Spoštovane kolegice poslanke, kolegi poslanci! Nadaljujemo s 16. sejo Državnega zbora in s 23. točko, to je z obravnavo Poročila o delu Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb v letu 2012 Prehajamo na razpravo o ugotovitvah in stališčih komisije ter o predlogu sklepa, ki ga je Državnemu zboru predložila Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb. Prvi ima besedo gospod Franc Bogovič, za njim se pripravi mag. Matej Tonin.
Se odpovedujem besedi pri tej točki.
Hvala lepa. Mag. Matej Tonin, imate besedo.
Spoštovani kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Mislim, da smo prej v zaprtem delu lahko ugotovili, da je naša komisija delala relativno dobro in usklajeno. Seveda je pa vedno priložnost in možnost, da delujemo še boljše. Kljub vsemu bi rad na odprtem delu izpostavil še dve stvari, in sicer stvari, ki zadevajo delovanje skrajnih skupin v Sloveniji, in stvari, ki zadevajo samo Sovo in njeno delovanje. V preteklem letu smo se ogromno ukvarjali z delovanjem skrajnih skupin v Sloveniji. Po mojem občutku smo jim več ali manj delali dodatno promocijo, ampak kljub vsemu glede na poročila pristojnih služb se zdi, da skrajne skupine, islamske, desničarske, levičarske, ki delujejo v Sloveniji, ne predstavljajo večje grožnje za varnost države in da varnostne službe zaenkrat celotno situacijo obvladujejo. To je pomemben podatek in da vse skupaj, zaenkrat se zdi, da je v mejah normale. Absolutno pa tako imenovanih volkov samotarjev, kakršen se je zgodil v primeru Breivik, nobena država in nobena varnostna služba ne more nikoli in nikdar preprečiti. In to najverjetneje ne bodo mogle niti slovenske varnostno-obveščevalne službe. Naša komisija, Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, je glede skrajnih skupin že naredila zaključek in je prišla do zaključka, v katerem je ugotovila, da je nevarnost skrajnih skupin nizka, da pa nihče ne more zagotoviti absolutne varnosti. Vladi je predlagala tudi določene spremembe in dopolnitve zakonodaje in jasnejše opredelitev skrajnih skupin. Zakaj vam to govorim? Zaradi tega, ker ocenjujem, da je bila ustanovitev preiskovalne komisije v zvezi s temi ekstremističnimi skupinami popolnoma nepotrebno dejanje in ga vidim kot način za politično preigravanje, s čimer je ena politična opcija želela to preiskovalno komisijo izkoristiti zaradi tega, da bi drugi politični skupini dokazala in pokazala, kako sodeluje s skrajnimi skupinami. Na podlagi ugotovitev služb nič od tega ni res in to je treba zelo jasno in javno povedati. Zaradi tega enostavno ne vidim smisla obstoja te preiskovalne komisije. Ta preiskovalna komisija lahko enostavno povzame sklepe Komisije za nadzor varnostnih in obveščevalnih služb in bo s tem lahko svoje delo zaključila. Toliko o skrajnih skupinah. Sedaj pa, če se osredotočim še na samo delovanje Sove. Delovanje Sove v letu 2012 ni bilo dobro. Prepleteno je bilo z vrsto konflikti in medsebojnim obtoževanjem. V javnost so prihajale številne anonimke, ki so krnile ugled Sove in ne nazadnje tudi onemogočale dobro in učinkovito delo Sove. Sovi se na nek način, žal, dogaja, da informacije neprestano uhajajo; enkrat toži znotraj Sove ena skupina drugo, potem naslednji dan obratno in to definitivno ne prispeva k temu, da bi se situacija v Sovi izboljševala. Kar pa je nedopustno, da se stari kadri v Sovi sprašujejo, kakšna je politična pripadnost novih kadrov, ki v Sovo prihajajo. Razumem, da gre tu za določene medgeneracijska trenja, ker nova generacija morda kakšno elektronsko tehnologijo obvlada boljše kot starejša, ampak nedopustno pa je, da se v Sovi preštevajo po politični pripadnosti. Nihče nikogar ne bi smel vprašati v Sovi, kateri politični opciji pripada, ampak samo, ali izpolnjuje standarde za zaposlitev v Sovi in če je to učinkovit in strokoven kader, da bo v Sovi lahko delal učinkovito. Pričakujem, da bo predsednica Vlade naredila red v tej službi, ker ne nazadnje, ta služba je podrejena neposredno njej in če zdaj potegnemo primerjavo in vzporednico s tistim, kar se dogaja v Luksemburgu, vidite lahko, da je premier Juncker odstopil ravno zaradi tega, ker ni naredil reda v tej službi. Od predsednice Vlade pričakujem, da bo naredila red v Sovi, da se Sova ne bo medsebojno obdolževala in da bo končno začela delati tisto, čemur je namenjena, to je zbiranje informacij za dobro in varnost Slovenije.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo mag. Ivan Vogrin, imate šestinštirideset sekund.
Hvala lepa. V šestinštiridesetih sekundah ne morem nič povedati.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Vinko Gorenak, za njim gospod Jože Tanko in potem gospod Dragutin Mate. Izvolite, gospod Gorenak.
Hvala lepa. Na temu delu seje, na odprtem delu seje bi odprl nekatere dileme, ki se mi zdijo zelo pomembne, bolj kot razmislek pa so namenjene aktualnemu predsedniku komisije kot tistim, ki ste v preteklosti vodili komisijo ali delali v tej komisiji. Poglejte, zakonsko imamo zdaj stvari urejene. Zakonsko so urejene tudi pristojnosti komisije in tukaj ni kakšnih večjih dilem, ni kakšnih večjih problemov, razen včasih različnih interpretacij in določil zakona, nadzorovane službe si včasih tolmačijo tako, poslanci si tolmačimo drugače. Želim pa opozoriti na en del dela komisije, oziroma na en del dela nadzorovalnih služb, kjer se po mojem pojavlja temno polje tudi za komisijo. Gre pa preprosto za to, da komisija na eni strani dobi tiste preglednice, tabele, številke [[...]]Sam sem to dostikrat študiral, takrat še v vlogi poslanca, kasneje tudi v vlogi ministra, ko sem moral ta poročila podpisovati in jih pošiljati naprej, tam imaš neke preglednice, saj pravim, z nekimi številkami, zakonskimi členi, če jih ne poznaš na pamet, jih moraš enostavno kontrolirati, kaj kateri člen pomeni. Skratka, tista poročila se meni zdijo po domače povedano dosti nepregledna in se lahko za njimi skriva marsikaj. Ampak, poglejte, ne vidim toliko problemov v nadzoru in to vem, da smo tudi v preteklosti počeli, tistih primerov, ki se zaključijo s kazensko ovadbo. Naši primeri, ki so se zaključili s kazensko ovadbo, so kasneje na nek način še nadzorovani s strani sodišča; uporaba pridobivanje podatkov, dostikrat vidite, da rečejo, da ti pa ti podatki niso bili pridobljeni na zakonit način; skratka ti podatki se presojajo. Tisto, kar pa se mi zdi problem oziroma problematično tudi za člane komisije, predvsem za člane komisije in tiste, ki ste in sedaj delate v tem, je pa tisti del, kjer ne pride do kazenske ovadbe. Imamo primere, ko ne pride do kazenske ovadbe. Imamo primere, ko državni tožilec izjavi, da ne bo začel kazenskega postopka zoper nekega osumljenca. Imamo primere, ko državni tožilec v roku dveh let po koncu izvajanja ukrepov ne poda nobene izjave, kaj se bo pa zdaj zgodilo. V takšnih primerih lahko po mojem mnenju prihaja do zlorab. V takih primerih je predviden z zakonom naslednji postopek; namreč tožilec, ki ima predmetno zadevo, obvesti preiskovalnega sodnika in vso dokumentacijo preda preiskovalnemu sodniku. Preiskovalni sodnik je sicer dolžan obvestiti tiste osebe, zoper katere so se uporabljali prikriti preiskovalni ukrepi, pa vendar obstaja tudi zakonsko določilo, ki pravi, da lahko preiskovalni sodnik na predlog tožilca, ta verjetno tudi na predlog policije, se v določenih primerih odloči in reče: "Ne, materialni dokazi gredo v uničenje, prizadetih oseb pa ne bomo obvestili." Taki primeri obstajajo. To utemeljijo pa običajno na zelo tak preprost način, ker zakon pravi, da če gre za nevarnosti za življenje in zdravje ljudi ali iz drugih tehtnih razlogov. Čisto subjektivno je prepuščeno preiskovalnemu sodniku, kaj so drugi tehtni razlogi. in preprosto pride do tega, da se te stvari uničijo in konec. Vse prizadete osebe pa nič ne vedo o tem, da jim je bilo toliko in toliko časa prisluškovano. V nadaljevanju lahko navedem tak hipotetičen primer, ki je čisto izmišljen primer. Prej smo govorili o tem, da so lahko te službe tudi politično motivirane, česar ne bomo verjetno nikoli preprečili. Vzemimo hipotetičen primer, kako kriminalistična policija sestavi vso potrebno dokumentacijo in dobi vsa uradna dovoljenja, da se nekomu prisluškuje oziroma da se uporabljajo prikriti preiskovalni ukrepi. Ta predlog lahko na nek način že ima neko posebno motiviranost – lahko jo ima; sedaj v levo ali desno, pustimo zadevo, niti ni toliko pomembno – in pride do uporabe prikritih preiskovalnih ukrepov. Vzemite, da je to, recimo, nek politik, niti ni pomembno, kdo. Potem ti prikriti preiskovalni ukrepi tečejo, zbirajo se podatki in tako dalje in čisto na koncu ne pride do podaje kazenske ovadbe. Kaj se zgodi v nadaljevanju? Policija predlaga tožilcu, tožilec preiskovalnemu sodniku, da se vsi dokumenti o uporabi prikritih preiskovanih ukrepov zoper to osebo uničijo. Zraven napišejo še, da obstajajo tehtni razlogi, da ta politik, ta oseba, če želite, ne bo obveščena o uporabi prikritih preiskovalnih ukrepov. Pazite, na tej točki nastane pa še ena stvar. Kaj oni uničijo? Oni uničijo dokumentacijo. Tam, kjer so se pa ti podatki zbirali, pa vendar določeni podatki obstajajo v nedogled. In do takih podatkov lahko tudi iz političnih razlogov, recimo neke politične motiviranosti, pride kadar koli kasneje v nadaljevanju do zlorabe teh podatkov. Lahko mi nekdo reče, da je vse uničeno, lahko mi kdo reče, ampak nek operativec pa ima pregled na tem. Saj konec koncev mi lahko uničimo vse dokumente, lahko pride do uničenja vseh dokumentov. Veste spomina, pa tistega, kar si je, recimo, nek preiskovalec zapomnil, zabeležil, zapisal, fotokopiral, če želite, pa ni mogoče uničiti oziroma ne pride do uničenja. In tu imamo možnost velikih zlorab. Jaz se v vlogi člana Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb ne spomnim, da bi kdaj kontrolirali to področje. Običajno smo rekli: te in te primere, koliko jih prisluškujete, kje imate odredbe, tisto in tisto, pa smo to kontrolirali. Ne vem pa, če smo kdaj rekli, dajte primere, ki ste jih obravnavali leta 2005, 2006, 2007 ali 2008 ali 2000, če želite, in ste jih zaključili brez kazenske ovadbe. Kaj ste vi naredili s temi dokumenti? Na tej točki postavljam vprašanje in dilemo, ali imamo ustrezno zakonodajo, ali lahko to zakonodajo dopolnimo, ali lahko to zakonodajo izboljšamo, ali lahko pričakujemo, da bo komisija v nadaljevanju, recimo, posvečala več pozornosti temu področju. Zavedam se, da smo člani komisije ali pa smo bili, smo, pa tudi bodo člani komisije, ki tehnično zelo malo vedo, kar je čisto razumljivo, saj ni za zanemariti tega, vsi ne moremo vsega vedeti. Slikovito se je izrazil bivši poslanec Kek, ki je bil tudi član komisije v nekem obdobju, pa je rekel: "Veste, gledam pa grem po hodniku in vidim neko mašino, pa vprašam, kaj imajo. Pa pravijo, da je to za sladoled delati. In sem zadovoljen, to je za sladoled delati, saj ne vem, mogoče je pa prisluškovalna ..." Kaj sem hotel povedati? Da ne vem, če dosti dobro tudi v konkretnem primeru Junckerja, če gledate oziroma luksemburškega premierja vidite [[...]]Izgleda, da je pomembno pri teh komisijah, teh službah, ki jih nadzirajo – pomembna. Skratka, meni se ta vprašanja in ti podatki, ki sem jih omenil, zdijo pomembni. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Dragutin Mate, izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Seveda bi želel najprej razpravljati kot poslanec, potem bom pa še v imenu predlagatelja razpravljal. V tej točki bi se želel najprej dotakniti nekaj pomembnih stvari, ki so bile tudi sedaj izpostavljene oziroma so bile tudi v zaprtem delu, ampak so bile javnega značaja, kar je tudi marsikateri sogovornik takrat dejal, da je to javni del ali pa da ga tako jemljem. Najprej bi se želel dotakniti področja uhajanja informacij iz Sove. To ni nobena skrivnost, to ni noben zaupen podatek, to beremo v medijih. V medijih smo leta 2011, 2012 lahko veselo prebirali depeše, ki so nastajale znotraj agencije. Te depeše so bile videti zelo verodostojno, če tako rečem, na tem javnemu delu in seveda takšen način poslovanja službe, ki je odgovorna tudi za varnost v naši državi, ki je ena od odgovornih za boj proti terorizmu, ki je odgovorna za zbiranje pomembnih informacij v tujini, povezane z nacionalno varnostjo države je popolnoma nesprejemljivo. To ni dobro, ni dobro najprej za samo službo, drugič ni dobro za sodelovanje z drugimi službami in sam ugled službe je s tem močno načet. Na žalost se je takšnih in drugačnih poročil pojavljalo več, v kasnejšem obdobju smo se lahko srečevali z nekimi javnimi dopisi, ki so bili pošiljani na pet, deset različnih naslovov, kjer so dolgoletno zaposleni uslužbenci Sove na politični način poskušali obračunavati s svojimi kolegi v agenciji. Navajali so njihove kratice imen in priimkov, navajali, da so ne vem iz katere koli že politične opcije, kar je popolnoma nepomembno – in za državljane je pomembno, da vedo, da v Zakonu o Sovi ni niti v enem členu določeno, da člani Sove oziroma zaposleni v Sovi ne smejo biti člani političnih strank. S tega naslova pri zaposlitvi in tudi v času dela v Sovi nima nihče pravice vprašati nobenega zaposlenega, s katero stranko simpatizira ali katere član stranke je. Takšne določbe imamo izključno in samo zapisano za delo v Slovenski vojski in v policiji. In samo tam je del preverjanja, zakonitega preverjanja služb, ki opravljajo preverjanje za zaposlovanje, tudi to, da preverijo, če so te osebe člani političnih strank, in tam imajo pravico to vprašati. V Sovi te pravice nimajo. Kateri zaposleni v Sovi? Profesionalci, ki delajo že dvajset let tam in več, so si pa to dovolili, brez posledic. In to je nesprejemljivo. Ne gre za varovanje človekovih pravic samo nekoga v tej državi, ampak gre za varovanje človekovih pravic vseh v tej državi, ne nekih posameznikov ali za tiste, za katere mi mislimo, da je to potrebno. Kogar koli od nas! Gre za varovanje enakosti pred zakonom, varovanje zakonitosti in varovanje človekovih pravic vseh. Zato je takšno ravnanje tistih zaposlenih, ki so se celo podpisali pod te dopise in jih poslali javno na naslove – ne govorim o nobenem tajnem podatku, vsi, ki so ga želeli, so ga lahko dobili. Vsi, v medijih se je objavljalo, povsod je bilo. To je popolnoma nesprejemljivo, nesprejemljivo obračunavanje in kaže na neke zadeve, ki se očitno dogajajo znotraj te službe in so nezakonite. Zdaj, kaj se je dogajalo in kako se je dogajalo, na žalost slovenski javnosti ne moremo v podrobnosti razlagati, zato ker smo na odprtem delu seje. Strinjal bi se tudi z nekaterimi predhodniki, ki so pošteno priznali, da so nekatera poročila nekaterih služb relativno nepregledna. To smo tudi sami ugotovili in to ni nič zaupnega. Iz tehničnih številk in podatkov je zelo težko razbrati, kaj se dejansko za tem dogaja, zato ima komisija vzvode, da opravlja nadzor. Z nadzori, z operativnimi nadzori, ne z vljudnostnimi obiski, ki so mogoče v preteklem letu prevladovali, se lahko učinkovito izvajajo nadzori nad posameznimi prikritimi preiskovalnimi ukrepi. Komisija se je v lanskem letu – in to je tudi v enem od javnih dokumentov komisije zapisano – v veliki meri ukvarjala z ekstremističnimi skupinami v Sloveniji, z njihovo dejavnostjo, težavami, ki se pojavljajo, in tako dalje. V imenu komisije so bile tudi dane izjave, kjer je bilo citirano, da je stopnja ogroženosti nizka. Tako da ne gre za noben tajen podatek, gre pa za to, da vemo, kakšna stopnja ogroženosti je, in da ljudje to vedo – da je ves čas obstoja te države ali pa resnega ukvarjanja služb s to problematiko, ki traja že 10 in več let, bila ta stopnja na tem nivoju. Komisija je zaključila razpravo na to temo. Tudi sam se pridružujem mnenju gospoda Tonina, da je ustanavljanje preiskovalne komisije za področje in za temo ekstremističnih skupin popolnoma nepotrebno. Gre za neko popolnoma drugo politično preigravanje, za neke druge interese, sicer ne vem, katere, in s tem, ko je komisija opravila to delo in [[...]] [[opozorilni znak za konec razprave]] pozvala Vlado, kako naj reagira na to, je opravila ta pomemben del, ki ga je bilo treba opraviti. Tako osebno menim, da zapravljamo čas in denar s preiskovalno [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Gospod Dragutin Mate, imate besedo tudi kot predlagatelj oziroma kot predsednik Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb.
[[...]] [[tehnične težave]] [[...]]
Verjetno boste zdaj lahko. Izvolite.
Zdaj pa tehnika deluje. Uvodoma bi rad povedal, da bo tudi slovenska javnost vedela, da sem to komisijo in delo v tej komisiji prevzel v letošnjem letu. V poročilu, ki ga obravnavamo za lansko leto, je vodenje komisije bilo v rokah takratne opozicije in po predpisih, ki veljajo v državi, mora komisija kot komisija v letošnjem letu podati poročilo za nazaj, zato sem tudi v svojstvu predsednika. Tako da bo razjasnjeno, kdo je vodil komisijo in delo komisije v preteklem letu, tako za državljane kot tudi za naše medije, da ne bo potem prihajalo do nekih nerazumevanj ali pa zapletov. V javnem delu smo komisiji poslali ugotovitve in stališča komisije, ki so javno dostopna. V petih točkah smo opredelili nekatere ugotovitve in stališča ter potem predlagali sklep za potrditev tega poročila. V 2. točki smo opisali, da se je komisija v preteklem letu ukvarjala veliko časa z ekstremnimi gibanji in skupinami v Sloveniji. Moram reči in povedati javnosti za tiste, ki so mogoče bili nepozorni, ali pa se s tem ne ukvarjajo toliko, ali jih ne zanima, da je komisija v letošnjem letu uspela po dolgotrajnih sejah v lanskem letu in v letošnjem letu zaradi različnih okoliščin šele sedaj zaključiti obravnavo problematike skrajnih skupin in gibanj v Sloveniji, in sicer je 5. 6. komisija na svoji seji sprejela določene sklepe, ki so pa pomembni. Sklepi so javni in so bili poslani tudi Vladi. Med temi petimi sklepi je zelo pomemben sklep, ki govori, da je obravnava te problematike v letu 2012 – in zato govorimo o tem, ker govorimo o letu 2012 – pokazala, da mora Vlada pripraviti spremembe in dopolnitve zakonodaje, ki ureja področje materialnega ter kazenskega procesnega prava, področje dela policije in področje javnih zbiranj s ciljem, da bodo pristojne službe lahko učinkovito izvajale naloge – in potem gre tekst še nekoliko dalje, ni pa toliko pomemben. Se pravi, komisija je v svojem delu z delom, z razgovori s pristojnimi v teh službah in z lastnim delom prišla do zaključka, da je naša zakonodaja pomanjkljiva in celo opredelila, v katerih delih zakonodaje so potrebne določene spremembe. Vladi je tudi na nek način naložila, da pripravi te spremembe. Zakaj je to pomembno? Zato, ker vlado sedaj vodi tista poslanska skupina, ki je predlagala preiskovalno komisijo glede ekstremizma v Sloveniji. In ena od nalog, ki so si jih zadali tam, je sprememba zakonodaje. Da bi bila zadeva malo bolj zabavna, smo lahko dobili tudi nek odgovor Vlade, ki govori o tem, da je zakonodaja dobra, da je dobro pripravljena in Vlada se na nek način očitno ni lotila resno spremembe te zakonodaje, ima pa preiskovalno komisijo, ki jo tudi vodi oseba iz poslanske skupine Pozitivna Slovenija in ki bo ponovno odkrivala, kakšne spremembe zakonodaje so potrebne – in še več! Za potrebe tega smo zaposlili zunanjega strokovnjaka v času krize in varčevanja, ki nam bo s svojimi znanji, ki niso pravna, svetoval, kako urediti zakonodajo na tem področju. Še več! V teh sklepih je komisija ugotovila, da je zaznala, da so nekatere službe v preteklih letih že pripravljale teze in predloge za spremembo zakonodaje na tem področju, vendar so bili njihovi predlogi zavrnjeni že znotraj ministrstva. Seveda smo Vlado pozvali, da naj te predloge ponovno prouči s strokovnjaki, ki še vedno delajo v teh službah, in si na takšen način olajša delo pri spremembi zakonodaje, ki je potrebna, in zaradi česar je bila ustanovljena preiskovalna komisija. Prav tako smo Vladi predlagali, da ustanovi posebno medresorsko delovno telo, strokovno skupino, ki bo v roku šestih mesecev pripravila ustrezno spremembo navedene zakonodaje. In da komisija pričakuje, da bo Vlada v roku petnajstih dni pisno obvestila komisijo o imenovanju strokovne delovne komisije. To se je zgodilo pred več kot petnajstimi dnevi. 5. 6. oziroma 6. 6. je bilo to poslano na Vlado, predsednici Vlade in na vse pristojne ministre: za obrambo, Obveščevalno-varnostno službo, MORS, Slovensko obveščevalno-varnostno agencijo, Ministrstvo za notranje zadeve, direktorja policije in direktorja Uprave kriminalistične policije. Vsi so dobili ta dopis, ki je javen in zato o njem govorim. Zgodilo se ni nič, komisija ni dobila povratnega odgovora, ali Vlada to počne, imamo pa zato zelo intenzivno delo preiskovalne komisije, ki bo spet prišla do zaključkov, da je treba nekaj spremeniti na področju zakonodaje, celo v času parlamentarnih počitnic nam sklicujejo seje kot nujne, zato da bomo poslušali eksperte, kaj imajo o tem povedati z različnih vidikov, socioloških, politoloških in vseh ostalih. Mislim, da je komisija naredila na tem področju veliko dela, res je, da so bile težave, res je, da smo imeli različna razmišljanja, da smo vendar na koncu ugotovili nekatere skupne zaključke, ki smo jih soglasno sprejeli – soglasno, tako člani koalicije kot člani opozicije – in jih poslali na Vlado. Od Vlade smo pričakovali, da bo postopala tako, kot je največja vladna stranka, ki je imela izrazit interes, ker sta prejšnja predsednica komisije in potem za njo predsednik prihajala iz te stranke, izrazit interes ukvarjati se s to temo. Zdaj ko so se zadeve obrnile, je ta interes za resne zakonske spremembe nekako splahnel, ga ni, jaz si ne znam drugače razlagati, zakaj; zato ker ni odgovora na konstruktivne predloge ne samo opozicije, ampak vseh poslancev, ki sedimo v Komisiji za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb. Po drugi strani se izredno forsira delo preiskovalne komisije. In še enkrat na tem mestu: osebno menim in se pridružujem vsem tistim osebam v parlamentu, ki menijo, da so razlogi, ki so nastali za preiskovalno komisijo, da jih ni, da je delo bilo opravljeno na Komisiji za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb in da ima Vlada škarje in platno v rokah. Da se izognemo razpravam, verjetno se jim ne bo dalo, Vlada ima pomembnejše delo, da Vlada rešuje državo, da smo v gospodarski krizi. Vse je res. Vlada je imela, ima in bo imela ljudi, ki so plačani, da rešujejo točno to problematiko. Ti ljudje se ne ukvarjajo z reševanjem gospodarstva, ti ljudje se ne ukvarjajo z reševanjem finančnega vprašanja te države, ti ljudje so zaposleni tako v Sovi, tako v varnostno-obveščevalni službi Ministrstva za obrambo, v Ministrstvu za obrambo, v policiji in v Ministrstvu za notranje zadeve. Ti ljudje so vsak dan plačani za to, da skrbijo za našo varnost, da se ukvarjajo s temi problemi in da tudi pripravljajo spremembe zakonodaje. Še več, del teh ljudi je v preteklosti že ugotovil, da je potrebna sprememba zakonodaje – na področju javnih zbiranj konkretno. In nekdo, ki se je leto dni ukvarjal s tem, ima vse v rokah in samo združi te ljudi v neko skupino, ki smo ji mi na našem delovnem telesu rekli kar medresorsko delovno telo, ker je treba vključiti več resorjev, verjetno ne samo te tri, ampak še katerega, da pripravijo to zakonodajo. Imajo eksperte, imajo strokovnjake, imajo znanje, veliko znanja. Zdaj mi v parlamentu najemamo zunanje eksperte, ki bodo pomagali pri tem, da ugotovimo, da rabimo spremembe zakonodaje. Ti eksperti nam ne bodo napisali zakona, na koncu bo zadeva šla po poti, da bo parlament ugotovil, da rabi, bo spet Vladi poslal, Vlada bo spet odgovorila, da ima dobre zakone, da so v skladu z evropskimi standardi in da se tako res ne da nič narediti. In potem se res človek sprašuje, čemu smo ustanovili takšno preiskovalno komisijo! Želel pa bi se dotakniti tudi dileme, ki je bila danes izpostavljena s strani mojega kolega. Zakaj bi se je želel dotakniti? Predvsem zato, ker mislim, da je v našem prostoru bilo, kar se tiče dela za naprej, da je bilo v našem prostoru premalo govora o zadevah in vprašanjih, ki so se odprla v povezavi z znanim žvižgačem, kot se reče v slovenščini temu Snowdenom, v Združenih državah Amerike. Ta dogodek je odprl zelo širok spekter vprašanj; vprašanj, kako in ali se lahko tudi zakoniti prisluhi zlorabijo. Tudi to vprašanje se je odprlo. Na nas je, seveda, da na ta vprašanja poskušamo odgovoriti ali zaznati, kaj se nam v zvezi s tem dogaja. Najprej moramo povedati to, da imamo veliko razliko pri pridobivanju dovoljenj za poseg v telekomunikacije ali po domače prisluškovanje služb, legalno prisluškovanje služb. Policija potrebuje za ta poseg standard, ki je zapisan v našem Kazenskem zakoniku in se glasi: utemeljen razlog za sum. Se pravi, mora že imeti zelo resne, ne samo indice, ampak razloge, za katere misli, da jih lahko predstavi tožilcu, da bi lahko bili razlog za ta poseg. Tožilec lahko v določenih primerih odredi uporabo teh sredstev samo v omejenem številu in primerih, vendar presoja, ali je policija ali konkreten kriminalist res izpolnil zakonski standard utemeljen razlog za sum. Ko gre to do preiskovalnega sodnika, imamo že dve varovalki. Policist predlaga, tožilec se strinja s tem predlogom, da preiskovalnemu sodniki in sodnik dovoli. In potem se izvajajo prisluhi, zakoniti, tako kot je potrebno. Ko se zadeva konča in se konča s kazensko ovadbo, pridejo vsi ti papirji na sodišče, v sodno dvorano in takrat sodišče nenehno lahko spet, in je dolžno, preverjati, ali so bili v vseh fazah izvajanja prisluškovanja izpolnjeni vsi kriteriji in pogoji. Če niso bili, zavrže te dokaze in potem padejo zadeve, seveda, na sodišču. To je ena zgodba. Druga zgodba je, kako se to počne oziroma kako zakon govori o tem za Sovo. Za spremljanje vseh mednarodnih komunikacij direktor sam odredi. Zakon mu je to dovolil. Vprašanje je, če je to dobro, in vprašanje je, če tudi mi nimamo takšnega zakona kot nekatere druge države, kjer lahko direktor ene od služb kar dovoli prisluškovanje vsem tujcem. V naši državi lahko direktor odredi, zelo po domače povedano, kateri koli tuji številki, da se jo posluša, ko komunikacija teče čez naše ozemlje: ali po žici, ali po zraku ali kakor koli. To je dejstvo. Za to ni podvržen nobenemu standardu preverjanja. Nikogar! Zato, ker je pač v zakonu tako opredeljeno. Težava nastane za agencijo takrat, ko govorimo o izvajanju prisluhov nad slovenskimi državljani na ozemlju Republike Slovenije. Takrat pa se Sova mora obrniti na Vrhovno sodišče, točneje na vrhovnega sodnika in od njega dobiti dovoljenje za prisluhe. Seveda za to ne potrebuje, poudarjam ne potrebuje zakonskega standarda, ki ga mora izpolniti policija, utemeljen razlog za sum. Zato so dovolj indici. Tudi indici, ki jih dobijo od svojih sodelavcev, tudi tisti indici, ki jih dobijo od oseb, ki jih za to plačajo, da jim takšne informacije prinesejo. In teh ne preverjajo. Ne preverjajo jih zato, ker enostavno te zadeve ni potrebno kasneje uporabljati na sodišču. Gre za zbiranje operativnih informacij. Takšno prisluškovanje, zakonito seveda, pokrito s podpisom vrhovnega sodnika, lahko traja mesece in mesece. Res je, da je v zakonu opredeljena neka varovalka. Ta varovalka govori o tem, da pri vsakem podaljšanju in tudi sproti Sova mora vrhovnemu sodniku prinesti vse izpise, vse prepise pogovorov in potem se sodnik odloči, če bo podaljševal to dovoljenje, in odloči, kaj je treba uničiti. Vprašanje pa je, če se to v resnici tudi dogaja in v letošnjem letu bomo temu v komisiji, obljubljam tukaj javno pred vsemi državljani, to tudi počeli in preverili, ali to res izvajajo ali ne, ali je ta edina varovalka, ki jo imamo v Sovi za izvajanje prisluhov slovenskim državljanom na ozemlju Republike Slovenije, dovolj velika in ali se res izvaja; na praktičnih primerih je treba to preveriti. Seveda, to temo sem načel zato, da lahko pridem na tisto temo, ki jo je kolega izpostavil, možnosti težav, ki se nam lahko pojavijo – ne trdim, da se pojavljajo –, ki se nam lahko pojavljajo in s katero temo se moramo zelo resno začeti spopadati tudi na naši komisiji v preostanku letošnjega leta in tudi dalje, je seveda tista točka, ki je bila opisana tako zelo nazorno, zelo detajlno, se pravi, ko policija dobi dovoljenje od tožilca ali od preiskovalnega sodnika, da se začnejo prikriti preiskovalni ukrepi, poseg v telekomunikacije, zelo preprosto povedano prisluškovanje ljudem in spremljanje vseh njihovih telefonski klicev z vsemi, ki pridejo z njimi v stik. Seveda tukaj imamo 154. člen Zakona o kazenskem postopku, ki nalaga tako policiji, tožilcu kot tudi sodnikom določene postopke, če se po nekem času, ko se prisluškovanje izvaja, ne pride do nekega rezultata. To se lahko zmeraj zgodi. Recimo, policija ima dovolj utemeljenih razlogov za sum, tožilstvo in sodišče odobrita izvajanje tega, potem pa zaradi kakršnega koli razloga ta oseba po tem telefonu ne komunicira v zvezi s problematično zadevo, če tako rečem, in po nekem času seveda ni več razlogov ali pa se ne potrdijo utemeljeni razlogi za sum kaznivega dejanja. Tam je pa seveda posnetih veliko pogovorov, predvsem zasebnih. Ker ko se nekoga posluša, se ne posluša samo to, kaj se je pogovarjal kriminalec A s kriminalcem B, da bosta naredila kaznivo dejanje, ampak tudi to, ko ga sosed pokliče pa ga vpraša, ali pobere otroka v vrtcu, pa tudi to, ko ga pokliče nek sodelavec v službi pa mu reče, če se zvečer dobijo na pivu in tako dalje. To vse je posneto. Kaj se zgodi s tem gradivom? To je vprašanje. Veliko ali pa precejšnje število, če tako rečem, zadev, ki so bile odobrene s strani sodišča in so bili izvedeni prisluhi, se konča s poročilom policije in se konča približno tako, da ni dovolj elementov ali podatkov za kazensko ovadbo. To je kratko poročilo. Vse informacije ostanejo na policiji in seveda policija ima možnost v zvezi s 154. členom ZKP prositi tožilca in s tem posredno sodišče, da zaradi zelo ohlapnih razlogov, ker je v nevarnosti življenje in zdravje ljudi ali drugih tehtnih razlogov, ki niso našteti nikjer v zakonu -– ti tehtni razlogi –, lahko prosi, da se tega gradiva ne uniči. Seveda, če ima potem policija to gradivo v svojih arhivih, ga lahko upravlja za kar koli že. Ne bi ga smela, namreč podatki, ki so pridobljeni zaradi prisluha v eni zadevi, se ne smejo uporabljati za druge namene kot samo za ta namen. Tako naša zakonodaja govori, ker če se zgodi drugače, na sodišče padejo zadeve. Odvetniki poznajo zakone in potegnejo vse te papirje ven in enostavno zadeve padejo po dolgotrajnem, mukotrpnem delu policije. Težava, ki jo imamo pri tem, je še večja, če so v teh posnetkih tudi ljudje iz javnega življenja. Tu nalašč nisem uporabil besede politiki – ljudje iz javnega življenja. Potem zmeraj obstaja neka latentna nevarnost ali želja ljudi po tem, da bi nekaj več vedeli, ker je dobro vedeti nekaj več o svojemu sosedu. Tej skušnjavi se ne more izogniti nihče, tudi tisti, ki profesionalno nekje dela, zelo redki se ji izognejo. Tukaj nastane neko sivo polje, na katero nas je tudi primer Snowdna opozoril, kjer moramo biti posebej pozorni. Na tem mestu obljubljam vsem svojim kolegom v parlamentu in tudi državljanom, da se bo komisija s to problematiko zelo resno ukvarjala. Zelo resno ukvarjala. Komisija sicer ne more nadzirati tožilcev in ne nadzira sodišč, ampak iz policijskih kartotek oziroma dosjejev se bo zelo natančno videlo, če so sodišča kadar koli odredila uničenje kakšnih teh zapisov, če so tožilci to predlagali, če se je policija sklicevala na ta famozni člen in to dikcijo člena, da se ne uničijo ti dokumenti, ali še huje, da oseba, ki je bila nekaj časa pod prisluškovanjem, nikoli za to ne izve. Zakaj je pa to pomembno? Pomembno je zato, ker potem nek državljan, ki je bil podvržen prisluhom, nima možnosti svojega pravnega varstva. On ne more se nekje, komur koli v tej državi pritožiti, da je nekdo izvajal prisluškovanje nezakonito. Da so tudi sumi bili mogoče narejeni na način, ki ne dokazujejo ničesar, in ne more zaščiti svojih osebnih interesov. To je narobe. To je narobe! Ker tisti državljani, ki so bili pod prisluhi in ki končajo na sodišču, to vedo; vedo, da so jih prisluškovali, tudi če jim ne pokažejo vseh izpisov zaradi nekaterih zakonskih omejitev, vendar to vedo. Imamo pa lahko kup državljanov, ki so bili pod takšnim prisluhom in tega nikoli ne bodo izvedeli. To je nesprejemljivo, to je nesprejemljivo s stališča standarda varovanja človekovih pravic v tej državi. Zato moramo preveriti, kaj se na tem področju dogaja. Jaz ne trdim, da delajo narobe, ne me narobe razumeti. Trdim, da moramo zelo natančno preveriti, kaj se na tem področju dogaja, in tudi preventivno naprej preprečiti, da bi lahko prihajalo do takšnih zlorab na tem področju. Seveda, kar se tiče Sove, bo pa treba zelo natančno pogledati, se pogovoriti in tudi mogoče na koncu predlagati tudi spremembe zakonodaje, ki bodo tudi od njih zahtevale višje stopnje standardov, takšnih, kot veljajo za vse ostale državljane v Republiki Sloveniji, da ni dovolj samo indic, da ni dovolj samo prijava nekoga, ki o nekom reče to in to je naredil in Sova da zahtevo in potem se izvajajo prisluhi več mesecev, mogoče celo leto ali več, ne vem. Ampak v tej državi ne moremo pristati, da lahko katera koli služba zgolj in samo na podlagi ene same informacije, enega indica, mogoče tudi takšnega, ki ga sami sproducirajo v službah – tudi to je mogoče pri indicih –, dobiti dovoljenje, da se lahko človeku prisluškuje. To je nesprejemljivo, to je nesprejemljivo! Zato je dolžnost komisije, da na tem področju naredi več, da se resno strokovno začne s tem ukvarjati in da najde in predlaga tudi rešitve, če ugotovi, da so se pomanjkljivosti v sistemu že do sedaj pojavljale. Pri tem je mogoče treba reči še eno stvar, in sicer znotraj sistema policije imamo veliko zaposlenih strokovnih ljudi, ki dobro in korektno opravljajo svoje delo. Tako kot v vseh službah se tudi v takšni službi lahko pojavijo ljudje, ki ne delajo profesionalno in strokovno, in zato moramo na tem področju narediti korake, pri katerih bomo dobili zagotovila, da se to v naši državi ne dogaja, da se ne more dogajati in da se ne bo dogajalo tudi v bodoče. Jaz ne morem pristati na to, da bom sedel in samo upal, da je res tako. Res je, da se komisija v preteklosti, v celem svojem obdobju ni sistematično ukvarjala s tem vprašanjem. Ni se. Zaradi različnih razlogov. Nikogar ne obsojam pri tem, ampak mislim, da je čas, tudi ob opozorilu, kot smo ga lahko dobili iz zadeve Snowden, da se s tem sistematično začnemo ukvarjati in da ugotovimo, kaj se pri tem dogaja. Do sedaj je bilo na komisiji v preteklosti nekajkrat postavljeno vprašanje, kaj se zgodi s temi spisi, in odgovor je bil, da se uničijo; in verjelo se je na besedo. Nihče tega ni šel fizično preverit in pogledat. Mislim, da je naloga te komisije v naslednjem obdobju, da gre to tudi fizično pogledat, preverit vso dokumentacijo in ugotoviti, ali se to res tudi izvaja, zato da ne bo nobenega dvoma in nobenega suma, da je na tem področju kar koli narobe. Hvala.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Vidim željo za razpravo. Torej, odpiram prijavo na razpravo. Na voljo imamo še, mislim da, nekaj več kot 10 minut. Prijavljeni so trije razpravljavci. Na voljo imamo 13 minut. Torej, vsak od razpravljavcev ima 4 minute. Začenjamo s prvim razpravljavcem, ki je [[...]]Samo malo. Prvi ima besedo gospod Dragutin Mate. Izvolite.
Hvala lepa. Seveda bi želel še kot poslanec nekaj dodati k tej razpravi, ki je bila v tem času opravljena. V tem javnem delu. Želim povedati, da me takšna opozorila, ki jih lahko dobimo s strani primera, ki se je zgodil v Združenih državah Amerike in tega vsesplošnega prisluškovanja, ugotoviti nekaj stvari. Najprej, zelo težko in nemogoče je, da bi v Sloveniji lahko preiskovalna komisija oziroma Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb ugotovila ali pa dobila podatke od Združenih držav Amerike ali kateri koli druge države, da so kakor koli izvajali prisluškovanje v naši državi. To je praktično nemogoče, ker nimamo dostopa do njihovih baz podatkov. To se da ugotoviti samo z operativnim delom služb, ki bi nedvoumno ugotovile, kje in kako se je to dogajalo preko prisluškovalnih naprav ali mogoče preko dokumentov, ki bi direktno govorili o tem – če bi jih gospod Snowden, recimo, dal – in bi dokazovali, da so v nekem veleposlaništvu v Sloveniji ali na ozemlju Slovenije se izvajali kakšni prisluhi. Mora pa takšna situacija, ki jo imamo, postaviti naše čute v večjo pozornost, kaj se dogaja v Sloveniji, kakšne pristojnosti imajo naše službe in kaj lahko naredijo. Kot sem že dejal in še enkrat bom ponovil, tudi pri nas lahko naša obveščevalna služba spremlja mednarodne komunikacije brez odredbe sodišč. Ali je to dobro ali je to slabo, o tem moramo presojati. O tem moramo presojati. Tudi mi poslušamo druge. Jih poslušamo. Koga, kdaj, zakaj, je druga stvar. Res so neke omejitve, ki direktorju Sove določajo neke omejitve, v katerih primerih, povezanih s terorizmom, z mednarodnim kriminalom, itd., itn., ampak vendar; tudi druge države imajo takšne zakonodaje, kjer to lahko izvajajo, in tega se moramo zavedati in to morajo ljudje vedeti. Drugi problem nastopi pa v trenutku, ko lahko služba, kot je Sova, ki ni namenjena za delovanje na ozemlju Republike Slovenije, ampak je namenjena za delovanje v tujini, spremlja in prisluškuje slovenske državljane v Republiki Sloveniji. Tukaj smo na zelo tankem ledu. Če hoče policija dobiti odredbo tožilstva ali sodišča za izvajanje prisluhov, potrebuje za to utemeljen razlog za sum. To je zelo visok dokazni standard. Policija ni vesela, da ima ta standard notri, ker jo razumem, zakaj. V marsikateri evropski državi ni takšnega visokega standarda. Marsikje je standard veliko nižji, da policija lahko dobi takšne vzvode v svoje roke. Pri nas je ta standard in za mene osebno je nedopustno, da lahko neka druga služba, ki sploh ni namenjena za delovanje znotraj države, dobi samo na osnovi indica, zelo nizkega, minimalnega standarda, ki ga skoraj nihče drug nima v Evropi, od služb, ki legalno prisluškujejo, možnost, da prisluškuje slovenskim državljanom. To ni enakopravno obravnavanje slovenskih državljanov in res je, da če Sova zazna nekatere aktivnosti, lahko to preda policiji, policija z dokaznim standardom, ki je od nje zahtevan, pridobi podatke, da lahko spremlja; in zato se tukaj poraja dvom, če se to zlorablja in še huje, če se to zlorablja tudi v politične namene. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Srečko Meh ima besedo.
Hvala lepa. Veseli me, da je to ugotovil predsednik Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, ker bo to lahko popolnoma uvedel v praksi in bomo to lahko tudi v resnici naredili. Rad bi povedal državljankam in državljanom to, da je Komisija za nadzor delovanja obveščevalnih in varnostnih služb izvajala to funkcijo, da smo jo izvajali v krogu svojih pristojnosti in da smo poskušali maksimalno zagotoviti vsaj dvoje: Ali varnostno-obveščevalne službe delajo? Zagotovimo lahko državljankam in državljanom, da delajo. In drugič: Ali pri tem spoštujejo človekove pravice in zakonodajo? Tudi tu mi nismo ugotovili tistih anomalij, na katere bi morali posebej opozarjati, zato sem zadovoljen, da sem kot član te komisije lahko prispeval svoj delež in poskušal prispevati k splošni varnosti in splošnemu občutku v naši državi. Povedati pa je treba, da ne moremo preprečiti s še takšno državo oziroma s takšnim nadzorom nobenih ekstremizmov in nobenih anomalij, ki se lahko v družbi dogajajo. To je v svetu bilo dovolj jasno in dovolj znano. Čeprav so ekstremizmi pri nas označeni z nizko stopnjo nevarnosti, je seveda kljub temu potrebno biti pazljiv in še kako omogočiti, da bodo lahko službe izvajale vse potrebno za to, da preprečijo maksimalno tisto, kar se lahko dogaja. Komisija je pri svojem delu upoštevala oziroma dobivala poročila, imeli smo razgovore, nadzore, upoštevali smo tisto, kar je pisalo v medijih, in seveda tisto, kar smo dobivali kot pisma, kot informacije. Vse to nam je služilo pri tem, da smo lahko zagotovili, da lahko nekako državljankam in državljanom povemo, da varnostno-obveščevalne službe delajo in da ne delajo zato, ker bi želele nadzirati državljanke in državljane, ampak zato ker nam poskušajo zagotavljati varnost. In ta varnost je za nas maksimalno pomembna in zato je prav, da danes naše sporočilo je, da nevarnosti seveda obstajajo, da jih ne moremo preprečiti, da pa imamo službe, ki nad tem bedijo. Zagotovimo pa lahko, da bomo tisti, ki smo dobili nalogo nadzirati to izvajanje, da bomo tisti to tudi naprej izvajali tako, kot nam predpisuje zakonodaja, naša vest in tisto, kar znamo mi narediti. Mi smo govorili tudi o protestih, o tem, kar se je dogajalo v preteklem letu, tudi o ekstremizmih smo govorili, ampak smo pri tem imeli kot našo osnovo poročila, ki smo jih dobivali od služb, ki so za to odgovorne. Te službe imajo verodostojna poročila in po teh službah nismo mogli ukrepati kako drugače kot tako, kot smo, da smo nadzirali, da smo dajali usmeritve in predlagali tudi medresorsko skupino, ki bo pomagala pri reševanju problematike, ki je v svetu prisotna zaradi lahko vsaj dveh razlogov: zaradi vedno težje gospodarske, ekonomske in socialne situacije. In drugič, ker se ekstremizmi, če pogledamo naokoli, pojavljajo tudi v naši neposredni bližini. Zato je moje sporočilo danes, da tako dolgo, dokler bom član te parlamentarne preiskovalne komisije, oprostite, Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, tako dolgo bom poskušal maksimalno zagovarjati to, da se bodo naše državljanke in državljani počutili varne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Mag. Matej Tonin.
Ponovno trdim, da je naša komisija delala dobro, in mislim, da se s tem v koaliciji in opoziciji strinjamo. Seveda pa je vedno priložnost in možnost, da bi naredili še več. Glede na današnjo tematiko sem pričakoval, da bo ta dvorana polna in da bodo poslanci z zanimanjem poslušali, kaj se dogaja s slovenskimi obveščevalnimi in varnostnimi službami tudi zaradi dogajanja po svetu, vendar je slika nekoliko bolj klavrna. Tudi nekaterih, ki so bili člani Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, danes ni tukaj, kar je škoda, vendar se ne bom s temi stvarmi ukvarjal. Želim poudariti, da so v današnjem svetu informacije ključne. Tisti, ki informacije ima, je v prednosti, tako pač je. Poglejte zadnje afere ali pa zadnje dogajanje v zvezi z MI-6 v Britaniji, ki je prisluškoval pogajanjem na srečanju G-20 turški delegaciji, pa zadnji primer NSA v Ameriki in še kaj bi lahko naštel. Zakaj vam to govorim? Zaradi tega, ker se na tej točki vprašam, ali imajo naše obveščevalne in varnostne službe enake možnosti in priložnosti kot ostale. Seveda jih nimajo, ene so objektivne omejitve, druge so pa subjektivne, ki jih mi kot parlamentarci postavljamo. Pri objektivnih bi omenil finančne zmožnosti. Finančne zmožnosti naših obveščevalnih in varnostnih služb so relativno klavrne v primerjavi z drugimi. Imamo pa zlasti na Balkanu eno primerjalno zelo pomembno prednost, to pa je obvladovanje jezika, česar druge partnerske službe nimajo, in to bi veljalo še bolj izkoriščati. Zdaj bom prešel na Zakon o elektronskih komunikacijah in tisti famozni 166. člen, ki je govoril zgolj in samo o tem, da bi varnostnim službam omogočili, da bi na zahtevo dobili lastnika priključka – ne, da bi spremljali komunikacijo, ampak da bi lahko sestavili sliko, kdo s kom komunicira, če bi se za to izpostavila ali pokazala potreba. Mi smo temu rekli ne in naše obveščevalne in varnostne službe te možnosti nimajo. Če pa pogledate preko meja, vidite, da Američani in njihova NSA to stalno in konstantno delata, in še katere druge službe. Tu smo mi sami sebe omejili in zmanjšali konkurenčne možnosti, če smem tako reči, naši službi. Druga zadeva, ki se jo tudi problematizira, ali je prav, da direktor Sove, naše obveščevalne službe, ki se ukvarja s tujino, lahko z odredbo odredi, da se posluša nek pomemben vir v tujini. Pri nas imamo informacijsko pooblaščenko, ki to možnost problematizira. Če boste pogledali druge tuje službe, boste videli, da je ureditev zelo podobna oziroma da druge tuje službe to lahko počnejo, da ni nobenih velikih odločb ali privolitev sodišča, ampak so to že celo veliki sistemi, ki to tehnično stalno in vsepovsod delajo. Marsikaj bi se še lahko povedalo, pa se ne sme povedati, ker je odprti del zasedanja. Zato upam, da bomo našo Komisijo za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb izkoristili, da se bomo skriti pred kamerami pogovarjali o dilemah in problemih, ki zadevajo to področje. Še enkrat lahko ugotovim, da je ta naša komisija delala dobro, da je delala konstruktivno, morda tudi zaradi tega, ker njeno delo ni na očeh kamer.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. K predlogu sklepa amandmaji niso bili vloženi. Državni zbor bo glasovanje o predlogu sklepa, ki ga je zboru predložila Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, opravil v ponedeljek, 15. julija 2013, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 10. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JA NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ŽELEZNIŠKEM PROMETU PO SKRAJŠANEM POSTOPKU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade mag. Bojanu Kumru, državnemu sekretarju na Ministrstvu za infrastrukturo in prostor.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Spoštovane poslanke in poslanci! Vlada Republike Slovenije je pripravila predlog za spremembe in dopolnitve Zakona o železniškem prometu, da bi v slovenski pravni red ustrezno prenesli Direktivo 91/440 Sveta z dne 29. julija 1991 o razvoju železnic Skupnosti, spremenjeno z Direktivo 2001/12 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2001 o razvoju železnic Skupnosti, in zaradi delnega prenosa in nepravilne uporabe direktive je Evropska komisija Sloveniji posredovala uradni opomin – se pravi kršitev. V zakonu o spremembah in dopolnitvah Zakona o železniškem prometu so tako predlagane naslednje spremembe: sprememba definicije prevoznika v železniškem prometu, usklajeno z Direktivo in Zakonom o varnosti železniškega prometa; sprememba financiranja regulatornega organa, ki zagotavlja neodvisnost njegovega delovanja in stabilen način financiranja; prepoved prenosa finančnih sredstev med upravljavcem železniške infrastrukture in prevozniki v železniškem prometu ter prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med dejavnostmi prevoza potnikov v železniškem prometu kot javne službe na kakršno koli drugo poslovanje. Z vključitvijo regulatornega organa na področju železniškega prometa v Agencijo za pošto in elektronske komunikacije Republike Slovenije, tako imenovani Apek, ki se je kasneje preoblikovala v Agencijo za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije, se je pokazalo, da mora tudi to področje imeti stabilen in neodvisen vir financiranja na način, kot je to urejeno za druga področja delovanja agencije. Namesto dosedanjih proračunskih sredstev se zagotavlja delovanje s plačili subjektov, ki izvajajo prevozne storitve v železniškem prometu na javni železniški infrastrukturi, tako imenovani prevozniki v Republiki Sloveniji, in s plačilom upravljavca te infrastrukture. Pri sedanjem obsegu dela regulatornega organa so predvideni letni stroški v višini 180 tisoč, od katerih bodo prevozniki in upravljavec zagotavljali v razmerju 70 : 30. Ministrstvo za infrastrukturo in prostor pa bo za obveznosti od 1. maja 2012 do začetka financiranja regulatornega organa v skladu s spremembo tega zakona zagotovilo 226 tisoč 87 celih 30 evrov za neposredne stroške in posredne stroške skupnih služb in drugih stroškov agencije. S predlogom sprememb in dopolnitev Zakona o železniškem prometu se v slovenski pravni red prenaša tudi prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med upravljavcem železniške infrastrukture in prevozniki v železniškem prometu ter prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med dejavnostmi prevoza potnikov v železniškem prometu kot javne službe na kakršno koli drugo poslovanje, kar je ena od ključnih zahtev uradnega opomina. Predlog zakona vsebuje tudi rešitve glede določitve sedeža gospodarske družbe, pooblaščene za vodenje investicij v javno železniško infrastrukturo. Zakonska določba sedeža ni potrebna, saj takšna obveznost nima posebnega pomena za njeno delovanje. Sedež se določa z ustanovitvijo družbe. Vlada Republike Slovenije se strinja z vloženimi amandmaji poslanskih skupin Pozitivne Slovenije, Socialnih demokratov, Državljanske liste in Demokratične stranke upokojencev, s katerimi se ureja področja, na katere je v svojem mnenju opozorila tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za infrastrukturo in prostor kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku gospodu Samu Bevku.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani zbor! Odbor za infrastrukturo in prostor je na 8. seji 26. junija 2013 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o železniškem prometu, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo po skrajšanem postopku predložila Vlada. Kolegij predsednika Državnega zbora je na 56. seji 7. junija 2013 sprejel odločitev, da se predlog zakona obravnava po skrajšanem postopku. V poslovniškem roku so bili vloženi amandmaji Poslanske skupine Socialnih demokratov k 2. členu in poslanskih skupin Pozitivne Slovenije, Socialnih demokratov, Državljanske liste in Demokratične stranke upokojencev k 4., 6. in 7. členu. V dopolnilni obrazložitvi je v imenu predlagatelja državni sekretar na Ministrstvu za infrastrukturo in prostor mag. Bojan Božič je izpostavil temeljne cilje in rešitev predloga zakona. S predlogom zakona se prenaša definicija prevoznikov v železniškem prometu in s tem slovensko zakonodajo usklajuje z zakonodajo Evropske unije, delno pa se spreminja ter dopolnjuje 21. člen, ki določa naloge dodeljevalnega in varnostnega organa. Cilj predlog zakona je tudi uskladitev s pravnim redom Evropske unije glede prepovedi prenosa javnih finančnih sredstev med upravljavcem železniške infrastrukture in prevozniki v železniškem prometu. Poleg tega se uveljavlja prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med dejavnostmi prevozna potnikov v železniškem prometu kot javne službe na dejavnosti v zvezi z zagotavljanjem drugih prevoznih storitev ali kakršno koli drugo poslovanje. S predlogom zakona se želi odpraviti tudi dodatne administrativne ovire, do katerih bi prišlo pri morebitni menjavi sedeža družbe, pooblaščene za vodenje investicij v javno železniško infrastrukturo. Na koncu je poudaril, da predlagatelj podpira amandmaje koalicijskih poslanskih skupin, ki sledijo pripombam zakonodajno-pravne službe. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je poudarila, da je predlog zakona proučila z vidika njegove skladnosti z ustavo, pravnim sistemom in zakonodajno-tehničnega vidika in se osredotočila predvsem na vprašanje sprememb, povezanih s financiranjem regulatornega organa preko plačil Agencije za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije. Predsednik Komisije Državnega sveta za lokalno samoupravo in regionalni razvoj je poudaril, da komisija podpira predlog zakona. Pri tem je izpostavil, da se je komisija seznanila z mnenjem družbe slovenskih železnic, Infrastruktura d. o. o., da so že pred tem več kot letom dni podali pobudo za ureditev nekaterih vprašanj, ki pa v predlogu zakona niso upoštevani. Poudaril je, da je glede na predstavljene pomisleke komisija izrazila pričakovanje po njihovi proučitvi in upoštevanju s strani predlagatelja. V razpravi je bil s strani Poslanske skupine SD predstavljen amandma k 2. členu, katerega namen je preprečiti črtanje določbe četrtega odstavka 13.a člena veljavnega zakona, ki določa, da ima gospodarska družba, ki opravlja dejavnost vodenje investicij v javno železniško infrastrukturo, sedež v Mariboru. Predstavnik predlagatelja pa je glede omenjene določbe pojasnil, da se predlaga črtanje sedeža družbe v konkretnem primeru zato, ker po njihovem mnenju ta materija ne sodi v zakonsko besedilo, ampak v ustanovni akt družbe. V nadaljevanju je odbor sprejel amandmaje Poslanske skupine Socialnih demokratov k 2. členu in poslanskih skupin Pozitivne Slovenije, Socialnih demokratov, Državljanske liste in Demokratične stranke upokojencev Slovenije k 4., 6. in 7. členu. Odbor je v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh členih predloga zakona skupaj in jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerega so vključeni sprejeti amandmaji. Dopolnjen predlog zakona je sestavni del tega poročila. Hvala lepa za pozornost.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Pozitivna Slovenija, gospod Jože Velikonja.
Spoštovana predsedujoča, spoštovani državni sekretar s sodelavcem, poslanke in poslanci! Skrajšani postopek predlaganega Zakona o železniškem prometu sledi cilju prilagoditi slovensko zakonodajo zakonodajnemu okviru EU tudi zato, da Evropska komisija ne začne z nadaljnjimi aktivnostmi zaradi kršitve obveznosti prenosa v slovenski pravni red. S predlogom zakona želimo v osnovi urediti pravno podlago, s katero se bo zagotovila neodvisnost delovanja regulatornega organa na področju železniškega prometa. V slovenski pravni red prenašamo tudi prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med upravljavci železniške infrastrukture in prevozniki v železniškem prometu ter prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med dejavnostmi prevoza potnikov v železniškem prometu kot javne službe in dejavnostmi v zvezi z zagotavljanjem drugih prevoznih storitev. Javnih finančnih sredstev, ki so dodeljena za posamično področje dejavnost, se ne sme prenesti na drugo področje dejavnosti. Pravna oseba, ki opravlja dejavnosti, povezane z upravljanjem železniške infrastrukture, ter dejavnosti, povezane s prevoznimi storitvami, mora zagotoviti izdelavo ločenih izkazov in bilanc stanja. Rezultati poslovanja prevoznikov v železniškem prometu so povezani z njihovimi prevoznimi storitvami in upravljanjem železniške infrastrukture. Rezultati bodo preglednejši in v skladu z določili o finančnem poslovanju in razkritjih se bodo določile tudi odgovornosti za realizacijo zastavljenih ciljev po posameznih gospodarskih segmentih. V razpravi na matičnem delovnem telesu je Poslanska skupina Socialnih demokratov predstavila razloge za vložitev amandmaja k 2. členu predlaganega zakona. Amandma želi preprečiti predlagano črtanje določbe četrtega odstavka 13.a člena veljavnega zakona, ki določa, da ima gospodarska družba, ki opravlja dejavnost vodenja investicij v javno železniško infrastrukturo, sedež v Mariboru. Poudarjeno je bilo, da je kljub veljavni zakonski določbi o sedežu te družbe v Mariboru družba v svojem aktu o ustanovitvi prenesla sedež v Ljubljano in s tem zaobšla zakonsko določbo. V Poslanski skupini Pozitivne Slovenije menimo, da zakonska določba sedeža ni potrebna, saj ta določitev nima posebnega pomena za njeno delovanje. Tovrstne obveze zakonodaja ne nalaga drugim pravnim osebam. Sedež se določa z aktom o ustanovitvi družbe in zakonska določitev sedeža pomeni dodatno administrativno oviro pri morebitni zamenjavi sedeža družbe in nepotrebno omejitev. Poslanska skupina Pozitivna Slovenija bo potrdila predlagani Zakon o železniškem prometu, prav tako bo potrdila predlagani amandma Pozitivne Slovenije, s katerim želimo iz predlaganega Zakona o železniškem prometu izločiti določilo o sedežu posamezne pravne osebe, ki se ukvarja s panogo železnic, saj to določajo zakonska določila o gospodarskih družbah.
Hvala lepa, gospod Velikonja. V imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke gospod Zvonko Lah. Izvolite.
Spoštovana predsedujoča, kolegice in kolegi! Evropska komisija je z vprašalnikom EU Pilotni projekt, ki se nanaša na prenos Direktive o varnosti na železnici, opozorila na neustrezen prenos določb, ki se nanašajo na regulatorni organ in na neodvisnost delovanja varnostnega in dodeljevalnega organa v okviru Javne agencije za železniški promet. S predlogom zakona se ureja odgovornost in neodvisnost izvajanja nalog varnostnega in dodeljevalnega organa v okviru Javne agencije za železniški promet ter vzpostavlja pravno podlago za financiranje regulatornega organa. S predlogom zakona se prenaša v pravni red Republike Slovenije tudi prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med upravljavcem železniške infrastrukture, prevozniki v železniškem prometu ter med drugimi dejavnostmi v zvezi s prevoznimi storitvami ali v zvezi z drugim poslovanjem. S tem so upoštevani očitki iz uradnega opomina Evropske komisije v presodnem postopku zaradi neizvajanja ali nepravilnega izvajanja ter nepravilnega prenosa pravnih aktov Evropske unije. S pričetkom obravnave zakona po skrajšanem postopku je bilo mogoče prenos prepovedi prenašanja javnih finančnih sredstev izvesti v najkrajšem možnem času in ga notificirati pri Evropski komisiji, še preden le-ta začne z nadaljnjimi aktivnostmi zaradi kršitve obveznosti prenosa navedene direktive. Poglavitne rešitve, ki so povezane s prenosom direktiv Evropskega parlamenta in Sveta v pravni red Republike Slovenije so: vnos prepovedi prenosa javnih finančnih sredstev med upravljavcem železniške infrastrukture in prevozniki v železniškem prometu ter zahteve o ločenem vodenju, izdelavi in objavi izkazov in bilanc, vnos prepovedi prenosa javnih finančnih sredstev med dejavnostmi v zvezi z zagotavljanjem prevoza potnikov v železniškem prometu kot javne službe na dejavnost v zvezi z zagotavljanjem drugih prevoznih storitev ali na kakršna koli druga poslovanja ter zahteve o ločenem vodenju izdelave in objav izkazov in bilanc. Predlogu zakona v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke ne bomo nasprotovali, opozarjamo pa na dejstvo, da bi se moralo ministrstvo potruditi in v celoti pripraviti nov zakon, ne pa vsakič pošiljati zakon v parlament z manjšimi dopolnitvami.
Hvala lepa. Sedaj bo v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov stališče predstavil gospod Samo Bevk.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica, spoštovani zbor! V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo glasovali za novelo Zakona o železniškem prometu. Njen osnovi cilj je prilagoditev slovenske zakonodaje zakonodajnemu okviru Evropske unije, z njenim sprejemom pa bomo uredili pravno podlago za neodvisnost in nov način financiranja delovanja regulatornega organa na področju železniškega prometa, na kar nas opozarja Evropska komisija. Z vključitvijo regulatornega organa v Agencijo za pošto in elektronske komunikacije Republike Slovenije, ki se je kasneje preoblikovala v Agencijo za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije, se je odločilo, da se namesto dosedanjih proračunskih sredstev zagotovi delovanje s plačili subjektov, ki izvajajo prevozne storitve v železniškem prometu, to je prevoznikov na javni železniški infrastrukturi v Republiki Sloveniji, in s plačilom upravljavca te infrastrukture. Vsa druga področja, ki jih agencija regulira, se namreč prav tako financirajo s plačilom subjektov, katerih delovanje se regulira. S predlagano dopolnitvijo se zagotavlja pravna podlaga za nov način financiranja regulatornega organa in za izdajo izvršilnega predpisa, ki bo podrobneje uredil način izračuna in poravnavo plačil. V slovenski pravni red se tako prenaša prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med upravljavcem železniške infrastrukture in prevoznike v železniškem prometu ter prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med dejavnosti prevoza potnikov v železniškem prometu kot javne službe na dejavnosti v zvezi z zagotavljanjem drugih prevoznih storitev ali na kakršno koli drugo poslovanje. Pomembno je, da je novela zakona sprejeta čim prej, da bo mogoče prenos prepovedi prenašanja javnih finančnih sredstev izvesti v najkrajšem možnem času. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo torej novelo zakona zaradi predlaganih rešitev, ki pomenijo prilagoditev slovenske zakonodaje zakonodaji Evropske unije, podprli in razumemo, da je to treba sprejeti čim prej; torej med morebitnimi daljnimi aktivnostmi Evropske komisije zaradi kršitve Slovenije pri obveznosti prenosa naveden pripovedi. In še o amandmaju Poslanske skupine Pozitivne Slovenije. Poslanska skupina Socialnih demokratov temu amandmaju večinsko ne bo nasprotovala. Hvala lepa
Hvala lepa, gospod Bevk. Gospod Marko Pavlišič bo predstavil stališče Poslanske skupine Državljanske liste. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa predsedujoča. Spoštovane kolegice in kolegi! Z vstopom Slovenije v Evropsko unijo se je Slovenija zavezala, da bo spoštovala pravni red evropske skupnosti. Tako smo dolžni tudi tekom spreminjanja evropske zakonodaje pravočasno uskladiti našo zakonodajo, kar je glavni name predlagane novele Zakona o železniškem prometu. To uskladitev je Slovenija sicer že implementirala, vendar po mnenju Evropske komisije posamezna določila glede prepovedi prenosa finančnih sredstev med prevozniki v železniškem prometu in upravljavcem javne železniške infrastrukture, kot tudi financiranje regulatornega organa niso bila ustrezno prenesena. Vlada je tako pripravila nov predlog, ki prinaša jasnejša določila glede neodvisnega delovanja in samega financiranja regulatornega organa. V Sloveniji imamo financiranje Agencije za komunikacijska omrežja in storitve, ki opravljajo naloge regulatornega organa na področju elektronskih komunikacij, poštnih storitev, radijske in televizijske dejavnosti, že ustrezno urejeno, in sicer se le-ta financira s strani subjektov, ki jih nadzira. Temu sledi tudi ta predlog, ki tako določa, da se financiranje dejavnosti regulatornega organa na področju železniškega prometa zagotavlja s plačili subjektov, ki izvajajo prevozne storitve na javni železniški infrastrukturi in upravljavca te infrastrukture, in sicer v razmerju 70 : 30. S predlogom sprememb in dopolnitev Zakona o železniškem prometu se v slovenski pravni red prenaša tudi prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med upravljavcem železniške infrastrukture in prevozniki v železniškem promet ter prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med dejavnostmi prevoza potnikov v železniškem prometu kot javne službe na katero koli drugo poslovanje. Ker pri Evropski komisiji že tečejo postopki proti Sloveniji zaradi kršitve obveznosti prenosa direktiv v slovenski pravni red, se je Vlada Republike Slovenije odločila, da v tem predlogu zakona ne odpira drugih vprašanj in dilem. Novi, četrti železniški paket, ki ga je pripravila Evropska komisija, bo namreč zahteval ponoven premislek o vseh področjih železniškega prometa. V Državljanski listi bomo predlog zakona podprli, od Vlade pa pričakujemo, da čim prej posodobi nacionalni program razvoja javne železniške infrastrukture in pospešeno prične z izvajanje potrebnih infrastrukturnih projektov. Hvala.
Hvala lepa, gospod Pavlišič. V imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo stališče predstavil gospod Franc Bogovič.
Lep dober dan, spoštovane kolegice in kolegi! Spoštovana podpredsednica, predstavnika ministrstva! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o železniškem prometu, ki ga v Državnem zboru na predlog Vlade obravnavamo po skrajšanem postopku, se, kot pojasnjuje predlagatelj, nanaša na uskladitev s pravnim redom Evropske unije. Kot vidimo iz predlaganih sprememb, gre za manj zahtevne uskladitve zakona. Iz uvodnih obrazložitev tudi izhaja, da gre v prvi vrsti za odpravo nepravilnosti prenosa evropske direktive o varnosti na železnici. Navedena direktiva namreč v 30. členu določa, da morajo države članice ustanoviti regulatorni organ, ki je finančno, pravno in pri odločanju neodvisen od upravljavcev železniške infrastrukture ter tudi od železniških prevoznikov. V smislu te določbe je bila pristojnost upravljanja nalog regulatornega organa prenesena s pristojnosti ministrstva na agencijo. Danes to vlogo opravlja Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije. Evropska komisija nam v tožbi očita nezadostno finančno neodvisnost tega regulatornega organa, kar je smiselno čim prej sanirati. Evropska komisija je imela prav tako pripombe na prenos direktive o varnosti na železnici, saj je Slovenija nepravilno definirala prevoznike v železniškem prometu in jih po nepotrebnem omejila na tiste z licencami. Prav tako so v predlogu zakona upoštevane tudi pripombe komisije glede določb o neodvisnosti delovanja varnostnega in dodeljevalnega organa v okviru Javne agencije za železniški promet. S predlogom zakona se prenaša v pravni red Republike Slovenije tudi prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med upravljavcem železniške infrastrukture, prevozniki v železniškem prometu ter med drugimi dejavnostmi v zvezi s prevoznimi storitvami ali v zvezi z drugim poslovanjem. Ker gre za fazo uradnega opomina Evropske unije, je smiselno, da se zakon sprejme po skrajšanem postopku in tako še pravočasno pred nadaljnjim kršitvenim postopkom zagotovi notifikacijo tega zakona. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo glasovali za predlagani predlog. Hvala.
Hvala lepa, gospod Bogovič. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavila gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo. Spoštovani! S Predlogom zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o varnosti v železniškem prometu se slovenska zakonodaja usklajuje z zakonodajo Evropske unije. Prenaša se definicija prevoznika v železniškem prometu, spreminjajo in dopolnjujejo se naloge dodeljevalnega in varnostnega organa ter porazdelitev nalog med obema, s čimer se zagotavlja, da notranji organi agencije opravljajo naloge ločeno in neodvisno. Naslednji cilj predloga zakona je uskladitev s pravnim redom Evropske unije glede prepovedi prenosa javnih finančnih sredstev med upravljavcem železniške infrastrukture in prevozniki v železniškem prometu. Poleg tega se uveljavlja prepoved prenosa javnih finančnih sredstev med dejavnostmi prevoza potnikov v železniškem prometu kot javne službe na dejavnosti v zvezi z zagotavljanjem drugih prevoznih storitev ali kakršno koli drugo poslovanje. S predlogom zakona se želi odpraviti dodatne administrativne ovire, do katerih bi prišlo pri morebitni menjavi sedeža družbe, pooblaščene za vodenje investicij v javno železniško infrastrukturo, zato se z novelo črta določilo, da ima gospodarska družba, ki opravlja dejavnost vodenja investicij v javno železniško infrastrukturo, sedež v Mariboru. V povezavi s tem je bil na matičnem delovnem telesu predstavljen amandma k temu členu. Poudarjeno je bilo, da bi bilo amandma treba podpreti, ker je kljub veljavni zakonski določbi o sedežu te družbe v Mariboru ta v svojem aktu o ustanovitvi prenesla sedež v Ljubljano in s tem zaobšla jasno zakonsko določbo. Člani matičnega delovnega telesa smo predlagani amandma podprli, saj smo menili, da je umeščanje pomembnih državnih institucij in družb v državni lasti na lokacijo izven Ljubljane pomemben korak k decentralizaciji in enakomernejšemu razvoju celotne Slovenije. V današnji obravnavi pa je vložen amandma Poslanske skupine Pozitivna Slovenija, kjer se omenjena določba ponovno črta, kar pomeni, da prepuščamo določanje sedeža družbe ustanovnemu aktu te družbe. V Poslanski skupini DeSUS smo se ob tem znašli v precejšnji dilemi. Po eni strani se zavedamo pomembnosti decentralizacije, zato smo najprej na matičnem delovnem telesu podprli prej omenjeni amandma, ki je v zakonskem besedilu ohranjal sedež v Mariboru. Menimo pa, da zakon ni primerno mesto, kjer bi se opredeljevalo o sedežu družbe. Opozoriti želim tudi na to, da bi morebitna selitev sedeža družbe v Maribor povzročila tudi znatne stroške – izračunano je bilo okoli 2 milijona evrov. Poslanke in poslanca Poslanske skupine DeSUS bomo tokrat podprli amandma Poslanske skupine Pozitivne Slovenije, ki črta določitev sedeža družbe v Mariboru, saj smo prisluhnili strokovnim in finančnim argumentom ministrstva. Podprli pa bomo tudi predlog novele zakona. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Mag. Matej Tonin bo predstavil stališče Poslanske skupine Nove Slovenije.
Spoštovane kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! V Novi Sloveniji smo v svoj program zapisali, da bi morali biti cilji naše prometne politike, da v čim večjem obsegu zagotovimo dnevne migracije z javnimi prevoznimi sredstvi ter tako posledično prispevamo k znižanju emisij ter tudi preusmerimo prevoz blaga na železnice in tako uredimo glavne transportne poti dnevnih migracij. To je ena določba iz našega programa. Zdaj pa, kaj predvideva ta novela? Spremembe, ki jih na področju železniškega prometa prinaša predlagana novela, so posledica usklajevanja slovenske zakonodaje z evropsko in zadevajo predvsem delo Agencije za pošto in elektronske komunikacije, ki se bo po novem imenovala Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije. Prav ste slišali, tudi jaz sem bil nemalo presenečen, ampak pod to agencijo spadajo tudi železnice oziroma železniški promet. Na matičnem delovnem telesu je v zvezi s sedežem te družbe potekala tudi obširna razprava o tem, ali naj bo agencija stacionirana v Ljubljani ali v Mariboru. Agencija je namreč v svojem aktu o ustanovitvi svoj sedež prenesla v Ljubljano in tako zaobšla zakonsko določilo. Vlada meni, da zakonska opredelitev, kje naj bo sedež posamezne družbe, ni potrebna in ne sodi v zakon, zato predlaga črtanje tega določila. Kljub vsemu je bil na Odboru za infrastrukturo sprejet amandma, ki določa, da mora sedež agencije ostati v Mariboru. To podpiramo tudi v Novi Sloveniji. V Novi Sloveniji bomo predlog novele podprli, hkrati pa menimo, da bi morali določilo, da je sedež družbe v Mariboru, že prvotno spoštovati. Prav je, da so nekatere pomembne državne institucije locirane tudi izven glavnega mesta in tako prispevajo k enakomernejšemu regionalnemu razvoju.
Hvala lepa. Tako smo končali predstavitev stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členu in vloženem amandmaju, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženega amandmaja z dne 11. julij 2013. V razpravo dajem 2. člen in amandma Poslanske skupine Pozitivne Slovenije. Želi kdo razpravljati? Odpiram možnost za prijave. K besedi se je prijavil gospod Matevž Frangež.
Spoštovane kolegice in kolegi! Treba je iti malo v zgodovino, da bi razumeli ihto nekaterih izmed nas, ki se upiramo temu, da bi črtali določilo tega zakona, ki pravi, da je sedež družbe v Mariboru. Najprej, za katero družbo gre. Gre za družbo, ki je po tem zakonu pooblaščena za vodenje investicij v javno železniško infrastrukturo. To dopolnitev pa smo pravzaprav uspeli spraviti v zakon, mislim, da v letu 2010, ko se je že pokazala namera, da bo tedanja Direkcija za javno železniško infrastrukturo, ki je imela sedež v Mariboru, združena z družbo DDC, Družbo za državne ceste, zato da se okrepi ekipiranost projektantov zaradi povečanih nalog in ambicij, ki jih ima država pri vlaganjih v javno železniško infrastrukturo in pri modernizaciji železniškega omrežja. Takrat smo vložili amandma k 13.a členu tega zakona in dosegli, da se je v zakon nedvoumno napisalo, da ima Družba za vodenje investicij v javno železniško infrastrukturo sedež v Mariboru. No, kasneje, potem ko se je zgodila združitev DDC in takratne Direkcije za javno železniško infrastrukturo v družbo, ki ji danes pravimo DRI, je bilo sprva spoštovano zakonsko določilo, konec lanskega leta pa je na skupščini družbe DRI takratna Agencija za upravljanje kapitalskih naložb pod vodstvom gospoda Ješovnika in soglasjem Vlade Republike Slovenije bil spremenjen akt o ustanovitvi te družbe, ki je v nasprotju z izrecnim določilom tega zakona sedež družbe preselil v Ljubljano. Zato je Vlada seveda pred časom, pred kratkim, v Državni zbor poslala zakon, ki med drugim črta to, po mnenju nekaterih nepotrebno zakonsko določilo. Še enkrat poudarjam, da je bil sedež družbe najprej v Mariboru in šele nato so upravljavci te družbe s soglasjem Vlade Republike Slovenije protipravno, proti izrecni določbi zakona sedež te družbe preselili v Ljubljano. Lahko razumem praktične razloge, da je v DRI v Ljubljani zaposlenih 200 ljudi, v Mariboru pa 20. ampak institucionalno decentralizacijo je v tej državi mogoče dosegati samo takrat, kadar za to obstaja močna politična volja. Zato se je, recimo, takrat, ko se je delilo nekdanje PTT podjetje, oblikovala volja za to, da se sedež Pošte Slovenije prenese v Maribor. Zato je bilo takrat, ko se je z zakonom ustanavljalo Družbo za avtoceste v Republiki Sloveniji, oblikovala volja, da bo sedež družbe v Celju. Žal pa tudi na primeru Darsa lahko ugotovimo, da je to zgolj mrtva črka na papirju, ker je v Celju prazna zgradba, hiša duhov, kjer je uradni sedež Darsa, morda kakšen fikus in kakšna tajnica, vse poslovne funkcije in delovna mesta pa so skoncentrirana v Ljubljani. To je zaobit zakona, to je kršitev volje zakonodajnega telesa. To je kršitev volje Državnega zbora. In takšna volja je bila neizpodbitno izpričana tudi v primeru Zakona o železniškem prometu, ki je sedež te družbe umestil v Maribor. To voljo bi bilo potrebno spoštovati, ker je vsako drugačno ravnanje protizakonito. Vlada seveda sedaj govori o tem, da v zakon ta določba ne sodi, da je to materija, ki se jo naj ureja z aktom o ustanovitvi družbe in podobnimi formalizmi. Koliko primerov se spomnite, da smo v zakonu neke družbe določili sestavo nadzornega sveta? Nazadnje recimo pri Zakonu o Slovenskem državnem holdingu, pa zakonu o krepitvi stabilnosti bank, kjer smo določili organe družbe za upravljanje terjatev bank in podobno. Tudi to so enake statusne sestavine in tam nismo imeli prav nobene slabe vesti, da jih zapišemo v zakon; tu, kjer pa se določa sedež, pa se je naenkrat treba tovrstnim ambicijam zakonodajalcev upreti. Zame je to nesprejemljivo. Seveda ob teh formalnih vidikih je tukaj še povsem vsebinski vidik. Maribor je tradicionalni sedež elektrogospodarstva. Leta 2002 se je v Mariboru oblikovalo močno gibanje za to, da se ob ustanavljanju Holdinga Slovenskih elektrarn ta holdingu umesti v Mariboru. Takratni minister Kopač je govoril: "Pa Mariborčani, kaj komplicirate, to bodo štiri delovna mesta!" Danes je v Holdingu slovenskih elektrarn na matični družbi zaposlenih 140 ljudi in družba ima sedež v Ljubljani. Direkcija za javno železniško infrastrukturo je na strokoven način izvajala naloge za modernizacijo in obnovo našega javnega železniškega omrežja. Jaz bi želel vedeti, kakšni so rezultati pred leti izpeljane združite. Predvsem pa bi ob vseh debatah o stroških, kolegica je omenjala nekaj milijonske stroške, Vlada je v nekem izračunu povedala, da bi selitev sedeža iz Ljubljane v Maribor, pa dejansko selite sedež iz Maribora v Ljubljano, stala pol milijona evrov. Vse to so napačne številke, ker nihče ne terja, da se bodo zaposleni na DRI, ki delajo na delovnem mestu v Ljubljani, vozili v Maribor. Pričakuje pa se, da bo Vlada kot ustanovitelj in kot skupščina te družbe spoštovala voljo zakonodajalca in v Mariboru, kjer je sedež družbe, umestila ključne poslovne funkcije. Zato bom amandmaju Pozitivne Slovenije nasprotoval. Mislim, da je legalizacija nezakonitega ravnanja, brez posluha za policentrični razvoj države, brez posluha za potrebno institucionalno decentralizacijo v državi. Zavedam se, da 20 delovnih mest v Mariboru ne bo ničesar rešilo in imam zagotovila, da tudi teh 20 delovnih mest ne glede na to, ali bo družba dobila svoj sedež v Ljubljani, ni ogroženih, a vendarle je to več kot le simbolno sporočilo! Tam, kjer so sedeži pomembnih državnih institucij, tam se ustvarjajo tudi kakovostna delovna mesta, delovna mesta z višjo dodano vrednostjo in delovna mesta, ki pripadajo višjim plačnim razredom. Jaz argumenta, da potni strošek iz Ljubljane v Maribor stane več kot stane potni strošek iz Maribora v Ljubljano, ne sprejmem. Vsakodnevno na avtocesti srečujem iste ljudi; iste ljudi, ki se vozijo na svoje delo v Ljubljano iz Maribora in iz drugih delov severovzhodne Slovenije; tisoče in tisoče ljudi vsakodnevno zaradi tega, ker v svojem domačem kraju ne najdejo primerne zaposlitve, potujejo v prestolnico. Ali bomo še dolgo to tolerirali, da bo priložnosti v tej državi omejeni samo na Ljubljano? To so med drugim razlogi zakaj bom glasoval proti temu amandmaju, potem ko sem bil zelo vesel, da nam je Socialnim demokratom uspelo črtati predlagano besedilo na matični seji odbora. Glasoval bom torej proti.
Hvala lepa, gospod Frangež. Sprašujem, če je še želja po razpravi? Bom odprla kar možnost za prijavo, izvolite. Prijavljena imamo še dva razpravljavca, in sicer kot prva mag. Majda Potrata.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. No, ni treba biti kaj pretirano, tako bi rekla, radoveden, kaj bom povedala. Popolnoma razumljivo je, da bom ravnala pri tem amandmaju tako kot moj poslanski kolega Matevž Frangež in bom amandmaju Pozitivne Slovenije nasprotovala. Spomnil me je na leto 2002 in na to, da je v tem sklicu Državnega zbora še nekaj poslancev s Štajerske, danes pa ni nobenega od tistih več v dvorani – danes samo –, ko smo ne glede na politično pripadnost nasprotovali prestavitvi sedeža Holdinga Slovenskih elektrarn iz Maribora v Ljubljano. Povedano je bilo, kaj se je dogajalo in kako se je dogajalo, obstajali so zelo močni argumenti za to, da bi sedež holdinga ostal v Mariboru, pa so ga prestavili in kakšen je bil historiat, vemo. No, potem se je zgodilo, da ima pošta sedež v Mariboru, sama se kot uporabnica storitev Slovenskih železnic pogosto vozim z vlakom in moram reči, da imam kar nekaj stalnih sopotnikov na vlaku in migracije dandanes tečejo v vse smeri, ampak očitno iz Ljubljane do Maribora ni enako daleč, kot je iz Maribora v Ljubljano in se zaradi tega nekateri otresajo te možnosti biti tudi zaposlen zunaj svojega kraja. Gre za več kot samo simbolno dejanje, gre za nekaj, kar je zvezano z umestitvijo v zakon, bi pa rekla tako, da imam po vseh teh letih kar nekaj izkušenj s tem: kadar česa ne želimo, potem rečemo, da tega ne zapišemo v zakon, bo to rešil podzakonski akt ali ustanovitveni akt. Če kaj želimo direktno reči, potem to zapišemo. Bom povedala še iz ene izkušnje. Danes bomo resolucijo o jezikovni politiki sprejemali, pred tem smo sprejemali še Zakon o javni rabi slovenščine. In tam je tudi člen, ki govori o tem, da je slovenščina uradni in učni jezik v visokem šolstvu. Ampak določila naj bi bila v statutih univerz. Pa pojdite gledat, kaj je v statutih univerz in kako je v statutih univerz pa kaj bi v statutih univerz še radi zapisali, če bi samo posamezniki odločali o tem. In še bi vam lahko naštela kak primer, kaj smo prepustili podzakonskim aktom ali določitvam v ustanovitvenih aktih, kadar nismo bili pripravljeni česa jasno zapisati. Menim torej, da je treba tisto, kar je zakon veleval, spoštovati in zato bom amandmaju Pozitivne Slovenije nasprotovala. Je pa zanimivo, da je leva opcija tista, ki seli iz Maribora v Ljubljano. Hvala.
Hvala lepa mag. Majdi Potrata. Gospod Franc Bogovič, izvolite.
Že v stališču poslanske skupine sem omenil, da bomo omenjeni zakon potrdili in tudi soglašali s sprejetjem, me pa tako kot kolega, ki sta bila pred menoj, preseneča in na nek način sem prav žalosten, da se to, kar se je uspelo dogovoriti na odboru, očitno ruši sedaj v Državnemu zboru. S poslanskim kolegom Janezom Ribičem, ki prihaja prav tako z mariborskega konca, sva se dogovorila, da ne bodo o tem govorili samo trije Mariborčani, da se oglasi tudi nekdo iz Posavja. In v popolnosti se strinjam s svojima predhodnika in se mi zdi takšen amandma povsem nepotreben, hkrati pa kaže, kako Vlada ob razlogih, ki so za skrajšani postopek predvsem v tožbah, ki jih je proti nam uvedla Evropska komisija, mimogrede še popravi določilo, s katerim se tudi eno upravo, ki je delovala zunaj Ljubljane, seli nazaj v prestolnico. Sam imam tudi kar precej izkušenj s tega področja iz preteklosti. Kot župan v Krškem, moram reči, da sem skupaj s kolegi, ki so danes že omenjali energetski sektor, podobno bitko bili tudi pri ustanavljanju Fakultete za energetiko v Krškem. Takrat smo se morali povezati skupaj, mariborski rektor, takrat še gospod Ludvik Toplak, potem velenjski župan, gospod Srečko Meh, krški župan, to sem bil sam takrat, da smo uspeli vesoljno Ljubljano prepričati, da tudi na neko periferijo, sicer v okviru Univerze Maribor, sodi univerza s sedežem v Krškem in z lokacijo tudi v Velenju. Moram reči, da sem imel zelo čuden razgovor takrat z gospodom Mencingerjem, rektorjem takrat ljubljanske univerze, in po tistem pogovoru mi je bilo dosti lažje razumeti razmišljanje centralistov, ki si niti pod razno ne znajo predstavljati, da bi lahko v nekem, po njegovim, sem imel tak občutek takrat, da je mislil zakotnem Krškem, živi neka takšna fakulteta. Danes lahko rečem, da smo praznovali skupaj peto obletnico, 90 odstotkov diplomantov je takoj po končani diplomi zaposlenih, od tistih 90%, v energetiki, v gospodarstvu, tam, kjer smo to locirali, na tista mesta, kamor sodi. V Mariboru so dokazali s Pošto Slovenije, da lahko Pošta Slovenije, ko je tudi najbrž več pošt v Ljubljani kot v Mariboru, zelo dobro funkcionira, če je sedež v Mariboru, in sam sem trdno prepričan, če bi tisti, ki krojijo politiko tudi v tem železniškem prometu in v tej politiki, iskreno delovali, tako da bi podpirali to, da se v Mariboru takšna agencija razvija, da bi se lahko razvijala. Če pa želiš to samo zaradi neke odločitve v Državnem zboru izigrati na takšen način, kot je bilo že omenjeno, pa vidiš primer Darsa, kjer se je dejansko vse preselilo v Ljubljano. Zelo se bojim, da je to napačna politika. Ko so kolegi govorili o teh poteh iz Ljubljane v Maribor ali pa če sem sam omenil iz Krškega v Ljubljano, lahko mirno rečem, da so tisti, ki se vozijo v obratno smer, iz Ljubljane v Krško – jih je kar nekaj, ki sedaj hodijo – ali pa če bi hodili iz Ljubljane v Maribor, bili veliko na boljšem, kajti v tisto smer takrat ni gužve, ko se zjutraj vozi iz Ljubljane proti Mariboru ali pa iz Ljubljane proti Krškem, v obratni smeri pa je. Mislim, da bi tudi pri prometu nekaj pridobili, tako da je tudi z logističnega vidika to kar primerna usmeritev. To je malce za šalo pa veliko tudi zares. Mislim, da bi bilo prav, da bi se v Državnem zboru resnično zavedali, kaj pomeni regionalni razvoj, kaj pomeni enakomeren razvoj Slovenije pri takšnih odločitvah – ne pri tistih odločitvah, ko bomo prešli na osnovi razgovora, ki ga je sedaj v. d. predsednica Pozitivne Slovenije opravila z mariborskim županom, kako bomo delili pomoči. Dajmo to zelo konkretno narediti! Naj imajo ljudje delo in naj delajo in ti ljudje se, žal, v veliki meri morajo voziti ali proti Ljubljani, kar je pa zadnje čase pa še bolj moderno ali pa najbrž se bolj izplača in je več možnosti –preko slovenskih meja. Če bomo pri takšnih potezah in možnostih, kot jih imamo danes, delali te drobne napake, kajti dvajset intelektualnih delovnih mest v enem Mariboru, v Krškem pa še toliko več, zelo veliko pomeni. To je toliko ljudi, ki na dan še lahko tri, štiri ure časa prebijejo in pustijo za delovanje svojega domačega kraja, sicer pa se utrujajo na slovenskih cestah, železnicah. Mislim, da imate še možnost in razumel bi, da bi na osnovi argumentov, ki zagotovo držijo, predlagatelji amandma umaknili, simbolno pokazali, da se tudi v Pozitivni Sloveniji da še o čem drugem govoriti kot o Ljubljani – zopet malce za šalo, malce zares, da ne bo preveč duhomorna seja. Sicer pa mislim, da bi naredili nekaj za mariborski konec in tudi na simbolni ravni pokazali, da znamo razumeti, kaj pomeni policentrični razvoj Slovenije. Mi bomo temu amandmaju enotno nasprotovali.
Hvala lepa, gospod Bogovič. Še obstaja morda želja po razpravi? Obstaja. Bom odprla možnost. Prosim za prijavo. Prijavljene imamo še tri razpravljavce. Kot prvi je prijavljen gospod Jože Velikonja.
Hvala za besedo, predsedujoča. Kar s precejšnjim delom razprav svojih predhodnikov se moram strinjati, ker tudi sam nisem iz Ljubljane, pa vendar. Želim poudariti nekaj, da je bilo že v naši predstavitvi stališča poslanske skupine poudarjeno, da s tem našim amandmajem sledimo predlogu ministrstva, da določitev sedeža družbe ne sodi v zakon, ampak v akt o ustanovitvi družbe. Tudi dejanja, ki so bila v preteklosti storjena kot nezakonita, niso stvar tega našega amandmaja. S tem tudi ne legaliziramo tega dejanja, ampak dajemo možnost, da se lastnik kasneje sam odloči, da preko svojih organov upravljanja eventualno popravi akt o ustanovitvi družbe in sedež je, po mojem osebnem mnenju, lahko tudi v Mariboru, če to kažejo vsi ekonomski kazalci, prav tako pa, če s tem sledimo regionalnemu razvoju Slovenije. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Besedo ima gospa Barbara Žgajner Tavš.
Hvala lepa za besedo, predsedujoča. Spoštovani predstavniki ministrstva! Verjamem, da vedno, kadar se odpirajo teme, ki so izjemno pomembne za posameznega poslanca, ki prihaja iz tistega okolja, je to tema, na kateri se da, bom rekla, včasih tudi preveč populistično graditi. Pa bom rekla malce v šali, jaz sem tudi na odboru rekla, pa mislim, da tudi na enem od koalicijskih usklajevanj, pa se dajmo najti na pol poti, pa dvignem roko, ker prihajam iz Trbovelj, Zasavske regije, za katero vemo, da je nadpovprečno ogrožena z nadpovprečno brezposelnostjo. Trudimo se, Vlada pripravlja interventne ukrepe, kako bomo reševali problematiko treh zasavskih občin, ki se srečujejo z 19-, 20-odstotno brezposelnostjo. In če želi kdor koli danes očitati, da je Pozitivna Slovenija tista, ki na vsak način vztraja na centralizacije te države, mu bom, milo rečeno, rekla, da se pošteno moti. Pozitivna Slovenija je tista, ki je res prisluhnila Ministrstvu za infrastrukturo, ki je v osnovi prišlo s takšno zakonsko rešitvijo. In Pozitivna Slovenija je tista, ki je na odboru, matičnem delovnem telesu prisluhnila amandmaju, ki ga je vložil poslanski kolega Frangež oziroma SD, če se ne motim. In Pozitivna Slovenija je tista, ki je pred glasovanjem predlagala pavzo za posvetovanje z državnim sekretarjem. Takrat smo sprejeli neko odločitev, odločitev je bila ta, da enostavno pustimo zakonsko rešitev takšno, kakršna je bila v osnovnem zakonu. Se pravi, da družba ohranja sedež v Mariboru. Ampak so bila potem dodatna usklajevanja, dodatna pojasnila, da enostavno – kar je bila naša dilema že takrat na odboru, bodimo pošteni – sedež družbe ne sodi v zakon. In prisluhnili smo – jaz imam še vedno težave s tem, priznam, prav zaradi te simbolične ravni, simbolične sporočilnosti – prisluhnili smo Ministrstvu za infrastrukturo, ki vztraja na tem, da se sedež v zakonu črta. To ne pomeni, da zakon določi, da se sedež družbe prestavi iz Maribora v Ljubljano, ni res! To je določil akt o ustanovitvi in tisti, ki so takrat sedeli v vladi – če se ne motim, je bil tudi gospod Bogovič takrat del tiste vlade, ki je potrdila, da se je v aktu o ustanovitvi sedež družbe določil v Ljubljani –, tisti danes nosijo del odgovornosti in je nepošteno očitati Pozitivni Sloveniji ali komur koli, da ji je mar samo Ljubljana. Jaz sem del Pozitivne Slovenije, pa verjemite, da sem izjemno glasen zagovornik in tudi uspešna bila v marsikaterem postopku, da Zasavska regija – Trbovlje, Hrastnik, Zagorje – niso izgubili pomembnih državnih institucij. Ker se zavedam – ja, zavedam se, da to pomeni dodano vrednost za tisti kraj. Ampak vlada Janeza Janše je bila tista vlada, ki je želela črtati vse po spisku, tudi tiste državne institucije, ki so vitalnega pomena za ohranjanje varnosti in zaščite v neki regiji. Takrat ste podpirali, ne izpitni center, takrat ste podpirali, da se ukinjajo regijski centri za obveščanje na številki 112; pa smo uspeli zaustaviti, ravno zato, ker smo zagovorniki decentralizacije, da si vse regije, vsi kraji zaslužijo, bom rekla, nekako uravnotežen dostop do teh državnih institucij in s tem do razvoja. Ker verjamem, da se sedež neke državne institucije posledično pomeni tudi več možnosti za razvoj nekega kraja in večjo dostopnost. Tako verjamem, še enkrat, so lahko zelo glasni govorci, ki govorijo za decentralizacijo, pomembno je, kaj konkretno lahko vsak posameznik stori in kaj je in kaj bo storil v imenu decentralizacije države. Osebno tudi pravim, če bo 20 delovnih mest rešilo situacijo Maribora, pa verjamem, da je ne bo, sem prva, ki podpišem. Tudi sem glasovala na odboru proti takšni rešitvi, ampak še enkrat želim povedati, da se je naknadno v usklajevanjih in posvetovanjih z resornim ministrom, pač, Poslanska skupina Pozitivne Slovenije odločila in vložila amandma, s katerim ne selimo sedeža družbe iz Maribora v Ljubljano, to je pomembno, ampak samo črtamo v zakonu določilo, da je sedež družbe v Mariboru, z obrazložitvijo, da sedež družbe ni predmet zakona. Upam, da sem povedal dovolj jasno, to stališče zagovarjam, na tem stališču stojim. Je pa tako: kako se bodo poslanci odločili in kako bodo glasovali, ko bo amandma na glasovanju, pa bomo videli jutri zvečer, ko bo glasovanje na dnevnem redu. V ponedeljek, se opravičujem.
Hvala lepa. Kot zadnji v tem krogu je prijavljen gospod Janez Ribič.
Hvala za besedo. Spoštovani, gospe in gospodje! Prihajam iz Dupleka, ki je tudi na Štajerskem, in sem danes še tukaj, seveda z željo prispevati k tej decentralizaciji, za katero bi dal vse in naredil vse in sem se za to tudi odločil, ker sem kandidiral za poslanca, da bi lahko tu, v Državnem zboru pomagal, da bi se Slovenija enakomerno razvijala. Pred leti, ko nam je uspelo prenesti ta sedež v Maribor, danes vidimo pač, ko je že tako vse skupaj centralizirano, da bi še od tam, kjer pač še nekaj je, prestavljali drugam. Zelo sem vesel, da smo danes slišali, in podpiram razpravo gospoda Frangeža, ki se je poglobil, in gospe Potrate in tudi gospoda Bogoviča, da razumemo, kaj pomeni decentralizacija. Kaj pomeni, voziti se na eno točko vsak dan v službo. Ne razumem tistih, ki zagovarjajo neke druge teze. Razumem, da je Pozitivna Slovenija Ljubljana. Definitivno je Ljubljana. Tisti, ki ste imeli srečo, da ste iz drugih koncev v tej stranki, ste imeli srečo in sedaj morajo tako delati, če ne, boste pa na naslednjih volitvah kje drugje. Ampak poskušajmo nekaj narediti za decentralizacijo! In to, kar že je, nikogar ne boli, ne delamo nekaj novega! Res bom nasprotoval temu amandmaju! Veseli me, da prihajamo počasi do spoznanja, da tudi stranke, leve in desne oziroma poslanci smo začeli razmišljati, da želimo narediti nekaj dobrega. Zato bi se zahvalil vsem tistim, ki v tej smeri pomagate, da ta sedež ostane v Mariboru.
Hvala lepa tudi vam. Ali je morda še želja po razpravi? Gospod Frangež. Še kdo? Izvolite, gospod Frangež.
Ne, 20 delovnih mest ne bo rešilo Maribora. 20, pa še 20, pa še 20 pa morda počasi že predstavlja pomembno rešitev. Eno samo delovno mesto za posameznika, ki dobi priložnost na tem delovnem mestu, spremeni svet, ne samo mesto. Še enkrat: v razpravi se ponavljajo formalni razlogi, češ "mi ne selimo sedeža družbe iz Maribora v Ljubljano, mi samo mislimo, da v zakon sedež ne sodi." To de facto pomeni, da bo sedež družbe v Ljubljani. To neposredno pomeni, da selimo sedež družbe iz Maribora v Ljubljano! Kar je bilo sicer že storjeno – protizakonito! In vsi tisti, ki pravite, da to ne sodi v zakon – ljubi bog! Predsednica Vlade Alenka Bratušek se je takrat, ko je bila še v teh poslanskih klopeh, v imenu Pozitivne Slovenije pogajala z bivšim finančnim ministrom Janezom Šušteršičem – o čem? O sestavinah akta o ustanovitvi Slovenskega državnega holdinga, ne o zakonski materiji. Ker vprašanje o tem, koliko članov nadzornega sveta ima neka družba, je materija akta o ustanovitvi in ne zakona. In pričakujem, da ste dosledni. Pričakujem, da boste predlagali novele vseh tistih zakonov, ki določajo statusne sestavine posameznih gospodarskih družb v državi. No, pa da potem vidimo, če mislite resno! Ne! Tukaj je povsem jasna ambicija; ambicija, da se zakonsko stanje uskladi z dejanskim stanjem. Dejansko stanje pa je tako, da je sedež te družbe že bil protipravno, protizakonito preseljen v Ljubljano in zdaj, da ne bomo imeli potem slabe vesti zaradi tega, ker je nekaj v konfliktu z zakonom, skušamo to uskladiti. Vse ostalo so samo izgovori, in jaz to obžalujem. Morda je ta, za slovenske razmere, morda tudi za Maribor, relativno nepomemben amandma vendarle dobra priložnost, da govorimo o tem, ali bomo v tej državi živeli samo v Ljubljani, ali bomo samo v Ljubljani imeli priložnosti ali bomo ustrezno razvijali vse dele Slovenije. In pri tem ima država svojo vlogo in država ima nalogo poskrbeti za policentričen razvoj vseh krajev v Sloveniji!
Hvala lepa, gospod Frangež. K repliki se je javila magistrica [[...]]Ne? V redu. Potem je k razpravi prijavljen še gospod Bogovič.
Včeraj je Pozitivni Sloveniji uspelo popraviti vse, kar smo naredili narobe v lanskem letu pri proračunu. Vam čestitam in res želim, da bi bile izbire prave in da bi to rešilo Slovenijo. Danes imate priložnost, da popravite tudi to neumnost, ki smo jo očitno naredili mi. Tako imate priložnost, gospa Tavš, da to naredite in se izkažete v pravi luči, kot tisti, ki si prizadevate za regionalni razvoj. Sam se čutim kar kompetentnega, ko govorim o tem, da sem se v stranki in tudi kot posameznik na nekaterih funkcijah znal zavzemati za regionalni razvoj in približno vem, kakšna je cena in o čem vse je treba ljudi prepričevati. Prej sem že omenil fakulteti. Poglejmo izplen: Dolenjska in krška občina – kot sem dejal, fakulteti sta uspešni, ljudje so zaposleni – ti fakulteti v prvih petih letih financirata eno tretjino; zato ker sta na periferiji, ker nekdo ni prepoznal, da je diplomant s te fakultete tudi toliko vreden kot nekdo drug, in se še vedno borimo in to je mantra, ki jo bijemo tudi, če hočete, z univerzitetno srenjo. Po drugi strani so takšna delovna mesta – ne podcenjevati 20 delovnih mest, kot je kolega Frangež dejal, mi smo znali v prostor pripeljati tuje investitorje, vsako delovno mesto je zlata vredno. Takšna delovna mesta, ki so pa delovna mesta, kjer se zbere tudi nek intelektualni naboj, imajo multiplikativen učinek v prostoru. Zato bi pri teh debatah bolj kot to, da se zopet – zato sem želel maloprej v razpravi to tudi hudomušno nakazati, pa očitno ni bilo razumljeno, je bilo bolj kot provokacija, vendar mislim, da govorimo o zelo resni stvari. Ne podcenjevati, če bi na tej točki namesto skozi regionalne pomoči lahko skozi takšna delovna mesta dali prispevek za mariborsko in štajersko regijo. Zato še enkrat, amandmaju, ki je predlagan, bom nasprotoval.
Hvala lepa. Gospa Barbara Žgajner Tavš, imate besedo, za njo gospod Pavlišič.
Hvala lepa še enkrat za besedo. Glejte, dejstvo je, vsako delovno mesto šteje. Verjemite, če kdo razume, kako pomembno je vsako delovno mesto, razumemo to tisti poslanci, ki prihajamo iz izjemno ogroženih predelov. Verjemite, vem, zato smo se borili z ministrom za gospodarstvo, da smo reševali, se boste spomnili, problematiko Svee, ko ste nekateri očitali, kako nepomembne so državne pomoči. Takrat je šlo za ohranitev 180 delovnih mest. Takrat ste nam nekateri iz opozicije očitali, da na nepravi način rešujemo, ker to ni pomembno, firma, ki mora propasti, naj propade. V tem primeru pa ne govorimo o ukinjanju delovnih mest. Verjamem, da zaradi tega zakona in tega amandmaja ne bo niti eno delovno mesto ukinjeno, če se motim, spoštovani državni sekretar, me, prosim, popravite in dajte pravilne številke. Še enkrat želim poudariti: ja, nekje v preteklosti je bila storjena napaka. Verjamem, da je v osnovnem zakonu z razlogom bilo zapisano, da je sedež družbe v Mariboru. Verjamem, da z razlogom; kakšen je razlog, političen razlog, ne vem. Ampak kot mi je bilo obrazloženo; in verjemite, vse to smo izpostavljali v razpravah na odboru in na številnih koalicijskih usklajevanjih, ki jih je bilo samo o tem amandmaju toliko, da ne vem, če smo bili sposobni o katerem koli zakonu opraviti toliko koalicijskih usklajevanj, ko smo imeli resne dileme in pomisleke. Ampak, takrat nam je bilo zelo jasno obrazloženo, da družba ni zaživela v Mariboru, tako kot bi morala zaživeti; in drugič, da sedež družbe ne sodi v zakon. Res je, v preteklosti je bila storjena napaka, ker se je mimo zakona sprejel akt o ustanovitvi, sprememba akta o ustanovitvi, kjer je zapisano, da je sedež družbe v Ljubljani. Jaz želim jasno in glasno povedati še enkrat samo to, da z amandmajem, ki ga je v parlamentarno proceduro po posredovanju ministra za infrastrukturo vložila Pozitivna Slovenija, se pravi, da se po tem predlogu zakona ne ukinja sedež družbe v Mariboru. Sedež družbe je zapisan v aktu o ustanovitvi, kjer jasno piše, da je sedež družbe v Ljubljani. Se pravi, s tem zakonom ne spreminjamo ničesar. Ničesar! Če se motim, prosim državnega sekretarja, da se vključi v razpravo in pomaga s konkretnimi podatki. Verjamem, da bo vsem skupaj lažje pri dokončni odločitvi, ker drugače res zgleda, da je vse preveč neke politizacije pri tem amandmaju, ki je, verjamem, da nepotrebno v tem trenutku. Je pa res, da na tej točki pri tako nepomembni zadevi zaostrovati – mislim, da ni smiselno. Sama sem absolutno pripravljena stopiti korak nazaj, ne nazadnje sem pokazala že na samem delovnem telesu, da sem pripravljena na kompromise in da znam prisluhniti tudi opozorilom, če so opozorila tehtna.
Hvala lepa. Zdaj ima besedo gospod Marko Pavlišič. Izvolite, bom še potem odprla razpravo.
Hvala za besedo. Vsako delovno mesto šteje. To sem v bistvu tudi jaz včeraj uporabil v svoji razpravi na neko drugo temo. S simbolnim sporočilom te spremembe tega amandmaja imam tudi sam problem, ne zato, ker izhajam iz Črnomlja, ampak enostavno iskreno verjamem, da je decentralizacija tista prava usmeritev v Sloveniji. Pa vendar moramo pogledati tudi strokovno plat te odločitve, in po besedah ministra ta žal razdeljena družba ne deluje dobro in v luči tega da je naš cilj učinkovito delovanje vseh javnih institucij, bom sledil strokovnemu mnenju ministra. Politično bi bilo tudi zanj verjetno lažja drugačna odločitev, vendar v tem primeru bom podprl to strokovno odločitev. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Gospod Dragan Bosnić, imate besedo.
Hvala za besedo. Mislim, da so se zvrstili vsi Mariborčani, pa da se še jaz oglasim. Glede na to, kar sem poslušal, in glede na ta zavzemanja za Maribor meni sploh ni jasno, zakaj je Maribor tukaj, kjer je danes. Iskreno sem presenečen, da slišim toliko lepih mislih, toliko rešitev ne vem česa. Potem se vrnem zvečer ali ponoči v Maribor in pač vidim Maribor tak, kot je. Dve stvari sta, ki me motita. Ena je pavšalna ocena, ki je bila tukaj izrečena o Pozitivni Sloveniji, se pravi o [[...]]Ne vem. Startal sem z eno idejo; skratka, pogovorim se, pustim se prepričevati in odločam se po svoje. Tudi v tem primeru se bom. Ampak moja opredelitev ni ključna. Se pravi, moja je intimna. Če postane intimno javno, če je intimno javno zaradi tega, da je popularno, je pa to druga zgodba. Enako je bilo v primeru ceste do Gruškovja. Ta prizadevanja kolega sem pač podprl. Podprem pa s tem, da tukaj stisnem "za", pa nimam s tem težav. Se pravi, nimam s tem težav tudi, da potem pokličem nekoga in rečem: "Ej, halo, tisto, ko se je za ribice zavzemalo, veš, to sem podprl." Se pravi, isto bom naredil tudi v tem primeru. Poslušal bom zadevo do konca, poslušal bom gospoda, ki bo verjetno še imel kaj povedati, in se bom odločal oziroma odločal se bom tako, kot sem se. Hvala.
Hvala lepa. S tem zaključujem ta krog in odpiram ponovno razpravo, da kdor želi, da se prijavi. Izvolite. Prijava poteka. Prijavljene imamo še štiri razpravljavce. Kot prvi je prijavljen gospod Jožef Kavtičnik.
Hvala lepa za besedo. Zakon, ko sprejemamo, hočemo sistemsko reševati. Če bomo vedno v zakonu zapisali kraje, lahko pišemo tudi ulice, ustanove, pa na koncu še tudi imena. Če bomo mi v zakon zapisali, da je sedež v Mariboru, potem bomo itak morali spremeniti akt o ustanovitvi, kajti v aktu o ustanovitvi piše "Ljubljana". Če pa mi ne bomo napisali imena kraja, kjer bi naj sedež bil, pa itak lahko spremenimo akt o ustanovitvi. In v aktu o ustanovitvi lahko potem napišemo "Maribor". Tu ni nobenega problema. Veste, ko govorimo o delovnih mestih in o tem, kaj bi bilo in če bi bilo in kje imamo določene univerze, fakultete, kjer imamo takšne in drugačne kadre, lahko danes ugotovimo, da je v Mariboru univerza, ki producira veliko dobrih kadrov z diplomami, z nazivi itn. Ampak, kaj so ti kadri naredili? So ustanovili novo delovno mesto, so ustanovili firmo? To pomeni, da ni problem niti v kadrih niti v zakonu, ampak problem je tudi v naši miselnosti in v naši pripravljenosti za delo. Odreagiram pa tudi na cinično izjavo kolega Bogoviča, ki ga sicer zelo cenim, ampak dejal je, da smo včeraj v Pozitivni Sloveniji sprejeli resolucijo oziroma rebalans proračuna – v Pozitivni Sloveniji smo sprejeli. Ne. Sprejeli smo ga tukaj v Državnem zboru, koalicija, s katero bomo rešili vse probleme v Sloveniji. Lepo prosim, no! Niti slučajno nismo dejali, da bomo rešili, ampak da rešujemo tisto, kar ste vi v proračun napačno zapisali, pa ne zaradi tega, ker bi želeli tako napisati, ampak ker se je situacija spremenila, ker se je potrebno prilagoditi nastali situaciji. Tako se danes tudi prilagajamo. S spremembo zakona prilagajamo situacijo, ki ni takšna, kot bi morala biti. Kot je kolegica Barbara dejala, poglejte, vi ste bili tisti, ki ste spremenili ta akt o ustanovitvi in takrat vam ni bilo mar za Maribor. Takrat ste zapisali "Ljubljana". Meni in vsem tukaj, ki pa je pomemben tudi Maribor, pomembno Velenje, pomembno Krško, pomemben vsak kraj, ki je v Sloveniji. Tudi Gorica, ja.
Hvala lepa. Naslednji je k besedi prijavljen gospod Branko Ficko. Izvolite.
Pozdravljeni vsi skupaj! Dokaz, da pozitivci oziroma poslanci Pozitivne Slovenije ne prihajajo samo iz razvite Ljubljane, sem dokaz jaz, se pravi, prihajam iz nerazvitega Prekmurja in že s tega vidika bom vedno proti centralizaciji. Moram priznati, da imam tudi sam zadržek in problem pri tem amandmaju, čeprav nisem sodeloval pri njemu. Amandma, ki govori o tem, da določitev sedeža družbe ni stvar obravnavanega zakona, sem ga kot takega vzel, bi rekel, za nedolžnega. Ko sem danes slišal, da je govora predvsem o učinkovitosti delovanja družbe v Mariboru, pa imam res pomislek, če ne gre za klasični prevzem tega dela družbe v Ljubljano. Če to drži, da to pomeni selitev, bom sam temu amandmaju nasprotoval. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Gospod Jože Tanko, imate besedo.
Hvala lepa za besedo. Mislim, da se nekatere stvari peljejo narobe. Če se ugotovi neskladje med zakonom in nekim aktom, ki je posledica zakona, potem najbrž ne spreminjamo zakona, ampak popravimo tisto, kar je v neskladju z zakonom. Če ste ugotovili, da je akt o ustanovitvi v neskladju z zakonom, potem bi vaša koalicija glede na moč, ki jo ima, ki jo tudi demonstrira, zlahka to popravila in s tem se ne bi utrujalo Državnega zbora. Enostavno. Ni treba nobenih velikih besed. Če bi sprožili kakršen koli postopek skladnosti akta z zakonom, bi to ugotovila tudi kakšna neodvisna institucija in se mi zdi to, kar se počne v Državnem zboru, da se pač prilagaja neki napaki, ki se je zgodila, vseeno kje in kdaj, da se zaradi tega popravlja zakon, da je pot povsem napačna in deplesirana. Drugo, kar je, pa moram vseeno povedati, da se mi zdi pomembno, da se institucije nacionalnega pomena tudi nekoliko razpršijo. Mislim, da je nedostojno, da se vrši taka centralizacija, da pravzaprav vsaka pomembna institucija, ki je, je v Ljubljani, če bi morala biti kje drugje, se pa tako naredi, da se tam zablokira in je tudi v Ljubljani potem ni. Imamo tudi take primere, tudi sam sem enega takega doživel, ampak to se mi zdi grozno slabo. Vsi tisti, ki pravite, ki govorite o tem, da je ta disperzija institucij po državi pomembna, imate prav. Imate prav, zato ker je to edini način, da se zaustavi beg možganov ali v glavni center države ali pa morda beg možganov tudi kam proti Gradcu ali še kam drugam. Mi smo v veliki meri žrtve prav tega neskončnega centralizma mesta Ljubljane, metropole in povsod drugje stvari težje uspevajo. Če bi se morda tudi v preteklosti kdaj bolj na te stvari drugače gledalo, da bi bolj dispergirali stvari, bi bila mogoče Slovenija bolj uravnoteženo razvita. Najbrž bi bila, tudi Štajerska bi bila v drugi situaciji, kot je sedaj. Ampak v tej večni tekmi med največjim in drugim največjim mestom je vedno kratko potegnil Maribor in mislim, da je to velik problem. Morali bi se zamisliti tudi nad tem, da tudi evropska sredstva, ki se jih črpa, so v veliki meri namenjena tem kohezijskim projektom, izravnalnim projektom, ampak s tem ko se je s sprejetim proračunom odpovedalo evropskim sredstvom, tudi kohezijskim sredstvom, se še dodatno ovira možnost priključitve perifernih pokrajin ravni, nivoju, kot ga ima glavno mesto. Dodatna oslabitev podeželja ali pa drugih krajev, ki niso metropola, je to. Neposredno. Ne pomaga nobena velika beseda, če se takšne projekte črta iz proračuna, če se jih zmanjšuje, ker se s tem tudi zmanjšuje možnost, da se ti deli Slovenije priključijo ravni Slovenije, ki jo ima Slovenija oziroma kot jo ima njena najpomembnejša regija, to se pravi Ljubljana z okolico. Pa še en problem je. Tisti trenutek, ko je uspelo v Mariboru zrušiti gospoda Kanglerja, župana, ki je bil eden od najbolj zagnanih, da se je v zakon vneslo določbo, kje je sedež, ste odprli pot tudi vsem drugim možnim spremembam na tem področju, ne samo pri sedežu te agencije, ampak tudi pri drugih zadevah. Ker zdaj na drugi strani ni več nekega borca, ki bi se boril za interese Štajerske, ki bi imel vpliv, ki bi imel moč. To je neposredna posledica, to je davek na to, kar se je zgodilo in kar se zdaj v temu delu dogaja. In še marsikje se bo to morda tudi poznalo. To, kaj pa je vsebina nekega akta, recimo nekega zakona, ali ni, to določa zakonodajalec. To smo takrat, ko smo glasovali v Državnemu zboru o vsebini zakona, odločili tudi o temu detajlu. Ne brez razloga. Ker razlogi, zakaj je to tako zapisano v tem zakonu, prihajajo sedaj. To je razlog, zakaj je to zapisano v zakonu. Sicer se lahko na neki ravni, ki je odmaknjena od oči javnosti, naredi marsikaj in se najbrž tudi je v nekem primeru oziroma tudi na tem primeru v ne tako daljni preteklosti. Skratka, mi tega amandmaja ne bomo podprli, smo za to, da ostane v temu delu izvorno besedilo zakona in da se tudi drugim regijam v tej državi pusti določena participacija pri sedežih ali pa pri sedežih institucij, ki so nacionalnega pomena. Tudi pri vseh teh ostalih namerah, ki se bodo morda še porajale v tej koaliciji, nekaj je že napovedanih, se bo najbrž dogajalo podobno, kot se je v temu primeru. Vse centralizirati, vse speljati čim bližje tistemu, ki ima največji lokalni proračun v tej državi, zagotoviti nova delovna mesta, prekomerne širitve in obremenitve, drugje pa, inverzno temu, je pa davčna ureditev, kjer predvidevate velike obremenitve na prazne objekte na podeželju in tako naprej. To pa je inverzno od tega, to je pa davek na takšno odločitev še potem, še dvakrat kaznovanje, s tem da izgubijo sedež, da izgubijo možnost razvoja, možnost delovnih mest; po drugi strani, kjer se pa ta eksodus dogaja, jih pa še obdavčimo za tiste, ki so jim ostali prazni kmetijski, gospodarski ali drugi objekti. To je davek na to, kar počnete. Upam, da bodo enkrat te norije v zvezi takšnih davkov, takšnih odločitev, takšnih kazni, ki jih predvidevate, končane, da bomo že na tej seji delno ustavili to, kar se dogaja. Žal moram ugotoviti, da se vse koncentrira, da so vsi napori te koalicije, in tudi prejšnje Pahorjeve so bile, usmerjene v to, da se zadeve koncentrirajo v velikih mestih. Poglejte ukrepe, ki so bili sprejeti v mandatu prejšnje vlade, poglejte ukrepe, ki jih sedaj predlagate [[...]]Pravzaprav vsi ti ukrepi so takšni, ki stimulirajo velik center, vsi so takšni; in vsi so takšni, ki dodatno davčno ali kakor koli drugače obremenjujejo čisti zrak in beg s podeželja. Tiste, ki ostajajo, tiste, ki jim ostaja tam premoženje, zato ker drugih možnosti ni, za prodajo, kakor koli, še dodatno obdavčujete in s tem še poslabšujete njihov ekonomski položaj. To so razmere, katerim smo sedaj priča. Hvala.
Hvala lepa, gospod Tanko. Prijavljeno imamo še Alenko Pavlič.
Hvala lepa. Povedati moram, da ostro protestiram izjavi kolega Ribiča, da je Pozitivna Slovenija ljubljanska stranka. To ne drži. Iz cele Slovenije smo poslanci tukaj, na volitvah je ljubljanska stranka dobila 120 tisoč glasov, 240 tisoč oziroma dve tretjini smo dobili po ostali Sloveniji. Na Gorenjskem, ki je kar precej daleč od Ljubljane, in tudi v Mariboru, žal, na vašo smolo. Tudi sama se vsak dan vozim v Ljubljano in mi ni vseeno, da je veliko služb, veliko organizacij v Ljubljani in da ni katere od teh na Gorenjskem. Žal se pa ne morem strinjati s tem, da se sedaj ta zadeva ne popravlja oziroma zakonsko ostaja nekaj, kar dejansko v praksi ni, ker menim, da je ministrstvo očitno pravilno ugotovilo, da je to zadevo treba popraviti, in se tudi strinjam s kolegom Pavlišičem, ki pravi, da je prav gotovo bilo ugotovljeno, kakšne so dejanske razmere pri samem delu in kar se tudi same organizacije sicer tiče. Menim tudi, da je vsaka taka organizacija – ne glede na to, ali je v državni upravi, ali je v privatni lasti, ali kakor koli – nadzorovana. Če je v državni upravi, z nadzornim svetom in ima postavljeno upravo in ta, bom rekla, kontrolira oziroma usmerja in spremlja rezultate dela. Mislim, da je ta popravek tega sedeža ravno rezultat tega, da so ugotovili, da delovanje in poslovanje ne funkcionira. Zakaj tako mislim? Zato, ker sem se posvetovala z osebami, ki tam delajo, tako v Mariboru kot v Ljubljani. In verjamem in razumem bolečino mariborskih poslancev. Bojim pa se, da je to samo politična igra. Nabiranje političnih točk za morebitne bodoče županske [[...]]Oziroma dodatno moram povedati še to: v stranki Pozitivna Slovenija sem zadolžena za prometno politiko. Žal moram povedati, da ta zadeva oziroma amandma SD nadaljuje Vlačičevo prometno politiko, s katero se absolutno ne strinjam. Zato mislim, da je prav, da naš amandma Pozitivne Slovenije dobi potrebno večino.
Hvala lepa, gospa Pavlič. Videla sem roke za razpravo. Odpiram prijavo. Prijavljenega imamo še enega razpravljavca. Gospod Rihard Braniselj, izvolite.
Hvala lepa. Kolega Tanko je korektno diagnozo postavil: za detajl gre. O detajlih se sedaj pogovarjamo. Ta detajl nikoli ne bi smel biti zapisan v zakon. Nikoli, ker je to velika anomalija. Ker če to napišemo notri, če to ostane notri, to pomeni tudi nekaj drugega: da sedež nikjer drugje ne more biti kot tam. Ne more biti v Celju, ne more biti v Kopru, dokler se o tem detajlu ponovno ne pogovarjamo tukaj, v Državnem zboru. Ali je Državni zbor namenjen temu, da razpravljamo o detajlih? Mislim, da ne. Za nobeno delovno mesto, kolegice in kolegi ne gre v tem primeru. Nobeno delovno mesto ni ogroženo in nobeno delovno mesto ne bo ukinjeno in ne bo viška. Gre samo za poštni nabiralnik. Verjamem, da je to za Maribor simbolnega pomena. To verjamem; ampak, ali bo Mariboru kaj pomenil ta simbolni pomen, ta nabiralnik? Mislim, da moramo vsi skupaj, vsi mi, ki smo s periferije, odločno reči na tem mestu – to pa ni detajl – stop centralizaciji. Ampak ne na detajlih, ampak na konkretnih stvareh, na pomembnih stvareh, na tistih, ki bodo Mariboru in še komu drugemu prinesle na stotine delovnih mest, ne poštni nabiralniki. Jaz se samo še bojim, da bomo sprejeli zakon, kjer bomo napisali, da prenašamo, recimo, železniško postajo v Ribnici v Kočevje. Samo še to napišimo, če sem mogoče malo provokativen, ampak dejansko gre za detajle.
Hvala lepa, gospod Braniselj. Gospa Barbara Žgajner Tavš je še želela besedo.
Zelo na kratko, ker je bilo res kar nekaj neresnic ali pa namernih zavajanj izrečenih s strani enega od predhodnikov s strani opozicije. Res je, da lahko v zakonu zapišemo marsikaj, ampak tisto, kar je pomembno, je, da v glavah naredimo premik. Ko je eden od kolegov pred menoj dejal, da če se ugotovi neskladje zakona z aktom oziroma aktov z zakonom, se pač ne spreminja zakonodaje. Absolutno! Se strinjam! Ampak ta isti človek je pozabil povedati, da je takrat njegova vlada protizakonito, proti nečemu, kar je bilo zapisano v zakonu, sprejela spremembo akta o ustanovitvi, kjer je zapisala nekaj, kar je v nasprotju z zakonom. To je pozabil povedati – nepomemben detajl. Pozabil je morda tudi povedati, da je njegov bivši minister Černač na odboru zelo jasno povedal, da sedež družbe ne sodi v zakon in da je takrat podpiral rešitev, da se sedež družbe Maribor briše iz zakona. Kolikor sem razumela, bo v ponedeljek, ko bo glasovanje, glasoval drugače, kot je takrat dejal na odboru. Tudi prav. Tudi prav. Tudi mi se bomo usklajevali in kako bomo glasovali, slišali smo danes, da večinoma po svoji vesti. Še enkrat pravim, ne vem, ali je ta amandma v tem trenutku res na mestu. Ker očitno je zadaj preveč populizma, preveč politizacije. Pravim, da ni prav, da na tem področju kažemo, kako neenotni smo in kako lahko vsak dobiva svoje politične točke – če jih lahko. Ni prav, ker je zakon bistveno bolj pomemben. Zakon v osnovi ni bil vložen v parlamentarno proceduro zaradi brisanja sedeža družbe iz zakona, ampak zaradi vsebine; med drugim tudi evropskih direktiv, ki se prenašajo v naš pravni red. Verjamem, da bo zakon pripomogel k izboljšanju železniške infrastrukture, ko bo sprejet, in da je to eden tako majhen vsebinski segment, ki niti ni pomemben z vidika vsebine. Ni pomemben. Še enkrat pa želim poudariti za vse tiste, ki nas morda gledajo, in za vse tiste, ki namerno zavajate z amandmajem, ki ga je v parlamentarno proceduro po usklajevanju z ministrstvo za infrastrukturo vložila Pozitivna Slovenija, navkljub številnim pomislekom tudi znotraj naše stranke. Navkljub številnim pomislekom ta amandma v naravi ne spreminja ničesar in ne ukinja nobenega delovnega mesta. Za vse tiste, ki očitate in govorite, kako pomembno je vsako delovno mesto. S tem amandmajem se ne ukinja nobeno delovno mesto, verjamem pa, da je na simbolni ravni pomemben za vse, ki prihajate iz Maribora. Ampak vsebinsko pa pravim, v tem trenutku ta amandma ne spreminja ničesar, sedež družbe je zapisan v aktu o ustanovitvi in tam je zapisano, da je sedež družbe v Ljubljani.
Hvala lepa. Sprašujem, ali je še želja. Gospod Tanko. Morda še kdo? Bom kar odprla razpravo, da se prijavite. Izvolite. Prosim za prijavo. Prijavljena imamo še dva razpravljavca. Kot prva je prijavljena gospa Kristina Valenčič, potem še gospod Jože Tanko.
Hvala za besedo. Ko sem poslušala te razprave, na eni strani poslušam, da se pogovarjamo o detajlu, da se prepiramo o oslovi senci, na drugi strani pa poslušam, kako smo vsi proti centralizaciji, pa kako iščemo sistemske rešitve. Zato, kolegice in kolegi, predlagam, da sprejmemo sistemski zakon o decentralizaciji Slovenije, v katerem bomo zapisali, da glavno mesto ima lahko sedež samo enega ministrstva, ene generalne uprave in tako naprej, pa bomo imeli sistemsko rešitev. Hval lepa.
Hvala lepa tudi vam. Gospod Jože Tanko, izvolite.
Hvala lepa. Gospa Žgajner Tavš, kadar ji ne gre, se potem posluži žalitve. Razmišljati o tem, kaj imamo mi v glavi – najbrž je naš problem, to ni zdaj problem Pozitivne Slovenije, razen če niso temu dorasli; in tega se najbolj bojim. To, kar očitate drugim, je problem predvsem za vas, ker vi ste večino časa, ki ste ga najavili, mislim, da ste si ga 25 najavili, porabili za to mletje okrog tega amandmaja. Mi se najbrž niti v razpravo vključili ne bi, če ne bi pač trosili takih cvetk, kot ste jih do sedaj. Tudi to, kar ste povedali, kaže na to, na kakšen način dela koalicija. Očitno se niste uspeli niti poenotiti okrog tega, kako bi ta amandma vložili in največja vladna stranka ni mogla doseči dogovora z drugo, tretjo in četrto vladno stranko o tem, da bi ta amandma vložili. To je pristop in potem se tukaj na nek žaljiv način obregnete ob vse druge, ki po sili razmer okrog tega razpravljajo. Meni se zdi, da je zadeva pravzaprav v tem delu problematična. Kar zadeva pa vsebino zakona, je pa odvisno od tistih, ki zakon sprejemajo, gospod Braniselj. Če boste zapisali kaj drugega, bo pa kaj drugega notri. V tem primeru se je pač to zapisalo in še kakšen zakon imamo tak, ki to določa. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K repliki se je prijavila Barbara Žgajner Tavš, izvolite.
Kolega Tanko, kar imate vi v glavi, je res vaš problem, ne moj. Hvala bogu. Kar se tiče postopka, ki vas moti, da je koalicija tako zelo neusklajena, da niti nismo vedeli, kako vložiti amandma. Rekla bom, ja, to je cena demokracije, verjamem, da težko razumete to. In kar se tiče, da smo 25 minut porabili v razpravi o zgolj enem amandmaju. Ja, pač razumemo proceduro in po parlamentarni proceduri, ker je vložen v razpravo samo en amandma, o katerem imamo možnost razpravljati, samo o enem amandmaju, smo pač porabili 25 minut za razpravo o enem in edinem amandmaju, ki je vložen na plenarnem zasedanju. Verjamem, da sem s tem odpravila vse dvome, kolega Tanko. Še enkrat pa želim tudi tistim, ki boste imeli morda pomisleke, kako bomo glasovali. Rečeno je bilo, da bodo poslanci glasovali po svoji vesti. Ja, dejstvo je, vsebinsko amandma praktično ne spreminja ničesar, drugo pa je, kaj sporočamo s tem amandmajem na simbolni ravni; ampak upam in želim, da ob koncu bo ne nazadnje tudi državni sekretar odigral svojo vlogo in dal dodatna pojasnila k temu. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Gospod državni sekretar je že želel besedo, tako da mu jo sedaj tudi dajem. Gospod mag. Bojan Kumer, izvolite.
Hvala lepa. Mogoče bi začel s tem, da so strokovne analize pokazale, da zanemaritev amandmaja definitivno ne zdrži, se pravi, so podprle amandma, zato ker na ministrstvu zasledujemo konkurenčnost in ker ne moremo spregledati situacije, v kakršni smo, v kakršni se je znašla Slovenija in ker nam je tudi vsak evro pomemben, ne moremo tega dejstva spregledati. Od družbe, ki je v državni lasti, pričakujemo maksimalno stroškovno učinkovitost. Stroški, ki so bili danes obelodanjeni, kakšni bi nastali, če se amandma ne podpre, so resnični. Niso navzgor omejeni, so samo navzdol omejeni. Mogoče malo zgodovine. Družba DRI je nastala kot pravna naslednica družbe DDC, ki je v Ljubljani v letu 2007 zgradila novo poslovno stavbo, se pravi že šest let nazaj, in v kateri se vodi vse, poudarjam, vse poslovne funkcije družbe. V letu 2011 je bila s spremembo Zakona o železniškem prometu ukinjena Direkcija za železniško infrastrukturo. Določeno je bilo, da ima družba za vodenje investicij v železniško infrastrukturo sedež v Mariboru. Nova družba DRI je pravno prevzela delavce družbe DDC in se jih ne glede na to, da je določitev sedeža ostala, tako kot je bilo prej, v Mariboru, ni selilo. Vsi delavci družbe DDC pa so ostali v Ljubljani, kar je družbi povzročalo velike težave in dodatne nepotrebne stroške. Ne bi bilo racionalno, pravzaprav lahko rečemo, da bi bilo skregano z vsakršno sedanjo situacijo, da podpiramo naraščanje stroškov, ker nam je vsak evro pomemben, če bi vseh teh 200 ljudi prezaposlili in selili v Maribor. Ni bil namen Vlade, da bi se zdaj glede sedeža družbe odpirale razprave, ker je vsebina zakona veliko bolj pomembna z drugih vidikov. V šali rečeno, če se dvakrat seliš, je, kot da bi vse pogorelo. Skratka, stroški in številke, ki jih pokaže analiza, niso zanemarljive. Gre za zelo načelno, res simbolno določitev. Še vedno menimo, da sedež ne sodi v zakon in zakon popolnoma ničesar ne spreminja, kvečjemu usklajuje trenutno situacijo z aktom, ki je že v veljavi. Če že, je treba na drugih področjih kar koli spreminjati. Res bi bilo nesmiselno, da se z zakonom določi zdaj sedež, ker če bi se slučajno kar koli pokazalo kasneje, da je treba pa na stroških še bolj delati, moramo zaradi tega spreminjati zakon. Ne nazadnje bi lahko glas proti temu bil tudi glas, da se podpira opomin Evropske komisije in nadaljnje naraščanje stroškov. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Ali je morda še želja po razpravi? Vidim, da ne. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. O amandmaju bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v ponedeljek, 15. julija 2013, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 11. TOČKO DNEVNEGA REDA – PREDLOG ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O PRAVILIH CESTNEGA PROMETA, SKRAJŠANI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade mag. Bojanu Kumru, državnemu sekretarju na Ministrstvu za infrastrukturo in prostor.
Hvala lepa. Spoštovane poslanke in poslanci! Varnost in še posebej varnost cestnega prometa vse bolj razumemo kot temeljni gradnik kakovosti življenja. Vlada Republike Slovenije je zato ob poslabšanju stanja varnosti v prvih štirih mesecih leta 2013 izredno hitro ukrepala in pripravila predlog za spremembe Zakona o pravilih cestnega prometa, s katerimi želi zelo jasno sporočiti javnosti, da se bodo pri najbolj nevarnih ravnanjih v cestnem prometu in najhujših kršitvah, še zlasti pri povratnikih, uporabili tudi najbolj ostri ukrepi, kot so zaseg vozila in pridržanje oseb. Čeprav nekateri podatki analize varnosti cestnega prometa v letošnjem letu, kot so zmanjšanje števila prometnih nesreč, zmanjšanje števila hudo in lahko telesno poškodovanih v prometnih nesrečah, kažejo izboljšanje varnosti cestnega prometa, z varnostjo na naših cestah zaradi povečanega števila mrtvih ne moremo biti zadovoljni. V obdobju od 1. januarja do 10. julija 2013 je bilo po podatkih policije mrtvih 58 udeležencev cestnega prometa, lansko leto v enakem obdobju pa le 55. Zakon o pravilih cestnega prometa ni čarovni ukrep, s katerim bi lahko v celoti preprečili hude prometne nesreče in njihove posledice, daje pa jasno sporočilo; sporočilo, da so popolnoma nesprejemljive hude kršitve prometnih pravil, kot so vožnja po avtocesti v nasprotni smeri, vožnja pod vplivom alkohola ali drog, velika prekoračitev hitrosti v naseljih, še zlasti pa pred šolami, vrtci in v stanovanjskih naseljih. To so ravnanja, zaradi katerih bodo lahko nadzorni organi uporabili najbolj ostre ukrepe. Globe za manjše kršitve, ki se pogosto zgodijo zaradi trenutne raztresenosti ali pa nepazljivosti udeležencev v prometu, se ne spreminjajo. Ne glede na to pa pozivamo vse udeležence cestnega prometa, da odgovorno in zelo skrbno upoštevajo pravila ter posebno pozornost namenjajo šibkejšim udeležencem, kot so pešci, kolesarji in vozniki enoslednih vozil. Predlog spremembe Zakona o pravilih cestnega prometa ponovno uvaja ukrep, ki se je v preteklosti pokazal kot učinkovit ukrep za preprečevanje hudih posledic v cestnem prometu. Ponovno se uvaja zaseg motornega vozila vozniku, ki je zaloten pri storitvi hujšega prekrška, s čimer je zagotovljena takojšnja izločitev nevarnega voznika iz cestnega prometa in s tem zmanjšana možnost za povzročitev prometne nesreče s strani takšnega voznika. Zaradi učinkovitosti ukrepa se s predlagano novelo ponovno zagotavlja možnost zasega motornega vozila tudi za kršitve vožnje brez veljavnega vozniškega dovoljenja. Dopolnjuje se tudi nabor kršitev v prvem odstavku 23. člena, ki se za zaseg motornega vozila upoštevajo v predkaznovanosti ob predpogoju, da je bil voznik zaloten pri hujšem prekršku. Pri oblikovanju določb o zasegu motornega vozila je ministrstvo, pristojno za promet, iskalo rešitve tudi v smislu določanja izjem pri zasegu motornega vozila, skladno s podanimi predlogi Gospodarske zbornice Slovenije in Združenja bank Slovenije. Predlagane spremembe ureja Zakon o prekrških in ne Zakon o pravilih cestnega prometa, pri čemer so predlagane izjeme dopustne samo zaradi varstva splošne varnosti, življenja in zdravje ljudi, o vrnitvi pa skladno z določbami Zakona o prekrških lahko odloča izključno sodišče, ki lahko zaseženo vozilo vrne lastniku, ga vzame in uniči ali ga odvzame in proda. Naslednji ukrep, ki se z novelo zakona dopolnjuje, je pridržanje voznika in pomeni korak od preventivnega ravnanja k represivnemu ravnanju ter predstavlja drugo stopnjo ukrepa glede na težo posledic, ki jih lahko povzroči ravnanje posameznih udeležencev cestnega prometa. V 24. členu je nekoliko spremenjena določba, ki se nanaša na pridržanje voznika. Policistom omogoča, kljub temu da obstaja eden od pogojev iz prve do tretje točke, torej pogoji, ko se voznika motornega vozila ne pridrži, da se lahko odločijo za pridržanje motornega voznika in na takšen način preprečijo najhujše posledice. Z namenom zagotavljanja varnosti in nemotenega prometa na cestninskih postajah se razširjajo tudi pooblastila cestninskih nadzornikov. Predlog zakona jim daje pooblastila za izvajanje nadzora nad omejitvijo prometa, o tem govori 28. člen, vremenskimi razmerami, 28.a člen, ter zimo in zimskimi razmerami. V zvezi s pooblastili pa smejo zahtevati na vpogled določene listine in izločiti iz prometa vozila, ki ne upoštevajo navedenih določb. Novela zakona ureja tudi naslednje: dodaja razlago treh pojmov, in sicer enosledno vozilo, dvosledno vozilo in smerno vozišče, jasneje določa, na katerih cestah naselje lahko občinski radarji izvajajo nadzor ter urejajo promet, pri čemer obstajajo pooblastila občinskega redarstva nespremenjena. Med ceste v naselju spadajo tudi tako nekategorizirane ceste, dane v javno uporabo. Z dopolnitvijo določbe 27. člena zakona, ki določa dolžnost upoštevanja pravil, se v novem devetem odstavku predlaga zvišanje sankcije s sedanjih 250 evrov na 500 evrov. Prav tako pa se z novododanim stavkom predlaga izrek stranske sankcije petih kazenskih točk za voznike motornega vozila, ki ne ravna po predpisanem znaku, s katerim ga pooblaščena uradna oseba ustavlja, ali ne upošteva odredbe o prepovedi nadaljnje vožnje. Z višjo zagroženo sankcijo se zagotavlja generalne prevencija udeležencev v cestnem prometu v smislu spodbujanja k upoštevanju in spoštovanju znakov in odredb pooblaščenih uradnih oseb. Hvala lepa.
Zahvaljujem se državnemu sekretarju. Predlog zakona pa je obravnaval Odbor za infrastrukturo in prostor kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku,gospodu Samu Bevku.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica, spoštovani zbor! Odbor za infrastrukturo in prostor je na 8. seji 26. junija 2013 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravilih cestnega prometa, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo po skrajšanem postopku predložila Vlada. Kolegij predsednika Državnega zbora je na 56. seji 7. junija 2013 sprejel odločitev, da se predlog zakona obravnava po skrajšanem postopku. V poslovniškem roku je bil vložen amandma Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke k 4. členu. V dopolnilni obrazložitvi je v imenu predlagatelja državni sekretar na Ministrstvu za infrastrukturo in prostor mag. Bojan Babič izpostavil da predlog zakona vsebuje tri poglavitne rešitve: predlaga se ponovna uvedba ukrepa zasega motornega vozila zaradi hujših prometnih prekrškov, ki se je že v preteklosti pokazal kot učinkovit. Predlog zakona uvaja tudi ukrep pridržanje voznika in pomeni korak od preventivnega k represivnemu ravnanju ter predstavlja drugo stopnjo ukrepa glede na težo posledic, ki jih lahko povzroči ravnanje posameznih udeležencev cestnega prometa. Z namenom zagotavljanja varnosti in nemotenega prometa na cestninskih cestah pa se razširjajo tudi pooblastila cestninskih nadzornikov, ki se jim daje pooblastila za izvajanje nadzora nad omejitvijo prometa, vremenskimi razmerami ter zimo in zimskimi razmerami, v zvezi s pooblastili pa smejo zahtevati na vpogled določene listine ter izločiti iz prometa vozila, ki ne upoštevajo navedenih določb. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe Špela Mačnek Guštin je poudarila, da je Zakonodajno-pravna služba v svojem pisnem mnenju podala zgolj nomotehnično pripombo k 3. členu predloga zakona, ki uvaja novi 15.a člen, s katerim naj bi se uredila pooblastila cestninskega nadzora nad izvrševanjem nekaterih določb zakona. Predstavnik Državnega sveta Jernej Verbič je poudaril, da komisija podpira predlog zakona. Izpostavil je, da Državni svet ugotavlja, da so razlogi za spremembo zakona, ki uvaja strožjo obravnavo hujših prometnih prekrškov, v medijskih pritiskih ob tragičnih posledicah nekaterih hujših prometnih nesreč v zadnjem obdobju. Predstavnika Odbora za leasing pri Združenju bank Slovenije sta v zvezi z institutom zasega motornega vozila opozorila na nedorečenosti predlagane rešitve. V razpravi je bil s strani Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke predstavljen amandma k 4. členu, ki bi med pogoje za zaseg motornega vozila uvrstil tudi primer, če se v vozilu najdejo prepovedane droge ali se v vozilu nahajajo osebe, za katere je evidentirano, da so predmet trgovine z belim blagom. Predstavnik predlagatelja je pojasnil, da te določbe ni potrebno uvrščati v ta predlog zakona, saj sta promet in proizvodnja prepovedanih drog ter trgovina z belim blagom urejena v več drugih zakonih. V zvezi s pripombami Združenja bank Slovenije k 4. členu so predstavniki predlagatelja poudarili, da je zaseg motornega vozila, kadar ta ni v lasti povzročitelja, možen samo, če gre za varovanje življenj, splošno varnost in za varnost premoženja. Ta ukrep je torej predviden za hude kršitve in ponavljajoča se dejanja istih povzročiteljev prekrškov. V nadaljevanju odbor ni sprejel amandmaja Poslanske skupine SDS k 4. členu. Odbor pa je sprejel naslednji svoj amandma k 3. členu. Odbor je tako v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh členih predloga zakona skupaj in jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerega so vključeni sprejeti amandmaji. Dopolnjeni predlog zakona je sestavni del tega poročila. Hvala lepa.
Zahvaljujem se predsedniku odbora. Sedaj sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Kot prvi bo stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke predstavil gospod Zvonko Lah.
Spoštovana predsedujoča, kolegice in kolegi! Osnovni cilj Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravilih cestnega prometa naj bi bil preprečitev najhujših prometnih nesreč, ki jih povzročajo storilci povratniki. Ta namen naj bi se dosegel s širitvijo razlogov za zaseg vozila, tako da je vozilo mogoče zaseči že ob lažjih prekrških in tudi tistim, ki ne sodijo v kategorijo storilcev povratnikov. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke podpiramo vse ukrepe, katerih cilj je izboljšanje prometne varnosti, vendar po našem mnenju ta novela ne bo bistveno pripomogla k dosegu tega cilja. Že danes je namreč mogoče zaseči vozilo storilcu, ki je bil kot voznik motornega vozila v zadnjih dveh letih najmanj trikrat pravnomočno kaznovan za prekršek vožnja pod vplivom alkohola, vožnja pod vplivom prepovedanih drog, psihoaktivnih zdravil in drugih psihoaktivnih snovi, ali storilcu, ki se mu izvršuje kazen oziroma sankcija prepovedi vožnje motornega vozila, oziroma storilcu, ki mu je začasno odvzeto vozniško dovoljenje, se mu izvršuje varnostni ukrep odvzema vozniškega dovoljenja ali sankcije prenehanja veljavnosti vozniškega dovoljenja oziroma prepoved uporabe vozniškega dovoljenja, in storilcu, ki kljub prepovedi nadaljnje vožnje vožnjo nadaljuje ali ponovi prekršek, zaradi katerega mu je bila prepovedana nadaljnja vožnja. Pri noveli zakona izhaja predlagatelj iz letošnje neugodne statistike glede žrtev prometnih nesreč predvsem v mesecih marec in maj, in iz zaključka, ki ga potegne iz te medletne primerjave o tem, da se je po noveli zakona, ki je začela veljati 1. septembra lani, število žrtev prometnih nesreč povečalo, kriva za to pa naj bi bila spremenjena zakonodaja. Če primerjamo podatke o številu žrtev prometnih nesreč v prvih šestih mesecih po uveljavitvi lanske novele, torej za obdobje september 2012 do vključno februar 2013, in jih primerjamo z enakim obdobjem leto pred tem, pa lahko ugotovimo, da je po uveljavitvi lanske novele manj žrtev prometnih nesreč kot pred tem. V zadnjem obdobju 64, leto prej 66. Neposredne korelacije torej ni. Trend upadanja žrtev prometnih nesreč ostaja, saj zadnja leta beležimo vsako leto manj žrtev prometnih nesreč. V letu 2008 je bila ta številka 214, v letu 2011 je znašala 141 in lani 130. Predvsem pa v zadnjem letu dni beležimo bistveno povečanje števila težje poškodovanih. To v številkah pomeni, da se je število prometnih nesreč v obdobju 2008 do 2012 zmanjšalo za 5 %, število smrti za 39 % in število poškodb za 28 %. Neposrednega vpliva novele tudi tokrat ne gre pričakovati, še posebej zato, ker je novela usmerjena v vozilo in ne v voznika. Iz prometa izločijo vozilo, ne pa voznika, ki si lahko z nekaj sto evrov kadar koli nabavi novo vozilo in s tem pomeni potencialno nevarnost za ostale udeležence v prometu. Glede zasega vozila smo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke na matičnem delovnem telesu predlagali amandma, ki bi omogočal zaseg vozila tudi v primeru, ko bi se v vozilu našle prepovedane droge oziroma se v njem nahajale osebe, za katere je evidentirano, da so predmet trgovine z belim blagom, vendar koalicija tega ni sprejela, kot tudi ne amandmaja, ki se nanaša na primere, ko je vozilo zaseženo vozniku, ki ni lastnik avtomobila, kot je to v primerih finančnega in poslovnega najema vozil, torej lizing oziroma najema vozil rent-a-car. Zaradi vsega prej navedenega v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke ne bomo podprli novele Zakona o pravilih cestnega prometa.
Hvala lepa, gospod Zvonko Lah. Sedaj bo stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov predstavil gospod Samo Bevk.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani zbor! V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo predlagano novelo Zakona o pravilih cestnega prometa podprli. Strinjamo se s temeljnima ciljema spremembe zakonodaje, to je zmanjšanje števila prometnih nesreč s smrtnim izidom in števila telesno poškodovanih v prometnih nesrečah ter povečanje varnosti vseh udeležencev v cestnem prometu, zlasti tistih najšibkejših. Vsi se spomnimo tragičnega primera smrti dveh deklet na Slovenčevi cesti v Ljubljani, ki ju je zbil pijani voznik brez vozniškega dovoljenja. Zato in zaradi drugih tragičnih primerov na naših cestah menimo, da je potrebno ponovno zaostriti prometno zakonodajo, ki jo je prejšnja vlada omilila in ob sprejemanju katere smo Socialni demokrati opozarjali, da je bila pripravljena brez predhodnih analiz, kaj to pomeni za varnost v cestnem prometu. Takrat je bila namreč zakonodaja spremenjena na način, da se je ne le znižalo kazni za tako imenovane manjše prekrške, temveč tudi brez prave utemeljitve precej zaostrilo pogoje, pod katerimi smejo policisti povratnikom zaseči vozilo in zadržati pijane voznike. Prometni policisti so, denimo, od septembra 2012, ko je začela veljati nova zakonodaja, pa do konca aprila 2013 zasegli kar 88 % manj vozil najhujšim prekrškarjem. V Poslanski skupini Socialnih demokratov menimo, da je pomembno, da iz prometa takoj izločimo najhujše kršitelje in prav slednje prinaša novela zakona, ki jo danes sprejemamo. To pomeni strožjo obravnavo voznikov povratnikov, jasnejše določanje pooblastil pooblaščenih uradnih oseb ter poenotenje določenih predpisanih glob in stranskih sankcij za prekrške s področja varnosti cestnega prometa. V Poslanski skupini Socialnih demokratov se torej strinjamo s spremembami pravil o cestnem prometu, vključno s strožjimi pravili glede zasega motornih vozil ter pridržanja opitih voznikov. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Gospod Marko Pavlišič bo prestavil stališče Poslanske skupine Državljanske liste.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi! Si predstavljate, da policist reče: "Gospod, s strelnim orožjem Zastava M57 ste grozili mimoidočim, dvakrat proti njim ustrelili, na srečo zgrešili. To se vam je zgodilo že tretjič ta mesec. S tem ste kršili zakon, zato bo proti vam uveden postopek. Dobili boste vabilo, izvolite nazaj pištolo z neporabljenimi naboji. Pa srečno." Težko si predstavljam, kako bi lahko državljanom razložil, da je zakon, ki kaj takšnega dopušča, se pravi, da nekomu, ki ogroža varnost sodržavljanom, vrnemo orožje, smiseln in v dobro vseh državljanov, vendar se moramo zavedati, da je tudi vozilo v rokah nekaterih smrtonosno. Zaseg vozila ne bo rešil vseh problemov na slovenskih cestah. če pa bo rešil eno samo življenje, ga je vredno uvesti. Pogoji za zaseg so postavljeni tako, da se državljanom, ki vsaj povprečno spoštujejo prometne predpise, ni potrebno bati, da bi jih ta kazen doletela. Do zasega bo tako prišlo. če je kršitelj zasačen pri hujšem prometnem prekršku in je pred tem v dveh letih 3-krat bil pravnomočno kaznovan zaradi hude prekoračitve dovoljene hitrosti ali vožnje pod vplivom alkohola oziroma drog. Če se to zgodi nekomu trikrat v dveh letih, to ni naključje, prej sistematično ogrožanje soudeležencev v prometu. Zaseg je možen še v nekaj drugih primerih, vsi pa so povezani s tem, da voznik ni spoštoval prepovedi vožnje. Seveda se zavedamo, da na nekatere zaseg ne bo imel nobenega vpliva. Noben ukrep ne deluje vedno in na vse, vendar menimo, da mu je smiselno dati priložnost. Že samo dejstvo, da smo v desetih letih 9-krat spreminjali ureditev tega področja, kaže na to, da iščemo neko ravnovesje. Zaseg vozila ni edina sprememba v zakonu. Uvaja se tudi možnost nadzora prometa s strani cestninskih nadzornikov na cestninskih cestah glede omejitev prometa, vremenskih razmer in zimskih razmer. Bolj smiselno so tudi urejeni pogoji za pridržanje kršitelja in še nekaj sprememb, ki jih je predstavilo ministrstvo. Od 1. januarja 2013 do 23. junija 2013 je bilo po podatkih policije mrtvih 53 udeležencev cestnega prometa. 53 preveč. Kakovost življenja je v veliki meri odvisna tudi od varne mobilnosti, zato bomo v Poslanski skupini Državljanske liste predlog zakona podprli. Hvala.
Hvala lepa, gospod Pavlišič. V imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke gospod Franc Bogovič. Izvolite.
Pozdravljeni še enkrat, spoštovane kolegice in kolegi! Dovolite mi, da najprej opozorim na eno pomembno dejstvo, namreč to, da se to področje, se pravi kazni in globe v cestnem prometu, v zadnjih desetih letih povprečno spreminja vsaj 1-krat na leto, kar je po našem prepričanju precej neresno početje. Z izjemo vodstev ministrstva, agencije oziroma Agencije za varnost prometa, ki se morda večkrat zamenjajo, so ostali zaposleni na tem področju več ali manj isti, torej dobro poznajo ali pa bi vsaj morali dobro poznati svojo stroko. Zato bi v SLS pričakovali, da bi se enkrat odgovorni s tega področja vendarle usedli skupaj in temeljito pregledali na eni strani cilje, sprejete z resolucijo o varnosti v cestnem prometu, na drugi strani dejanske učinke, ki jih z zakonskimi rešitvami in predvsem s kazenskimi določbami dosegamo v praksi, in potem preudarno novelirali Zakon o pravilih cestnega prometa in po potrebi sprejeli tudi še kakšne druge ukrepe. Pri nas smo očitno sprejeli prakso, da zakone, še posebej tega s področja pravil cestnega prometa, sprejemamo simptomatično ob vsakem usodnem primeru, ki se zgodi na cesti, iščemo, kdo je za to kriv in katere kazni bi še morali zvišati in katere globe še povečati, da se to ne bi zgodilo. V Slovenski ljudski stranki se zavedamo, da so ravnanja udeležencev na cestah vse prevečkrat usodna, še mnogo bolj pa nam je vsem hudo ob misli, da so pogoste žrtve nedolžni udeleženci, ki so se znašli ob napačnem času na napačnem mestu. Vendar je neodgovorno, če že ne neresno, da se vedno kot po pravilu, s spremembami zakona odzivamo na težke, v javnosti odmevne prometne nesreče. V Slovenski ljudski stranki se zavedamo, da verjetno v Sloveniji še ne bomo mogli kmalu doseči smiselnega cilja vizije nič mrtvih, ki smo ga zapisali v resolucijo varnosti v cestnemu prometu, vendar pa moramo o temu cilju sistematično načrtno slediti. To pa lahko dosežemo samo z resnim in straškim delovanjem na vseh področjih, ne le s kaznovalno politiko. Treba je načrtno od malega vzgajati udeležence v cestnem prometu, v proračunu nameniti več sredstva za obnovo cest, ki so, kot vemo, v zelo slabem stanju, in seveda ne nazadnje poskrbeti tudi za kazni in globe, ki pa morajo biti sorazmerne teži prekrškov. V Slovenski ljudski stranki bomo predlagani zakon podprli, saj razumemo in podpiramo dober namen predlagatelja, da zaostri kazni tudi tistim voznikom, ki pogosto prekoračijo hitrost in s takšnim ravnanjem povzročajo tveganje usodnih prometnih nesreč. Prav tako pozdravljamo predlagane rešitve, ki cestnim nadzornikom povečujejo pooblastila in jim po novem dopuščajo, da vozila, ki ob neugodnih vremenskih razmerah ne upoštevajo predpisov in navodil, izločijo iz prometa. Bi pa vseeno še enkrat opozorili, da se ti zakoni prepogosto spreminjajo, kar po našem mnenju kaže zlasti na to, da se ne pripravljajo dovolj sistematično in na strokovnih podlagah. Zlasti zato pozivamo Vlado in še posebej pristojno ministrstvo, da se resno projektno lotita urejanja tega področja z vsemi sredstvi in z vsemi možnimi ukrepi, razen če ocenjujete, da bodo s to današnjo novelo Zakona o pravilih cestnega prometa in vseh drugih predpisi z vsemi svojimi določbami in v celoti sledili ciljem, ki smo si jih v Državnem zboru pred nekaj mesecih potrdili s strateškim dokument z resolucijo o varnosti v cestnem prometu. V Slovenski ljudski stranki bomo predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Gospa Marjana Kotnik Poropat bo predstavila stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije.
Hvala za besedo. Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravilih cestnega prometa vsebuje tri poglavitne rešitve. Predlaga se ponovna uvedba ukrepa zasega motornega vozila zaradi hujših prometnih prekrškov, ki se je že v preteklosti pokazal za učinkovitega. Tako bo za zaseg motornega vozila zadoščala kumulativna izpolnitev dveh pogojev, in sicer če bo udeleženec v prometu zaloten pri hujšem prekršku ter če bo izpolnjen eden od pogojev, določenih v točkah ena do pet prvega odstavka 23. člen predloga zakona – ne bi naštevala te točke, ker je bilo danes že nekaj o tem povedano. Kot je v obravnavi na matičnem delovnem telesu poudaril predstavnik Vlade, je pri oblikovanju določb o zasegu motornega vozila predlagatelj skušal najti rešitve tudi v smislu določanja izjem pri zasegu motornega vozila, skladno s podanimi predlogi Gospodarske zbornice Slovenije in Združenja bank Slovenije, vendar lahko o vrnitvi motornega vozila, skladno z določbami Zakona o prekrških, odloča izključno sodišče. Predlog zakona uvaja tudi ukrep pridržanja voznika in pomeni korak od preventivnega k represivnemu ravnanju ter predstavlja drugo stopnjo ukrepa glede na težo posledic, ki jih lahko povzroči ravnanje posameznih udeležencev cestnega prometa. Sprememba 24. člena policistom omogoča, da se lahko odločijo za pridržanje voznika motornega vozila in na takšen način preprečijo nadaljnje hujše posledice. Z namenom zagotavljanja varnosti in nemotenega prometa na cestninskih cestah pa se razširjajo tudi pooblastila cestninskih nadzornikov, s tem ko se jih pooblašča za izvajanje nadzora nad omejitvijo prometa in omejitvami ob različnih vremenskih razmerah ter omejitvami vožnje v zimi in zimskih razmerah. Na podlagi teh pooblastil smejo cestninski nadzorniki zahtevati vpogled v določene listine ter izločiti iz prometa vozila, ki ne upoštevajo navedenih določb. V Poslanski skupini DeSUS bomo predlog zakona podprli. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Ljudmila Novak bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije.
Spoštovana gospa podpredsednica, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Predlagana novela Zakona o pravilih cestnega prometa zaostruje kazni za hujše prometne prekrške, s čimer naj bi preprečili nove hude prometne nesreče. V Novi Sloveniji bomo novelo zakona podprli, čeprav menimo, da je politika strogih kazni lahko le del rešitve. Naj spomnim, da smo konec letošnjega aprila v tem parlamentu sprejeli Resolucijo o nacionalnem programu varnosti cestnega prometa za obdobje od 2013 do 2022. V resoluciji je bila še posebej izpostavljena prav problematika prometnih nesreč, postavljen pa je bil tudi ambiciozen cilj: nič smrtnih žrtev in nič hudo telesno poškodovanih oseb zaradi prometnih nesreč. Žal smo Sloveniji od tega cilja še precej oddaljeni, vendar bi s sistematičnimi preventivnimi pristopi in s spremembo miselnosti slehernega udeleženca v prometu ta cilj morda lahko tudi kdaj uresničili. Poleg alkohola postaja velik problem tudi vožnja pod vplivom drugih opojnih substanc, kar bi morali pogosteje preverjati. S tega mesta zato pozivam vse udeležence v prometu, tudi nas same, da se zavemo lastne odgovornosti, ki jo imamo, ne samo do sebe, pač pa tudi do drugih. Posvojiti moramo namreč tudi miselnost, da lahko za svojo varnost in varnost drugih največ naredimo mi sami z upoštevanjem prometnih predpisov, pravil, spoštovanjem drugih udeležencev v prometu in strpnostjo do drugih, predvsem pa z upoštevanjem omejitev hitrosti. Policija namreč lahko še tako zavzeto skrbi za prometno varnost in izvaja preventivne akcije, vendar če ne bomo mi sami pripravljeni spremeniti svojega načina vožnje in obnašanja v prometu, nam vsi ti varnostni ukrepi in dobri nameni ne bodo veliko pomagali. Ena od možnosti, ki smo jo v Novi Sloveniji poudarili tudi v našem programu in ki zmanjšuje tveganje za prometne nesreče, je tudi uporaba javnega prevoza. Poleg ekonomičnosti in praktičnosti tako lahko prispevamo tudi k znižanju škodljivih emisij in s tem varujemo okolje za prihodnje rodove. Slovenija bi morala tudi zaradi večje varnosti več vlagati v razvoj in uporabo javnega prometa.
Hvala lepa. Gospod Branko Ficko v imenu Poslanske skupine Pozitivna Slovenija.
Predsedujoča, kolegi in kolegice! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravilih cestnega prometa dopolnjuje posamezne zakonske določbe prometno varnostne politike v državi s strožjo obravnavo voznikov povratnikov, jasnejšim določanjem pooblastil pooblaščenih uradnih oseb ter poenotenjem določenih predpisanih glob in stranskih sankcij za prekrške s področja varnosti cestnega prometa. Dopolnitve sledijo zastavljenim ciljem prometne varnostne politike v cestnem prometu, Resoluciji o nacionalnem programu varnosti cestnega prometa za obdobje 2013–2022. Hitrost je na slovenskih in evropskih cestah še vedno najpomembnejših dejavnik tveganja za nastanek prometnih nesreč, predvsem tistih z najhujšimi posledicami. Za večjo varnost v cestnem prometu se zato z dopolnitvijo določb določa dolžnost upoštevanja pravil zvišanja sankcij. Z namenom zagotavljanja večje varnosti na cestah se daje dodano pooblastilo tudi cestninskim nadzornikom, in sicer za izvajanje nadzora nad omejitvijo prometa. Poleg tega smejo zahtevati na vpogled določene listine in izločajo iz prometa vozila, ki ne upoštevajo zakonskih določb. V zvezi s predlogom zasega motornega vozila so bila podana opozorila, da se v primerih, ko je lastnik zaseženega motornega vozila lizing ali rent-a-car družba lahko zgodi, da je vozilo v postopkovnem postopku, a lastnik o tem ni obveščen. Predlagatelj je pri pripravi določb zakona o zasegu motornega vozila skušal najti rešitve pri določanju izjem pri zasegu motornega vozila skladno s podanimi predlogi Gospodarske zbornice Slovenije in Združenja bank Slovenije, vendar lahko ob vrnitvi motornega vozila glede na določbe Zakona o prekrških odloča izključno sodišče. Žal se lahko zgodi, da se vozilo vrne vozniku šele po dlje trajajočem sodnem postopku in v temu času vozilo izgubi pomemben del svoje vrednosti. Vendar bo v vseh primerih lastniki tisti, ki prevzema riziko. Kljub temu pa podpiramo predlagano rešitev, da prekrškovni organ ne bo mogel odločati o vračilu zaseženega vozila. V Poslanski skupini Pozitivne Slovenije Predlog sprememb in dopolnitev Zakona o pravilih cestnega prometa podpiramo, ker prinaša dodatne ukrepe za povečanje varnosti na naših cestah. Pa srečno in varno vožnjo brez sankcije. Hvala.
Hvala lepa tudi za lepe želje. S tem smo končali tudi s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujemo drugo obravnavo predloga zakona. O predlogu bomo v skladu s časovnim potekom seje opravili odločanje v ponedeljek, 15. 7., v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 12. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O GOZDOVIH. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada in za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade. Mag. Tanja Strniša, državna sekretarka na Ministrstvu za kmetijstvo in okolje.
Spoštovana podpredsednica, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Prvi cilj predlagane novele Zakona o gozdovih je zagotovitev izvajanja uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o določitvi obveznosti gospodarskih subjektov, ki dajejo na trg les in lesne proizvode. Uredba se uporablja že od 3. mara 2013, zato je zagotovitev njenega izvajanja in nadzora nujna. Drugi, prav tako pomemben cilj je omogočanje gradnje gozdih prometnic tudi v primeru, ko ni mogoče pridobiti 100-odstotnega soglasja lastnikov gozdov za gradnjo. Takšno gradnjo je potrebno omogočiti zaradi zagotovitve javnega interesa, ki ga imajo gozdne prometnice zlasti zaradi hitrega ukrepanja v primeru požarov, naravnih ujem in rastlinskih bolezni. Dodatno pa bo to prispevalo tudi k boljšemu izkoriščanju gozdov in tudi k ekonomičnemu izkoriščanju gozdov. Za zagotovitev sledljivosti gozdnih lesnih sortimentov se uvajajo dokumenti, ki morajo spremljati vsak prevoz gozdnih lesnih proizvodov. Naj poudarim, da so dokumenti različni v zasebnih gozdovih in državnih gozdovih; namreč v državnih gozdovih imamo že zdaj uveden sistem sledljivosti in dokumentov na podlagi uredbe o koncesijah v državnih gozdovih. Za zasebne gozdove oziroma vse ostale gozdove pa novela zakona določa, da mora gozdne lesne sortimente, ki so naloženi na prevozno sredstvo ali pri samem prevozu, vedno spremljati prevozni dokument, prevoznica, s podatki o izdanem dovoljenju za posek s strani Zavoda za gozdove o dobavitelju, kupcu, vrsti in količini in zlasti o datumu, času in namenu prevoza. To velja za sortimente, če se dajo prvič na trg, so namenjeni začasnemu skladiščenju pred prvim dajanjem na trg ali če so namenjeni za lastno porabo. Prevoznica ni potrebna, če se prevažajo veje in vrhači, ki so ostanki sečenj ter za vse gozdno lesne sortimente pod premerom 10 centimetrov. Prevoznik prevoznico dobi od lastnika in jo izpolni. Po opravljenem prevozu pa mora izpolnjeno prevoznico izročiti prvemu kupcu gozdno lesnih sortimentov. Kopijo prevoznice pa je dolžan prvi kupec, najkasneje v 10 dneh, po opravljenem prevozu poslati lastniku gozda, ki mora kopijo prevoznic hraniti najmanj pet let. Lastniku gozda prevoznico izda zavod na podlagi izdanega dovoljenja za posek dreves. Naj povem, da bodo nadzor nad izvajanjem zakona poleg gozdarskih inšpektorjev izvajali tudi pristojni carinski organi in policija, vsak v skladu s svojimi pristojnostmi. Za kršitev zakona pa so predvidene globe in odvzem lesa. Hvala lepa.
Hvala lepa za dopolnilno obrazložitev Vlade. Predlog je obravnaval Odbor za kmetijstvo, gozdarstvo, prehrano in okolje kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsedniku gospodu Zvonku Lahu.
Spoštovana predsedujoča, predstavniki Vlade! Odbor za kmetijstvo, gozdarstvo, prehrano in okolje je obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o gozdovih kot matično delovno telo na 22. seji 26. junija letos. V razpravi o predlogu zakona je predstavnik Zakonodajno-pravne službe v dodatni obrazložitvi pisnega mnenja opozoril predvsem na določbe v zvezi s pridobitvijo dokazila o pravici gradnje gozdnih prometnic. Po mnenju te službe ni povsem jasno, kakšen bo položaj lastnika zemljišča, po katerem bo šla gozdna prometnica tako z vidika obveznosti v zvezi z gradnjo, vzdrževanjem, odškodninsko odgovornostjo, pa tudi z vidika ugotavljanja, ali je gradnja posamezne gozdne prometnice resnično v javno korist. Zaradi navedenega bi bilo potrebno predlog zakona dopolniti tako, da bi se predvideli postopki, v katerih bi se omogočilo preverjanje, ali je gradnja gozdnih prometnic v konkretnih situacijah resnično v javnem interesu, pa tudi zaradi določitve odškodnin oziroma nadomestil v primerih, ko so posegi v posamezne parcele take intenzivnosti, da je lastninska pravica posameznika dejansko izvotljena. Zakonodajno-pravna služba je opozorila tudi na določbo 4. člena predloga zakona, ki med drugim določa, da mora prvi kupec gozdno lesnih asortimentov hraniti prevoznico najmanj 5 let od datuma izdaje. Po mnenju Zakonodajno-pravne službe je glede na opredelitev pojma prvi kupec predvideni rok mogoče pretiran, saj gre dejansko lahko za končnega uporabnika. Mnenje Komisije Državnega sveta za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano je predstavil njen predstavnik in poudaril, da komisija predlog zakona sicer podpira, nasprotuje pa višini glob za posameznike. Opozarja tudi, da novela zakona ne daje rešitve za primer, ko lastniki zemljišč le-ta čistijo ali pa posekajo kako drevo na travniku ali parceli, za kar ne potrebujejo odločbe o sečnji, nato pa ta les peljejo do lastnega dvorišča in so zaradi tega, ker nimajo prevoznice, v prekršku, za katerega se jim lahko izreče globa. Navedeno pripombo komisije je odbor upošteval tako, da je sprejel amandma k amandmaju koalicijskih poslanskih skupin k 4. členu predloga zakona. Predsednik sindikata državnih organov pa je opozoril, da bi bilo v predlog zakona nujno vključiti tudi odločbe, ki bi Zavodu za gozdove Slovenije omogočile dokončno pridobivanje sredstev iz prodaje blaga in storitev na trgu oziroma zaračunavanje dela materialnih stroškov, ki bodo nastale ob izdaji odločb o odobritvi poseka izbranih dreves, s čimer bi se olajšal materialni položaj zaposlenih, predvsem revirnih gozdarjev. V okviru razprave o posameznih členih in vloženih amandmajih so člani odbora razpravljali predvsem o določbi 4. člena predloga zakona, ki kot rečeno, z namenom preprečitve nezakonite sežnje in z njo povezane trgovine uvaja prevoznico, in vloženih amandmajih k temu členu. Predstavnica Poslanske skupine Nove Slovenije v obrazložitvi njihovega amandmaja poudarila, da zaradi nove obremenitve lastnikov gozdov, predvsem kmetov, ki bi bili s predlagano zakonsko ureditvijo podvrženi dodatnim birokratskim postopkom, poslanska skupina predlaga, da se prevoznico uvede le za gozdove v lasti Republike Slovenije. V razpravi o navedenem amandmaju se je večina članov odbora sicer strinjala, da gre pri uvedbi prevoznice za dodatne birokratske postopke, ki bodo po nepotrebnem prizadeli predvsem male kmete, ne pa velikih podjetij, ki se bodo nadzoru zlahka izognila. Zato je vprašanje, kaj bomo s tem ukrepom sploh dosegli. Večina članov odbora je izrazilo prepričanje, da morajo prevoznice veljati tudi za les iz zasebnih gozdov, saj je v teh gozdovih največ sečnje in prodaje na črno. Pri tem je poudarjeno, da ne gre za zasebne gozdove, ki so v lasti posameznih malih kmetov, temveč gre za velike komplekse gozdov, ki so v lasti zasebnikov, tudi Cerkve, ki se niti ne ukvarjajo s kmetijsko dejavnostjo. Iz teh zasebnih gozdov se na veliko odvaža neevidentirane in s tem neobdavčene količine hlodovine. Odbor ni sprejel navedenega amandmaja Poslanske skupine Nove Slovenije k 4. členu, sprejel pa je amandma koalicijskih poslanskih skupin, v katerem je upoštevana tudi pripomba Kmetijsko-gozdarske zbornice Slovenije v zvezi z odpravo prevoznic za prevoz tistih gozdno lesnih sortimentov, ki so večinoma namenjena za lastno uporabo. V nadaljevanju razprave je bilo posebej izpostavljeno, da ima država v lasti cca 240 tisoč hektarjev gozdov, kar je cca 20 % vseh gozdov, v katerih naj bi se izvajal učinkovit nadzor gospodarjenja z državnimi gozdovi, in 460 tisoč zasebnih lastnikov gozdov, od katerih je le 60 tisoč kmetov. Nadzor v zasebnih gozdovih vrši Zavod za gozdove Slovenije, ki mu bodo z novelo zakona naložene dodatne naloge izdaje prevoznic, pri čemer razpoložljiva proračunska sredstva ne zadoščajo niti za zagotavljanje terenskega dela gozdarjev, glede na to, da se zastavlja vprašanje, komu je v interesu, da gozdarji nimajo dovolj sredstev za izvajanje svojih nalog v gozdovih. Izraženo je bilo tudi prepričanje, da bi morala Kmetijsko-gozdarska zbornica Slovenije s svojimi strokovnimi kadri nuditi pomoč lastnikom gozdov pri uspešnejšem gospodarjenju, s čimer bi preprečili ogromne škode, do katerih prihaja v gozdovih. Odbor se je v skladu s 130. členom Poslovnika Državnega zbora opredelil do vloženih amandmajev in je sprejel amandmaje koalicijskih poslanskih skupin, ni pa sprejel amandmajev opozicijskih poslanskih skupin. Glede na sprejete amandmaje je odbor pripravil dopolnjen predlog zakona, v katerega so vključeni sprejeti amandmaji.
Hvala lepa, gospod Lah. Na vrsti je predstavitev stališč poslanskih skupin. Poslanska skupina Socialnih demokratov, gospod Mirko Brulc.
Spoštovani! V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo novelo Zakona o gozdovih podprli. Novela Zakona o gozdovih, ki jo sprejemamo, prinaša dve novosti. Prva novost je uskladitev nacionalne zakonodaje z uredbo Evropske unije in druga je določitev obveznosti gospodarskih subjektov, ki dajejo na trg les in lesne proizvode. Njen namen je preprečevanje nezakonite sečnje in z njo povezane trgovine. Po nekaterih podatkih je v Sloveniji že okoli 25 % neevidentiranega poseka, dajanje nezakonito posekanega lesa ali proizvodov, narejenih iz posekanega lesa na trg, pa je v skladu z uredbo Evropske unije prepovedano. Uredba namreč pravi, da morajo gospodarski subjekti zagotavljati sledljivost in zagotoviti potrebno skrbnost z namenom, da se prepreči dajanje na trg lesa in lesnih proizvodov iz nezakonite sečnje. Zato novela zakona uvaja tako imenovano prevoznico. To je dokument, ki ga bo lastnik dal prevozniku, prevoznik pa ga bo izpolnil pri vsakem nalaganju na prevozno sredstvo oziroma pri prevozu lesa. S tem dokumentom bo prevoznik dokazoval izvor lesa in ga bo potem tudi izročil prvemu kupcu, prvi kupec pa bo prevoznico vrnil lastniku gozda. Na ta način se zagotavlja nadzor nad zakonitostjo lesa, ki vstopa na trg. Druga novost, ki pa je prav tako pomembna z vidika boljše izkoriščenosti možnega poseka lesa, pa se nanaša na gradnjo gozdnih prometnic, kjer se uvaja možnost, da se gradi gozdne prometnice, tudi kadar soglasje za gradnjo ni 100 %. Danes je namreč zaradi množice lastnikov ob določeni trasi praktično nemogoče zgraditi gozdno prometnico, z zakonom se uvaja tričetrtinsko soglasje, z znižanjem soglasja bi zagotovili izvajanje javnega interesa, kajti gozdovi morajo biti dostopni ne samo zaradi pridobivanja gozdnih sortimentov, pač pa je ključna dostopnost gozdov tudi z vidika izvajanja preventivnih ukrepov zaradi stanja škodljivcev, bolezni ali pa, kar je še najhujše, požarov. Zaradi vsega prej povedanega, bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov predlagano novelo zakona podprli.
Hvala lepa. Poslanska skupina Državljanske liste gospod Rihard Braniselj.
Hvala, podpredsednica. Spoštovana državna sekretarka, ekipa z Ministrstva za kmetijstvo in okolje! V Državljanski listi najavljamo podporo noveli Zakona o gozdovih. Bistvo novele zakona je vsekakor uvedba tako imenovanih prevoznic. Ministrstvo za kmetijstvo in okolje si je na ta način zamislilo, da bo tako najbolje omogočeno izvajanje cele vrste uredb Evropskega parlamenta in Sveta Evrope. Z implementacijo navedenih uredb naj bi bila zagotovljena sistematična sledljivost lesa tudi za našo lesno industrijo, ki je pretežno izvozno usmerjena in predstavlja še velike razvojne potenciale našega gospodarstva. Ni smiselno, da zaradi neimplementacije evropskih uredb Republika Slovenija plačuje kazni Evropski komisiji, če pa uvedba prevoznice pomeni tudi dodatno konkurenčno prednost naši lesni industriji, pa takšna zakonska rešitev pravzaprav ne more biti sporna. Namen sledljivosti je tudi preprečevanje nezakonitega prometa z lesom, s pomočjo prevoznice si Vlada obeta učinkovito spremljanje in nadzor nad prevozom lesa iz gozdov, kar naj bi bilo v pomoč tudi drugim lastnikom gozdov, pa tudi organom, ki nadzorujejo zakonitost prometa lesa, kar naj bi bilo sedaj onemogočeno. Prevoznico podpirajo tudi podjetja, ki poslujejo zakonito, saj menijo, da je prevoz gozdno lesnih sortimentov brez kakršnega koli dokumenta pravzaprav nelojalna konkurenca. Prav tako se na tak način lahko ustvarja neevidentiran prihodek ter neplačilo ustreznih davščin. Z zmanjšanjem nezakonite sečnje in z njo povezanim prometom in trgovino z lesom se bodo posledično povečali tudi prilivi v proračun Republike Slovenije. Računsko sodišče je za leto 2009 ugotovilo, da Zavod za gozdove ne evidentira kar 27,1 % poseka. To kaže na to, da slednji ne gospodari v naših gozdovih z zadostno skrbnostjo. Po domače povedano, iz navedenega lahko sklepamo, da nekdo na leto ukrade kar za 1,2 milijona kubikov lesa v slovenskih gozdovih. Iz letnih poročil Sklada kmetijskih zemljišč in gozdov izhaja, da so sami ugotovili naslednje količine nedovoljenega poseka v gozdovih v lasti Republike Slovenije, in sicer za leto 2010 48 primerov in 541 kubikov lesa, 2001 – 11 za tisoč 952 kubikov ukradenega lesa v državnih gozdovih in za leto 2012 – tisoč 317 kubikov lesa, nedovoljeno posekanega lesa v slovenskih gozdovih. So pa na Zavodu za gozdove odkrili, da je v zasebnih gozdovih kar za 46 % večji posek, kot je uradno evidentiran, kar pomeni, da je nezakonito posekano ali ukradeno kar vsako tretje drevo v zasebnem sektorju. Očitno so zasebniki tisti, ki jim vsi kradejo in tega niti ne opazijo in pri njih pravzaprav manjka tistih 1,2 milijona kubičnih metrov lesa. Dejstvo je, kolegice in kolegi, v slovenskih gozdovih je potrebno zagotovi red! Mogoče je s temi spremembami Zakona o gozdovih tudi priložnost, da bo temu res tako. Red v gozdu ne pomeni le odsotnost kraje lesa, pač pa pomeni tudi in predvsem naslednje: red tudi pri vožnjah z motornimi vozili v naravnem okolju, neusmiljeno preganjanje divjih odlagališč in deponij odpadkov, preganjanje sive ekonomije iz gozdov, ne le sekačev in preprodajalcev na črno, vprašati se je treba tudi, kdo so oskrbniki v zasebnih in cerkvenih gozdovih. Slednje naj se vprašajo odgovorni – Zavod za gozdove. Prevoznice so tukaj, Zavod za gozdove, carinska uprava, policija in inšpekcijske službe, od vas pričakujemo, da boste uvedbo tega instituta upravičile. In še nekaj, Republika Slovenija potrebuje bistveno več denarja iz koncesij, iz državnih gozdov. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Braniselj. V imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke ima besedo gospod Jakob Presečnik.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Gospa državna sekretarka s sodelavcema, kolegice in kolegi! Stanje v slovenskih gozdovih in lesnopredelovalni industriji je vse prej kot idealno. O tem se verjetno strinjamo vsi. Po podatkih Zavoda za gozdove naj bi namreč bilo na črno posekanega oziroma neevidentiranega poseka kar od četrtine do tretjine v skupni količini. Zato je vzpostavitev kvalitetnejšega sistema nadzora nad posekom v slovenskih gozdovih potrebna in nujna in ravno to naj bi bil glavni namen predlaganja novele Zakona o gozdovih; z uvedbo tako imenovane prevoznice zagotoviti sledljivost gozdno lesnih sortimentov in na takšen način preprečiti krajo našega največjega naravnega bogastva. S tem se tudi operacionalizira evropsko uredbo o določitvi gospodarskih subjektov, ki dajejo na trg les in lesne proizvode. Naj omenim, da je bil predlagani zakon v zelo podobni obliki, kot je sedaj pred nami, pripravljen že v mandatu prejšnje vlade, vendar ga zaradi različnih okoliščin v Državnem zboru nismo videli vse do letošnje pozne pomladi. Zakon torej uvaja prevoznico za vse gozdno lesne sortimente, ki so naloženi na prevozno sredstvo, s katerimi se ti prevažajo iz gozda v predelovalne obrate doma in v tujini. Prevoznico bo lastniku gozda izdal Zavod za gozdove na podlagi dovoljenja za posek dreves, ta jo bo pred prvim prevozom izročil prevozniku, ki bo na dokument vpisal zahtevane podatke. Tako bo dokument spremljal prevažani les, kar naj bi omogočilo učinkovitejši nadzor s strani gozdarskih inšpektorjev, policije in carine, ki bodo za nadzor nad izvajanjem določb predlagane novele tudi pristojni. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo, da so predlagane spremembe dobrodošle in imajo pravi namen, zato podpiramo vsako prizadevanje za izboljšanje nadzora nad neevidentirano sečnjo v naših gozdovih ter nelegalno trgovino, kar predlagani zakon vsaj delno rešuje. Vendar opozarjamo, da zgolj sprejetje zakona še zdaleč ni dovolj. Ključno bo izvajanje zakona v smislu pogostejšega, kakovostnejšega in učinkovitejšega nadzora s strani pristojnih organov, in sicer v smislu, da se ti ne bodo posluževali inkasantskih ukrepov nad malimi kmeti, ki so hkrati tudi lastniki manjših gozdov in prevažajo les za lastno uporabo, pač pa, da se bo nadzor vršil predvsem nad velikimi lastniki in preprodajalci lesa, ki so najbolj odgovorni za nezakonito izvažanje slovenskega lesa v tujino. Pri tem ne smemo izključiti tudi koncesionarjev, ki upravljajo z gozdovi v lasti države, saj še posebno v teh gozdovih prihaja do neevidentiranega poseka in trgovine. Naj se ustavim še pri kazenskih določbah predlaganega zakona. V Poslanski skupini SLS smo bili šokirani nad prvotno prelagano višino zagroženih glob za kršitelje, ki so segale vse do 150 tisoč evrov. To bi na primer za manjšega kmeta, lastnika gozda, ki pelje nekaj kubičnih metrov lesa iz gozda in pri sebi nima prevoznice, nedvomno pomenilo izgubo kmetije, saj drugače ne bi mogel plačati kazni. Na veliko nesorazmernost med kršitve in predlagano višino kazni je opozorila tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora, zato smo v naši poslanski skupini za sejo matičnega odbora tudi predlagali amandma, s katerim smo želeli zadolžene globe znižati za približno petkrat. Naš amandma žal ni bil sprejet, a se je občutno previsokih kazni k sreči zavedla tudi vladajoča koalicija, ki je s sprejetjem svojega amandmaja k 11. členu zakona znižala prvotno predlagane kazni, ki pa so še v nekaterih delih še vedno nesorazmerno visoke. Kot rečeno, samo sprejetje predlagane novele Zakona o gozdovih še daleč ne bo dovolj za preprečevanje protizakonite sečnje in trgovine v slovenskih gozdovih. Po našem mnenju bo ključni sprejem pravilnika o prevoznici, ki ga zakon predvideva v svojem 4. členu, ter sam program nadzora nad izvajanjem zakona, ki ga bodo morali pripraviti pristojni organi. Predvsem od pravilnika bo odvisno, ali bodo postopki dovolj jasni in dovolj enostavni, da ne bo popolne zmešnjave in nasprotnega učinka. Pri tem pa tudi poudarjamo, da ta minimalna sprememba zakona rešuje samo en segment v problematiki upravljanja z gozdovi in trgovine z njihovimi produkti. Pričakujemo pa od Vlade, da pripravi celovito rešitev in program za reševanje problematike gozdarske in lesarske stroke ter probleme koncesij, ki bo zelo kmalu tudi aktualen. Kljub določenim zadržkov do predlaganih rešitev bomo v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke predlagano novelo Zakona o gozdovih podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala za besedo. Spoštovane in spoštovani! Z novelo Zakona o gozdovih in predlagane rešitve želi Vlada predvsem povečati gospodarsko aktivnost v gozdovih in zmanjšati obseg sive ekonomije. Pri tem je posebno pozornost namenila predvsem dvema vsebinskima spremembama. Za izvajanje evropske uredbe iz oktobra 2010 o določitvi obveznosti gospodarskih subjektov, ki dajejo na trg les in lesne proizvode, se uvaja prevoznica za vse gozdno lesne sortimente, ki so naloženi na prevozno sredstvo ali pri prevozu. S tem dokumentom se zagotavlja sledljivost lesa iz gozda v kupca, in se uvaja sistem potrebne skrbnosti. S prevoznico se skuša tudi preprečiti nezakonito sečnjo v Sloveniji in z njo povezano trgovino, kar je temeljni namen omenjene uredbe. Računsko sodišče Republike Slovenije, Zavod za gozdove Slovenije in Gozdarski inštitut Slovenije so vsi prišli do enake ugotovitve, in sicer da obstaja zelo veliko odstopanje med evidentiranjem in realnim posekom, tam nekje od 26 do 30 %, torej za približno milijon kubičnih metrov lesa razlike. Dajanje nezakonito posekanega lesa ali proizvodov iz takšnega lesa na trg je v skladu z evropsko uredbo prepovedano. Prav tako so podjetja, ki poslujejo zakonito, opozorila, da prevoz gozdno lesnih sortimentov brez kakršnega koli dokumenta pomeni nelojalno konkurenco, posledično pa ni evidentiran prihodek in ne plačilo ustreznih davščin, kar omogoča sivo ekonomijo tako pri delu v gozdu kot v prometu z gozdno lesnimi sortimenti. Zaradi tega bi prevoznica prispevala tudi k manjšemu izvozu hlodovine, ki se iz leta v leto povečuje, in posledično boljšo oskrbo domače lesnopredelovalne industrije z ustrezno hlodovino. Za gradnjo gozdnih prometnic se uvaja možnost graditve brez soglasja vseh lastnikov gozdov. Gradnja gozdnih prometnic je kljub javnemu interesu in sofinanciranju s strani Evropske unije zaradi administrativnih postopkov zelo otežena. V praksi nekaj kilometrov gozdne ceste poteka čez lastništvo 30, 40 ali še več zasebnih lastnikov gozdov. Ker je za izdajo dovoljenja za gradnjo gozdne ceste potrebno soglasje vseh lastnikov gozdov, ki so lastniki gozda na trasi bodoče gozdne ceste, se v praksi izkaže, da lahko pridobivanje teh soglasij traja več let ali pa jih sploh ni mogoče pridobiti. Posledice nezmožnosti gradnje gozdnih prometnih se pokažejo v visokih stroških gospodarjenja in posledično v nekonkurenčnosti, nezmožnosti učinkovitega ukrepanja v primeru požarov, plazov, poplav, bolezni, zatiranju škodljivec in podobno. V Poslanski skupini DeSUS bomo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o gozdovih podprli. Hvala.
Hvala lepa. Poslanska skupina Nove Slovenije, gospa Ljudmila Novak.
Spoštovani! Predlog sprememb in dopolnitev Zakona o gozdovih je prišel v obravnavo v Državni zbor ravno v pravem trenutku. Pred mesecem dni smo na zahtevo Nove Slovenije na nujni seji Odbora za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano razpravljali o boljšem upravljanju z državnimi gozdovi. Ministrstvo za kmetijstvo se je relativno hitro odzvalo z novelo, ki jo tukaj obravnavamo, predlagane rešitve pa v Novi Sloveniji ocenjujemo kot neprimerne in pomanjkljive. Uvedba prevoznega dokumenta, tako imenovane prevoznice, ki naj bi spremljala prevoz gozdno lesnih sortimentov, pomeni novo nepotrebno obremenitev lastnikov gozdov. Predvsem kmetje bi s to ureditvijo bili podvrženi dodatnim birokratskim postopkom, ki bi jim še otežili normalno delo. Ob tem pa ji grozi višji katastrski dohodek pa tudi nepravičen davek na nepremičnine. Očitno je pošten slovenski kmet ponovno, kot je bil šestdeset dolgih let, državni sovražnik številka ena. Upam, da ni tako. Trenutno Vlada dosledno uveljavlja predpise, ki kažejo nezaupanje do slovenskega podeželja in nalaga pretežko breme slovenskemu kmetijstvu. Zaradi navedenega poslanci Nove Slovenije z amandmajem predlagamo, da se prevoznica v prvi fazi uvede samo za gozdove v lasti Republike Slovenije. S tem tudi sledimo revizijskemu poročilu Upravljanje z gozdovi Računskega sodišča Republike Slovenije, ki je za leto 2009 ugotovilo, da obstaja tveganje, da niso evidentirani vsi gozdno lesni sortimenti, ki so bili pridobljeni iz gozdov, s katerimi upravlja Sklad kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije. Če bo naš amandma sprejet, bomo poslanci Nove Slovenije novelo Zakona o gozdovih podprli, v nasprotnem primeru pa bomo glasovali proti. Podprli bomo tudi amandmaje, ki predlagajo, da bodo višine zagroženih kazni sorazmerne s težo prekrška.
Hvala lepa, gospa Novak. Poslanska skupina Pozitivna Slovenija, gospod Branko Ficko. Izvolite.
Predsedujoča, kolegice, kolegi! Zakon o gozdovih prinaša pozitivne spremembe, ne pa še vseh, na katere smo v Pozitivni Sloveniji opozarjali, izhajajoč iz stanja v gozdnem in lesno predelovalnem področju. Res je, da v Sloveniji se po uradnih ocenah vsako leto nezakonito poseka okoli milijon kubičnih metrov lesa, ki gre pretežno v tujino, in to predvsem iz privatnih gozdov. Načinov za preprečevanje te nezakonite prakse, ki je zelo škodljiva predvsem za prihodka državnega proračuna, je več. Po mnenju ministrstva je trenutno najbolj primeren in učinkovit način povečana kontrola prevoznikov gozdno lesnih sortimentov in strožja kaznovala politika v primeru kršitev. Tako novela Zakona o gozdovih uvaja nov instrument za preprečevanje nezakonite sečnje v Sloveniji in z njo povezane trgovine. Z uvedbo tako imenovane prevoznice za vse gozdno lesne sortimente se zagotavlja sistem dosledne sledljivosti lesa iz gozda do kupca. Po našem mnenju to predstavlja orodje za odločen boj s sivo ekonomijo na področju gozdarstva in kar je še pomembneje, ponovno postavlja podjetja, ki se ukvarjajo s prometom in trgovino lesa, v enakopraven položaj oziroma izničuje nelojalno konkurenco na trgu. Ne bo pa potrebna prevoznica za les, namenjen lastni uporabi, seveda v dovoljeni količini. Druga pomembna novost novele predstavlja opredelitev, da je gradnja gozdnih prometnic v javnem interesu. Že leta se namreč v Sloveniji srečujemo z zastoji v gradnji gozdnih prometnic, kljub dejstvu da so le-te sofinancirane z javnimi sredstvi v višini 50 ali celo 60%. Do zdaj je bilo za namene gradnje potrebno soglasje vseh lastnikov gozda, kar je največkrat trajalo več let in v večini primerov je bilo zaradi različnih dednih postopkov neuspešno. Zaradi tega novela zakona predvideva gradnjo gozdnih prometnic s soglasjem lastnikov tri četrtine površine zemljišč na trasi predvidene gozdne prometnice. V Poslanski skupini Pozitivna Slovenija podpiramo tudi dvig glob za kršitelje, ki bodo imele ustrezno destimulativni učinek, ki bo prispeval k uresničevanju glavnih ciljev zakona. Zaradi vsega navedenega bomo seveda tudi predlog zakona podprli, ker bo predvsem omogočil preprečitev nezakonite sečnje in z njo povezane trgovine. Je pa po našem mnenju odprtih še kar nekaj točk, povezanih z gospodarjenjem z gozdovi. Naj navedem. Podrobneje bi morali urediti pravila, skrbnost, pogostost in vrsta pregledov nadzornih organizacij. Ni urejena možnost sodelovanja oziroma izmenjava kadrov, strokovnjakov med Skladom in Zavodom za gozdove kot pomoč pri nadzoru. Ni realiziran sklep Sklada oziroma zahteva po dvigu koncesnin v državnih gozdovih ter s tem izguba sredstev na letnem nivoju najmanj v višini 15 milijonov evrov. Predvsem pa ni urejena delitev interesov v verig gozd–žaga–lesnopredelovalna industrija s ciljem večjega števila delovnih mest, saj tudi ta zakon izvoza hlodovine ne bo preprečil. Tudi akcijski načrt Les je lep po našem mnenju ne zagotavlja cilja delovnih mest in dodane vrednost. Da je les bogastvo kot nafta, iz njega ne izhaja, bojda je les lep za kurjavo. Pripravljali so ga, po našem mnenju, bolj gozdarji kot lesarji, tako da je na tem področju za odgovorne na ministrstvu še ogromno dela. Hvala lepa.
Hvala lepa. Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, gospod Zvonko Lah.
S predlaganim zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o gozdovih gre za manj zahtevne spremembe in dopolnitve zakona ter manj zahtevne uskladitve zakona s pravnim redom Evropske unije. Z uveljavitvijo sprememb zakona bo omogočeno izvajanje uredbe Evropske unije številka 995/2010 z dne 20. oktobra 2010, ki se je začela uporabljati 3. marca 2013, o določitvi obveznosti gospodarskih subjektov, ki dajejo na trg les in lesne proizvode, ter izvedbeno uredbo Komisije Evropske unije številka 607/2012 o podrobnih pravilih v zvezi s sistemom potrebne skrbnosti ter pogostostjo in vrsto pregledov nadzornih organizacij, kot je določeno v prej navedeni uredbi. Predlog novele uvaja tri vsebinske spremembe, in sicer na področju gradnje gozdnih cest, možnost sklepanja dogovorov med Skladom kmetijskih zemljišč in Zavodom za gozdove glede nadzora nad pravilnim izvajanjem koncesij v gozdovih v državni lasti ter ukrepe za preprečevanje dajanja na trg nezakonito posekanega lesa. Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke podpira predlog ukrepov, ki bodo olajšali gradnjo gozdnih cest, se pa pridružuje pomislekom Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora, da predlagana rešitev pušča veliko odprtih vprašanj, ali je gradnja gozdnih prometnic v konkretnih primerih resnično v javnem interesu. Zaskrbljujoč je podatek, da je v Sloveniji letno okoli milijon kubičnih metrov nezakonite sečnje ter posledično zaradi tega tudi izpad državnih prihodkov, zato poslanska skupina podpira prizadevanje predlagatelja, da se to onemogoči in zagotovi sledljivost lesa. Uvedbi prevoznic, ki jih bo izdal Zavod za gozdove poleg dovoljenja za posek ne nasprotujemo. Smo pa mnenja, da bo šlo za velik administrativni zalogaj, ki bo večji strošek administracije, kot bo realni učinek. Nesmiselno se nam zdi uvajati prevoznice za manjše prevoze s traktorskimi ali celo avtomobilskimi prikolicami, ker je v večini primerov les posekan za lasno uporabo. Še posebej pa je nesmiselno za te primere zahtevati hrambo prevoznic pet let, na kar opozarja tudi Zakonodajno-pravna služba. Uredba 895/2010 tudi ne zahteva evidence ter kontrole lesa, ki se rabi za domačo rabo. Nesprejemljive pa se nam zdijo kazni za prekrške in višine glob, ki so nesorazmerne prekršku in škodi, ki lahko nastane tudi v primerjavi z globami iz drugih zakonov o prevozih, na primer Zakon o prevozu nevarnega blaga, zato poslanska skupina predlaga amandma, ki bistveno zmanjšuje kazni, predvsem za posameznike. V poslanski skupini smo mnenja, da bi Vlada lahko za izvajanje obeh EU uredb zagotovila sprejem vladne uredbe in ne bi bilo treba sprejemati tega zakona po skrajšanem postopku in bi se bolj posvetilo spremembi sistemskega zakona, ki naj bi bil v pripravi. Z njim bi poskušali rešiti vse tegobe, ki so se nakopičile, ter tako zagotovili pravno podlago za boljše gospodarjenje z gozdovi.
Hvala lepa. S tem končali s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členih in o vloženih amandmajih. Najprej bomo razpravljali o 4. členu ter amandmaju Poslanske skupine NSi. Želi kdo razpravljati? Izvolite, gospa Novak.
Že prej sem v predstavitvi stališča povedala, da se zdi nesmiselno, da obremenjujemo kmete z nekimi dodatnimi administrativnimi postopki. Verjamemo, da se nepravilnosti dogajajo, še posebej v povezavi s prevozi iz državnih gozdov, in tu je prav, da ima država nadzor, proti tem prevoznicam ne protestiramo. Menimo pa, da bi pa majhnega kmeta dodatno obremenili z nepotrebnimi administrativnimi postopki, zato pač predlagamo ta amandma.
Hvala lepa. Gospa Katarina Hočevar.
Hvala za besedo. Lepo vas prav vse pozdravljam! Tega amandmaja ne morem podpreti iz preprostega razloga, zato ker je 75 % gozdov v Sloveniji v zasebni lasti, 22 % v državni lasti in 3 % v lasti občine. To se pravi, če sprejmemo takšno rešitev, kot ste jo predlagali v Poslanski skupini Nove Slovenije, ne naredimo nič. To je približno tako, kot če bi dejali, da tiste kmetije, ki imajo manj kot tri hektarje, ne potrebujejo upoštevati dobre kmetijske prakse. In recimo, lahko dajo na trg meso brez nadzora in za njih ne velja sistem, kot velja za številčenje in ostale zadeve. Glejte, slovenski gozdovi, mislim, da so zeleno srce Evrope. Samo Finska in Švedska imata več gozda in z njim moramo ravnati skrbno in gospodarno. Nekatere države, sploh Indija in Kitajska se že srečujeta s pomanjkanjem gozda oziroma s primanjkljajem lesno-predelovalnih izdelkov in tudi biotehniška fakulteta ocenjuje, da bo na svetovnem trgu lesa začelo primanjkovati leta 2030. Prav je, da se na ta opozorila strokovnjakov pravočasno odzovemo. Gre dejansko za implementacije evropskih uredb. Kmetijsko ministrstvo si je pač zamislilo, da lahko to implementiramo najboljše tudi na način prevoznice. Bi pa spomnila še na nekaj; decembra lanskega leta smo na Odboru za kmetijstvo sprejeli štiri sklepe. Te sklepe je soglasno sprejela tretjina tega parlamenta, zato ker je bila to skupna seja Odbora za kmetijstvo in Komisije za nadzor javnih financ. Obravnavali smo prav poročilo Računskega sodišča o upravljanju z gozdovi in seveda je tudi Računsko sodišče ugotovilo, da nimamo strategije na tem področju oziroma da to področje zanemarjamo. Mislim, da je ta sledljivost nujna na celotnem območju Slovenije za vse gozdove in zato tega amandmaja ne morem podpreti. Nekateri vašemu predlogu očitajo, da ta amandma nekako predlaga, da zato ker vemo, da so pač cerkveni gozdovi tudi zasebna last [[...]]Mislim, da je tudi katoliška cerkev sigurno na tej strani, da želi, da se na tem področju vzpostavi red in da v bistvu ne podpirajo nedovoljenega poseka, in zato mislim, da je prav, da se prevoznice uvedejo za vse gozdove. Hvala.
Hvala lepa. Izvolite, gospod Kavtičnik.
Hvala lepa. Tudi sam tega amandmaja ne morem sprejeti, zato ker – poglejte, ko začnemo nekaj sistemsko reševati v zakonu, se spet pojavlja, da želimo nekoga izvzeti. Čeprav govorimo, da smo Slovenci pošteni – pa verjamem, da so kmetje pošteni in da je veliko ljudi poštenih –, kljub temu opažamo, da je milijon, lahko tudi več, kubičnih metrov lesa neopravičeno ali na črno posekanega. S tem pristajamo na to, da ugotavljamo, da je v Sloveniji precej ljudi, ki na nepošten način pridobiva sredstva. S tem goljufajo državni proračun. Istočasno pa se takrat, ko se na črno poseka, za seboj pusti veliko lesa oziroma odpadka, ki lahko povzroča porast lubadarja. Na to smo že opozarjali in na to opozarjajo tudi tisti, ki imajo pregled nad gozdovi. Pojavlja se tudi, da se ta les oziroma ta gozd seka na področjih, kjer lahko povzroča plazove. In to je tudi nekako pojav v naših gozdovih in na našem terenu. Zato je prav, da se z zakonom, ki je pred nami, posega v ta del in da se želi urediti tudi to področje. Zato bom seveda nasprotoval temu amandmaju, ki ne vnaša dodatnega urejanja tega področja.
Hvala lepa. Gospod Ficko, izvolite.
Lep pozdrav vsem skupaj! Tudi jaz ne morem tega amandmaja podpreti, ker v nasprotnem je ta zakon brezpredmeten, da bi prevoznica veljala samo za državne gozdove. V državnih gozdovih se res les seka nedovoljeno, se pravi, se krade. V privatnih gozdovih pa dajejo v promet blago, ki ni evidentirano, ki nima dokumentov, ki nima te tako imenovane prevoznice in na osnovi tega ni plačil dajatev, ker ni vhodnega dokumenta prvemu kupcu. Zaradi tega je ta zadeva v privatnih gozdovih nujno potrebna. Druga zadeva. Kot je prej že kolegica Katarina povedala, država ima v lasti smo 20 % gozdov, ostalo so zasebni lastniki, in kmetje predstavljajo najmanjši delež v tej strukturi. In pri teh privatnih lastnikih gre za zasebne gozdove, gre za komplekse gozdov, tudi cerkva, ki se sploh ne ukvarjajo s kmetijsko dejavnostjo. Prevoznica kot dokument mora biti za vse, za državne gozdove, predvsem pa za privatne gozdove, da dobimo sledljivost. Kot sem že prej omenil, zaradi prevoznice ne bo nič manj izvoza hlodovine v tujino, za to bodo potrebni še drugi ukrepi v verigi gozd, žag, lesno predelovalne industrije in tako naprej. Tega amandmaja ne morem podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo je želela še državna sekretarka, gospa Tanja Strniša.
Hvala za besedo. Dovolite mi, da ponovim, da sedanja Uredba o koncesijah za gozdove v državni lasti določa sistem sledljivosti na način, da mora biti vsak hlod iz državnega gozda označen s pribito ploščico, na kateri je koda. Preden se ta les odpelje iz gozda, mora biti po elektronskem sistemu sporočeno v informacijski sistem sklada, kaj se vozi iz državnega gozda. Tako da je sistem sledljivosti za državne gozdove že vzpostavljen. Kar se tiče pa zasebnih gozdov, bi pa želela poudariti, da po naši oceni pri sistemu vendarle ne gre za pretirano administrativno breme. Namreč, evropska uredba nalaga vsakomur ne glede na velikost, vsakemu lastniku, vsem 460 tisoč lastnikom, da morajo zagotoviti sistem potrebne skrbnosti. Kar pomeni, da morajo pet let hraniti vse informacije o tem, za vsak les, ki so ga prodali, o dokumentu, ki izkazuje, da je les zakonito posekan, se pravi o odločbi, in potem kam se je vozil in komu je bil prodan. Se pravi, mi smo s tem sistemom prevoznic želeli olajšati delo lastnikom na način, da že takrat, hkrati ko dobi odločbo –odločba velja za posek, pet let –, dobi vsak lastnik še potrebno število prevoznic, na katerih je že predtiskana številka odločbe in ime lastnika. In ko pride kadar koli v teh petih letih do faze, da se ta les pelje iz gozda do kupca, prevoznik izpolni datum, uro in kaj vozi, zaradi tega da če ga kontrola ustavi, lahko v vsakem trenutku na zelo enostaven način dokaže, da prevaža zakonito posekan les. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Ljudmila Novak.
Ker nisem članica Odbora za kmetijstvo, pa nadomeščam našo poslanko, ne vem, kako je šla razprava na odboru. Rekla bi pa nekaj o gospodarnem ravnanju. Prepričana sem, da kmetje, gospodarji veliko bolj skrbno ravnajo z gozdom kot pa tisti, ki delajo v državnih oziroma skrbijo za državne gozdove. Ne nazadnje o tem govori tudi poročilo Računskega sodišča, ki ugotavlja nepravilnosti predvsem pri prodaji pri poseku lesa v državnih gozdovih. Tista glede cerkve pa je bila malo pod pasom, gospa Katarina. Predvsem sem govorila o kmetih, s katerimi smo se na terenu pogosto srečevali. In prav kmetje so izražali to skrb, da bodo imeli sedaj še novo delo s temi dokumenti. Ob tem, da je Slovenija 60 % poraščena z gozdom, sem prepričana, da slovenskega lesa ne bo tako kmalu zmanjkalo. Seveda pa moramo skrbno z njim ravnati in zato je strategija, kako bomo ravnali z lesom v prihodnje, izredno potrebna in pomembna. Ko sem obiskala nekatere slovenske žage in kmete, so me opozorili predvsem na to, da v Sloveniji celo premalo sekamo. Videla sem velike hlode z velikimi luknjami v sredini, ker so bila drevesa prepozno posekana. Problem je širši, poleg tega da les odvažamo, poleg tega da ga premalo predelamo v Sloveniji, in s tem se tudi naša lesna industrija vedno bolj krči. Torej, problemi so tudi drugje. Strinjam pa se, da je treba zagotoviti večji pregled nad tem, kaj se dela v državnih gozdovih. Samo zaradi tega, ker smo pa želeli ustreči tudi kmetom, ki se bojijo dodatnih administrativnih ukrepov, smo predlagali ta amandma.
Hvala lepa. Želi razpravljati še kolega poslanec iz Poslanske skupine Pozitivne Slovenije? Izvolite.
Ja, želi kolega poslanec iz Poslanske skupine Pozitivne Slovenije. Na eno stvar bi se samo odzval. Nimam težav s tem amandmajem, kolega Ficko je dobro to argumentiral. Meni osebno je vseeno, če gre za zasebne ali državne gozdove, narobe je v obeh primerih, in prepustnica je edina možnost sledljivosti in zmanjšanja te škode. Nekaj drugega sem želel povedati. Enačimo gozd z lesom; ves čas gozd, les in ta vrednost in to. Kar je zdaj kolegica Novakova povedala, da so našli en hlod, ki je bil znotraj votel [[...]]To drevo je domovanje nekih vrst, po katerih se tudi mi uvrščamo v vrh Evrope, govorim o biodiverziteti. Se pravi, če gledamo gozd zgolj s tega vidika, koliko kubikov, milijon kubikov, nimam težav s tem, to je treba pač regulirati na določen način, ampak ta les, o katerem govorite, če ga malo bolje pogledate, ima veje in listje gor in veže kak ogljikov dioksid, naredi malo kisika. Se pravi, gre za neko multiplicirano škodo, ki se napravi s to tako imenovano črno sečnjo, zato tudi sankcije, ki so predvidene, osebno podpiram, to je že kolega prej povedal. Hvala.
Hvala lepa, gospod Dragan Bosnić. Še kdo k prvemu amandmaju oziroma 4. členu. Če ne, zaključujem razpravo k temu členu. Prehajamo na naslednji člen in amandma, in sicer je to 11. člen ter amandma Poslanske skupine SDS. Želi kdo razpravljati pri tem členu? Izvolite, gospod Lisec.
Hvala. Lep pozdrav, gospa podpredsednica, spoštovani iz ministrstva, kolegi in kolegice, ki še vztrajate! Pri 11. členu se ukvarjamo s kazenskimi določbami, predvsem na področju te prevoznice, ki jo v skladu z evropsko uredbo uvajamo v našo nacionalno zakonodajo. Za začetek moram reči, da ko govorimo o prevoznici in o teh globah, ki so poglavitna rdeča nit tega zakona, smo bolj papeški od papeža oziroma bolj evropski od Evrope, kjer se pa na drugi strani zdi, da predvsem z višino glob in pa tudi s tem, kako na široko zajamemo prevoznico, da gremo bolj v nek lov na čarovnice, kjer bodo mali kmetje zelo močno udarjeni oziroma bodo morali pri vsakodnevnem življenju oziroma pri ukvarjanju z gozdovom gledati na to, ali bodo imeli pri sebi nek papir, ne pa na svojo varnost. Resnično mislim, da je ta zakon popolnoma nedomišljen, nedodelan, tudi deloma neizvedljiv v praksi. Mislim, da se boste s tem slej ko prej srečali. Zakaj? Mislim, da ko boste imeli zakon sprejet – upam, da si ga bodo vsi uradniki na ministrstvu temeljito prebrali, in videli boste, da je čim prej treba spremeniti celoten zakon o gozdovih, ne samo to, o čemer danes govorimo, in ga narediti bolj življenjskega. Kot sem že rekel, s tem zakonom, kljub temu da ga skušamo s tem amandmajem narediti malo bolj življenjskega in malo bolj v korist slovenskega kmeta, gremo v popolnoma napačno smer. Strinjam se s predhodnico ko je rekla, da je ta zakon v nasprotju z antibirokratizacijo Slovenije. S to prevoznico bodo imeli kmetje veliko več dela kot pa nekih pametnih rešitev. Strinjam se, da moramo zagovarjati sledljivost, nek red v gozdovih ne glede na to, ali so državni ali pa zasebni, in da je treba izkoreniniti sivo ekonomijo. Ampak, spoštovani predlagatelji zakona, mislim, da se greste s tem zakonom, kar sem že rekel, en lov na čarovnice. S terena, od koder prihajam, poznam tako male gozdarje, velike gozdarje, koncesionarje, male kmete, velike kmete in moram reči, da je slovenska praksa takšna, da bodo tisti, ki so veliki koncesionarji, ta zakon z lahkoto obšli, brez skrbi. Mislim, da ne bodo imeli nobenega problema, da bi se šli politiko gozdovanja tako, da bodo te zakone obšli, da jih globe ne bodo niti malo prizadele oziroma niti doletele. Manjši kmetje pa, kot sem že rekel, glede na to, da morajo imeti prevoznico pet let [[...]]Veste, kaj je pet let v neki dobi nekega kmeta! Predstavljajte si nekega podeželskega kmeta, ima dva, tri hektarje gozda in se spomni, da bi si šel enkrat na leto narediti ozimnico oziroma po les v svoj gozd. In potem, če ne bi imel te prevoznice na tem traktorju oziroma traktorski prikolici oziroma zadnjič smo celo dejali v gozdarski prikolici, bo dobil takšno kazen, da ga bo verjetno slej kot prej zadela kap. Strinjam se, da smo na odboru kolikor toliko skušali, vsaj na predlog SDS in pa kolegov iz Nove Slovenije, malo ublažiti te globe, ki jih je prinesel zakon, ker tisto, kar je bil prvi predlog zakona, ki ste ga prinesli v Državni zbor, je bil umor slovenskega gozdarstva. Mislim, da nihče pri zdravi pameti ne bi skušal iti v gozd posekati kakšno drevo in ga potem pripeljati domov. Mislim, da bi vsak kmet raje gozd posekal, kot pa se ukvarjal s tem, ali bo imel prevoznico ali se bo kdaj zmotil ali pa napisal karkoli napačnega na to prevoznico in plačal takoj velike globe. Saj pravim, mislim, da je pet let popolnoma nesmiselno. Bodimo praktični, dajmo si pet let sledljivosti delovanja kot politiki ali pa uradniki na posameznih ministrstvih, tudi na ministrstvih, ki pripravljajo takšne in podobne dokaj nesmiselne predloge, pa boste videli, kdaj nas bodo ljudje povprašali po našem zdravju in rekli, da smo pred štirimi, petimi leti rekli to in to, ko bomo mi že pri čisto drugih zadevah. Ampak, saj pravim, en preprost slovenski kmet pa mora prevoznico obdržati kar pet let. Ne bom se spuščal v to, da je to še en zakon, ki je paradigma te vlade. Novi davki oziroma višji davki, višje dajatve, višje takse, v tem primeru tudi višje globe, so nenormalno visoki. Ta amandma je še en korak k temu, da zakon – ker verjamem, da ga boste kolegi iz koalicije potrdili – naredimo malo bolj življenjski, malo bolj humani. Že na odboru sem povedal, da je ta zakon popolnoma neprimerljiv z ostalo zakonodajo na področju kazenskih določb, če veste, da je za prevoz nevarnih snovi kazen tisoč evrov, mi pa smo se tukaj poigravali celo s številko 100 tisoč evrov za določanje kazni. Celo tako je, da če je manjša kazen, se lahko inšpektor na licu mesta po neki prosti presoji, kot sem zadnjič rekel, na lepe oči odloči za višjo kazen kot tisto osnovno kazen. Tako da ta zakon je, moram se strinjati z mnenjem Zakonodajno-pravne službe na marsikaterem področju, zelo luknjast. Že sama Zakonodajno-pravna služba je rekla, da obstaja možnost ustavne presoje, predvsem kar se tiče prometnic in odškodnin posameznim lastnikom gozdov. Resnično upam, da se bo vlada, ko bo pripravljala nov zakon, ki ga obljublja, poigrala s kazenskimi določbami in na podlagi te prakse videla, da so te kazenske določbe v nebo vpijajoče, da izstopajo od drugih zakonov. Na to vas je tudi opozorila Zakonodajno-pravna služba, ki je rekla – ne govorim samo o vas, govorim o vseh ministrstvih, o vseh vladah –, da imajo pri kazenskih določbah občutek, kot da včasih skačemo iz eno v drugo skrajnost, v tem primeru smo na tisti najvišji skrajnosti, ki jo slovensko podeželje oziroma slovenski kmet še lahko zastopa. Z vsem spoštovanjem, kolegi iz ministrstva, verjamem, da zasledujete to sledljivost, upate na neke visoke cilje, kaj bo ta prevoznica prinesla tudi s strani finančnega vira, ampak resnično upam, glede na to, da ste predstavniki Ministrstva za kmetijstvo, da bi malo bolj poskrbeli predvsem za kmeta posameznika, kot sem rekel, ker tisti večji bodo tako slej ko prej našli neko pot, da bodo ta zakon in te globe obšli. Moram reči, da sem bil tudi zgrožen na odboru, ko so posamezni poslanci oziroma je nek dotični poslanec s strani koalicije govoril o tem, da je treba prevoznice uvesti in tudi tako visoke globe vpeljati. Zakaj? Zato, ker je dobil informacijo, da posamezni hlodi stanejo tudi 100 tisoč evrov. Če bi posamezen hlod stal 100 tisoč evrov, bi pričakoval, da bi bile globe take, kot so bile prvotno v zakonu. Moram reči, da tisti dan, ko sem se po seji odbora peljal domov, sem dobil kar nekaj klicev, ali grem mogoče domov v gozd – sam nimam gozda, tako da nimam s tem problema – oziroma ali grem iskat kakšen hlod, ki je vreden 100 tisoč evrov, da ga čim prej spravim v promet, preden pride ta prevoznica, pa da lahko še kaj zaslužim. Skratka, amandma vsaj deloma rešuje slab, nedodelan in nezdružljiv zakon v praksi. Moram reči, da me ta zakon spominja na tisto pogovarjanje, ki smo ga imeli kar nekajkrat v Državnem zboru, predvsem v teh treh mesecih, to je vprašanje katastrskega dohodka, ko smo pet minut do dvanajste reševali vprašanje katastrskega dohodka. Pred dvema letoma ste nekaj sprejeli na ministrstvu, zdaj pa smo reševali, da naj bi slovenskega kmeta še s katastrskim dohodkom uničili. Upam, da bodo tudi predstavniki koalicije podprli ta naš amandma, da s tem vsaj deloma rešimo ta zakon, čeprav moram reči, da je procedura taka, da ne moremo vsepovsod vlagati amandmajev. Vendar tiste debate glede velikosti debla, kaj lahko sploh domov pripeljemo, kje se konča oziroma začne 10 centimetrov, upam, da bodo tu inšpektorji in kmetje zelo iznajdljivi. Tudi vprašanja oziroma debate, ki smo jih imeli zadnjič glede traktorske prikolice – člani Odbora za kmetijstvo gremo, mislim, da konec avgusta na sejem v Gornjo Radgono, kjer boste videli, kako velike so lahko prikolice ali pa kako majhne in podobno. Tudi na tem področju je zakon nedodelan. Tudi učinek v zvezi s prometnico in soglasjem, ko smo celo dvignili z dveh tretjin na tri četrtine, se mi zdi nepraktičen, neživljenjski. Zato kot napotek pripravljavcem, ko boste celovito pripravljali nov zakon, resnično razmislite, kaj je najbolj praktično, najbolj življenjsko, ker se mi zdi neumno v zakon nekaj dajati, kar potem ne pije vode. Morda za zaključek. Nekaj razpravljavcev je pri prejšnjem členu razpravljalo in sem imel občutek, kot da so slovenski kmetje lopovi. Moram reči, da nimam statusa kmeta, ampak verjamem, da je kakšen kmet lopov, tudi vsak voznik ni povsem čist, vsi včasih prekršimo cestnoprometne predpise, ampak to ne pomeni, da smo vsi divjaki, prav tako tudi niso vsi kmetje lopovi. Zato resnično upam, da boste, kolegi iz koalicije, pomagali nam in vsem tistim, ki predlagamo ta amandma, da ga boste podprli in s tem vsaj deloma naredili ta zakon življenjski. Toda, ker verjamem, da boste sledili svojim šefom, boste ta zakon naredili popolnoma neizvedljiv, neživljenjski, in osebno ga tudi ne morem podpreti. Hvala.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati o 11. členu? Gospod Zvonko Lah, izvolite.
Hvala lepa, za besedo. Najprej me je zmotilo izvajanje gospoda Branislja, ki je rekel, da je približno milijon 200 tisoč kubikov lesa ukradenega. Moram povedati, da če je nekdo posekal les v lastnem gozdu, pa prej ni pridobil odločbe, ni državi ukradel lesa, ampak je naredil prekršek, ker ni imel dovoljenja za posek lesa. To je velika razlika. Rad bi povedal, ko smo že pri teh kaznih, za tiste, ki ne poznate sistema, da Zavod za gozdove izdela gozdnogospodarske načrte za posamezne revirje za dobo 10 let in je zelo pomembna v teh gozdnogospodarskih načrtih tudi količina lesa v kubičnih metrih, ki se ga lahko poseka v tem obdobju, kar gozdarji imenujejo etat, in da ni preveč lesa posekanega v naših gozdovih, predvsem v privat gozdovih, vendar premalo. V povprečju se doseže nekje 60 % teh etatov, cilj pa je, da se popolnoma realizira ta etat, ker se s tem doseže zastavljene cilje z gozdnogospodarskim načrtom. Optimalno bi bilo, da se poseka vse tisto, kar je z gozdnogospodarskim načrtom določeno, in to je najboljše gospodarjenje z gozdovi. Vendar se še daleč ne doseže tega. Res je, da je v državnih gozdovih sledljivost lesa, kot ga predvideva evropska uredba, že sedaj dosežena. Tam verjetno ni kakšnih velikih prekrškov, problem je predvsem v tistih gozdovih v privatni lasti, ki pa nimajo prevoznic, nimajo dokumentacije, pa je poseg izvršen predvsem za prodajo. To je večina tistih lastnikov, ki imajo večje količine gozda, niso kmetje in tudi cerkev je med njimi, in sledljivosti tega lesa ni. Evropska unija, kakor sam razumem to uredbo, zahteva sledljivost, da se ve, kje je bilo posekano in kam gre, predvsem zaradi razno raznih malverzacij. Vendar smo šli s tem zakonom tako daleč, da zahtevamo prevoznice tudi za tiste male poseke za lastno porabo, ki jih pa evropska uredba ne zahteva, niti kontrole lesa niti evidenc glede poseka. Seveda pri nas že velja zakon, da moraš na Zavodu za gozdove dobiti odločbo o poseku, kjer daš parcelno številko in Zavod za gozdove pogleda v gozdnogospodarski načrt, kakšen je za tisto območje etat in v kolikšni meri ti lahko potrdi. Niti ni nujno, da ti gre Zavod za gozdove odkazati. Lahko se samo določi, koliko kubičnih metrov na tej parceli lahko posekaš. Se pravi, Zavod za gozdove izda odločbe, koliko se lahko poseka in na osnovi teh odločb je težko določiti, koliko je bilo na črno posekanega, ker evidence enostavno ne obstajajo, do sedaj ni bilo prevoznic. To je samo neka predpostavka, koliko lesa je na črno posekanega. Mi smo šli tako daleč, da zdaj določamo tudi za male kmete, za lastno porabo, za kurjavo ali paza stavbni les, ki ga vsak posameznik rabi, da mora dobiti prevoznico, pa ne samo za gozdove, tudi tam, kjer zraste drevo, ki ni v gozdu. Ne sme ga brez prevoznice peljati, če je debelejše od 10 centimetrov. Če pelje s traktorsko prikolico, z motokultivatorjem, z avtomobilsko prikolico – če je nad 10 centimetrov, je treba imeti prevoznico. Vemo, da imamo predvsem starejše kmete – povprečna starost slovenskega kmeta je 60 let –, da takšne stvari delajo starejši ljudje, 70, 80 let, in da če bo pozabil prevoznico, bo prebiral in z metrom meril, da je ta pa več kot 10 centimetrov in tega ne sme peljati, bo šel jutri iskati, ko bo dobil prevoznico. Moral bo iti po prevoznico, čeprav ne rabi odločbe, ker je drevo zraslo na travniku, na neki meji. Določene vrste dreves v parih letih presežejo deset centimetrov. Recimo, akacija ali podobno. Tako daleč smo prišli in kazni imamo tako visoke, da bo tisti ubogi kmet, ko bo peljal z avtomobilsko prikolico nad 10 centimetrov debelo, par kilometrov do doma, lahko ob svojo pokojnino, če bo mogoče kakšno krepko rekel tistemu cariniku, policaju ali inšpektorju, ko se bosta srečala. Vso pravico mu ima vzeti pokojnino po tem zakonu. To dokazuje, da smo bolj papeški od papeža. Evropa zahteva eno, mi gremo pa v skrajnost. Minister za kmetijstvo je zadnjič za nas izjavil, zakaj strašimo ljudi zaradi katastrskih dohodkov, zaradi davka na nepremičnine. Ne strašimo, s tem zakonom ljudi ustrahujemo, to je bila politika od leta 1945 naprej. Ustrahujemo, da bo človeka strah, da bo požagal neko drevo na meji, ki mu dela škodo, in ko ga bo peljal domov, da bo ob svojo pokojnino. Tega ne razumem. Zakaj ne moremo določiti, zakaj gremo potem v takšne skrajnosti? Zato smo v naši poslanski skupini predlagali, da se kazni bistveno znižajo. Če nekdo na avtomobilski prikolici pelje les v vrednosti niti 100 evrov ne, bo plačal kazen par sto evrov. Čemu je to potrebno? Zavod za gozdove nima denarja, da bi šli njihovi strokovnjaki na teren. Tukaj sem dobil eno pisanje, kjer se je eden od dolgoletnih delavcev v gozdnem gospodarstvu slikovito izrazil. Bom kar prebral: "Ni namreč daleč dan, ko se bodo strokovni delavci Zavoda za gozdove na teren vozili s kolesi in se na poti srečevali s svojimi kolegi, zaposlenimi v izvajalskih organizacijah, ki se po terenu prevažajo z dragimi terenci." To se zdaj dogaja. Gozdarji nimajo denarja, da bi šli na teren, koncesije iz državnih gozdov pa so tako nizke, da tisti koncesionarji praktično bogatijo. Če ne, potem pa so nesposobni pri takšni koncesiji in pri takšni trenutni ceni lesa. In lahko se smejejo – Tistih 25 gozdarjev, ki je zaposlenih na Skladu kmetijskih zemljišč za kontrolo posekanega lesa v državnih gozdovih, v primerjavi s tistimi, ki delajo na Zavodu za gozdove, vsi visoko kvalificirani, z visoko izobrazbo, za 800 evrov, brez povračila stroškov za prevoze na teren. Ne vem, tudi Vlada v tem rebalansu proračuna, čeprav smo veliko razpravljali na odboru, ni zagotovila dodatnih sredstev – mislim, da rabi 2,5 milijona Zavod za gozdove, da bi lahko normalno delal. Po drugi strani sprejemamo takšne zakone, s katerimi hočemo ustrahovati male kmete, male lastnike. Poleg tega pa se nam je Slovenija zarastla od leta 1945 od 35 % na 60 %. Po drugi strani jamramo, koliko smo izgubili kmetijskih zemljišč, da imamo 800 kvadratnih metrov na prebivalca, pol manj, kot je povprečje evropskih skupnosti. Kar se nam je zarastlo! Ampak mi smo šli v sprejetje nadomestila za spremembo kmetijskih zemljišč v gozdna, da bomo zaračunavali ne vem kakšna nadomestila za pozidavo, investicij ni več, pozida se ne, ampak izgubljamo pa še vedno kmetijska zemljišča, ker se zaraščajo, ne naredimo pa nič. In s tem zakonom tega ne bomo pospešili, še dodatno ljudi silimo k temu, da se bo še več zarastlo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati k 11. členu? Gospod Tanko, izvolite.
Hvala lepa za besedo. V razpravi se bom bolj omejil na kaznovalni del, na kazni. Kazni morajo biti praviloma takšne, da imajo nek vzgojni namen, ne morejo pa biti kazni takšne, da so uničujoče, razen morda v kakšnih izjemnih primerih. V tem primeru, ko ste sprejeli dopolnjen predlog zakona, so kazni uničujoče. Kajti, zgornja meja kazni je najmanj desetkratnik vrednosti prevoženega blaga na največjem kamionu. Desetkratnik! 50 tisoč evrov je desetkratnik tistega, kar pelje največji gozdni kamion po vrednosti blaga. Če poznate še kakšen primer v tej državi, kjer se je to dogodilo in predpisalo – poznate še kakšen primer? Jaz vem, da ga ne. Če bi takšne kazni veljale za kazniva dejanja v bančništvu, če bi take kazni veljale za kazniva dejanja na katerem koli drugem področju, potem bi razumel, ampak teh kazni, tako visokih, tako visoko predpisanih, ni nikjer drugje. Ga ni prekrška v tej državi, kjer bi bila predpisana najmanj desetkratnik tistega, kar je tam narejeno kot prekršek. Drugo, kar vzbuja strah, je tehnologija dela, ki smo ji priča. Nedavno smo bili priča, ko sta dva, so trije državni uradniki zlahka dobili gradbeno dovoljenje za legalizacijo črne gradnje. Bivši minister, ki je odstopil, je dobil v nekaj dnevih državni certifikat, da tisto, kar ima, ni črna gradnja. Sedaj beremo o dveh drugih državnih uradnikih, ki sta zadevo legalizirala. Zraven v istem območju je bila pri neki stari gospe z objektom, ki je star že 40 let, dosežena pa rušitev. Opozarjam na to, da smo pri tem, ko neke stvari predpisujemo in ki jih potem tudi izvajamo, izjemno dvolični. Če je kazen 50 tisoč evrov sorazmerna s prekrškom, potem bi pričakoval, da bo to nekdo argumentiral, da je to res. Pa ni. Nemogoče je argumentirati, da je 50 tisoč evrov sorazmerno s storjenim prekrškom. Res da gre iz naših gozdov lahko veliko na črno prodanega blaga, ni pa vse posekano črno. Lahko se ga pa na tak način odvzame iz gozda. Govorite milijon kubikov. Milijon kubikov je po najboljši oceni vrednih približno 50 milijonov evrov, če je 50 evrov povprečna cena tega milijona kubikov. Gospa bo vedela, da ni povprečna cena gozdnega sortimenta od milijona kubikov 50 evrov, je nižja. Izračunajte, koliko je tistih, ki se jih zaloti in se izreče največja globa, da to poplača. Samo tisoč oseb rabiš dobiti, tisočim kmetom boš izrekel najvišjo kazen in boš pokril praktično vse, kar je ukradenega v tej državi, tako imenovano ukradenega. Saj ne drži, da je to res. Mislim, da na takšen način zastaviti reševanje tega problema je nenormalno, nemogoče. Vi veste, da marsikakšna kmetija ni vredna 50 tisoč evrov na podeželju. Kmetija! Ne pa tistih nekaj kubikov na kamionu. Kmetija ni vredna 50 tisoč, je ne moreš prodati. Vi pa pripisujete tako kazen. Koliko je pa ljubljanski župan plačal kazni po desetkratniku storjenega prekrška ali kakšen drug župan? Tudi sam sem bil župan. Ste predpisali kakšno tako kazen, desetkratnik? Nikjer. Še nekaj, tudi za drug primer. Sedaj imamo primere, ko boste kaznovali solatarje, ki na tržnicah prodajajo blago, ki ni ustrezno označeno, gre pa za kmetijske proizvode. Slišim, da boste tudi tam izrekli enormne kazni. Se pravi, proti ljudem, ki predstavljajo neko skupino, bolj mejno kot ne, v tej družbi. Za njih boste predpisali enormne kazni. Tudi tam bo najbrž 50 tisoč evrov kazen za nekoga, ki ga boste dobili, če bo prodal gajbico blaga, ki ne bo sledljiva. Tako kot tukaj. To je nenormalno, to je neživljenjsko, to je necivilizirano, da se s takšno kaznijo nekoga uniči na način, da izgubi premoženje. S takšno kaznijo nekdo izgubi premoženje, zato ker kazni ne bo mogel plačati. In zato vam predlagam, da sprejmete naš amandma, da vzpostavite nadzor nad tem, ker resursov za nadzor je pa dovolj v tej državi in tudi dobro plačanih. Tistih, ki bi to morali narediti, je dovolj in bi že zlahka do sedaj izvajali te določbe zakona, ne da zdaj ugotavljamo, kako je treba nekoga penalizirati, plačal bo pa tako samo tisti najmanjši, ki se ne more braniti. Te zadeve vzpostavite. Ampak predlagam, da najprej začnemo s kaznimi, ki so vsaj približno normalne. Tudi to, kar smo mi predlagali, maksimalna kazen 5 tisoč evrov je več, kot je vrednost največjega kamiona, ki ga boste ustavili. Tudi to je več, 50 tisoč evrov je pa več ali manj za vsak kmetijo povprečno več, kot je vredna. Po tistih hribih približno štiri hektarske kmetije z objekti vred ne prodate za 50 tisoč evrov, ker kupcev ni in delavcev tudi ne. In s tem boste samo še dodatno uničili podeželje. Po mojem mnenju mora biti kazen primerna prekršku, sorazmerna prekršku, ne pa uničujoča. In to, kar je sprejeto v tem dopolnjenemu predlogu, je uničujoče. Kljub temu da se je znižalo, je še vedno uničujoče. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Kavtičnik, izvolite.
Hvala lepa. No, saj poštenim ljudem se ni treba bati, da bi kazni lahko vplivale na njihovo življenje, se pa strinjam in podpiram večino tega, kar je kolega Lah dejal. Se vidi, da se spozna na materijo in seveda je treba tako reševati zadevo in problematiko, kot jo je tudi opisal. Prepričan sem, da je temu sledilo tudi ministrstvo, zato bom z veseljem prisluhnil, kaj bo ministrstvo dejalo oziroma predstavnik ministrstva, zakaj so predlagali takšne kazni. Eno od vodil je verjetno to, da je velik porast črnega poseka v naši državi. Sigurno je treba tem ljudem, ki želijo na takšen neprimeren način priti do sredstev, do bogastva morda tudi – kajti, zasledil sem tako na terenu kot med ljudmi, ki to govorijo, da je veliko ljudi neupravičeno obogatelo. Zato je treba tem nepridipravom stopiti na prste. Seveda je pa treba pogledati, kaj bi se s takšno kaznovalno politiko zgodilo takšnim kmetom, ki imajo morda manj lesa, manj imetja in so v letih, ko ne sledijo tej zakonodaji in ne bi mogli potem plačati teh kazni. Pričakujem pa, da bodo ljudje začeli razmišljati o tem, kaj je prav in kaj ni prav in se ne bodo posluževali neupravičene sečnje. Zato bom z veseljem prisluhnil predlagatelju, kaj jih je vodilo, da so izrekli in predlagali takšne kazni. Hvala.
Gospod Tanko, imate repliko? Izvolite.
Hvala lepa. Poglejte, v tem predlogu bo nekdo plačal 50 tisoč evrov kazni, če bo vozil brez prevoznega dovoljenja, se pravi, brez prevoznice ali pa bo ta nepopolna. Koliko kazni plača tisti, ki vozi brez vozniškega dovoljenja, pa ga ima doma, ga je pozabil doma ali pa ga nima? Ali tudi v primeru, ko nekdo vozi brez vozniškega dovoljenja, plača 50 tisoč evrov kazni? To je vprašanje, govorim o sorazmernosti. Noro je, če je nekdo pozabil doma prevozni dokument, en kmet, 70-letni možakar, ki je šel nekaj posekati in je dobil nek gozdni sortiment na negozdni površini, ki je več kot deset centimetrov debel, in bo plačal takšno kazen. Ali se vam zdi to normalno? Tisti, ki se pa vozi brez vozniškega dovoljenja ali pa brez prometnega dovoljenja, lahko posledično govorimo tudi o žrtvah, pa ne bo nikoli plačal 50 tisoč evrov kazni, ogrožal bo pa vse v prometu. Ta zaradi tega tovrstnih ogrožanj ne povzroča. Ko govorimo o sorazmernih ukrepih, o sorazmerni kazni, imejmo v mislih tudi to. Kot je tisti primer, ki je povzročil tri smrtne žrtve – ali bo tisti plačal 50 tisoč evrov kazni, zato ker je vozil brez vozniškega, ker je vozil tehnično neprimerno vozilo? Ne bo. Bo sicer šel v kazenski postopek, kot bi šel lahko v tem primeru, ampak takšne kazni pa ne bo nikoli plačal. In o tem govorimo. Imejmo pred seboj sorazmerni ukrep za sorazmerni prekršek in ne neke enormne kazni, zastrašujoče kazni, v konkretnem primeru pa je lahko nekdo samo dokument pozabil. Ker če ga dobijo pri prevozu brez dokumenta, je kazen avtomatska. Tukaj ni nobenih pogojnih okoliščin. Pa ga lahko ima doma, samo s seboj ga nima. In samo o tem govorimo.
Hvala lepa. Ne, repliko na repliko ne morete. Saj boste potem lahko razpravljali. Najprej gospa Novakova, potem se je pa tudi državna sekretarka javila k besedi.
Tudi mene zanima, kdo si ji omislil tako enormno visoke kazni. Kot da so slovenski kmetje res neki baroni, ki služijo na vsakem koraku. Ker tudi sama živim na kmetiji, vem, kako je treba od jutra do večera delati pravzaprav za samooskrbo in za malo dobička. In slovensko kmetijstvo ima veliko problemov. Vemo, da so lastniki kmetij po navadi starejši ljudje, ki nikakor tega ne bodo mogli plačati in bodo res lahko za to zastavili svojo kmetijo, da imamo problem mladih gospodarjev, ki ne bodo hoteli prevzeti kmetije, ker bodo morali s tem prevzeti poleg dela še ogromno stroškov. Nedavno sem govorila s starejšim kmetom, ki je želel prepisati kmetijo sinu, pa pravi, da je ne mara, ker bo plačal samo visoke davke poleg tega, da bo moral fajn delati, ampak tega se ne boji. In to, kar iz dneva v dan gledamo, spremljamo po medijih, glede kupovanja hrane na tržnici v Trstu. Seveda so tudi takšni, ki goljufajo in jih je treba kaznovati na primeren način, da bo vzgojno, kot se temu reče. Se mi pa zdi, da je vse to sedaj narejeno z nekim namenom – z namenom, da se prikaže, da so vsi kmetje goljufi, ki jih je treba fajn obdavčiti, ker goljufajo, na nepošten način služijo. Vemo, da ni tako, da so v vsakem poklicu tudi goljufi, da pravijo, da smo vsi politiki goljufi, in vemo, da nismo, pa smo govorili, da so vsi sodniki slabi, in vemo, da niso, pa se pogosto posplošuje, pa so vsi duhovniki slabi, in vemo, da niso in tako naprej bi lahko naštevali. Samooskrba v Sloveniji je že tako zelo slaba, se iz leta v leto poslabšuje in če tukaj res ne bomo imeli neke pametne mere in ljudji spodbujali k temu, da bodo še naprej kmetovali, ne pa jih zato kaznovali, potem se slovenskemu kmetijstvu slabo piše in tudi naša kulturna krajina bo zelo slabo urejena, tako da več ne bomo ponosni na našo Slovenijo. Zato prosim in spodbujam vse, da naj bodo res tudi te kazni sorazmerne s težo prekrška. Ne pa tako visoke, da bo nekdo moral prodati kmetijo, zato da bo plačal kazen.
Hvala lepa. Gospa Tanja Strniša, državna sekretarka, izvolite.
Hvala lepa. Vsi vemo tisto, kar tudi Evropska uredba predpisuje. Eksplicitno predpisuje, da morajo biti kazni odvračilne, učinkovite in sorazmerne. Zdaj je bilo veliko govora o konkretnih številkah, pa se mi zdi prav, da jih zaradi tega preberem iz zakona, kot je zdaj amandmiran po seji matičnega odbora – kazni za kmete, globa za kmete je od 300 evrov do 2000 evrov. Pomeni v razponu. Vsi vemo, da inšpektor pri prvi kršitvi, pri navadni kršitvi ne bo nikoli izrekel drugačne kazni kot najnižje. Se pravi, res ni pošteno, da govorimo, da s temi kaznimi ogrožamo obstoj kmetij. So pa v zakonu seveda predvidene tudi večje globe. Če prekršek stori pravna oseba, je zagrožena globa od 5 tisoč, in zdaj pridemo do najvišje možne kazni, do 50 tisoč evrov. Evropska uredba pravi, da mora biti škoda v sorazmerju z ekonomsko in okoljsko škodo oziroma v sorazmerju s povzročeno škodo in kazen v razponu da samo možnost inšpektorjem, da kadar naleti na očitnega goljufa [[...]]Poglejte, gospe in gospodje, hvaležna sem za to razpravo. Mi v gozdarstvu in lesarstvu smo imeli številne razprave z vami in v Državnem zboru. Vsi opažamo, vsi dobivamo informacije o kolonah lesa, ki se ponoči vozijo ven. Saj učinkovanje zakona je usmerjeno v te tokove, ne v majhne lastnike. Je pa res, da če nekdo pri sebi nima dokumenta – prevoznica je edini dokument, da se ta les nanaša na eno odločbo, ki si jo nekoč dobil za pet let in po kateri lahko pospravim 100 kubikov lesa, na primer z 20 prevozi s traktorsko prikolico ali pa, če imam velik kamion, z ustrezno manjšim številom prevozov. To je edino dokazilo. Če se mene zaloti na cesti brez tega dokumenta, kako naj dokažem, da ta les povezan z neko odločbo in da ni slučajno z neke druge parcele, z drugega gozda ali pa nimam dovoljenja. Nemogoče. Če hočemo zakon izvajati pravično in učinkovito, je pač to potrebno. To ni, da sem pozabil doma. Vozniško dovoljenje je veljavno, ali ga imam doma ali pri sebi, sem ga pač pozabil. Prevoznica je veljavna samo, če jo imam pri sebi z izpolnjeno uro in datumom. Samo to dokazuje, da je to prevoz legalnega lesa. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prej se je še Tomaž Lisec javil k besedi in potem gospod Zvonko Lah.
Hvala, predsedujoča. Zelo na kratko. Zmoti me predvsem to izvajanje, kot je bilo rečeno, da bo inšpektor tako ali tako najprej naredil tisto najmanjšo kazen. Zakaj ste potem v 17. člen zapisali, na žalost ga ne moremo amandmirati: "Za prekrške s tega zakona se sme v hitrem postopku izreči globo tudi v znesku, ki je višji od najnižje predpisane globe določene s tem zakonom." To sem vam že na odboru povedal. Prišlo bo do tega, da bo nek inšpektor, če nekoga pozna, rekel: "Glej Franci, tukaj boš dobil kazen." Nekomu drugemu, s katerim ima neko slabo izkušnjo, bo dal pa večkratnik in lahko tudi najvišjo kazen. O tem vam govorimo. Ne zdaj govoriti, da bo pač dal najnižjo kazen. Lepo v zakonu piše, da to ni res. Kot sem vam že prej rekel, resnično upam, da imate primere iz prakse oziroma iz realnega življenja – to je napad na majhnega kmeta, veliki vam bodo ušli. Velika večina tistih, ki jih hočete uloviti, vam bodo ušli. Če ne verjamete, vprašajte malo kolege iz drugih kmetijskih oziroma gozdnih gospodarstev in boste videli. Roka roko umije, tako pravijo v gozdarstvu. Mali kmet se bo prisilil, da bo svoje gozdove prodal in očitno je to nekomu v Sloveniji v interesu. Govorimo o slovenski samooskrbi in ne vem o čem, a slovenski gozd že tako ali tako ni nič vreden. S tem boste prisilili kmeta, kot je prej gospa rekla, ne da ga bodo dali svojim potomcem, da ga bodo prodali. Zakaj bi se nek kmet boril vsak dan, vsako leto za svoj gozd, da potem pride nek inšpektor in ga opali z neko kaznijo, ki je lahko tudi večkratnik najnižje kazni. Kazni so bile že v prvotnem zakonu nenormalne, neživljenjske. Mislim, da bi večina slovenskih kmetov, govorim o kmetih posameznikov, bolj bi razmišljala o samomoru, kot pa o tem, kako bodo reševali svoje gozde. Na odboru ste jih malenkost znižali, mi pa jih želimo narediti realne. Želimo jih narediti ne podcenjene, ampak realne. Že prej sem vam povedal, da če je za prevoz nevarnega blaga kazen tisoč evrov, tukaj pa imamo za kmeta še vedno od 300 do 2 tisoč evrov. Ne 300 evrov, od 300 do 2 tisoč evrov! To je velika razlika. Tam gre za reševanje življenj, če nek kamion Petrola zapelje v potok, so lahko ogrožena življenja. Tukaj pa boste lahko nekega kmeta, ki bo doma pozabil prevoznico ali, kot tukaj lepo piše, bo njegovo deblo debelejše od 10 centimetrov, popolnoma uničili, celotno njegovo prizadevanje za reševanje slovenskega gozda. Zaenkrat ga imamo še veliko, imajo ga tudi majhni kmetje, ampak občutek imam, da nekdo kmetom ne privošči gozda oziroma njihove samooskrbe. Hvala.
Hvala. Še enkrat se je javila državna sekretarka, najbrž za odgovor.
Hvala lepa. Želim poudariti še enkrat oziroma nisem še danes povedala, pa je mogoče dobro, da sedanji zakon omogoča, da carina, policija ali gozdarski inšpektor ustavijo kjer koli kakršen koli prevoz lesa. Sedaj te možnosti ni. Če policija ustavi kamion z lesom lahko preveri vozniško dovoljenje in druge stvari. Že to je velika pridobitev zakona. Zato verjamem, da bomo polovili velike, ker carina dela noč in dan. Verjamem, da bomo na ta način posegli v te tokove. Prepričana sem, da nam veliki ne bodo ušli. Je pa res, prej sem omenila globe za kmeta. Če pa nekdo vozi s kamionom tak les in naredi pet voženj na dan, na enem kamionu je pa 20 kubikov – gospod poslanec je prej rekel, da če vzamemo njegovo ceno 50 evrov, je en kamion lesa vreden tisoč evrov. Se pravi, za takšne naklepne kršitve je pa nujno, da je kazen tako visoka, da je odvračilna. Ker ne gre za to, da je pri enem prevozu goljufal ali pa naredil neko utajo v takšni vrednosti, ampak gre za to, da tovrstne kršitve zelo verjetno ponavlja. Ker, verjemite mi, nihče, ki je poklicno v tem – ne govorim sedaj o kmetih, ampak o tistih, ki delajo poklicno v tej branži –, se ne bo usedel za volan brez prevoznice, če bo tvegal takšno kazen oziroma če se bo usedel brez prevoznice, bo vedel, kakšno je tveganje. Glede na to, koliko je teh prevozov [[...]]Mi smo računali. Izračunajte, kakšen imamo letni posek, sedaj je štiri milijone, pa ga imamo lahko pet in pol, in koliko je to prevozov, če je 20 kubičnih metrov na en prevoz, in kolikšna je verjetnost, da kamion ustavi eden od šestnajstih gozdarskih inšpektorjev ali pa kolikor bomo imeli carinikov in policistov. Zaradi tega mora biti kazen visoka, da je tako odvračilna, da pač vsi normalni subjekti brez tega dokumenta ne bodo prevažali lesa. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Zvonko Lah, izvolite.
Gospa državna sekretarka, sedaj mi pa povejte, če je to cilj. Kako lahko več šleperjev na dan odpelje posekan les, ki ne raste v gozdu? Zakaj mora potem imeti prevoznico tudi za les, ki ni posekan v gozdu, ampak v neki goščavi, nekje, kjer se je kmetijsko zemljišče zaraslo pa so drevesa debela 10 centimetrov? Zakaj potem tudi na negozdnih površinah, če je to cilj? Če gre nek lastnik na Zavod za gozdove, da se mu odmeri posek, če rabi 20 kubikov ali 30 kubikov za lastno porabo za kurjavo, da mu izda odločbo in je na odločbi napisano, da je za lastno porabo, potem pa je ta les nekje na šleperju 30 kilometrov stran, se že iz tega lahko vidi, da je kršil tisto, kar je pač. Če rabi pa za lastno porabo za kurjavo – koliko slovenskih družin stanuje v lastnih hišah in koliko jih je šlo na kurjavo na trda goriva oziroma na les samo v lanskem letu. Kolikšna je ta količina lesa, ki jo nekateri štejejo za ukradeno? Veliko tega je bilo posekanega brez odločbe, verjetno brez odločbe. Če je pa nekdo posekal les in naredil golosek, ki ni dovoljen, potem naj se ga kaznuje, ker je verjetno golosek naredil zato, da bo prodal, ne pa za lastno potrebo. To nas moti. Prav je, da se polovi tiste, ki na veliko posekajo in naredijo golosek ali pa pridobijo odločbo za posek nekaj sto kubikov, to posekajo in odpeljejo. Ti naj imajo prevoznice. Uredba zahteva do prvega kupca, potem ta kupec lahko to preprodaja in ta prevoznica, ta dokument mora nekako slediti. Če je pa za lastno potrebo, da nekdo želi zgraditi skedenj in si gre posekat tistih nekaj smrek za grušt, pa za božjo voljo, zakaj bi moral pet let potem prevoznico hraniti doma. Ne vidim razloga, smo bolj papeški od papeža, na vsak način hočemo ustrahovati ljudi. Tudi sam sem šel in mi je odkazal, pa ne bi bilo treba. Rekel sem, naj pride pa odkaže, katera drevesa so za posek, ker je strokovnjak. Jih je označil in rekel, da naj se to v dveh letih poseka. In zdaj bom šel 15-krat s prikolico po ta les in moram imeti za 2,5 kilometra prevoznico in 5 let vse te prevoznice hraniti, ker moram za vsako posebej vpisati. Če mi jih bo pa zmanjkalo, moram pa na Zavod za gozdove še po nove. Za božjo voljo, zakaj? Tiste večje je nujno poloviti. Mogoče gre za več kot 50 % takih gozdov, kjer so lastniki večji in sekajo za prodajo, če je v privatni lasti, 70 % ali več. Ampak ne potem iti na vse! To je enako, kot če bi ribiči lovili ribe z dinamitom. Ve se, kaj je merska riba. Ne tega delat [[...]]Pa še dodatno delo Zavodu za gozdove, to bo cela zmešnjava tam. Oni nimajo denarja, pa bodo morali še to delati. Glejte, zakaj kompliciramo povsem brez potrebe. V vaših odgovorih nisem dobil pravega argumenta, zakaj prevoznice in hranjenje prevoznic za posekan les na negozdnih zemljiščih in za lastno porabo.
Hvala lepa. K razpravi sta se javila še gospod Jakob Presečnik in dr. Ljubica Jelušič. Izvolite, najprej gospod Presečnik.
Hvala lepa za besedo, gospa podpredsednica. Ja, v tej razpravi smo mnogokrat tudi dvolični, ko se pogovarjamo na odborih, na kakšen način preprečiti predvsem ogromne količine tako ali drugače evidentiranega, mnogokrat na črno ali neevidentiranega izvoza lesa; takrat imamo kar enotna stališča do tega, da je to treba omejiti. Ko se pa zdaj pogovarjamo, da je treba zadevo na nek način urediti, pa imamo milijon argumentov, da bi tega ne uredili na ta način. Tudi mene je prej zmotila razprava oziroma stališče ene od poslanskih skupin, češ da imamo v privatnih gozdovih, v kmečkih gozdovih milijon kubikov ukradenega lesa. Seveda ne gre, absolutno ne gre za ukraden les. Še v prejšnjem sistemu smo rekli, da se je les švercal, ne pa kradel, ampak niso bile plačane dajatve, dajatve pa v prejšnjem sistemu niso bile plačane zaradi tega, ker se jih ni dalo plačati. In zaradi tega je bilo treba les švercati takrat, po domače. Ampak tudi takrat nismo rekli, da je bil les iz lastnega gozda ukraden. Jaz ne morem sam sebi nečesa ukrasti, ukradem pa lahko seveda sosedu. In zdaj, ko ste, gospa državna sekretarka, rekli, ne vem, ali to drži, da se v teh državnih gozdovih, kjer so dane koncesije, ne more niti hlodov – zdaj bom pa rekel, tam se pa lahko ukrade. Če se, se ukrade, ker je državno, če ni evidentirano, ko se poseka in odpelje. Ne vem, ali je res to možno, da se ne da nič ukrasti. Nisem popolnoma prepričan. Ampak oglasil sem se pa predvsem zaradi tega, ker sem že prej v mnenju poslanske skupine, upam, da dovolj jasno, rekel, da se mi zdi v tem trenutku najpomembnejše to, kakšen bo pravilnik o tej prevoznici. Kakšna bo ta prevoznica? Kaj bo pisalo na njej? Namreč, zadnje dni sem hotel dobiti podatke – res je, da me prejšnji teden ni bilo –, kako izgleda prevoznica, kako bodo ti postopki potekali, kako bo to potekalo ne pri enem kamionu, ampak tam, kjer gre za 100 in za 200 kubikov. Na kakšen način bodo šli vsi ti postopki, kako bo izgledala prevoznica? Po moji oceni, če bi imeli to že na mizi, bi bilo tudi te razprave zagotovo bistveno manj. Drugače pa, kar se tiče kazni, ker smo pri tem členu. Mi smo dali sicer amandma z nižjimi kaznimi, kot je bilo pozneje sprejeto, pa zagotovo je bil še ta naš amandma previsok. Tako da, predlagam naslednje: podprl bi, da se sprejme amandma Poslanske skupine SDS in da za tretjo obravnavo Vlada le razmisli in pripravi neko ustrezno, sorazmerno globo za različne kategorije, tako kot je že zdaj za tiste organizatorje prodaje in za male lastnike. Tudi to je treba povedati – sam ne vem zagotovo, vi poznate to na ministrstvu –, da lastniki gozdov še zdaleč niso samo kmetje, pa naj bodo mali ali veliki. Med lastniki gozdov je, zdaj bom na pamet rekel, sigurno polovica takih, ki s kmetijstvom nimajo veze, samo lastniki gozdov so, niso pa kmetije, sicer se ne ukvarjajo s kmetijsko dejavnostjo. Po moji oceni je verjetno ta številka še večja. Pogrešam že v tem trenutku ta pravilnik o prevoznici in bi bila mogoče razprava lahko bolj kvalitetna. Hvala lepa.
Hvala lepa. Dr. Ljubica Jelušič, izvolite.
Najlepša hvala za besedo, spoštovana podpredsednica! Podpiram uvedbo kazni za prevoze lesa, za katerega se ne ve, kakšnega in čigavega izvora je. Pa bom povedala ene posebne vrste primerov, s katerimi se srečujemo vsaj na Krasu v zadnjem času. Čeprav se nekateri postavljate na stran majhnih kmetov in težav, ki jih bodo imeli tudi, ko bodo spravljali les iz, ne gozdov, ampak gmajne, travnikov, pašnikov, ko bodo pač to čistili, se dogaja, da večinoma ljudje, ko to delajo, les, ki ga posekajo, spravljajo na kupe in potem ga pripeljejo domov takrat, ko zberejo dovolj za en primeren prevoz. Dogaja se, da ko pridejo iskati ta svoja drva, jih ni več oziroma so kupi precej zmanjšani. Skratka, kriza je prinesla tudi eno posebno vrsto oskrbe, priprav na ozimnico, in sicer ljudje, ki so brez službe, dopoldan hodijo z avtomobili, s prikolicami v te gozdove oziroma na gmajne, kjer imamo pripravljen les, in ga vozijo k sebi domov, pa niso ne lastniki gozdov niti niso kmetje, ampak se pač na tak način preskrbujejo za zimo, da jim ne bi bilo treba kupiti drv. Upamo, da bo prav ta prevoznica, ki jo razumemo kot neke vrste potni list oziroma dokument, ki ga daš zraven vozniškega dovoljenja za traktor pa vozniškega dovoljenja za avto. Ta prevoznica bo v bistvu dokument, ki bo dokazoval, da takšni goljufi, ki so sicer, lahko rečemo, v kriminalu gledano majhni goljufi, to so majhni prekrški, če jih preganja policija in običajno jih sploh ne, ker se s tako majhnimi zadevami ne ukvarja – ampak računamo, da bo mogoče tudi tovrstne majhne goljufe pregnati iz naših privatnih zemljišč. Hvala.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati k temu členu? Gospod Tanko, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Če ponovim še enkrat, kazen bi morala biti sorazmerna storjenemu prekrški. Kazni, ki so predpisane v tem zakonu, so za storjeni prekršek pretirane. Službe, ki bi morale že sedaj vršiti nadzor nad delom kmetijske ali pa gozdarske proizvodnje, ne funkcionirajo. Ni malo gozdarjev v državni službi, tudi imamo še kakšne inšpektorje, pa to ne deluje. Sedaj ko se vključujejo nove institucije, carina v ta postopek, se bodo zadeve dodatno okrepile. Je pa tudi že sedaj bilo več ali manj vse tisto, kar se prevaža preko teh blagovnih tokov v tujino, opremljeno z dokumentom, ki se mu reče vsaj dobavnica, če že ne kaj drugega. Se pravi, specifikacija blaga, ki se je peljala v tujino, je bila narejena. Tudi sedaj na kamionu. Zakaj se ni ugotavljalo, ali to izvira iz legalne sečnje ali nelegalne sečnje, je vprašanje za ministrstvo in za službe, ki morajo bdeti nad tem po službeni dolžnosti. Zaradi uvedbe prevoznice pa se, po mojem mnenju, blagovni tokovi skoraj ne bodo spremenili. Neke vrste pogodb obstajajo, posli bodo tekli, ker bo treba pogodbe izpolnjevati. Problem je v tem, da smo doma naredili vse tisto, kar ne bi smeli, da se je lesarski del uničil. To je problem, zato so ti blagovni tokovi tam. Ampak v tem delu zakon in kazen ne ločita med tistim, ki rabijo ali pa ki bodo peljali debelino 10 ali več centimetrov in bodo to porabili doma za domačo kurjavo, in med tistimi ki so švercali, ki prekupčujejo s tem, ki prodajajo odtujeno blago. V tem delu določb ta zakon ni urejen. Kaznuje vse na počez enako, tistega ki rabi doma za kurjavo in poseka na negozdni površini, in tistega, ki je blago odtujil ali pa načrtno posekal. In v tem je problem. Hvala lepa.
Hvala. Naslednji, ki bo razpravljal, je gospod Dragan Bosnić.
Nekaj besed bi rad spregovoril o kazni, in sicer iz drugega nekega vidika. Tri vzroke ste navedli, in sicer učinkovitost kazni, kazen mora biti učinkovita, odvračilna in pa sorazmerna. Bilo pa je govora o vzgojnem momentu. Povsem nelogično je vzgajati odraslega človeka, v glavnem to počnejo odrasli ljudje, vozijo traktorje, tovornjake. Tukaj ne gre za otroke, ki bi jih bilo treba vzgajati. In tukaj bi izpostavil moment odvračilnosti, to kazen bi vezal na odvračilnost. Zakaj? Zato, ker gre za ireverzibilen proces. Tisti, ki je posekal, ne more potem tista drevesa plantirati nazaj in reči, da je dobro. To pomeni, da bi moral biti ta moment odvračilnosti izpostavljen, odvrniti nekoga od tega dejanja. Še enkrat, zakaj? Zaradi tega, ker gre za ireverzibilen proces. Se pravi, gre za sečnjo in takrat, ko je drevo posekano, je zgodba končana. Tisti zgornji moment je pa [[...]]Saj na podeželju živijo pridni ljudje, ki imajo neke svoje standarde. Vzgajati odraslega preko teh kazni je pa po moje mimo.
Hvala. S tem smo izčrpali vse razpravljavce, ki so bili prijavljeni za razpravo k 11. členu. Želi še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem razpravo. In dajem v razpravo 15. člen ter amandma Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Želi kdo razpravljati pri 15. členu? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem razpravo. S tem ugotavljam, da smo opravili razpravo o vseh vloženih amandmajih. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v ponedeljek, 15. julija 2013, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O JAVNI AGENCIJI ZA KNJIGO REPUBLIKE SLOVENIJE PO SKRAJŠANEM POSTOPKU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona bi lahko dal besedo tudi predstavniku Vlade, če bodo pravočasno prišli v dvorano. Samo hipec, prihaja minister, kolikor lahko opazim. Aha, že kar za govornico. Dajem besedo dr. Urošu Grilcu, ministru za kulturo, za dopolnilno predstavitev zakona.
Spoštovani, lepo pozdravljeni! Zakon o Javni agenciji za knjigo je luč sveta ugledal leta 2007 in danes spreminjamo njegovo podobo v treh točkah. Prva točka se nanaša na izločitev znanstvenega tiska s področja dela, ki ga je doslej pokrivala Javna agencija za knjigo. Razlogi so praktične narave. V postopkih dela, v postopkih javnih razpisov, v postopkih evalvacije knjižnih projektov se je izkazalo, da je znanstvena publicistika, ki je bila po zakonu prenesena v delokrog Javne agencije za knjigo, preprosto tako specifično področje in tako vpeta v znanstveno delo, da se po predlogu zakona predlaga, da se ta segment ponovno prenese na Javno agencijo za raziskovalno dejavnost, predvsem zaradi načina evalvacije in načina, kako se ta specifičen segment obravnava in umešča. Druga točka zakona se nanaša na razveljavitev tistega člena ZUJF, ki je dve javni agenciji v lanskem letu omejil na zelo administrativen in grob način pri določanju tistega števila zaposlenih v javnih agencijah, ki bo financirano iz javnih sredstev. ZUJF je seveda določil, da so lahko največ trije zaposleni v javni agenciji sofinancirani iz javnih sredstev, za ostale zaposlene pa mora agencija pridobiti sredstva drugje. Ni treba povedati, da je javna agencija tista, ki kakšnih velikih možnosti za pridobivanje izvenproračunskih sredstev nima, in da s tremi zaposlenimi in direktorjem ni možno normalno opravljati vseh nalog, ki naj bi jih javna agencija dejansko izvajala kot tisti podporni organ, ki bo slovenski knjigi zagotavljal dober položaj v kulturnem smislu, v gospodarskem smislu, socialnem smislu in ki bo na nek način tudi širil razvijanje bralne kulture. Praksa je pokazala še slabši vidik reševanja tega vprašanja. Javna agencija je uvedla tarifnike za prijavitelje, ob prijavi so bile fizične osebe dolžne plačati določen znesek, pravne osebe nek malce višji znesek, največja težava pa je bila v tem, da je tarifnik določal, da tisti prejemniki javnih sredstev, ki so jim bili programi in projekti odobreni, del pogodbenih obveznosti v določenem odstotku, 2 in 4 %, vrnejo Javni agenciji, da bo s tem pokrila stroške svojega delovanja. Ni odveč povedati, da tukaj ne gre za nobeno varčevanje, ampak da je šlo za dokaj neposrečeno prelivanje sredstev. Kar koli že, če se cenjeni zbor odloči, da imamo Javno agencijo za knjigo, kar smo se odločili tudi leta 2007, potem je nujno, da zagotovimo minimalne pogoje za delo. Tukaj govorimo o zelo majhni javni agenciji in prav je, da so ti pogoji tudi zagotovljeni, sicer nima smisla in podobno velja tudi za Javno agencijo Slovenski filmski center. Tretja sprememba je vsebinske narave. Ob sprejemanju zakona v zadnjem branju je prišlo do vložitve amandmaja na pobudo Društva slovenskih pisateljev, ki ga je Državni zbor tudi sprejel. Namreč, Javna agencija za knjigo je bila zamišljena, in tako je tudi v poslanstvu v prvih členih tega zakona zelo natančno in dobro opredeljeno, kot tisti organ, ki skrbi za celovito politiko na področju knjige, ki skrbi za to, da optimalno deluje celotna knjižna veriga, se pravi od avtorjev, založnikov, knjigarn, knjižnic do tistih, ki se ukvarjajo z razvijanjem bralne kulture in ne nazadnje do bralca. V amandmaju pa se je to zastopanost naštetih členov knjižne verige omejilo zgolj na predstavnike avtorjev in na nek način smo imeli javno agencijo, v kateri v svetu javne agencije ni bilo založnika, ni bilo knjižnic, ni bilo knjigarn in tudi ne predstavnikov bralne kulture, bili pa so predstavniki avtorjev, prevajalcev, univerze in SAZU. Praksa je pokazala nekako [[...]] [[znak za konec razprave]]
Hvala. Predlog zakona je obravnaval tudi Odbor za kulturo kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici mag. Majdi Potrata.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavcema! Odbor za kulturo je na 3. redni seji 28. junija obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o Javni agenciji za knjigo Republike Slovenije. Predložila je zakon Vlada. Kolegij predsednika Državnega zbora pa je odločil, da se predlog zakona obravnava po skrajšanem postopku. Zakonodajno-pravna služba je pripravila mnenje in podala pripombe k 4. in 9. členu. Komisija Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport je v svojem mnenju predlog zakona podprla. Menila je, da se bo z njegovim sprejetjem Javni agenciji za knjigo omogočilo takšno institucionalno okolje, v katerem bo lažje uresničevala svoje z zakonom določeno poslanstvo, ustno pa je mnenje na seji odbora predstavil dr. Zoran Božič. V poslovniškem roku so amandmaje vložile štiri poslanske skupine koalicije, in sicer k 4. in 9. členu, iste poslanske skupine so k istima členoma posredovale še popravka amandmajev. 27. junija 2013 pa je bil podan še predlog za amandma odbora k 7. členu na iniciativo Poslanske skupine SDS. Pri delu odbora so sodelovali: minister za kulturo, poslanec Ivan Vogrin, predstavnik Društva slovenskih pisateljev Vlado Žabot, predstavnik knjižnih založnikov in knjigotržcev pri Gospodarski zbornici Slovenije Zdravko Kafol, direktor Javne agencije za knjigo Aleš Novak, predstavnik Javne agencije za raziskovalno dejavnost Republike Slovenije dr. Primož Pristovšek, predstavnik Državnega sveta dr. Zoran Božič in predstavnica Zakonodajno-pravne službe mag. Metoda Hrovat Pirnat. Minister za kulturo dr. Uroš Grilc je uvodoma povedal, da se bo s sprejetjem zakona razveljavila določba Zakona za uravnoteženje javnih financ, ki se nanaša na JAK, agencija pa bo s tem podvržena enakim ukrepom nadzora kot drugi primerljivi posredni proračunski uporabniki. Zaradi celovitosti znanstveno-raziskovalnega dela, kamor sodi tudi objavljanje znanstvenih del, se bo področje znanstvenega tiska preneslo na Javno agencijo za raziskovalno dejavnost, spremenil pa se bo tudi svet JAK, ki bo tako usklajen s poslanstvi in cilji javne agencije. Poudaril je še, da je Javna agencija ustanovljena z namenom, da sistematično skrbi za razvoj celotnega področja knjige in je tako zastopanost vseh členov verige knjige ključ do celovitih politik na tem področju. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je pojasnila, da so bile njihove pripombe upoštevane v vloženih popravkih amandmajev koalicije. Razprava članov in članic ter drugih vabljenih je potekala predvsem o prenosu področja znanstvenega tiska na Javno agencijo za raziskovalno dejavnost in o spremembi sestave sveta. Ob tem je Zakonodajno-pravna služba opozorila, da ni jasno določeno, kako so določena reprezentativna društva pisateljev in prevajalcev. Glavno vprašanje po njihovem pa je, kako izbere ustanovitelj izmed več predlogov, ki jih prejme za eno mesto, člana sveta agencije. Namreč celo, če obstoji samo eno reprezentativno društvo pisateljev ali prevajalcev, lahko to društvo predlaga več kandidatov, če pa je takšnih društev več, pa je to zelo verjetno. Minister pa je pojasnil, da se sprememba sestave članov svet predlaga zaradi vsebine dela JAK in tudi pretekle izključenosti založnikov in knjižnic v svetu agencije. To je v svoji dopolnilni obrazložitvi tudi posebej pojasnil, zato tega ne bom brala iz poročila. Poslanska skupina SDS je k 7. členu novele predlagala amandma odbora, v katerem so nasprotovali črtanju šestega odstavka 11. člena veljavnega zakona o JAK. Odbor je oblikoval in sprejel amandmaja k 4. in 9. členu in po 128. členu Poslovnika glasoval o vseh členih predloga zakona in jih sprejel. Glede na sprejeta amandmaja je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerega sta vključena tudi sprejeta amandmaja. Dopolnjeni predlog zakona je sestavni del poročila. Hvala.
Hvala tudi vam. In prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Branko Kurnjek bo predstavil stališče Poslanske skupine Državljanske liste. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani minister s sodelavci, lep pozdrav vsem prisotnim! Leta 2009 smo z ustanovitvijo Javne agencije za knjigo dobili agencijo, ki skrbi za knjigo v njeni najširši obliki. Torej, tukaj ne gre samo za knjigo v fizični obliki, temveč za spodbujanja avtorjev, njihovo mednarodno predstavitev, bralno kulturo, knjižnična nadomestila in tako dalje. Del pristojnosti je bil takrat prenesen iz Ministrstva za kulturo na javno agencijo, in sicer predvsem na področju leposlovja, del pa je bil prinesen iz takratnega Ministrstva za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo, natančno rečeno iz Agencije za raziskovalno dejavnost Republike Slovenije, ARRS na kratko. Iz tega ARRS je bilo prenesena znanstvena publicistika. Sčasoma se je pokazalo, da po naravi stvari v bistvu znanstvena publicistika spada na ARRS, in sedanji predlog zakona to na nek način ureja in vrača to dejavnost nazaj na ARRS. Delno je k temu pripomogel tudi Zakon o uravnoteženju javnih financ, ki je finančno oslabel Javno agencijo za knjigo, ki veste, da ima zelo majhno kadrovsko zasedbo. Na ARRS so z znanstveno publicistiko tudi širše seznanjeni in to delovanje bodo z lahkoto prevzeli nazaj. Bi pa želel tukaj povedati, da se zraven leposlovja vrača oziroma se dodaja javni agenciji tudi humanistika. Torej, humanistika sama po sebi prej ni bila besedno vključena v samo delovanje Javne agencije za knjigo, sedaj se vrača. Želel bi povedati samo to, da nas v bistvu veseli tudi nova sestava sveta Javne agencije za knjigo, ki sedaj vključuje, kakor je povedal že tudi gospod minister, tudi predstavnike knjižnic, predstavnika, ki zastopa bralno kulturo, potem imamo tudi predstavnika založništva in druge. V Državljanski listi spremembe Zakona o Javni agenciji za knjigo podpiramo. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospod Janez Ribič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala za besedo. Predsednik Državnega zbora, spoštovani gospod minister s sodelavcema, spoštovane poslanke in poslanci! Vsekakor v Slovenski ljudski stranki podpiramo vsako izboljšanje delovanja Javne agencije za knjigo. Ne vem, zakaj se spremembe zakona sprejemajo po skrajšanem postopku, saj gre za spremembe večjih členov ali za kar obsežne spremembe, od financiranja do zamenjave članov strokovne komisije. Zato imamo v naši stranki glede sprememb zakona kar nekaj pomislekov. Strinjamo se, da znanstvena publicistika ne spada pod to področje in da spada bolj v okvir znanosti, saj znanstvena publiciteta zelo težko tekmuje z vsemi drugimi v okviru agencije za knjigo. Skrbi pa nas, da gre za kadrovske krepitve, in sumimo tudi, da nikjer ni točno določeno, za koliko oseb in koliko denarja. Od kod bodo vzeta potrebna sredstva? Bojimo se tudi, da če bi ob zamenjavi članov in imenovanju novih članov strokovne komisije za knjižno in revijalno produkcijo s področja znanosti vprašali ministra, če razmišlja odkrito in pošteno, mu pojoča travica ne bi zaigrala. Največ pomislekov imamo glede financ, saj z uveljavitvijo sprememb tega zakona tudi Javna agencija za raziskovalno dejavnost Republike Slovenije prevzame vse pogodbene obveznosti in pravice iz pogodb o financiranju znanstvenega tiska sklenjenih za obdobje 2012–2014, ki jih je sklenila agencija za knjigo. Na osnovi navedenega menimo, da so spremembe nedorečene, še posebej glede imenovanja novih članov sveta, pa tudi predviden prenos obveznosti ni v skladu s 122. členom Obligacijskega zakonika, saj je za prenos potrebna privolitev druge pogodbene stranke. Najbolj zaskrbljujoče je, da ni jasno, kaj je z morebitnimi že dospelimi ter še nepopravljivih obveznostmi iz teh pogodb do dneva prenosa. Tako v Slovenski ljudski stranki predlaganih sprememb zakona ne bomo podprli, saj menimo, da navedbe predlagatelja, da predlagane rešitve ne bodo imele posledic za državni proračun, ne držijo. Predlagatelji so zapisali, da se bo s sprejetjem predlaganega zakona predvidoma v kratkoročnem obdobju dosegla večja stroškovna učinkovitost delovanja Javne agencije za knjigo Republike Slovenije in Javne agencije za raziskovalno dejavnost Republike Slovenije ter financiranje programov oziroma projektov knjig in revij s področja leposlovja, humanistike in znanosti. Tudi tu imamo pomisleke. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospa Marjana Kotnik Poropat bo predstavila stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane in spoštovani! Ključni cilj predlaganih sprememb je zagotovitev ustreznega institucionalnega okolja za stabilno financiranje dejavnosti znanstvene in poljudnoznanstvene publicistike. Spremembe pomenijo reorganizacijo nacionalnih agencij za knjigo in raziskovalno dejavnost, s katerimi se področje znanstvene publicistike prenaša nazaj na Javno agencijo za raziskovalno dejavnost. Slednja ima namreč že vzpostavljeno administrativno-tehnično podporo izvajanju razpisov in ustaljene kanale komuniciranja s prijavitelji in financiranje publicistike na področju znanosti. Na ta način bodo postopki in stroški delovanja optimizirani in ustrezno cenejši, kvaliteta storitev pa ne bo manjša. Racionalizira se delovanje sistema, kar je bil tudi cilj Zakona o uravnoteženju javnih financ, ki je Javni agenciji za knjigo sredstva za delovanje občutno zmanjšal. Omenjeni zakon je s tem ogrozil delovanje agencije pri razvijanju okolja za vrhunsko ustvarjalnost na področju humanistike in leposlovja ter dostopnosti do slovenske knjige. Te negativne posledice Zakona o uravnoteženju javnih financ se z omenjeno novelo zakona odpravljajo. V Poslanski skupini DeSUS podpiramo predlog zakona, saj Javni agenciji za knjigo omogoča takšno organizacijo okolja, v katerem bo lažje uresničevala svoje, z zakonom določeno, poslanstvo. Gre za omogočanje pogojev za vrhunsko ustvarjalnost na področju humanistike in leposlovja, krepitev zavesti o pomenu slovenske pisane knjižne besede ter skrb za večjo prepoznavnost slovenskih ustvarjalcev s področja humanistike in leposlovja doma in v svetu. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Gospa Ljudmila Novak bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani gospod minister, kolegice poslanke in poslanci! Javna agencija za knjigo Republike Slovenije je pomembna, a po mnenju Nove Slovenije veliko premalo poznana institucija. Zakaj pomembna? Med njene glavne naloge spadajo prizadevanja za večjo dostopnost slovenske knjige, dvig zavesti o pomenu knjige in branja za razvoj posameznika in družbe ter spodbujanje vrhunske ustvarjalnosti na področju leposlovja in znanosti. Agencija izvaja številne, po naši oceni zelo koristne projekte, ki spodbujajo razvoj bralne kulture že pri mladih. Naj omenim projekta "Rastem s knjigo" in "Knjigajmo migajmo" ter aktualno nacionalno knjižno kampanjo "Ni igre brez drame". Agencija izvaja številne naloge na področju knjige in je s tem osrednji organ, ki pomaga, da je knjiga dostopnejša državljanom in branje bolj privlačno. V Poslanski skupini Nove Slovenije podpiramo vrnitev področja znanstvenega tiska z Javne agencije za knjigo Republike Slovenije nazaj na Javno agencijo za raziskovalno dejavnost Republike Slovenije, kamor po mnenju široke strokovne javnosti tudi najbolj sodi. Zadržani pa smo do predlaganih sprememb imenovanja članov sveta agencije, ki lahko pomenijo povečanje političnega vpliva na imenovanje članov, posledično pa dogovorno, nenamensko porabo javnega denarja, namenjenega področju knjige. Nekateri predstavniki civilne družbe so v dosedanjem postopku obravnave zakona na to tudi javno opozorili. V Novi Sloveniji pozivamo Ministrstvo za kulturo in ne nazadnje Vlado RS, da bolj prisluhneta opozorilom civilne družbe in skupaj z njihovimi predstavniki poiščeta rešitve, ki ne bodo po nepotrebnem vznemirjale deležnikov. Prav tako se ne strinjamo s predlagano razveljavitvijo 50. člena Zakona za uravnoteženje javnih financ, ki je še en kamenček pri spodkopavanju učinkov zniževanja odhodkov proračuna. Poslanci Nove Slovenije noveli zakona ne bomo nasprotovali.
Hvala. Gospod Aljoša Jerič bo predstavil stališče Poslanske skupine Pozitivne Slovenije.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani minister, kolegice poslanke in poslanci! Z novelo Zakona o Javni agenciji za knjigo, ki jo danes obravnavamo, odpravljamo pomanjkljivosti, ki so se izkazale v dosedanjem delovanju agencije. Kot prvo se črta določba ZUJF, ki je administrativno omejil agencijo zgolj na financiranje programa, kar je povzročilo, da agencija ni mogla izvajati programa dela in se niti ustrezno organizirati. Druga sprememba je prenos znanstvene publicistike, ki se prenaša nazaj na Agencijo za raziskovalno dejavnost, ker je to področje bolj povezano s sistemom raziskovalne dejavnosti, s čimer so ne nazadnje zadovoljni tudi na sami Agenciji za raziskovalno dejavnost. S tretjo spremembo, zaradi katere bo verjetno največ razprave, s spremembo o sestavi sveta agencije, se prvenstveno sledi poslanstvu Javne agencije za knjigo, ki je bila v prvi vrsti ustanovljena zato, da oblikuje celovito politiko do področja knjige. Za to mora združevati interese avtorjev, prevajalcev, založnikov, knjižnic, knjigarn in vseh tistih, ki se ukvarjajo z bralno kulturo. Ustanovitelj bo tako v svet agencije neposredno imenoval tri člane, pri čemer je eden izmed njih strokovnjak s področja dela agencije, financ ali pravnih zadev, eden je strokovnjak s področja knjižnične dejavnosti, eden pa strokovnjak s področja bralne kulture. Ostale štiri člane imenuje ustanovitelj na predlog avtorjev, prevajalcev, založnikov in knjigotržcev. Vsak strokovna skupina svoje predloge poda na javni poziv, ki ga izvede ministrstvo, pristojno za kulturo. Na ta način se odgovornost oblikovanja predlogov za člane sveta prenaša na strokovno javnost. Če pa bi se zgodilo, da strokovna javnost ne bi bila enotna ali se ne bi odzvala na poziv, mora imeti minister možnost, da oblikuje in imenuje člane sveta, ker bi sicer lahko prišlo do blokade delovanja javne agencije. V razpravi na seji matičnega delovnega telesa je bilo izpostavljeno vprašanje reprezentativnosti posameznih organizacij civilne družbe, vendar ob opozorilu Zakonodajno-pravne službe, da ni jasno določeno, kako so določena reprezentativna društva pisateljev in prevajalcev, torej je ugotavljanje reprezentativnosti brez zakonske podlage nemogoče. In ob mnenju Centra nevladnih organizacij Slovenije, da obstajajo tudi pri nas mehanizmi in prakse, kako se nevladne organizacije glede tega poenotijo, smo v Pozitivni Sloveniji mnenja, da je predlagana rešitev, ki predpostavlja nujnost dialoga in dogovarjanja znotraj strokovne javnosti, dobro premišljena in primerna rešitev, kar pa seveda ne preprečuje, da bi ministrstvo omenjene pripombe posameznih društev upoštevalo pri oblikovanju sprememb podzakonskih aktov oziroma akta o ustanovitvi javne agencije. Ne nazadnje je tako oblikovano določilo v zakonu tudi v skladu s številnimi resolucijami, ki na ravni Evropske unije in Sveta Evrope govorijo o zastopanosti nevladnih organizacij ali civilne družbe pri organih upravljanja v tistih zadevah, ki jih zanimajo, kar področje knjige nedvomno je. Hvala.
Hvala tudi vam. Janja Napast bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani minister s sodelavcema, drage poslanke in poslanci, lepo pozdravljeni! S predlaganimi spremembami se področje znanstvenega tiska iz Javne agencije za knjigo Republike Slovenije prenese nazaj na Javno agencijo za raziskovalno dejavnost Republike Slovenije in s tem tudi vse pogodbene obveznosti, ki so nastale za obdobje 2012–2014. S prenosom dela pristojnosti se uskladi tudi število in sestava članov sveta ter število komisij Javne agencije za knjigo Republike Slovenije. Zakon o uravnoteženju javnih financ je sredstva za delovanje Javne agencije za knjigo Republike Slovenije na področju znanosti v letu 2012 v primerjavi z letom 2011 zmanjšal, kar je otežilo delo. Zato tudi predlog, da se omenjeno področje prenese nazaj na Javno agencijo za raziskovalno dejavnost Republike Slovenije. S to agencijo je prenos dogovorjen, sredstva so zagotovljena. Slednja naj bi imela že vzpostavljeno administrativno-tehnično podporo pri izvajanju razpisov in ustaljene kanale komuniciranja s prijavitelji ter financiranja publicistike na področju znanosti. Vlada in predstavniki agencije obljubljajo, da bodo na ta način postopki in stroški delovanja optimizirani ter ustrezno cenejši, kvaliteta storitev pa ne bo manjša. Na seji Odbora za kulturo je bila precej razprave deležna tudi sprememba sestave sveta javne agencije, ki je po novem, po mnenju ministrstva, usklajen s poslanstvi in cilji javne agencije. Ker je javna agencija ustanovljena z namenom, da sistematično skrbi za razvoj celotnega področja knjige, je zastopanost vseh členov verige knjige ključ do celovitih politik na tem področju. Vendar pa predlog ne vključuje predstavnikov društva pisateljev, na kar je predstavnik društva tudi opozoril. Poleg tega je treba poudariti, da stroka ne pomeni enako znanosti. Ocenjujejo, da se z novo sestavo sveta pomemben del, torej avtorji, izključuje. Tudi zaradi tega imamo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke nekaj težav, vendar zakonu ne bomo nasprotovali.
Hvala. Sledi še predstavitev stališča Poslanske skupine Socialnih demokratov, ki ga bo podal gospod Samo Bevk.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani zbor! Zakon o Javni agenciji za knjigo Republike Slovenije je bil sprejet v Državnem zboru leta 2007 s soglasjem vseh prisotnih poslank in poslancev, a enotnost glede vloge in pomena agencije, ki smo jo takrat izražali, ni trajala dolgo. Paradoksalno je vlada v približno enaki sestavi le pet let po ustanovitvi tlakovala pot k ukinitvi agencije in s tem nameravala nadgraditi lahkotni projekt vitke državne uprave. Zakon o uravnoteženju javnih financ Javne agencije za knjigo res da ni ukinil, je pa praktično onemogočil izpolnjevanje z zakonom določenih nalog. V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo se odločno zoperstavili poskusom institucionalne destabilizacije in politizacije dela agencije. Na prejšnjo vlado smo naslovili več poslanskih pobud, vložili amandma k ZUJF, pripravili osnutek zakonske spremembe, ogrožanje njenega delovanja pa evidentirali tudi v interpelacijo delu in odgovornosti pristojnega ministra, zato predlog novele zakona, ki je danes pred nami, razumemo kot uresničevanje sanacijskega programa za odpravo posledic ravnanj prejšnje vlade na področju knjige, ki ga je, takrat še kandidat za ministra, dr. Uroš Grilc napovedal na svoji predstavitvi na Odboru za kulturo. Za Poslansko skupino Socialnih demokratov je najpomembnejše, da se s predlogom novele odpravljajo pomanjkljivosti veljavne ureditve. Pri tem posebej opozarjamo na odpravo nedosegljivih omejitev glede javnega sofinanciranja delovanja agencije, ki jih je postavil ZUJF. Na agenciji so namreč že pred sprejemom tako imenovanega varčevalnega zakona z javnimi sredstvi ravnali skrajno varčno in odgovorno. Verjamemo, da od takšnega ravnanja po sprejemu novele ne bodo odstopili. K temu jih ne nazadnje zavezujejo tudi določila Zakona o izvrševanju proračuna. Podpiramo tudi prenos dejavnosti znanstvenega tista na Agencijo za raziskovalno dejavnost ter popolnitev sestave sveta s predstavniki založnikov in knjigotržcev. V prihodnje od ministra in Vlade pričakujemo še večjo občutljivost za vprašanja davčne politike na področju knjige, tudi za njeno elektronsko različico, za katero velja višja stopnja obdavčitve. V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo na prejšnjo vlado naslovili več zahtev o zagotavljanju okolja za politično neodvisnost agencije. Prav zato smo bili po obravnavi predloga novele na Odboru za kulturo še toliko bolj pozorni na protestno pismo Društva slovenskih pisateljev. V njem pisatelji opozarjajo, da lahko drugačen način predlaganja članov sveta agencije, ki je bil vpeljan z amandmajem na pripombo Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora, grozi strokovnost in neodvisnost njenega delovanja. Zato smo z odobravanjem sprejeli pomirjujoč odgovor, da bo Ministrstvo za kulturo pripombe društva upoštevalo pri spremembah aktov agencije ter večjo težko namenilo tistim kandidatom za člane sveta, ki jih bodo predlagala stanovska združenja. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo predlog novele Zakona o Javni agenciji za knjigo podprli. Poleg izvajanja institucionalne podpore na področju knjige nas namreč inovativnost nekaterih projektov utrjuje v prepričanju, da je bila ustanovitev agencije modra odločitev. Med temi naj omenim le najnovejši projekt povezovanja evropskega košarkarskega prvenstva in knjige pod sloganom "Ni igre brez drame", ki jo je agencija zasnovala z organizatorji Eurobasketa v sodelovanju z založniki in knjigotržci. S tem projektom zaključujem v želji, da bi bilo na področju knjige v prihodnje čim manj politične drame in da predlog novele podprejo tudi tisti, s katerimi smo pred nekaj leti skupaj delili prepričanje o pomenu agencije za utrjevanje in razvoj slovenske kulturne identitete. Hvala lepa.
Hvala lepa. S tem smo končali s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predloga zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora opravili v ponedeljek, 15. julija 2013, v okviru glasovanj. S prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 21. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA RESOLUCIJE O NACIONALNEM PROGRAMU ZA JEZIKOVNO POLITIKO 2014–2018. Predlog resolucije je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada in za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije dajem besedo ministru za kulturo, dr. Urošu Grilcu.
Spoštovani! Z letom 2012 je prenehala veljati Resolucija o nacionalnem programu za jezikovno politiko 2007–2011. Da bi pravočasno začrtali strokovne smernice za jezikovno-politične odločitve in ukrepe v naslednjem petletnem obdobju, je Ministrstvo za kulturo pričelo pripravljati nov nacionalni program že v letu 2010. Delo se je iz organizacijskih razlogov zavleklo, tako da je nova resolucija pripravljena za obdobje 2014–2018. Očrtal bom samo osrednje cilje slovenske jezikovne politike v novem programu. Prvič, oblikovanje skupnosti samostojnih govorcev z razvito jezikovno zmožnostjo v slovenščini, z zadostnim znanjem drugih jezikov, z visoko stopnjo jezikovne samozavesti in ustrezno stopnjo pripravljenosti za sprejemanje in kulturne različnosti. Drugič, formalnopravno uokvirjanje slovenske jezikovne politike tako s krovnim zakonom, kot s posameznimi določbami posebnih področnih zakonov, uredb in drugih aktov. Tretjič, okrepiti skrb in odgovornost za Slovence zunaj meja Republike Slovenije, ob tem pa upoštevati vse govorce, ki jim slovenščina ni materni jezik; pripadnike madžarske in italijanske narodne skupnosti, romske skupnosti, drugih jezikovnih skupnosti, priseljence ter vse druge, ki prihajajo ali želijo priti znotraj ali zunaj meja Republike Slovenije v stik s slovenskim jezikom. Četrtič, posebno pozornost nameniti prednostim in izzivom, ki jih prinaša dejstvo, da je slovenščina uradni jezik Evropske unije. Resolucija je strukturno razčlenjena na štiri ključna poglavja. Na poglavje o jezikovnem izobraževanju, ki si zadaja za cilje povečanje števila usposobljenih učiteljev in učečih se za kompetentno uporabno priročnikov in drugih jezikovnih virov, povečano število poznavalcev jezikovnih tehnologij, povečanje števila udeležencev jezikovnih izobraževalnih procesov, namenjenih zamejskim, zdomskim in izseljenskim otrokom, zagotavljanje kakovosti in optimizacija povečanja ter učenja tujih jezikov, usklajeno načrtovanje in razvijanje oblik jezikovnega izobraževanja govorcev s posebnimi potrebami ter jezikovna ureditev visokega šolstva in znanosti. Jezikovna opremljenost je drugo poglavje; usklajeno razvijanje in nastajanje temeljnih in specializiranih jezikovnih priročnikov in jezikovne infrastrukture, dostopnost na spletu s čim več podatki o slovenščini, usklajen načrt razvoja jezikovnih tehnologij, ki bo temeljil na preverbi stanja in postavljenih prioritetah, ter povečanje števila in večja dostopnost digitaliziranih del pisne in kulturne dediščine, priročnikov za slovenščino in besedil znanstvene produkcije. Tretje poglavje so formalnopravni vidiki. Doseči moramo učinkovitejši formalni pravni okvir slovenske jezikovne politike in celovito oceno slovenske jezikovne situacije glede na različne parametre, ki bo služila za pripravo novega nacionalnega programa za jezikovno politiko. In četrto poglavje: slovenščina v Evropski uniji. Treba je zagotoviti ustrezno strokovno, jezikovno, terminološko pomoč slovenskim prevajalcem in tolmačem v institucijah EU, da bodo lahko pripravili zanesljivo slovensko različico zakonodaje EU, pa tudi prevajalcem in tolmačem v Sloveniji, ki nas jezikovno predstavljajo v mednarodni skupnosti. Slovenska jezikovna politika mora v naslednjem programskem obdobju zagotoviti ustrezen institucionalni in programski okvir za izdelavo takih jezikovno načrtovanih korakov, ki bodo odgovorno, strokovno, kakovostno in operativno, učinkovito uresničili postavljene načelne cilje. Za to jezikovno politični program predvideva kot začetni izvedbeni korak za dosego ciljev, oblikovanje dveh med seboj usklajenih, samostojnih in celovitih jezikovno političnih nacionalnih dokumentov: akcijskega načrta za jezikovno izobraževanje in akcijskega načrta za jezikovno opremljenost. Ta pristop v nacionalnem programu za jezikovno politiko temelji tudi na spoznanju o odločenih pomanjkljivih pristopih prejšnjega programa, kajti problem oblikovanja učinkovite jezikovne politike se veže na izrazito medresorsko raven. In na ta način z dvema akcijskima načrtoma z oblikovanjem posebnih strokovnih komisij mislimo, da bomo dosegli dosti bolj učinkovito uresničevanje zastavljenih ciljev. Za konec naj samo še povem, da je program nastajal dlje časa, da sta ga pripravili dve projektni skupini, da se vidi, da je program strokovno zelo široko zastavljen, in vesel sem, da ga tudi stroka zelo močno podpira. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Resolucijo je obravnaval tudi Odbor za kulturo kot matično delovno telo. In poročilo odbora bo podala predsednica, mag. Majda Potrata.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko, poslanke in poslanci! Odbor za kulturo je na 3. seji, 28. junija, obravnaval Predlog resolucije o nacionalnem programu za jezikovno politiko 2014–2018. Predlog je predložila Vlada. Zakonodajno-pravna služba je dala pripombe k trem podpoglavjem. Komisija Državnega zbora za narodni skupnosti je obravnavala resolucijo kot zainteresirano delovno telo in opozorila na nekatere neustreznosti pri rabi posameznih strokovnih izrazov, podala pa je tudi več predlogov za amandmaje odbora. Predlog resolucije je obravnavala tudi Komisija Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport, resolucijo podprla in predlagala nekaj amandmajev. Ustno je mnenje predstavil dr. Zoran Božič. Odbor je na podlagi 46. člena Poslovnika 26. junija opravil javno predstavitev mnenj. Namen te predstavitve je bil pridobiti mnenja in stališča strokovne in širše javnosti o predlogu resolucije. V poslovniškem roku so amandmaje vložile štiri koalicijske poslanske skupine, in sicer k petim podpoglavjem, Poslanska skupina italijanske in madžarske narodne skupnosti k trem podpoglavjem in dala predlog za novo podpoglavje. Poslanec Jani Möderndorfer je prav tako vložil amandmaje k štirim podpoglavjem in predlagal eno novo podpoglavje. Pri delu odbora so sodelovali minister za kulturo, dr. Uroš Grilc, vodja službe za slovenski jezik na Ministrstvu za kulturo, dr. Simona Bergoč, predsednik Zveze društev slepih in slabovidnih Slovenije Tomaž Vraber in član tega društva Jožef Gregorc, predstavnik Instituta Jožefa Štefana, dr. Simon Krek, predstavnik SAZU, dr. Janez Orešnik. Omenila sem že predstavnika Državnega sveta Zorana Božiča in pa predstavnik Zakonodajno-pravne službe, dr. Samo Divjak. Minister za kulturo, dr. Uroš Grilc, je v uvodu povedal, da je z letom 2012 prenehala veljati Resolucija o nacionalnem programu za jezikovno politiko 2007–2011. Ponovno je predstavil razloge, zakaj je prišlo do zamika. Nato je predstavil osrednje cilje slovenske jezikovne politike v novem programu. Teh ciljev je pet: dvig ravni jezikovne zmožnosti oziroma pismenosti v slovenščini, zagotovitev kakovostne jezikovne opremljenosti za učinkovito sporazumevanje, okrepljena skrb in odgovornost za Slovence zunaj meja Republike Slovenije in upoštevanje vseh govorcev, ki jim slovenščina ni materni jezik, formalnopravno uokvirjanje slovenske jezikovne politike in petič, pozornost prednostim in izzivom, ki jih prinaša dejstvo, da je slovenščina uradni jezik Evropske unije. Nacionalni program za jezikovno politiko 2014–2018 je glede na prejšnji program zmanjšal število operativnih ciljev in poudarja strateško naravnanost in osredotočenost na uresničevanje ključnih področij jezikovne politike v naslednjem obdobju. Taka naravnanost omogoča večjo sistematičnost in usklajenost nosilcev, s tem pa tudi realnejšo perspektivo glede uresničevanja posameznih nalog. Predstavnik Zakonodajno-pravne službe je menil, da je resolucija obsežen strokovni in ponekod tudi težje razumljiv tekst. Opozoril je tudi, da v tak akt, kot je resolucija, ne sodita kazalo in obrazložitev, zato je predlagal njuno črtanje. V okviru razprave so članice in člani odbora ter drugi vabljeni govorili predvsem o dejavnostih Inštituta za slovenski jezik Frana Ramovša in o njegovi zastopanosti v predlogu resolucije, o dostopnosti literarnih, strokovnih in drugih besedil za slepe in slabovidne, gluhoslepe in ljudi z motnjami branja, o priznanju znakovnega jezika za gluhe osebe in o obvladovanju tujih jezikov ter jezikovnem izobraževanju. Nekaj pomislekov je bilo izraženih tudi glede uporabe različnih izrazov za manjšine. Ker je pred vami poročilo v pisni obliki, naj samo povem, da so bili sprejeti amandmaji vključeni v dopolnjeni predlog. Pred vami pa so tudi predlagani amandmaji, ki jih lahko razberete iz pregleda amandmajev. Hvala.
Hvala tudi vam. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Janez Ribič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod minister s sodelavcema, poslanke in poslanci! Tako kot morajo ljudje, ki pripadajo isti kulturi, imeti podobne konceptualne zemljevide, morajo tudi jezikovne znake interpretirati enako. Kajti le tako si lahko učinkovito izmenjujemo pomene, zato se nam zdi Resolucija o nacionalnem programu za jezikovno politiko 2014–2018 še kako pomembna. V Slovenski ljudski stranki podpiramo dopolnjeni predlog resolucije o nacionalnem programu za jezikovno politiko, ker ustrezno opredeljuje odgovornost države Slovenije do uresničevanja in nadgrajevanja jezikovne politike. Predlagani nacionalni program sledi sodobni slovenski jezikovni stvarnosti. V resoluciji se tudi posebna skrb namenja ohranjanju in razvijanju obsega vitalnosti in dinamičnosti slovenskega jezika na različnih strokovnih področjih. Vse je lepo in prav, vendar se po tehtnem premisleku in dosedanji praksi tu zastavlja vprašanje učinkovitosti. Ali bodo predvideni ukrepi za uresničevanje programskih ciljev zagotovili razvoj slovenskega jezika, še posebej kot strokovnega oziroma znanstvenega jezika? V Slovenski ljudski stranki imamo tudi tu pomisleke glede na odnos države do vsakdanje rabe jezika v praksi. Največ pomislekov se nanaša na rabo in razvoj slovenskega strokovnega oziroma znanstvenega jezika. Kako naj nekdo prevede nek strokovni angleški izraz v slovenski jezik, če nikoli ni slišal za slovenskega, saj mu je bila na fakulteti ponujena izključno angleška literatura, kar je normalno, saj imajo objave znanstvenih tekstov v tujih revijah ob habilitacijskih pogojih prednost pred objavami v slovenskem znanstvenem tisku. Kljub temu predstavniki fakultet govorijo, da bodo ohranjali slovenščino kot strokovni in znanstveni jezik, ali pa imajo to celo zapisano v statutih univerze. Vendar je to tudi vse, kar storijo. V resoluciji ste zapisali: "Jezikovna ureditev visokega šolstva in znanosti; izhodišče ukrepov v resoluciji je domneva, da slovenske univerze in Republika Slovenija želijo ohraniti in nadalje razvijati slovenščino kot učni jezik visokošolskega izobraževanja in jezik znanosti." To je utopija, saj profesorji pod krinko pridobivanja mednarodnih znanj študentom ponujajo izključno angleško literaturo, ker se jim ne da pripravljati predstavitve v slovenskem jeziku ali pisati knjig, ker je premajhna naklada in zato prinese premalo dobička. Znanje tujih jezikov je pomembno. Ampak s takšnim načinom dela nobena fakulteta ne ohranja in razvija slovenskega jezika kot strokovnega jezika. Če se bo ta trend nadaljeval, in če k temu prištejemo še slabo podlago znanja materinščine učencev in dijakov iz osnovne in srednje šole, bomo počasi dobivali tako imenovane strokovnjake, ki bodo v maternem jeziku nepismeni. To je zelo zaskrbljujoče in zato poudarjamo, da je resolucija bistveno premalo. Vsi skupaj se bomo morali potruditi, če hočemo obdržati in razvijati slovenščino kot znanstveni in strokovni jezik. Zelo nas tudi zanima, kako boste z jezikovno politiko na univerzah uveljavili, da slovenski profesorji slovenskim študentom ne bodo predavali v tujih jezikih. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospa Marjana Kotnik Poropat bo predstavila stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovani minister s sodelavkama! Ob sobivanju z globalno angleščino in drugimi velikimi jeziki Evropske unije je vprašanje obstoja slovenskega jezika v prihodnosti še kako na mestu. Predlog resolucije o nacionalnem programu za jezikovno politiko nam ponuja konkretne odgovore in rešitve. Med cilji nacionalnega programa sta poleg formalnega uokvirjanja slovenske jezikovne politike tudi skrb in odgovornost za zamejce ter vse, ki jim slovenščina ni materni jezik. Torej, pripadnike madžarske in italijanske narodne manjšine, romske skupnosti in drugih jezikovnih skupnosti ter priseljence. V Poslanski skupini DeSUS pozdravljamo dejstvo, da resolucija posebno pozornost namenja govorcem s posebnimi potrebami, predvsem gluhim, in slovenskemu znakovnemu jeziku. Znakovni jezik namreč daje gluhim osebam možnost, da se izrazijo, s tem pa preprečuje njihovo izolacijo ter jim omogoča enakopravnejše uveljavljanje vseh človekovih pravic in svoboščin. Priznanje znakovnega jezika bo gluhim osebam povečalo možnost dostopa do ustrezne izobrazbe ter socialne in poklicne vključenosti. Izpostaviti velja tudi položaj slovenska jezika v visokem šolstvu in znanosti. Slovenske univerze morajo ohranjati in nadalje razvijati slovenščino kot učni jezik visokošolskega izobraževanja in jezik znanosti. Zavedamo se želje in potrebe po internacionalizaciji, vendar pa raba slovenskega jezika v visokem šolstvu in znanosti ne more pomeniti ovire za proces mednarodnega povezovanja in sodelovanja. Iz tega razloga še posebej podpiramo ukrepe, ki vodijo k ohranitvi statusa slovenščine kot uradnega in učnega jezika visokega šolstva ter izboljšanju položaja slovenščine kot jezika znanosti. Tone Pavček je zapisal: "Z jezikom smo, kar smo. V jeziku bivamo, z jezikom se ločujemo od drugih, jezik je organ naše duše, naš orožje, naš razpoznavni znak, naše bistvo in naša bit." V Poslanski skupini DeSUS bomo predlog resolucije podprli. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. In gospa Ljudmila Novak bo predstavila stališče Poslanske skupine Nove Slovenije, izvolite.
Spoštovani! Slovenščina je najprej naš materni jezik, vsaj za večino slovenskih državljanov, potem naš uradni jezik in eden izmed 24 uradnih jezikov v Evropski uniji. Naši pradedje so o slovenščini kot uradnem jeziku države le sanjali, mi pa te sanje živimo in smo lahko le hvaležni svojim prednikom, da jim je uspelo naš jezik ohraniti kljub različnim pritiskom in različnim oblastnikom. Jezik pa je živa stvar, saj se nenehno razvija, izpopolnjuje, dograjuje. Lahko pa tudi izumre in se pozabi, če z njim ne ravnamo dovolj skrbno. Ker smo Slovenci le številčno sorazmerno majhen narod, obdan z narodi, katerih jezik se bistveno razlikuje od slovenščine, če izvzamemo hrvaščino, smo se ves čas morali učiti tudi jezike sosedov in tudi druge evropske jezike. Prav zaradi tega imamo še večjo odgovornost do ohranjanja, razvijanja in rabe slovenskega jezika. Za ohranjanje, rabo in razvoj jezika je izredno pomembno izobraževanje na vseh nivojih. Raziskave kažejo, da imamo v Sloveniji problem z nizko stopnjo funkcionalne pismenosti, zato je treba v izobraževalnem procesu temu nameniti veliko pozornosti. Poleg teoretičnega in uporabnega znanja pa moramo mlade predvsem ozavestiti o pomenu maternega jezika, hkrati pa poučevanje slovenščine narediti čim bolj privlačno, da se bodo mladi slovenščino učili z veseljem in ne z odporom, kot se žal prevečkrat dogaja zaradi prezahtevnih učbenikov in preobsežnih učnih načrtov. Resolucija poudarja tudi pomen učenja slovenščine izven meja Republike Slovenije, torej v zamejstvu oziroma na področju slovenskih narodnih skupnosti vseh štirih sosednjih državah. Slovenija namenja posebno skrb učenju slovenščine pri naših izseljencih, povratnikih, pri otrocih in mladini naših izseljencev, zdomcev in zamejcev. Zagotavljanje finančnih sredstev za učenje slovenskega jezika, ki jih Slovenija v veliki meri zagotavlja – tečaji v Sloveniji, jezikovni tabori, natečaji, vse to pripomore k ustvarjanju enotnega slovenskega kulturnega prostora in pripomore k ohranjanju maternega jezika tudi pri tistih Slovencih, ki živijo izven slovenskih meja. Resolucija poudarja tudi pomen učenja slovenščine za priseljence. Znanje jezika držav, v kateri nekdo živi in dela, zagotovo povečuje možnosti za večjo vključenost v družbo in tudi povečuje njegovo konkurenčnost na trgu dela. Tako kot želimo, da imajo pripadniki slovenskih manjšin zunaj meja Slovenije možnost uporabe in izobraževanja v slovenskem jeziku, kar jim mora zagotavljati najprej matična država, Slovenija pa po svojih najboljših zmožnostih pri tem pomaga, je prav, da tudi obe manjšini, Madžarska in Italijanska uživata vso pozornost in podporo Slovenije pri ohranjanju in rabi jezika manjšine. Pri tem je pomembno poudariti, da je znanje jezika sosednjih držav lahko velika prednost in most med dvema državama. Tudi Evropska unija spodbuja učenje jezikov sosednjih držav in ohranjanje jezikovne raznolikosti Evrope. V Novi Sloveniji se zavzemamo za uveljavljanje in razvoj slovenščine na tradicionalnih in na novih področjih. Z razvojem znanosti in novih tehnologij ter globalizacijskih procesov je nujno jezik ves čas dopolnjevati, dograjevati z novimi izrazi in jih potem tudi dosledno uporabljati, zlasti v tehniki, informacijski tehnologiji, podjetništvu, na univerzi, v turizmu, zato je potrebna aktivna jezikovna politika države. Slovenskim državljanom mora biti zagotovljeno, da bodo lahko o vseh javnih zadevah govorili in dobili informacije o slovenskem jeziku. Od funkcionarjev, ki zastopajo Slovenijo v inštitucijah Evropske unije pa pričakujemo, da bodo tam dosledno uveljavljali pravico do rabe slovenščine kot enega izmed uradnih jezikov Evropske unije. Predlog resolucije je kompleksen dokument, ki določa podlago za doseganje zgoraj navedenega. V dosedanji obravnavi resolucije se je pokazalo izredno zanimanje deležnikov, ki so predlagali mnogo dopolnitev ter nekaj sprememb. Nova Slovenija je na seji Odbora za kulturo podprla prizadevanje Inštituta za slovenski jezik Frana Ramovša pri ZRCS SAZU, da ima zadnjo besedo pri slovenskih normativnih priročnikih, kot so pravopis in drugi. Resolucijo bomo poslanci Nove Slovenije podprli.
Hvala. Dr. László Göncz bo predstavil stališče Poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko, kolegice in kolegi! O splošnem delu Predloga o nacionalnem programu za jezikovno politiko 2014–2018 je bilo že veliko povedanega in se z njim tudi v celoti strinjamo, zato se bom osredotočil zgolj na tako imenovani narodnostni oziroma manjšinski vidik omenjenega dokumenta. Ker v okviru organizacij narodnih skupnosti konstantno ugotavljamo, da obstaja razkorak med ustavnimi, mednarodnopravnimi in zakonskimi določbami o javni in zasebni rabi italijanskega in madžarskega jezika ter uresničevanjem teh določb v praksi, in zaradi zavedanja, da so težave še toliko večje, zaradi pomanjkanja nadzora nad uresničevanjem določb zakonskih aktov, smo se v okviru obravnave Predloga resolucije o nacionalnem programu za jezikovno politiko 2014–2018 odločili za nadgradnjo besedila predloga. Z zadovoljstvom ugotavljamo, da smo se pri tem srečali z zelo konstruktivnim in pozitivnim pristopom pristojnega urada Ministrstva za kulturo, tudi vodstva ministrstva ter vseh drugih subjektov in dejavnikov, s katerimi smo sodelovali v preteklih tednih. Zaradi tega smo v fazi obravnave predloga resolucije, od Komisije za narodne skupnosti do matičnega Odbora za kulturo, uspeli prvotni predlog besedila dejansko nadgraditi in upamo, da bomo doseženo danes oziroma v okviru glasovanja ali odločanja v ponedeljek na plenarni seji še dodatno dopolnili. Za lažje razumevanje naše predlagane dopolnitve naj povzamem, da je bila glavna pomanjkljivost prvotnega predloga resolucije z vidika avtohtonih narodnih skupnosti ta, da ni prinašala celovitih sistemskih politik in posebnih akcijskih načrtov jezikovnega izobraževanje ter jezikovne opremljenosti z vidika omenjenih skupnosti oziroma njunega maternega jezika. V okviru poglobljenih usklajevanj o amandmajih smo, kot sem že rekel, soglasno pripravili predloge, ki bodo dokončno nadgradili dokument resolucije. Če se omejim zgolj na bistvo in predvidne učinke, ki jih želimo doseči z vsebino najvažnejšega amandmaja v poglavju 2. 1. 5. Jeziki manjšin in priseljencev v Republiki Sloveniji – kajti z razlagami amandmajev, ki so bolj formalne narave in gredo v popravek ustavno pogojenih pravil in terminov v zvezi z izrazoslovjem za narodne skupnosti, ki jih je predlagala tudi Zakonodajno-pravna služba, ne bom zavlačeval –, je treba poudariti, da je namenjena posebna skrb za rabo in uveljavljanje jezika narodnih skupnosti ter romske skupnosti ter tudi za jezikovne pravice ostalih manjšinskih skupin in priseljencev v skladu, kot to določajo zakon, mednarodni dokument in deklaracija, ki se nanašajo na to področje. Z novo resolucijo predvidevamo predvsem pozitivne učinke, kot so usklajeno načrtovanje, razvijanje in izvajanje jezikovno-izobraževalnih politik, povečanje števila jezikovno usposobljenih javnih uslužbencev in funkcionarjev v jeziku avtohtonih narodnih skupnosti, ustrezna medijska prisotnost jezikov avtohtonih narodnih skupnosti, romske skupnosti, drugih manjšin in priseljencev, ozaveščenost o obstoju jezikov avtohtonih narodnih skupnosti, romske skupnosti, drugih manjšin in priseljencev pri ostalih državljanih Republike Slovenije na področju vzgoje in izobraževanje, informiranje in medijske dejavnosti, kulturne dejavnosti in znanstveno-raziskovalna dejavnost. Torej, da ne bom predolg, ob tem sorazmerno poznem času, naj še enkrat poudarim, da Predlog resolucije o nacionalnem programu za jezikovno politiko s predlaganimi dopolnitvami – upam, da bodo sprejete – uživa našo podporo. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospod Dragan Bosnić bo predstavil stališče Poslanske skupine Pozitivna Slovenija.
Lepo pozdravljeni! Kultura in jezik sta očitno za najmočnejše, ki še vztrajajo v tem prostoru. Za začetek, v Pozitivni Sloveniji bomo resolucijo podprli. Navedel bi par vzrokov, ki so krivi za to. Najprej strokovnost ljudi, ki so delali pri tej resoluciji – minister, ne vem, če sem mogoče narobe štel, ampak smo našteli tri skupine, eno je sicer komisija vmes –, in pa dvakratna javna razprava, ena se je končala pred natanko enim letom oziroma tu nekje 15. 7., druga pa zdaj februarja, nakar je šla ta resolucija še v medresorsko usklajevanje in zdaj je tu pred nami pač takšna, kot je. Ključni vzrok je, mislim, minister v uvodu svoje predstavitve navedel, in sicer jasno opredeljena vizija, ki govori o usposobljenih govorkah in govorcih v slovenskem jeziku z visoko jezikovno zmožnostjo. To je ključ. Potem pa še operacionalizacija za dosego teh ciljev. Namreč, govorimo o dveh akcijskih načrtih za jezikovno izobraževanje in opremljenost. Jezikovno izobraževanje je očitno glede na rezultate v letu 2010, glede na rezultate vpisa, nekoliko zatajilo, zato ker naši 15-letniki niso dosegali ciljev, ki smo si jih želeli oziroma kamor smo jih želeli uvrstiti. In na ta način se bo tudi nova resolucija lahko potem verificirala preko teh rezultatov, ki so objektivni pokazatelj. Kar se opremljenosti tiče, vemo, če ni digitalizacije – konec jezika. Pa seveda opremljenost, ki, če uporabim prispodobo, slepim omogoča, da vsaj delno nekaj vidijo, da pride v kategorijo bralcev, kot smo se z njimi pogovarjali, in gluhim, da tudi nekaj slišijo. To jim tudi omogoča ta resolucija. Ključna stvar, ki se nam zdi v Pozitivni Sloveniji, je pa ta, da jezik preide iz kategorije orodja oziroma orožja, za kar ga dostikrat zlorabljamo v tem prostoru, v neko kategorijo hrane, sploh v Evropi. Glede na našo majhnost smo lahko začimba, ampak začimba dopolni nek okus. Lahko smo neka taka začimbica, ki pač ta okus v Evropi dopolni, nam pa mora biti to glavna jed, in seveda našim otrokom. Za konec še sam, če izkoristim to priložnost, poudarjam to skrb, ki jo Resolucija o nacionalnem programu jezikovne politike namenja tistim ljudem, ki jim slovenski jezik ni materni jezik. Prav vesel sem, da sem vam lahko to resolucijo predstavil v svojem tretjem jeziku. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospod Andrej Čuš bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod minister! Priprave resolucije o jezikovni politiki potekajo v Republiki Sloveniji že od leta 2010. Cilji resolucije, ki je pred nami, so oblikovanje govorcev z razvito jezikovno zmožnostjo v slovenščini, z znanjem drugih jezikov ter pripravljenostjo za sprejemanje jezikovne in kulturne različnosti. Med cilji nacionalnega programa sta, poleg že večkrat omenjenega formalnopravnega okvirjanja slovenske jezikovne politike, tudi skrb in odgovornost za zamejce ter vse, ki jim slovenščina ni materni jezik, torej pripadnike madžarske in italijanske narodne manjšine, romske skupnosti in drugih jezikovnih skupnosti ter priseljence. Posebno pozornost pa program namenja tudi izzivom, ki jih prinaša slovenščina kot uradni jezik Evropske unije. Veseli nas, da resolucija posebno pozornost posveča slovenskemu znakovnemu jeziku, saj so s tem njeni pripravljavci znakovni jezik prepoznali kot jezik in ne le kot metodo učenja slovenskega jezika. Vseeno pa bi ob sprejemanju resolucije programa o jezikovni politiki opozorili na zamude, ki so prisotne, že omenjeno od leta 2010 pa do danes. Ob tem pa tudi obžalujemo, da ni bila k pripravi predlogov povabljena tudi Slovenska akademija znanosti in umetnosti, saj je ravno vloga SAZU ključnega pomena pri določanju normativnosti slovenskih priročnikov, kot sta pravopis in slovar slovenskega knjižnega jezika. Glede na javno predstavitev mnenj, glede na razprave na Odboru za kulturo in tudi glede na amandmaje bomo Predlog resolucije o nacionalnem programu za jezikovno politiko v obdobju 2014–2018 podprli. Hvala.
Hvala tudi vam. Mag. Majda Potrata bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov, izvolite.
Še enkrat hvala za besedo. Pozdrave ponavljam. Resolucija o jezikovni politiki v Sloveniji je pravzaprav nasledek treh členov, ki iz Zakona o javni rabi slovenščine definirajo naloge in odgovornosti javnih organov. 26 člen govori o nalogah ministrstev, 27. člen opredeljuje koordinacijsko telo in 28. člen o nacionalnem programu. Zakaj govorim o tem? Zato, ker je iz drugega odstavka 28. člena moč razbrati, da za izvajanje nacionalnega programa skrbi Vlada Republike Slovenije, Državni zbor Republike Slovenije pa redno spremlja njegovo uresničevanje. Kakor koli se skušam spomniti, ali se je doslej Državni zbor kdaj ukvarjal z vprašanjem realizacije resolucije o jezikovni politiki, tiste prejšnje, ugotavljam, da ne. Ravno tako kot ne morem reči, da bi imeli vpogled o tem, kakšna so bila stališča Vlade Republike Slovenije v zvezi s poročili, ki jih je Vlada ugotovila o uresničevanju Zakona o javni rabi slovenščine. To povezujem preprosto z dejstvom, na katerega je opozarjalo že besedilo v prvi resoluciji, ki pravi, da Ministrstvo za kulturo z obstoječim, tedaj sektorjem za slovenščino v okviru Ministrstva za kulturo, ne more opraviti vsega tistega, kar jim je bilo z zakonom naloženo. In na to posebej opozarjam v teh časih, ko smo zlasti zapisani in zapriseženi varčevalci, da je to, da bo resolucija o jezikovni politiki lahko dokument, ki bo tudi uresničen, zvezano z resnično pripravljenostjo imenovati, zaposliti zadostno število strokovnjakov, ki bodo omogočili izpolnitev vseh z zakonom predpisanih naloge. Še toliko bolj pa to velja za vse tisto, kar je moč v tej resoluciji tudi prebrati. Saj imamo predvidene ukrepe in tudi kazalnike, po katerih bomo presojali, ali je resolucija uresničena ali ne. In moram reči, da tako, kot je v resoluciji zapisano, si je Ministrstvo za kulturo kot tisti prvi agens za to resolucijo zastavilo, da je teh nalog veliko in so pred zelo zahtevno nalogo. Javna predstavitev mnenj je skušala odgovoriti na deset vprašanj. In samo na tri vprašanja bom skušala, kar se da na hitro, opozoriti. Vprašanje je, kakšna so sploh pričakovanja slovenske javnosti v zvezi s to resolucijo in stanjem slovenščine v naši družbi. Mislim, da je tukaj ta resolucija res postavil v ospredje nalogo, da mora biti pozornost namenjena ne samo slovenščini, ampak tudi vsem drugim jezikom, ki sodijo v okvir slovenske jezikovne politike. Nekajkrat je bilo že zagotovljeno ali povedano, kakšni govorci naj bi ob uresničevanju te resolucije postali. Ampak tisto, kar se mi zdi bistveno v tej resoluciji, je tudi opozorilo, da moramo postati takšni govorci, ki bomo v različnih jezikovnih položajih slovenščino tudi izbrali in z rabo udejanjali številne ukrepe resolucije. Drugo vprašanje, ki se mi zdi silno zanimivo, je, ali bomo storili dovolj. Tukaj sta predvidena predvsem dva akcijska načrta in ko sem govorila o tem, pred kakšnimi nalogami stojijo na Ministrstvu za kulturo, sem mislila ravno na časovnico akcijskih načrtov. Prav tako tudi na vse tisto, kar bo moralo postoriti novo oblikovano delovno telo v okviru Vlade. Zaslužilo pa bi si poseben razmislek tudi tretje vprašanje, ki mi ga zdaj ni uspelo predstaviti, to pa je vprašanje jezika oziroma zlasti slovenščine v visokem šolstvu. Pa saj bo še čas v razpravi. Hvala.
Hvala tudi vam. Gospa Polonca Komar bo predstavila stališče Poslanske skupine Državljanske liste.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Danes obravnavamo Predlog resolucije o nacionalnem programu za jezikovno politiko 2014–2018 in veseli nas, da je ta pravni akt, ki je pred nami, rezultat zelo široke javne razprave, v katero se je vključil zelo velik del javnosti, ki jih zadeva področje jezikovne politike, kar je nedvomno pripomoglo k temu, da imamo pred seboj kakovosten predlog. Resolucija postavlja naslednje cilje slovenske jezikovne politike, kot jih je omenil že gospod minister, pa dovolite, da jih naj hitro preletim: dvig ravni jezikovne zmožnosti oziroma pismenosti v slovenščini, zagotoviti govorkam in govorcem slovenščine kakovostno jezikovno opremljenost za učinkovito sporazumevanje ter okrepiti skrb in odgovornost za Slovence zunaj meja Republike Slovenije ob upoštevanju vseh govorcev, ki jim slovenščina ni materni jezik, in formalno uokvirjanje slovenske jezikovne politike. Kot zadnji cilj resolucija navaja; nameniti posebno pozornost prednostim in izzivom, ki jih prinaša dejstvo, da je slovenščina uradni jezik Evropske unije. Jezikovnopolitična vizija Republike Slovenije je slovenščini zagotoviti prevladujočo vlogo v uradnem in javnem življenju znotraj države, hkrati pa omogočiti sporazumevanje in obveščanje v drugih jezikih v skladu s pravno in demokratično legitimnimi sporazumevalnimi potrebami svojih državljanov, drugih prebivalcev in obiskovalcev. Predlagana resolucija je v primerjavi s prejšnjo bolj operativna, predvideva konkretna delovna telesa s konkretnimi zadolžitvami resorjev, s čimer bomo prišli do učinkovite jezikovne politike. V Poslanski skupini Državljanske liste bomo predlog resolucije podprli, prav tako bomo podprli amandmaja poslanskih skupin koalicije. Hvala.
Hvala tudi vam. S tem smo zaključili s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o podpoglavjih in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 11. julija 2013. V razpravo dajem podpoglavje 2.1.1. ter amandma Poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti. Odpiram razpravo in vas vabim k prijavi za besedo. Gospa Janja Napast ima prva besedo, izvolite
Hvala lepa še enkrat za besedo. Na tistih področjih, kjer slovenščina nastopa kot jezik manjšinske narodne skupnosti, bi se morali še posebej zavzeti zanjo, torej za materni jezik in zanj skrbeti, kjer je lahko najbolj ogrožen. Jezikovno izobraževanje pomeni tudi razvijanje in izpopolnjevanje jezikovne zmožnosti govork in govorcev slovenščine kot prvega jezika. Vesela sem, da se osredotočamo na naš jezikovni potencial ne samo v kulturnem smislu, pri širjenju ali ohranjanju slovenske narodne skupnosti v Evropi, ampak tudi v gospodarskem smislu, sicer pa je znano, da je kar 96 % vseh svetovnih jezikov manjših od našega, zato se za izumrtje ni treba bati. Vsekakor pa je pomemben razmislek o obstoju slovenskega jezika zunaj naših meja, to pa, ker je jezik vedno odvisen od naše zavesti. Govorimo tudi o promociji jezika, ki pomeni realnost jezika v novodobnem modernem svetu, torej povečevanje udeležencev v izobraževalnih procesih. Cilj je, lahko rečemo, pretežno praktično uporaben ali kulturno dediščinsko popisovalen. Za jezikoslovje je slovenščina enako zanimiva kot za kateri koli drug jezik, če jo le obravnava v kontekstu jezikoslovne teorije. In če govorimo o siromašenju slovenščine, govorimo lahko to takrat, kadar se ne razvija terminologija. Na to pa v splošni rabi jezika velikokrat vpliva dejstvo, da smo v preteklosti veliko besed v slovenščino prevzeli od drugih jezikov, mogoče bi v dvosmernem procesu morali ponovno začeti razmišljati zdaj. Tudi pri tej širitvi in razvoju morfologije so bolj kot znanstvena besedila pomembna poljudnoznanstvena in strokovna besedila ter univerzitetni učbeniki. Ob tem naj povem še, da stroka ne pomeni enako kot znanost, za slovenski knjižni jezik in hkrati uporabo lokalnih jezikov, torej tudi dialektov, pa je treba občutljivo skrbeti. Ta amandma bom podprla. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima mag. Majda Potrata.
Hvala. Amandma, o katerem zdaj govorimo, pravzaprav kaže, s kakšnimi težavami se srečujemo takrat, kadar se pisanja nekega teksta lotevajo strokovnjaki, ki niso pravniki in ne upoštevajo pravno uveljavljene terminologije. Tisto, kar je tem strokovnjakom popolnoma jasno, je lahko v političnem jeziku v razpravi na Odboru za kulturo predmet dolgotrajnih razprav, zaradi tega ker tisto, kar je v sociolingvistiki jasen termin, kar je v sociologiji jasen termin, ni nujno, da je zapisano tako tudi v veljavnih zakonskih določilih. Zato je to eden tistih amandmajev, ki pravzaprav samo vpeljuje ustrezno pravno definicijo, da bomo vedeli, za kakšno spremembo gre. Prvotno besedilo je reklo: "Na ozemlju italijanske in madžarske skupnosti skrbi za kvalitetno izobraževanje ..." Pravno korektno pa je: "Na območjih občin, v katerih živita italijanska in madžarska narodna skupnost, skrbi za kvalitetno izobraževanje ..." In tako dalje. Saj ravno zaradi tega, ker smo za to, da vpeljujemo pravno korektne termine tudi v tak dokument, kot je resolucija o nacionalni jezikovni politiki oziroma v slovenski jezikovni politiki, bomo Socialni demokrati ta amandma podprli. Bi pa vseeno ob tem opozorila na neko stvar, ki se mi zdi, da jo bomo slej ko prej morali tudi na ravni teoretičnega diskurza opraviti. Končno se bomo morali soočiti z različnimi pogledi in poimenovanji istih skupin ali enakih ali podobnih skupin. Pregled dosedanje terminologije po Evropi nam kaže, da je to v državah različno urejeno, mi pa imamo v naši državi tudi nekaj pojmov, s katerimi se nekateri težko sprijaznijo. Imamo avtohtone narodne skupnosti, imamo romsko skupnost, imamo skupnosti narodov nekdanjih držav Jugoslavije oziroma narodov bivše SFRJ. Imamo potem še manjšine, denimo za primer nemško govorečo manjšino, in imamo priseljence. Tem pojmom bo počasi treba določiti natančno vsebino. menim, da je to zelo občutljivo vprašanje, o katerem je treba razpravljati z veliko občutka in z veliko strpnosti in nič na silo. Edino tako bomo zadeve lahko urejali korektno in v skladu tudi s to resolucijo, ki govori o upoštevanju vsakogar in vsakega prvega jezika. Po ustavi in po tej resoluciji mu moramo dovoliti, ne samo dovoliti, tudi omogočiti ohranjanje in razvijanje svoje jezikovne in kulturne identitete. Žal se nekatere razprave na odboru v tem pogledu niso ravno najbolj izkazale in so kazale kar precej osti. Upam pa, da bomo te nesporazume premagali in zlasti odpravili prazne strahove. Amandma odpravlja neko terminološko zadrego in ga bomo Socialni demokrati podprli. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo ima dr. László Göncz.
Hvala lepa, gospod predsednik. Imam sorazmerno lahko delo, ker je gospa Potrata točno obrazložila namen tega našega amandmaja, torej gre za redakcijski amandma. S tem besedilom konkretno sledimo ustavni dikciji uporabe terminologije v zvezi z narodnimi skupnostmi, tako da s tega vidika je bil potreben ta amandma, in seveda ga bom tudi jaz podprl. Ampak da se potem pozneje ne bi vračal k vsebini, ki je bila odprta tudi s strani gospe Potrata v nadaljevanju obrazložitve. V zvezi s tem bi rekel dvoje. Nedvomno je pomembno, da se to vprašanje uporabe termina, pa ne samo termina, ampak tudi dejanskega umeščanja narodnih skupnosti ali pa manjšin, kakor želite, odpre na strokovni ravni in se o tem razpravlja, vendar pri tem je zelo pomembno, da poskušamo za ta geografski prostor, torej srednjeevropski prostor, posebej negovati in ohranjati besedo avtohtonost. Namreč, ta beseda v širšem evropskem kontekstu, predvsem pa v svetovnem kontekstu, je marsikdaj, bom rekel napačno interpretirana ali pa zaradi nekih drugih razlogov postavljena v nepravi kontekst. Menim, da v tem prostoru avtohtonost ima poseben pomen in je to tako z vidika narodnih skupnosti v Sloveniji kakor z vidika Slovencev, ki živijo izven meja, predvsem v zamejstvu, izredno pomembno, da s tem terminom avtohtonost ravnamo zelo odgovorno. Ampak, in to je druga stvar, kar še omenjam, je pa pri tem pomembno poudariti, da to ne pomeni, da so avtohtone narodne skupnosti več ali pa manj, kot so druge manjšine v tem kontekstu. Gre za drugačnost, gre za drugačen zgodovinski okvir in pa tretma tovrstnih skupnosti. In zato menim, da je prav, da se o tem spregovori, ampak v načelu menim, da je ta pristop, kot ga zdaj tukaj zasledimo v tej resoluciji, zelo pravilna formulacija. Morda pri tistih skupinah, za katere smo sedaj združeno napisali ali pa se napiše manjšina – tam je treba zadeve nekoliko bolj definirati in tudi določiti, vsebinsko pa še kako. Ampak menim, da več ali manj, kar se tiče avtohtone narodne skupnosti pa romske skupnosti, so ti termini takšni, kot menim, da je tudi prav. In s tem zaključujem. Pravim da, kar se tiče besede avtohtonosti, bom grdo besedo uporabil, ne bi smeli nasedati zgolj tistim trendom, ki ne vedno dovolj strokovno in pa argumentirano prihajajo tudi iz nekih zahodnoevropskih krogov, ko se pojmuje narodna skupnost na "ameriški način". Torej, v srednji Evropi je to vprašanje dosti bolj pestro, dosti bolj raznoliko in precej drugače zgodovinsko pogojeno. Zato je nedvomno pomembno, da se teh reči lotevamo zelo odgovorno in strokovno utemeljeno. Skratka, amandma bom podprl.
Hvala. Še je bil izkazan interes za razpravo in vas vabim k prijavi za besedo. Besedo dajem gospe Ljudmili Novak.
Zelo prav se mi zdi, da imajo manjšine, ki živijo v Sloveniji, vso možnost in vse pogoje za učenje in uporabo svojega jezika na področju in v občinah, kjer živijo. Po drugi strani pa imam seveda določene pomisleke glede jezika priseljencev. Slovenija že sedaj namenja kar nekaj sredstev za fakultativno učenje jezikov teh priseljencev, kar se mi tudi zdi izredno dobro in prav, vendar imam pomisleke glede tega, kot berem tukaj v obrazložitvi, da naj bi pa ti jeziki priseljencev postali prvi, torej naj bi bili poučevani kot njihov prvi jezik, slovenščina pa kot drugi jezik. Tukaj imam pomisleke, ker menim, da nekdo, ki je prišel v Slovenjo zaradi različnih vzrokov, mislim, da je prva dolžnost – in ima vso pravico, da ohranja svoj jezik, svojo kulturo, svojo pripadnost, vendar se mora oživeti ali pa udomačiti tudi v državi, v kateri živi. In ta država ni dolžna zagotavljati podpore oziroma podporo že ima, ampak da mu zagotavlja pouk v njegovem jeziku kot v prvem jeziku. Mislim, da si s tem nalagamo preveliko breme – včasih smo rekli srbohrvaščina in je bil to en jezik, danes govorimo o hrvaščini, srbščini in še o kakem drugem jeziku, makedonščina, albanščina in ne vem, kaj vse –, če bomo morali za vse te jezike zagotavljati, da se bodo ljudje oziroma mladi učili teh jezikov kot prve jezike, potem se bojim, da bo to neizvedljivo in pa preveliko finančno breme. Zato bi prosila za obrazložitev, kaj je s tem mišljeno. Ponovno poudarjam, da vse jezike in narodnosti spoštujem, vendar menim, da vsak, ki se priseli v neko državo v lastnem interesu, mora pač sprejeti ta jezik in država mu sicer mora omogočati, da svoj jezik ohranja, vendar ne na takšen način, kot je zapisano v tej resoluciji.
Hvala. Naslednji ima besedo gospod Jožef Kavtičnik.
Hvala lepa. Tudi sam bom podprl in tudi v Poslanski skupini Pozitivna Slovenija bomo podprli amandma, o katerem sedaj govorimo. Prepričani smo, da je prav, da imamo v Sloveniji ali imajo v Sloveniji možnost manjšine oziroma skupnosti, ki tukaj živijo, da se izražajo in tudi govorijo v svojem jeziku, istočasno pa imajo možnost razvijati slovenski jezik kot jezik. Kajti, jezik je bistveno več kot le izrečena ali napisana beseda ali besede. Jezik govori in predstavlja zgodovino, predstavlja sedanjost in predstavlja tudi prihodnost nekega naroda, zato je tudi prav, da imajo tako manjšine kot večine možnost, da se oblikuje in razvija njihov jezik, zato sem podprl in podpiramo ministrstvo, ki je pristopilo na takšen način v predstavitev te resolucije. Pri resoluciji sami so sodelovali vsi, manjše skupine, ki so dale določene predloge in so se tudi te njihovi predlogi upoštevali. Malo sem razširil predstavitev pri tem amandmaju, pa vendar je prav, da se pove, da jezik ni le zgolj beseda. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo dajem mag. Majdi Potrata.
Hvala. Mislim, da mi dr. Göncz ne pripisuje, da bi kakor koli imela pomisleke v zvezi z uveljavljenim položajem dveh avtohtonih narodnih skupnosti. To je zame nedotakljivo vprašanje, to rešuje ustava. Kjer sem zasledila problem, o katerem se bo treba pogovarjati, je, da uporabljam besedo manjšina kot nadpomenko za različne kategorije ustavnosti in tako naprej, nekateri se pa tega izraza preprosto bojijo. Tako kot sem sedaj zasledila iz razprave kolegice Novak, je v resoluciji posebno poglavje Jeziki manjšin in priseljencev v Republiki Sloveniji. Razprava na odboru je tekla tudi o distinkciji med manjšino in med priseljenci. Zagovarjam integracijo. Če hočemo doseči, in sedaj se bom lotila vprašanja visokega šolstva, da se ob zagovarjanju mobilnosti študentov in profesorjev soočimo z na videz nezdružljivim pojavom rabe jezika v visokem šolstvu – po eni strani zagovarjamo nacionalni jezik, po drugi strani hočemo internacionalizirati svoje visokošolstvo –, je ravno prostor visokega šolstva, ki kaže na to, da mora država nekaj storiti in tudi nekaj denarcev prispevati za to, če hoče integrirati študente in visokošolske učitelje v naš visokošolski prostor. Menda je približno eno leto potrebno, da se kolikor toliko naučijo slovenščine, in štiri leta zato, da lahko tudi usposobljeno predavajo. In zame je temeljno vprašanje, če zagovarjam, in jaz popolnoma zagovarjam nujnost slovenskega znanstvenega jezika, vidim potrebo po odprtosti slovenskega znanstvenega in visokošolskega prostora. Ampak ta odprtost mora biti združena tudi s tem, da tistim, ki so pripravljeni priti, ki so pripravljeni tudi za dlje časa ostati v našem visokošolskem prostoru, omogočimo učenje slovenščine. In to je, po moje, odgovornost države. Ti, ki pridejo, so lahko tudi priseljenci, ker so atomizirani, posamični. Sedaj z manjšinami [[...]]V resoluciji beremo zelo pomembno dejstvo, da kdor je dober govorec prvega jezika, se potem lažje uči tudi vseh drugih jezikov. Zato v tem, da spodbujamo učenje oziroma omogočamo izražanje v prvem jeziku, kateri koli ta že je, in po zadnjem statističnem podatku je v Sloveniji 13,6 % – mislim, da sem do desetinke prav povedala, 13 pa je zanesljivo celih –, državljank in državljanov, ki jim slovenščina ni prvi jezik. Nisem za asimilacijo, če me razumete, sem za integracijo, ne vidim Evrope kot talilnega lonca in ameriškega poskusa zabrisanja nacionalne identitete, ker vidimo, da se čez čas vrne želja po spoznavanju korenin. Če smo naenkrat lahko ta jezikovni univerzum zasledili v Ameriki, se potem začne enako močno jezikovnemu univerzalizmu proti postavljati tudi jezikovni individualizem. In tu se mi zdi, da ima odgovornost države do priseljencev tudi v okviru evropske jezikovne politike zelo pomemben poudarek. Ko razmišljam o protestih francoskih mladih ljudi pred leti, če se spomnite, so deloma zvezani ti protesti tudi s tem, ker so bili getoizirani, niso bili integrirani v okolje. Takrat se je tudi za Nemčijo odprlo vprašanje integracije in obvladovanja priseljencev, nemščine in je bila jasno izražena skrb, kaj se utegne zgoditi, če Nemčija ne bo več storila za integracijo priseljencev v okolje. Zato se mi zdi, da je Slovenija, kot skupnost manjšega števila govorcev za priseljevanje, še toliko bolj odgovorna do priseljencev, do tega, da jim omogoča ohranjanje njihove kulture, hkrati pa tudi kaj stori za integracijo. Tako vidim ta pojav, saj imamo v resoluciji in zakonskih določilih jasno definirano obveznost države do otrok, ki so zaradi svoje starosti jasno obvezani tudi se šolati v Sloveniji. Če hočemo, da to obveznost izpolnjujejo, jih moramo tudi usposobiti za slovenščino. Tisto, kar sem v svoji prejšnji razpravi zagotovo hotela poudariti, je, da se mi zdi, da se ne bomo nikoli dobro razumeli, če bomo dvojezičnost, povezano s tremi uradnimi jeziki v državi Sloveniji, to je s slovenščino, kot večinskim jezikom, italijanščino in madžarščino na jezikovno mešanem ozemlju, razumeli drugače, kot razumemo pravico do rabe jezika tudi drugih manjšinskih skupnosti. Pri teh manjšinskih skupnostih ne gre za vidno dvojezičnost, ampak gre preprosto za ugotovitev, da imamo sicer v Zakonu o osnovni šoli zapisano, da se lahko manjšinci tudi izobražujejo v svojem jeziku. Zdaj pa govorim o tistih manjšinah, ki so zapisane v deklaraciji Republike Slovenije o položaju narodnih skupnosti, pripadnikov narodov nekdanje SFRJ, ampak oni imajo to možnost samo v okviru izbirnih predmetov ali dopolnilnega pouka. V globaliziranem svetu se nam iz za enkrat priseljencev kdaj kasneje utegne oblikovati tudi kakšna manjšina, ki bo začutila to povezanost in bo želela udejanjiti svoje jezikovne pravice. Tako da mislim, da je to širši problem, in sem ga hotela odpreti samo zato, ker vidim enako, kot vidi dr. Göncz, da zahodna Evropa vprašanja jezikovne enakopravnosti in ustreznega odnosa do manjšin ni vedno korektno ali ustrezno, upoštevajoč človekove pravice in mednarodne akte, rešila. Spomnite se samo na Francijo, kjer je večinski jezik zelo dobro zaščiten, ampak manjšinski jeziki pa – kdo govori o njih? In še o katerih drugih državah bi tudi lahko govorili. Mislim, da bi morali to svojo pozitivno izkušnjo s spoštovanjem manjšinskih jezikov kdaj posredovati tudi komu drugemu in ne tega stanja, ki smo ga zdaj konzervirali, ampak iti tudi v smeri tistega, o čemer je govoril dr. Göncz, redno preverjati, kako se v zakonih zapisane določbe tudi v življenju uresničujejo. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo dajem še dr. Urošu Grilcu. Replika? Samo trenutek, se opravičujem, minister. Repliko želi gospod Göncz.
Hvala lepa. Samo da bo zadeva jasna. V celoti razumem zadevo isto kot gospa Potrata, tako da ni bilo drugačnega razumevanja. Hotel sem zgolj poudariti, da je dejansko treba o teh stvareh odkrito in strokovno spregovoriti. Predvsem je bilo to tisto, kar sem hotel na osnovi vašega prvotnega razlaganja želel poudariti. Tako da v zvezi s tem ni nikakršnih težav. Kar pa je potem gospa Novakova pozneje omenila kot potencialno težavo ali problem v tej resoluciji, dojemam kot neko strategijo v tem smislu, kot je bilo prej povedano, da se usmerja v tej smeri, nikakor pa ta resolucija ne daje konkretnih zakonskih možnosti za tisto, kar ste vi potencialno omenjali, da bi do kaj takšnega lahko prišlo. Ampak kot resolucija, ki mora biti usmerjana v neko prihodnost in razvoj, nedvomno predvideva takšne možnosti, da ob eventualni strokovni odločitvi in pa odgovornih dejavnikov lahko pride do hude situacije, ko bo treba kaj spreminjati. Tako razumem tisti del, ki se je prej odpiral. Sicer pa, vse ostale zadeve so več ali manj miselno med nama z gospo Potrata usklajene. Hvala lepa.
Hvala. In repliko ima še gospod Kavtičnik.
Saj morda ni čisto replika, kot neko dopolnilo tega, kar sem že prej govoril, in me je spodbudila razprava kolegice Potrate. Ravno to, jezik pomaga občutiti in doživeti. Pomeni, mi lahko razumemo in naši ljudje ali otroci, ki tukaj živijo, morda ne morejo v slovenščini tako doživeti, kot lahko v tistem jeziku, ki ga doma govorijo. Ker če ga doživi in občuti in če potem slovenščino tudi spozna, tako da lahko doživlja in občuti, potem lažje razume življenje, ki ga tukaj živi. Tudi tako ga čuti in potem je manj teh čustvenih praznin. Zato je tako pomembno, da se ta njihov jezik, in seveda tudi slovenščina, neprestano razvija in dopolnjuje.
Hvala. Najprej dajem besedo ministru dr. Urošu Grilcu, izvolite.
Spoštovani, hvala za besedo. Mogoče samo nekaj pojasnil in poskus enega takšnega malo bolj natančnega branja, kaj je v resoluciji predvideno in na kakšen način se odnos do prvega materinega jezika vzpostavlja tudi z vidika vzporednosti, pogojenosti glede na učenje slovenščine in tudi glede na potrebo samega okolja po takšnih ukrepih. Namreč, možnost učenja materinščine je po bilateralnih pogodbah zagotovljena tudi nekaterim govorcem drugih jezikovnih skupnosti, kar omogoča Zakon o osnovni šoli. Vemo pa, da je uresničevanje tega določila zelo nesistematizirano in se nekako udejanja v okviru osnovnega in srednjega šolstva zgolj v obliki dopolnilnega pouka. Tukaj ti jeziki niso opredeljeni kot prvi jeziki, ampak se obravnavajo kot tuji jeziki. Izhodišče jezikovne politike, ki se predlaga v tej resoluciji, pa gradi na tem, da je potrebno, da imajo vsi govorci, katerih prvi jezik ni slovenščina, v skladu s človekovimi pravicami, načeli Evropske unije pravico ohranjati in obnavljati, revitalizirati lastni jezik in kulturo. In v tem oziru so upoštevana tudi načela in pravice za jezikovne skupnosti, ki jih opredeljuje Deklaracija RS o položaju narodnih skupnosti, pripadnikov narodov nekdanje SFRJ in tako naprej. No, bistvo je pa seveda v naslednji določbi: "Akcijski načrt za jezikovno izobraževanje naj predvidi ukrepe, ki bodo sistemsko vzpostavili boljše možnosti za učenje prvega materinega jezika tudi za ostale priseljence manjšinske skupnosti na tistih področjih, kjer takšno potrebo zazna bodisi lokalna skupnost bodisi država." In še eno zelo pomembno določilo: "Takšna možnost naj bo sistemsko pogojena z vzporednim učenjem ali izpopolnjevanjem znanja slovenščine kot drugega in tujega jezika." In res je, če ponovim izvajanje gospe Potrate, pripadniki italijanske in madžarske narodne skupnosti imajo pravico do enakopravne javne in zasebne rabe svojega jezika na območjih občin, v katerih živijo. Slovenska jezikovna politika na tem področju pa izhaja iz predpostavke, da je dobro razvita jezikovna zmožnost prvega jezika, ki pri ostalih manjšinah in priseljencih ni slovenščina, eden od temeljnih pogojev za razvoj jezikovne zmožnosti v slovenščini. S tem mislim, da resolucija zelo pomirjeno in pametno predlaga razvoj jezika. Hvala.
Hvala. In ker je bil še izražen interes za razpravo, vas vabim k prijavi za besedo. Besedo ima gospod Dragan Bosnić, izvolite.
Hvala za besedo. Glede priseljencev; priseljenci pri tej integraciji predvsem potrebujejo neko dobrodošlico. Gre za nek feedback. Prvi jezik, kot je minister ravnokar razlagal, pripomore k razumevanju drugega, ampak hočem povedati, da tukaj vidim problem pri otrocih, ne pri odraslih. Če je nekdo iz ekonomskega vzroka prišel, se bo že zaradi integracije učil, ampak pri otrocih praviloma ne poznam primerov, da bi petletni otrok rekel: "O. K., gremo starši, usedimo se v avto, gremo v Slovenijo. Tam je lepo in bomo pač tam živeli." Ampak se znajde v eni situaciji, kjer imajo potem neke možnosti, šole s prilagojenim programom ali ne vem, vemo v zgodovini, kaj se je dogajalo, in potem to možnost, da so deležni svojega jezika, sicer so največkrat, če uporabim izraz, kulturno tradicijo ohranjali doma. Tako da ne delim te skrbi, da bi bila zadeva breme oziroma odveč. Ena stvar me je še zmotila, ki jo je načel kolega Göncz z Ameriko. Ne vem – potem ste nadaljevali s tem –, o kom govorimo pravzaprav v tem primeru, ker namreč Američani so to, kar oni zdaj imenujejo "native born" Se pravi, govorimo o Indijancih. Tukaj pa gre za priseljence, ki so pa avtohtona skupnost. To se pravi, da sem prav potem razumel. Kako je pa z njimi in z njihovim jezikom? Celo niso deležni te asimilacije, niso vključeni v talilni lonec, ampak so marginalizirani, so izključeni. In če govorimo o njih in o njihovem jeziku, se spomnite, da je bil med drugo svetovno vojno pa zelo zanimiv njihov jezik. Navajo so govorili jezik, ki ga pač Japonci niso uspeli dešifrirati kljub svoji pameti. Takrat so pa pripomogli k osvoboditvi svojih zavojevalcev, če uporabim ta izraz. Toliko da te primerjave, kar se tiče nekih manjšin in priseljencev, pa potem vključevanje Amerike, so meni dosti nenavadne. Lahko bi pri Avstralcih govorili o istem problemu. Če se vrnem nazaj k tistemu, kar je kolegica izpostavila. Mislim, da gre za interes ljudi, da se čim prej vključijo, da čim prej funkcionirajo, ker je osnovni vzrok preživeti v nekem novem okolju, zato te skrbi ne delim. Mislim, da je odveč, z mojega stališča. Hvala.
Hvala tudi vam. Replika, mag. Majda Potrata.
Jaz bi, gospod Bosnič, samo to rekla. Ko govorimo o Ameriki kot o talilnem loncu, saj to je pogosta primerjava, je uradni jezik za Združene države Amerike en sam. S tega vidika gledano. Dejstvo pa je, da Latinoameričani imajo, da imajo Italijani svoje skupnosti, ne bom naštevala vseh skupnosti. In tukaj je ravno ta sociološki problem, o katerem govorite, in sem ga jaz omenjala v zvezi s Francijo in Nemčijo. Zato se mi zdi, da je v Evropski uniji to načelo večjezičnosti, večkulturnosti, tako gojeno načelo, spoštovano načelo, in govorimo o 24 uradnih jezikih, zelo pomembno. In trenutno, če boste šli gledati na spletne strani, je zdaj v Evropski uniji razpis za prevajalce in tolmače v slovenščino in lahko kandidirajo tisti, ki jim je slovenščina prvi jezik ali pa slovenščino tako dobro obvladajo, da bi lahko prevzeli funkcijo tolmača. Saj se ve, kaj se v Evropski uniji s temi stvarmi dogaja, da je včasih potem vmesni, prenosni jezik medij, če nimajo dovolj usposobljenih prevajalcev v slovenščino. Za to gre. Kakor koli gledamo na tej ravni uradnega, je tudi v Franciji na ravni uradnega en sam jezik, to pa ne pomeni, da ljudje ne govorijo svojega jezika v svojih okoljih. Tukaj je vedno vprašanje diference med javnim in zasebnim in po nepotrebnem spravljamo ljudi v takšno shizofreno situacijo. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo dajem gospe Janji Napast, izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. V prvem delu sem se najprej osredotočila predvsem na slovenščino kot manjšinski jezik, ampak sem s tem povezovala in seveda mislila na avtohtone jezike. To se pravi, narodne skupnosti, ki živijo na slovenskem območju. Učenje slovenščine za priseljence in manjšinske skupnosti, ki jim slovenščina ni prvi jezik oziroma jim omogočamo učenje svojega jezika, je bilo do sedaj v Sloveniji kar precej korektno, je pa tudi upoštevala, da je najpomembnejši poligon za razvijanje izrazja, upoštevaje tudi v slovenski jezik. Namreč, dejstvo je, da ko govorimo o nekem drugem jeziku kot o drugem jeziku oziroma o drugih jezikih manjšin ali romske skupnosti strukturalno jezikoslovje izdeluje formalne modele naravnih človeških jezikov, ki so bili nekoč bolj jezikovno povezani in so med seboj tudi sorodni, saj izvirajo iz skupnega indoevropskega jezika, medtem ko madžarski jezik sodi med neindoevropski jezik, in to je mogoče lahko tudi dodatna motivacija priseljencev. To gotovo ni nezanimivo za tujce oziroma tuje jezikoslovce in slaviste, tudi tedaj ko se splošna teoretična dognanja ali dognanja o posameznem modelu gradijo na podatkih iz slovenščine oziroma vašega avtohtonega jezika. Lahko slonimo tudi na družbenih vidikih oziroma odnosih in stikih s svojim maternim jezikom, ampak da ne bom tukaj dolgovezila [[...]]Ko se gre za zagotovitev pogojev za učinkovito jezikovno in siceršnjo družbeno integracijo govorcev, moramo predvideti tudi učinke, med njimi je tudi razvijanje in izvajanje jezikovnih izobraževalnih politik, ki bodo dogradile tudi vedenje o značilnostih človeške kognicije oziroma v čem in do kakšne mere se v odvisnosti od okolja ljudje lahko razlikujemo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Mislim, da je zdaj prijavljena k besedi gospa Ljudmila Novak.
Hvala. V mnogih stvareh se vsekakor strinjamo. Tudi sama menim, da je potrebna integracija. Torej nekdo, ki pride, z vso pravico ohranja svoj jezik, kar podpira tudi Slovenija, vendar bo enakopraven člen družbe oziroma bolj konkurenčen na trgu dela in v življenju takrat, kadar bo čim bolj obvladal tudi jezik države, naroda, v katerem živi. Ko sem obiskovala Slovence po svetu v različnih državah, sem bila zelo vesela, ko sem videla, da ohranjajo slovenščino, slovensko kulturo, hkrati pa, da znajo tudi jezik države, v kateri živijo, ker so imeli potem manj težav, lažje so prišli do pomembnih delovnih mest, lažje so se vživeli v tisto državo. Zato se mi zdi tako zelo pomembno, da priseljencem damo možnost, pomagamo, da se naučijo našega jezika, konec koncev je to tudi verjetno njihova želja in priložnost za boljše uveljavljanje tukaj. Vemo tudi, da otroci priseljencov, ki hodijo v slovenske šole, potem skoraj ali pa čisto enakovredno govorijo slovenščino, bolje kot starši, zato podpiram tudi to, da imajo starši možnost, da se učijo slovensko, da jim tudi v tej smeri pomagamo za boljšo integracijo. Kjer pa imam pomisleke, morda nisem prej dovolj razumljivo povedala, da se mi ne bi zdelo dobro za integracijo, če bi pa ustvarjali nekje skupnosti, kjer bi bila slovenščina drugi jezik, čeprav je njihov materni jezik en drug, kot so ugotovili Nemci, da ni dobro, da imajo šole, kjer se govori samo v turščini, ker se potem niso integrirali v nemški kulturni prostor in niso znali potem nemško. V tem smislu imam pomisleke – integracija seveda, ohranjanje svojega jezika, vendar tukaj moramo biti pa previdni.
Hvala lepa, gospa Novak. Ali morda obstaja še želja po razpravi? Izvolite, gospa Potrata.
Čisto kratka misel v zvezi s tem, kar je zdaj gospa Novak povedala. Mislim, da je težava samo v tem, da poimenujemo materinščino kot prvi jezik, onega pa drugi jezik. Mislim, da tistemu, ki mu je materinščina, da tako zdaj vzneseno besedo uporabim, sveta, bo materinščina vedno prvi jezik in bo v njej sanjal in bo imela vso njegovo emocionalno podporo. To pa ne pomeni, da ne bo enako dober govorec drugega jezika. Tisto, za kar mislim mogoče, da je bil rahel nesporazum – ravno zaradi tega, ker je prvi jezik tako zelo pomemben, ne smemo zapreti možnosti človeku, ki mu je slovenščina šele drugi jezik, da se usposablja, da obnavlja, da goji ta prvi jezik. Samo to se mi zdi, da je bil tukaj med nami mogoče rahel nesporazum, drugače je pa popolnoma jasno, da je za integracijo znanje jezika večinske skupnosti nujno, če se hočemo integrirati. Da pa v domačem okolju ohranjajo tisti, ki jim slovenščina ni materinščina, svoj jezik, je pa popolnoma razumljivo. Tisto, kar mene vedno znova osupne, ko se z ljudmi pogovarjam, je neka nestrpnost – pravim neka nestrpnost, je nočem definirati do katere stopnje gre –, kadar ljudje na ulici slišijo neslovenščino in so do teh različnih jezikov, ki jih na ulici slišijo, različno tolerantni. To je pa vprašanje drugega konteksta in nekih mogoče primarnih strahov ali zamer, ki jih še nismo znali odpraviti. Hvala.
Hvala lepa, mag. Potrata. K besedi se je prijavil še gospod Mitja Meršol.
Hvala lepa, gospa predsedujoča. Lep pozdrav ministru za kulturo in njegovi sodelavki! Danes je bilo veliko omenjenega glede ameriškega talilnega lonca. Meni se ta omemba ne zdi tako nepomembna, ker konec koncev se hočeš nočeš nahajamo v nekakšnem talilnem loncu tudi sedaj, čeprav ne v ameriškem. Nahajamo se v evropskem talilnem loncu. Čeprav imamo uradno priznane evropske jezike in smo enakovredni na tem področju, se mi zdi, da v nekaterih primerih; če gremo v Bruselj in smo v parlamentu, imamo pravico govoriti v slovenskem jeziku, potem se pa na "grand placu" pogovarjamo v angleščini z vsemi drugimi. Mislim, da je ravno zaradi tega ta resolucija in z vsemi temi predlaganimi amandmaji, predvsem pa resolucija, ki jo vsekakor podpiram osebno in tudi v Pozitivni Sloveniji jo podpiramo, zaradi tega talilnega lonca, pa nočem biti preveč pesimističen, ampak bolj realističen – konec koncev, če sem malce oseben, v Ameriki res hispano jezik izpodriva neprimerno bolj, kot pred kakšnimi 10, 15 leti, in moj sorodnik je napisal apaško-angleški slovar in tako naprej. Zdi se mi, da je pomembno to resolucijo jemati predvsem kot opozorilo nam samim, opomin nam, da ne postanemo jezikovna manjšina, da se zavemo, kako pomembno je pravzaprav spoštovati jezik. Zaradi tega bi celo dejal, da bi bilo morda dobro nekakšno podresolucijo sprejeti tudi o uporabi in rabi slovenščine v Državnem zboru, ko me najbolj razburjajo izrazi o predhodnikih, ki govorijo pred menoj, so pa v bistvu predgovorci ali pa predgovorke, ali pa ne znamo pravilno uporabljati, ko naslavljamo kolegico poslanko in jo vikamo "vi ste pa rekla" in tako naprej. Skratka, gre za slovenščino tudi v tem našem hramu, ki bi jo morali spoštovati in upoštevati bolj kot pa samo deklarativno in resolucijsko. Konec koncev naj bi bili tudi na tem področju poslanci in poslanke nekakšen vzor slovenskemu narodu in bi morali spoštovati tisto, kar je Fran Levstik že zdavnaj zapisal: "Trd bodi, neizprosen, mož jeklen, kadar braniti je časti in pravde narodu in jeziku svojemu." In se mi zdi, da bi morali biti ravno pri izvajanju oziroma pri spremljanju resolucije bolj pozorni do tega, kakšne so resnično sprotne znanstvene raziskave stanja jezika, kar je sicer zapisano tudi v samem zakonu o javni rabi slovenščine. Se mi zdi, da je teh, kako bi rekel, teh opozoril v tej resoluciji toliko, da ta načela niso samo himnična načela resolucije, ampak dnevna racionalna opozorila nam, kako pravzaprav ravnati z našim jezikom, če ga hočemo ohraniti oziroma s tem tudi ohraniti tudi sebe. Kajti, jezik, kot bi rekel moj spoštovani kolega Bosnić, je jed, ampak ni samo jed kot dobrina, ampak tudi kot vrednota. In se mi zdi, da je ravno zaradi tega na osnovi te resolucije treba veliko pozornosti usmerjati k mladim, ne samo visokošolskim ustanovam, ampak predvsem osnovnošolskim ustanovam, da vidimo, kako pravzaprav ta digitalni svet vpliva na izrazoslovje mladih, ki danes, ko stojijo pred menoj v vrsti v trgovini, ne znajo reči: "Jaz bi pa to žemljo." Samo pokažejo: "Jaz bi pa tole." Kaj je z njihovim jezikom in kaj bo s slovensko prihodnostjo, če tega jezika ne bo? Zato mislim, da je prav, da upoštevamo vse mogoče pripombe in amandmaje, ki jih imamo v zvezi z jezikom kot takšnim in z jeziki manjšin in tako naprej, ampak hkrati, da se zavedamo, da smo lahko dobri samo, če se zavedamo pomena jezika, ki ga uporabljamo in ki nam služi pravzaprav kot glavna vrednota. Samo toliko. Se opravičujem, ker se zašel malo, predsedujoča, s poti. Hvala.
Hvala lepa, gospod Mitja Meršol. Ali obstaja še želja po razpravi? Če ne obstaja, potem zaključujem ta del razprave. Prehajamo k podpoglavju 2. 1. 5 in podpoglavju 2. 1. 6 Ker je amandma Poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti k podpoglavju 2. 1. 5 povezan z amandmajem istega predlagatelja pod številko 1 k podpoglavju 2. 1. 6, bomo o njiju razpravljali skupaj. V razpravo torej dajem podpoglavje 2. 1. 5. in podpoglavje 2. 1. 6. ter vse vložene amandmaje k tema dvema podpoglavjema. Torej, amandma Poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti k obema podpoglavjema in amandma Poslanskih skupin Pozitivne Slovenije, Socialnih demokratov, Državljanske liste in DeSUS k podpoglavju 2. 1. 6. Ali želi kdo razpravljati? Odpiram možnost za prijavo. Prijavljene imamo tri razpravljavce in razpravljavke. Mag. Majda Potrata, vam dajem besedo.
Hvala. O vsebini teh amandmajev smo si že marsikaj povedali, zato bi samo zelo na kratko omenila, kaj pravzaprav pomeni amandma štirih koalicijskih poslanskih skupin. Ni velikega razhajanja med tistim, kar predlaga Poslanska skupina narodnih skupnosti, in tistim, kar predlagamo mi. Bistvena razlika je vendarle samo v naslovu podpoglavja, kjer sledimo tistemu, kar sem povedala v prvi razpravi, da nadpomenko manjšina vpeljujemo za vse različne ustavne kategorije manjšinskih skupnostih in tem manjšinam dodajamo še priseljence. Drugače pa je uravnavanje teh stvari tako, kot ga je mogoče videti v amandmaju Poslanske skupine narodnih skupnosti. Hvala.
Hvala lepa tudi vam. Naslednji je prijavljen dr. László Göncz, izvolite.
Hvala lepa. Bistvo je bilo že povedano. Torej, gre za to, da je v fazi dosedanjega sprejemanja amandmajev, predvsem na Odboru za kulturo in tudi na Komisiji za narodne skupnosti, do neke mere tudi zaradi hitenja, prišlo do nekih formalnih spodrsljajev, zato je bilo treba zdaj amandmirati besedilo, ki je bilo vsebinsko potrjeno že na Odboru za kulturo. Pri tem smo se v dogovoru s predsednico Odbora za kulturo in z ministrstvom korektno vsebinsko dogovorili, zato je naš drugi amandma dejansko formalne narave, ker ga moramo sprejeti za to, da se lahko uveljavi naslednji amandma, ki je zdaj pod 2.1.6, sicer bi bil, kot je tudi v opombi zapisano, brezpredmeten. Skratka, vsebinsko lahko dodam zgolj toliko, kar je gospa Potrata tudi že poudarila, da je razlika v naslovu pri tem vsebinskem amandmaju, da bo vsem razumljivo, sicer je tekst v celoti identičen tistemu, ki ga predlaga koalicija. Nedvomno bi lahko o tem polemizirali na dolgo in široko, ali je boljše, da z nekim skupnim imenom, kar je tudi že gospa Potrata obrazložila, z besedo manjšina, opišemo vse te skupnosti, o katerih potem govorimo, ali pa jih naštejemo kot mi. Bom tako rekel, da bi si mi želeli, glede na korektnost besedila, da se sprejme naš amandma, ker ta tudi v naslovu točno določa vse skupnosti, o katerih potem govorimo, vendar če se v kontekstu povedanega s strani gospe Potrate sprejme tudi besedilo koalicije, ne bo nič hudega, saj je vsebina identična. Če sem bil preveč zakompliciran, še enkrat poudarim, da je naš prvi amandma, ki je zdaj v obravnavi, potreben oziroma bomo morali potrditi ta amandma, ker sicer je pravna vrzel z vidika našega naslednjega amandmaja. Zato je pomembno, da se ta amandma tudi v ponedeljek sprejme. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. K razpravi je prijavljena še Janja Napast, izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospa predsedujoča. Ne bom vsebinsko razpravljala o tem amandmaju, bom pa samo navedla tretji odstavek besedila, ki se spremeni in se glasi: "Temeljni kodifikacijski priročnik in slovenski pravopis skladno s tradicijo, dobro prakso, v okviru svojih zakonskih zadolžitev ter v sodelovanju z vsemi ustanovami s področja jezikovnega načrtovanja potrjuje Slovenska akademija znanosti in umetnosti. Na podlagi svojih zakonskih zadolžitev sodeluje tudi pri nastajanju vseh drugih temeljnih priročnikov slovenskega jezika z normativnimi vsebinami." Namreč, tega nosilca prej ni bilo navedenega, pa smo ga dodali, predvsem z razlogom, ker za vsako spremembo rabe slovenskega jezika in temeljnih vsebin, torej slovarjev in priročnikov, skrbijo tiste najbolj tradicionalne ustanove in največjo vlogo pri normativnosti nosi ravno Slovenska akademija znanosti in umetnosti in tako bomo tudi mi skrbeli za lažji napredek o znanosti o jeziku. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ali obstaja še želja po razpravi? Še. Bom odprla razpravo. Prosim za prijavo. Prijavljeni imamo dve razpravljavki. Gospa Ljudmila Novak, vi ste prijavljeni prvi, , izvolite.
Hvala za besedo. Imamo zelo dobro strategijo, imamo dober izobraževalni sistem, nekaj pa nam vedno znova manjka, kar vedno znova ugotavljamo; vzgoja za domoljubje. Če ne bomo vedeli, zakaj moramo ohranjati svoj jezik, ga bomo tudi težje ohranjali. In prav to moramo vcepiti naši mladini oziroma več narediti prav na področju domoljubja. Samostojno državo imamo zato, ker nam je uspelo ohraniti slovenski jezik in slovensko kulturo. Premalo pozornosti v šoli namenjamo tako novejši slovenski zgodovini, kot različnim proslavam, s katerimi bi krepili domoljubje. To vedno znova ugotavljamo in zato mislim, da je to izredno pomemben poudarek, kajti najboljše strategije nam ne bodo pomagale ohraniti jezika, če se sami ne bomo zavedali njegovega pomena in ga preko naših mladih tudi naprej uporabljali in ohranjali.
Hvala lepa. Še mag. Majda Potrata, izvolite.
Soglašam z gospo Novak, da je dejavnost potrebna, ampak veste, pogosto zelo radi govorimo o tem, kaj vse je treba narediti za spodbujanje domoljubja, pa vam bom zdaj samo ob resoluciji in Zakonu o javni rabi slovenščine povedala nekaj grdih dejstev. Ne bom zahajala v to, kako je Zakon o javni rabi slovenščine nastajal iz dveh različnih pogledov na položaj slovenščine, pri gospodu Meršolu sem del tistega zaznala. Ni rešitev samo v tem, da je slovenščina uradni jezik, vprašanje je tudi, koliko se dejansko uporablja. Poglejte, zakon smo sprejeli leta 2004, približno v takšnem času kot zdaj, v dveh letih bi morali sprejeti resolucijo, pa smo jo po treh letih sprejeli. Eno leto zamude. Potem smo dve leti rabili od prve resolucije do sprejema druge resolucije. Skoparimo pri ljudeh, ki imajo opraviti s spremljanjem uresničevanja zakona in resolucije, tistih, ki bi lahko tudi kaj dejavnega naredili, ki morajo povezovati vse te različne strokovnjake, ampak takšni smo. Po eni strani polni čustev, ampak vse to bi delali tako, da ne bi bilo iz žepa ničesar treba dati. Soglašam tudi, da je domoljubje pomembna kategorija, in sem že prej na nek način povedala, da je odnos do jezika tudi emocionalen poleg te izrazito pragmatične koristi, ki jo od jezika imamo, da se lahko sporazumevamo med seboj. Ko berem resolucijo se mi zdi ob znanju, ki ga imam zaradi diplome, vendarle ta poved, ki je tako preprosta, tako zelo pomembna: "Osrednji cilj slovenske jezikovne politike je oblikovanje skupnosti samostojnih govork in govorcev z razvito jezikovno zmožnostjo v slovenščini ..." Pa se bom pri tej vejici ustavila, ker s tem povezujem, da če bomo v mladih ljudeh uspeli prebuditi zavest o tem, da je slovenščina visoko razvit jezikovni sistem enakovreden vsem drugim sistemom, ki mi omogoča izraziti vse, kar čutim in mislim, potem bomo naredili največ. Potem se bodo ljudje tudi odločali za rabo slovenščine, jo bodo izbrali, ne zato, ker jim je to prisila, ampak ker bo to njihova osebna odločitev – zavezanost in pripadnost temu jeziku. Zato je ta resolucija zame tako pomembna. Pomen te resolucije je, da poudarja znanje tujih jezikov! V nadaljevanju tudi piše: "... zadostnim znanjem drugih jezikov, z visoko stopnjo jezikovne samozavesti in ustrezno stopnjo pripravljenosti za sprejemanje jezikovne in kulturne različnosti." Če bomo to dosegli, bomo premagali marsikatero bolečino in marsikakšen medsebojni nesporazum. Bomo tudi zmanjšali polje sovražnega govora, marsikaj se bo zgodilo, razvijali bomo ničelno stopnjo tolerance do vsakršnih oblik ocenjevanja nasilja in podobnih stvari. Tako da tukaj se mi zdi to tako zelo pomembno vprašanje, da ga je vredno omeniti. Tisto, kar bi pa morala vendarle še povedati v tem delu, pa je, da je amandma, o katerem je govorila kolegica Janja Napast, vendarle zvezan z neko drugo vsebino. Ta amandma, o katerem ste vi govorili, ki se nanaša na tretji odstavek podpoglavja 2.2.3. Standardizacija, je zvezan z nečim, kar ste predlagali tudi na odboru in kar je bilo na odboru sprejeto. Je pa treba spremeniti zaradi tega, ker v tisti dikciji, v kakršni je bil sprejet na odboru, ne bi imel pokritosti v Zakonu o Slovenski akademiji znanosti in umetnosti. Resolucija namreč govori o tem, da so med nosilci jezikovne politike navedeni samo državni organi in nekateri nosilci javnih pooblastil, ne pa drugi javni in zasebni zavodi, ki po svojih ustanovnih aktih in delovnih programih tudi upravljajo različne jezikovno-načrtovalne naloge. No, če se spomnite, smo na odboru zato tem državnim organom pripisali še vse v sodelovanju s Slovensko akademijo znanosti in umetnosti, univerzami in drugimi raziskovalnimi institucijami. Potem smo se pa pogovarjali še o tem, da je treba nekaj vsebinskih nalog pa le zapisati, ki so z normativnimi vprašanji in standardizacijo slovenščine potrebne, in tam je bilo zapisano besedilo nekoliko drugačno, kot je zdaj predlagano v amandmaju. To je pregledano besedilo s pravniki, na Ministrstvu za kulturo, tudi v posvetu z drugimi, in bi vas opozorila, da sta zdaj temeljni kodifikacijski priročnik in slovenski pravopis skladno s tradicijo, dobro prakso in tako naprej še vedno v okviru zakonskih zadolžitev ter v sodelovanju z vsemi ustanovami s področja jezikovnega načrtovanja v pristojnosti potrjevanja SAZU, ker vemo, da je slovenski pravopis SAZU potrdil. V enaki pristojnosti pa niso nekateri drugi, zato imate tam v nadaljevanju: "Na podlagi svojih zakonskih zadolžitev sodeluje tudi pri nastajanju vseh drugih temeljnih priročnikov slovenskega jezika z normativnimi vsebinami." To je malce drugače zapisano zaradi tega, ker boste soglašali, da SAZU ne more biti tista institucija, ki potrjuje denimo znanstveno slovnico slovenskega jezika. Znanstvena slovnica je rezultat znanstvenega raziskovanja enega znanstvenika ali nekaj znanstvenikov in ta znanstvena slovnica, vsaj kolikor vem – zadnja, ki je nastala, je Toporišičeva –, ni dobila potrditve na Slovenski akademiji znanosti in umetnosti, ji pa vsi priznavamo status znanstvene slovnice, zato ker je bil pri njenem nastanku uporabljen znanstveni aparat. Samo za to distinkcijo gre, je pa priporočilo Slovenske akademije znanosti in umetnosti upoštevano. Se mi pa zdi, da se morajo stroka, znanost in pamet, kjer koli se uveljavljajo, vključiti pri tistih priročnikih ali pri tistih rečeh, ki zadevajo jezikovni opis in jezikovno opremljenost slovenskega jezika. Hvala.
Hvala lepa, gospa Potrata. Prijavljeni sta še dve razpravljavki. Bom odprla ponovno razpravo. Replika? Potem pa izvolite, replika najprej.
Hvala lepa za besedo. Gospa Potrata, isto poved sem navedla: "Na podlagi svojih zakonskih zadolžitev sodeluje tudi pri nastajanju vseh drugih temeljnih priročnikov slovenskega jezika z normativnimi vsebinami." In sem navedla, da največjo vlogo pri normativnosti nosi ravno Slovenska akademija znanosti in umetnosti. To sem pa mislila predvsem na temeljne vsebine, slovarje z normativno vsebino. Hvala lepa.
Hvala lepa. Odpiram razpravo za prijavo. Prosim za prijavo. Prijavljena imamo še dva razpravljavca. Gospa Ljudmila Novak, izvolite.
Danes se z gospo Majdo Potrata v marsičem strinjam, se vidi, da sva obe s tega področja in imava veliko za povedati. Namreč, govorili ste o tem, kako pomembno je, da se bomo zavedali vrednosti svojega jezika in ga tudi uporabljali. Vemo, da v zgodovini, v 16. stoletju, ko smo dobili celotni prevod Svetega pisma, smo bili, slovenščina, med najbolj razvitimi jeziki, kajti prevod Svetega pisma pomeni, da je jezik zelo razvit, in smo bili med prvimi. Nekaj stoletij kasneje smo menili ali pa mislili, da je slovenščina jezik kmetov, potem je pa Prešeren dokazal, da se najvišjo stopnjo poezije da napisati tudi v slovenščini, in smo nanjo postali še bolj ponosni. In tako naprej je šel razvoj slovenskega jezika. Na kaj hočem opozoriti? Na to, da moramo biti pa zelo pazljivi na uporabo slovenščine na visokošolski ravni v času študija. Čeprav podpiram učenje tujih jezikov v najzgodnejši fazi, ker vem, da to potrebujemo, da je to nujno, da moramo imeti znanje tujih jezikov, pa moramo vendarle vedeti tudi, da je slovenski jezik takšen, da ga lahko uporabljamo na najvišji ravni in moramo imeti izraze prav na najvišji strokovni ravni. V nekaterih državah so šli tako daleč, da so vsa predavanja potekala v angleščini, pa sedaj že obžalujejo, nekateri so tudi zaradi tega pozabili svoj jezik, na primer Irci, ki se znova učijo svoj jezik, čeprav je uradni jezik Evropske unije, tudi Škoti in tako naprej. Skratka, tudi na najvišji znanstveni ravni moramo biti pazljivi, da bomo lahko še naprej verjeli in se zavedali, da se je v slovenščini možno izraziti na kateri koli ravni in da je slovenščina povsem enakovreden jezik.
Hvala lepa, gospa Ljudmila Novak. Še dr. László Göncz, izvolite.
Hvala lepa, bom poskušal biti kratek. Ste me spodbudili z nekoliko bolj poglobljenim pristopom pri razlagi amandmajev, zato želim dve stvari poudariti. Govorili ste gospod Meršol, gospa Novak in gospa Potrata o promociji jezika in o ustvarjanju prijetnega miljeja za to, da se jezik vzljubi in tudi uporablja. Pri tem hočem opozoriti na dejstvo, da to je še posebej pomembno v multietničnih oziroma v večjezičnih okoliščinah, kjer pa konkretno že sedaj vidimo težave, če interpretacija zgodovine kulture, jezika v preteklosti morda kdaj ni bila takšna, kot bi morala biti. Vemo, da je bilo 20. stoletje s tega vidika kar pestro. Nočem se poglabljati. Menim pa, da smo danes v 21. stoletju pred nekim drugim izzivom in tukaj na takšnih območjih moramo še posebej podpirati spoznavanje in poznavanje jezika, kultur, identitet, etnografskih značilnosti in pa vseh drugih vrednot slehernega naroda, ker zgolj takrat je lahko neko območje, ki je zgodovinsko pogojeno večnacionalno, dodana vrednost tudi širši skupnosti. To se ugotavlja tako pri nas, kot na obali in v slovenskem zamejstvu. Torej, to je predvsem izziv in neko osnovo za to resolucija daje, saj tudi smo cilje zato posebej napisali, tisto alinejo, ki se začenja s promocijo jezikov narodnih skupnosti, da ne bom našteval. To je predvsem pomembno za to, da se poskušamo v naših šolskih sistemih, učni programi in tako naprej, dolgoročno regionalno prilagajati določenim drugačnim izzivom okolja. Tisto, kar je potrebno v Celju, v Mariboru, v tipičnih enojezičnih okoliših – sedaj se ne spuščam v dano zgodovino, ampak v zadnja desetletja. Torej, kjer je sedaj enojezično območje, je ta problem irelevanten. Vendar pa je tam, kjer je multietnično območje, pomembno, da je ta pristop do učenja zgodovine, do učenja kulture, do interpretacije jezika in tako naprej nekoliko spremenjen. Sam v ciljih te resolucije vidim tudi srednjeročni, dolgoročni premik v tej smeri, saj je to pomembno tako z vidika slovenskega jezika kot tudi z vidika jezikov avtohtonih narodnih skupnosti in pa vseh drugih, ki se kakor koli na tem območju uveljavljajo in to želijo tudi v bodoče. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Göncz. Ali smo izčrpali? Nismo še izčrpali. Še gospa Potrata.
Dovolila si bom sedaj še zadnji nastop. Vendarle bi morala povedati tole, kar mi leži na srcu. Ko sem se z dr. Simono Bergoč prvič sešla ob nekem drugem tekstu resolucije o jezikovni politiki, mi je takrat zaupala skrb strokovnjakov, ki so resolucijo pripravljali, da bomo resolucijo v Državnem zboru kako scefrali in pokvarili z različnimi dopolnitvami. No, tistega teksta ne obravnavamo. Sedaj je pred nami nek drug tekst. Vanj smo precej posegali. Upam, da nismo resolucije naredili takšne, da je zdaj neuravnotežena, ampak smo skušali ob interesu različnih skupin, denimo tudi govorcev s posebnimi potrebami, prisluhniti tako tistim, ki ne delijo z nami slišečega sveta, kot tistih, ki z nami ne delijo vidnega sveta, da smo nekako uravnotežili te njihove potrebe, da lahko vstopajo z nami v komunikacijo. In tudi ta dober dogovor s predstavniki narodnih skupnosti obeh avtohtonih skupnosti v Sloveniji, romske skupnosti in vseh drugih manjšin, tako da upam, da bo imela resolucija, kar zadeva parlament, močno podporo in dobro popotnico. Tisto, kar si pa želim, pa samo to, da bi ukrepi, ki so zapisani v tej resoluciji, dobili tudi stvarno utemeljitev v vsakokratnem proračunu, da bi na koncu po izteku resolucije lahko iz kazalnikov ugotovili, da je bila resolucija uresničljiv dokument. To bo največ, kar smo dosegli, in bo dobra popotnica za tretjo resolucijo. Vsem, ki ste sodelovali pri tem, da je besedilo takšno, kakršno je, pa se kot predsednica odbora zahvaljujem.
Hvala lepa, mag. Majda Potrata. Ali še obstaja želja po razpravi? Še. Gospod Bosnić, izvolite.
Pravzaprav ni razprava, ampak želja. Izgleda, da smo zdaj že pri željah, pa bi si močno želel, če bi lahko minister v bližnji prihodnosti pripeljal Brižinske spomenike enkrat zopet v NUK, ker mislim, da je bilo 2004 nazadnje in da je skrajni čas. To je nekaj, kar pač vsem nam dosti pomeni, pogrešamo karolinško minuskulo in pa zvalnike in podobne zadeve. In fajn je, že zaradi otrok, da lahko pridejo in pogledajo en tak dokument. Zgolj želja.
Hvala lepa, gospod Dragan Bosnić. Ali smo zaključili ta del? Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem ta del razprave. Prehajamo k podpoglavju 2.2.3 Standardizacija. V razpravo dajem podpoglavje 2.2.3 Standarizacija ter amandma Poslanskih skupin Pozitivne Slovenije, Socialnih demokratov, Državljanske liste in DeSUS. Ali obstaja želja po razpravi? Obstaja. Še kdo? Dr. László Göncz, izvolite.
Hvala. Samo iz geste. Torej, ni naš amandma, ampak seveda bomo ta amandma podprli, in ker je bil vsebinsko že pogovor med nami izčrpan, se tudi zahvaljujem za zelo konkretno sodelovanje vseh dejavnikov pri tem sprejemanju oziroma obravnavi in upajmo, da tudi pri sprejemanju resolucije o jezikovni politiki. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Še gospa Janja Napast, izvolite.
Hvala lepa. Se opravičujem, prej sem se zmotila pri številčenju tega amandmaja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali v ponedeljek, 15. julija 2013, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 22. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA SKLEPA O IZBIRI REVIZORSKE DRUŽBE ZA REVIDIRANJE RAČUNOVODSKIH IZKAZOV RAČUNOVODSKEGA SODIŠČA REPUBLIKE SLOVENIJE ZA LETI 2011 IN 2012. Predlog sklepa je v obravnavo Državnemu zboru predložila Komisija za nadzor javnih financ. Besedo dajem podpredsedniku komisije gospodu Janezu Ribiču.
Hvala lepa za besedo, spoštovana podpredsednica Državnega zbora. Spoštovane gospe in gospodje, poslanke in poslanci, ki še vztrajate! Podal bom uvod k Predlogu sklepa o izbiri revizorske družbe za revidiranje računovodskih izkazov Računskega sodišča Republike Slovenije za leto 2011 in 2012. Zakon o računskem sodišču v drugem odstavku 31. člena določa, da delovno telo Državnega zbora pristojno za nadzor proračuna in drugih javnih financ predlaga Državnemu zboru sprejem sklepa o tem, kdo bo revidiral računovodske izkaze Računskega sodišča. Komisija za nadzor javnih financ je na tej podlagi na 23. redni seji, 14. maja 2013, sprejela sklep, s katerim je generalno sekretarko zadolžila, da opravi vse potrebne postopke po zakonu o javnih naročilih za izbiro revizijske družbe. Generalna sekretarka je komisiji 11. junija 2013 posredovala dopis, s katerim je v nadaljnji postopek poslala ponudbe, ki so prispele na povabilo za oddajo ponudb. V povabilu za oddajo ponudb je bilo določeno, da je edino merilo za izbiro najugodnejšega ponudnika najnižja cena. Iz zapisnika o odpiranju ponudb je razvidno, da je najbolj ugodna ponudba tista, ki jo je poslala družba KPMG Slovenija d. o. o., 8 tisoč 999, 66 evrov. Druga dva ponudnika sta bila ABC Revizija 11 tisoč 700 evrov in Prosperus 13 tisoč 194 evrov. Vse tri družbe so iz Ljubljane. Na podlagi te ugotovitve komisija predlaga Državnemu zboru, da sprejme sklep, s katerim bo za revizijo računovodskih izkazov Računskega sodišča Republike Slovenije za leti 2011 in 2012 izbral revizijsko družbo KPMG Ljubljana. Po mnenju komisije je postopek izbire revizorja za revidiranje računovodskih izkazov Računskega sodišča zelo kompliciran in zahteva precej dela v Državnem zboru. Zato je komisija na seji 14. maja sprejela tudi naslednji sklep: Komisija bo raziskovalnemu oddelku posredovala zahtevo za pripravo primerjalnega pregleda o tem, kako v drugih državah izvajajo nadzor nad finančnim poslovanjem vrhovnih revizijskih institucij. Na podlagi tega bo strokovna služba komisije pripravila predlog sprememb Zakona o Računskem sodišču, s katerim naj bi poenostavili način nadzora nad finančnim poslovanjem Računskega sodišča Republike Slovenije. Raziskovalni oddelek je primerjalni pregled že pripravil in strokovna služba bo do jeseni pripravila osnutek predloga zakona, s katerim bi to ureditev spremenili. Predvidevamo, da bo skupina poslancev, članov komisije, v jeseni ta zakon tudi vložila v proceduro.
Hvala lepa, gospod Ribič. Sledi razprava poslancev in poslank, vendar nimam prijavljenega nobenega, niti poslanke niti poslanca. Zato bi vprašala še enkrat gospoda Janeza Ribiča, če morda želi še v razpravi kaj dodati. Ne želi. Torej zaključujem razpravo. Odločanje o predlogu sklepa bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora opravili v ponedeljek, 15. julija 2013, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam pa tudi 16. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali v ponedeljek, 15. julija 2013, ob 10. uri. Vsem skupaj želim en lep večer in lep vikend. Lahko noč!