj smiselno povezati v prvo skupino zakon o pokrajinah, zakon o financiranju pokrajin in zakon o pristojnostih ter z njimi tesno povezani zakon o ustanovitvi pokrajin, zakon o volitvah in volilnih enotah pa v drugo skupino. A vse to je že preteklost, v katero se pač ni mogoče vrniti. Dejstvo je, da zakon o prenosu nalog v pristojnost pokrajin prinaša nov niz vprašanj, na katere nihče ne zna dati zadovoljivega odgovora. Če gremo kar po vrsti. Pokrajine naj bi prevzele naloge s področja rudarstva, pri čemer se postavi vprašanje, kako bodo tiste pokrajine, v katerih se izvajajo zapiranje rudnikov in sanacije posledic rudarjenja, Idrija, Zagorje, Senovo, Kanižarica, Mežica, Trbovlje, Hrastnik, izvajale naloge iz posameznega področnega zakona, ko pa v zakonu o financiranju pokrajin ni predvideno selektivno financiranje glede na določene naloge, ki so specifične le za ozek nabor pokrajin. Podobno vprašanje se zastavlja v zvezi s prevzemom ustanoviteljstva posameznih regijskih bolnišnic. Po zakonu o zavodih je jasno, da izgubo zavoda pokriva ustanovitelj. Kako bodo posamezne pokrajine, v katerih so splošne bolnišnice, zagotavljale sredstva za pokrivanje nakopičenih izgub v večini bolnišnic, ki jih sedaj niti država ne uspeva ali morda ne želi pokrivati, ker se bodo bolnišnice itak prenesle na pokrajine. Niti v zakonu o financiranju pokrajin, niti v tem zakonu namreč ni nakazan način, kako razrešiti to zadrego. Vprašanje je tudi, ali bo osrednja slovenska pokrajina dobila svojo regijsko splošno bolnišnico. In če v tem trenutku spregovorim tudi o Savinjsko-Šaleški pokrajini, ali bo bolnišnica Topolšica dobila status regijske bolnišnice in kdaj bo dobila ta status. Postavlja se vrsta vprašanj, kaj bo s prevzetimi nalogami na področju socialne mreže, kjer se leta zanemarja vlaganja v posamezne zavode, so pa potrebe in pričakovanja zelo velika, kot je v primeru domov za starejše občane, različnih zavodov za oskrbo na domu, zavodi za ljudi s posebnimi potrebami. Pomanjkljiva je zagotovo tudi ureditev gasilstva, saj ni predviden prenos ustanoviteljstva javnih zavodov s poklicnimi gasilskimi enotami, ki so skoraj v celoti regionalno organizirane in so samo zaradi izmikanja države, obveznosti financiranja po razpustitvi skupnosti občin pripadle posameznim občinam, kjer so sedeži teh zavodov. Področje gospodarskih javnih služb pokrajinskega pomena je v tem zakonu in sploh v pokrajinski zakonodaji popolnoma zanemarjeno. Že področje cestnega prometa si država obdrži v izključni pristojnosti, čeprav je splošno znano, da so prav pokrajine območja, kjer je mogoče največ narediti na posameznem pospešenem razvoju zlasti javnega potniškega prometa. Tudi v ravnanju z odpadki in z odpadnimi vodami ter oskrbi s pitno vodo, ki bi lahko s spremembo zakona o lokalni samoupravi prešli v pokrajinsko pristojnost, se je pokrajinska zakonodaja popolnoma izognila. Dejstvo je, da prav slabo koriščenje sredstev iz evropskih strukturnih in kohezijskega sklada kaže na nujno potrebno po načrtnem izvajanju načela subsidiarnosti tudi na tem področju. In ni vedno učinkovitejše samo izvajanje posameznih nalog na nižjem nivoju, pogosto je ravno obratno, in to je opazno prav pri gospodarskih javnih službah. Posebej nas kulturniki opozarjajo na položaj knjižnic, ki bi ga bilo smiselno urediti tako, kot so urejeni muzeji. S tem bi lahko odpravili nevšečnosti glede financiranja in pravic uporabnikov za kvalitetno storitev, ki ne more biti omejena z občinskimi mejami. Vprašanja se odpirajo tudi na področju šolstva, visokega šolstva, športa in tako dalje. Pred dnevi smo prejeli pripombe skupnosti občin Slovenije, ki na 11-ih straneh opozarjajo na dileme in morebiti celo napake, ki jih je potrebno odpraviti v tem zakonu. Njihova ugotovitev je, da bodo pokrajine sicer razpolagale s sredstvi za tekoče poslovanje, ne pa s sredstvi za razvoj. Pokrajine s tem tako nikakor ne bodo instrument zmanjševanja razlik med razvitostjo posameznih področij Slovenije. Posebej pomembno je opozorilo, da je potrebna natančna razmejitev pristojnosti pokrajin in občin na področju prostora, skrbi za zavetišča za živali in tako dalje. Nesmiselna je tudi uzakonitev še enega urejanja stanovanjskega področja na ravni pokrajine, ob hkratnem ohranjenju na nivoju države in z odprtimi dilemami, kaj bo z občinskimi stanovanjski skladi. Skupnost tudi predlaga ukinitev sklada kmetijskih zemljišč na način, da se premoženje in kadri prenesejo na občine, na občine torej, ne na pokrajine. Pripomb, odprtih vprašanj je tudi na Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnosti pokrajin zelo veliko in kar kliče po temeljitem ter konstruktivnem preverjanju upravičenosti in predvsem finančni pokritosti cele vrste nalog pokrajin. Brez kritične presoje celotnega paketa zakonodaje Poslanska skupina Socialnih demokratov ne more podpreti zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin.
Hvala lepa, da ste nas presenetili. Kolega Milan Petek pa bo predstavil stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije. Izvolite.
Hvala podpredsednik. Tudi jaz se bom trudil presenetiti. Ob tem, da sem na tem podiju že danes tretjič, ne vem, če je to še sploh možno. Sam razmišljam, kaj povedati še v tem tretjem nastopu v zvezi z enim izmed zakonov, o katerih govorimo danes. V poslanskem klubu LDS smo jasno pri prvem zakonu povedali, da tega zakona o ustanovitvi pokrajin ne pokrivamo in iz tega zakona izhajajo vse zagate pri oblikovanju te celovite zakonodaje. Saj je ta ugotovitev o tem, da je pokrajin preveč, da so te pokrajine neenakomerno s prebivalci poseljene, da je torej njihovo število nelogično in neprimerno in da imajo nekatere tudi prostorske nelogičnosti in tudi kakšen drug element ne zdrži nobene presoje. Torej vse to je razlog, da se te dileme še bolj pojavljajo tudi pri tem zakonu, ki ga obravnavamo sedaj, to je zakon o prenosu pristojnosti oziroma nalog v pristojnost pokrajin. Te majhne pokrajine pač zbujajo vprašanje, ali bodo sposobne sprejeti in izvajati vse naloge, ki jih s tem predlaganim zakonom na njih želimo prenesti. Po naši presoji ne. Ključ za to, da pridemo do ustreznega dogovora, da torej pridemo do ustrezne rešitve, je po našem mnenju zmanjšanje števila pokrajin, zaokrožitev na večje, racionalnejše, predvsem takšne, ki imajo znotraj sebe gospodarski razvojni potencial, ki imajo dovolj kadrovskega potenciala in jasno ob tem tudi dovolj finančnega potenciala. V enem izmed slovenskih časopisov so bili gospodarstveniki vprašani, kaj menijo o regionalizaciji. In vsi ugotavljajo pravzaprav, da je temelj za dobro ali pa uspešno regionalizacijo in pa razvoj regij dobro gospodarstvo. Nekaj jih bom citiral: "Pogoj za uspešen regionalni razvoj je seveda gospodarski razvojni potencial, ki ga je treba prepoznati v vsaki regiji. Brez lastnega gospodarskega jedra vsake regije bomo postavljene cilje težko dosegali." Ali smo mi, ali je Vlada s temi zakoni to okoliščino in to razmišljanje upoštevalo? Mislim, da ne. Druga izjava: "Nedvomno pa regionalizacija sama po sebi ni porok za hitrejši razvoj države. Je zgolj statistično predvidevanje, ki pa je brez dejanskih spodbud le izguba časa." Zakon ki ga sedaj obravnavamo, zakon o prenosu nalog, ne kaže, da Vlada namerava ravno na razvojnem področju ta pričakovanja zadovoljiti in tu je temelj za naš dvom. Naslednja izjava: "Menim da je pametneje vlagati skupne moči in sredstva v manjše število velikih projektov z realnimi razvojnimi možnostmi." Velike projekte rojevajo velike pokrajine, velika področja, veliki interesi, velika vizija, velike ambicije. Tega v malih pokrajinah, v marsikaterih, ne bo. Naslednja izjava: "Regionalizacija Slovenije se lahko izkaže kot pomemben razvojni dejavnik, če bodo regije imele dovolj ekonomske in politične teže." Tudi tega kriterija, tega pričakovanja gospodarstvenikov s to zakonodajo ni pričakovati. Samo nekaj teh izjav. Več jih je, ne bom jih citiral dalje, ker bi bilo predolgo. Ampak temu in takšnim razmišljanjem pritrjujemo v Liberalni demokraciji. Ko skušamo presojati, ali so z zakonom o prenosu nalog v pristojnost pokrajin ustrezno zajete naloge, ki bi jih naj pokrajine opravljale, se nam ponovno pojavlja dvom in očitek, da je pri oblikovanju tega zakona bila izločena stroka, da so seznam nalog določili predvsem ministri po principu: žrtvujem tiste naloge in tiste ljudi, ki mi niso najbolj pomembni in potrebni ali so mi celo odveč. Marsikatero področje ali pa katera naloga zveni po tem. Ministrov tukaj nimamo, vprašati jih ne moremo, razložiti nam ne morejo, torej ostali bomo tudi brez odgovora. Vsaj za nekatere od teh nalog se sprašujem, ali je predlagatelj dovolj preučil posledice prenosa na pokrajine in ali je pri tem sploh povprašal tiste, ki bodo te prenose doživljali. To so izvajalci v upravnih enotah ali pa izvajalci in tisti, ki te naloge izvajajo v ministrstvih ali pa tudi v nekaterih drugih institucijah. Ali so morda narejene kakršnekoli analize, kaj bo to pomenilo v organizacijskem, funkcionalnem in finančnem smislu? Teh informacij žal nimamo in ostale so v kabinetih oziroma mislim in predvidevam, da nekatere sploh niso bile narejene. V Liberalni demokraciji Slovenije smatramo, da bi za odgovore na vprašanja, ki se pojavljajo v zvezi s prenosom nalog, morali biti vsaj na tej seji prisotni vsi ministri, ki se jih spremembe tičejo. Minister je sicer v svojem nastopu pojasnil, da so dejansko bili pristojni ministri za presojo in predlaganje in prenos nalog na posamezne pokrajine, da je minister za lokalno samoupravo in regionalni razvoj prevzel koordinacijo teh nalog. Verjamem, da je to vse res, vendar samo koordinacija ne omogoča poglobljenih odgovorov na vprašanje in zaradi tega mislimo, da je ta Državni zbor danes hendikepiran, da enostavno ne more dobiti odgovorov na tista vprašanja, ki se pri današnji razpravi lahko pojavljajo. S tem zakonom posegamo namreč v 52 sedaj veljavnih zakonov, ogromno podzakonskih predpisov, mi pa naj kar verjamemo, da je vse predlagano in zapisano pravilno in najustreznejše, samo zaradi tega, ker imamo tako bleščeče ministre, ki jim je potrebno verjeti. In le oni, ministri v dialogu vsaj s poslanci, če niso v dialogu še s kom, povedali in pojasnili, zakaj so se odločili, na kakšnih podlagah, s kakšnimi argumenti so predlagali prenos določenih nalog. In ta abstinenca, po moji, naši presoji kaže, da se podcenjuje Državni zbor, da se podcenjujejo tisti izvajalci na področjih, ki se prenašajo v drugo obliko organiziranosti. In ti potrebujejo odgovore. In da se s tem podcenjujejo prebivalci Slovenije, ki želijo ravno tako imeti odgovore na ta vprašanja. Naj ilustriram z nekaterimi dilemami, za katere ne vem, kako naj pridemo do odgovorov. Področje prometa, prenos cest v pokrajinsko pristojnost - razen avtocest, hitrih cest in ostale infrastrukture, ki ne sodi v področje cest, se vse prenaša v pristojnost pokrajine. In bojda bi naj vse te naloge, vzdrževanja in upravljanja teh cest opravljale pokrajinske direkcije, tako razumemo ta tekst, vendar nimamo nič proti in verjamemo, da je marsikaj od tega potrebno prenesti. Vendar ne verjamemo, da smo sposobni zagotoviti enako kvaliteto vzdrževanja in upravljanja, enake standarde vzdrževanja in upravljanja, kot smo jih sedaj dosegali na ta način, da je vsaj ta vidik bil zagotovljen na nekem enotnem mestu. Ali ima Slovenija potencial, da bi lahko enakovredno po posameznih strokovnih področjih zagotovili ustrezno zaposlenost. Mislimo, da je ni. Enostavno ne moreš multiplicirati nekatere specialiste, strokovnjake, ki danes na direkciji delajo za posamezno področje, in reči: "Od zdaj naprej pa boste delali na pokrajini." Ni jih. In to je problem, ki se pojavlja na tem področju. In ta odgovor, verjamemo, da lahko da samo nekdo iz prometnega ministrstva, predvsem minister za promet. Kar se tiče drugih. Kulturni zavodi. Beremo, kako je presenečeno vodstvo novogoriškega gledališča. Nič ni vedelo o tem, da postaja regionalna oziroma pokrajinska institucija, nihče se z njimi ni pogovarjal, in ne samo z njimi, tudi z drugimi institucijami, ki postajajo pokrajinske, ni vodil nihče pogovorov. Z nobenim od direktorjev muzeja, z nobenim od direktorjev arhiva, nihče pravzaprav ne prihaja v situacijo, ko bo popolnoma spremenjena situacija, v položaj, da bi vedel, kaj in kako si je kdo kaj izmisli. Zaradi tega prihaja do dilem, ali ta sredstva, ki se prenašajo, zadoščajo, ali neke potrebe in zamisli o tem, če občina ne bo soustanovitelj, mora dati občina to premoženje v last pokrajini. To so neumnosti, ki v praksi ne morejo doživeti realizacije. In te zadeve bi bilo in je potrebno še naprej razčiščevati. Sklad kulturnih dejavnosti, kot ena izmed oblik dejavnosti na področju ljubiteljske kulturne dejavnosti. Nekaj časa je trajalo, da se je formiral ustrezen sklad, ki sedaj opravlja nalogo na področju ljubiteljskih kulturnih dejavnosti odlično. Je organiziran po območnih enotah, ima torej 58 izpostav sklada. V tem skladu delajo ne birokrati, ne uradniki, ampak delajo ljudje, ki poznajo kulturo, ki so soustvarjalci kulture, ki sodelujejo na prireditvah, ki se ne odvijajo samo v času, ko si v službi, in s tem zakonom se je minister Simoniti odločil, da ta sklad razbije. Napačna poteza, ki bo puščala posledice dolgo časa in zaradi tega menimo, nepremišljenega početje nekoga, ki bi moral predvsem skrbeti za to enotnost, za to kvaliteto kulture, ki jo dosega sedaj na ta način. Uradnik, ki bi po tej logiki in po tem, kakor mi to beremo, sedel v svojem uradu, kabinetu, ne more nadomestiti tistega, ki je danes v skladu ustvarjal kulturo, soustvarjal kulturo in organiziral kulturo. Prej je bilo nekaj rečeno o pokrajinskih bolnicah, zdravstvenih domovih. Jasno je, da se postavlja vprašanje posebej letos je to zelo izpostavljeno, kdo bo pokrival obveznosti, izgube tistih zavodov, ki ne bodo poslovali pozitivno. Danes se država otepa pokrivanja izgub, danes se Zavod za zdravstveno zavarovanje otepa pokrivanja teh obveznosti, zdaj bomo pa to prepustili pokrajinam, ki v tem zakonu definitivno nimajo zagotovljenih nikakršnih sredstev potencialno, da bodo lahko te obveznosti pokrivali. In to je vprašanje, na katerega je potrebno najti odgovor. Prostorsko načrtovanje. Mi v tem mandatu in nekaj časa nazaj že delamo s prostorskim načrtovanjem kot svinja z mehom. Ko se sprejme zakon se niti še ne uveljavi, še niti se ne izpelje v proceduri, se niti še ne izpeljejo vsi postopki, jih že menjamo. In danes ponovno kot posledico tega zakona, te zakonodaje spreminjamo prostorske akte oziroma prenašamo odgovornosti. Vsaj tu se mi zdi ali se nam zdi, bi lahko morebiti zadržali v tej prvi fazi prenos te pristojnosti, naj zaživi v praksi nekaj, kar mora zaživeti, in od tu dalje potem prenašati morebiti na pokrajine, da ne govorim o dilemah, kje je meja med občinskimi pristojnostmi in med pokrajinskimi, zakaj eni in drugi izdajajo podrobnejše prostorske načrte in na osnovi tega izdajajo gradbena dovoljenja, nekaj, kar je v tem trenutku ne posebej jasno. In nazadnje, da ne bom predolg in vzel časa še komu drugemu od naše poslanske skupine, stanovanjski sklad. Govorimo o tem, kako s svojo politiko stanovanjskega sklada moramo regulirati nivo cen na področju stanovanj. Imamo, ne vem, približno štiristo milijonov evro kapitala v tem stanovanjskem skladu, ki mu sicer ne oporekamo ali mu ne priznavamo najbolj ekonomičnega poslovanja ali pa največjih objektov, vendar premoženje in pa stanovanjske sklade formirati v pokrajinah, štirinajstih pokrajinah, nekatere so tako majhne, da ne izpolnjujejo minimalnih kriterijev, da ustvarjajo neko maso sredstev, s katerimi lahko krojiš neko politiko. Mi smo brez kakršnega koli dvoma in brez kakršne dileme napisali v zakon, zdaj pa naredimo štirinajst ali pa predlagamo, da se naredi štirinajst pokrajinskih stanovanjskih skladov. To so vprašanja, ki terjajo odgovore, žal, ministra danes tukaj ni, žal v LDS-u menimo, da zaradi tega tudi ne moremo dobiti ustreznih odgovorov in to bo podlaga za to, da se bomo odločali, vsaj v veliki večini, če ne v celoti, da tega zakona ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Martin Mikolič pa bo predstavil stališče poslanske skupine Nova Slovenija. Izvolite.
Hvala še enkrat za besedo. V poslanski skupini Nove Slovenije smo vseskozi skozi proceduro priprave pokrajinske zakonodaje opozarjali, da bomo to pokrajinsko zakonodajo podprli, če bodo jasno definirane naloge, ki se bodo iz posameznih resornih ministrstev prenesle na pokrajine in za to tudi temu primerna finančna sredstva. Danes je pred nami ta zakon. Zakon je v prvi vrsti povezan s finančnim sredstvi 1,2 milijardi evrov, ki se prenaša na pokrajine. Prav gotovo smo lahko zadovoljni, da so posamezna ministrstva zbrala toliko poguma in se odrekla, enakovredno po teži, določenim nalogam. Ne samo dva, tri ministrstva, ena več, ena manj, ampak enakovredno, približno vsa enakovredno. Mi nismo bili najbolj zadovoljni nekaj mesecev nazaj, ko smo nekako dobili delavno gradivo, ker je bilo v tem delovnem gradivu nakazano, koliko so se pripravljena posamezna resorna ministrstva odreči nalog. Tu je edino odstopalo Ministrstvo za šolstvo. In glede na to, da danes imamo tukaj v tem zakonu naloge, o katerih v Poslanski skupini Nove Slovenije v določenih trenutkih začnemo razmišljati, da jih ni morda celo preveč, potem je prav gotovo to garancija, da smo prenesli tisto, kar smo želeli, na pokrajine. Mi smo mnenja, da če ustanovimo pokrajine, potem morajo te pokrajine tudi opravljati pomembne naloge. Sicer tu v zakonu so naloge, ki se bodo zakonsko izvajale. In za te naloge so pravzaprav zagotovljena finančna sredstva, finančna sredstva v višini 1,2 milijarde evrov. Prav gotovo ostane še marsikaj odprto, to, kar so nekateri pred mano tudi opozarjali. Glede na to, da v različnih pokrajinah razpolagamo z različnimi inštitucijami, z inštitucijami, ki bodo v prihodnje tudi delovale v okviru pokrajin. Mi smo prepričani, da je bilo enostavno prenesti vse naloge s področja socialnega varstva ali pa tisto, kar delajo danes po domovih za ostarele in tako dalje, ker v zaključnih računih preteklega leta se je tudi lahko dokaj jasno ugotovilo, v kakšni višini so pa porabile te inštitucije tudi finančna sredstva. Na osnovi tega so opredeljena tudi finančna sredstva za pokrajine. Tako v teh primerih najbrž ni bila neka težka matematika. Je pa res, da bo na določenih področjih potrebno v prihodnje še narediti določene korekcije. Prepričani smo, da bo potrebno določene korekcije narediti še v fazi med prvo in drugo oziroma med tretjo obravnavo. In dobro bi bilo, da tudi konkretno dobre predloge, ne samo v to zakonodajo. V Poslanski skupini Nove Slovenije smo mnenja, da je pripravljena zakonodaja oziroma pripravljeni zakon primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Kolega Marjan Drofenik pa bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Spoštovani predsedujoči! Spoštovani minister s sodelavci, poslanke in poslanci! V Slovenski ljudski stranki smo prepričani, da je bilo opravljeno prvič pravzaprav zelo resno delo, ker so se sistematično določile pristojnosti države, ki bi se jih naj s 1.9.2009, seveda če bo celoten paket zakonodaje sprejet, prenesle na pokrajinski nivo. Smatramo, da je to izjemno veliko delo opravljeno. Cilj predlaganega zakona je določitev nalog regionalnega pomena in lokalnih zadev širšega pomena, ki se prenaša z države na pokrajine, kot so samoupravne lokalne skupnosti, in pomenijo decentralizacijo oblastnih funkcij. Prenos upravljanja pomembnega dela javnih zadev ter javnofinančnih sredstev iz države na lokalno raven je v sladu z načelom subsidiarnosti, pri čemer bodo pokrajine naloge iz svoje pristojnosti upravljale samostojno v skladu z ustavo in zakoni. Pristojnosti, ki jih izvaja država, so različne narave. Nekatere so take, da jih je možno in smotrno prenesti v pokrajinsko pristojnost, druge pa so po svoji naravi take, da jih je v splošnem interesu nujno treba izvajati na državni ravni. Torej prek državnih organov enotno za vso državo. Znotraj teh nalog, ki so po svoji naravi državne naloge, torej so pomembne za državo kot celoto, pa je vendarle mogoče ločiti tudi tiste, ki jih v interesu države kot celote lahko opravljajo samo državni organi, od tistih, ki jih lahko država prenese v opravljanje pokrajinskim organom, vendar pod svojim nadzorstvom in za svoj račun. Država prenese del svojih nalog v izvajanje pokrajinskim organom predvsem zaradi tega, ker jih je bolj smotrno opravljati na nižji ravni, ki je bližja in dostopnejša državljanom, in ker je smotrno, da se izvajanje teh nalog do določene mere prilagodi potrebam in okoliščinam v pokrajini. Na tak pristop napotuje tudi osnutek evropske listine regionalne samouprave, po kateri naj bi bila v primeru prenesenih pristojnosti pokrajinskim organom v čim večji meri omogočena lastna presoja pri prilagajanju izvajanja teh pristojnosti, posebnosti in pokrajine in lastni organizacijski strukturi. V Slovenski ljudski stranki podpiramo tak način prenosa nalog in pravzaprav smo veseli tudi, da predlagani zakon, ki ima finančne posledice, ki so predvidene s tem zakonom in so pravzaprav z nalogami, ki se prenašajo, tudi predvidena sredstva, ki so okvirno ocenjena na 1,2 milijarde evrov in so bila tudi sprejeta s sklepom Vlade v preteklem letu. V Slovenski ljudski stranki menimo, da je predlagani zakon o prenosu nalog v pristojnost pokrajinam primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Kolega Vili Trofenik bo prestavil stališče poslanske skupine Zares.
Hvala za besedo. Naj tokrat začnem malo drugače. Vsekakor je treba priznati in pohvaliti ogromno delo, ki je bilo napravljeno, da se je ta ogromen material tako s prvega dela, ko gre za izvirne naloge, kot pozneje za prenesene naloge, zbral neko osnovo, ki bo v vsakem primeru, ne glede na razplet postopkov pri tej regionalizaciji, dobra osnova za nadaljnja razmišljanja in odločitve. Vendar je pa treba opozoriti na nekaj. Na nek način obremenjeni z evropskimi sredstvi, da tako po domače rečem, obremenjeni z regionalizacijo, smo praktično pozabili na problem lokalne samouprave na prvem nivoju. Ta razmejitev med sedanjo državo in sedanjimi občinami ni dokončnem proces. Ogromno je področij, ki zahtevajo ponovni razmislek na tej relaciji občina:država, še zlasti na relaciji država:mestne občine. Če kdaj, je zdaj bil, in še vedno je, primeren čas za razmislek v trikotniku, razmejitve pristojnosti država:pokrajina:občina. Tega na žalost iz te dokumentacije oziroma teh predlogov zakonov ni možno razbrati. Zakaj? Posebej še, ker se na nek način mešajo, glede na dejanske vsebine in probleme, pojmi pokrajinskega ali, če hočete, regionalnega, potem občinskega ali medobčinskega ali pa funkcije, ki jo opravljajo praviloma mesta ali tudi druge nemestne občine v širšem interesu. To je povsod drugod ločeno, mi pa na nek način, kot da smo obupali nad nekaterimi opravilno nesposobnimi občinami, vsaj za nekatere funkcije, zdaj želimo vse to prenesti na regije ali pokrajine. V resnici prihajamo v situacijo, da so nas polna usta govora o decentralizaciji, v resnici pa delamo neko drugo centralizacijo ali dajemo potuho nekaterim lokalnim skupnostim po nepotrebnem. Ker je bilo ogromno kritik, da tisti, ki imamo pomisleke glede kvalitete in predlaganih rešitev, zlasti glede števila regij, da smo proti decentralizaciji. Pa naj postavim drugače. Nekdo je danes tu od predgovornikov pohvalil Ministrstvo za šolstvo. Mislim, da je to zmotno. Logično, da prenaša država ali želi prenesti srednje šole na pokrajine. Kaj pa osnovne šole, ki so bile nenormalno podržavljene oziroma nelogično prenešene na ministrstvo, pa niti mestnim občinam niti opravilno sposobnim, oprostite izrazu, nismo pripravljeni vrniti ali naložiti celotno skrb za delovanje osnovnega šolstva. In potem ne moremo govoriti o pripravljenosti za decentralizacijo, ker je tam ogromno sredstev z vidika plač, materialnih stroškov in še nečesa, občinam prepuščamo skrb za strehe, dimnike in še kaj drugega in tudi ji ne pustimo, da bi odgovorno odločale konkretno o ravnatelju. Še vedno je to v rokah ministra. Še vedno za vsak oddelek, zadnji oddelek podaljšanega bivanja, za vsako čistilko, za vsak del čistilke in za vsakega hišnika odloča ministrstvo. To seveda, če ostaja tako naprej, ne more biti primer iskrene decentralizacije. To samo kot ilustracija. Opozoril bi vse tiste ki operirajo s številko 1,2 milijarde vrednosti prenosa. Pri prenosih med različnimi nivoji v državi je treba biti izredno pazljiv v finančnem smislu. Praviloma, ko gre za prenos z lokalnega nivoja na višji nivo, so stroški precenjeni. Ko pa gre za obratni proces, za prenos iz državnega na nižji nivo, so pa praviloma stroški, to je zakonitost, podcenjeni. Zato bi jaz bil s temi številkami zelo skeptičen. Jaz verjamem, da jih je Vlada sprejela. Ampak če vzamem malo v šali, malo zares izjavo premiera, da glede na upiranje resornih ministrstev oziroma ministrov, sta morala predsednik Vlade in minister za lokalno samoupravo sama razporejati pristojnosti, potem seveda je tudi vprašanje pravilnega ovrednotenja teh sredstev. Pa ne, da ne bi hotela ali znala, da me ne bi kdo napačno razumel. Drugo področje ali drugi zorni kot, na katerega je treba biti pazljiv, so toliko opevani prenosi kadrov. Na eni strani postavljamo vprašljive pokrajine, kjer podcenjujemo kadrovski potencial teh premajhnih pokrajin in veliko pričakujemo od tako imenovanega prenosa kadrov iz države na bodoče regije, ali pa, če hočete, uprave bodočih regij. Ne bodimo preveliki optimisti. Kvaliteten kader ne bo šel v to smer. In ločimo seveda tudi kader, če vzamemo upravne delavce v upravnih enotah, ki so večinsko in praviloma usposobljeni za izvrševanje upravnih uslug, zelo malo je pa takih delavcev tam, ali pa tistih, ki bi šli iz Ljubljane za planske in podobne storitve ali opravila - tudi na enem najbolj pomembnih področij delovanja bodočih uprav in pristojnosti na področju pokrajin, to je področje prostorsko-planskega delovanja. Tu je pričakovati prej več sitnosti, kot pa ugodnih situacij. Danes so z vidika pristojnosti nekateri predhodniki govorili o bolnišnicah. Te bolnišnice znajo biti težak problem, nikakor ne tako enostavno, kot piše tam v tekstu, vse razen klinike in še nekaterih postanejo pokrajinske in regionalne. Veste, to ureditev smo imeli tam do leta 1989. In seveda sedaj je težava, da je v Sloveniji, stroka in eksperti vedo, teh bolnišnic preveč, da je pokrajin več, kot potrebujemo bolnišnic, v strokovnih krogih se pojavlja številka okoli 7. To je polovico toliko, kot imamo predvidenih pokrajin. In če tem sedmim prištejemo še tri klinike, kar bi bilo logično, je 10, potem se postavlja vprašanje, kdo bo zapiral bolnišnice, v katerih regijah jih bomo zapirali. Zgodilo se bo seveda nezapiranje in obdržanje teh bolnišnic za vsako ceno, in to preizkušeno znana posledica na škodo tistih uporabnikov, ki bolnišnice potrebujejo. Bolnišnice, pokrajinske ali regijske, lahko danes naštejemo. Ampak treba se je zavedati, da to niso kompletne, ene imajo več oddelkov, druge imajo manj. Mislim, da je spodnje število štirje oddelki, da je bolnišnica lahko samostojna. In to ne bo tako enostavno rešljiv posel, kot nekateri mislijo. In razumem, da bi se nekateri po sistemu: reši se tistega, kar ti dela probleme, tudi radi reševali. To pa nikakor ni v interesu pacientov ali bodočih uporabnikov bolnišnic. Še manj pa, ko se bo tak sistem, pokrajinski ali regionalni, zaprl sam vase in bo onemogočena tako ali drugače, to se vedno najde v praksi, pot do storitev v oddaljeno bolnišnico, v kvalitetnejšo bolnišnico in podobno. In še nekaj s področja bolnišnic. Nekatere specializirane bolnišnice, ki so tu tretirane kot bodoče pokrajinske ali regijske, pa naj bodo to psihiatrije ali kakorkoli, danes praviloma pokrivajo območja več predvidenih regij. To je naslednja težava, ki nastane zaradi prevelikega drobljenja. In ker je bolnišnic preveč, razen negovalnih za ostarele, bodo poskušali vsak na svojem vrtičku delati kompletno bolnišnično ponudbo. Seveda vizavi laični javnosti je ta problem zelo enostavno izpostaviti, rešljiv pa ni tako enostavno, kot je v teh dokumentih predvideno. Seveda pa so tudi, čeprav sem bil vedno zagovornik čim večje decentralizacije, v tem predlogu gradiva zakona nekatere širokogrudnosti, ki nas znajo privesti v druge težave ali nepopravljive posledice. Naj izpostavim samo eno. Predvideno je, da bi o koncesiji za rudnine odločala pokrajina. Lepo prosim, samo tega ne! Ker potem bomo imeli več peskokopov, kot je travnikov in še česa drugega, ker je s temi koncesijami že tako ali tako postala težava in še bi lahko naštevali. Upam, da zaradi tega ne bomo dobili predznaka centralisti. O tem ogromnem materialu bi se dalo še marsikaj povedati. Naj se vrnem samo na še en segment, ki spada na področje šolstva oziroma Ministrstva za šolstvo in šport. V tem predlogu zakona je predviden, bom na karikiran način povedal, regionalni športni program, regionalni šport in ne vem kaj še vse. Lepo prosim, tega ne! Ne vseh nerealnih želja po nogometnih in podobnih klubih, zlasti, ker institucionalno nimamo teh zadev rešenih. Zdaj to prevaliti, bolne ambicije kakšnega okolja, da bodo regije še to financirale. Po naravi šport spada tja, kjer ljudje živijo, to je pa občina. Država lahko intervenira s takšnimi ali drugačnimi zadevami, pri pokrajinah, pa je malo mesta za to, se pa zelo lahko in zelo grdo zlorabi v škodo kakšne druge pozitivne dejavnosti. Naj zaključim. Kot sem uvodoma rekel, je bilo opravljeno s strani predlagatelja ogromno dela. Vendar to delo še ni opravljeno tako daleč, da bi bilo zrelo za sprejetje, je pa dobra osnova za nadaljevanje tega obsežnega in dostikrat tudi odgovornega dela. Hvala lepa.
Kolega Srečko Prijatelj pa bo predstavil stališče Poslanske skupine nacionalne stranke. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Spoštovani minister. Dober večer vsem. Predlagani zakon o prenosu nalog v pristojnost pokrajin spreminja, kot že rečeno - pred mano so nekateri to številko že omenjali - 52 zakonov. To je toliko zakonov, kot jih povprečno sprejmemo na dveh sejah Državnega zbora. Tako za ilustracijo. Ocena finančnih posledic, vsi ste govorili o denarju, in druga javna finančna sredstva, natanko za to se namenja ta prenos vseh pooblastil, pa bom kasneje naštel katerih, 1 milijardo 209 milijonov in 728 tisoč evrov. Predlog zakona pa predvideva, da se v pristojnost pokrajin prenesejo: zadeve na razvoju gospodarstva, okolja, prenosa in energije, v prometu, kmetijstvu, gozdarstvu, šolstvu, znanosti, športu, na področju zdravja, na področju dela, družine, sociale, v kulturi, pri zaščiti in reševanju. In povejte mi, spoštovani, ali ta številka zadošča za vse kar sem naštel? Jaz trdim, da ne. Strinjam se, da je to podcenjenost in bomo slej kot prej imeli seveda probleme, če ta zakon sprejmemo, v Slovenski nacionalni stranki ga ne bomo potrdili, probleme s financami, ki pa seveda ne bodo več problemi države, ampak pokrajin, ki si bodo morale pomagati tako, kot si bodo. Če si ne bodo, jim bo pa bog, verjetno. Strokovnjaki iz različnih dejavnosti opozarjajo na slabosti, ki jih ureja zakon o prenosu nalog in pristojnost na pokrajine. Da ne bo nesporazuma, v Slovenski nacionalni strani soglašamo, da je potrebno v Sloveniji narediti neko stopnjo decentralizacije, vendar ne na tovrsten način. Že prej smo povedali, da je sklop zakonodaje pripravljen zelo na hitro, neusklajeno. Še tisto, kar je bilo usklajeno, ste vrnili nazaj na neusklajenost in povzročali nova odprta vprašanja in nove konfuzne situacije. Celo preigrali in izigrali ste tiste, ki so vam verjeli. In ko bo to narejeno na tak način, kot v bistvu bi bilo potrebno, na transparenten in zakonit način, pregleden način, bomo verjeli v Slovenski nacionalni stranki, da to ne delate zgolj samo zaradi tega, da zaposlite svoj kader, v pokrajinah. Jaz namreč tudi ne verjamem, da se bo v tem enotirnem sistemu, ki predvideva prenos okrog 90% pristojnosti iz države na pokrajine, preselilo tudi toliko ljudi. To preprosto ni možno verjeti. Če pa bi bilo to storjeno, tako kot se predvideva, potem pa, lepo prosim, povejte mi, sama selitev, premeščanje kadrov in recimo dokumentacija arhivov bo povzročala enormne stroške, izgubo produktivnosti in tudi ostale logistične probleme. Kako bomo to rešili in kako bomo zagotavljali tudi v bistvu tekoče opravljanje del in transparentnost, ki jo pa normalno, prebivalci mest zahtevajo. Z rešitvijo, ki jo predvideva predlagani zakon, ne more biti izpostavljen učinkovit in razvojno usmerjen program v pokrajine. Na to je opozarjal tudi minister za javno upravo, gospod Gregor Virant. Ampak to je bilo preslišano, tega niste hoteli slišati, kakor tudi niste hoteli poslušati stroke. Že prej sem govoril, da ste stroko ignorirali. Na zakon so podali tudi predloge v obliki amandmajev iz združenja občin. Amandmaji so se nanašali predvsem na določbe zakona glede urejanja skladnega regionalnega razvoja, glede okoljskega področja, zelo problematično področje, na katerega so opozarjali, to so komunalni odpadki. Ne strinjajo se z ureditvijo prenosa glavnih cest in v pristojnost pokrajin ne morejo priti tudi ostale javne ceste, ki so sedaj tako ali drugače pod okriljem Ministrstva za promet. Predvsem pa komunalni odpadki. To je problem Slovenije že danes. Za regionalna odlagališča se ne moremo dogovoriti v okviru države, kako se bodo pokrajine med sabo zmenile. Predsednik Kmetijsko-gozdarske zbornice Slovenije nasprotuje prenosu zemljišč s Sklada kmetijskih zemljišč in gozdov na pokrajine, upravičeno se bojijo, lepo vas prosim, da v tem primeru obstaja velika težnja, da bi se v bistvu izvajali pritiski, da se zemljišče prenese iz kmetijske v kakšno drugo rabo in uporabo. To se bo dogajalo, ker dejansko v bistvu bodo pokrajine hotele na nek način pozidati tudi tisto, kar je kvalitetno, kar je danes vir prihodka za nekatere, ki še želijo delati na zemlji. Strokovnjaki opozarjajo, da ta zakon na področju zdravstva je tako nedodelan, da je lahko tudi nevaren za zdravje prebivalstva. Prej smo slišali enega od razpravljavcev, da izguba bo prepuščena v morebitnih javnih zavodih, ki se ravno tako prenašajo na pokrajine, pokrajinam. Pilatsko si bo umila roke Vlada za vse bolnice, za vse zdravstvene domove, ki so že tako in tako, roko na srce, sedaj v oskrbi občin, in so že danes breme, država tako in tako noče slišati za njih. Vse ostale javne zavode ravno tako prepuščajo usodi pokrajinam in za to namenjajo sredstva, ki so takšna, kot so. Jaz bi zelo rad videl kaj lepega tudi v tem predlogu zakona, ampak na žalost tega ni tu zapisanega in tudi ni moč biti zelo, zelo optimističen, ko gledamo to na hitro spisano besedilo. Predlog zakona sicer ne predvideva porabe sredstev v letu 2007 in 2008, če govorimo za leto nazaj in za tekoče leto, ker namreč verjetno ste računali, da se bo to sprejemalo že v lanskem letu. Ampak na žalost ne daje tudi perspektive za preživetje pokrajinam v letu 2009. Nikakršne. To miloščino, ki jo namenjate iz proračuna, to je milo rečeno za pokrivanje treh resnih področij, ki jih prenašate na pokrajine. Zaradi tega in drugih stvari ki smo jih danes že slišali in jih je nesmiselno ponavljati, tega predloga zakona v Slovenski nacionalni stranki res ne nameravamo podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Sam bom predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Spoštovani prisotni, jaz obljubim da ne bom predolg. Bom prej kratek kot dolg. Roko na srce, tople vode ta zakon ne odkriva. V bistvu gre samo za prenose nekaterih državnih pristojnosti, ki se skrivajo, naj si bo direktno v okviru ministerstev, ali pa ki se skrivajo v različnih vladnih službah. Zato iz tega naslova jaz seveda ne morem deliti čestitke nekaterih predstavnikov poslanskih skupin, ki so kratko malo aplavdirali, da je ministrstvu uspel tako velik met, kot je priprava tega zakona. Še enkrat poudarjam. Ta zakon ne odkriva nobenih novosti. Če je ministrstvu v treh letih uspelo sestaviti zakon s štiristotimi členi in da je to element pohvale, potem moramo sami sebi priznati, da smo zelo skromni oziroma, se opravičujem, da zelo hitro delimo pohvale. Rad pa bi izpostavil tiste stvari, ki mislim, da jih nekateri govorniki pred menoj še niso. Če imamo govore in pa težnjo v tem, da našo državo naredimo bolj decentralizirano, da odmaknemo moč odločanja iz centra mesta Ljubljane, potem se je potrebno vprašati o naši načelnosti. Pred časom smo imeli zakon o glavnem mestu, kjer ste vsi skupaj v en mah govorili o tem, kako je potrebno imeti ta zakon, kako je potrebno dati pristojnosti, oblike odločanje v glavno mesto, to je Ljubljana. Danes vsi v en mah, ker je pač druga tema, govorite o tem, kako je potrebno decentralizirati, kako je potrebno pristojnosti iz naše majhne Ljubljane prenesti širom po Sloveniji. Ampak, jaz osebno pa mislim, da bi Vlada, če bi zasledovala cilj decentralizacije, lahko z navadnim odlokom oziroma osnovnim aktom prenesla ministrstva v druga mesta po naši državi. Tako bi nekaj ministrstev prenesli v nekatere mestne občine in s tem bi Vlada pokazala tisti prvi korak, da pa resnično teži že sama pri sebi v svoji vsebini k decentralizaciji. Dejstvo je, da Vlada tega ni storila, čeprav nekoč smo že imeli nekatera ministrstva v drugih mestih. S tem bi nedvoumno prispevali k tistemu, kar je pri prejšnji točki govorila tudi ena izmed vladnih poslank. Torej sama logistika, cestišča, nenazadnje pa tudi objekti, ki si jih Vlada na veliko gradi v centru mesta, na tako imenovana ostala področja v okviru naše države. Ampak seveda poanta je drugje. Ali sploh je centralizacija ali z drugimi besedami decentralizacija res pravi namen predlagatelja, nenazadnje tudi poslancev Državnega zbora kot zasledovani cilj v okviru paketa pokrajinske zakonodaje? Jaz se bojim da ne. Dejstva o tem govorijo, in sicer lahkota s katero sprejemamo, eden drugega prepričujemo, čeprav vemo, da ne bo nihče drugega prepričal. Dejstvo je, da skušamo prepričati že prepričane in da ne verjamem, da kdor koli danes tu sedi ali pa dejstvo, da tisti, ki bo jutri pri glasovanju sedel se bo odločal na podlagi boljših ali slabših argumentov, izrečenih naj si bo za to govornico ali naj si bo za sedežem v okviru individualne razprave. Dejstvo je, da Vlada zasleduje drug cilj. Konec mandata, konec aktualnega mandata se bo pač morala pohvaliti ali pa posuti s pepelom o tem, da ji je uspel veliki projekt, ki ga spremljajo lepe besede že v naslovu, torej da je pokrajinsko zakonodajo spravila v življenje, nihče pa se ne bo vprašal, kakšno je življenje teh pokrajin. In s tega mesta se bom seveda še enkrat vrnil na odkrivanje tople vode, saj, gospodje in gospe, ne gre za drugega kot za to, da se bodo neke naloge, ki že zdaj obstajajo, na ministrstvu se niso spomnili niti ene nove naloge, ki bi res olajšale življenje državljankam in pa državljanom v okviru naše države, jih bo pač namesto organa A opravljal organ B. Cena storitve bo enaka, čakalne vrste bodo enake, nekateri celo trdijo, da se bodo čakalne vrste podaljšale, da se bodo tudi cene "podaljšale", ker si bodo s tem pač te nove organizacijske oblike skušale pridobiti še nekaj dodatnih finančnih sredstev. Dejstvo pa je, da bo potrebno zagotoviti iz naslova delovanja pa še kar dosti finančnih sredstev že za zagotavljanje same človeške infrastrukture za opravljanje dejavnosti, pa najsibodo to plačani funkcionarji pokrajinskih svetov, glavarji pokrajinskih svetov, potem vem, da bodo sveti županov znotraj pokrajinski organizacij in ne nazadnje potrebovali bodo stavbo, najsibo lastno po vzoru najmočnejše vladne stranke, za katero vemo, da je njihova palača nedvoumno stala preko dva milijona evrov, ali pa si jo bodo seveda sposodili in zato plačevali drago najemnino. Skratka, po moji oceni ali bolje rečeno po oceni Poslanske skupine nepovezanih poslancev Lipa ne gre tudi v tem primeru za nič takšnega, čemur bi bilo smiselno aplavdirati in na vse pretege hvaliti. Ampak po drugi strani, kot rečeno, gre za izpeljanko Zakona o ustanovitvi pokrajin, Vlada je s tem morala priti [[...]] [[govorjenje v ozadju]] [[...]]Po drugi strani pa je treba opozoriti, da je ta izpeljanka primerna osnovnemu zakonu, torej Zakonu o ustanovitvi občin. In če smo že prej ugotovili v primerjavi s prejšnjim zakonom, da imamo posamezne regije oziroma volilne enote za pokrajine slabo izpeljane, ker je osnovni zakon slab, nedorečen, je seveda tudi z omenjenim aktualnim zakonom v tej obravnavi, po naši oceni, enako. Zato z naslova vse kritike, za katero pa mislim, da je bila konstruktivna in realna, omenjenega zakona ne bomo podprli. Hvala.
Sedaj vabim gospo Mario Pozsonec, da predstavi stališče narodne skupnosti. Izvolite, prosim. Gospod Battelli, izvolite.
Hvala lepa. Vsem dober večer! Najprej bi podal nekaj stališč, želja samoupravnih narodnih skupnosti. One pričakujejo v zvezi s srednjimi šolami z italijanskim učnim jezikom in dvojezičnimi srednjimi šolami, da bi bilo njihovo soustanoviteljstvo tako urejeno in razdeljeno med državo, samoupravnimi narodnimi skupnostmi in obe pokrajini, ki vsebujeta narodni skupnosti. Prav tako si želijo, da bi pri razvojnih svetih kohezijskih regij, ki vključujeta občine z narodnostno mešanimi območji, sodelovale tudi same narodne skupnosti. V razvojnih programih pokrajin, ki vključujeta občine z narodnostno mešanimi območji, in v območne razvojne programe naj se vključi tudi vloga italijanske ali madžarske narodne skupnosti na teh območjih in njun nadaljnji razvoj. Pri prostorski ureditvi je po njihovem mnenju potrebno ohranjati in razvijati kulturno dediščino italijanske in madžarske narodne skupnosti v pokrajinah, ki nas vključujejo, če naj poenostavim, in s tem v zvezi menijo, da tudi verjetno bo potrebno v ta seznam 52 zakonov, ki naj bi se spremenili, vključiti tudi Zakon o samoupravnih narodnih skupnostih, zato da bi one postale sogovorniki tudi pokrajin. Sam moram priznati, da še ne morem jasno ugotoviti, kaj bo pravzaprav narodnim skupnostim ta reforma prinesla. Menim, da bi morale pokrajine, ki nas zadevajo, biti tako v političnem kot tudi upravnem smislu organizirane in postavljene na način, da bodo učinkovito izvajale pravice narodnih skupnosti in na način, ki bo pravzaprav njihov položaj utrdil, ne pa oslabel. Imamo slabe izkušnje z reformo iz leta 1994. Izgubili smo mnogo pristojnosti, ki smo jih imeli, in s tem tudi del pravic v občinah, predvsem pa, vsaj kar zadeva italijansko narodno skupnost, v Skupnosti obalnih občin. Mnoga prizadevanja, ki smo jih takrat vložili v regionalizacijo Slovenije, vključno z osnovnim zakonom o lokalni samoupravi, v bistvu so bila usmerjena v to, da bomo obalno regijo obdržali, tako kot je že obstajala. Kajti v tistem okolju je bilo možno pravice in položaj narodnih skupnosti izvajati na usklajen in dokaj, recimo temu, učinkovit način. Ne vem, kaj se bo zgodilo, ko bo ta reforma uresničena. Jaz ji seveda ne bom nasprotoval, nikoli nismo delovali na način, da če od nečesa nimamo nič, da bomo drugim onemogočili kaj imeti. To res nima nobenega smisla. Kakorkoli, menim, ostajam mnenja, da vendarle bi bilo potrebno pristopiti k izdelavi zakona o uresničevanju ustavnih pravic za obe narodni skupnosti. V nasprotnem primeru bo zelo verjetno, da bomo imeli opravka, s tega vidika, kako bi rekel, z dvema odtujenima centroma . na srednjem in na najvišjem nivoju, torej državnem nivoju. In bodo te pravice in ta položaj enako hitro razvodeneli kot pravzaprav demografsko izginjata narodni skupnosti. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Končali pa smo s predstavitvami stališč poslanskih skupin in na podlagi Poslovnika Državnega zbora prehajamo na splošno razpravo poslank in poslancev. Besedo ima poslanec Samo Bevk. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, za besedo. Spoštovani zbor! Gre za zelo obsežen zakon, v bistvu za zakon, ki spreminja na desetine že obstoječih in veljavnih zakonov. Jaz bi se rad tukaj v zvezi s tem zakonom oglasil predvsem glede na spremembe, ki nas čakajo na področju kulture in na področju zapiranja slovenskih rudnikov. Mislim, da tukaj stvari niso najbolj posrečeno dorečene, kajti prinesle bodo veliko težav. Preneslo se bo 6 pokrajinskih ali regionalnih arhivov, ki so sedaj na državnem financiranju, na regionalno oziroma pokrajinsko raven. Ampak, tukaj je hierarhija dokaj jasno začrtana in tukaj niti ne bi bilo tako velikih težav. Bolj me skrbi, kako bo izveden prenos 40-ih drugih pomembnih občinskih, medobčinskih in regionalnih ustanov, kot so posamezni muzeji, galerije in gledališča. Potrebno bo ponovno usklajevati ustanoviteljske akte med številnimi občinami, med pokrajinami ali v okviru same pokrajine, tako da že sedaj nastajajo velike težave. Samo na mikroregiji, recimo, ali subregiji, na Idrijsko-Cerkljanskem se ne moreta dogovoriti obe občini glede ustanoviteljstva knjižnice. Niti ob pomoči države ne. Leta in leta se to vleče. Sedaj bomo dobili 40 novih takšnih primerov, ki jih bo potrebno usklajevati med občinami in pokrajino. Tako se mi zdi zelo to na pol dobra ali na pol slaba rešitev. Konec koncev so bili muzeji preneseni na državno financiranje tudi zaradi tega, ker je dediščina pomembna za celoten narod. To ni dediščina, ki bi bila pomembna lokalno, regionalno, ampak gre za dediščino slovenskega naroda. In na ta način se je zaščitilo strokovne standarde in normative za delovanje teh ustanov. Sedaj se mi zdi, da bomo te ustanove zopet dali na nek prepih in verjamem in sem prepričan, da se bodo ustanoviteljski akti urejali leta in leta, desetletje, preden bodo ustanoviteljski akti tako urejeni, da bodo te ustanove ponovno kolikor toliko normalno funkcionirale in da se ne bodo predvsem ukvarjale same s sabo, ampak se bodo - in naj bi se - ukvarjale predvsem z vsebino. Razformiral se bo Sklad Republike Slovenije za ljubiteljsko kulturo. Ta sklad naj bi ostal na državnem nivoju, medtem ko naj bi se te izpostave, vključno z zaposlenimi, prenesle kar na pokrajinsko raven. Tudi tukaj smo razformirali nek sistem, ki ima trenutno dobre izkušnje in dobro deluje. Tako mislim, da te rešitve niso bile najbolj posrečene. Recimo, kako kompliciran je ta zakon in kaj vse se skriva v tem zakonu, naj povem in preberem naslov iz Primorskih novic danes. V bistvu so v Novi Gorici šele sedaj ugotovili, da pokrajina ostaja brez nacionalnega teatra. Seveda ne bo nihče odnesel Slovenskega narodnega gledališča iz Nove Gorice drugam, ampak bo ta nacionalna ustanova sedaj dobila regionalni, pokrajinski nivo in bo nekako v statusnem smislu degradirana. Poleg tega je to edini nacionalni teater, edino nacionalno gledališče, ki bo šlo na pokrajinsko raven, od teatrov, ki jih imamo v naši državi. Ostal bo seveda ljubljanski teater, mariborsko gledališče, tudi ostane nacionalni. Medtem ko tukaj piše: "Na pokrajinsko raven se prenese SNG Nova Gorica." Na štiriindvajseti strani utemeljitve tega zakona. Samo novogoriško gledališče. Toliko o kulturi. Naslednja stvar so pa rudniki. Tudi zapiranje slovenskih rudnikov naj bi šlo na pokrajinsko raven. Tukaj je Rudnik svinca in cinka v Mežici. Govorim o zapiranju rudnikov, tukaj je Rudnik živega srebra v Idriji, potem so rudniki rjavega premoga Zagorje, Senovo in Kanižarica in Rudnik Trbovlje - Hrastnik. Jaz si ne predstavljam, da se bo ta dokaj zapletena problematika zapiranja rudnikov prenesla na pokrajinsko raven. Kje bomo dobili kadre, ki bodo sposobni urejati te stvari. Mislim z vidika, tako kot sedaj ministrstvo to ureja, ali se bodo iz Ministrstva za gospodarstvo - kajti večina rudnikov je vezana na to ministrstvo - se bo ta kader sedaj selil v ta nova pokrajinska središča ali kaj? Namreč, zapiranje slovenskih rudnikov se mi zdi da je izrazito funkcija, ki bi morala ostati na državni ravni in se je ne bi smelo seliti, ne vem, v enem primeru v Novo Gorico, v drugem primeru v Trbovlje, v tretjem primeru - ne vem, kje bo na Koroške sedež pokrajine. Tako bi predlagal, da se v naslednjih fazah, če bo seveda ta zakonodaja dobila zeleno luč, te stvari spremenijo in da se te pristojnosti vrnejo nazaj na državo. Mislim, da bi bila to dosti boljša rešitev. Sicer pa bomo jutri najbrž tako ali drugače odločili. Sam se nagima k temu, da teh zakonov ne bi podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K besedi pa vabim poslanca Pavla Gantarja.
Podpredsednik! Torej, danes je bilo rečeno že več stvari, tudi nekaj spodbudnih besed ali kritike. Jaz bi vseeno ob tem zakonu, čeprav so bila tudi druga stališča, vendarle rekel, da je pri tem zakonu bilo opravljeno neko razmeroma veliko delo. Ne bom rekel, da je to ravno zelo kreativno delo, bilo pa je fizično in veliko delo, ki tudi če ta zakonodaja, in upam, da ne bo sprejeta, nič ne bo s tem zakonom šlo v nič in bo lahko predstavljalo še pomemben segment neke bolj premišljene zakonodaje. Sam bi rekel, da ta zakon, tak kot je, po formi, po obliki spominja na nek drug dokument, ki smo ga v tem državnem zboru sprejemali oziroma ratificirali prav v tem tednu. Mislim, da smo v torek ratificirali sprejem Zakona o ratifikaciji Lizbonske pogodbe, in ta zakon, ki ga imamo pred seboj, ima v bistvu obliko oziroma formo Lizbonske pogodbe. Ta Lizbonska pogodba amandmira siceršnje pogodbe, ki jih je Evropska unija že sprejela, Maastricht, Rimsko pogodbo, Nico itn., in ta naš zakon ob prenosu pristojnosti amandmira, ampak ne pet ali še, ampak 30 in več drugih zakonov, ki sicer že veljajo. Zato je, tako kot Lizbonska pogodba, skrajno nepregleden in če ga hočemo razumeti, bi se morali razumeti v spremembe teh samih zakonov, ki so amandmirani. Resnici na ljubo mislim, da je le malo ljudi v tej dvorani to storilo. Jaz to očitno torej nisem, čeprav nekatere zakone razmeroma dobro, tako rekoč celo na pamet poznam. Okoli prostorskega načrtovanja moram reči, da ne znam dobro še razumeti, bi moral še pogledati, kako se ta nova pokrajinska raven umešča v ta sistem planov. Kako je urejeno razmerje med, recimo, prostorskim planom občine in podrobnim prostorskim načrtom, recimo, pokrajine. Kdo, koga in kako bo nadgrajeno, kako bodo ta razmerja opisana, je načelno jasno, ampak konkretno pa je potem ta razlika, da imate sedaj, recimo, še zmeraj splošni prostorski načrt in potem podrobni načrt na pokrajini, seveda pa tudi podrobnega na občini, je cela vrsta interrelacij, za katere lahko upamo, molimo, nekateri, recimo, da bi to tudi delovalo. Ampak po pravici povedano, tega tudi ne bom preveč gledal, ker se bojim, da bi se preveč "sekiral" oziroma "gnal k sebi". Moram reči, da si jaz pri svoji najboljši volji, zavesti, ne znam predstavljati pokrajinskega načrta Kamniško-zasavske pokrajine. Tega pokrajinskega načrta si jaz ne znam predstavljati, kakšen bo, bi rekel, to bo "Rosmarijin otrok", če smem tako reči. Ne more biti normalen plan v kontekstu tega normalnega razumevanja urbanizma, urbanističnega planiranja, pa naj si mislijo in naj me interpretirajo, kakorkoli to želijo. Druge zadeve, ki sem jih opazil, in verjetno ne razumem, je to, da imamo kar naenkrat po tem, če sem prav razumel, pokrajinske ceste prvega, drugega in tretjega reda, potem pa regionalne pokrajinske ceste prvega, drugega in tretjega reda. Zdaj jaz tega ne razumem; ali je to tako ali pa je kako drugače, sam ne vem. Sam vem to, da je upravljanje z vodami prvega in drugega reda preneseno na področje pokrajin, seveda pa s tem po mojem mnenju tvegamo kršitev vodne direktive, ki zahteva upravljanje na ravni povodja, seveda tudi te naše pokrajine ne bodo pokrajine na ravni povodja. Kaj je to naravno morsko javno dobro občine? Potem, verjetno, pokrajine, potem države - kaj je to? To bi me zanimalo. Skratka, jasno pa je, da v tem zakonu ni stvari, ki bi se morale zgoditi kot prenos ne z države v preneseno ali izvirno pristojnost na pokrajine, ampak z občin navzgor. Predvsem bi tu rekel regionalni vodovodi, predvsem bi tu omenil center za ravnanje z odpadki in še vrsto drugih stvari, ki jih tu ni. Tako moram sam reči, da ta zakon sledi usodo nedorečenosti te zakonodaje nasploh in kot takšnega ne bom mogel podpreti, čeprav bi rekel, da je vse to, kar so naredili na Službi za lokalno samoupravo in regionalno politiko, neko delo, ki je bilo opravljeno in bo mogoče koristilo tudi za naprej. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo pa ima poslanka Majda Potrata. Izvolite.
Hvala za besedo. Seveda bo verjetno tudi moja razprava marsikakšen nasmeh pri predlagateljih izvabila zaradi tega, ker bom zagotovo v svoji razpravi bolj paberkovala, kot pa dala sintetičen pregled nad svojimi pomisleki ob pripravljeni zakonodaji. Lotila se bom tistih področij, za katere sodim, da jih kolikor toliko poznam iz zdajšnjega delovanja, pa bi nekatere dileme samo odprla. Če govorimo o prenosu tistih nalog ali pristojnosti, za katere je zdaj odgovarjalo Ministrstvo za visoko šolstvo in znanost, ki je spremenilo dva zakona ali moralo poseči v dva zakona, se mi tu odpira dilema; ali je dilema ali ni, svoj čas se je veliko razpravljalo o tem, katerim raziskavam dati več poudarka: ali fundamentalnim ali aplikativnim. Sedaj bomo imeli še eno dilemo: katere so raziskave nacionalnega pomena, pa katere so raziskave regionalnega pomena. Jaz sedaj ne vem, ali bo ukvarjanje z literaturo na Pedagoški fakulteti oziroma na Filozofski fakulteti v Mariboru lahko kandidiralo samo za sredstva regionalnega razvojnega oziroma raziskovalnega programa ali ne, če se bo v svoj prostor usmerjalo, pa bo vendarle s področja humanistike, ali kako se bodo te stvari, denimo dialektološke študije nekega področja, obravnavale. Gre za tisti problem, kakšno usodo bodo doživljala tista raziskovalna ali tista znanstvena področja, ki so po moje v nacionalnem interesu, pa v praktičnem življenju ne morejo reči, da dajejo za trg dela kakšne pomembne prispevke, da bi govorili o zvečanju delovnih mest ali kaj podobnega. Od tod seveda grem lahko direktno k tistemu področju, ki zadeva šolstvo in šport. Tako kot smo ob nekaterih dosedanjih posegih v zakone, ki jih to ministrstvo pripravlja, ugotavljali, da si minister jemlje številne kompetence in tako samo na videz zagotavlja šolskemu prostoru večjo avtonomnost in večjo možnost vplivanja na razvojne poti šolskega polja, okolju, v katerem se posamezni programi pojavljajo. Jaz moram namreč ugotoviti, da če berem tako, kako so posamične stvari zapisane, je v nekaterih primerih - recimo, v 209. členu zapisano, "da si morajo javne šole k številu predlaganih vpisnih mest pridobiti soglasje pokrajine", in je videti, kot da je to pristojnost pokrajine. Če greste pa brati prej kakšen drug člen, tam kjer so vpisna mesta in podeljevanje, določanje izvajalcev zapisani, tam se pa le vidi, da je to v pristojnosti ministra. Pokrajina, če hoče dati javnemu zavodu soglasje, mora najprej dobiti soglasje ministra. Veste, tu se meni odpirajo vprašanja, ali je res tisto, kar trdite, da bo toliko sledenja potrebam in željam okolja, na katerega se pokrajinska zakonodaja nanaša. Namreč, če spet ostajam v polju sekundarnega izobraževanja, kjer bo verjetno zasebna iniciativa dosti močnejša kot javna, potem je tudi vprašanje, kako bo z ustanavljanjem in z dodeljevanjem teh pristojnosti, kako se bodo lahko javne šole konkurenčno uveljavljale nasproti zasebnemu interesu, še posebej zaradi tega, ker ni dogovorjena, ni dorečena, vsaj opozicijci te ne poznamo, javna mreža oziroma sploh mreža poklicnega izobraževanja; da ne govorim, saj tudi mreže osnovnih šol ne poznamo dovolj dobro in načrtov za nadaljnji razvoj. Jaz bom samo pri enem primeru povedala. Svoj čas smo veliko o srednji kmetijski šoli razpravljali predvsem s stališča vračanja premoženja. Saj kmalu ne bo kaj razpravljati, zaradi tega ker se programi, povezanimi s temi, selijo bolj na Ptuj. In vprašanje mreže dijaških domov, funkcije dijaških domov, ki jih bodo imeli dijaški domovi v mestnih občinah. Da ne govorim o zaskrbljenosti tistih, ki se ukvarjajo s področjem izobraževanja odraslih, tudi v polju tako imenovanih ljudskih univerz, ker se kaže jasna tendenca izobraževanja odraslih umeščati v večje enote ali že obstoječe enote rednega srednješolskega izobraževanja. Tu je tudi zanimivo, kako bo po novem zakonu iz pristojnosti, za katere je skrbela po starem država - sklicujem se na 24. člen Zakona o izobraževanju odraslih, kjer se zdaj popravlja tako, da se preprosto črtajo nekatere pristojnosti oziroma nekatere dejavnosti, ki jih je do zdaj tudi imelo to izobraževanje. Gre za tisti drugi odstavek, ki govori o infrastrukturnih dejavnostih v izobraževanju odraslih in tako naprej. Seveda je treba zelo natančno brati, ko govorimo o letnih programih pokrajin, da se potem na enem mestu mogoče letni program lokalne skupnosti ali občine sčrta, ampak ta isti odstavek se potem kot samostojen člen pojavi. In še bi lahko takšne nadrobnosti samo ob hitrem sprehodu skozi predlog zakona naštevala. Tisti, na katerega pa je bila javnost tudi že opozorjena, pa zadeva 199. člen predlaganega zakona, ki govori o financiranju zasebnih šol, kjer se vpeljuje 100% financiranje zasebnih šol. Ampak to ni edina, če je to napaka, ker je bil zakon prej vložen, preden je bilo in sem zelo dobronamerna in verjamem, da je to ostalina; ampak tisto, kar ni ostalina, pa je bilo že pred tem spremenjeno, pa je, da v osnovni šoli ni vpeljan sistem financiranja po udeležencu. Samo za srednje šole je tudi v tem veljavnem predlogu zakona o organizaciji in financiranju šolstva vpeljano financiranje po udeležencu. To je bila namreč težko težko dosežena sprememba v prejšnjem predlogu zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja. Zagovarjali smo seveda, da se ne sme po udeležencu, na tak način, kot to Ministrstvo za šolstvo in šport razume, vpeljati tudi financiranje za srednje šole. No, ampak tisto je ostalo. To pa, prosim, le preglejte in je taka zadeva, ki bi jo [[...]]Lahko, da jaz berem narobe, ampak zdaj tako, kot sem brala, pa sem večkrat prebrala, razumem, da je po udeležencu tudi za ta del šolstva, osnovnošolskega, zasebnega šolstva zadržan. Tisto, kar se meni pravzaprav pri prenosu odgovornosti za šolsko polje z državne ravni na lokalno ali pa na pokrajinsko raven zastavlja, je to, da sicer predlagatelj zagotavlja, da bo nadzor, recimo, še ostal na državni ravni. Pa če se samo pri nadzoru zaustavim. Slabitev nadzornega organa, ki ga predstavlja inšpekcijska služba, je opazen. Jaz ne vem, kako se bodo pristojnosti inšpekcijske službe potem v prihodnje za šolsko polje vpeljevale. Ne nazadnje ima inšpekcija šolska še vedno v.d. direktorja. To je problem, na katerega smo v poslanskih vprašanjih, mislim, da vsaj dve sva na to opozarjali, če ne kar več. Tako da vprašanj, ki se zastavljajo pri tem, je veliko, predvsem zaradi tega, ker ostaja vprašanje, kako bo soglasje k programom dajala država, se pravi ministrstvo. Ali se bo, recimo, tako, kot je pri zasebnih šolah, upoštevalo za dajanje soglasja samo minimalne standarde in če bo vztrajala samo pri doseganju minimalnih standardov, potem se bodo tudi standardi, nad katerimi naj bi država bedela, med pokrajinami za posamezne šole vendarle razlikovali. Jaz zdaj vem, da je, recimo, po Sloveniji tudi nekaj takih osnovnih šol, za katere bi si želela, da otrokom vanje ni treba hoditi - ne zaradi učiteljic in učiteljev, ki ne bi dobro opravljali svojega dela, ampak zaradi razmer, v katerih pouk poteka. Tako da če bi si obetala, da bo to pripomoglo k odpravljanju razlik, bi imela več razumevanja za nekatere rešitve, ki so tukaj, in bi verjela, da se jih da še doreči, ali kot se reče moderno, izčistiti. Ampak tako kot so rešene nekatere stvari v kulturi, recimo, prenašanje pristojnosti za muzeje, za gledališča - so moji kolegi že opozarjali. Ampak, recimo, meni se zastavlja vprašanje, kaj bo s knjižnicami, denimo. Imamo deset splošnoizobraževalnih knjižnic v Sloveniji, pokrajin naj bi bilo 14. To pomeni, da ne bo imela vsaka pokrajina splošnoizobraževalne knjižnice na tisti najširši, najpomembnejši funkciji. In kar predstavljam si kako se bodo prekljali glede obveznosti finančnih, ki jih bodo imeli tisti, ki si bodo to funkcijo v knjižnici delili. Na nekaj malega, konkretnega, sem vendarle odgovorila zato, da bi se predvsem izognila tistim očitkom, ki jih zadnje čase pogosto poslušamo, da saj nimamo resnih pripomb, pa da saj nič konkretnega ne povemo, saj je to vse tako zgolj nagajanje. Ni nagajanje, pomisleki so resni in jaz pač nisem ena tistih, ki meni, naj bo sprejeto, četudi je slabo, saj bomo kasneje popravljali. Tudi nisem tista, ki bi si umišljala, da se da pripraviti idealen zakon, ker vemo, kako je, k idealom težimo. Vsekakor se pa ne morem odločiti, da bi dajala soglasje k zakonom, ob katerih je toliko pomislekov, in upati, da se bodo spreminjali kasneje, je zame problem predvsem zaradi tega, ker če sedaj ne verjamemo, da bi bilo treba ali da bi bilo mogoče v prihodnje pripraviti kakovostnejšo zakonodajo in jo sprejeti, potem tudi to, da bi spremembe vnesli naknadno, niso verjetne. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. K besedi vabim poslanca Bogdana Baroviča. Ga ni. Besedo ima poslanka Barbara Žgajner Tavš.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Jaz imam mogoče na začetku eno vprašanje, ki je zelo pomembno vprašanje. Kako lahko danes poslanke in poslanci, kolikor nas je še v tej dvorani, dobimo dogovore na številna vprašanja, ki se nam zastavljajo - meni osebno, ko sem šla brat obrazložitev tega zakona? Danes ni z nami niti ministra za šolstvo, za visoko šolstvo ministrice, ministrice za zdravje, ministra za osnovno šolstvo, ministrice za delo, ne nazadnje v tem dokumentu je obširno področje socialne varnosti, ki se prelaga sedaj z državnega nivoja na nivo pokrajin. Verjamem, da so to tako zelo pomembne zadeve, da jih tudi vi, minister Žagar, pa vas ne podcenjujem, ampak ne poznate v podrobnosti ali potankosti. Zato bi bilo po moji oceni zelo smiselno, v kolikor ni današnja splošna razprava zgolj še ena izmed fars tega Državnega zbora ali pa vladne koalicije, da bi bili prisotni pristojni resorni ministri. Dovolite, minister Žagar. Poglejte, v okviru področja, ki se dotika socialnega varstva, dela in družine, piše, "spremembe Zakona o socialnem varstvu ustrezno na novo urejajo tudi način financiranja socialnovarstvenih dejavnosti tako, da natančno določajo, kaj se financira iz državnega, pokrajinskega oziroma občinskega proračuna." Kje je zakon o socialnem varstvu? Danes sprejemamo pomemben dokument, ki se navezuje na zelo konkretno področje ali pa vprašanje, ki naj bi bilo opredeljeno v nekem drugem zakonu. Ampak tega zakona kot priloga ni. Ali lahko dobim odgovor na vprašanje: Katere so tiste pristojnosti, konkretno me zanima, na katerih področjih, ki se bodo prenesle z države na področje pokrajin? Rejniška dejavnost, minister. Na področju rejniške dejavnosti oziroma govorim konkretno o financiranju, je zapisano: "Izvajanje izplačil rejnin se preneša na raven pokrajin, in sicer tako, da se pri tem upošteva stalno prebivališče rejenca." Sedaj pa vas sprašujem minister, hipotetično, ampak to se dogaja v praksi, da bo otrok poslan v rejniško družino v neko drugo regijo. Kdo bo financiral rejniško dejavnost v tem primeru oziroma kateri pokrajini, regiji se bodo namenjala z države finančna sredstva? Ampak rejniška dejavnost je, bom rekla, podaljšana roka države in mora ostati v pristojnosti države, mora. Slovenija je ena redkih, če ne celo edina v okviru Evropske unije, ki ima na tem področju relativno kakovostno urejen sistem pomoči, varstva, zaščite otrok, ki preprosto ne morejo živeti v svojih matičnih družinah. To, kar je zapisano v tem zakonu na tak način, oprostite minister, nima niti kančka pridiha strokovnosti. To je slaba rešitev na tak način. Če grem naprej, minister, področje šolstva, ki ga je kolegica Potrata pred menoj že omenila - financiranje se prenaša na pokrajine. Kako je s financiranjem zasebnih šol? Ali ni morda ta določba v tem zakonu v nasprotju s tisto določbo, ki jo zagovarja po novem minister za šolstvo? Ne vem, sprašujem. Področje zdravstva. Danes sem dobila - pa to ni edini primer, slišali smo že, pa da se ne bom ponavljala, da nastajajo problemi - konkretno vprašanje okoli regijskih bolnišnic. Tudi zdravstvenih domov. Konkretno, pa verjamem, da ste seznanjeni s tem, problem regijske bolnišnice v kamniško-zasavski regiji. Kako bo država rešila ta problem? Tako, da bo rekla: ne. Po novem je to pristojnost pokrajine. Čeprav je država nekoč že obljubila, v proračunu zagotovila znatna finančna sredstva za ta projekt, ki naj bi zaživel, v kolikor bo zakon oziroma pokrajinska zakonodaja sprejeta. Denarja ni iz države, denarja ni, roko na srce. Bolnica se podira, ampak država bo rekla, da nimajo nič več s tem. Bo to zdaj po novem projekt, za katerega je odvisna v popolnosti pokrajina? Kamniško-zasavska pokrajina, ki bom, rekla, niti po zgodovinskih niti po geografskih težnjah ali pa podlagah ne gre skupaj. Preprosto ne gre. In prej sem omenila, da sem dobila danes dopis, pa verjamem da ste seznanjeni tudi vi s tem dopisom. Zbornica zdravstvene in babiške nege Slovenije - konkretna vprašanja terjajo konkretne odgovore minister, niste seznanjeni? Glede na to, da nimam več veliko časa, pa če mi boste odgovorili, če bom imela še kakšno repliko, bi vas jaz rada seznanila s tem; pa mogoče si prihranila še minutko ali dve, če bom dobila kakšen odgovor za dodatno vprašanje.
Hvala lepa. K razpravi pa se je prijavil gospod minister. Beseda je vaša, izvolite.
Hvala za besedo. Ta zakon, o katerem se v tem trenutku pogovarjamo, čeprav seveda tudi ta zakon v celotnem sklopu zakonodaje je res izjemno kompleksen zakon, jaz se s tem seveda strinjam. Zakon temelji na predhodnih vsebinskih zakonih in zakon je že kar nekaj časa tudi na mizi, ne glede na formalno sprejemanje. Mi smo želeli že v tej proceduri, pred tem v maksimalni možni meri tudi ta zakon uskladiti. Res je seveda, da so pri pripravi tega zakona sodelovali posamezni resorji in so te stvari seveda natančno podeljene v tistem delu. Načeloma bi pa poudaril to, da prvič, s tem zakonom, ker so bila številna vprašanja tukaj odprta, ne posegamo na področje zakonodaje s področja delovanja občin. Ker kar nekaj takšnih vprašanj, tudi v povezavi z vprašanjem kulture, je s tega področja. Jaz moram splošno na ta vprašanja odgovoriti. Torej¸, kar se tiče občin, in kar se tiče, recimo, področja kulture, nekatera od teh vprašanj - na to področje ne posegamo. Ko govorimo tudi o tem zakonu, ga moramo paralelno gledati s sklepom Vlade o prenosu finančnih virov in pristojnost. Torej pravzaprav ga morate gledati s sklepom, ki opredeljuje projekcijo proračuna za leto 2009. In navzdol se prenašajo skupaj z nalogami ustreznimi finančnimi viri, ki so v tem trenutku zagotovljeni za leto 2009 v zakonodaji. In tudi kadri, ki seveda te stvari izvajajo. Govorim seveda tudi o tem na generalni ravni. Tako je treba ta zakon pravzaprav brati v tem kontekstu in seveda kompleksno. Kar zadeva pa posamezna vprašanja, ki so bila nekatera tudi tukaj odprta, je treba iti področno pa zelo temeljito po posameznih področjih, ki so opredeljena znotraj tega zakona. Se pa z vami seveda strinjam, da je potrebno ta zakon tudi brati sočasno s posameznimi področnimi zakoni, vendar je treba poudariti to, da če želimo mi priti do pokrajin, če želimo v vsebinskem delu te stvari prenesti navzdol, potem pač moramo sočasno spremeniti celotno to zakonodajo. Verjetno se boste s tem strinjali, ker sicer ne moremo priti do pokrajin in je nemogoče, da bi vlagali, recimo, 52 novel posameznih zakonov. Tudi zaradi tega ker so metodološko drugače napisani, ker so nastajali v različnih časovnih obdobjih in je tudi glede tega kar nekaj zadreg. Vse pripombe ki prihajajo in ki so še prihajale, so seveda zelo umestne - tudi zato je potrebna ta splošna razprava - in jih je treba tudi temeljito dejansko pregledati. Jaz verjamem, da je namen splošne razprave, ker s tem pravzaprav vstopamo šele v zakonodajni postopek, ravno ta, da se te stvari tudi, kot je že bilo rečeno, delno izčistijo oziroma da se dajo pojasnila. Ker kar nekaj teh stvari je opredeljenih znotraj zakonodaje, če gremo pogledat, kako naj bi se reševale. Seveda dopuščam in, recimo ta primer, ki ste ga omenili. Mislim pa, da pa je že tudi za ta primer, ki zadeva šolstvo, bilo dano pojasnilo tudi pristojnega ministrstva, da s tem zakonom ne spreminjamo ničesar v sistemu financiranja zasebnega šolstva. Če je to tako in je stvar tolmačenja ustreznih členov, potem bomo pač te stvari ustrezno korigirali. Očitno pa je prišlo v tem času tudi do zamika pri sprejemanju zakonodaje, ker je bil ta zakon prej na Vladi sprejet, kot je bil tisti dogovor, vsaj po mojem vedenju, pač dogovorjen in dosežen. In ste lahko prepričani, da kar je bilo doseženo, dogovorjeno, se s to zakonodajo v nobenem primeru ne bo spreminjalo. V tem smislu bomo te stvari tudi popravili. In verjetno še tudi kakšno od stvari, ki je v tem izjemno obsežnem in zahtevnem zakonu. Zdaj pa še mogoče kar zadeva nekatera področja. Pa še to bi omenil. Pokrajine same po sebi ne pomenijo zapiranja nekih meja. Pokrajine pomenijo vzpostavljanje neke dodatne konkurenčnosti. Mi imamo območja različno razvita in na različnih področjih to pač pomeni vzpostavljanje konkurenčnosti. Recimo, če se že pogovarjamo o pokrajinskih bolnišnicah, jaz moram reči, da sem tudi, kar se tega vprašanja tiče, posebej govoril, pa ne samo s predstavniki ministrstva, ampak z menedžmenti, ki upravljajo te bolnišnice. Vsi so mi zatrdili, da prenos teh bolnišnic - seveda tiste, ki imajo regionalni značaj - na pokrajinski nivo pomeni za njih dodano vrednost. Pomeni, da bodo lahko bistveno bolj uspešno z njimi upravljali, tudi jih, verjetno, specializirali na določenih področjih in v tem smislu dosegali bistveno boljše rezultate. O tem govorijo tudi strokovnjaki, ki so te stvari pri nas tudi preštudirali. Sicer pa s to zakonodajo ne posegamo v sistem zdravstvene zavarovalnice. Vi morate vedeti, če pogledate proračunski del, v tem delu se je selil samo tisti del sredstev, in ta je razviden iz tega naslova, ki je znotraj opredeljen znotraj proračuna. Kar zadeva problematiko knjižnic. Po mojem vedenju in kot sem že omenil, mi nismo posegli na področje občinskih pristojnosti in knjižnice so v občinski domeni. Je pa res, da so ponekod postavljena vprašanja, ker skozi delitve bilance očitno niso nekaterih stvari še uspeli razrešiti. Vendar pa so v tem smislu pokrajine lahko priložnost, da z dogovorom, s prenosom navzgor, torej na relaciji občine in pokrajine, se te stvari bolj učinkovito razrešijo. To podobno velja za nekatera druga področja, ki so bila omenjena, tudi za področja, kar zadeva komunalno področje, recimo, ravnanje z odpadki. Tudi tu ni predvideno, da se ta pristojnost jemlje občinam. Tudi zaradi tega ne, ker so v tem trenutku na posameznih območjih nekatere zadeve ali primerljive zadeve učinkovito razrešene. Jaz nisem prepričan, da v tistem okolju, kjer so učinkovito razrešili vprašanje ravnanja z odpadkih - in v nekaterih okoljih to so -, da bi se strinjali s tem, da bodo zdaj morali to zadevo prenesti navzgor, pri čemer so vložili številne napore v ta del. In podobno verjetno velja na področjih knjižnic, kulture in nekaterih drugih, s tem da, kar zadeva kulturne zavode, bi pa poudaril to, da s tem razrešujemo neko zatečeno stanje, ki smo ga delno reševali že v prehodnih določbah Zakona o financiranju občin. In gre pravzaprav za sistemsko rešitev na tem področju. Kar zadeva ljubiteljsko kulturo in sklada, to je pa moje osebno mnenje, če kaj sodi v domeno lokalne samouprave, potem sodi ljubiteljska kultura. Si pa težko predstavljam, da profesionalna kultura je domena lokalne samouprave, ljubiteljska kultura pa ne. In bi verjetno bilo smiselno razmišljati, da bi to bil bolj prenos v smislu občinskih pristojnosti. Kar zadeva šolstvo. Mi tukaj prenašamo srednje šolstvo, nismo posegali na področje osnovnega šolstva. Kar zadeva pa to področje, ki je povezano z visokostrokovnim šolstvom in tudi z delom aktivnosti na področju raziskovalnih dejavnosti, je pa tukaj predvsem mišljen prenos tistega dela, ki je dejansko aplikativno naravnan in je dana tudi ta razvojna priložnost pokrajinam. Mi imamo v tem trenutku na tem delu kar nekaj odprtih vprašanj. Recimo, imamo zelo zanimive projekte, programe v različnih regijah, ki pa ne stečejo tako, kot bi lahko stekli, če bi bili pokrajinski. Govorim o visokih strokovnih šolah znotraj teh gospodarskih središč. In na drugi strani to ne pomeni zapiranja dostopa raziskovalnim inštitucijam do teh sredstev. Vendar pa pomeni avtonomijo pokrajine v tem smislu, da bo lahko pokrajina dala svoj lastni poudarek na tem delu. Naslednje, kar je izjemno pomembno poudariti, je verjetno potrebno poudariti tudi usklajevanje sektorskih politik. Tukaj smo na področjih družbenih dejavnosti, kjer imamo lahko tudi sektorske politike, ki so tudi regionalno uravnavane na posameznih področjih in niso usklajene. In skozi pokrajine se želi doseči to bistveno večjo kohezivnost, večji učinek teh sektorskih politik, z večjim poudarkom na specifiki pokrajin iz posameznih okolij. Ker so bila izpostavljena vprašanja o nekaterih programih, ki so karakteristični za posamezna okolja. Mislim, da jih je skozi ta pokrajinski prispevek mogoče bistveno bolj uravnavati. Vprašanja, ki ste jih še navedli, mislim da so povezana z rejništvom. V tem primeru gre za preneseno nalogo, skupaj s finančnimi viri, in je nadzorstvena funkcija še naprej ohranjena na državnem nivoju, podobno kot za vse ostale prenesene naloge. Pokrajine ta del samo prevzemajo. Iz naslovna poudarka, da bližje kot smo končni uporabniki, boljše je poznavanje stvari. In to je eden od teh razlogov. Hvala.
Hvala lepa. Replika. Poslanka Barbara Žgajner Tavš. Izvolite.
Hvala lepa, minister. Ne vem, ali me niste hoteli razumeti, ampak to, kar ste sedaj v zadnjem delu vašega odgovora reki, nima pravzaprav nič zveze z mojim vprašanje. Jaz sem vas jasno vprašala, celo citirala sem tisto, kar je zapisano v vašem predlogu zakona. Izvajanje izplačil rejnin se prenaša na raven pokrajin, in sicer tako, da se pri tem upošteva stalno prebivališče rejenca. Ampak v praksi se dogaja, da niso rejenci dani rejniški družini samo znotraj pokrajine, da obstajajo rejniške družine tudi zunaj meja neke pokrajine, kjer ima rejenec sicer stalno prebivališče. To je bilo konkretno vprašanje. Drugič, ko omenjate, da je treba je gledati tudi zakone, ki se pišejo sočasno, ki so vezani na ta zakon. Ja, ampak Zakona o socialnem varstvu, ki bi jasno opredeljeval naloge, financiranje, katere naloge, katero financiranje se prenese, v kakšni obliki ali količini na pokrajine. Tega zakona istočasno s tem zakonom ni. In ko sem prej omenila, tudi za področje zdravstva, bolnišnic, mi niste odgovorili, minister. Niste mi odgovorili. Poglejte, konkretno vprašanje je bilo o trboveljski bolnišnici. Verjamem da poznate, trboveljsko bolnišnico, po novem bo to regijska bolnišnica v okviru kamniško-zasavske regije. Kako je s projektom te bolnišnice? Sprašujem, ker je zaenkrat še v državni, bom rekla, pristojnosti. Pravite, da bo zadeva razvojno naravnana, da pokrajine ne bodo omejene, ne bodo zaprte med seboj. Povejte mi konkretno, kje so razvojno naravnani projekti v okviru tega zakona? Strokovna; pa tudi laična javnost namreč opozarja, da temu preprosto ni tako. Na kakšen način boste zagotovili, da se bodo vse pokrajine, štirinajst naj bi jih bilo, po novem skladno, enakopravno, enakovredno razvijale? Iz teh dokumentov, minister, te zadeve niso jasno razvidne.
Hvala lepa. Minister, želite odgovoriti?
Hvala. Kar zadeva vprašanje, čeprav mislim, da smo danes že kar nekajkrat na to vprašanje odgovorili, pa še vseeno. Treba je brati ta zakon skupaj s prenosom finančnih sredstev, skupaj z nalogami z državnega nivoja navzdol. Torej, v celotnem kompleksnem delu - in moram vam tudi povedati. Projekt se je izračunal za posamezne pokrajine, smo pa naredili in so bile posredovane na vse poslanske skupine - te projekcije izračunov, če dovolite. In če pogledate globalne projekcije teh izračunov, potem je bil skozi sistem financiranja, ki se sistemsko financira iz primerne porabe. Primerna poraba je namenjena zagotavljanju izvajanju tekočih nalog. Ocenjene so po posameznih pokrajinah s pomočjo resorjev, stroški izvajanja tekočih nalog - to je tudi razvidno iz tistih sklepov, ki jih je sprejela Vlada. In znotraj tega dela še vedno ostane približno 27% primerne porabe, ki jo je možno nameniti, govorim v globalu, za vsako pokrajino je posebej potrebno pogledati, če jo je možno nameniti za tako imenovane razvojno-investicijske naloge. To je znotraj tega dela primerne porabe. Znotraj tega dela se bo pokrajina suvereno odločala, katerim investicijam, bo dala prednost. Začete investicije, normalno, morajo iti naprej in to je potrebno določiti s prehodnimi določbami. Potem imamo pa 25% povprečja davka na dohodek pravnih oseb. Ta davek je izključno namenjen tovrstnim nalogam, razvojno investicijskim nalogam. In seveda tudi iz tega dela bodo pokrajine pač določale lastne prioritete. Jaz v tem trenutku ne morem prejudicirati, kako se bo posamezna pokrajina odločala, ker je to suverenost in avtonomija posamezne pokrajine. In v tretjem delu imamo še strukturne sklade, torej evropski del sredstev. Ta sredstva se že sedaj usmerjajo na posamezne pokrajine v skladu s sistemom, ki je pravzaprav bil izpogajan z Evropsko komisijo. Tudi ta del je resda znotraj te politike, ki je bila sedaj v tem prehodnem obdobju, torej v obdobju finančne perspektive, že določena, vendar znotraj teh okvirov se tudi v tem delu pokrajine odločajo podobno, kot že sedaj odločajo. In če pogledamo, govorim o celoti mase sredstev, potem je okoli 50% sredstev v celotni masi namenjeno za tako imenovane razvojno-investicijske naloge. In znotraj teh sredstev bodo pokrajine dajale prioritete tistemu delu, za katerega menijo, da je njihova prioriteta. Kar zadeva bolnišnice, še enkrat ponavljam, da sem z vidika menedžerja imel to diskusijo s številnimi in so bili vsi pravzaprav za to, da se prenašajo regionalne bolnišnice na pokrajine, ker ocenjujejo, da bodo lahko bistveno bolj učinkovito upravljali z njimi, tudi vključili lažje javno-zasebno partnerstvo, ne bo potrebno hoditi po vsa soglasja na pristojno ministrstvo. Verjetno, če bi že imeli 10 let pokrajine in če bi bila ta bolnišnica v zakonodaji opredeljena kot pokrajinska bolnišnica, teh vprašanj danes verjetno že več ne bi bilo, kot ne bi bilo številnih drugih vprašanj, ki se v tem trenutku odpirajo in so prisotna, tudi zaradi tega, ker pokrajin seveda nimamo.
Hvala lepa. Nadaljujemo z razpravo na podlagi prijavljenih. K besedi vabim dr. Mateja Lahovnika. [[Ga ni.]] K besedi vabim poslanca Stanislave Brenčiča. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Davorin Terčon. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Roberto Battelli. [[Ga ni.]] Besedo ima poslanec Miran Jerič. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavci, spoštovani poslanci in poslanke. Verjamem, da je bilo veliko dela vloženega v ta zakon, v prenos nalog v pristojnost pokrajin. Nisem pa prepričan, da smo se te zgodbe pravilno lotili. Jaz bi bil bolj vesel če bi spremenili, vem, da je velika množica, da gre za 52 področnih zakonov, ampak skozi spremembo področnih zakonov bi dobili vsaj kakšno obrazložitev. Osnovni problem je, da v tem tehničnem zakonu ni nobene tehtne obrazložitve, zakaj se določena naloga prenaša na pristojnost pokrajin. Dajte mi povedati tri stavke ali pa tri obrazložitve, zakaj se pristojnost zapiranja rudnikov prenaša na pokrajinsko raven. Jaz nisem znal prebrati. Nikjer to ne piše. Če bi spreminjali področni zakon, bi verjetno skozi obrazložitev spremembe zakona to videl in videl na nek način tudi finančne učinke. Še enkrat vam povem, da je ta stvar sigurno nedomišljena. Specifika zapiralnih del rudnikov je sila različna in je različna od rudnika do rudnika. Veste, da noben zakonski okvir na tem področju ni obveljeval. Če pogledamo, ne samo zapiranje Rudnika Trbovlje-Hrastnik, ampak zapiranje Rudnika Senovo, Kanižarica in Zagorje. Leta 2000 bi se moral zapreti po veljavnem zakonu takrat. Od leta 2000 naprej zapiramo te tri rudnike brez zakonske osnove. Pa jaz vem, da je zapiranje rudnikov, tako s tehničnega vidika, okoljskega vidika, finančnega vidika, strokovnega, zelo zahteven projekt in je težko predvideti v programu zapiralnih del, ki je bil zajet tako v zakonu oziroma ki ga je sprejela Vlada, da se bo ta terminski plan na nek način izvršil tako, kot je bilo predvideno. Predvsem pa je problem zagotovitev ustreznih finančnih virov. Zakaj pa se ti rudniki toliko časa zapirajo? Zato ker je bilo vsako leto v vsakoletnih proračunih premalo denarja, namenjenega za izvedbo programa zapiralnih del. Jaz trdim, da bi morala ta naloga ostati na pokrajinskem nivoju. Ta stvar ni dorečena. Jaz vam povem za primer zapiranje Rudnika Trbovlje-Hrastnik, da tudi finančnih virov niste prenesli. Ste prenesli samo tisti del, ki je v državnem proračunu skozi leta namenjen za zapiralna dela, niste pa prenesli vira oziroma kupnin, ker skozi zakon o izvrševanju proračuna je predvideno, da se kupnina od prodaje rudniških hčerinskih firm namenja tudi za zapiralna dela. Tega niste predvideli. Tega niste predvideli! In mislim, da so tukaj na nek način velike zadrege. Dajte razumeti, da je prav, da na te stvari opozorimo in da je potrebno to stvar še enkrat tehtno premisliti. To je za lokalne skupnosti, kjer ti rudniki ležijo, na našem območju velik problem. Da ne bomo zaprli rudnikov napol in vse probleme, potem pa se ne bo s temi problemi pokrajina ukvarjala. Jaz se bojim, da se bodo lokalne skupnosti morale s temi problemi ukvarjati. To, kar je Barbara omenila okrog področja zdravstva, mislim, da je to tudi to področje premalo dodelano na sekundarni ravni in tudi mogoče kje na primarni ravni. Vseskozi sem razumel, ker zdaj, če kaj na primarni ravni delamo lokalne skupnosti, dobimo tudi določena sredstva z nivoja ministrstva. Vsakoletni razpis je, lahko se prijavimo za investicijo in del denarja dobimo. Skozi ta sistem, ko sem to gledal, bom rekel te stvari nisem [[...]]Kar se trboveljske bolnišnice tiče, mislim, da je to bolnišnica, v kateri bi bilo dejansko potrebno v naslednjih letih izpeljati res velik investicijski ciklus. To je bolnica, kjer manjkajo osnovne aparature, mislim, da je na tem področju ena od najslabših opremljenih ali najslabše opremljena bolnišnica na sekundarni ravni v naši državi. Vseskozi pa poslušamo tudi probleme, kar se tiče zdravstvene slike v Zasavju, in verjetno si Zasavčani ne zaslužimo, da država ne prisluhne tem problemom in skozi sredstva državnega proračuna ali pa pokrajinskih proračunov ne namenja dovolj sredstev, da bi to bolnišnico usposobili, tako kot se spodobi, in da bi Zasavčani oziroma Zasavčanke in vsi tisti, ki koristijo storitve trboveljske bolnišnice, dobili kvalitetno storitev. Jaz se bojim, da znotraj takšne Kamniško-zasavske pokrajine ta dogovor ne bo mogoč. Vsi tisti prebivalci v tistih občinah, da jih ne naštevamo ne gravitirajo na trboveljsko bolnico - verjetno kam drugam. In tudi mislim, da na tem področju je potrebno razmislek narediti. Tisto, kar bi rad še opozoril, sta samo dve področji, potem bom pa zaključil. To je področje prostorskega načrtovanja. Občine smo zdaj oziroma lokalne skupnosti sprejemamo oziroma smo v fazi sprejemanja občinskih prostorskih načrtov. Velik denar bomo namenili za sprejem oziroma za izdelavo in na koncu tudi za sprejem, veliko soglasij bo potrebno pridobiti. Mi bomo v Hrastniku, jaz računam, do konca leta 2009 sprejeli občinski prostorski načrt, zgodil se bo pokrajinski prostorski načrt in pokrajinski podrobni prostorski načrt in notri se bo zgodila neka sprememba - ja kdo pa izpeljal te postopke spet v vseh lokalnih skupnosti? Kdo bo plačal ta strošek, ste predvideli? Po mojem ne. Jaz na ostala področja ne bi segel, mislim, da bi sedaj še veliko govoril. Jaz mislim, da na vrat na nos s takšnim tehničnim zakonom povoziti na nek način 52 področnih zakonov - verjamem, da je težko vse te pristojnosti uskladiti, tisto, kar me pa najbolj moti, in s tem bomo tudi zaključil, da določene pristojnosti, ki so pa danes na občinski ravni, bi jih pa po mojem bilo smotrno skupaj s prenosom nalog z državne ravni prenesti na pokrajinsko raven. O nekaterih je Pavel Gantar govoril: odpadki, ne pobiranje odpadkov, ampak ravnanje z odpadki. Regijski centri bi po mojem morali biti na pokrajinskem nivoju, regijski vodovodi in še kaj drugega zraven, da ne govorim o čistilnih napravah. In po mojem je tega razmisleka bilo premalo. Zato mislim, da je ta stvar preveč nedorečena, da bi dobila mojo podporo. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. K besedi pa vabim poslanca Janka Vebra. Mikrofon. Hvala lepa.
Hvala za besedo in lep pozdrav še enkrat. Torej, pri prenosu pristojnosti na pokrajine, predvsem z države, bi želel nekako izpostaviti dejstvo, ki je zapisano v tem zakonu in se nanaša na ceste. Gre za to, da se prenaša tudi pristojnost za upravljanje s cestami, glavnimi cestami prvega in drugega razreda, tako da poleg regionalnih cest prehajajo na pokrajino tudi glavne ceste. To pa so tiste ceste, ki povezujejo posamezne pokrajine med seboj. In če potegnemo izkušnje ali zberemo izkušnje, ki jih imamo v zadnjem obdobju pri zagotavljanju sredstev za vzdrževanje in razvoj državnih cest, ugotavljamo, da je državni proračun v veliki meri posegal na področje avtocest, zato da smo lahko zagotavljali sredstva tudi za ostale državne ceste. V tem primeru, ko avtoceste ostanejo na državi, pa se postavlja veliko vprašanje. Ali bomo imeli to možnost, kot jo je imel do sedaj parlament oziroma predlagatelj proračuna, da je velik del sredstev z avtocest prenesel tudi na državne ceste? Če se bodo te naloge razdelile, se odpira, vsaj pri meni, zelo veliko vprašanje, ali bo to smiselno in ali bo to sploh mogoče. Če ne bo mogoče, je ob dejstvu, da bodo pokrajine pravzaprav imele toliko sredstev, kolikor jih že do sedaj se namenja v tej obliki organiziranosti za posamezne resorje, prišlo zagotovo do tega, da bomo imeli zelo velike težave pri vzdrževanju, gradnji in seveda posodobitvi predvsem državnega cestnega omrežja. Novih virov, konkretnih, ki bi reševali ta problem, jih jaz pri teh nalogah in teh zakonih, ki jih trenutno obravnavamo, ne vidim, ne zaznam. To se mi zdi eden od zelo velikih problemov, ki se bo potem odražal tudi na vseh ostalih področjih, kajti težko si je predstavljati delovanje pokrajine brez urejene infrastrukture. Če pa boš samo vlagal v infrastrukturo, se potem odpira vprašanje sociale, kulture, šolstva, športa in tudi vseh ostalih pristojnosti, ki jih bo oziroma naj bi jih pokrajina imela. Kot vir, ki ga nisem zaznal in tudi nekako ni v tem paketu dovolj dobro mogoče predstavljen, se nanaša tudi na Zakon o vodah, in sicer gre za Vodni sklad. Tukaj je že v tem trenutku zelo velik problem, kajti iz območij, iz cele države se pravzaprav stekajo ta sredstva na Vodni sklad. Ta Vodni sklad ni vključen v proračun Republike Slovenije, ampak je izvenproračunski porabnik in ta denar bi se moral ravno tako vračati v pokrajino kjer je tudi bil realiziran, kjer je bil izbran pri obratovanju vodovodov, pri drugih vrtinah, tako termalnih kot tudi za ustekleničenje vode in tako naprej. Skratka, za vse, za kar se nekako uspe zbrati sredstva, ki jih pač ta sklad uporablja. Naslednja dilema, ki je sicer nekako rešena v teh pristojnostih, se zagotovo nanaša tudi na Sklad kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije. Tukaj se dotika ta zakon prenosa nekaterih zemljišč, zagotovo morajo na občinah priti vsa stavbna zemljišča, tako nezazidana kot tudi tista, ki so opredeljena kot stavba. Tako se to premoženje ne prenaša, recimo, na Družbo za svetovanje in upravljanje, deloma pa ostane v opravljanju kmetijskega sklada. Je pa tudi zelo velik problem še vedno v tem, ker dejansko tudi državni gozdovi ostajajo pod ingerenco države, še vedno pa ni dorečen problem delitve koncesije iz državnih gozdov, tako da ta vir ravno tukaj oziroma v teh pristojnostih pokrajine ni opredeljen. Zdi se mi, da je to tudi ena od pomembnih pomanjkljivosti te zakonodaje. No, pri ostalih odprtih vprašanjih pri prenosu pristojnosti pa mislim, da bi vendarle morali si ustvariti bolj jasno podobo o tem, ali imamo ta hip zaposlenih na posameznih resorjih toliko ljudi, kolikšna bo potem tudi po posameznih pokrajinah dejansko potreba, da bo, recimo, organiziran oddelek, če lahko tako rečem, za kulturo, šolstvo, šport, infrastrukturo in tako naprej. Torej, ali bo, recimo, s področja šolstva v vseh štirinajst predlaganih pokrajinah prišlo štirinajst ljudi v te pokrajine. Se mi zdi, da ta primerjava pri tem prenosu še ni dovolj dorečena, kar zagotovo narekuje, če nič drugega, povečevanje stroškov pri oblikovanju novih uprav, novih zaposlitev. Tudi to je nekaj, kar je zagotovo zelo pomembno dejstvo, ko govorimo o tem, da bo okvir javnih sredstev ostal v tem okvirju, kot pač ga ta hip lahko oblikujemo v Sloveniji. Tako bi ta vprašanja v tem prenosu pristojnosti najbolj izpostavil in mislim, da je potrebno resnično še nekaj več truda vložiti v to, da bomo imeli še jasnejšo sliko o tem, kaj naj pokrajina počne in kateri kadri bodo na posamezno pokrajino prišli, kje bodo ti kadri tudi imeli svoje prostore, in potem bi ta razprava postajala vse bolj konkretna, vse bolj jasna in ne nazadnje mislim, da bi res lahko sklepali konkretne rešitve ali pa oblikovali konkretne rešitve, ki so potrebne za to, da celoten paket dobi res nek svoj pomemben smisel. Že v uvodni predstavitvi moja razprave, pri prvem zakonu o ustanovitvi pokrajin, sem pa izpostavil tudi dejstvo, da bo po mojem mnenju potrebno, če bodo pokrajine ustanovljene, se pogovarjati tudi o tem, koliko dejansko ministrstev potrebujemo za to, da še naprej pokrivamo vse potrebe. Kajti, veliko nalog bo vendarle z države prenesenih na pokrajine in mislim, da je tukaj ravno tako potrebno ali dodati še kakšen zakon za ta paket o pokrajinah, ki bo to natančneje opredelil, ali pa dati jasnejše odgovore v tem zakonu o pristojnosti pokrajin. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Preden pa dam besedo naslednjemu razpravljavcu, odrejam 10 minut odmora. Torej, sejo prekinjam, nadaljevali bomo ob 21.20 uri. Hvala lepa.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Nadaljujemo prej prekinjeno sejo. Nadaljujemo tudi z razpravo. Besedo pa ima poslanec Aleš Gulič.
Spoštovani predsedujoči, cenjene kolegice in kolegi! V tej že kar dolgi razpravi smo slišali marsikaj, kar bi bilo sicer vredno ne samo enega ponavljanja, ampak kar več ponavljanj, ampak pokazalo se je, da pri prenašanju pristojnosti gre za zelo vektorsko usmerjen tok od države proti pokrajinam, zalo slab prenos pristojnosti od spodaj navzgor in seveda vse večje obremenjevanje pokrajin. Pristojnosti gredo, denar ne gre, ali pa se ne ve, kako se bo kaj počelo. Pa naj govorimo o področju kulture, šolstva, zdravstva ali še kakšne bolj specifične zadeve kot je zapiranje rudnikov. Pri tem bi se mogoče tudi malo ustavil, ker se pač tiče tega imenitnega monstruma, ki ga je izoblikovalo ministrstvo in se mu reče kamniško-zasavska regija. Jaz zelo dvomim, da bi pri prenosu pristojnosti v zvezi z zapiranjem rudnikom regija kaj bolje razumela te svoje odročne kraje, kot sta Trbovlje in Hrastnik, kot jih razume država sedaj. Država se je že nekaj naučila in nekaj zna in nekaj ve o tem in morda celo razume tisto, kar so ji eksperti povedali takrat, ko se je silno jezila zato, da je vse to predrago. Kar spomnite se, to je bilo v prejšnjem mandatu. Za kamniško-zasavsko področje seveda potem velja prav gotovo to, da bo ta regija silno neenakomerno razvita in da bo v tem svoje vzhodnem koncu pravzaprav na nek način izbrisana. Nič nas ne povezuje. Tega, kar naj bi slišali od ministra, se pravi, da ima neko razvojno perspektivo, da imajo ti kraji kaj razvojnega skupaj, tega ni. Seveda tudi zgodovinskega ni, razen če vzamemo v roke Jurčič-Kersnikove Rokovnjače, ki so informacije nabirali v Zasavju, ropali pa v črnem grabnu oziroma tja proti Kamniku. To je edina zgodovina, ki jo imamo skupno, pa še ta je fiktivna. Ne igrajte se z ljudmi, pa če so vam všeč ali pa, če vam niso všeč! Sedaj bom govoril pa o tem upoštevanju dodatnih predlogov amandmiranja. 3. oktobra smo začeli sejo na Odboru za lokalno samoupravo, nadaljevali smo jo 10. oktobra in upoštevanje amandmajev je bilo takšno, da ga ni bilo. Odbor je šel kot vlak skozi vse amandmaje. Potrdil je samo tiste, ki so bili koalicijski, in zavrnil vse tiste, ki so bili opozicijski. Tako so hiteli s tem, da so - ne vem, ali je bilo 60 ali koliko amandmajev - to opravili samo z branjem naslovov in dvigovali roke še pol ure po tistem, ko je bila seja končana. Potem pa seveda minister govori o tem, kako se da kaj potem spreminjati, dopolnjevati. Stvar mora bit taka pred nami, da jo lahko vidimo tudi v tistem, čemur rečemo razvojna perspektiva. Sicer pa lahko tudi zaključimo zadevo. Naj se ustanovi kamniška regija, naj gre vanjo, kdor hoče. V Hrastniku in Trbovljah pa ustanovimo svobodno somestje. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Na podlagi seznama prijavljenih bi besedo moral dobiti dr. Slavko Gaber. Ga ni. Besedo pa dajem poslancu Mitji Slavincu. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Ko pogledamo prenos pristojnosti, vidimo, da se res prenašajo samo pristojnosti z države na regije in nič z občin na regije. Po eni strani je to prav gotovo nelogično. Podjetja se združujejo zaradi sinergijskih razlogov, prav zaradi tega, da določene pristojnosti združijo. Tukaj tovrstnih sinergijskih razlogov, efektov ni pričakovati. Naslednja stvar. Nekateri prenosi pristojnosti so smiselni, drugi prav gotovo so izvršeni zaradi tega, ker se država hoče rešiti določenih stvari, ki jim ne ustrezajo, in jih na ta način potiska na regijo. Tretji pristojnosti je pa takšen da peljejo nepotrebne in nekoristne aktivnosti. Recimo, na področju znanstvene raziskovalne dejavnosti bo zdaj treba pripraviti 14 raziskovalnih programov, pa še enega nacionalnega v tem trenutku žal nimamo! Vse to kaže, da prenos pristojnosti nikakor ni povezan z adekvatno mero sredstev. Torej, za vse to, kar bo regija morala narediti, ne dobi dovolj denarja. In kar me pa še bolj moti, je pa to, da tiste regije, ki so manj razvite, ki so po razvitosti pod povprečjem, ne dobijo toliko več denarja, da bi lahko na ta račun sledile politiki skladnejšega regionalnega razvoja. In tista nota, da naj regije pripomorejo k temu, da se bo Slovenija enakomernejše razvijala, da bodo manj razvita območja dohitevala povprečje, tiste komponente v tem ni. Vse se začne in konča okrog denarja. Vreča v proračunu je takšna, kot je. Del sredstev se bo sedaj potrošilo za funkcioniranje regij, preostanek je torej manjši in kar je torej najhujše, ne bo se zmanjšal na nivoju države, ampak se bo zmanjšal na tem nivoju, ki bo pripadal regijam. Zaradi tega seveda takšne regije prav gotovo niso razvojne in takšne regije težko podpiramo. Veliko je tudi stvari, za katere bi pri regiji pričakovali, da bi jih bilo sedaj lažje udejanjiti. Da se ne bo treba pogovarjati z vsemi župani na določenem območju, ampak se zmeniš z regijskim poglavarjem. Torej s tistim, ki vodi regijo. Takšno področje so, za knjižnice smo že slišali, prav gotovo tudi področje izvenšolskih in obšolskih dejavnosti, ki so po celotni regiji potem zaščita in reševanje. Mogoče bo lahko prej omenjeni regijski glavar o nečem odločil, vendar po drugi strani ne bo imel denarja, da bi to odločitev potem tudi konkretizirali. To je tisti primanjkljaj pri zakonu o regijah, ki je prav gotovo pomemben. In še na koncu, ker mi primanjkuje časa, infrastruktura na določenih območjih, osnovna infrastruktura, kot vodovod in kanalizacija, na določeni območjih so to regionalni primanjkljaji, na določenih območjih je to že povsem urejeno. Torej v štartu ne bodo vse regije enake, že v štartu bodo ene regije zaostajale za drugim. In kot sem prej povedal, ker ob prenosu pristojnosti ni dovolj tudi to podprto s financami, te regije ki zaostajajo, ostalih ne le da ne bodo dohitevale, ampak bodo ob takšni predpostavki zaostajale še bolj. Zaradi tega seveda tovrstni zakon za mene v tej obliki prav gotovo ni sprejemljiv. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K razpravi se je prijavil tudi poslanec Zmago Jelinčič Plemeniti, ki ga ni v Državnem zboru. K besedi pa vabim poslanca Gezo Džubana. Ni ga. Besedo ima poslanec Mihael Brevc - ga ni. Besedo ima poslanka Majda Širca - je ni. Na seznamu prijavljenih je tudi gospod Milan Petek - ga ni. Gospod Alojz Posedel - ga ni. Gospod Jožef Školč - ga ni. Gospod Srečko Prijatelj - ga ni. Gospod Jožef Horvat, beseda je vaša.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Moja ugotovitev je, da je zakonska materija, ki jo pri tej točki obravnavamo, kvalitetno pripravljena in spet moram pohvaliti ministra z ekipo, bilo je tukaj za ta izdelek opravljenega ogromno dela, ne samo umskega, tudi fizičnega, saj je bilo gotovo potrebno veliko pogovorov z različnimi ministrstvi. Lahko rečem, da kar zadeva prenos nalog in pristojnosti, pravzaprav v tem zakonu vse piše. Me pa veseli, da je razprava, kolikor sem do zdaj uspel spremljati, bila kvalitetna. Ni bilo skoraj nič praktično politikantstva in dobili smo tudi nekaj kvalitetnih odgovorov, nekatere zadeve sem videl, da si je minister pisal, in prepričan sem, da je volja, da se bodo zadeve izboljšale ali pa natančneje definirale v drugem branju. Seveda nikakor nočem tega zakona meriti ali pa ocenjevati z mikrogrami ali pa z nanometri, ali pa ga ocenjevati z evrskimi zneski, ki se začnejo na šesti decimalki. Malo se spomnimo, kako je bilo, ko smo uvajali občine v Sloveniji. Tudi takrat, vsaj prvih nekaj mesecev, pravzaprav nismo vedeli, tudi če smo bili v občinskem svetu, kaj bi s temi občinami. In gotovo tudi, če bodo kdaj pokrajine, in upam, da res bodo, ker jih zagovarjam, gotovo tudi morda 1/4 mandata ne bomo vedeli, kaj bi s pokrajinami. Mnenja sem, da je glavni problem zakonske ureditve nalog in pristojnosti pokrajine v tem, da teh nalog in pristojnosti zakoni praviloma ne določajo ali jih določajo le v omejenem obsegu. To je tudi razumljivo, saj pokrajine še niso ustanovljene in jim zato zakoni ne morejo nalagati nalog in določati pristojnosti. Po drugi strani pa ni mogoče ustanoviti pokrajin, ne da bi vsaj v določenem obsegu bile zakonsko urejene njihove naloge in pristojnosti. Položaj je pravzaprav podoben položaju, kot sem že omenjal, ki je nastal z ustanovitvijo občin kot lokalni skupnosti, ki so nadomestile prejšnje občine kot družbenopolitične skupnosti. Razlika je le v tem, da je bil takrat položaj težji, saj je bilo potrebno praktično hkrati prenesti državne naloge prejšnjih občin na nove upravne enote, izvirne naloge občin pa na nove občine. Sam mislim, ob tem da ocenjujem, da je bila dobra razprava, da imamo dovolj volje, in kot pravi pregovor, da tam, kjer je volja, je tudi pot do končne rešitve. Prepričan sem, da je za uspeh in razvoj Slovenije ključno to, da se proces marginalizacije vsega, kar ni okolica državnega središča, ne nadaljuje. Ena izmed možnosti za rešitev tega problema so prav gotovo pokrajine. V to sem trdno prepričan, vendar ne na vsakršen organizacijski koncept pokrajin. Če pokrajine ne bodo imele močnih pristojnosti in realne ekonomske moči, bodo zgolj dodatno breme države, ki ne bo v ničemer pripomogel k nadaljnjemu razvoju Slovenije, kvečjemu ga bo še bolj zavrl. Pokrajine bodo lahko pospešile gospodarski razvoj in s tem tudi zmanjšale regionalne razlike samo pod naslednjimi pogoji. Morda jih lahko imenujem šest pokrajinskih zapovedi. In te zapovedi se v glavnem, vsaj štiri od šestih, nanašajo na naloge. Prvič. Pokrajine ne smejo biti premajhne, kajti za gospodarski zagon so potrebna močna gospodarska središča, ki so zanimiva za domače in tuje investitorje. Drugič. Pokrajinam je potrebno zagotoviti zadostne in zanesljive finančne vire. Če pokrajine ne bodo sposobne financiranja večjih razvojnih projektov, pozitivnega vpliva na gospodarski razvoj ni mogoče pričakovati. Tretjič. Država mora na pokrajine prenesti vse tiste naloge iz svoje pristojnosti, ki jih lahko pokrajine zaradi tesnejše povezanosti s teritorijem in s tem povezanim boljšim poznavanjem problema opravljajo racionalneje in kvalitetnejše. Četrtič. Občine morajo na pokrajine prenesti vse tiste naloge iz svoje pristojnosti, ki presegajo ozek teritorij posamezne občine, torej tiste naloge, ki zadevajo širši teritorij in ki za uspešno realizacijo terjajo dobro koordinacijo med posameznimi občinami. Pokrajina lahko prevzame vlogo pomembnega mediatorja in koordinatorja pri določanju prioritete razvojnih projektov. Petič. Pokrajina mora imeti usposobljeno upravo, ki bo lahko strokovno, neodvisno in kvalitetno opravljala vse potrebne naloge kot najboljša rešitev. Tako z organizacijskega kot tudi strokovnega vidika se kaže enotirni upravni sistem, ki bi ga kasneje lahko nadgradili, potrebno pa je najti mehanizem, kako omejiti politični vpliv. In šestič. Vzpostavitev pokrajin ne sme pomeniti opaznega povečanja javnih izdatkov. Država mora narediti temeljiti rez in skupaj s pristojnostmi na pokrajine prenesti tudi kadrovske in finančne vire. Vse to pravzaprav piše v tej materiji, ki jo danes obravnavamo. To so torej ključni pogoji, ki morajo biti uresničeni, če želimo, da bodo slovenske pokrajine pospešile gospodarski razvoj, razvoj celotne države in s tem zmanjšale regionalne razlike. Če se to ne bo zgodilo, potem bo to zelo drag eksperiment slovenske lokalne samouprave, katerega posledice bodo nosile številne generacije. Prepričan sem, da se bo uresničilo tisto, kar je pozitivno in bo pozitivno za Slovenijo. Podpiram ta zakon. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo dajem poslanki Cveti Zalokar Oražem. [[Je ni.]] Besedo ima poslanski kolega Jože Tanko.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Moram reči, da je moja potrpežljivost kar velika. Že takrat, ko ste imeli sami razpravo v imenu poslanske skupine, ste mi obljubili, da bom dobil besedo za repliko, pa ste nekako to kar prešli, pa nič hudega, ni bilo škode verjetno velike. Zdaj, kar zadeva pokrajinsko zakonodajo, je potrebno povedati, da je to zakonodaja oziroma je to projekt, ki ga imajo v svojih programih pravzaprav vse politične skupine v Državnem zboru, razen Slovenske nacionalne stranke. Vse stranke se zavedajo pomembnosti tega projekta in vse stranke so si zapisale, da je treba na tem področju nekaj storiti. Da je temu res tako, kažejo tudi napori, ki so bili vloženi v pripravo pokrajinske zakonodaje že v preteklem mandatu, že takrat se je nekako poskušalo izoblikovati smernice in koncepte in že takrat smo se ukvarjali predvsem s tem, kako bodo izgledali ti zemljevidi. Bilo je narejenih nekaj predlogov in ker nekako ti predlogi niso bili vsi sprejemljivi so nekateri poslanci, goreči zagovorniki pokrajin v prejšnjem mandatu, vložili tudi svoje predloge za svoje specialne pokrajine. Razumeli smo jih. Vendar več kot od tega predhodnega koraka takrat nekako ni bilo mogoče storiti, ni bilo prave politične volje, tudi verjetno koalicija, ki je bila zadosti velika ali pa imela dvotretjinsko večino, nekako ni znala poiskati poti, da bi naredila kakšen pomemben ali pa zahtevnejši korak na tem področju. Moram reči, da sem bil zelo zadovoljen, ko smo v začetku tega mandata zmogli moči, da smo pripravili ustavno podlago, sprejeli ustavni zakon in naredili podlago za pokrajine. Soglasje je bilo veliko, iz vseh poslanskih skupin, razen iz Slovenske nacionalne stranke, smo prispevali poslanci glasove za ustavno spremembo in s tem prižgali tudi zeleno luč za paket zakonodaje, ki ga zelo intenzivno v Državnem zboru obravnavamo, mislim, da od septembra naprej; skratka, približno pol leta imamo ta material pred sabo. Potrebno je povedati, da sta resor in Vlada naredila tu velik korak, da sta uspela zaokrožiti vse te napore v šest zakonov in pravzaprav me boli predvsem ob nekaterih razpravah ta pikrost in omalovaževanje vseh teh naporov in zakonov, ki so bili nam predloženi v razpravo. Tisti, ki bi lahko v letih nazaj lahko storili veliko, ker so imeli tudi velik glasovalni potencial, tega niso storili. Sedaj ko smo te napore, ko so ti napori narejeni, ko so vse te imaginarne stvari ubesedene, umeščene sistematično v zakone in poglavja, pa se najde tako veliko pikrih pripomb na to, kakšna je ta zakonodaja, kako slaba je, kako omalovažujoča je, koga vse še nismo vprašali, da bi posamezne rešitve vnesli v posamične zakone. Dejstvo je, da so se vsi tisti, ki so relevantni sogovorniki pokrajinske zakonodaje, to pa so predvsem lokalne skupnosti in tudi tiste institucije ali zavodi, ki so to želeli, so se lahko pravočasno vklopili v pripravo pokrajinske zakonodaje. Občine so imele veliko možnosti, veliko priložnosti, tako v predhodnih fazah, ki jih je organizirala Vlada, kot tudi v tej fazi, ko je to iniciativo prevzel Državni zbor. Tudi obe reprezentativni združenji sta dali podporo rešitvam, župani in tudi občinski sveti. Občinski sveti so se odločali tudi o umestitvi posameznih občin v predvidene pokrajine. Izjemno malo je bilo občin, ki so dale na umestitev v posamično pokrajino negativno soglasja; to se pravi, da tega predloga niso podprle. Izjemno veliko je bilo tistih, ki so dale soglasje k umestitvi, in tudi veliko tistih, ki so dali nekako pripombe glede pristojnosti volilnih okrajev in tako naprej. Skratka, tu zanikati zelo velik napor Vlade, vladne službe in tudi Državnega zbora, da se ga v to zakonodajo ni vložilo, mislim, da nekako ni korektno. Moram reči, da smo dejansko kot zakonodajno telo v neki kritični situaciji, v neki vlogi, v neki poziciji, ki jo moramo dejansko odigrati. Če ne bomo v tem mandatu naredili nekega pomembnega koraka na področju sprejemanja pokrajinske zakonodaje naprej, potem je zelo verjetno, da se bo popolnoma identična zgodba ponovila v naslednjem mandatu. Popolnoma identična zgodba! Niti ena dilema ne bo drugačna od teh, ki se danes odpirajo, izgubili pa bomo zagotovo 3 leta. Niti ena stvar, niti en pomislek, niti en razlog ne bo drugačen, kot je danes, ko imamo ta paket zakonodaje pred sabo. Mislim, da je naloga tega Državnega zbor, če to dejansko ve, in to vemo vsi, ki sedimo in ki odločamo v tem Državnem zboru, potem je tudi racionalno, da sprejmemo določene odločitve. Take ali drugačne. Ampak treba je odločiti o zadevi in tudi prevzeti odgovornost za odločitve. Zanima me, kako bi izgledala Slovenija, če bi, recimo, pred desetimi leti uvedli pokrajinski sistem. Ali bi bilo na področju cestnega prometa, tako kot je bilo prej opozorjeno, na področju komunalnih ureditev ali druge pomembne infrastrukture za pokrajine stanje boljše, kot je sedaj, ko o vsem določamo in urejamo več ali manj iz tega Državnega zbora, ali bi bila situacija slabša? Jaz sem prepričan, da bi katerakoli od pokrajin oblikovala povsem drugačne razvojne prioritete in odločitve, kot smo jih sposobni iz tega Državnega zbora. Prepričan sem, da Dolenjska ne bi bila prometno tako odrezana, kot je sedaj. Iz objektivnih razlogov nima avtocestne povezave, iz političnih pa nobene pomembne ostale prometne infrastrukture. In to regija, v kateri so, mislim, da dve največji slovenski firmi. Krka in Revoz. Tudi na kakšnem drugem področju. Tudi na Notranjskem, tudi Gorenjska bi izgledala povsem drugače kot sedaj, ko se tu ukvarjamo, katere amandmaje bomo sprejeli in katere lokalne ali pa regionalne razvojne prioritete bi podprli. Logično. Tam, kjer je veliko poslancev, kjer je velika gostota poseljenosti, tam je tudi glasovalni mehanizem. Je tudi več glasovalcev. V pokrajini kot je Dolenjska zmore, mislim, enega poslanca. In ni se čuditi, da lokalna okolja tako zelo navijajo za uvedbo pokrajinskega sistema. Tako navijajo za to, da se prenesejo določene naloge z nacionalnega nivoja na pokrajine. To je njihova povsem legitimna zahteva in tudi zagotovo njihova priložnost. Vse drugo, kar počnemo sedaj in s tem, ko odlašamo, jim jemljemo razvojne iniciative. Zagotovo. Rad bi opozoril še na eno stvar. Nekdo izmed predgovornikov je dejal, da na tem področju pri sprejemanju tega zakona oziroma pri razdelitvi vsebine, ki jo ta zakon prinaša, ni odkrite tople vode. Je ne more biti, ker prenašamo samo tiste naloge, ki so obstoječe, ki jih država ima in ki jih lahko prenese na pokrajinski nivo. Če bi izumili toplo vodo, bi prenesli nekaj, česar v bistvu v tem sistemu. Nemogoče je na tem področju izumiti toplo vodo. Tudi na področju oblikovanja pokrajin, meja in umeščanje občin v pokrajine ni mogoče izumiti tople vode. Lahko samo rečemo, jih je 8, 10, 12, 14 ali pa še kakšna posebna, ki je v rokavu. Nemogoče, Slovenija je tako velika, toliko ima enot in to lahko izrišemo v teh sistemih na take logične sisteme. Jaz bi predlagal, da si prihranimo vse te napore, ali pa, da prihranimo tudi bodoči koaliciji veliko napora na tem področju, da bi se lotili zgodbe tako, da bi ugotovili, da dejansko na tem področju prenosa pristojnosti ali oblikovanja pokrajin, ostalih treh zakonov, ki smo jih prej sprejeli, tudi volilnega zakona, ni moč izumiti tople vode. In ugotoviti, da so ti zakoni primerni za nadaljnjo obravnavo, da se da tem zakonom načelna podpora. S tem bi naredili bistven korak. S tem bi omogočili vsem tistim, ki govorijo o tem, da ta zakonodaja ni popolna, ni primerna, je pomanjkljiva, je kakršnakoli že, da bi vložili amandmaje na besedila in s tem sprostili, omogočili sploh pogovor o tem, kaj dejansko na tem področju znamo, zmoremo. Kar zadeva področje formule o financiranju pokrajin ali financiranju občin, je težko izumiti toplo vodo. Od leta 1995 imamo občinski sistem in od leta 1995 občine nimajo izvirnega prihodka. Tudi v tej formuli za financiranje pokrajin je to utemeljeno na enakih izhodiščih. Nima neposrednega izvirnega prihodka. Jaz si težko predstavljam, da je kdorkoli tu med nami, ki ga bo sposoben v to formulo zapisati. Mislim, da to ni ravno enostavna naloga, da bi pokrajinam omogočili nek primeren, zadosti visok izvirni prihodek. To je težka naloga za koalicijo, težka naloga tudi za opozicijo. Predlagam, da naredimo jutri ta potreben korak, da damo soglasje, ustrezno podporo tem zakonom, ki so sedaj pred nami, in da v nadaljevanju omogočimo točno to, kar sem rekel: da se vložijo amandmaji, da se o teh amandmajih pogovorimo in uskladimo in da se tudi dogovorimo, da je zadnji zakon, ki ga bomo obravnavali in o katerem bomo glasovali, Zakon o ustanovitvi pokrajin. S tem vežemo vso proceduro na zadosti visoko usklajevanje. Vseh šest zakonov vežemo praktično na 2/3 odločitev. In glede na to, da je bilo danes izredno veliko idej, kako in kaj je potrebno storiti, sem prepričan, da bi ta korak jutri zlahka storili in si vzeli čas, recimo februar ali pa, če bo potrebno, še kakšen mesec naprej, in z amandmaji te zadeve uredimo, uskladimo, pokorigiramo, dopolnimo formule, dodamo vire - vse tiste manjkajoče zadeve, na kar ste kolegi poslanci tukaj opozorili. Vendar, če tega koraka ne storimo jutri, potem pomeni, da si ne upamo prevzeti odgovornosti ali pa nimamo korajže, da bi ta korak storili in se pač s temi problemi tudi soočili da bi to zakonodajo uredili tako, da bo še boljša, kot je sedaj. Mislim, da je to primeren trenutek, ko se lahko to pove, in tudi pravi trenutek, da se o tem tudi odloči. Mislim, da so vsa odmikanja od tega, da se soočimo na nivoju amandmajev, ker vemo, da je, in to po zavedanju nas vseh, druga obravnava ključna obravnava v Državnem zboru, kjer se vse te zadeve uredijo, predlagam, da damo na mizo tiste karte, ki jih imamo, pogledamo in naredimo ta potreben, pa tudi usoden korak za Slovenijo. Smo pripravljeni tudi na kakšne druge dogovore? Verjetno tudi v koaliciji, v naši stranki zagotovo. Vendar predlagam, da maksimalno, kar je opravljeno na tem področju, akceptiramo, da sprejmemo in da Sloveniji in Slovencem omogočimo tisto, kar je tudi potrebno. Da vse tiste naloge, za katere ni potrebe, da jih izvajamo ali upravljamo iz Državnega zbora ali iz vladnih resorjev, prenesemo na lokacije na teritorije, na pokrajinske sisteme in da se tam ljudje odločajo o svojih prioritetah na svoj način, tako kot se sedaj občine. In jaz plediram na vse, da se o tem jutri do glasovanja tudi uskladimo in dogovorimo. Mislim, da nas ne loči veliko in da ta korak ne bo za nobeno politično skupino v Državnem zboru pretežak. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Besedo dajem mag. Borutu Sajovicu - ga ni. Besedo ima poslanski kolega Martin Mikolič.
Hvala za besedo. Jaz bi dodal glede tistega, kar sem tudi v stališču prej povedal, da je ta sam zakon o prenosu nalog kot tehnični zakon, tako smo ga tudi imenovali, s tehničnega vidika dobra rešitev. Kajti, v tem zakonu je izluščeno vse tisto, kar se spreminja v 52-ih področnih zakonih. Trdno sem prepričan, da pri spremembah področnih zakonov so se maksimalno angažirala posamezna ministrstva. V tem zakonu so tudi vsi členi obrazloženi, seveda pa ni nikjer čisto direktno zapisano, zakaj se ta naloga prenaša na pokrajine. Tudi ta vprašanja so se tukaj pojavljala. Mogoče so določena vprašanja bila tudi upravičena in na določenih področjih, za katera so se ta vprašanja pojavljala, bi bilo najbrž umestno še razmisliti, kot je bil govor glede zapiranja rudnikov in mogoče še o čem podobnem. Določene zadeve so pa popolnoma jasne, kar se tiče tudi Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve ali pa Ministrstva za šolstvo ali pa Ministrstva za kulturo. Tu se lahko samo sprašujemo, ali je dovolj pristojnosti prenesenih ali pa preveč. Ampak, vsaj jaz sem mnenja, da je to v optimalnem obsegu, ampak iz tega zakona se jasno vidi, kaj se je preneslo oziroma se bo preneslo na pokrajine in istočasno se tudi vidi v drugem zakonu na osnovi prenesenih finančnih sredstev koliko je potrebno tudi finančnih sredstev za to zagotoviti. Vsaj enaka finančna sredstva, ki se za določeno področje, za določene naloge, ki se izvajajo, če zdaj lahko tako rečem, na posameznih direktoratih sedaj na ministrstvih, se prenašajo na pokrajine. To pomeni, da bo tudi v posameznih pokrajinah potrebno zagotoviti v enaki višini tudi finančna sredstva. Jaz si razlagam, najbrž se ne motim, da bodo znotraj pokrajin s finančnega vidika potrebna tudi določena poračunavanja, vsaj na področju srednjega šolstva - mislim, da je to tudi zajeto v tej zakonodaji. Tako bo tudi na drugih področjih, kjer bo nekdo s stalnim prebivališčem v eni pokrajini opravljal ali pa mu bo nudena določena storitev v okviru določene zakonodaje v drugi pokrajini. To prav gotovo zakonodaja predvideva. Vem, da je tako na področju srednjega šolstva. Tako sem mnenja, da je zakon, ki ima, mislim, da 407 členov, dober in tudi dokaj jasen. Imamo pa čas, da v fazi druge obravnave res na tista področja, ki so bila sedaj v razpravi izpostavljena, kjer imamo pomislek ali pa so imeli nekateri poslanci in poslanke pomisleke, da še enkrat razmislimo, ali se prenesejo na pokrajine ali ostanejo na državnem nivoju. Sam moram povedati da tudi pozdravljam rešitev, kjer se niso občinam odvzele določene pristojnosti in se prenesle na pokrajine. Kasneje bomo videli če bo potrebno. Morda pa bo. Nekatere dejavnosti bi se prav gotovo veliko bolj racionalno, najbrž, izvajale, če bi se izvajale v sklopu pokrajine, ne pa na posamezni občini. Že sedaj vemo, da imamo tako imenovane skupne občinske organe, kjer pravzaprav združujemo določne naloge skupaj več občin. To je samo eden od primerov, da ne bi našteval še kaj drugega. Jaz menim, da je zakon dober. Eventualno ga lahko še dopolnimo, da bi potem lahko bili vsi zadovoljni.
Hvala lepa. Sprašujem seveda ministra če želi spregovoriti?
Hvala za besedo. Z ozirom na to da ocenjujem, da smo v zaključni fazi današnje celodnevne razprave, bi najprej rad izkoristil to priložnost in bi se vsem tistim iz cenjenega zbora, ki ste danes še tukaj, tudi vsem tistim, ki jih ni sicer več v tem trenutku tukaj, pa so tudi danes sodelovali v razpravi, zahvalil za to razpravo. Menim, da je takšna razprava potrebna. Ne samo da je potrebna, je tudi nujna, da smo tudi mi kot pripravljavci zakona bili opozorjeni na nekatera dejstva. Predvsem kar zadeva tega zelo kompleksnega zakona. Lahko tudi priznamo, da nekatere stvari smo že tudi v nekaterih predhodnih razpravah, ki so potekale izven tega današnjega kroga, opazili, da so se dogodile nekatere nedorečenosti oziroma neusklajenosti in bomo to tudi predlagali in poskušali odpraviti. Tudi sicer, z ozirom na to, kar se tiče zakonodajnega postopka, ta in tudi ostala dva zakona in so tudi ostali zakoni še vedno odprti, da jih je možno spreminjati. Smo odprti za vse spremembe in tudi sam menim, da je bilo smiselno narediti ta tudi politični napor in res poiskati konsenz na tistih točkah, kjer smo vsak k sebi, ampak jaz vseeno ocenjujem da smo dovolj blizu in smo pripeljali ta projekt do te mere, da lahko pridemo do ustanovitve pokrajin. Pokrajine, kakorkoli ocenjujem in menim, da se s tem vsi strinjate in praktično tudi v današnji razpravi skoraj ni bilo razpravljavca, ki ne bi zagovarjal potrebe pokrajin po razvojni funkciji, in to je osnovni namen. Torej se pravzaprav v tej točki strinjamo. In ker se strinjamo in ker je Državni zbor že naredil tiste prve napore, ki so bili povezani s spremembo ustave, je na nek način dal tudi celotni slovenski javnosti zagotovilo, da bo v tem smislu pomagal pospešiti razvoj Slovenije, da bodo tudi tisti kazalci, ki smo jih danes pokazali, ki so pravzaprav evropski standard tovrstnih meril, da bodo lahko ti kazalci v prihodnje drugačni, da bomo skupaj prevzeli odgovornost za pospešitev skladnega regionalnega razvoja, policentričnega razvoja in s tem razvoja Slovenije v celoti. Jaz še enkrat apeliram in tudi prosim Državni zbor, prosim vse akterje, ki v tej zgodbi sodelujejo, tudi v imenu vseh Slovenk in Slovencev, da naredimo ta napor in da pripeljemo to zakonodajo do tiste točke, ki bo omogočila sprejetje te zakonodaje in potem nadaljnji in hitrejši razvoj in omogočila vsem, ki živijo v Sloveniji, primerljive pogoje za svoje delo, ne glede na to, v katerem koncu Slovenije živijo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Je še kakšna želja po razpravi? Izvolite, gospa Pozsončeva.
Hvala lepa. Jaz bi vprašala gospoda ministra, na katere pokrajine je mislil, ko je govoril o subregijah. Drugo. Naša regija ima 53% razvoj. Drugi boljši, vse po vrsti 80 oziroma največ 70 in še nekaj. Kako mislite, da bomo potem sami dosegli tisti primerljivo življenjsko raven? Hvala.
Jaz mislim, da sem danes sicer že na to tudi odgovarjal. Kar zadeva subregionalnih organiziranosti, te niso v tej zakonodaji sedaj predvidene. Izhodišča so ta, ki temeljijo na teh izhodiščnih predlogih zakona. V vsakem primeru sem pa seveda prepričan, da so pokrajine tisti mehanizem, da bodo lahko prispevale, in to bistveno prispevale, k temu, da bo ta procent o katerem ste govorili, v prihodnje drugačen in bližji temu procentu, ki govori o najbolj razvitih regijah. Brez ustanovitve pokrajin kljub vsem naporom, ki so bili vloženi tudi v tej vladi, pa tudi v preteklih mandatih, k hitrejšemu razvoju, brez tega sistemskega koraka očitno ni mogoče zagotoviti tega, kar sprašujete. Tem obrobnim okoljem je ta pokrajinska zakonodaja najbolj namenjena. Brez teh korakov pa ni mogoče pričakovati, da bodo stvari hitreje stekle.
Hvala lepa. Ob predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, torej v petek, 1. februarja, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda, prekinjam 35. sejo Državnega zbora Republike Slovenije, ki jo bomo nadaljevali jutri ob deveti uri. Zahvaljujem se predstavnikom ministrstva za udeležbo in pa poslanki ter poslancem, ki so vztrajali do konca. Hvala, srečno.