Zahvaljujem uvaženi predsedavajući. Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, naša obaveza je da utvrdimo istinu i uzročno posledičnu vezu između brutalnog bombardovanja naše zemlje i porasta malignih i drugih teških oboljenja, kao i kongenitlanih anomalija. S toga pozdravljam predlog predsednice Narodne skupštine i formiranje ove komisije. Tog 24. marta 1999. godine snaga oružja nadjačala je snagu razuma i uspomene ne blede. Oni nas opominju i naša dužnost je da se otklone sve sumnje i da eminentniji stručnjaci u saradnji sa novoformiranom komisijom utvrde da li je porast malignih oboljenja i drugih teških oboljenja povezan sa zločinačkim bombardovanjem koji je zadesio naš nedužan narod. Oružani napad na našu državu je zločin bez presedana, napad na duhovne, kulturne i materijalne vrednosti, napad na ljudsko dostojanstvo. Svakako je događaj kojeg se moramo sećati i da se ne zaboravi nepravda koja se obrušila na našu Srbiju. Žalosno je što se ova tema koristi, tema koji bi trebalo da bude svetinja i da nas sve ujedini, koristi se da se na nesreći našeg naroda neki služe i stiču neke jeftine političke poene. Niko u Srbiji ne može da prihvati to da su bombe bile sredstvo ljudske komunikacije, pogotovo ako su padale na krovove naših domova, u ustanove u kojima smo radili, na bolnice u kojima smo lečili. Ne mogu, a da se ne prisetim tog leta „Milosrdnog anđela“ i nad gradom koji je od organizacije Ujedinjenih nacija odlikovan sa dva najveća priznanja gradom vesnikom mira mog Kruševca. „Milosrdni anđeo“ je nemilosrdno uništavao mostove, domove, škole, bolnice, dalekovode. U noći između 11. i 12. aprila te 1999. godine NATO bombe pale su i na moj Kruševac. Uništili su postrojenja 14. oktobra gradske toplane, a narednih dana i noći padale su i na mostove na Rasini u Bivolju, na Zapadnoj Moravi u Jasici, ali dva projektila pala su i na zelene površine nedaleko od moje kuće u naselju Rasadnik. Nažalost, žrtve su se desile nekoliko dana kasnije, pretposlednjeg dana maja kada je pogođen Varvarinski most i kada su stradali nedužni civili, među njima i sveštenik, ali i četrnaestogodišnja Sanja Milenković, odlična učenica osnovne škole. Tragedija koju ne možemo i ne smemo da zaboravimo. Ne ulazim u pravo svakog politikanta da nam zastupa ideje koje želi, ali građani Srbije zaslužuju da nakon iscrpnog rada komisija saopšti rezultate. Nadam se da će eminentniji stručnjaci i članovi komisije koji budu predloženi iz ovog parlamenta raditi na tome, jer to je dužnost svih nas. U tome će nam pomoći izveštaj italijanskog parlamenta i ono što zahtevamo jeste istina i pravda. Ovom prilikom želim da dodam i to da je jedna ispovest izbeglice, izbegle žene iz Prištine zaista ostavila na mene utisak i nadam se da nećete imati ništa protiv da ukratko pročitam: „Padaju bombe na kasarnu u Prištini, pucaju stakla na objektu u kome sam radila, sledeća pada na „Jugopetrol“, kulja dim, moja deca u obdaništu ja moram da radim. Upad Šiptara u objekat, bežanje uz pretnju. Puščana cev u ustima mog kolege. Plač moje dece. Gori školica. Pogibija mog druga, supruga moje koleginice. Rađanje njihovog sina koji ne zna za oca. Kidnapovanje mog druga i komšije Dragana. Plač njegove supruge. Mala deca u čudu, nema tate. Ni danas se ne zna šta je bilo. Pogibija mog sestrića, momka od 19 godina. Pogibija kućnog prijatelja u bombardovanju zgrade MUP-a. Gori kuća, dedovina, očevina, a trebalo je da je moj sin nasledi. Bežanje bez igde ičega sa troje male dece. Mnogo tuge i jada. Sada plačem, sećanja su toliko sveža kao da je juče bilo, a onda uranijum. Majka u mukama ispusti dušu, brat još u težim. Ali, idem dalje, zaključam tugu u kutku svoje duše i živim, živim sa moja tri anđela. Veliko zlo su učinili i nadam se da će ih kazna stići“. I zato jedino što zahtevamo jeste istina i pravda. Hvala.
Hvala koleginice. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, ova tačka dnevnog reda zaslužuje naročitu pažnju i o njoj je trebalo odavano ovde da razgovaramo. I dan danas posledice bombardovanja iz 1999. godine se ne znaju tačno, niti se zna koliko je ispaljeno projektila, niti ono što je tačan podatak, koliko materijalne štete. Postoji podatak da je 2.500 ljudi poginulo, od toga 1.031 lice iz bezbednosnih snaga. Prema nekim podacima je ispaljeno, odnosno prema izveštaju NATO-a 31.000 projektila, prema podacima Vojske SRJ oko 50.000, prema ruskim izvorima negde oko 90.000 projektila itd. Ono što mislim da treba reći da zvaničnici Republike Srbije posle 2001. godine su izbegavali da pokrenu pitanje strahovitih posledica ovog bombardovanja na životnu sredinu i zdravlje ljudi. Dakle, nije bilo političke volje, niti podrške da se to stavi na dnevni red i da se to tačno snimi i vidi o čemu se radi. Naravno, zbog unutrašnjih političkih neslaganja itd, išlo se i tim pravcem da se okrivi vlast koja je bila na čelu Srbije pre 2000. godine, koja je, naravno neću o tome da polemišem, jer ta vlast je sigurno učinila dosta dobrog, a naravno bilo je i grešaka i nije to uopšte sporno. Ali, naša večita neslaganja su i ovoga puta preovladala u korist sitno političkih potreba i nismo mogli da nađemo zajednički imenitelj oko potrebe da se saglasimo šta treba činiti u datom trenutku, da treba to snimiti, da treba zauzeti pravilan stav prema takvom jednom činu, itd. Evo, ovo je jedan pokušaj i nadam se da će on dati rezultate. Bez političke podrške ne može da se dođe do onoga što je pažnja i svetske javnosti i naravno i naše javnosti. Bombardovanje je svakako uticalo na to da je povećan broj oboljenja, jer posledice bombardovanja su dale rezultat to da su se oslobađali kancerogeni agensi, mutageni agensi, toksični agensi itd, od toga bar desetak hemikalija koje su na listi zabranjenih hemikalija prema Stokholmskoj konvenciji. Mi danas, recimo, govorimo o tome da bojni otrovi, koji su takođe Konvencijom zabranjeni, bili su upotrebljeni protiv ruskog dvostrukog špijuna Sergeja Skripaja i naravno da i mi to treba da osudimo. Drugo je pitanje ko stoji iza toga. To je sasvim nejasno itd. Ali, ako to zaslužuje toliku veliku pažnju svetske javnosti i stručne javnosti u svetu, onda valjda zaslužuje ovo što se dogodilo 1999. godine ovde u SR Jugoslaviji, sa tako velikim i štetnim posledicama itd. To govori o licemernosti i o monstruoznom načinu rezonovanja svetskih centara moći koje kroje kapu i politiku u tom pravcu. Ono što želim da istaknem jeste i to da su neke svetske institucije, kao Svetska zdravstvena organizacija, instrumentalizovane tako da npr. i ona relativizuje uticaj bombardovanja, odnosno uticaja osiromašenog uranijuma, koji najviše deluje štetno preko uranijumske prašine. Oni govore o tome da npr. projektili koji su obogaćeni uranijumom imaju takvu košuljicu, takvo telo, da korodira posle 500 godina. Mnogo je projektila koji nisu eksplodirali u datom trenutku, ali praksa je pokazala zapravo da i posle godinu dana ili dve imamo da takvi projektili korodiraju i oslobađaju uranijumsku prašinu koja je veoma, veoma štetna. To govori zapravo o tome da i mnoge svetske institucije idu u korist onoga što su centri moći. Socijalistička partija Srbije naravno osuđuje sve to i apsolutno je za formiranje ove komisije.
Hvala. Reč ima predlagač, gospođa Maja Gojković. Izvolite.
Hvala vam na mogućnosti da se uključim u diskusiju, žao mi je što nisam mogla od početka, zbog svoje službene odsutnosti, ali sam pomno pratila raspravu ovde u parlamentu. Zaista želim da se zahvalim svim poslanicima koji su ozbiljno pristupili diskusiji o predlogu da se formira komisija koja bi ili koja će istražiti posledice bombardovanja iz 1999. godine po zdravlje ljudi u ovoj državi i zaštitu, odnosno posledice po životnu sredinu u kojoj živimo. Doktor Darko Laketić, poslanik koga predlažem da bude predsednik ili predsedavajući komisije, koju će parlament, nadam se, usvojiti nakon usvajanja naše odluke i formiranja komisije, zaista je na jedan dobar i iscrpan način, kvalitetan, nepolitikantski juče obrazložio potrebu da se formira ova i ovakva komisija, sa vrlo važnim ciljem – da ovaj parlament učini isto što su uradili i parlamenti nekih evropskih država, a to je da tragamo za istinom kakve posledice je po život ljudi u ovoj državi ostavilo bombardovanje iz 1999. godine. Dakle, ni sama nisam bila svesna kakvu će lavinu u javnosti pokretanje ove teme izazvati, što očigledno pokazuje samo jedno, da su građani naše države čekali ovaj čin da neko predloži i da neko na ozbiljan način počne da razgovara o ovom zaista velikom problemu. Kada kažem da ćemo tragati za istinom, to naravno ne znači ono što neki pokušavaju u javnosti Srbije da prikažu, da će ta komisija ličiti na sudnicu, da ćemo mi bilo kome izricati presude i da ćemo mi tražiti način da kažemo javnosti Srbije ko je kriv. Ne. Cilj je, dakle, da se bavimo nečim drugim, nečim mnogo ozbiljnijim i da ne ličimo na sudnicu i da se ne opredeljujemo politički ko je za a ko je protiv, niti da istražujemo okolnosti zbog čega su države NATO pakta Jugoslaviju uopšte bombardovale. Dakle, ova komisija mora da pobegne od politikanstva i da se upušta to u politiku, zašto je NATO pakt bez odluke Saveta bezbednosti uopšte bombardovao našu državu. Mnogi od nas to znaju, većina naših građana Srbije to zna. Da se osvrnem na diskusije više od 25 poslanika pre mog eventualno nekog sumiranja ovih diskusija. Znači, naš zadatak je upravo to da pobegnemo od politikanstva i da ne pričamo o tome da li je politika do 1999. godine bila ispravna ili da se okrećemo ka prošlosti i razgovaramo o tome da li je cilj bombardovanja i stradanja građana Jugoslavije i posledica koje danas osećamo od tog bombardovanja, kako u životnom smislu, tako i političkom smislu, bila u stvari namera da se devet godina kasnije proglasi nezavisnost jednog dela teritorije Republike Srbije i da se samoproglasi nova država na evropskom kontinentu. Zato vas molim da svi zajedno u toj komisiji, ko bude učestvovao, bežimo od takvih tema, jer će to samo pomoći onima koji su nas sprečavali ili koji će, naravno, na svaki način onemogućavati rad ove komisije. Toga moram oda budemo svesni, da rad koji očekuje poslanike po ovom pitanju ni malo neće biti lak, ni malo neće lagodan, da će biti mnogo otpora i da će biti mnogo pokušaja uticaja na njihov rad. Vidim da smo izazvali veliko interesovanje ne samo među građanima koji šalju mejlove, nude svoju pomoć, podršku, podatke koje imaju, stručnjaci se javljaju, naučnici, doktori, sve što stigne na mejl Skupštine biće upućeno ka komisiji da razmotre važnost i relevantnost ovih potencijalnih svedočenja i da za ove ljude komisija vidi kakve podatke i dokumente imaju i da li oni mogu da se koriste u našem istražnom postupku. Mediji su takođe veoma zainteresovani, ja sam im zahvalna na tome, jer ćutali su godinama, godinama i godinama i shvatili su da ćutanje je neki put u nekim upravnim postupcima odobravanje, neki put je ćutanje i strah da će vas neko opomenuti pa morate sakrijete tu temu od građana Srbije, a drago mi je da su se sada ohrabrili da pišu o tome, da organizuju emisije, bez obzira što često, moram da primetim, pokušavaju i da relativizuju rad ove komisije, da unapred kažu da poslanici nisu stručni. Naravno, ni naše kolege u italijanskom parlamentu nisu stručnjaci u toj oblasti, ali su na odličan način uradili svoj posao posle više godina rada i da relativizuju uopšte, recimo, i moj pokušaj da predložim vama da počnemo da se bavimo ovako važnom temom, postavljajući pitanje čime se ja bavim i koje su moje stručne reference. Evo, nije važno šta sam završila kao predlagač, važno je to da sam poslanik u Narodnoj skupštini Republike Srbije i da predstavljam građane ove države ovde. Što se tiče obrazovanja, ne moram da imam ni osnovno obrazovanje, važno je da predstavljam narod Republike Srbije i to je moj odgovor novinarima koji postavljaju javno pitanje ko sam ja, šta sam ja i da li sam završila atomsku fiziku da bih se bavila ovakvim pitanjima. Nisam, ja sam samo običan narodni poslanik, što i njima želim da budu - narodni novinari, konačno. Dakle, rekla sam, zaista nemojte da razmišljate prilikom vaše odluke o glasanju. Nećete pogrešiti ako pritisnete zeleno dugme, jer nema građanina ove države kome nije potrebna istina, ma kakva ona bila, a koja se odnosi na njihovo zdravlje i zdravlje njihove dece i, uostalom, budućeg način života u ovoj državi. Naravno da smo izazvali pažnju i mnogih drugih mimo građana Srbije, mimo javnosti naše države, kao, sasvim je razumljivo, i njihovo interesovanje, jer ovo je očigledno tema koja je bila tabu tema dugo godina i koja je njima odgovarala da i dalje bude tabu tema i da se ne govori javno o eventualnim posledicama i to govori samo po sebi, jer treća grupa sektora koji je zainteresovan sada za formiranje ove komisije unapred govori da posledica nije bilo, da posledica nikakvih nema i činjenica da smo bombardovani projektilima sa osiromašenim uranijumom je u stvari nešto što je poželjeno, što je zdravo i da je to dobro i za zdravlje ljudi i za životnu sredinu. Ne želim sa njima da sporim, iako ni oni nisu atomski fizičari, nego su završili neke druge fakultete, ili su im poslali nešto drugo, ali svako od nas ima neku misiju i oni verovatno treba da predstavljaju nekog drugog, a mi predstavljamo samo Srbiju. Znači, rekla sam da naša komisija nije zamišljena kao sudnica, da se neće baviti nikakvim političkim okolnostima, temama, a da li smo bombardovani zbog samostalnosti i samoproglašene nezavisnosti jednog dela Republike Srbije, bombardovanje u svakom slučaju nema opravdanje nikakvo, nigde, ne samo Jugoslavije, nego bilo gde na svetu. Ako neko nije u stanju da reši problem na drugi način, onda zaista bombardovanje bilo kog naroda i građana nije način i nije korišćenje osiromašenog uranijuma samo zločin. Zločin je sam čin bombardovanja bilo koga, Srba i drugih država u svetu koje su prolazile pre nas i posle nas onaj isti pakao kroz koji smo zajedno prolazili mi, ali kažem da se ne bavimo prošlošću, jer onda komisija neće moći da ispuni svoj cilj, a to je da na ozbiljan način, kroz svedočenja ljudi, kroz prikupljanje građe, prikupljanje dokaza za, prikupljanje dokaza koji govore protiv teze koju smo mi postavili i da se dođe do istine za nekoliko godina i da ponovo mi u plenumu razgovaramo o tome šta je komisija uradila do kraja 2020. godine, a na svakih par meseci ćemo kao poslanici dobijati rezultate njihovog rada. Mi to stvarno dugujemo građanima ove države bez ikakvog politikantstva. U javnosti se kao unapred razlog protiv formiranja ove komisije, pa, eto, ako baš moramo da formiramo kao parlament nekakvu komisiju o istrazi ovih posledica na zdravlje ljudi, koriste poluinformacije neke ili namerno se plasiraju nekakve informacije da imamo izveštaj UN iz 2001. godine i da moramo sa time da se zadovoljimo, jer, Bože moj, eto, to je tako napisano. Evo, iskoristiću priliku što sam poslanik i što mogu da kažem i vama uvažene kolege da taj izveštaj iz 2001. godine nije baš takav kako ga oni koji se pozivaju na njega pozivaju i koji koriste samo pojedine delove, koji očigledno odgovaraju, ne znam iz kojih interesa, i to su ljudi koji žive u ovoj državi. Treba da budu zainteresovani za istinu, a ne za poluistinu. Izveštaj u celini postoji i na sve načine ćemo pomoći komisiji, dr Darku Laketiću, da dobije pravi iscrpan izveštaj UN iz 2001. godine, a ne ono što je objavljeno na nekoliko stranica. U pitanju je izveštaj UN koji je radio Senegalac Bakari Kante. To mu je ime. On je bio šef prve Misije u UNEP. UNEP je program UN za čovekovu okolinu. Takav je prevod. Kod nas bi to bilo – Program za zaštitu životne sredine. NJegov tekst, iskreno, istine radi, nikada nisu objavile UN zato štop je taj izveštaj bio poguban za deo međunarodne zajednice koji je podržao bombardovanje, odnosno učestvovao u njemu i poguban da bi se objavilo u UN, jer UN nije grupa od nekoliko zemalja, nego su tu države koje umeju da razmišljaju svojim glavama i kojima zaštita životne sredine i zdravlje ljudi zaista mnogo znači, bez obzira da li su bombardovani, ubijani neki narodi koji žive na prostorima zapadnog Balkana, Jugoslavije, koji očigledno za deo međunarodne zajednice je niži nivo od naroda, pa može da bude na ovaj način kažnjavan, ali ono što je dobro, kada uđete malo u suštinu i istražujete u medijima, je jedan hrabar, nezavisan američki novinar pod imenom Robert Parons, uspeo svojim kanalima da dobije izveštaj iz 2001. godine UN, gospodina Kantea i da objavi u švajcarskim novinama „Kurije“ i da objavi u „Diplomatik“, mislim da ima čitav tekst, i govori u ekološkom smislu o jednoj ogromnoj katastrofi koja se desila u Jugoslaviji, a koja je zbog vetrova zahvatila i sve okolne države. Zato je taj izveštaj morao da se skloni, jer svi znamo koliko su zemlje članice EU osetljive kada je u pitanju problem koji se prenosi na njih. U sedištu u Najrobiju ove organizacije postoji pravi izveštaj. Nadam se da niko nije imao hrabrosti i smelosti politički i diplomatske da ga potpuno unište, ali ako budemo mogli da pronađemo i gospodina Roberta Parsonsa, ja sam ubeđena, kao nezavistan novinar da je tako važan izveštaj, na osnovu koga je napravio ozbiljan članak, i sačuvao. Postoji i drugi izveštaj, izveštaj kojim je rukovodio bivši ministar ekologije Finske. NJegov izveštaj je takođe katastrofalan po one koji tvrde da baš nikakvog uticaja i nikakvih problema nije bilo što smo bombardovani određenim projektilima sa osiromašenim uranijumom i, evo, gle čuda, izveštaj je napisan na 72 stranice. To, takođe, onaj ko hoće može da dobije, može da istraži bez problema, jer više to nije tabu tema nigde. Izveštaj od 72 stranice, gde je 70 stranice uklonjeno i pod velikim pritiskom u UN su se našle samo dve strance koje u stvari ne govore ničemu. Imamo izveštaj i iz Švajcarske grupe. Znači, sve ono što se govori uvek ima dve strane. Na nama je da pokušamo da dođemo do istine, da vidimo da li je bilo i u kojoj meri uticaja posle ovakvog zločinačkog bombardovanja sa osiromašenim uranijumom na građane Srbije, građane Jugoslavije i građane koji se nalaze u okolini naše države. Eto, vidite, priroda ne zna za granice, pa onda kada se desi katastrofa u jednoj državi probleme imaju i druge države, o čemu govore ovi izveštaji koji su morali da budu ulepšani i dobar deo pothranjen, sakriveni od javnosti, ali nemoguće je da nam se baš ništa ne dešava. To je apsolutno nemoguće, nemoguće da je to nešto zdravo. To je stvarno nemoguće. Sa tim ne mogu da se složim, bez obzira što nisam atomski fizičar, kako mi spočitavaju neki. Sedamdeset osam dana smo mi bombardovani, pa smo bombardovani. Hiljadu i 100 aviona je nas nadletalo i izbacivalo te različite projektile. Trideset hiljada projektila je bačeno na tadašnju Jugoslaviju. Petnaest tona osiromašenog uranijuma. Znači, stručnjaci, nisam ja kao pravnik, kao običan građanin ove države, ovo izračunala. Kažu da je 15 tona osiromašenog uranijuma dovoljno za konstrukciju blizu 170 replika nuklearne bombe koja je bačena na Hirošimu, 35 kilograma uranijuma 235, to im je šifra, verovatno. Posledice su dugoročne i posledice su bile nesagledive već 2001. godine, jer taj koji je 2001. godine rekao da je to nešto dobro i zdravo, taj očigledno nije stručno lice, a ne mi koji tragamo za istinom. Zato ne bi trebalo da niti da neko diže paniku, a najmanje je potrebno da bilo ko potpuno bespotrebno relativizuje naš pokušaj da ozbiljno dođemo do istine i tu smo svi zajedno, bez obzira na naše političke pripadnosti da podržimo ovaj predlog, da zažmurimo nad tim što se mi ne slažemo najčešće, ali nad ovim brojkama treba da se složimo, jer te brojke su istinite i da zajedničkim naporima dođemo do istine i ništa više, ali i ništa manje. Drago mi je da ćemo danas na glasanju nakon završene iscrpne rasprave glasati za ovaj predlog. Ubeđena sam da ćemo ovaj predlog i izglasati i omogućiti kolegama da počnu da rade i da građanima Srbije saopšte konačno šta je istina i da li mi imamo posledice po naše zdravlje i zagađenje životne sredine. Hvala vam.
Hvala, gospođo Gojković. Reč ima narodni poslanik Radoslav Jović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, kraj 20. veka, tu 1999. godinu naš narod će pamtiti po zlu, neviđenoj nepravdi. Najveće vojne sile sveta brutalno su, kršeći povelju UN, napali jednu malu evropsku zemlju. Tih 78 paklenih dana trpeli smo teror sile. Desetog juna, kada se potpisivanjem Kumanovskog sporazuma okončalo to bezumlje rezultati su bili zastrašujući. Nekoliko hiljada poginulih i ranjenih i ogromna materijalna šteta koja se meri desetinama milijardi dolara. Uništeni su manastiri, crkve, bolnice, škole, fabrike, da ne nabrajam. Ovih dana je, da vas podsetim, Vesli Klark dobio visoko odlikovanje od Hašima Tačija za to delo. Ne mogu a da se ne setim reči koje je u intervjuu za jedan list izgovorio penzionisani general NATO i vojni diplomata, Biađo Di Gracija, citiram: „Bombardovanje SRJ bilo je eksperimentalni rat NATO“. Da ne ponavljam ono što već svi znamo, bio je to zločin bez presedana u novijoj istoriji. Bila je to surova agresija na malu i suverenu evropsku zemlju. Posledice toga, ovaj narod i ova država, uz velike napore i odricanja polako saniraju. Novi kurs spoljne politike, koji je zasnovan na realnim činjenicama izgrađuje temelje na kojima će se graditi mir i lepša slika onog dela sveta kome pripadamo. Međutim, ta naša iskrena želja za mirom i prosperitetom, za boljom budućnošću našeg naroda, ali i onih naroda koji žive u našem okruženju, ne smeju i ne mogu biti razlog da zatvorimo oči nad istinom, nad onim što jesu stvarne i moguće trajne posledice tog bezumlja i nepravde koja nam je učinjena na kraju minulog veka. Ne smemo ćutati zbog nas i naših potomaka. Ne smemo ćutati zbog žrtava. Ne smemo ćutati zbog istine i pravde, ne smemo ćutati ni zbog onih koji raspolažu prevelikom silom i kojima može preći u naviku da olako potežu mač na male i nemoćne. Dakle, mi ovim činom, formiranjem parlamentarne komisije koja će na objektivan način, uz poštovanje najviših naučnih i stručnih standarda, istražiti i one moguće dugoročne posledice NATO agresije po zdravlje ljudi i prirodnu okolinu. Između ostalog, dajemo i doprinos izgradnji pravednijih i boljih odnosa među narodima i državama u svetu, afirmišući ponovo pogaženo međunarodno pravo. Razloge koji nas navode da podržimo i osnivanje i rad ovakve komisije svrstao bih u nekoliko kategorija. Prva kategorija su svakako moralni i etički razlozi, koji proističu iz naše odgovornosti prema istini, prema sadašnjim i budućim generacijama. O njima sam već govorio. Drugu kategoriju razloga nazvao bih naučni-stručni razlozi, koji proističu iz naših dosegnutih saznanja o mogućem pogubnom i dugotrajnom uticaju upotrebe opasnih materija u cilju postizanja ratnih ciljeva, kao što je i upotreba osiromašenog uranijuma, čemu smo nažalost i mi bili izloženi 78 dana. Kao lekar i kao čovek koji se decenijama bavio istraživanjem faktora kancerogeneze, faktora koji utiču na nastanak i razvoj malignih bolesti, sa pravom svedočim da postoje jasni naučno-verifikovani dokazi da radioaktivne materije, njihovi hemijski produkti, mogu biti uzrokom maligne transformacije ćelija i tkiva. Takođe, sa pravom tvrdim da one mogu uticati na naš genetski kod, na biološku osnovu. Dakle, mogu izazvati opasne mutacije unutar jedra naših ćelija, čime naravno budu uzrokom razvoja opasnih oboljenja. Opasne su posebno one promene koje nastaju u reproduktivnim ćelijama. Na taj način se te opasne bolesti i malformiteti mogu prenositi sa jedne generacije na drugu. Dakle, i saznanjima koja smo dobili od nauke i saznanjima koja smo dobili od istraživanja posledica rata u Persijskom zalivu u kome je takođe korišćena ovakva municija i saznanjima koja smo dobili od italijanskih kolega, koji su dokazali vezu između obolevanja njihovih vojnika i njihovog boravka na KiM u toku rata, kao i pokazatelja koje nam daju statistička istraživanja o učestalosti pojave nekih oboljenja, posebno malignih, s pravom kao narod, kao ljudi, kao lekari, kao predstavnici naroda u ovom visokom domu postavljamo pitanje - da li postoji veza između porasta broja obolelih od nekih oboljenja, posebno malignih, između porasta broja sterilnih brakova, između porasta broja rađanja dece sa urođenim anomalijama itd, i činjenice da smo tokom agresije bili izloženi opasnim materijama? Kraljevo, grad u kome sam rođen i živim, takođe je pretrpeo velika razaranja. Do sada sam kao lekar pregledao na desetine hiljada ljudi. Nisam radio istraživanja da bih smeo da tvrdim, ali, opšti utisak je da se znatno povećao broj obolelih od malignih bolesti, da je sve veći broj mladih bračnih parova koji ne mogu imati potomstvo, da je sve veći broj autoimunih bolesti, sve veći broj tzv. nespecifičnih alergija, sve veći broj mladih sa defektnim funkcijama jetre, bubrega i tako redom. Jedna porodica u mojoj okolini za samo nekoliko godina nakon bombardovanja od osam članova izgubila je polovinu. Dakle, četvoro je umrlo od malignih bolesti. Ova preostala polovina te čestite porodice sa pravom očekuje odgovor, sa pravom očekuje istinu, kao i mnoštvo drugih porodica sa sličnom sudbinom u Srbiji. Treća grupa razloga, takođe važna kategorija zbog kojih moramo pristupiti istraživanju, jeste politička i pravna. Naravno, tu ne smemo prejudicirati ništa, dok ne dobijemo rezultate istraživanja koje će obaviti ova komisija. Na osnovu relevantnih činjenica do kojih ćemo, nadam se, doći, naša država, naše institucije, naše političke vođe i predstavnici moći će da zauzmu jasan stav o ovom važnom nacionalnom pitanju i jasno će voditi politiku na način da nam se više nikada ovakva tragedija ne ponovi, da se posledice saniraju što je pre moguće i na najefikasniji mogući način. Lično mislim da svi moramo, u okvirima svojih mogućnosti, uključiti se u ovaj nacionalni posao od izvanrednog značaja. Ovde ne bi smelo biti bilo kakvih političkih, nacionalnih, verskih ili bilo kakvih drugih podela. Put ka istini morao bi biti sveti cilj za sve. Komisiji predlažem da, sem što će u radu, verujem, koristiti ljude od nauke i struke, najbolje što imamo u Srbiji, svakako koristi podatke koje možemo lako dobiti iz regionalnih onkoloških dispanzera u Srbiji i ukrštanjem njihovih nalaza sa podacima o zonama najjačeg dejstva municije sa osiromašenim uranijumom, možemo lako doći do značajnih pokazatelja, odnosno do tzv. kvalifikovane verovatnoće. Verujem da smo došli do takvog pitanja kada je neophodno i nužno da u traženju odgovora budemo razumni, racionalni, jedinstveni i iskreni. Zato puna podrška predlogu predsednice Narodne skupštine, puna podrška kolegi Laketiću kao budućem predsedniku ove komisije, puna podrška članovima te komisije i svima onima koji će uložiti trud da dođemo do rezultata kojima ćemo moći da verujemo i mi i naši građani, naša javnost, međunarodna javnost i međunarodne institucije. Nažalost, kako reče general de Bijađ, ovo je bio eksperiment NATO-a. Ova komisija, nažalost, tužno je što moram to da kažem, treba da otkrije kakvi su to rezultati zastrašujućeg eksperimenta in vivo, odnosno nad živim ljudima. Hvala vam.
Hvala kolega. Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić. Izvolite, kolega Bojaniću.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Danas ću govoriti na malo drugačiji način. Biću malo ličan, biću emotivan, govoriću kao čovek koji 2010. godine oboleo od leukemije. Mnoge diskusije juče su me pogodile i dale su mi motiv da govorim onako kako nisam hteo da govorim, posebno diskusija koja je za floskulu imala činjenice i propagandu. Evo, ja sam činjenica i ja sam i propaganda, živa. Neću reći da sam se razboleo, da sam dobio leukemiju zbog intervencije NATO pakta, a možda i jesam. Zato i želim, kao i svi ostali ljudi da se istina sazna. Neću ja ništa imati od toga, ali imaće mnogi drugi. Neki koji su sa mnom iz mog grada, koji je pomenuo kolega Rade Jović, Kraljevo, u istom trenutku, te 2010. godine, ležali na Institutu, sada na Klinici za bolesti leukemije. Nažalost, to su bile mlade osobe, ja sam bio najstariji tamo. U istom periodu od 30 pacijenata, pet je bilo iz Kraljeva, četiri devojke i ja. Nijedna nije preživela. Imao sam neku ludu sreću, a možda i nesreću da preživim i da ovde govorim o nekim stvarima. Verovatno, a neko je pomenuo, to je činjenica, Bogutovac, i to je činjenica. Te 1999. godine, Bogutovac, gde je bilo skladište ondašnjeg „Beopetrola“, nafte, benzina, je bombardovan. Tuda teče reka Ibar, koja teče i dan danas preko KiM. Sve i svašta je došlo tom rekom. Bombardovano je skladište u Ratini, takođe municije, u Mrsaću, ponovo u Bogutovcu. Da li je to uticalo? Verovatno da jeste. Juče sam slušao govor kolege, mladog kolege iz Trstenika, koji je pokušao sve i svašta da opravda nešto što se ne opravdava i ovde niko ne sudi o NATO agresiji. Ovde pričamo o posledicama i o posledicama treba da pričamo. Zašto država ne reaguje? Zašto preventivno ne deluje? Na šta? Edukacijom? Da. Edukacijom možemo da kažemo našim ljudima da obrate mnogo više pažnje na svoje zdravlje, da redovno idu kod lekara. Ko će preventivno da deluje protiv leukemije? Zna li mladi kolega koji su simptomi. Ja sam imao jednu veliku sreću. Možda to nije sreća, možda je to nešto odozgo. Moja sestra je hematolog i mi smo organizovali neko donatorsko veče, ona je gledala televizijsku emisiju i videla mene. Rekla je zetu – vodi ga sutra kod lekara, nešto nije u redu sa njim. Po boji lica je to videla. Da nisam otišao, verovatno bih i ja umro, ne bih bio u mogućnosti da ovo pričam i svi bi rekli – Bože dragi, umro mlad čovek. Obično kod Srba kad neko umre, a ne zna se što je umro – srce, umro od srca. Ne, leukemija je takva bolest, podmukla, gde vi imate nešto što se svima dešava – noćno znojenje, košmarne snove, umarate se i imate laganu temperaturu. Nemojmo napamet da pričamo. Ostavimo onima koji su stručnjaci da pričaju o stručnim stvarima, da pričaju o onome što jeste. Prva konstatacija i prvo moje razmišljanje da povežem bombardovanje sa bolešću koja je mene dotakla i sa kojom sam se borio bila je konstatacija lekara ovde kod nas u Kliničkom centru. Gospodine Bojaniću, šta ste vi radili ceo život? Ceo život? Na moju sreću, ja sam bio čovek koji je radio u kancelariji, nisam imao naporan posao, nisam bio rudar, nisam bio na benzinskoj pumpi, nisam bio na terenima. Kaže, znate li da je vaš organizam razoren, vaši hromozomi, ja sam o hromozomima znao samo ono muško, žensko, iks, ipsilon, su rastureni, vaša formula ne postoji, vi ste čovek koji je 20 godina spavao na nuklearnom reaktoru. Od čega? Od kancelarijskog posla ili sam bio negde na nekim terenima? Da, u bombardovanjima oko Kraljeva bio sam stalno prisutan gde god je pala bomba, ali ne verujem da je to bio razlog. U porodici, u tri generacije, niko nikada nije bolovao od takvih bolesti. Ono što je meni ostavilo poseban utisak, prvo pitanje koje sam u Italiji, jer i ja sam se lečio u Italiji i ozdravljenje sam dobio u Italiji, od interventskih lekara je bilo – gospodine Bojaniću, koliko je Kraljevo daleko od KiM? To je bilo njihovo prvo pitanje i njihova prva konstatacija. To su govorili lekari, nisu govorili političari. Upravo sve to goni me da se i sada bavim ovim pitanjima, ne kao narodni poslanik, nego kao čovek koji želi da pomogne, jer to bombardovanje i sve te bolesti koje je bombardovanje prouzrokovalo, ako je prouzrokovalo, ne samo da će osiromašiti državu, jer to su skupe bolesti, neizlečive, nego pre svega ekonomski uništiti porodice. Ono što je najgore, sva ta deca koja budu imala sreće kao i ja da se izleče, ako se leče od leukemije. Svi ti mladi ljudi, a ja u Kraljevu znam mnogo mladih ljudi koji u ovom trenutku imaju po 15-16 godina i nalaze se u Padovi ili ne znam gde u Italiji, da bi završili svoje lečenje koje je započeto u Srbiji, ako budu transplatirani biće ozračeni, ali biće mu ozračeno celo telo. Šta to znači? To znači, čovek koji se bori protiv tumora na određenom mestu na svom telu, zrači mu se samo taj deo. Svi koji obole od leukemije ozračuje im se ceo organizam. Nažalost, ti ljudi nikada neće imati svoju decu, neće se iskazati kao roditelji. Zar to nije tragedija? Mnogo zla je nanelo ovo bombardovanje. Hvala.
Hvala puno kolega Bojaniću. Reč ima narodni poslanik LJubiša Stojmirović. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, uvek kada se govori o zločinačkoj agresiji NATO pakta i 19 najjačih zemalja sveta protiv Srbije padne mi na pamet jedna epizoda za protesta naših građana u Londonu te 1999. godine, gde je jedna Engleskinja sa svojom kćerkom prišla jednom od organizatora i obratila mu se, kaže – molim vas objasnite mi šta se tačno događa u vašoj zemlji, jer mislim da nije sve onako kako prikazuje naša televizija. On je zbunjeno nju upitao – u čemu je problem? A ona je odgovorila – zbunio me je razgovor sa mojom ćerkom pre pet minuta, pitala me je – zašto se bombarduju Srbi? Rekla sam joj – zato što su zli. A moja ćerka je samo rekla na to – pa, ako su zli, zašto oni nas ne bombarduju? Stalno me prati pomisao na to dete koje je najverovatnije imalo jedno desetak godina, ali je pokazalo da je mnogo mudrije, pametnije i zrelije od svih generala, političara i ostalih koji su učestvovali u pripremi bombardovanja protiv Srbije. Mi smo Srbi čudan narod, spremni smo sve da zaboravimo, spremni smo sve da oprostimo i kada mi tako u ovim razgovorima dođe neko i kaže – pa, čovek nikad ne sme da izgubi ljudsko dostojanstvo u sebi. Ja se pitam da li sam čovek samo ja, da li su ljudi samo Srbi i građani Srbije, zar i ova druga strana ne predstavlja ljude, zar i ta druga strana ne treba da ima u sebi dostojanstvo? Zar ona ima pravo da uništi našu dušu, da nam pokida srce da nas gazi kao da smo najobičnija krpa, a mi trebamo na to da se smejemo, da im praštamo, da budemo dostojanstveni i da kažemo – kidajte nam srce i dalje, uništavajte nas, mi ćemo biti srećni. Pa kad mi kažu – praštaj i kad nemaš šta da praštaš, pitam se da li sam samo ja osuđen, da li je samo Srbija osuđena, građani Srbije da praštaju svojim zlotvorima i da im se raduju kad god ih vide i kad pomisle na njih. Ipak, bez obzira na sve to, kao i većina građana Srbije ja se pitam da li je istina ovo što nam oni govore kada kažu da ovaj zločin koji su učinili srpskom narodu nije baš takav, da taj osiromašeni uranijum nije otrovan, kad nam preporučuju kao neke vedete da deca peru zube sa time i ja pokušavam sada da nateram, hajde dobro razmisli, istina je najvažnija da li je sve tako, i onda kažem sebi, pa, dobro NATO je odbrambena organizacija, tako kažu i onda preturam po knjigama, gledam po internetu da vidim ko je kada napao NATO, ko je kada napao Ameriku i od koga su se oni branili. Ako su odbrambena organizacija, pa, zašto seju bombe na sve strane sveta, zašto ih ima u Srbiji, zašto ih ima u Siriji, Libiji, Egiptu, Iranu i Iraku? Kakva je to odbrambena organizacija koja uništava najlepše i najveće tekovine koje je čovek stvorio? Neko onomad reče hvaleći EU da EU 2012. Godine, čini mi se, dobila Nobelovu nagradu za mir i ja sam pitao javno, pa, zar ih nije bilo sramota da prime tu nagradu, zar im nije bilo neprijatno? Devetnaest zemalja na čelu sa NATO-om su bombardovali 1999. Godine Srbiju bez ikakvog razloga. Kako mogu da dobiju onda Nobelovu nagradu za mir. Ali mi smo Srbi čudni, mi ćemo i ovo zaboraviti. Ali, trebalo bi da nam uvek odzvanjaju reči našeg patrijarha – možemo oprostiti, ali ne smemo zaboraviti. Vezano za formiranje ove komisije, nadam se da će ona uraditi posao onako kako danas govorimo ovde i verujem da bi svakome od nas bila čast, zadovoljstvo, ali i obaveza i odgovornost da bude član te komisije. Siguran sam da će kolega Laketić sastaviti tu komisiju onako, kako ona treba da izgleda, da bude sastavljena od stručnih ljudi, najčestitijih i najmoralnijih. Hvala.
Hvala. Reč ima LJupka Mihajlovska. Nije prisutna. Reč ima Ivana Nikolić. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, ovom prilikom želim da izrazim podršku predlogu predsednice Narodne skupštine za formiranje komisije za istragu posledica NATO bombardovanja iz 1999. godine. Poražavajuće je što smo juče imali priliku da čujemo od pojedinih kolega poslanika tokom rasprave govore koji su usmereni u čisto dnevno političke svrhe. To je neozbiljno, neodgovorno i tužno je da to slušaju građani Republike Srbije i tužno je da to slušaju porodice čiji su članovi izgubili živote tokom tog napada i građani čije se članovi porodice suočavaju sa najtežim oblicima bolesti, pitajući se da li je baš uzrok za takvo stanje ta kobna 1999. godina. Za vreme bombardovanja, imala sam nepunih 10 godina i znate u periodu od 24. marta do 10. juna 1999. godine, u tih 78 dana samo sam bila u strahu hoćemo li preživeti. Danas, posmatrajući statistiku, shvatam kolikih je razmera bio taj gnusni napad na našu zemlju, kakve su posledice sa kojima se suočavamo i kakva je budućnost naše zemlje. U tih 78 dana uništeno je mnogo fabrika, škola, vrtića, bolnica, domova zdravlja, puteva, pruga. Načinjena je ogromna materijalna šteta i sve je to daleko manji problem, ali statistika o broju žrtava se ne može obnoviti, sagraditi, oživeti, kao sve to što je uništeno. Zato se pitam i očekujem od komisije da da odgovor o podacima koji govore o sve većem broju obolelih ljudi od malignih bolesti, o sve većem broju prisutnosti steriliteta kod mladih bračnih parova, o sve većem broju, nažalost i mentalno obolelih ljudi. Pitanje je kakve su posledice, kako je sve to uticalo na njih? Zato je važno da se utvrdi uzročno posledična veza između tog katastrofalnog napada na našu zemlju i ovog porasta broja obolelih ljudi. Naročito, zbog upotrebe projektila sa osiromašenim uranijumom. Apsolutno je sigurno da se lekari i eksperti slažu da prisustvo uranijuma nažalost za posledicu daje sve veći broj obolele dece od raka, dece čiji su roditelji mojih godina. Pred komisijom jeste ogroman zadatak, ali sam sigurna da će posvećenim radom na čelu sa kolegom Darkom Laketićem, uvažavajući struku, uvažavajući nauku, uvažavajući rad relevantnih institucija i uz podršku Vlade Republike Srbije izaći pred građane Srbije sa izveštajem koji građani Srbije zaslužuju, koji će otkloniti nedoumice, koji će dati odgovore, koji će dati istinu za našu zemlju. Jako je važno zbog budućnosti naše zemlje i zbog budućnosti naše dece. Zahvaljujem.
Hvala koleginice. Reč ima narodni poslanik Miroslav Aleksić. Nije prisutan. Sledeći je prof. dr Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, uvaženi narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, jedno ozbiljno i sveobuhvatno istraživanje o NATO bombardovanju Srbije 1999. godine pokazalo bi da su pojedine zemlje zapada, na čelu sa SAD, odavno radile na razbijanju Jugoslavije i da su presudno uticale na ratni požar 1991. i 1995. godine. Poštovani narodni poslanici, zapad na čelu sa SAD, padom Miloševića slomio je Srbiju, ali ne duh naroda srpskog. Od Jugoslavije je stvorio banana republiku, koja je izvršavala do u tančina, pod bivšom dosmanlijskom vlašću, sve ono što su tražili od njih. Bombardovanje SRJ 1999. godine, pod diktatom tzv. međunarodne zajednice, bivši dosmanlijski režim, izvršio je rasprodaju zemlje u bescenje, kao i poniženje čitavog naroda koji je od vlastitih, gle čuda, političara tada na vlasti, teran da prihvati sopstvenu demonizaciju vršenu od strane zapada kao istinu. To preuzimanje tzv. svojih zločina, potvrđeno je od vlasti bivšeg režima predajom niza osoba, posebno Slobodana Miloševića Haškom tribunalu, od strane bivše vladajuće ekipe koja je, što bi rekao Hegel, citiram „preuzela identitet svojih gospodara, pa su za šaku dolara takmičili se u blaćenju svoga naroda i sopstvene otadžbine“. Sjedinjene američke države i NATO alijansa koristili su, poštovani građani i narodni poslanici, isprobani recept na SRJ i Srbiju, bombardovanje 1999. godine. Obratite pažnju, prvo su nas demonizovali kao narod, zatim su nas sankcijama podvrgli gladi, a potom su nas bombardovali. Onda su nam poslali one tzv. neutralne humanitarce, sociologe, psihologe, defektologe, filozofe i uz takve naše domaće šarlatane, a neki od njih su danas i narodni poslanici, sede u klupama, ispitivali su muškarce, žene, decu, bolesne i zdrave kako podnose projektile sa osiromašenim uranijumom i druge pošasti koje su nas tada snašle. Tokom bombardovanja Srbije, a posebno njene južne pokrajine KiM, korišćena je i municija sa osiromašenim uranijumom. Ona predstavlja veliku opasnost po ljudsko zdravlje svih onih koji žive na KiM, a i u Srbiji, kao i onih koji obavljaju mirovnu misiju na njemu, ali i za naše potomke. Među obolelom stanovništvu na KiM vlada pandemija raka, leukemije i drugih opasnih bolesti koje ih razaraju. Poštovane dame i gospodo, kompletan albanski narod na KiM žrtvovan je uz Srbe na KiM 1999. godine. Bacati osiromašeni uranijum na stanovništvo na KiM, stravičan je zločin. Ako se u njemu nađe i plutonijum, onda je to deset puta veći zločin. Dozvolite samo nekoliko podataka. Juče smo ovde ukrstili neke podatke, sam NATO kaže da je na SRJ bacio 30.000 projektila sa osiromašenim uranijumom, vojska Jugoslavije iznosi podatak od 50.000 projektila, a ruski stručnjaci od 70.000 čak do 90.000, što je po meni još više i priklanjam se tezi gospodina generala Delića, koji je iznosio da će komisija verovatno u budućnosti izneti pravu istinu. Osiromašeni uranijum prvi put je kako smo i rekli korišćen u Vijetnamu, zatim u ratu u Zalivu 1991. godine, Republici Srpskoj 1995. godine, Avganistanu 2001. godine, Iraku 2003. godine i 1999. godine kod nas u Srbiji, a posebno u južnoj srpskoj pokrajini. Poštovani potpredsedniče, u Zalivskom ratu 80.000 vojnika koji su učestvovali pokazuju simptome slične radijacionoj bolesti. Tu je bačeno 994.000 zrna. Simptomi njihove bolesti kreću se u rasponu slabljenja imunog sistema leukemije, kancera raznih vrsta, rađanje dece sa defektima. Ovi podaci su, poštovani potredsedniče, poznati ambasadoru SAD Kajlu Skotu, siguran sam, jer znam da je pročitao časopis u kojem ovo piše. Poštovani narodni poslanici, samo jedan miligram osiromašenog uranijuma unet u organizam, dovoljno je da zaustavi rad bubrega. Juče smo govorili o vojnicima, italijanskim vojnicima na KiM, moji podaci kojima sam se bavio neko vreme govore da je 25% njih dobilo rak, a 15% njihove dece rađaju se sa genetskim anomalijama. To je podatak koji sam imao i bavio se neko vreme iz 2010. godine. Verovatno je sad, kako znate, drugačije. Prvi put u istoriji, NATO je agresijom na SRJ više puta koristio nova sredstva tzv. meke, odnosno grafitne bombe. Poštovani narodni poslanici, rat u Zalivu 1991. godine bio je NATO eksperiment. Delovanje novog ubitačnog oružja sa osiromašenim uranijumom. Bombardovanje SRJ 1991. godine, njegova potvrda, a poslednji atak SAD na Irak bestijalno iživljavanje oružjem čije su posledice poznate, verujem da su i ovi podaci poznati i američkim naučnicima zato što sam kao čovek, koji se služi naučnim činjenicama, informisan da jednom delu naučnika je zaista to poznato. Poštovani narodni poslanici, besramno je izjednačavati delovanje onih koji brane svoju zemlju i teritorijalni integritet sa onim koji hoće da tu zemlju unište. Nikada se ne sme izgubiti iz vida da su Srbi na KiM bili i ostali žrtve, a da su zločinci bili i ostali NATO bombarderi forsirajući veliku Albaniju i pomažući teroriste OVK. Srbi su čitavo vreme bili proterivani, šikanirani, ubijani, te zločinački bombardovani. Na kraju, neka se razni Kandić, Vasić, Filipović, Pavlović, Jovanović, Čanci, Milić, Biserković i slični upitaju, čiju to pravdu oni zastupaju. Neka se sete masovnih zločina koji su njihovi gospodari počinili u Vijetnamu, Kambodži, Laosu, Latinskoj Americi, pa i u Srbiji 1999. godine gde su svesno ubili na milione civila. Postavljam pitanje, poštovani građani vama i narodnim poslanicima – da li su Srbi zbog zločinačkog delovanja terorista na KiM ikada stvorili za Albance, koji žive na području uže Srbije, koncentracioni logor? Odgovorite sami. Na kraju samom, završavam jednim citatom iz Hamleta, citiram: „Elem gospodine, počinili su lažnu vest, povrh toga su proturali neistinite iskaze. Drugo, izvršili su klevete, šesto i poslednje, overavali su netačna stanja i na kraju, oni su lažovi i lupeži“, završen citat. Podržavamo rad ove komisije. Hvala.
Hvala kolega Atlagiću. Reč ima Ana Stevanović. Nije prisutna. Reč ima LJubica Mrdaković Todorović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, 1999. godine pale su NATO bombe na našu zemlju i nedužan narod, što je civilizacijski zločin bez presedana. NATO je višemesečnim bombardovanjem naneo ogromnu štetu Republici Srbiji, pored nenadoknadivih ljudskih žrtava, među kojima su bili nedužni civili, deca, žene, stari i bolesni, i velike materijalne štete, zajednička sila nanela je veliko zlo zdravlju našeg naroda. Veliki je broj osoba koje su imale problema sa mentalnim zdravljem usled pretrpljenog stresa, a neke od njih i danas imaju trajne posledice, što neminovno utiče na kvalitet njihovih života. NATO bombe su obogatile našu državu osiromašenim uranijumom i drugim otrovima, te je i danas stanovništvo Srbije intoksicirano po zdravlje opasnim agensima. Projektili sa osiromašenim uranijumom će i ubuduće štetno delovati na zdravlje našeg naroda, jer znamo koliko je potrebno godina da prođe da prljavi uranijum nestane iz našeg okruženja. Posledice NATO bombardovanja Srbije 1999. godine po zdravlje ljudi posebno se ogledaju u enormnom porastu broja obolelih od malignih bolesti. Zato je Srbija rešena da ozbiljno istraži posledice NATO bombardovanja po zdravlje građana, kako bismo zaista utvrdili istinu. Prljavi uranijum, kao što smo čuli, bačen je na 113 mesta, udisali smo i azot i dioksine i teške metale i druge visoko-toksične agense, a da pri tome niko ništa o tome nije znao, niti nas je neko u to vreme obaveštavao. Uništeno je i oštećeno oko 25.000 kuća i zgrada. Uništeno je 470 kilometara puteva i oko 600 kilometara železničke pruge, 60% ciljeva koji su gađani bili su civilni i 113 lokaliteta na jugu centralne Srbije na Kosovu i Metohiji bombardovano je osiromašenim uranijumom. Takođe, i moj radni grad Niš je bombardovan i kasetnim bombama 7. maja 1999. godine, pri čemu je ubijen veliki broj nedužnih civila, među njima i dvadesetšestogodišnja trudnica u poodmakloj trudnoći, a broj povređenih je bio daleko veći. Bombardovali su centar grada, širi centar grada, autobusku stanicu, gradsku pijacu, kameni most, čak su bacali bombe kasetne i na zgradu patologije u sklopu Kliničkog centra u Nišu. Takođe, uništavanje naftnih skladišta je dovelo do oslobađanja ogromnih količina ugljendioksida, ali posebne grupe visoko-kancerogenih jedinjenja koji predstavljaju policiklične aromatične ugljovodonike, takođe u Nišu su gađali skladište nafte „Jugopetrola“. Od 2002. do 2005. godine je bilo 32.000 ljudi koji su registrovani sa malignim bolestima, do 2009. godine taj broj se povećao za 8.500. Smrtnost se povećava za 5.500. Do 2014. godine registrovana je skoro 40.000 novoobolelih od maligniteta. Od 2002. do 2005. godine prosečan broj leukemije godišnje je bio 800, u periodu od 2006. do 2009. godine oko 1.300. Smrtnost od leukemije se povećava za 139%. Statistike kažu da je svetski prosek obolelih od malignih oboljenja 2.000 na milion stanovnika, u Srbiji je broj obolelih 5.500 hiljada na milion stanovnika, što je čak 2,7 puta iznad svetskog proseka. Stopa incidence, tj. novoobolelih, raste nažalost za 2% svake godine, dok je u svetu rasla za 0,6%. Najviše saznanja o štetnosti osiromašenog uranijuma svet je dobio na osnovu poremećenog zdravlja boraca u Zalivskom ratu i ratovima na Balkanu. Postoji veliki broj objavljenih studija istraživanja koje su se bavile balkanskim sindromom i uticajem osiromašenog uranijuma na zdravlje vojnika koji su bili na Balkanu u vreme ratnih dejstava NATO-a, kao i na zdravlje civila. Pomenuću samo neke studije koje su rađene. U Institutu za fiziologiju Univerziteta Nebraska u Americi studija je iz 2006. godine. Univerzitet Bremen u Nemačkoj, Institut za socijalnu medicinu, epidemiologiju i prevenciju Bremen i Centar za osiromašeni uranijum Berlin u Nemačkoj studija je iz novembra 2002. godine. Laboratorija za izotope, Odeljenje za agrikulturu Univerziteta u Norveškoj, Odeljenje za hemiju Univerziteta u Antverpenu u Belgiji i Internacionalna agencija za atomsku energiju u Beču u Austriji studija je iz 2001. godine. Odeljenje za ginekologiju i akušerstvo „Aristotel“ Univerziteta Grčka u Solunu studija je iz 2005. godine. Pošto je vrlo obiman materijal, ja ću pročitati samo delove tih istraživanja. Danas Kraljevsko društvo Britanije diskutuje o povezanosti osiromašenog uranijuma i obolevanja od kancera. Zaključuju da je osiromašeni uranijum radioaktivan i toksičan. Dalje zaključuju da izlaganje dovoljno visokim dozama osiromašenog uranijuma može povećati rizik od obolevanja od određenih kancera, pretežno raka pluća, leukemije i bolesti bubrega. Drugi u svojim studijama kažu – dokazano je da osiromašeni uranijum remeti ekspresiju gena in vitro, izaziva lomljenje DNK lanca, izaziva kancerogene mutacije u ljudskom plućnom tkivu i izaziva genetsku nestabilnost kod osteoblasta, što izaziva osteosarkomil, ili u prevodu rak kostiju. Uranijum se apsorbovan u krvi vezuje za proteine plazme 40%. Tako distribuiran u organizmu, osiromašeni uranijum ima poluvreme raspada, u kostima je 20 godina, a u plućima četiri do pet godina. Inhalacija, dalje kažu, osiromašenog uranijuma ima dvostruko štetno dejstvo na plućno tkivo, radioaktivnost i direktna hemijska reakcija u telu za koju se određeni naučnici slažu da može biti i štetnija od same radioaktivnosti. Da ne bih dalje čitala, sve ovo što sam iznela možete naći na PubMed-u, a to je najveća svetska baza medicinskih časopisa. Na kraju, podržavam formiranje komisije i inicijativu predsednice Narodne skupštine gospođe Gojković, kao i predsednika Odbora za zdravlje i porodicu, jer će komisija imati i humanu i medicinsku komponentu jer želimo istinu, želimo činjenice, zarad nevinih žrtava svih nas samih, ali i zbog budućih pokolenja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Balša Božović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Ono što je činjenica jeste da je NATO izvršio agresiju na Jugoslaviju i da nije u skladu sa međunarodnim pravom bombardovao Jugoslaviju 1999. godine. Svaka čast Vojsci Jugoslavije koja je junački podnela taj rat, imala veoma male gubitke, a sa druge strane i efektivna dejstva, posebno kada su u pitanju operacije koje su se dešavale na Kosovu i Metohiji. Ono što je nama loše jeste što smo, naravno, odmah znali da će još jednom ova komisija, u vremenu kada sledi rešavanje kosovskog pitanja i kosovskog čvora, da služi za dnevnu politiku, kako će da bilduje patriotski kapacitet onih koji pokušavaju da ustanove da je osiromašeni uranijum štetan. Zbog toga komisija apsolutno nije ni morala da se sastaje, pošto je osiromašeni uranijum štetan. Zašto je ova komisija napravljena danas, a ne 1999. godine? Šta je bilo potrebno da 1999. godine vi, kao velike patriote koji ste se zalagali za produžetak rata, za sukob sa NATO-om čak i na zemlji, ne samo u vazduhu, i bili protiv Kumanovskog sporazuma, pa čak i gospođa koja je predložila ovu komisiju? Malo je očigledno bilo to da narod pati nekoliko meseci. Ono što je veoma čudno jeste zbog čega nisu kao vladajuća većina imali vremena da to urade 1999. godine. Zašto tada nisu vodili računa o zdravlju građana i zašto se tada nije vodilo računa o štetnim efektima koje je izazvalo NATO bombardovanje? S druge strane, mi predlažemo komisiju za utvrđivanje posledica vaše politike devedesetih godina, jer samo jedna od posledica vaše politike devedesetih godina je bombardovanje NATO-a 1999. godine. Ono što je vaša politika uradila građanima Srbije, ne postoji ta bomba koja je odnela na svetu toliko života, koja je napravila toliko žrtava i unesrećila toliko ljudi, kao vaša politika devedesetih godina. Kada ćete prestati da se bavite etikom…
Kolega Božoviću, očigledno niste bili na sednici juče….
Nemojte me prekidati predsedavajući. Dopustite mi da kažem...
Moram da vas prekinem, inače vam sledi opomena za ovakav govor i za ovakvu vrstu optužbi. Znači, imamo temu današnje sednice i ja vas stvarno molim. Ne bih da kažnjavam danas. Vrlo je bitna tema i zahteva ozbiljnu debatu.
Zbog čega? Zbog posledica nečije politike.
Molim vas, bez bombi, bez vređanja. Nastavite.
Ako vam se ne sviđa ono što diskutujem, javite se, pa replicirajte. Možemo da debatujemo o tome. Ono što je nepobitna činjenica jeste da je bombardovanje bilo pogubno pre svega za građane, ali ne za vas. Vi ste ti koji ste svojom politikom izazivali bombardovanje. Godine 1999. niste mogli da napravite komisiju za posledice od osiromašenog uranijuma, ali ste mogli sebi da delite državne stanove. Mogli ste da pljačkate državu…
Kolega Božoviću, izričem vam opomenu.
Čast mi je što sam dobio opomenu. Toni Bler, koji je bio jedan od predvodnika agresije na Jugoslaviju, je danas jedan od najvećih savetnika SNS, prijatelj koji dobija velike projekte, koji dobija veliki novac, da bi savetovao kako danas isti ti treba da se ponašaju u vezi sa kosovskim rešenjem i kosovskim pitanjem. Taj rat je unesrećio mnoge. Naravno da su generali, poput generala Delića koji ovde sedi, Sreta Malinovića, koji je član DS i mnogih drugih, Petra Radojičića, da su mnogi oni koje sad ovde nisam pomenuo, a tada su učestvovali u tim sukobima, bili oni koji su se tukli u tom ratu, iako to nisu želeli. Branili su zemlju pošteno, odano, časno, iako nisu bili za taj rat, a gde su bili oni koji su izazvali ovo bombardovanje, čija politika je unesrećila ovaj narod, građane na Kosovu i Metohiji, bilo oni srpske ili albanske nacionalnosti? Koliko je bombi palo na civile? Ono što mi nikada nećemo zaboraviti, a to non-stop pominjemo u bilo kojim kontaktima sa stranim diplomatama, a sa Toni Blerom se, naravno, nikada ne bi ni videli, jeste da zameramo jednu sramotnu politiku NATO pakta u to vreme, koja je, i pored toga što ste unesrećili naše građane i naš narod, i on kao NATO pakt bombardovao Srbiju i Crnu Goru, tadašnju Jugoslaviju, i prouzrokovao ogromnu štetu, materijalnu i svaku drugu. Na kraju, taj rat se završio tako što smo izgubili Kosovo i Metohiju. Godine 1999. ta politika je bila pogubna i izgubila je deo Republike Srbije. Danas se samo potpisuju posledice te politike od 1999. godine. Danas svi, 18 godina nakon 2000. godine, potpisujete ono što ste ratom izgubili i svojom pogubnom politikom 1999. godine i danas pokušavate da u dnevno-političke svrhe poturate, širite paniku i govorite koliko su velike posledice osiromašenog uranijuma velike na građane i njihovo zdravlje. Ogromne su. Drago mi je što je vaš kolega koji je imao leukemiju, preživeo i drago mi je da se izlečio, ali je sramota za vas što je spin koji vi ovde govorite taj da su građani Srbije među najbrojnije obolelim u Evropi. To nije istina. Smrtnost je ta koja je najveća u Evropi u Srbiji, a to je zbog lošeg zdravstvenog sistema, u koji apsolutno niste ulagali. Drago mi je što se vaš kolega izlečio, ali zašto se lečio u Italiji, a ne u Srbiji? Zbog čega građani nemaju prava da znaju koliko ste vi iskrivili te 1999. godine i doprineli ovome da se oni ovako osećaju, a danas nemaju čak ni pravo da se leče u Srbiji zato što nemaju dovoljan broj stručnjaka, zato što oni beže iz ove zemlje i odlaze u Nemačku i sever Evrope. To su pogubne posledice vaše politike i potrebna je komisija da bi utvrdila te pogubne posledice. Ta Pašićevska politika mržnje prema zapadu, koju vi propagirate i danas, a onda sa istim tim zapadom, Tonijem Blerom i raznim drugima, učestvujete u raznim projektima, to je politika koja je apsolutno doživela potpuni slom. Doživela je i onda kada se Nikola Pašić protivio uvođenju železnice, a vrlo je rado letovao u evropskim hotelima i išao u evropske banje, odmarao se u evropskim državama, a u Srbiji je uradio sve da ta Evropa u nju ne dođe. E tako i vi danas, radite sve da bi zamajavali narod, da bi koristili ovako ozbiljne teme u dnevno-političke svrhe, a s druge strane radite sve što vam se kaže. Sa Tonijem Blerom se sastajate, rešavate pitanje Kosova onako kako je po meri onima koji su se na kraju pored vas i izborili za tu apsolutnu nezavisnost. Kada ćete etiku dobrih namera, koje vi konstantno, tobože, imate prema građanima, da zamenite etikom odgovornosti i da kažete koja je vaša odgovornost za to što se osiromašeni uranijum nalazi u Srbiji? Koja je vaša odgovornost za devedesete i za izgubljene teritorije, gde su nekada živeli Srbi da ih danas više nema. Za Kosovo i Metohiju nikada nećemo govoriti da ste izdajnici zbog toga što ste primorani da potpišete Briselski sporazum, ali jeste izdajnici zato što ste građane Srbije albanske nacionalnosti devedesetih godina proglasili teroristima, separatistima i učinili sve da izazovete to bombardovanje, a danas Kosovo i Metohija i nisu u sastavnom delu Srbije. To je ono što su posledice vaše politike. Sa tim osiromašenim uranijom nemate šta da formirate komisiju, on je štetan. On je štetan sasvim sigurno i po zdravlje ljude, ali vaša politika je taj osiromašeni uranijum dovela u Srbiju i treba da se formira komisija da se utvrdi koja je vaša odgovornost za sve ono što ste radili devedesetih godina. Zahvaljujem.
Reč ima gospođa Maja Gojković. Izvolite.
Hvala vam. Gospodine predsedniče, imam jednu zamerku vama što ste prekidali poslanika Balšu Božovića u svom govoru. Ovaj govor zaista mnogo pomaže svima nama ovde u parlamentu da već unapred znamo kako će DS glasati, da je jedno ono što oni govore u medijima, da će svakako podržati formiranje komisije koja treba da se bavi posledicama bombardovanja NATO pakta 1999. godine Jugoslavije i uticaja tog bombardovanja na naše zdravlje i na zaštitu životne sredine. S druge strane, parlament je pravo mesto da se javno pred građanima Srbije iznese stvarni politički stav i to smo danas imali prilike da čujemo. Većinu poslanika ovaj govor uopšte nije iznenadio. Ovaj govor je očekivan i znali smo da ne samo poslanik koji je malopre govorio, nego i oni koji svojim neprisustvom danas na sednici, prosto govore o tome koliki strah imaju od rezultata rada ove komisije i kako da objasne da su i oni podržali da ova komisija počne da radi. Ovakva diskusija, kao što je diskusija bila Balše Božovića malopre, se nije čula u italijanskom parlamentu, kada su naše kolege radili ovo isto. Ni u jednom sazivu, ni u drugom, ni u trećem, ni kada su pokazali rezultate svoga rada pred svojim parlamentom i evropskim parlamentom, a to je izveštaj kojim se dokazuje da su italijanski vojnici oboljevali, obolevaju i oboljevaće u budućnosti i umiru od posledica toga što su službovali na teritoriji Kosova i Metohije i drugim teritorijama na zapadnom Balkanu, koje su bombardovane projektilima osiromašenog uranijuma. Možete dobacivati, samo napred. Ali odustati neću bez obzira kako se zovem, kakva mi je politička biografija, kakav sam laik, neću odustati ni zato što nisam atomski fizičar, da ova komisija pred parlamentom jednoga dana kaže istinu. Ako vi imate drugačije podatke, uvaženi kolega, izađite pred komisiju i recite vaše relevantno mišljenje, podatke zašto mislite da se u Srbiji ne umire od posledica bombardovanja osiromašenim uranijumom. (Balša Božović: Rekao sam da se umire.) Nisam vas prekidala, čak sam se i zalagala da do kraja pred građanima Srbije kažete vaš stav i vaše mišljenje, a vi stav i mišljenje povodom formiranja komisije u stvari nemate ili nećete do kraja da ga iskažete ovde, jer znate da ćete sa dva zarez nešto posto, posle ovakvih govora i ne glasanja, imati nula posto. Jedinu ocenu politike od kako je formiran višestranački sistem, pa dok god ga neko ne ukine, daju samo građani na izborima. To ne daju politički protivnici jedni drugima. To su paušalne ocene i to je zato što se mi ne slažemo. Jedinu ocenu daju građani Srbije na izborima i vi loše govorite o građanima Srbije. Građani Srbije smatraju da je politika Aleksandra Vučića i stranaka koje ga podržavaju vrede 55% u ovom trenutku. Ako vi hoćete da promenite narod pa da uvezemo neki drugi, onda to recite, ali nemojte po ovoj tački dnevnog reda. Nisam očekivala ni od koga da politizuje ovu temu i da zato što zna da ova tema boli mnoge građane Srbije, pa skoro sve bez obzira da li su Srbi, Albanci, Mađari, Slovaci, Rumuni, Bugari, nisam znala da se oboljevanja tako dele i bez obzira da li su u SNS, u SRS u LSV ili demokratskoj, jednako stradaju i jednako imaju posledice od bombardovanja. To što je juče jedna novinarka govorila da u Danskoj više oboljeva od raka, niko ne spori ovde. Danska nije bombardovana. Mi se ne bavimo da li ima porast obolelih od raka uopšteno u Evropi i koja država u odnosu na broj građana jedne države ima manje ili više obolelih. To uopšte nije tema. Samo ako neko hoće da zamuti pa da niko ništa ne razume, priča u Danskoj ih ima više. Nažalost, možda ih ima više i to je strašan podatak za mene kao za nekog ko se interesuje uopšte šta se dešava u svetu. Ali, mi govorimo da li ima porast broja obolelih od raznih teških bolesti zbog posledica bombardovanja. To su potpuno dve različite stvari. Nemali ili imali školu, valjda to svaki građanin razume šta je ovde potrebno da se ispituje. Znate šta je žalosno? Žalosno je kada poslanik narodnog parlamenta Narodne skupštine ustane i govori ovakve stvari. Potpuno relativizuje, priča ko je kriv, ko nije kriv, strašno je uopšte reći da je Srbija bez obzira ko je kada, u kom trenutku vodio kriva, što je neko podigao avione i probleme rešavao bombardovanjem. Molim predsedavajući da nikoga ne prekidate ko će tako nešto izgovoriti. To je dobro da Srbija čuje da ovde ima političara, da ima poslanika koji kažu – Srbija je kriva što su bacali osiromašeni uranijum na nas. To nećete čuti ni u jednoj državi sveta bez obzira da li se režimi menjaju. Zločin je bombardovati nekog, to ću da ponovim sa osiromašenim ili neosiromašenim uranijumom. Zločin je bombardovati. Da li ste čuli nekada, a svi znamo, Japan za vreme Drugog svetskog rata na čijoj strani je bio. Znamo šta se desilo da bi oni kapitulirali. Je li tako? Bačene su prve atomske bombe na njih, na Hirošimu i na Nagasaki. Na Hirošimu su bile jače i teže posledice kasnije po ljude i po zaštitu životne sredine, jer je bomba eksplodirala u vazduhu, to je ona čuvena pečurka. Nagasaki manje nešto posledica zato što je bomba udarila o tlo, o kameno tlo. Da li je ikada nekome palo na pamet u istoriji Japana da ovog trenutka, da ne izađe da se pokloni žrtvama tog stravičnog bombardovanja atomskom bombom? Da li je iko ikada, bez obzira na kojoj strani je bio Japan u Drugom svetskom ratu i ko je posle vodio njihove vlade? To je strašno i to je žalosno da kod nas postoje političari kada hoćeš da otkriješ istinu, ovde niko nije rekao šta je istina i da li ljudi zaista obolevaju od ovih posledica i da li imamo posledice po životnu sredinu, ustane poslanik u odbranu od toga jer zna da neće biti na glasanju jer ga je sramota da pritisne dugme i da kaže – neću da se formira ova komisija; ustane i kaže – gde ste vi bili, gospođo Gojković, 1999. godine? Ne znam gde ste vi bili. Znam da je Vuk Jeremić bio u Londonu, eto to znam. To često on sam govori, da je bio u Londonu. Znam da je dosta ljudi bilo u Budimpešti, u hotelima. Znači oni koji su imali nešto para, oni su uspeli da se sklone, da sklone svoju decu, porodice i ja im na tome ne zameram. Svako iz Pakla rata, bombardovanja, bacanja bombi po glavama, uništavanja beži kako zna i ume. Gde ste vi bili, ja to ne znam. Ja sam bila u Srbiji. Ja sam bila u Srbiji i nikada neću, bez obzira da li imam para da pobegnem u neki Segedinski motel ili hotel u Budimpešti ili negde, tako sam vaspitana, neću napustiti svoju državu. Bila sam u skloništu. Drago mi je da telefonirate i da niste spremni da vodimo dijalog na ozbiljna pitanja. (Balša Božović: Jesam, nego neću.) Mašite rukom, znam da vas ne interesuje, vas ništa ne interesuje. (Balša Božović: Vi mene ne interesujete.) Ja vas ne interesujem. Ni vi mene ne interesujete, ali predstavljate neki delić građana Srbije kojih je sve manje i manje. Kada se obraćam vama, obraćam se ljudima koji su vam dali poverenje da danas budete protiv osnivanja ove komisije, da pravdate bombardovanje, da pravdate što je neko bacao osiromašeni uranijum po nama i po vama, Balša Božović i po vašim komšijama i po vašim porodicama. NJima se obraćam kad kažem Balša Božović, jer je neko zaokružio ime vaše stranke i poslao vas ovde. Sada kada govorite, ne govorite u vaše lično ime, kao što ja ne govorim u svoje ime i ne predlažem nešto u svoje ime, nego govorite u ime tih 2% koji još uvek veruju da ćete vi na pravi način da ih zastupate. Znači, u Japanu niko ne bi imao ovakav govor, ovakve stavove kao što vi imate, a oni su bili u Drugom svetskom ratu na pogrešnoj strani. Mi nikada nismo bili na pogrešnoj strani. Srbija ima časnu istoriju. Mi možemo da se vraćamo u prošlost, da budemo zagledani u prošlost i zagledani u budućnost, kako to članovi vaše poslaničke grupe kao mantru ponavljaju od 2000. godine, stalno da budemo zagledani u budućnost a da se suočimo sa prošlošću. Eto, prošlost je 1999. godina, delić toga. Hajde da spojimo tu prošlost iz 1999. godine i budućnost kojoj težimo, da vidimo gde smo i da vidimo da li kod nas ima posledica ili nema. Da li ima ili nema? Da li se u Srbiji zdravije živi, ili u Danskoj, kako smo čuli juče? Danska nije bombardovana, a Srbija jeste bombardovana. Mi znamo da je vama teško da govorite o ovome. Pitate zašto nismo to od 1999. godine osnovali? (Balša Božović: Što?) Vidite, prvi izveštaj, uvaženi poslaniče Božoviću, čini mi se da ste u poznim godinama završili kako-tako fakultet i da mogu da vam objasnim neke stvari, prvi izveštaj o tome je napravljen 2001. godine. Ne znam šta da radimo od 1999. godine? (Balša Božović: Ne znate šta da radite?) Da, vi ste nam pomogli. (Aleksandar Martinović: Obnavljali smo zemlju. Popravljali smo mostove. Koliko je mostova napravljeno?) Znam ja da smo mi obnavljali zemlju, ali to uvaženog poslanika ne interesuje. NJivo njegove diskusije – gde ste bili i što ste to počeli da radite baš ove godine, jer, kaže, time bildujemo patriotske kapacitete. Kakva mudra rečenica! Ne, ne bildujemo, mi smo patriote. Kao što su i Italijani koji su istraživali ovo patriote. Kao što su, da vam kažem nešto, vi koji kažete da se ništa nije dešavalo, imam slovenački izveštaj, nisam ga prevela, ali pošto sam iz stare Jugoslavije razumem i slovenački dosta dobro, mi smo se školovali ne tako virtuelno nego smo morali da učimo i da čitamo i na makedonskom i na slovenačkom i ništa nam nije falilo, taj izveštaj kaže da je 200 belgijskih vojnika i oficira obolelo, iz belgijskog korpusa četvorica su umrla. Kako to da su stradali Italijani od osiromašenog uranijuma, stradali su Belgijanci, a Srbi nisu stradali? I svi građani, osim Srba, koji žive u ovoj državi nemaju posledice od osiromašenog uranijuma, mi ne oboljevamo, naša životna sredina gde se mi krećemo nije ugrožena, a svi evropski narodi koji istražuju ovo pitanje, čiji su vojnici poslati na teritoriju Kosova i Metohije bez ikakve zaštite i pripreme, njima je dozvoljeno da istražuju i utvrđuju da stvarno ima posledice i da njihovi vojnici zbog toga oboljevaju i umiru. Mnogo je ovo teška tema, mnogo komplikovana, zahtevna, da bi o njoj razgovarali kao da sedimo u nekom beogradskom kafiću, da govorimo – sine, brate, šta je bilo 1999. godine, ali mi smo 1999. godine zaista obnavljali zemlju od pakla… Možete da se kreveljite koliko hoćete, uopšte mi ne smetate, čak mi i pomažete da završim diskusiju. Mnogo mi pomažete, kolega Božoviću. (Balša Božović: Replika.) To smo radili dok ste se vi pripremali da preuzmete državu 2000. godine, mimo izbornih rezultata, jer te izborne rezultate, nažalost, nikada ne možemo da vidimo jer su spaljeni u ovom zdanju. Znači, mi smo krivi za sve. Hvala vam puno, kolega, a vi, eto, niste krivi baš ni za šta, niste krivi što je 2008. godine, a ne 2009. i 2010. godine, Kosovo samo proglasilo svoju nezavisnost, predsednik je bio Boris Tadić, predsednik Vlade je bio Vojislav Koštunica, ministar inostranih poslova bio je Vuk Jeremić, a vi ste ovde narod podizali 2000. godine da izađu na ulice, jer ste govorili – pitanje Kosova i Metohije je samo zbog Slobodana Miloševića, kada ga smenimo, Kosovo ostaje u Srbiji. A onda ste upali u ovo zdanje, spalili da ne bi videli kakvi su rezultati izbora zaista, i pokrali slike. Vratite slike, pa će vam sve biti oprošteno! Barem od toga da krenemo.
Hvala gospođo Gojković. Povreda Poslovnika, Nataša Jovanović. Izvolite.
Gospodine Marinkoviću, ja sam sačekala da predsednik gospođa Gojković, kao ovlašćeni predlagač završi svoje izlaganje, i ja neću biti toliko fina u obraćanju kada ću da komentarišem ono što se desilo, što je povreda dostojanstva Skupštine i član 107. Gospodine Marinkoviću, bili ste dužni, kada ste videli da poslanik Balša Božović govori kao promoter Ramuša Haradinaja i Hašima Tačija u Narodnoj skupštini Republike Srbije, da prekinete izlaganje zato što na najgrublji mogući način vređa žrtve zločinačkog NATO bombardovanja, kao i sve ljude koji su oboleli i, nažalost, još će mnogi oboleti od posledica tih njihovih bombi, a upravo je to tema o kojoj mi treba danas da raspravljamo – kako će komisija Narodne skupštine, sastavljena od predstavnika većine političkih stranaka, da utvrdi šta su ti zlikovci radili? Sada nemam vremena u ova dva minuta da citiram neke od izjava zločinaca i onih koji su bili najveći promoteri, politički i vojni, tog i takvog bombardovanja naše zemlje. Verujte mi da ti citati ni malo ne odudaraju od onoga što je govorio i Balša Božović. Da napravim jedno poređenje, poslanik Miljan Damjanović, koji je izašao upravo iz sale, je otišao na Odbor za evropske integracije da zatraži smenu Nenada Čanka, koji je pozivao da u Narodnu skupštinu dođe Vjosa Osmani, koja je ideolog UČK i to je razlog za smenu Nenada Čanka. Dakle, poslanik Miljan Damjanović je isto godište kao i Balša Božović, rođen 1983. godine. Ovaj u Beogradu, Damjanović u Prizrenu. Zamislite vi sada da se jedan Balša Božović, koji je bio uljuškan u svoj slobodan i fini život 1999. godine, na takav način obraća, a u Skupštini Srbije ima i predstavnika poput Damjanovića, koji je za razliku od njega…
Hvala.
Molim vas da završim. … koji je za razliku od njega bio u svom rodnom Prizrenu, njegova braća i otac u vojnim uniformama branili od zločinačke NATO agresije, njegova majka, medicinski radnik, je svuda gde je pala zločinačka bomba ispitivala kakva je voda i umrla je od posledica kancera i od tih zlikovaca. Sada mi treba da slušamo i da kažemo – u redu je, ti to po Poslovniku možeš da kažeš. Ne može da govori tako i mora shvati odgovornost za to.
Mislim da nisam povredio Poslovnik. Da li želi da se izjasnimo u danu za glasanje? (Ne.) Hvala. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović, povreda Poslovnika. Izvolite.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Reklamiram član 27, a opet je u vezi člana 107. Niste smeli da dozvolite nešto što je povredilo građane Republike Srbije, a to je opravdavanje zločina. Niste smeli da dozvolite nešto što povređuje žrtve, žrtve bombardovanja, njihove potomke i sve one koji su izgubili svoje najmilije u toj agresiji koju su zvali „Milosrdni anđeo“. Niste smeli da dozvolite da se jedan takav čin, čin zločina, povezuje sa vlašću koja je tada bila na čelu države 1999. godine. Ni jedna vlast, ni tadašnja vlast Republike Srbije, nije, niti može biti razlog za bombardovanje, naročito bombardovanje na način kako je učinjeno osiromašenim uranijumom, zabranjenim sredstvima, zabranjenim vojnim oruđem, zabranjenom municijom. Zar to nije zločin? Zar to nije ono što se zove nečovečno postupanje? Zar to nije nešto što je za svaku osudu? Onaj ko nema osećanje stida to može da kaže. Ja vas molim da ubuduće sve ono što se vezuje za bombardovanje ne dovodite u vezu sa narodom Republike Srbije, sa građanima Republike Srbije, pa i oni su žrtve iako ih je sramota što tako govore, pa i oni su žrtve tog bombardovanja. Svi smo bili u stanju mentalnog oboljenja zbog bombardovanja, bez obzira da li je u pitanju osiromašeni uranijum ili nije. Dovoljno je da i jedna bomba pala bez obzira kakva je prirode, da uništi sve ono što podrazumeva normalan život čoveka i sve one slobode koje čovek ima i na koje ima pravo. Dakle, ako nekoga nije sramota, onda završiću u jednoj rečenici, onda ga morate kazniti daleko oštrije nego što ste učinili i u tome se sastoji povreda Poslovnika.
Hvala i na sugestijama i ako nisam povredio Poslovnik. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje kolega Jovanoviću? (Ne.) Hvala. Po Poslovniku, Miroslav Lazanski. (Balša Božović: Replika.)
Da, tačka 106. koja precizira da se može govoriti samo o predmetu, odnosno o temi koja je danas prisutna ovde. Odgovorio bih samo na dva pitanja, odnosno dve dileme. Ovde je rečeno da je… (Aleksandra Jerkov: Jel ovo Poslovnik?)
Ja se izvinjavam ne možemo da dozvolimo kolegi Lazanskom da kaže šta ima. (Balša Božović: Po Poslovniku, ne može da odgovara na dileme.) Izvinjavam se. Jel možemo da dozvolimo kolegi Lazanskom da kaže šta ima? (Aleksandra Jerkov dobacuje sa mesta.) Zašto ste tako agresivni? Dajte da damo priliku kolegi Lazanskom da kaže šta ima. Polako, ljudi dajte da kolega Lazanski i… (Miroslav Lazanski: Zaista ne znam zašto koleginica Jerkov skače, ja sam uvek bio fin prema njoj?) Ne znam ni ja, verujte mi. Ne znam ni ja molim koleginicu Jerkov samo da dopustimo kolegi Lazanskom da nastavi i da kaže šta ima u dva minuta, vratiću vam vreme. Izvolite. Prijavite se.
Moraću da ustanem, jer ne vidim koleginicu Jerkov od ove govornice ovde. Dakle, ovde je rečeno da je politika Srbije dovezla i implicirala, zapravo radioaktivni oblik. Molim vas koleginice Jerkov, ja vas vidim nemojte me prekidati. Ja vas nikada nisam prekidao kada ste vi govorili. Znate to. Znači, Srbija nije htela rat. Jugoslavija 1999. godine nije htela rat. Molim vas da se zna, nama je rat nametnut. Jugoslavija je napadnuta 1999. godine, mimo svih regula međunarodnog prava. NATO je izvršio udar na Jugoslaviju, mimo svog postojećeg tada statuta. Statut NATO-a je predviđao da je NATO odbrambeni savez i ima pravo da reaguje samo kada je neka članica NATO-a napadnuta. Mi nismo napali nijednu članicu NATO-a. Drugo pitanje koje se ovde postavlja – zašto nije formirana komisija 1999. godine? pa gospodo iz DOS-a, imali ste od 2001. do 2012. godine 12 godina vremena, pa što je vi niste formirali i doneli zaključke? Bio sam dva puta gost japanskih oružanih snaga, 1994. i 2004. godine i znam kako je. Japanci, koji su izazvali rat na Pacifiku, napadom Perl Harburg, kako reaguju na posledice Hirošime i Nagasakija. Nikada to amerikancima nisu oprostili i ta tradicija je kod njih i u oružanim snagama prisutna. Ne znam zašto se ovde nama imputira da smo mi bili krivi za radio aktivnost koja se desila 1999. godine i koja verovatno još traje. Pa nismo mi hteli taj rat. Vojska Jugoslavije je morala da prihvati odbrambene operacije. Nemojte da krivotvorite istoriju. To je nedopustivo i sramno. Hvala.
Hvala kolega Lazanski. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Aleksandra Jerkov: Obrazložite, jel ovo povreda Poslovnika ili nije?) Evo, obrazložiću, izvinjavam se, ali nisam ja ovde kriv ako neko nešto ne zna. Kolega Lazanski je ukazao na to. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne) Povreda Poslovnika, Milovan Drecun. Izvolite.
Član 108. – dužni ste da se starate o redu na sednici. Znate, kada od mlađanog kolege čujete da je Srbija odgovorna za zločinačko bombardovanje NATO-a, kada se negira postojanje terorističke OVK i njeno zločinačko delovanje, možda se setite one narodne „mladost, ludost“. Ali, ovo je mnogo više od toga. Ovo je primer i građani treba to da znaju, hibridnog rata koji se vodi protiv Srbije i srpskog naroda, svih ovih godina, od 5. oktobra 2000. da bi se dokazala laž da je Srbija odgovorna zato što je NATO izvršio nezakonitu agresiju. Odgovor su dale UN, one su zabranile upotrebu sile protiv tadašnje SRJ. Čak su i u britanskom parlamentu smogli snage, za razliku od mlađanog kolege, da kažu da je to bila nezakonita agresija i da je izazvala humanitarnu katastrofu na KiM. Samo nešto drugo hoću da kažem svima onima, promoterima NATO istine o zločinu koji je počinjen nad našom zemljom. Pitanje je bilo – ko je pobedio 1999. godine? Mlađani kolega, pobedilo je 100.000 pripadnika naših snaga bezbednosti na KiM koji su sa 18, 19 godina branili i vašu slobodu. Sramno je da govorite nešto drugačije. Da se oni nisu uspešno odbranili, da nismo uspešno odbranili Srbiju, ona bi bila okupirana. O tome svedoči Vesli Klark, taj zločinac koji je vodio agresiju na našu zemlju, u knjizi „Moderno ratovanje“ gde piše doslovce da su spremali 170.000 vojnika da uđu i okupiraju Srbiju. To je istina i nemojte da pljujete po grobovima onih koji su branili vašu slobodu. Sramno je to i nečasno.
Hvala. Molim samo da se idući put obraćate meni, ne morate direktno. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne.) Reč ima Igor Bečić, po Poslovniku.
Član 109. Gospodine predsedavajući, vi ste dozvolili da ljudi poput gospodina Božovića, koji su za vreme svoje vlasti pljačkali Srbiju i građane Srbije, vređaju žrtve bombardovanja 1999. godine. Mogu samo da kažem da te 1999. godine je bombardovan i most u Vrbasu, na Velikom bačkom kanalu, da je evidentno ono što se dešava u Vrbasu i pored smrtnosti, da samo dva člana moje porodice su umrla od karcinoma, a vi gospodine Božoviću, na ovakav način vređate te žrtve. Sram vas bilo.
Kolega Bečiću, smatram da nisam povredio Poslovnik. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne.) Pravo na repliku Goran Ćirić.
Evo dokaza iz ove serije povreda Poslovnika u kojoj smo slušali direktne uvrede prema jednom poslaniku DS i dokaza da je očigledno ova tema politizovana. Iako se optužuje DS da politizuje ovu temu, imali smo apsolutni dokaz da je vi politizujete. Politizacija je krenula upravo sa tim prozivkama prema DOS-ovskom ili DS režimu, kako ga nazivate, kako nije sproveo to do sada u 12 godina. Letimno je onda pitanje, kada ga tako pokrenete, pa dobro zašto to nije pokrenuto 1999. godine, 2000. godine, zašto nije 2012, 2013, 2014, 2015. itd. I to je politizacija. A, onda kada kažete da nemamo stav, mi smo pokazali svoj stav i poslanički klub DS će glasati za formiranje komisije. Gordana Čomić kao ovlašćeni predstavnik je jasno rekla, besmisleno je razgovarati o tome da li je osiromašenim uranijum štetan ili ne. Da, štetan je. ovog trenutka bez rasprave možemo svi da glasamo i svesni smo toga da je štetan. I ja sam bio na području i mislim da je važno kada govorimo na ovakav način i optužujemo druge da podržavaju OVK, da podržavaju zločince koji su činili ratne zločine u vreme 1999. godine, ja ću vam reći da sam bio u raketnim jedinicama 1999. godine u Podujevu, koje je takođe tačka koja je ozbiljno gađana projektilima sa osiromašenim uranijumom. Lično imam dilemu na koji način će i moj organizam, kao i organizam svih pripadnika snaga bezbednosti, reagovati na to ali i svih stanovnika Srba i Albanaca na tom prostoru. Dozvolite samo da završim, pošto ste dozvolili Nataši 40 sekundi…
Dobro, sada ste već potrošili 10 sekundi u sufliranju.
Dakle, još jednom, važno je istaći sledeću stvar da će DS glasati za formiranje ove komisije, ali je potrebno naći rešenja… [[Isključen mikrofon.]]
Reč ima Maja Gojković. Izvolite. (Goran Ćirić: Zaista nije korektno! Koji su to aršini?)
Izvinite što sam dobila reč, ja svoju reč ustupam ako je to moguće da replicira Balša Božović. Kao ovlašćeni predlagač po Poslovniku dobijem reč uvek pre drugih, ako to niste znali, ali ne želim da slušam više dobacivanja zašto ovaj, a zašto onaj. Ako poslanik Balša Božović ima nešto da kaže u svoju odbranu, dozvolite mu da kaže. Ali, kao ovlašćeni predlagač želim njegovom šefu poslaničke grupe da kažem da se njegov stav drastično razlikuje od stava Balše Božovića, člana DS i poslaničke grupe, koji je u svom obraćanju, na temu o kojoj danas raspravljamo, na formiranje komisije, govorio potpuno suprotno od onoga što pokušava sada poslanik Ćirić da objasni šta je njihov stav. I Balša Božović je ispolitizovao ovu temu, niko do tog trenutka jednu reč nije govorio o tome ko je kriv, da li je ovo ili ono u pitanju, nego je on svojim izlaganjem, uvredama koje je ovde iznosio, uvrede koje su upućene Srbiji, uvrede koje su upućene ljudima koji su živeli i žive u ovoj državi, koji žele da čuju istinu koju ćemo dobiti nakon rada ove komisije. On je izazvao mnogobrojne replike, povrede Poslovnika u kojima su poslanici rekli šta im je zasmetalo u njegovom govoru, a zasmetalo je sve. To je politički stav, gospodine Ćiriću, koji je on izneo. Pa, nije on neko ko je došao sa ulice, pa vi ne znate da je on član vaše poslaničke grupe i dok ostali nisu reagovali vi se niste javili da ispravite njegov govor. Vi ste se javili kada ste videli koliko je on pogrešio, koliko je to štetno za DS, koliko to ne podržavaju ti građani koji još uvek glasaju za vašu stranku. Vi ste se zato javili, a niste se vi javili zato što se u početku odmah niste složili sa onim što je on govorio. On je negirao zločine, on je bio za bombardovanje Jugoslavije, jer je rekao da je zato što je vođena pogrešna politika Jugoslavija morala biti bombardovana. Pa nije valjda da niko od ovde prisutnih nije njega dobro razumeo. On je samo sam sebe izgleda dobro razumeo. To su stavovi koji su izazvali ovoliko polemike i replike. (Goran Ćirić: Dobro, koliko vremena ima?) Ne, ja sam ovlašćeni, gospodine Ćiriću, ako je vama najveći argument koji član Poslovnika na ovako ozbiljnu temu, koji stav, vreme, koliko ko sekundi govori i to puno govori o vama. Vama je bitno vreme, Poslovnik, da bi prekinuli ovo o čemu mi govorimo, jer vi znate, građani Srbije, bez obzira koje su boje, podržavaju formiranje komisije. Žao mi je što ćete snositi vi političke posledice, jer nemate hrabrosti da glasate za ovo. Za ovo treba političke hrabrosti. Nije lako ovu temu izneti 2018. godine na sto u parlament. Mislite da neću imati posledice? Mislite da ne razumem obraćanje mnogih izmena između redova? Milite da senator Skanu nije imao političke posledice? Mislite da vojna industrija njegove zemlje nije skočila na njega? Znate li da njegova partija nije imala hrabrosti ponovo da ga kandiduje sada kada je završio mandat, ali je zato najpopularniji u svojoj regiji, valjda je to vrednije. Podrška naroda koju on ima, pa će se on vratiti u Senat, verujte mi, takav političar će se vratiti u italijanski parlament, a političar koji kaže – ko je kriv što su bacali bombe na nas, taj neće biti u parlamentu. Zato što je narod uvek u pravu i narod uvek zna zašto i kako glasa za nekog. I vaše uporište je bio nekada Beograd, time ste se dičili, i vas Beograđani više uopšte ne razumeju, a zamislite kako vas tek razumeju ona područja koja su bombardovana i to ćemo videti na sledećim izborima. Hvala.
Hvala, gospođo Gojković. Za sve oni koji ne znaju, kao predlagač ima neograničeno vreme, može da govori. Pravo na repliku, Balša Božović. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Ponoviću ono što sam rekao, a gospođa Gojković se trudila da ne čuje, mislim da je NATO bombardovanje bila NATO agresija na Jugoslaviju i stojim iza toga. Za razliku od njih koji se druže sa Toni Blerom, zaista sam svaki put u komunikaciji sa stranim diplomatama izneo svoj stav, to jeste bila agresija. Još jednom, svaka čast Vojsci Srbije na odbrani naše zemlje i na časnom, poštenom i junačkom stajanju protiv najveće svetske sile tih nekoliko meseci. Ali, ono što sam rekao jeste, pre svega, da sam tada bio prvi razred gimnazije. Ne znam kako sam tada spremao nečiju smenu, ali znam da su oni, protiv kojih sam, istina, 2000. godine protestvovao u Beogradu, da sam protiv njih bio iz razloga što su tada uzimali državnu imovinu, stanove. Da li smo bili žrtve bombardovanja? Jesmo svi, sem vas. Svi sem Slobodana Miloševića, Mirjane Marković, Vojislava Šešelja, Aleksandra Vučića, vas gospođo Gojković koji ste uzimali državne stanove dok su građani bežali… [[Isključen mikrofon.]]
Kolega Božoviću, nikako ne možemo da prevaziđemo problem, vi znate da su po Poslovniku zabranjene lične uvrede, porodice, stanovi, kuće. Stvarno to od vas ja ne očekujem. Molim vas nemojte, biću prinuđen da vas kaznim. (Balša Božović: Samo još jedna rečenica.) (Aleksandra Jerkov: Kuće su zabranjene, pašnjaci su zabranjeni.) Zabranjene su lične uvrede koleginice Jerkov, znate vi to vrlo dobro.
Još samo jedna rečenica. Za bombardovanje SRJ kriv je NATO pakt i krivi ste vi koji ste imali takvu politiku. A sa Ramušom Haradinajem ste vi koalicioni partner danas, a ne ja koji sam tada bio prvi razred gimnazije, kojima ste takođe meni i mojoj generaciji, doveli budućnost u pitanje svojom neodgovornom politikom. Sram vas bilo gospođo Gojković.
Pravo na repliku, Maja Gojković. (Aleksandra Jerkov: Poslovnik! Imam prednost u odnosu na repliku!)
Poštovani predsedavajući, poštovane kolege, kada se utišaju ovi koji na vrlo važnu temu po budućnost Srbije znaju da kažu – Poslovnik, i da dobacuju dok uvažene kolege govore pa čak i poslanici iste poslaničke grupe, moći ćemo dakle od ove buke, koja je možda izrežirana da više ne bi govorili o pravoj suštinskoj temi, i to mi pada napamet, da nastavimo da govorimo o tome da li je potrebno da se ova važna komisija zaista i formira. Hvala puno poslaniku koji je sada replicirao i što je demantovao ono što je šef njegove poslaničke grupe pokušao da ispravi, jer ima malo više političke svesti pa je shvatio šta je Balša Božović govorio i što je ponovio da smo mi krivi za bombardovanje Jugoslavije. Hvala vam puno, vi ponavljate ono što ponavljaju… Šta ste rekli sada? (Balša Božović: NATO i vi.) Ne. …što je rekao da smo mi krivi za bombardovanje ove države, on ponavlja ono što zagovornici samoproglašene nezavisnosti Kosova i Metohije ponavljaju od 2008. godine, jer nije Kosovo otišlo 2009. godine, od 2008. godine do današnjeg dana. Sada se vidi zašto se Balša Božović smilovao da dođe u jednom trenutku na ovu sednicu da bi ponovio stavove onih koji kažu da je Kosovo moralo da ode iz Srbije, samo ne znam zašto. Volela bih da vi u vašoj političkoj teoriji objasnite zašto je dobro što je deo teritorije Srbije otcepljen. (Balša Božović: Dali ste ga. Dali ste ga.) Godine 2008. je to dao Boris Tadić, jer je pobegao u Rumuniju kada su se ovde građani podigli protiv toga. Dao je je Jeremić, da bi imao skupe stanove u NJujorku, da bi živeo dok vodi ovde opozicionu stranku u NJujorku, a ne u Srbiji da deli sudbinu svih nas. Vojislav Koštunica jedini političar koji, bez obzira da li se slagali vi sa njim ili ne, je povukao potez što je dao ostavku jer je njegova politika propala. Politika, zato što su oni shvatili da postoji veliki jaz između Demokratske stranke i njegove stranke i iskoristili to što imaju vašu podršku. Vi ste 2008. godine dozvolili da ode Kosovo i Metohija, vi. Vi ste im posle pomogli vašim odlukama, vašim odlukama, Balša Božoviću, odlukama Demokratske stranke koja je vladala od 2008. do 2012. godine Srbijom, od mesne zajednice, osim u Novom Sadu i u Nišu par godina, od mesne zajednice do predsednika države. Vi ste im pomogli da se pitanje Kosova i Metohije izuzme iz UN, gde imamo više razumevanja za teritorijalni integritet i suverenitet države da dođe i da se rešava u EU. To je bio glogov kolac vaše politike koji ste zabili u sudbinu Srbije. Vi ste to uradili, Balša Božoviću. Vi ćete ostati zabeleženi u istoriji Srbije ovim govorom i to što ste vi jedan od retkih političara koji je ustao i pljunuo u lice građanima Srbije i rekao da je Srbija kriva za bombardovanje i da je Kosovo moralo da ode. Mislim da ovo što ste vi radili častan čovek ne bi ponovio, a vi ste to ponovili danas dva puta. Puno vam hvala. (Balša Božović: Replika.) Da vam kažem još nešto, uvredili ste danas mog oca, moju majku i moju porodicu. Samo toliko. Treba da vas bude sramota.
Hvala, gospođo Gojković. Povreda Poslovnika, Neđo Jovanović. (Aleksandra Jerkov: A moja povreda? Prva sam se javila.)
Zahvaljujem se, predsedavajući, član 107. Ako možete samo da smirite grupu koja sve vreme opstruira rad ovog parlamenta. Sramno je, kolege poslanici, sramno, da neko gazi po nečemu što mi radimo kao uzvišenu vrednost. A uzvišena vrednost je pronaći uzročnu vezu između agresije i svih posledica koje je ta agresija proizvela. Sramno je da se dovodi to u vezu sa vlašću i vreme je da građani čuju istinu. Slobodan Milošević se tada borio za istu stvar za koju se bori ova vlast. (Balša Božović: Bravo! Slažem se.) Branio je svoju državu i nije hteo da dozvoli da Kosovo ode iz Srbije, da Kosovo bude samostalna država. To je isti cilj, to je ista uzvišena vrednost za koju se bori Aleksandar Vučić i ova vlast. Ako to neko neće da prihvati, onda treba stvarno i ovi podsmesi kod građana da zavređuju jednu najtežu osudu sramote i stida za ono što neko neće da prihvati, a neće da prihvati dve činjenice. Prva činjenica je da je tadašnja vlast uspela kroz agresiju, kroz sve ono što je predstavljalo pošast za građane Srbije, da izdejstvuje Rezoluciju 1244. Ta rezolucija je pravni okvir koji štiti Srbiju danas. Ta rezolucija je pravni okvir koji ne dozvoljava da se Srbija blati i da se međunarodno gazi. Zahvaljujem vam se.
Hvala, kolega Jovanoviću. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne.) Hvala. (Balša Božović: Replika.) (Aleksandra Jerkov: Povreda Poslovnika.) Narodni poslanik Sreto Perić ima povredu Poslovnika. Vidim vas, koleginice Jerkov, vidim vas. (Aleksandra Jerkov: Vidite me, ali ne reagujete pa mi je teško da procenim.)
Gospodine predsedavajući, član 107. stav 1. Ne mogu da verujem, drage kolege, da se nalazim i da ovo slušam u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Ovi koji su danas govorili, a neki bogami i juče, da su samo posle uvodnog izlaganja kolege Laketića, a zatim prof. dr Vojislava Šešelja, generala Božidara Delića i gospodina Milorada Mirčića slušali, dobili bi smernice kako i na koji način da razgovaraju o ovoj temi. Slobodan Milošević nikad nije bio u LJuboviji, to je jedna mala varošica na Drini, nikad nije bio u LJuboviji, a bombardovan je repetitor. Mislim da nije bio ni na Gučevu, bombardovana je i planina Gučevo. Kakve to veze ima sa vlašću koja je tada bila? Ima još jedna stvar, poštovane kolege. Nemojte nikad pitati ove zašto nisu formirali komisiju koja bi utvrđivala ovo što treba da utvrdi ova komisija. Znate kako bi oni formirali komisiju i šta bi njen zadatak bio? Bio bi zadatak da pozovu NATO da se vrati, da ono što nije uradio onda, da završi posle kada su oni pozivali. Sva sreća je što nikad to nisu oni uradili. Ovakve diskusije ne mogu da verujem da slušam ovde i ne znam, neka im služi na čast. Zar nije sramota doći ovde i pričati o tome, povređivati rane onih koji nisu mogli da prežive, kojima se nije dalo da uživaju tu blagodet, pominjati gospodina Vojislava Šešelja u bilo kakvom kontekstu sa bombardovanjem SR Jugoslavije tada? Pa to može samo idiot, to normalan čovek ne može sebi da dozvoli.
Hvala, kolega Periću. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje o povredi Poslovnika? (Ne.) Reč ima Aleksandra Jerkov, povreda Poslovnika.
Hvala, potpredsedniče. Naravno, od momenta kada sam se javila steklo se još nekoliko osnova da reklamiram povredu Poslovnika, među njima i ta da onaj poslanik u skladu sa članom 103. koji se javi za povredu Poslovnika ima prednost u odnosu na ostale govornike. Javila sam se da reklamiram član 27. U tom članu, gospodine Marinkoviću, piše da vi ovu Skupštinu treba da vodite u skladu sa Poslovnikom, a ne onako kako vam padne na pamet i da treba da vodite računa o primeni Poslovnika, a ne da dopuštate da nas ovde radikalsko-miloševićevsko-naprednjačka koalicija, a po ovome što čujemo iz redova naprednjaka možemo slobodno reći radikalsko-miloševićevsko-radikalska koalicija, maltretira i vređa već sat i po vremena, da vi na to ne reagujete, da puštate svim narodnim poslanicima iz SNS, očigledno buduće opet SRS, koji su to poželeli da se lažno javljajući za povredu Poslovnika zapravo repliciraju narodnom poslaniku Balši Božoviću, i to na takav način da je svako od njih trebalo da dobije opomenu zbog uvreda koje je uputio ne samo njemu lično, nego i našoj stranci. Tako da, gospodine Marinkoviću, ako niste u stanju da vodite ovu sednicu, ukoliko osećate da ste pod pritiskom radikala i bivših radikala, vi gospodine Marinkoviću prepustite nekom drugom, imate dva potpredsednika pored sebe, ali molim vas da ili počnete da primenjujete Poslovnik ili na drugi način sprečite radikale i bivše radikale da nas ovde maltretiraju, vređaju i da od ove Skupštine prave cirkus, što znaju da rade proteklih 30 godina jedino.
Hvala. Koleginice Jerkov, smatram da nisam povredio Poslovnik. Kolege su reagovale potpuno u skladu sa Poslovnikom i reagovale na govor gospodina Božovića. Što se tiče saradnje sa SRS, imam vrlo korektnu saradnju, i to apsolutno nije problem i to ne smatram kao neku svoju manu. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Da.) Određujem pauzu u trajanju od jednog minuta, u skladu sa članom 112. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Pravo na repliku ima narodni poslanik Balša Božović.
Zahvaljujem, predsedavajući. Samo još jednom želim da ponovim zato što sto puta izgovorena laž od strane vladajuće većine njima je cilj da to postane istina i ja to zaista neću da dozvolim. NATO je izvršio agresiju na SRJ i kriv je jednako koliko i Slobodan Milošević i njegova politika, u kojoj su učestvovali i Vojislav Šešelj i Aleksandar Vučić i Maja Gojković i mnogi drugi. Dakle, politika koja je dovela osiromašeni uranijum u Srbiju je vaša politika. NATO je sasvim sigurno kriv zbog toga i ja ću ih osuđivati dok god sam živ. Haradinaj je vaš koalicioni partner i ne možete govoriti da bilo ko iz opozicije se zalaže za politiku Ramuša Haradinaja, za koga vaši poslanici iz SNS glasaju u kosovskoj skupštini. Danas smo čuli ono što smo dugo govorili, a vi niste želeli da priznate, ali evo danas je i javno da je politika Slobodana Miloševića iz 90-tih godina sve ono za šta se danas zalaže Aleksandar Vučić. Hvala vam zato što SNS kao novoradikali, SNS i SPS i jesu koalicija iz 90-tih godina. Vi ne možete da pobegnete iz te politike. Želite da budete naslednici Đinđića, a zapravo ste samo naslednici Slobodana Miloševića od danas. To ste rekli i priznali javno. Zahvaljujem.
Hvala. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Član 107, gospodine Marinkoviću. Ovo što priča DS danas, to su pričali i 1991. godine, da je Srbija kriva za rat u Hrvatskoj. Kada je izbio rat u Bosni, Srbija je odgovorna za rat u Bosni. Kada se desila oružana pobuna šiptara na KiM, kriva je Srbija. Ovo što govori Balša Božović 2018. godine je nastavak te politike i nije to politika Balše Božovića, to je zvanična politika DS. Evo šta kaže predsednik DS u ostavci Dragan Šutanovac, koji je upropastio Vojsku. Zamislite da nas neko danas napadne ili da nas je napao kada je ministar odbrane bio Dragan Šutanovac. Vojska ne bi mogla da se brani ne 78 dana, dva dana ne bismo mogli da se branimo koliko je taj čovek devastirao odbrambeni sistem Republike Srbije. Dakle, gospoda iz DS danas govore ono što je njihova zvanična politika. U intervjuu za NIN od 12. oktobra 2017. godine Dragan Šutanovac kaže – koje su činjenice o Kosovu kojih moramo da budemo svesni kada govorimo o mogućem rešenju. Formalno, Srbija je izgubila pravo da vrši vlast na KiM nakon rata, kaže, koji je Miloševićev režim vodio protiv čitavog zapadnog sveta, ali je suštinski ono izgubljeno kada se pre toga tenkovima odgovorilo na želju Albanaca za autonomijom i ravnopravnošću. Znači, šiptari na KiM su ustali da se bore za autonomiju i ravnopravnost, koja im je navodno bila ugrožena od strane režima Slobodana Miloševića. Maločas spomenuti general potpukovnik u penziji Petar Radojičić, član glavnog odbora DS, i to je zvanična politika DS, kaže za NIN takođe od 2017. godine – samoproklamovana vojna neutralnost iz 2007. godine je neutemeljena i međunarodno nepriznate forma sa nejasnim sadržajem. Prihvatanje NATO standarda i saradnja ili članstvo u savezu zahtevaju značajna sredstva, dok ovakva neutralnost košta mnogo više, a ne uliva sigurnost u ostvarenju ciljeva zbog kojih je usvojena. Dakle, ovde je na delu pokazivanje ogoljene politike DS. Srbija je kriva za bombardovanje, Srbija je kriva, da se vratimo u 1991. godinu, za raspad bivše Jugoslavije i prema tome, nema potrebe da utvrđujemo bilo kakvu odgovornost bilo koga drugog kada je režim Slobodana Miloševića razbio Jugoslaviju i ustao na legitimnu težnju šiptara da budu autonomni i da budu ravnopravni sa drugim građanima Srbije. To je zvanična politika DS.
Produžio sam vam dovoljno da završite rečenicu. Reč ima Maja Gojković.
Pošto je uvaženi poslanik pokušao da diskutuje sa mnom kroz replike, ja ću nastaviti da govorim. Možemo sada svi već da zaključimo i da presudimo kakav je stav DS povodom pitanja koje imamo danas na dnevnom redu, o kome oni beže da govore ili govore na način kako bi zamaglili suštinu, a to je naša želja da saznamo istinu o posledicama bombardovanja. Ono što je zaista poražavajuće, ja zaista ne mogu da se mešam u politiku određene političke opcije, niti mi je to namera, da je više puta danas sa ponosom, čak je i rečeno da će do kraja života to ponavljati poslanik ako ga zadrže uopšte u redovima svoje partije, da je Srbija kriva za osiromašeni uranijum. To je utisak ove sednice i njegove diskusije. Pažljivo sam zapisivala. Tri ili četiri puta je danas to ponovljeno – Srbija je kriva za bombardovanje osiromašenim uranijumom. Svaka čast za ovu rečenicu i drago mi je da građani Srbije u direktnom prenosu mogu danas da zaključe ko o čemu danas govori i sa kakvim stavom. To što je neko imao 15 godina, pa kaže da je tek sa 16 shvatio šta se dešava, pa izašao odmah na ulice, žalosno je da se neko povodi, onda znači, ne svojim saznanjima nego masom koja je bila instruisana vrlo dobro, o tome se danas baš sve zna kako su nastale demonstracije 2000. godine, to više nije nikakva teorija zavere onih koji nisu učestvovali. Sada i učesnici govore šta se dešavalo od bombardovanja pa do 5. oktobra, kako je to pripremano i onda je žalosno da neko kaže da su ga sa 16 godina roditelji, bez ikakvog saznanja, poslali na ulicu da zauzme Narodnu skupštinu, ali ga sigurno nisu poslali da uzme i po neko umetničko delo. To ne verujem da rade roditelji. Ne opravdavajte da imate 15 ili 16 godina, sad imate 30 i koliko, ne znam ni ja, 18 godina, pa sad od 16 godine, mrzi me da računam, da ne znate ništa o istoriji nerazumevanja Srbije i težnji da Kosovo postane nezavisna država. Ma baš ne znate ništa. Imam osećaj kao sada kada je Balša Božović ovde govorio da razgovaram sa nekim udaljenim poslanikom iz neke tamo državice koji kaže – problemi vaši su nastali jer ste vi maltretirali, to sam nedavno čula u jednoj bilateralnoj poseti u inostranstvu, bila sam šokirana kakvi ljudi u stvari odlučuju o našoj sudbini i podižu ruke tamo između pauza za kafu kad smo 39. neka tačka, oni bez ikakvog znanja dižu ruke protiv Srbije. Kažu – bombardovali smo vas, dobro je što smo vas bombardovali, iako njegova država nije učestvovala u tome, zato što ste vi maltretirali, kaže, Albance. Oni ne znaj, kao i Balša Božović, ništa o Prizrenskoj ligi. Ništa. Ni ne očekujem od njih, ali očekujem od nekog ko je završio kakav-takav fakultet da zna nešto. A trebalo bi nešto zna kada ustane i kaže ovakve gluposti, kakve smo danas čuli i ocene da smo bombardovani zbog politike koja je vođena u tri-četiri godine pred bombardovanje, to citiram poslanika – ne znam ništa da smo imali demonstracije na teritoriji Kosova i Metohije 1961. godine, gde su parole bile „Kosovo je republjik“. Mogli bi nešto da saznate, a ne da kuckate poruke, jer strašno je, vi ste mlađi od mene, ostaćete u ovom parlamentu pa ćete opet ovde govoriti makar šta, jer nećete da čujete. Pa, evo ako 1961. godine nije imao ko da vam prenese ili niste išli u školu da znate da se to dešavalo 1961. godine, za vreme Titovog režima na koga se često pozivate i baštinite neke od njegovih ideja. Godine 1968, izvinjavam se, ne 1961. godine. Onda nešto bliže 1981. godine kada su napravljene pod plaštom nezadovoljstva studenata u Prištini, opet stravične demonstracije u kojima su studenti počeli da prevrću u kantinama one svoje poslužavnike sa hranom i izašli onda na ulice, bile su masovne demonstracije na ulicama opet sa parolom „Kosovo je republika“. To je bilo 1981. godine. Ovde u sali se vrlo mali broj ljudi bavio politikom, poštovani kolega Božoviću. Tako da, zamislite na šta bih ja ličila ili bilo koji ozbiljan poslanik u ovom parlamentu, kada bi ustao i rekao – neko ko je u to vreme vodio državu je kriv za bombardovanje 1999. godine Jugoslavije osiromašenim uranijom. To je takav diletanizam da je mene sramota što danas građani Srbije uopšte slušaju nekoga ko kaže da je taj kosovski tzv. kosovski problem nastao 1999. godine. Ono što nećete da kažete, ne znate šta da kažete, što se onda tek devet godina kasnije Kosovo i Metohiju samostalno proglasili nezavisnost i kasnije dobili priznanje od država koje i dan danas podržavaju nezavisnost jednog dela teritorije Republike Srbije? Tako je bilo i tako će i biti. Znači, zašto je to dozvolio Boris Tadić, kao predsednik države? U čemu se ogledala njegova pobuna? Tačno, ne mogu da se setim, koji su tačno politički potezi bili njegovi da se čvrsto suprotstavi tome? Ono što ima u arhivama naše države i što posle proteka određenog vremena će biti dostupno svima, njegovi razgovori sa pojedinim činiocima gde moli da se to ne uradi pre njegovog izbora za predsednika Republike Srbije. To nisu rekla-kazala, to nisu trač novine, to je ono što stoji i stojaće zapisano. I postoje svedoci i postoje dokazi. To je jedino što je on uradio. Šta je Vuk Jeremić uradio, ne znam, sem lakoće da nastavi da bude i dalje ministar inostranih poslova koji živi u NJujorku i kome nikada niste spočitali državnu imovinu koju ima njegova porodica. Ja moram, Balša Božović, da vam kažem zbog moje porodice, ne zbog javnosti, i zbog vašeg bezobrazluka, gde etiketirate ljude, da vam kažem nešto… (Balša Božović: Replika.) Sa zadovoljstvom, ja bih vam dala sve replike ovog sveta, jer sve više tonete i tonete. Moja porodica i ja lično, nikada, nikada kroz vekove pa do današnjeg dana nismo dobili ništa od ove države, ali smo kroz istoriju ove države, vi što živite u raznim državnim stanovima koji ste otkupljivali za tepsiju ribe, kroz istoriju Jugoslavije i Srbije, vama se obraćam. Vama se obraćam ja koja nikada ništa od države dobila, ali je porodica Gojković, kroz istoriju države Jugoslavije, ništa nije dobila od Srbije, a sve smo dali za ovu državu i to radim i danas i to ću raditi u budućnosti. Prestanite da etiketirate ljude jer ja ne želim sa vama da komuniciram preko sudova, jer to nije moj nivo, nego kako vi javno iznosite izmišljotine, tako ću javno ja reći istinu.
Hvala gospođo Gojković. (Balša Božović: Replika.) (Milorad Mirčić: Poslovnik.) Pravo na repliku ima Đorđe Milićević. Izvolite.
Gospodin Mirčić po Poslovniku, kolega?
Kolega Milićeviću, hoćete li reč da uzmete? Izvolite.
Zahvaljujem kolega Marinkoviću. U više navrata pomenuta je SPS. Gospođo Gojković, u potpunosti ću se složiti sa vama. Dakle, definitivno istina do koje želimo da dođemo nije interes svih nas u ovoj sali, nažalost i čini nam se da ono što je, da se potvrđuje ona konstatacija koju smo mnogo puta do sada izrekli, a to je da ono što je dobro za Srbiju, izgleda nije dobro za sve političke opcije i za sve političare na političkoj sceni Srbije. Što se tiče SPS, 28 godina postojanja i političkog delovanja i za svih 28 godina, preživeli smo i mnogo toga za svih 28 godina relevantan politički činilac. Postoje sigurno stvari na koje mogu da nam zamere, ali nikada ne mogu da kažu da smo bili protiv svoje države i protiv svog naroda. Tih devedesetih godina se slušalo i izdaja i predaja, pa šta je bilo 2000. godine osnov odbrane nacionalnih i državnih interesa? Upravo političke tekovine iz devedesetih, Rezolucija 1244 Saveta bezbednosti UN i Dejtonski sporazum. Za razliku od drugih, mi otvoreno kažemo – bombardovanje je zločin nad našim narodom. Kako je došlo i šta je razlog bombardovanja? Pa lažne optužbe za genocid i etničko čišćenje. Mi smo podatke iznosili tokom jučerašnjeg dana. U Hrvatskoj 1990. 380 hiljada Srba, danas 160 hiljada. U Sarajevu živelo više od 150 hiljada, danas 10 hiljada. U Prištini od 40 hiljada koliko ih je nekada tamo živelo, danas svega nekoliko stotina. Ko je vršio genocid, gde i kad? Gde su Srbi kada vršili genocid? Slobodan Milošević je, politika Slobodana Miloševića je odgovorna? Nema Slobodana Miloševića 18 godina na političkoj sceni Srbije. Zašto je nakon 2000. godine nastavljen pritisak na Srbiju? Zašto je kažnjavana Srbija nakon 2000. godine? Zašto je nastavljen pritisak? Da li je nastavljen progon Srba sa prostora Kosova i Metohije, da li je odvojena Crna Gora? Da li je proglašena jednostrana nezavisnost Kosova i Metohije? Ostavite Slobodana Miloševića, vreme će pokazati svoje, a građani vrlo jasno govore na izborima šta misle o vašoj politici. Zahvaljujem.
Hvala uvaženi kolega Milićeviću. (Milorad Mirčić: Poslovnik.) Zatvaramo krug replika. Nastavljamo dalje sa radom. Dragana Kostić ima reč. Izvolite. (Milorad Mirčić: Poslovnik reklamiram. Jel ovo tvoja privatna Skupština?
Zahvaljujem predsedavajući. (Milorad Mirčić: Šta ti izigravaš?) Pre nego što krenem sa svojom diskusijom, ja moram danas da citiram našeg pokojnog Patrijarha Pavla…
Ok, hajde javite se ponovo, prijavite se. Izvinite koleginice Kostić. Povreda Poslovnika opet.
Ne znam kome da se zahvalim za ovu privilegiju da u skladu sa Poslovnikom mogu da govorim u ovoj Skupštini. Reklamiram povredu članova 104. i 106. Evo prisustvujemo, ne malo vremena, kada slušamo u ovoj Skupštini o svemu i svačemu, samo ne o temi koja je na dnevnom redu. Vi koji predsedavate ovom Skupštinom, morate da se rukovodite Poslovnikom. Kada se neko uvredljivo izražava prema određenim ličnostima, prema kolegama, prema političkim partijama, onda morate biti pravični samo u onom delu gde treba da date bar priliku nekom da odgovori. Mi iz SRS jednim delom razumemo psihičko stanje pojedinih kolega, i to se zove griža savesti. Kada su kidnapovali više puta demokratski izabranog predsednika Srbije, na Vidovdan, isporučili ga kao meso i učestvovali najdirektnije u ubistvu tog čoveka, bili su svesni da će ih to pratiti kroz život. To prokletstvo vidovdansko, kako je to u srpskom narodu ustanovljeno, ne možete tako skinuti što ćete bacati ljagu na druge političke partije i političke ne istomišljenike. Kada su Vojislava Šešelja isporučili na 11 godina i kada se vratio, bili su razočarani. Dan danas, isto mišljenje imaju i oni i Plenković. Predsednik Vlade Hrvatske isto govori kao i ovi koji su i dalje u dilemi kojoj političkoj opciji i koju ideologiju zastupaju. Znate, njihov raskorak između Vojvodine, samostalne države, i preći preko Drine 1996. godine da bi pokupili glasove je i dalje u pitanju. Ne znamo šta je između tog raskoraka, očigledno nešto što odgovara karakternoj osobini.
Hvala. Stvarno se trudim da se spreči vređanje bilo koga i bilo kog narodnog poslanika. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Dragana Kostić.
Zahvaljujem, predsedavajući. Građani Srbije, poštovane kolege narodni poslanici, pre nego što krenem u bilo kakvu diskusiju moram da citira pokojnog Patrijarha Pavla – „Oprosti im Bože, jer ne znaju šta čine“. To se odnosi na one preko puta koji su do sada svašta govorili, a još više vređali narod ove Srbije. „Milosrdni anđeo“, „zajednička sila“, „humanitarna intervencija“ ili ko zna kako su pojedini svetski umovi nazvali zlikovačko bombardovanje od strane NATO, nosiće na duži 70 dečijih ugašenih osmeha, 2.500 nasilno prekinutih života, 12.500 je ranjeni, a materijalna šteta ko zna kolika. Da su zaista anđeli, za taj novac mogli su da prehrane 79 miliona gladnih na planeti, koliki broj vantelesnih oplodnji su mogli da finansiraju, a da nam u Srbiji raste procenat steriliteta kod oba pola, da se mladi bračni parovi bore godinama za svoje potomstvo posle njihovih naleta. Naleti NATO aviona su za 78 dana potrošili toliko kiseonika koliko je celom građanstvu Srbije potrebno za 50 godina života. Kolika je humanitarna intervencija bila govori 15 tona ispaljenih projektila sa osiromašenim uranijumom, što je građane Srbije svrstalo u red tri puta više obolelih od kancerogenih oboljenja od svetskog proseka, a dva puta veći broj obolelih od leukemije od evropskog proseka. Na današnji dan pre tačno 19 godina NATO je raketirao Odeljenje za neurologiju pri KBC „Dragiša Mišović“, pri čemu su tri pacijenta poginula, a nekoliko medicinskih radnika je povređeno. Poginulo je i sedam gardista Vojske Jugoslvije koji su se nalazili ispred klinike. Razorena je Neurološka klinika, a od eksplozije demolirane zgrade Centra za dečije plućne bolesti i tuberkulozu i Ginekološko-akušerska klinika. U trenutku napada četiri porođaja su bila u toku, dve trudnice su lakše povređene, a bebe evakuisane u druge bolnice. Godinama unazad najviše se govorilo o dejstvu osiromašenog uranijuma iz NATO projektila, ali znatno manje i o drugim štetnim efektima hemijskog rata. Gađani su ciljano naftni i benzinski rezervoari, trafo-stanice u kojima je bio piralen, koji spada u kancerogene, mutagene i teratogene supstance. Plamen je goreo na otvorenom, što u Evropi nije zamislivo, jer su svi proizvodi sagorenjava piralena izuzetno toksični. Prema Izveštaju organizacije UN za životnu sredinu, velike posledice ostavilo je dejstvo NATO snaga na industrijska postrojenja, jer su hemikalije čije se dejstvo može uporediti sa bojnim otrovima nekontrolisano ispuštani u životnu sredinu. Cilj formiranja komisije je utvrđivanja posledica, ali još više utvrđivanja uzroka sve većeg broja obolelih građana Srbije od kancerogenih oboljenja. Ova pojava zahteva multidisciplinarni pristup i obradu svih raspoloživih podataka i svedoka, pri čemu će ova komisija, ne sumnjam u to, najadekvatnije odgovoriti postavljenom zadatku. Zahvalna sam predsedniku Srbije Aleksandru Vučiću, predsednik Narodne skupštine Maji Gojković, kolegi dr Darku Laketiću i svima koji su nam omogućili da danas javno govorimo o problemu koji muči većinu nas, direktno ili indirektno, u nadi da će istina pokazati svoje pravo lice. Na kraju, ne mogu, a da ne primetim i podelim sa građanima Srbije, već drugi dan u poslaničkim klupama žutog preduzeća u različitim varijantama nema poslanika. U narodu je odomaćena latinska poslovica – sličan se sličnom raduje. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Tatjana Macura. Nije prisutna. Reč ima narodni poslanik Milovan Krivokapić. Izvolite.
Hvala, poštovani predsedavajući. Poštovane koleginice i kolege, svih prethodnih 19 godina smo potiskivali misli i emocije, jer prethodna vlast nam nije dozvoljavala da na pravi način pričamo o NATO bombardovanju, držali smo to duboko u sebi. Pričati o NATO bombardovanju i posledica za mene je velika obaveza i odgovornost, prvo, zbog toga što dolazim sa KiM, a onda i zbog profesije koju obavljam. Dvadeset i četvrtog marta 1999. godine u 19.45 časova, kao što svi znamo, oglasile su se prve sirene za opasnost, zaglušujući zvuk zaparao je vazduh na Srbijom. To je bio prvi dan u nizu od 78 predugih dana besomučne agresije najveće alijanse na svetu na malu, ponositu zemlju u srcu Evrope. Najjačih 19, bez odobrenje Saveta bezbednosti UN, je udarilo na zemlju ne pokorenog naroda koji je samo branio svoje. Narednih 78 noći i dana NATO avioni su na nas ispalili 50 hiljada raznih projektila. Obrušili su se prvo na kasarne i PVO Vojske Jugoslavije, a ona i na celu zemlju. Razorena je infrastruktura, privreda, škole, bolnice, spomenici kulture, medijske kuće. Tako je iza sebe, u svakom minutu, NATO ostavljao miris gareža, pomešan sa dimom i mirisom ljudske krvi. Teško je bilo u celoj našoj napaćenoj zemlji, a naročito teško na KiM. Udaralo je sa svih strana, i sa neba, i sa zemlje. Svako je imao svoj zadatak i svoje zaduženje. Moje kolege lekari i ja smo pored eksplozija i opšte haosa bili skoncentrisani i na pacijente. Rađale su se bebe, njihov plač nije prestao, a one odmah po dolasku na ovaj svet bile su predodređene da postanu mali heroji. Teška je bila trenutka situacija, ali je još teže bilo to što smo mi lekari tačno znali šta nas čeka i kakve su posledica bombardovanja i šta sa sobom nose NATO projektili. Za 78 dana bombardovanja lansirano je preko 420 hiljada projektila, a korišćeno je 37 hiljada kasetnih bombi za bombardovanje civilnih ciljeva. Osim toga, deo bombi NATO bio je obogaćen osiromašenim uranijumom. Takvih raketa je bačeno oko 15 tona. Nema grada u Srbiji koji se tokom 11 nedelja bombardovanja nije našao na meti napada. Svi znamo šta je osiromašeni uranijum i svakako neću davati definiciju, ali hoću da naglasim da samo jedna čestica osiromašenog uranijuma u limfnim čvorovima može da razori ceo imuni sistem. Pitam se da li i dalje treba da imamo oprečna mišljenja o tome da li osiromašeni uranijum i dalje ubija građane Srbije ili treba da prihvatimo činjenicu da je u godinama posle NATO bombardovanja Srbija stigla u vrh zemalja po broju obolelih od karcinoma i da je u vrhu u Evropi po smrtnosti od malignih bolesti, i to niko ne može da ospori. Ispitivanje i analize koje su urađene na prostoru KiM, kao i podaci koje ima Zavod za javno zdravlje Kosovska Mitrovica, što ovi preko puta, koji su sada napustili, ne znaju da postoji Zavod za javno zdravlje u Kosovskoj Mitrovici, koji je pod ingerencijom Republike Srbije i Ministarstva zdravlja Republike Srbije… Znači, Zavod za javno zdravlje Kosovske Mitrovice ukazuje na značajno povećanje broja obolelih od malignih bolesti na ovim prostorima. U posmatranom desetogodišnjem periodu posleratnih dešavanja, počev od 2004. godine, jer su se tada stekli uslovi za formiranje baze podataka, imamo stalno povećanje obolelih iz godine u godinu, ukupno preko 1.700 novoobolelih u srpskim i nealbanskim sredinama. Od toga je 60% obolelih muškaraca i 40% obolelih žena. Dakle, naglašavam još jednom da postoji kontinuiran porast obolelih. Najčešće maligna oboljenja kod muškaraca na teritoriji AP KiM su karcinom pluća, mokraćne bešike, prostate i debelog creva, a kod žena karcinom dojke, grlića materice, mokraćne bešike i pluća. Sa povećanjem broja obolelih povećava se i broj umrlih od malignih bolesti, a ukupno je umrlo preko 1.100. U posmatranom desetogodišnjem periodu, vodeći uzroci umiranja kod muškaraca bili su karcinom pluća, debelog creva i prostate, a kod žena karcinom dojke i grlića materice. Sve analize pokazuju da imamo kontinuirani porast broja novoobolelih muškaraca i žena od malignih oboljenja na prostoru AP KiM, kao i porast stope mortaliteta sa tendencijom rasta u narednom periodu. Povećava se broj obolele dece od malignih oboljenja. Udvostručen je u odnosu na vreme pre NATO agresije. Zato ne smemo da ćutimo, jer ćutanjem amnestiranog zločinca nije prethodna vlast dozvoljavala da stvari nazovemo pravim imenom. Zločin i agresiju smo morali da nazivamo intervencijom i strogo vodimo računa da se neko ne uvredi, jer za njih mi smo krivi što su nas bombardovali i zemlju nam razorili, što i dan danas govore u ovoj sali. Nisu nam dozvoljavali da kažemo ništa o bombardovanju zbog sitnih ličnih interesa koji su bili iznad nacionalnih, iznad morala i obaveza prema sopstvenoj deci i generacijama koje dolaze, ali konačno je došlo vreme da zbog naše dece koja su napaćena i kažnjena, kao ni jedno u Evropi, odradimo posao koji moramo i trebamo, utvrdimo sve što se utvrditi može, a vezano je za NATO agresiju i to iznesemo u javnost. Taman su mislili, gotovo je, prošlo je 19 godina, krivca nema, ostali su samo statistički podaci o kolateralnim štetama, a i oni vrede, pojavio se neko ko će da im kaže da takvi zločini ne zastarevaju. Ništa ne sme da zastari i sve mora da se zna. Ne zastareva i ne prolazi tuga i bol majki koje su sahranile svoju decu, koja su tek prohodala, a NATO bomba ih je već ubila i majke koje su ispraćale sinove u Vojsku, a nisu ih dočekale da se vrate, jer su na Košarama i drugim karaulama ostavili svoje mlade živote. Majke Milić ih Kosovske Mitrovice, koja je rodila tri sina. Dva sina je sahranila, poginuli su, a treći je nedugo posle toga preminuo od tuge i žalosti. Kako to da prođe, da se zaboravi? Kako da zastari. Na to nas stalno pominje Trg braće Milića koji nosi njihovo ime u Kosovskoj Mitrovici. Svašta smo proživeli, ali i tonuli, ali sve ponovo uzdigli i našli svoj put. Put prosperiteta i napretka, put saradnje sa partnerima na istoku i na zapadu, ali kao vojno neutralna zemlja jer je vojna neutralnost za Srbiju jedina prava opcija, ali nikako ne možemo da budemo članovi alijanse, bilo bi to previše soli na srpsku ranu. Svi mi imamo obavezu prema građanima, da im nakon predanog i iscrpnog rada, saopštimo istinu jer je NATO bombardovanje zločin bez presedana u istoriji čovečanstva. U potpunosti podržavam formiranje komisije na čelu sa dr Darko Laketićem, da svetu pokaže pravu istinu o osiromašenom uranijumu i njegovim posledicama. Hvala lepo.
Hvala, dr Krivokapiću. Reč ima Goran Bogdanović. Nije prisutan. Sledeći na listi je Desanka Repac. Izvolite.
Zahvaljujem. Kao prvo, moram da pohvalim inicijativu i dam svoju moralnu podršku za donošenje odluke o formiranju komisije koja treba da utvrdi istinu i samo istinu o najvećem zločinu nad srpskim narodom u istoriji. Svima dugujemo istinu o tome šta su nam uradili. NATO bombardovanje Savezne Republike Jugoslavije u Srbiji poznato je kao NATO agresija ili "Milosrdni anđeo". To je bila završna faza rata na KiM, koja je trajala od 24. do 10. juna 1999. godine. To je najveći vojni sukob na prostoru Srbije i Crne Gore, od vremena Drugog svetskog rata. Zločin bez presedana. Uzrok bombardovanja, slučaj Račak i neuspeli pregovori u Rambujeu. Sve je rezultirano Kumanovskim sporazumom, Rezolucijom 1244 da bi 2008. godine došlo do proglašenja nezavisnosti AP Kosova. Intervencija je izvršena bez odobrenja Saveta bezbednosti, NATO je počeo zločinačke udare vazdušne 24. marta 1999. godine iz baze Avijano, na sve voljne ciljeve u SRJ. Napadi su trajali 78 dana. „Milosrdni anđeo“ je ubijao decu, razorio Srbiju. Ugašeno je 79 dečijih osmeha, mnogo ljudi je ranjeno i ostalo je bez svojih kuća i bez radnih mesta, a sve u operaciji koja je imala naziv humanitarna intervencija. Konačan broj žrtava zvanično nije saopšten. Srpske procene za 78 dana, da je 2500 žrtava, od toga 79 dece, dok je 12500 ljudi ranjeno. Naneta je šteta državi od 30 do 100 milijardi. Devetnaest zemalja Alijanse bez odobrenja UN obrušilo se na malu Srbiju, na njene kasarne protiv vazdušnu odbranu Vojske Jugoslavije. Za 78 dana bombardovanja bilo je 30.000 vazdušnih naleta. Ispaljeno je 50.000 projektila, po nekima čak i 90.000, 19 na jednog, koje je to milosrđe. Na SRJ je bačeno oko 37.000 kasetnih bombi i kasetnih bombica blu 114 koje su paralisale energetski sistem. Deo bombi „Milosrdnog anđela“ je bio obogaćen osiromašenim uranijumom. To je oružje za masovno ubijanje. Koliko je takvih bombi bačeno, ne zna se zvanično. Da li su nas gađali sa još nečim, i to je nepoznanica. Imamo šokantnu izjavu penzionisanog italijanskog generala NATO-a koji je rekao da je to bio eksperimentalni rat NATO-a i da je NATO trenirao svoju avijaciju. Birali su ciljeve koje su bombardovani. To su bili naftni i benzinski rezervoari sa tečnim gasom, rezervoari hemijskih supstanci, koji su se kasnije proširili na privatne i civilne objekte. Usled eksplozije i požara oslobodili su se otrovni toksični i vrlo opasne hemijske materije koje su uticale na zdravlje ljudi. Godine 2015. je objavljen izveštaj da je Srbija prva zemlja u Evropi po smrtnosti od malignih oboljenja, odnosno tumora. Jako je važno da se dokaže kako je bombardovanje uticalo na zdravlje stanovništva, na povećan broj malignih bolesti, na autoimune bolesti, na bolesti steriliteta. Najveći apel se upućuje zbog toga što imamo jako visok stepen oboljenja od malignih bolesti kod dece u Srbiji. Komisija treba da utvrdi posledice bombardovanja na zdravlje sa osvrtom na osiromašeni uranijum, jer je velika ekspanzija malignih bolesti u Srbiji. Profesor Slobodan Čikarić, predsednik Društva za borbu protiv raka, izneo je podatak da je na Srbiju bačeno 15 tona osiromašenog uranijuma. Profesor smatra da i mala doza jonizujućeg zračenja može da dovede do malignih tumora. Maligni tumori mogu da se pojave tek posle 15 do 20 godina nakon izvršenog zračenja. Period raspada uranijuma traje i po nekoliko stotina godina, pa i hiljada, tako da smo izloženi konstantnom zračenju koje izaziva mutacije gena i ćelija raznih vrsta. Najveći svetski mikrohirurg Stevanović smatra da nas čeka stvarnost koja je zadesila Japan 1945. godine kada su se rađane čitave jedne generacije beba sa raznim anomalijama. Osiromašenim uranijum dovodi do mutacija gena i u polnim ćelijama, tako da se stvaraju uslovi za rađanje dece sa teškim, mentalnim i fizičkim anomalijama. Zbog toga, stručnjaci opominju da će osiromašeni uranijum zbog dugog raspada tek pokazati svoje najžešće dejstvo na zdravlje ljudi u Srbiji. Potrebno je vreme da se iskaže njegovo dejstvo. Hoćemo istinu, da kažemo građanima Srbije, jer je ovo zločin nezapamćenih razmera. Hvala.
Hvala. Reč ima Branka Stamenković. (Nije prisutna.) Reč ima dr Branimir Rančić. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući, gospodine Marinkoviću. Poštovana gospodo narodni poslanici, ova tema odnosno rasprava o obrazovanju komisije za istragu posledica NATO bombardovanja 1999. godine po zdravlje građana Srbije, kao i uticaj na životnu sredinu, sa posebnim osvrtom na posledice koje je ostavila upotreba projektila sa osiromašenim uranijumom, može se, po meni, podeliti u četiri dela. Prvo, to je dejstvo radionukleotida na ljudski organizam. Drugo, to su epidemiološka zapažanja, odnosno epidemiološka anketa. Treće, to je postraumatski stres i malignitet. Ovom poglavlju, koje je obimno, treba da se posveti posebna pažnja i da zauzme posebno mesto u izveštaju koji će pripremiti moj cenjeni kolega dr Laketić. Četvrto, to je analiza istorije bolesti osoba sa malignitetom, ali sagledana u ovim epidemiološkim anketama. Tek tada možemo doći do statističke značajnosti koja ukazuje ili ne ukazuje na uzročno-posledičnu vezu dejstva osiromašenog uranijuma na malignitet. Najpre treba definisati šta je zapravo osiromašeni uranijum. To je proizvod koji je dobijen od iskopane rude uranijuma. Većina radioaktivnih izotopa, a izotopi su atomi istog elementa, koji imaju isti broj protona i elektrona, ali različiti broj neutrona. Znači, imaju ista hemijska ali različita fizička svojstva. To se upotrebljava za nuklearno oružje i atomske centrale, a ono što je manje radioaktivno, to je radioaktivni izotop 238, koji ostaje i to je osiromašeni uranijum. Znači, izotop 238 ima isti atomski broj uranijuma, ali različiti maseni, što mu daje svojstva da bude dva puta gušći od olova i zapaljiv je pri udaru, što ga čini efikasnim pri probijanju opruga. Većina atomskih jezgara koja postoje u prirodi su stabilna, tj. ostaju nepromenjena beskonačno dugo vremena. Neka jezgra elemenata su nestabilna, imaju osobinu da se transformišu u drugo jezgro, uz zračenje određenih čestica koje sa velikom energijom izlaze iz jezgra i ova pojava je poznata kao radioaktivnost. Znači, po pravilu, svaki prirodni elemenat ima jedan ili više stabilnih izotopa, dok su mu ostali radioaktivni, a samim tim i nestabilni, te se pre ili kasnije raspadaju. Uranijum ima izotope koji su nestabilni i raspadaju se. Poluvreme raspada uranijuma je 4,5 milijardi godina. Znači, posledice možemo očekivati u kasnijim generacijama. Ja ću sada govoriti nešto drugačije u odnosu na ostale kolege, govoriću o dejstvu radionukleotida na ljudski organizam, da bismo shvatili sve posledice koje mogu da nastanu nakon sagledavanja svih slučajeva u ovim epidemiološkim anketama koje će se raditi. Neki radioaktivni zraci, alfa, beta, gama, iks ili rendgen zraci, kao i neutroni, imaju takvu prodornu moć da razbijaju atomska jezgra drugih elemenata menjajući osobine tog bombardovanog atoma. A kada se jednom atomu promeni osobina, odnosno struktura, to više nije atom tog prvobitnog elementa, već atom nekog drugog. Ako se to dogodi u jednom atomu, u sklopu molekula određenog jedinjenja, menjaće se i osobina molekula. Radioaktivni zraci mogu da pogode atomsko jezgro nekog kritičnog atoma u kritičnom molekulu, u jedru, odnosno da nađu hromozom, pri čemu će doći do promena osobine te ćelije. Slikovitije da vam objasnim – u normalnom organizmu javiće se neko drugi, nastao iz ćelije, čije je svojstvo promenjeno udarom radioaktivnog zraka. Takva ćelija, sa promenjenim osobinama, neće se više ponašati kao ostale u njenoj okolini, one će početi nekontrolisano da se razmnožavaju, stvarajući tkivo koje nema nikakve koristi za organizam. Takav bezoblični ili divlji organizam u normalnom organizmu naziva se tumor. Ali, da nisam toliko, uslovno rečeno dosadan, odnosno da ne govorim samo stručno, reći ću samo sledeće, s obzirom na vreme koje mi je preostalo – maligni tumori mogu da se pojave 15 do 10 godina nakon izlaganja zračenju, što znači da oni koji danas oboljevaju, može to biti posledica bombardovanja. Empirijski podatak, prema podacima iz 2014. godine što se poklapa sa periodom od pre 15 do 20 godina, u Srbiji sa karcinomom se pojavljuje 2,5 puta više od svetskog proseka, a za područje Kosova i Metohije, koje je bilo izloženo najvećoj količini zračenja, čak i za 50%. Latentni period, to je vreme koje je potrebno da se bolest razvije od trenutka izloženosti agensu za leukemije i limfome, je pet do deset godina, odnosno 7,5 godina u proseku, a upravo je toliko vremena prošlo od NATO bombardovanja 1999. do 2006. godine kada je registrovan visok skok u broju obolelih od leukemije i limfoma. Taj skok je 70, 80% veći u odnosu na 2005. godinu, a kada se sabere ukupan broj obolelih od 2006. do 2010. godine, onda je to 80% do 90%. Veći je broj obolelih od 2001. do 2005. godine. Druga stvar, leukemije i limfomi čine samo 5% malignih bolesti, dok 95% čine solitarni tumori, pluća, grla, dojki, grlića materice i debelog creva. Latentni period za solitarne tumore je 10 do 20 godina.
Hvala, samo privedite kraju.
Samo da završim, jednu rečenicu. Na kraju, preporučio bih komisiji da prati rad međunarodnog kongresa preventivne medicine, koji se svakog septembra organizuje na Institutu za javno zdravlje Medicinskog fakulteta u Nišu, gde će biti sigurno prezentovani podaci o malignim bolestima u Srbiji, kao i uzrocima njihovog nastajanja. Hvala na pažnji.
Hvala dr Rančiću. Reč ima Aleksandra Jerkov. Nije prisutna. Reč ima Aleksandar Stevanović. Nije prisutan. Nenad Konstantinović. Nije prisutan. Radoslav Milojičić. Nije prisutan. Vladimir Đurić, izvolite kolega Đuriću.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovane kolege poslanici, uvaženi građani Srbije, svaki put kada se u ovoj Skupštini raspravlja o nekoj temi koja ima veze sa Kosovom, emocije su visoke. Bolje bi za sve bilo da razgovaramo racionalno, jer Kosovo predstavlja glavnu političku temu u Srbiji decenijama i to je tema na kojoj se vlast osvaja, brani i gubi. Ne bi bilo dobro da se ispostavi da je ova tačka stavljena na dnevni red da bi se raspirivale strasti i zloupotrebljavale patriotske emocije i lične tragedije ljudi, da bi se ovde politički neistomišljenici optuživali za izdajstvo za NATO lobiranje i slične stvari. U krajnjem, pristalica većeg stepena približavanja Srbiji NATO-u ima i među poslanicima vladajuće većine, samo što oni to nerado javno pokazuju i ja znam da to svi u ovoj sali znamo. Takođe je nesporno da se svi slažemo da je bombardovanje neopravdano, zločin bez presedana, gađanje civilnih ciljeva, između ostalog, i u mom gradu koji je sramno ostavljen bez ijednog mosta i nedeljama bez struje i vode, grad od preko 350-400 hiljada stanovnika u ono vreme. Isto tako, u jednoj racionalnoj raspravi nema koristi za ovo društvo da se ovde bilo ko proziva za zaključenje bilo kakvog sporazuma sa NATO paktom, jer ako je loše biti potpisnik, onda je loše i biti na vlasti a ne raskidati te sporazume, a istovremeno se hvaliti procentima osvojenih glasova i nadmoćnošću u Skupštini, koja raskidanje tih sporazuma lako omogućava. Ne bi bilo loše da čujemo i šta je politički cilj ove komisije, jer mi nismo ni kongres onkologa ili savez fizičara, mi smo političko telo, i ne bi bilo loše, pošto je ishod rada ove komisije manje-više svima unapred poznat. Štetnost uranijuma, pa čak i osiromašenog, apsolutno je nesporna i oko toga u ovoj sali niko ne sme imati dilemu i javno zdravlje građana svima mora biti na prvom mestu, bez obzira na političke razlike. Ali, diskusija i očekivani ishod rada ove komisije upućuju da će možda spoljna politika vladajuće većine biti promenjena, pa ne bi bilo loše da se to kaže, a dobro bi bilo čuti da li će, recimo, ishod rada komisije omogućiti građanima da podnesu odštetne zahteve prema štetnicima po njihovo javno zdravlje i da li će ishod rada ove komisije i države Srbiji biti takav da se građani ohrabre da te tužbe podnose i da im država u tome pomogne, što bi bilo sasvim u redu. Svakako je bolje što se predlaže formiranje komisije a ne anketnog odbora jer, po Poslovniku Narodne skupštine, u komisiji učestvuju i stručnjaci, a u anketnom odboru samo narodni poslanici. Međutim, problem sa predlogom odluke o njenom formiranju poslanička grupa „Slobodni poslanici“ vidi u tome što sastav komisije predlaže samo jedan narodni poslanik vladajuće većine i deluje da mi na njen sastav nećemo imati uticaj i da smo prinuđeni da na neki način ovu komisiju, čije formiranje želimo da podržimo, moramo da podržimo, bez da unapred znamo ko će ući u njen sastav. Neki poslanici su tokom diskusije stavili do znanja da već znaju njen sastav, mi ne znamo, mi vidimo samo u odluci, u predlogu odluke šta piše. Po članu 68. stav 3. Poslovnika, propisano je da se odlukom o formiranju komisije utvrđuje i njen sastav, u tom smislu na neki način Predlog odluke nam deluje manjkavo. Upravo iz ovih razloga postoji bojazan da ova komisija neće dati prave efekte, a toliko su potrebni građanima i otuda bojazan da će ona više poslužiti za propagandu nego za utvrđivanje činjenica. Neki podaci su ovde izneti o tome kako 15 tona osiromašenog uranijuma predstavlja 170 replika nuklearne bombe bačene na Hirošimu, a istovremeno je rečeno da ne treba dizati paniku. Ko vodi Agenciju za zaštitu građana od jonizujućeg zračenja i nuklearnu bezbednost građana, evo, ja ću dodati jedan podatak, da se ipak ne poredimo sa Japancima, neumesno je, bomba bačena na Hirošimu nije bila nuklearna, bila je atomska, imala je u sebi samo 60 kilograma uranijuma, samo 60 kilograma uranijuma, čisto radi poređenja. Još neke činjenice i pitanja. Zašto se komisija formira baš sada, zašto nije formirana mnogo ranije, a morala je biti? Zašto su UN i njihov Program za zaštitu životne sredine i habitat 1999. godine radili već istraživanja zagađenja od NATO bombardovanja,? Tada im je vlast ove države, koja je manje-više bila ista kao i sada, rekla da o osiromašenom uranijumu na teritoriji Srbije nema podataka. To stoji u njihovom izveštaju. Nema podataka. Ako je podataka bilo, a UN neistinito kažu da ih nema, a podataka je bilo, zašto komisija odmah tada nije bila formirana? Ista ova vladajuća većina je to mogla uraditi još 1999. godine i ta komisija je trebala to istraživati i dan danas. Institut za javno zdravlje „Batut“ u svojim izveštajima konstatovao je da imamo incidencu od raka u rangu srednjeg rizika, ali da imamo visok mortalitet i da je uzrok obolevanja od raka bolja dijagnostika, loša preventiva, neprepoznavanje rizičnog ponašanja i ja bih očekivao da naša komisija demantuje „Batut“. Hvala vam.
Hvala, kolega Đuriću. Reč ima gospođa Maja Gojković. Izvolite.
Zahvaljujem poslaniku što je učestvovao u debati oko ove tačke dnevnog reda. Moram proceduralno da mu objasnim da ne može da se sastav komisije nađe na dnevnom redu dok ne dobijemo uopšte odobrenje od parlamenta svojim glasanjem da li uopšte ovaj parlament želi da se osnuje komisija, jer komisija nije odbor, komisija nije stalno, niti privremeno radno telo, niti pododbor, komisija je nešto potpuno drugo. To znate i vi i ja. Ovo je proceduralno jedini ispravan put da prvo parlament da odobrenje da se takva komisija odobri, da se objavi ta odluka u „Službenom glasniku“, a onda moj predlog da predsednik te komisije bude Darko Laketić i da upravo on predstavi parlamentu ko će biti po njegovoj zamisli u toj komisiji. Nemojte da brkamo odbore naše koji treba da odslikavaju sliku parlamenta u trenutku završetka izbora i izbornih rezultata, što je dosta teško sada kada su se mnoge poslaničke grupe prosto prestrojile, pogotovo u opozicionim redovima, formirali se novi klubovi itd, nego je komisija nešto potpuno drugo i ima potpuno drugačije ciljeve od odbora koje imamo predviđene Poslovnikom. Komisija nije političko telo, kako ste vi to želeli ovde da kažete. Svako ko bi malo da se izvuče od glasanja kaže da je ovo sada nekakvo politikanstvo i da je ovo političko telo i već unapred zna šta će ta komisija da radi, već unapred zna kakvi će rezultati 2020. godine da budu. Evo da vam kažem, kao predlagač ove odluke, ja to ne znam. Ja to ne znam i ne mogu da učestvujem uopšte u raspravi sa vama koji sve već znate. Znate da nije bilo, ne mislim na vas lično, posledica bombardovanja po čovekovo zdravlje ili po životnu sredinu. Eto, ja to ne mogu da kažem. Ne samo zato što sam u neku ruku laik, nego zato što jednostavno to mogu samo da kažu relevantni činioci i ustanove, naučne, vojne i mnoge druge, a niko se u ovoj državi do sada na ovaj način nije bavio. Znači, prvo komisija pa ćemo onda raspravljati o odboru. Da vam kažem, naš uzor je apsolutno način kako je radio parlament Republike Italije. Mi do sada nismo imali iskustva sa radom komisija koje treba da budu sastavljene od nekoliko poslanika, jedno malo operativno telo koje će zvati određene ljude ili predstavnike naučnih ustanova, Vojske Srbije, strance, novinare itd. da daju izjave i da prikupljamo dokumentaciju. Mi nemamo takvih iskustava i mi smo se bazirali na državu koja je to radila u nekoliko saziva italijanskog parlamenta, a na čelu svake te komisije, bez obzira na mandate, bio je senator Skanu. To je bilo jedno vrlo malo telo, mislim da ih je bilo najviše petoro, i naravno da nije odslikavalo sliku parlamenta jer to nije ni cilj. Šta je cilj, ponovo ste pitali nekoliko puta. Cilj je, moram da ponovim nevernim Tomama, istina. To je cilj ove komisije. Mnogo se priča o tome od kako smo otvorili temu, mnogo komentara „za“, uglavnom, ali i oni koji žele da relitavizuju ovu temu i znaju sve unapred, ali to izgleda do 2018. godine nisu imali hrabrosti da kažu sve unapred i smatraju da posledica nikakvih nije bilo. Naravno, svako od nas ima cilj, jer je ovo i humanitarno pitanje. Ovo nije humanitarno pitanje koje dotiče samo građane koji žive u Srbiji, a predstavljaju većinski srpski narod. Ovo je nešto što mora da zainteresuje i pripadnike Albanskog naroda koji živi na teritoriji Kosova i Metohije. Ovo je dobro, da dođemo do relevantnih podataka da li je ugroženo zdravlje svih nas ovde koji smo bombardovani i bilo bi možda dobro i interesantno da i privremeni organi u Prištini možda paralelno, ako budu imali hrabrosti, naprave ovakvu komisiju i da vidimo do kakvih podataka bi oni došli kada bi se ozbiljno, suštinski i sadržinski bavili pitanjem. Na početku i na kraju, mi živimo svi zajedno u Republici Srbiji. Bombardovana je čitava teritorija Jugoslavije. Ako se ne varam mi živimo i dalje u Republici Srbiji i to je jedan od privremenih organa vlasti u Prištini, koji mora biti zainteresovan za ovo što ćemo mi početi da radimo. Da li će se 2020. godine zbog prvog preliminarnog izveštaja promeniti spoljna politika Srbije? Vrlo interesantno povezivanje rezultata izveštaja za koji ne znamo kako ćemo dobiti, da li će nas to usmeriti ka promeni spoljne politike. Vidim da Italija nije promenila svoju spoljnu politiku. Nije promenila ni Belgija svoju spoljnu politiku. Nije promenio niko svoju spoljnu politiku, a zamislite, imali su hrabrosti da se suoče sa tim. NJima je možda još i teže, oni su članice NATO pakta. Oni su istraživali i još možda veći stepen odgovornosti njihovih vlada zašto su slali vojnike italijanske, belgijske i druge na teritoriju Kosova i Metohije da službuju bez ikakve zaštite, koji su obolevali, koji su, evidentno, oni imaju takve podatke, umirali od toga i uveliko, naravno, barem u Italiji postoje pravosnažne presude protiv njihovih vlada, jer Ministarstvo odbrane njihovo je slalo da službuju na teritoriji, koja je očigledno bila zagađena. Veliki porast obolelih vojnika, velika stopa smrtnosti, pogotovo italijanskih, ne znam zašto, neću da zalazim u delove njihovog izveštaja, mi ne ispitujemo uticaj na zdravlje njihovih vojnika, nego nešto slično, ali njihov izveštaj nama zaista pomaže. Spoljna politika jedne države je nešto drugo, a mi tragamo za istinom zbog naših građana. Zaista, hajde da prestanemo sa tim spočitavanjem i malicioznošću da li ja vodim Agenciju za atomsku energiju i zaštitu jonizujućeg zračenja. Poštovane kolege, ja ne vodim tu agenciju. Tu agenciju vodi direktor, tu agenciju vode stručni ljudi i ona se uopšte ne bavi tim pitanjima o kojima vi tako lakonski volite da govorite. Molim da vidite samo čime se bavi ova agencija. Da li sam predsednik upravnog odbora? Da, ne vidim šta je tu uopšte sporno i molila bih da više ne debatujemo o tome. Kad bih ja izvukla primere koje su ozbiljne ustanove vodili ljudi koji nemaju ni fakultete, bilo kog karaktera, daleko bi otišli i opet bi argumenti bili na mojoj strani, Jer jedan pravnik i advokat može da vodi upravne odbore, a vi znate šta upravni odbori rade. Vodim to dosta uspešno. Agencija je vrlo zadovoljna. Recimo, mnogi protokoli su ovde čamili i nisu bili ratifikovani 15 godina od kako su potpisani u ovom parlamentu, kada sam postala predsednik Upravnog odbora uložila sam najveće napore da se pojave i da Srbija to ratifikuje. To je moj doprinos. Ja se ne bavim fizikom, ne bavim se ni stručnim stvarima, ali kao neko ko je pravnik, ko je političar 28 godina, valjda znam da proučavam dokumentaciju i da mogu na pravi način i da iskoristim kada je to nama potrebno. Uostalom, to bi bilo kao kada bi sada raspravljali da li novinari mogu da prave autorske emisije na ovu temu, a nisu fizičari, a imaju stavove i svađaju se sa gostima koji su naučnici, koji su generali, koji su izučavali ovo pitanje, pa im čak ni ne daju da govore, jer oni sve znaju, a nisu, eto, fizičari. Znači, nije zabranjeno valjda baviti se jednom temom, a da nisi u toj struci? To je stvarno jedan nonsens i trebalo bi parlament da se pobuni protiv takvog načina razmišljanja, koje u ovom sazivu malo, malo, pa vam neko to spočitava. Ministru odbranu kaže – nisi vojnik profesionalni, makar šta, stvarno? To nigde nema u demokratskim sistemima da neko kaže šta će političar u resoru neke vlade, nego mora da bude profesionalc? Znači treba ukinuti višestranački sistem i bavljenje politikom i izbore i to treba da postanu strukovna udruženja, što nije suština parlamenta? Pravo mesto je da parlament osnuje ovo. Nismo mogli ranije. Čekajte, vi po nekim podacima nešto govorite što nije 2001. godine? Ne može 1999. godine da se napravi komisija. Poštovani kolega, pa 1999. godine smo bombardovani. Pa, ko pravi sutra ujutru komisiju? Pa, šta je bilo 2000. godine? Pravo pitanje je, ako hoćete da budete iskreni, da vodimo otvorenu debatu, da ne gledamo samo – vi ste, vi ste preko, to ne vodi ničemu, zašto nije to formirano od 2000. do 2012. godine? To je 12 godina. Od 1999. do 2000. godine, od bombardovanja do promene vlasti je manji period od 12 godina. Pitajte kolege u čijim redovima sedite i sedeli ste i verovatno ćete sedeti, šta su radili 12 godina, zašto nisu formiralo ovakvu komisiju, šta ih je to sprečavalo? Da li su se bojali nečega? Hoće li ih neko opomenuti? Neće moći da putuju? Šta, neće niko hteti da razgovara sa njima? Da li članovi stranaka tih ne oboljevaju, nemaju neku dilemu kada se probude ujutru i čuju da i ovaj, i ovaj, i ovaj iz njihove okoline oboleo ili umro? Mislite da ne pomisle da li je to možda od toga što smo mi svi zajedno bombardovani od osiromašenog uranijuma? Da li mislite da Albanac u tim područjima o kojima mi danas razgovaramo nema takvu dilemu? Ja sam ubeđena da ima, bez obzira kako politički razmišlja. Znači, pitanje je – zašto niste, kada jeste? Ne, dobro je i ja im ne zameram što nisu to do 2012. godine formirali. Imaju neke svoje političke razloge i nisu želeli ili nisu smeli ako su to pomišljali da formiraju, ali hajde sada, 2018. godine, da nam ne bude najveći argument – a što niste ove godine ili što niste prošlog meseca, što ste baš sada? Zaista bih volela da se na kraju naše rasprave, bez obzira kakvi su naši argumenti, šta ćemo izneti ovde, da ipak glasamo za ovaj predlog odluke i da podržimo tu odluku ne zato što sam je ja predložila, ja bih je podržala bilo ko da je podržao u ovom parlamentu, i da omogućimo da počne da radi. Ja garantujem da će ta komisija raditi ozbiljno, da ćemo čuti i videti različite dokumentacije koje govore u prilog da je bilo zagađenja, ali i da nije bilo, i to čujemo, da neko pokušava da objasni da je osiromašeni uranijum nešto zdravo i nešto dobro, ja neću da polemišem o tome, imam neko svoje laičko mišljenje da nisu u pravu, ali dobro, ali da im omogućimo da počnu da rade i da vodimo ovakve debate kada dobijemo prvi izveštaj, da vidimo kakvih su podataka oni došli. Mi smo krenuli zbog kolega koje su to uradili u državama članicama NATO pakta i zbog toga što smo došli do istraživanja nezavisnih novinara koji, opet, nisu iz naše države, nisu sa ove teritorije, zbog pravog izveštaja na koji ste se vi pozvali, ali pravog Izveštaja iz 2001. godine Ujedinjenih nacija koje je vodio Senegalac, prezime mislim Kante, jer taj pravi izveštaj nikada UN nisu objavile, ali ima ljudi koji očigledno taj izveštaj imaju i UN imaju taj njegov prvi izveštaj. Ne mogu da poverujem da postoji teorija zavere i da su uništili Izveštaj UN i 2001. godine upravo on je bio šef prve misije UNEP-a, on je došao do zastrašujućih podataka. Eto, to nije zavera Srba, pa sad da mi nešto radimo protiv drugih, mi nikome ne presuđujemo. Mi ćemo samo uz pomoć ove komisije da tragamo za istinom i to je dobro. To je dobro za nas, to je dobro za zemlje u okruženju i to je dobro i za našu budućnost. Mi moramo da sarađujemo. Vi dobro znate da barem ovaj parlament odlično sarađuje i sa Parlamentarnom skupštinom NATO-a i nećemo tu saradnju menjati. Imamo našu delegaciju tamo. Predsednik Parlamentarne skupštine NATO-a imam osećaj da ni ne ide više kući, jer on je poslednjih par meseci nekoliko puta bio, koliko ja znam, u ovom zdanju. Poslednji put pre nekoliko dana, ja nisam ni znala da je naš uvaženi gost. Dobro sarađujemo i sa Parlamentarnom skupštinom ODKB-a, ja ne vidim šta bi ova komisija morala da pokvari, osim da će možda biti zainteresovani, možda neki parlamentarci da iz njihovih zemalja da učestvuju u našem radu, ako ih uvaženi članovi komisije pozovu. Hvala.
Hvala gospođo Gojković. Vladimir Đurić.
Hvala. Nemam ja ništa protiv da pravnik vodi organ upravljanja u Agenciji nadležnoj za nuklearnu bezbednost građana, to je sve ok, ali neprecizni podaci relativizuju značaj komisije mogu stvoriti nepotrebnu paniku ako se iznose. Pitanje na koje nisam dobio odgovor, da li smo 1999. godine imali podatke o osiromašenom uranijumu koji je bačen na teritoriju ondašnje Jugoslavije ili nismo imali podatke? Ja govorim o Izveštaju UNEP-a i HABITAT-a iz 1999. Pri tome, zašto komisija nije već tada formirana od strane ove države, ako je UNEP i HABITAT mogao 1999. da pošalje nekoliko mobilnih laboratorija i više desetina stručnjaka i u svom izveštaju već tada konstatovao četiri urbane kritične tačke na teritoriji Republike Srbije; Novi sad, Pančevo, Kragujevac i Bor? Zašto mi već tada nismo imali podatke i zašto i mi, kao i oni, nismo već tada mogli formirati komisiju? Naravno, pitanje se odnosi i na sve naknadne vlasti, zašto oni naknadno to nisu do dana današnjeg uradili, pa onda je naravno i pitanje – zašto baš sad kad do sad nije i sad odjednom eto po hitnom postupku? Dakle, takođe, ponoviću, očekujem da komisija potpuno relativizuje nalaze „Batuta“ koji konstatuje da je povećana incidenca od raka posledica boljeg obuhvata a veće discipline u prijavljivanju malignih bolesti i slabije primene iskustava razvijenih zemalja i konstatuje da po stopi obolevanja spadamo u srednje rizične zemlje, a po stopi smrtnosti, dakle neuspešnosti lečenja, spadamo među najgore. Ja bih očekivao da komisija demantuje „Batut“ koji incidencu od raka pripisuje nekim drugim stvarima. Hvala.
Hvala. Maja Gojković. Izvolite gospođo Gojković.
Hvala lepo. Znate, ovaj, ne mogu da polemišem sa vama pošto ste vi laik jednako kao i ja. (Vladimir Đurić: Ne, fizičar sam.) Ipak ste laik, naravno. To što neko završi fiziku, to ne znači da je stručan toliko da može da zameni rad ove komisije. Zašto kažem da ste laik? Zato što samo laik može da kaže – zašto niste osnovali komisiju jer 1999. godine je bio jedan izveštaj i na osnovu tog izveštaja odmah je morala biti formirana komisija i zaključeno šta se dešava. Da li ste uopšte čitali šta mi predlažemo? Mi proučavamo posledice. Nema posledica za proučavanje posle mesec dana od bombardovanja. Znate li koliko su radili italijanski parlamentarci, koliko dugo, da bi došli do jednog relevantnog izveštaja koji je predstavljen njihovoj javnosti, predstavljen parlamentu i svim članovima Evropskog parlamenta? Mesec dana, dva dana od boravka njihovih vojnika na teritoriji Kosova i Metohije? Trinaest godina. Trinaest godina da bi dobili pravi izveštaj. Ne izveštaj rekla-kazala koji ćemo mi ovde politički da rušimo i da se svađamo. Od 2005. godine do 2018. godine, tako se to radi ozbiljno. Nije izveštaj koji će biti u potpunosti relevantan taj koji ćemo mi dobiti 2020. godine. Prvi preliminarni za šta? Normalno je da 2020. godine očekujemo da je kraj našeg mandata i da će ovaj posao nastaviti da radi neki drugi saziv. Ako neko zaista misli da dobije ozbiljne rezultate rada ove komisije, onda sigurno neće diskutovati što niste posle mesec dana od bombardovanja napravili komisiju. Znači, Italijanima je trebalo 13 godina, a nama bi trebalo 15 dana. Znači, neće shvatiti ozbiljno ovaj deo komisije, ovaj deo vaše diskusije shvatiću kao politikanstvo da bi nešto vi rekli da je neko tu nešto nije hteo. Do duše, posle samog bombardovanja, bilo je izuzetno mnogo drugog posla i vi to sami znate, uz to da nešto ne može da se proučava mesec dana posle nastanka, jer bi to bilo zaista neozbiljno i u stvari bi bilo zataškavanje pravog stanja stvari. Neće da komentarišete očigledno jer vam ne ide u prilog. Izveštaj šefa prve misije UNEP, UN, eto ne poznajem tog čoveka, ne mogu politički da utičem na njega, a znam da je iz Senegala. Probaćemo da ga nađemo, nadamo se da više nije u sistemu nekih međunarodnih organizacija i da će moći možda da nam pomogne u traganju sa istinom jer njegov tekst izveštaja UN nikada nisu objavile 2001. godine, ali njegovi delovi su procurili u javnost zahvaljujući, baš zahvaljujući upravo američkom novinaru, jednom nezavisnom američkom novinaru koji prati rad UN u Ženevi i koji je taj izveštaj uspeo da objavi u Ženevskom dnevniku „Kurje“. Mogu da vam kažem i naziv izveštaja, možete da ga nađete na francuskom i na engleskom. Naziv njegovog članka koji se bazira na izveštaju i gde je tačno, evo ja sam to izvukla, „Mon diplomatik“ je objavio deo i tačno izvukla, to su sve delovi iz njegovog izveštaja koji nikada nisu objavljeni, a vrlo su interesantni. To je alarmantan izveštaj o posledicama bombardovanja Jugoslavije, a zvalo se „Otrovi koje UN neće da vide“. Mi tragamo i za tim izveštajem i možda ćemo i tu moći nešto da ukrstimo sa ovim izveštajima koje vi imate. Znači, interesantno je zašto je deo izveštaja odlučeno da se uopšte ne objavi i govori izveštaj koji govori o ekološkom užasu. Oni su ipak proučavali, UNEP proučava posledicu na životnu sredinu. Znači, napominje se da je u pitanju ekološki užas. To je zaista jedna ozbiljna ocena preko koje ne možemo baš tako da pređemo. Kažu u tom izveštaju, sada ću probati da vam prevedem i citiram na brzinu, pošto u Jugoslaviji najčešće duvaju severno-zapadni vetrovi, to znači da zagađenje ide od Jugoslavije ka Mađarskoj, Nemačkoj, Hrvatskoj, Bosni, Albaniji, bivšoj jugoslovenskoj Republici Makedoniji itd. Ono što je zaista bitno je da je posle toga, kolega niste bili u prepodnevnom delu kada sam to govorila, usledilo još nekoliko timova i grupa stranaca koji su bili određeni od UN da daju i neke novije izveštaje. Evo, vaša omiljena godina, jesen 1999. godine, UN je osnovao balkansku radnu grupu, na čelu je bio bivši finski ministar Peka Havisto i oni su dali izveštaj, prvobitnu verziju, na 72 strane. Od te 72 stranice, volšebno su objavljene samo dve, jer su ovih 70 vrlo sa negativnim podacima. Taj izveštaj su 16. februara 2001. godine objavili i zaključili da je na Kosovo bačen tzv. prljavi uranijum. Izvinite ako mi terminologija nije savršena, kao kod onih koji se bave time, ali laičkim rečnikom da bi me vi razumeli, da bi me razumeli građani Srbije, to je jednostavno tako i ne možemo mi da izbrišemo sada, bez namere da presuđujemo da je bilo ko tu u pravu, jedni i drugi, sad mi okrećemo glavu od izveštaja UN, kojih ima, ja mislim, tri ili četiri do sada koji govore o negativnoj situaciji na teritoriji bivše Jugoslavije i na teritoriji KiM, što se tiče posledica tog bombardovanja i posledica po život građana ove države, bez obzira da li su Srbiji ili Albanci, jer kada je neko bombardovan to ne bira po nacionalnoj pripadnosti ko će kasnije da oboli, da dobije karcinom, da dobije dijabetes, kako je počelo ovih dana da se govori, i da dobije neka druga teška oboljenja. Bilo bi zaista interesantno kada bi privremeni organi na teritoriji KiM krenuli našim putem i tragali za istinom u korist građana koji žive na toj teritoriji, a albanske su nacionalnosti. Hvala.
Hvala, gospođo Gojković. (Vladimir Đurić: Replika.) Zatvaramo krug replika. Stvarno nemate nikakav argument, nema osnova za repliku, sve vam je objašnjeno. (Vladimir Đurić: Poslovnik.) Ne, ne možete vi da birate. Nemamo meni ovde, nego Poslovnik koji treba da poštujemo. Pri tome ste malo omanuli koleginicu Gojković, vi niste fizičar, nego diplomirani mašinski inženjer. Nastavljamo dalje. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Zahvaljujem. U prethodnom obraćanju govorila sam o potrebi da se naučimo razlici između propagande i činjenica, i to ostaje kao tvrdnja i kao potreba iz jednog vrlo jednostavnog razloga. Ideja komisije kojoj je predloženi kolega Laketić za predsednika, koji će predložiti mali sastav operativni od pet ili šest, kako smo čuli, je da se utvrdi uzročno-posledična veza između mesta na kojima su bacani projektili sa osiromašenim uranijumom i razvoja različitih vrsta oboljenja kod stanovništva, kao i posledice po životnu sredinu, zemljište, vodu i vazduh. Tih mesta je na teritoriji Kosova 81, na drugim delovima Srbije devet, u Crnoj Gori jedno. Kako ćemo utvrditi tu uzročno-posledičnu vezu? Tako što morate imati proverljivu naučnu metodologiju kojom ćete dokazati hipotezu koja je ovde svima prihvatljiva, jasna, skoro da ne izgleda da je potrebno da se dokazuje, da postoji direktna uzročno-posledična veza između projektila sa osiromašenim uranijumom i broja i vrste bolesti kod stanovništva. Ta vrsta istraživanja, metodološki, mora da bude takva da dokaz bude nedvosmislen, jer ovo je komisija radi istine, da bude proverljiv i da je svaki put moguće ponoviti dokaze u prilog hipotezi da je osiromašeni uranijum proizveo trajne posledice po zdravlje ljudi. Ja sam i u uvodnom delu pozdravila ovu odluku iz jednog, možda za mnoge, neobičnog razloga. Bez obzira što Srbija nema direktnu i neposrednu nadležnost nad teritorijom Kosova, najveći broj ljudi koji danas žive na Kosovu je albansko stanovništvo, i dobro je što će Srbija istinu o tome, kakvu i da li je štetu napravljenu projektilima sa osiromašenim uranijumom, nadam se, predočiti albanskom stanovništvu. Važnije od toga, prve žrtve su pripadnici Vojske, policije i bezbednosnih snaga Srbije kojima takođe treba biti predočena istina, nepobitno utvrđena o uzročno-posledičnoj vezi nastanka bilo kojih vrsta oboljenja i osiromašenog uranijuma. Nije problem ovde dokazati da je osiromašeni uranijum hemijski izuzetno štetan, radiološki manje ali radiološki. To je kvo demostrandum. To je nepobitna činjenica, niti se ova komisija osniva da se dokaže da je uranijum štetan. Naravno da jeste. Ova komisija treba da dokaže jedan poseban slučaj. Moj motiv da govorim o potrebi da razlikujemo propagandu i činjenice je zato što sam ja za činjenice, za istinu koja nam nedostaje i koja uvek izgleda nemoćno pred propagandom. Mali nivo zabrinutosti ću da podelim sa vama zbog nepodeljenog stava da štete od bombardovanja trpi narod, zemljište, voda i vazduh. U to će poverovati svi ljudi koji žive u Srbiji. U to će poverovati svi ovde. To je svima očigledna istina i da je šteta takva da imamo nemerljiv broj obolelih od raka, da imamo posledice toksičnog dejstva uranijuma i da je to stanje stvari u našoj zemlji. To je nepodeljeno ubeđenje. Šta je problem sa tim? Delila ja to ili ne, ja očekujem da gospodin Laketić utvrdi istinu i činjenice o uzročno-posledičnoj vezi na ovim lokalitetima gde su projektili sa osiromašenim uranijumom bacani. Problem je u tome što će vesti o takvom duhu naše rasprave u medijima ići stranu ili dve kasnije ili ranije o vestima gde se isto tako ispravno zalažemo za podizanje nataliteta. Problem je što će te vesti o tome da smo zagađena, otrovana, toksična zemlja zbog bombardovanja ići stranu ili dve sa vestima u kojima govorimo o potrebi da se ekonomija razvija u ovoj zemlji, da dođu investitori i da razvijamo ono što treba da se razvija da bi društvo moglo da napreduje, da ne stagnira. Problem je što će ove vesti, a na žalost smo već svedoci tabloidne interpretacije onoga što se govori u ovoj sali, za šta ne smatram odgovornim nikoga od nas, ali politika je percepcija … DŽabe nam to što piše u novinama da mi ovde tvrdimo da je utvrđeno, nije utvrđeno, nego je posao komisije kojoj će predsedavati gospodin Laketić, što inače, ponavljam, smatram greškom. Trebali smo da se dogovorimo da to radi neko iz opozicije. Takvo je prosto stanje stvari, ne zato što je sličan anketnom odboru, nego zato što stvarno hoćemo da utvrdimo istinu. To su manje ili veće štete sa kojima ćemo imati posla svi mi koje će pitati koliko ste zagađeni, koliko je vas bolesnih, koliko će dece biti rođeno sa deformitetima, koliko će biti smanjena plodnost, koliko će ljudi umreti pre nego što bi možda srećno i dugo živeli da nije bilo NATO bombardovanja. Ako hoćemo zaista da komisija posluži svrsi radila ona dve godine, 10 ili 15, moja molba je da budemo vrlo pažljivi sa iznošenjem naših ubeđenja i stavova na koje imamo pravo sa ponavljanjem nepobednih, očiglednih činjenica da je osiromašeni uranijum hemijski toksičan i štetan i sa našim strpljenjem da sabiranjem svih dokumenata koji do sada nisu objavljeni, sa svedočenjem svih ljudi koji do sada nisu svedočili, zaista ponudimo nepobitne proverljive i dokazive činjenice. Ako ne budemo tako postupali u okviru komisije, trpećemo jednu nepotrebnu i dodatnu štetu od naše iskrene želje da se istina utvrdi i da imamo nekakve preporuke i zaključke. I s time sam završila svoj prethodni stav. Ako zaključci ne budu da je Srbija ta koja traži zabranu u UN projektila sa osiromašenim uranijumom, ako zaključak ne bude da ratifikujemo i konvenciju o zabrani kasatnih bombi, ako zaključak ne bude jasne informacije, pre svega, pripadnicima Vojske i policije i bezbednosnih snaga Srbije i zaključak da se podeli sa svima u Prištini sve do čega smo došli, onda ćemo promašiti osnovnu ideju ove komisije, a to je istinom i činjenicama protiv svake propagande. Hvala vam.
Hvala gospođo Čomić. Gospođa Maja Gojković ima reč. Izvolite.
Hvala. Samo kratko da se osvrnem na izlaganje koje smo čuli. Više puta je ponavljana i juče u vašoj diskusiji, kako su me upoznale kolege i danas je reč „propaganda“, „propaganda“. Vrlo me brine ta vaša teza koju pokušavate manje ili više vešto da provučete, da formiranjem ove komisije možda neko ima nameru da vrši nekakvu propagandu. Mogu odmah da vas razuverim u to i da vam opovrgnem malo vašu tezu, jer onda ispadne da onaj ko nije hteo da se upusti u ovakvo važno pitanje takođe je koristio to svoje nečinjenje zbog određene političke propagande, kako ne bi uznemiravao ni nas, ni ljude iz inostranstva, kako ste vi to rekli. Možda, ja ne znam, eto vi već znate kako će da izgledaju zaključci ove komisije, možda, da je bilo ovakvih strašnih posledica po život naših građana, građana u našoj bližoj ili daljoj okolini i posledicama na zagađenje zaštite životne sredine. Kada bi mene pitali da li da se suočimo, ako takvi budu rezultati komisije u prvom preliminarnom izveštaju, sa poražavajućim podacima ili da sakrivamo to zarad zagledanja u budućnost, zarad toga da ne uplašimo nekoga iz zemalja koje se nisu uplašile bile dok su nas bombardovale ili da ne uplašimo nekoga ko je već dovoljno uplašen ovde, jer nikako da dođe do prave istine, pravo da vam kažem, nemam nikakvu dilemu. Više sam za to da se suočimo zaista sa posledicama ovog bombardovanja, da se hrabro suočimo svi, bez obzira da li verujemo da je bilo zagađenja, da li verujemo u tezu da je osiromašeni uranijum ugrozio živote italijanskih vojnika, belgijskih vojnika i nekih drugih. Čak i italijanskih državljana, jer preporučujem da ovaj izveštaj pogledate, imate ga na sajtu italijanskog parlamenta, italijanskih državljana koji žive u okolini baza odakle su poletali avioni koji su nas bombardovali. Nisu se plašili da će uplašiti tom istinom druge građane koji dolaze recimo, na Siciliju, pa letuju ili nekoga ko će da investira u tu državu, nego su pokazali građansku hrabrost, jer oni predstavljaju običnog italijanskog građanina koji oseća da na toj teritoriji gde se nalaze italijanske baze sa kojih su poletali avioni ka Jugoslaviji, ima ozbiljnih problema i da oboljevaju i njihovi građani, ne samo ovi vojnici koji su dolazili na teritoriju KiM, a oni kažu i zapadnog Balkana. Imaju vrlo široko ostraživanje, ali imaju istraživanja i na slične neke posledice koje imaju italijanski vojnici koji su službovali i u drugim zemljama širom sveta. Nisu se toga zaista bojali i ne bojimo se ni mi. Neće biti nikakvih problema, jer će ljudi ozbiljno raditi na jednak način i metodologijom kojom su radili i poslanik Skanu i poslanica Boldrini i njih još troje. Mala komisija od pet je bila. Kada se napravi velika komisija može da dođe do nikakvih rezultata. Znači, ni pozitivnih ni negativnih, zato to i jeste komisija, ne poslanički odbor. Zašto sam predložila dr Darka Laketića? Predložila sam dr Darka Laketića, jer se on ovi pitanjem bavi mesecima i mesecima, bez ikakve potrebe da pravi propagandu, daleku sakrivenu od očiju javnosti. Kada je uspeo da dođe do ovog izveštaja, razgovarao sa poslanikom Skanuom, suočio se i profesionalno sa mnogobrojnim indicijama da mu pacijenti oboljevaju i umiru od posledica ovog bombardovnja, došao je kod mene u kabinet i ko bi drugi mogao da vodi tu komisiju. Da li vlast ili opozicija, meni je potpuno svejedno ako će ta osoba da se ozbiljno bavi ovim pitanjem, bez ikakvog politikantstva, bez širenja priče ko je kriv za to, da li je kriv NATO ili neko drugi. Meni je uvek kriv onaj ko dođe na ideju da reši problem bombardovanjem. To što važi za Jugoslaviju, odnosno za Srbiju, neću odustati od tog načina razmišljanja, kada jednako bombarduju druge države u svetu. Bombardovanje nije nikakvo rešenje. Bombardovanje je demonstriranje sile, bombardovanje je način da uništite jednu državu, ekonomski da je razorite, da ubijete mnoge ljude i šta ćemo onda sa tim, do kakvog rešenja se dolazi u svetu nakon bombardovanja? Mislim da je zločin broj jedan bombardovanje, tek onda korišćenje osiromašenog uranijuma, kome to dođe na pamet, kaže – kako ćemo da rešimo krizu u ovom delu sveta, ingeniozno, idemo da ih bombardujemo. Idemo da ih bombardujemo 78 dana, idemo da ih ubijamo, idemo da rušimo od severa države, pa sve do teritorije KiM. Uvek ću imati ispred sebe i danju i noću, sve dok budem živela, ono što se desilo u Vijetnamu, ono dete koje trči golo, onaj čuveni plakat koji je naša generacija gledala skoro svaki dan, gde ono dete ima natpis „zašto“. I dalje ne razumem zašto? Šta je bio cilj tog bombardovanja? Da unazadimo Srbiju i Jugoslaviju desetinama i desetinama godina unazad, pa sada da nas neko tapše i kaže – odlično, ekonomski napredujete. Da nije bilo bombardovanja, mi bi još mnogo bolje ekonomski napredovali. To treba da bude naš odgovor. Mi parlamentarci nismo diplomate, mi ne moramo u rukavicama da razgovaramo, to treba da rade naše diplomate, to treba da rade oni koji vode našu državu, mi smo ovde predstavnici običnih ljudi. Kada nam oni kažu na ulici – pitaj ti zašto je to i to, mi to treba da radimo. Zato se osniva ova komisija i kažem vam, nemojte, to što mediji pišu ovo ili ono, zarekli smo se, sloboda medija ispred svega, pa i ispred istine, pustimo ih da oni rade svoj deo posla da li se mi slagali i ne, da ih ne ugrožavamo u tome, jer i za to dobijamo packe, kada god imamo neku kritiku na njihov način rada ili za pokušaj izazivanja senzacionalizma, da bi prodali novine malo više. Zato vam kažem, Darko Laketić je ozbiljan čovek, ozbiljan poslanik i ubeđena sam da će on zadovoljiti potrebe svih većih poslaničkih grupa, bez obzira da li podržavaju rad Vlade ili opozicije, da budu uključeni u taj mali tim. Ja sam ubeđena u to i čekam njegov predlog, ali mu verujem, i podržaću ga. Hvala.
Hvala, gospođo Gojković. Povreda Poslovnika, gospodin Lazanski. Izvolite.
Dame i gospodo, ne znam po kom članu Poslovnika, ali svrstajte vi to kako hoćete…
Morate molim vas.
Član 207. Naime, ovde postoji pokušaj da se neke stvari razvodne, jer se povezuju stvari koje međusobno nisu povezane. Naime, ovde je prethodno rečeno da kad komisija formira svoj izveštaj da trebamo da se potrudimo da ovaj parlament ratifikuje Sporazum o zabrani upotrebe kasetnog oružja, kasetne municije. Odmah da vam kažem, po međunarodnim sporazumima, kasetna municija je zabranjena samo za upotrebu protiv civila, u vojne svrhe kasetna municija je dozvoljena. Nema nijedne međunarodne konvencije koja zabranjuje upotrebu kasetne municije u vojne svrhe. To što smo mi na svojoj koži 1999. godine, osetili sve tragične posledice upotrebe kasetne municije, što je posle zvano novim eufemizmom, „kolateralna šteta“, to je druga stvar. Dakle, nijedna velika sila nije odustala od upotrebe kasetne municije. Naša vojska, posebno ratno vazduhoplovstvo, se protivi tome da se kod nas ratifikuje Sporazum o zabrani kasetne municije, jer ono što mi imao u vazduhoplovstvu od bojevih sredstava, bombi koje imaju kasetnu municiju, je zapravo i najefikasnije oružje sa kojim su naši avioni lovačko-bombarderske avijacije naoružani. Znači, ta potreba i ako se i ostvari namera da se naša avijacija liši kasetnih borbenih sredstava, znatno umanjuje borbenu sposobnost naše vojske. Ponavljam, stvar je upotrebe, kasetna municija po međunarodnim pravilima nije zabranjena za upotrebe u vojne svrhe. Postoji samo odredba da je zabranjena da se koristi protiv civila. I, molim da kada se spominje kasetna municija u ovom parlamentu, da se o tome strogo vodi računa, a ne da se stvari povezuju, koje se same po sebi povezivati ne mogu. Hvala.
Hvala vama. Mislim da nisam povredio Poslovnik. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? Ne. Mihajlo Jokić, povreda Poslovnika.
Član 104. Više puta sam čuo ovde da je na osam mesta upotrebljen osiromašen uranijum. Taj podatak da je na osam mesta van KiM upotrebljen, to niko ne zna. Taj podatak sigurno nije tačan. Jer, posle tri, četiri dana bombardovanja Jugoslavije, to bombardovanje je izmaklo kontroli. Znači, prva tri, četiri dana, koliko smo čitali, pratili, to je bilo komisijski. Znači, postojala je grupa ljudi koja je to... Posle tri, četiri dana kada Jugoslavija nije kapitulirala, onda je to radila samo Amerika. To je samo radio jedan čovek i to je bilo haotično stanje. Znači, reći da je samo na osam mesta van KiM upotrebljen osiromašen uranijum je opasna teza. Znači, nije tačno tvrđenje. Recimo, u Valjevu, Krušik je gađan devet puta, 71 projektil i upotrebljen osiromašen uranijum, jer je to dokazano. U Valjevu postoji čovek, to je dr Zoran Živković, doktor nuklearne medicine, koji se bavi time, koji je statistički obrađivao te podatke. Znači, ja ne znam kada ste računali i došli do tog broja osam, da li ste računali da je Valjevo, znači, Krušik, gađan osiromašenim uranijumom. Ja vas molim da pre nego što počne ovo ispitivanje i utvrđivanje činjenica, jer ovo je pre svega utvrđivanje činjenica, ovo je pre svega statistika, ovo je pre svega korelacija, ovde jedan član komisije treba da bude i matematičara, statističar, koji će izračunati koeficijente korelacije između pojava i obeležja koji nas interesuju. Znači, nemojmo unapred govoriti nešto što smo pročitali, a što je deo propagande i što je mišljenje pojedinca, a što nije zvanično verifikovano. To vam ja govorim u ime Valjeva. Hvala.
Hvala. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? Ne. Gordana Čomić, izvolite.
Replika, ako mogu da dobijem, gospodin Lazanski je pogrešno razumeo. Kasetne bombe ubijaju i kada padaju po Srbiji i ubijaju kada padaju na bilo koju drugu zemlju. Projektili sa osiromašenim uranijumom ubijaju tamo gde su izbačeni, od udara i eksplozije, besmisleno je govoriti o udisanju na toj lokaciji, jer ste već mrtvi. Ubijaju tako i da li su u Persijskom zalivu, u Avganistanu, u Iraku, gde god da su. Kada kažem da je moje zalaganje za inicijativu Srbije da se zabrane projektili sa osiromašenim uranijumom ja iza toga stojim. Da, znam, da će mnoga vojna industrija jako patiti kada bi se to desilo, ali će mnogi ljudi ostati živi. Potpuno razumem interes vojne industrije, imam poštovanja za znalce, ali imam brigu za žive ljude. Gde god da ginu od projektila sa osiromašenim uranijumom, i tačno znam zašto četiri puta u UN ne može da se postigne saglasnost o tome da su projektili sa osiromašenim uranijumom takvi da budu svrstani u borbena sredstva koja treba zabraniti, kao što je jednom i onomad bilo bitke da se zabrane bojni otrovi posle Prvog svetskog rada. Ja to isto milim o kasetnim bombama. Znam tačno koliki je to problem u Srbiji i ja znam će Srbija teško to ikada ratifikovati i imam potpuno razumevanje za razloge. Ali, ja da prestanem da se borim da kasetne bombe padnu bilo gde, na bilo koga, ne mogu i znam tačno šta one proizvode. Tako da, nadam se da smo otklonili nesporazum kada su u pitanju moje inicijative za zabranu obe vrste oružja. Hvala.
Hvala gospođo Čomić. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima Maja Gojković.
Samo da pitam da li su svi ovlašćeni iskoristili?
Nisu, ima nekoliko njih koji imaju nešto vremena.
Dajem prednost.
Hvala lepo. Reč ima Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovane kolege, dva dana učestvujemo u ovoj debati. Čuo sam mnogo toga. Kao što sam rekao na početku, neću se na to više vraćati, mada sam dva puta to naglasio, ja i moje kolege podržavamo naravno formiranje ove komisije. Nemam nikakav problem, strah, bojazan, rezervu ili sumnju od bilo kakvih posledica da se podrži njeno formiranje i da tu stvar stavimo ad akta. Znači, isto tako nemam rezervi povodom predloga da kolega Laketić bude na njenom čelu i da predloži članove. Samo sam dva puta apelovao na to da, ja sam siguran da će on to uvažiti, ne samo zato što ja to kažem, nego zato što je logika stvari takva da bi to bilo pametno, da bez obzira što to nije anketni odbor i što nema formalnu obavezu, da se vodi računa da u sastavu te komisije učestvuju i poslanici iz redova vlasti i opozicije, i na kraju krajeva u vreme kada se bude podnosio izveštaj, preliminarni izveštaj te komisije već će biti drugi sastav parlamenta i drugačija možda raspodela vlasti i opozicije. Dakle, bojim se sa tim, kažem ne da nemam rezerve nego podržavam, kao što podržavam, verovali ili ne, veći deo diskusija koje smo čuli ovde u ova dva dana. Čak sam se malo i zamerio nekim svojim kolegama iz opozicije, jer sam mislio da nekolicina njih, ne svi, daleko od toga, da možda nisu dovoljno pažljivo i nisu dovoljno osetljivo reagovali na temu koju imamo. Kao što sam rekao, treba se kloniti politikanstva kada je reč o toj tako važnoj i osetljivoj temi, koja ne samo da ima uticaj na život građana, svaka odluka koja se donosi direktno ili indirektno utiče na život građana, čega kao da nikad nismo bili dovoljno svesni, s obzirom na to kako vodimo te debate, nego je ovde reč o dodatnoj osetljivosti, jer nas gledaju ili ljudi koji su oboleli od najtežih bolesti, pri tome ne mislim samo na maligne, ili imaju nekog u porodici ko je oboleo i zbog čega su posebno zainteresovani za ovu temu. Zato je bilo veoma važno da se toj temi priđe i bez senzacionalizma i bez politikanstva i bez, naravno, namera da se stvari zataškavaju. Mi moramo naći tu meru, kao što i komisija u svom radu mora naći tu meru, da bude i otvoreno i hrabro, ali da se ne podlegne iskušenju, niti zataškavanju i umanjivanju posledica, niti dramatizaciji, da ne bude paradoksalan zaključak da maltene svaki slučaj neke teške bolesti svako misli i povezuje sa posledicama bombardovanja. Rekao sam moj stav. Siguran sam da te pozicije postoje, kao što misli većina ljudi u ovoj sali, a verovatno i većina građana koji nas gledaju. U vezi ovih statistika, prvo, kao što ste mogli zaključiti, brojke su dosta različite, većinom su alarmantne, ali su dosta različite i nisu u potpunosti saglasne. To je, kako vidim, razlog više za formiranje komisije. Nezavisno od toga da li neko uzima sa željom da poveća ili da dramatizuje ili da umanji možda posledice NATO bombardovanja, vidimo da procentni smrtnosti, oboljevanja itd. strahovito variraju, a posebno je teško utvrditi jasno tu uzročno-posledičnu vezu. Na kraju krajeva, u svojoj porodici široj imam slučajeve obolelih od najtežih bolesti i isto tako ozbiljnu sumnju i indiciju da to ima neke veze sa posledicama bombardovanja. Baš zbog toga smo možda mogli još više, mada je bio prisutan trud kod većine poslanika, možda se više kloniti te politizacije, iako, na kraju krajeva, mi kao Skupština i kao narodni poslanici od toga nikada ne možemo potpuno pobeći. Ono što je zabrinjavajuće, kada je reč o ovim brojkama, i to moram da kažem, nije sam procenat obolelih, mada on jeste u porastu, ali se taj porast može tumačiti na različite načine i različitim uzrocima, nego je posebno zabrinjavajuće što je sve veći procenat mladih i to je nešto što je već rekao neko od kolega, ali sve veći procenat je mladih koji oboljevaju od najtežih bolesti. No, to će raditi komisija. Apelovao sam da se vodi računa da bude i politički to raznoliko i šareno i mislim da bi bilo dobro da broj članova te komisije ipak ne bude ni previše mali, kao ni previše veliki, negde sedam, osam, do desetak članova. Mislim da bi to bilo optimalno. Posebno sam apelovao da poziv da učestvuju u radu dobiju i institucije, naglašavam, i institucije i pojedinci koji su se zalagali, koji su se javno do sada oglašavali i u jednom i u drugom smeru, dakle, i oni koji su smatrali da te posledice nisu tako velike, kao i oni koji tvrde i dokazuju da su posledice ozbiljne i teške. Uzgred budi rečeno, neki od članaka ili neki od autora koji su ovde pominjani, koji su dokazivali teške posledice bombardovanja sa osiromašenim uranijumom, ali i inače, su objavljeni upravo na stranicama i na portalu Nove srpske političke misli. Ono što ipak moram da kažem na kraju, isto kao upozorenje i sa željom da se varam ili da me u tom pogledu budućnost demantuje, to je da ostaje dilema oko pravih posledica ove naše današnje i jučerašnje diskusije. Komisija će biti formirana, to je u redu. Zašto sada, zašto ne pre? Bolje ikad nego ikad. Tu se takođe slažem. Činjenica je da je i ova vladajuća većina imala pet ili šest godina da to učini i legitimno je pitanje, nemojte da se niko ljuti, legitimno je pitanje zašto se baš sada sa tim ide. Činjenica je verovatno da je i ovaj izveštaj italijanski podstakao na neki način i ohrabrio takvu inicijativu i to je nešto što je dobro došlo. Ipak, moram da kažem, bez obzira što se tvrdi da se ne prejudicira ishod i ja takođe ne znam šta će biti konačan ishod rada te komisije, ipak većina diskusija koje smo čuli ova dva dana mislim da bi morala da ima političke posledice već sada, ne čekajući ishod. Većina diskutanata iz reda vladajuće koalicije je bila takva, odnosno stavovi su bili takvi da bi oni zahtevali izvesno pomeranje, makar minimalno pomeranje, da kažem, u desno, onako fizički i geografski, pa možda i politički, jer teško je, zaista to mislim, drage kolege, misliti i reći sve to što ste vi ili što je velika većina vas rekla ovde u parlamentu, sa čim se ja, naglašavam, dobrim delom slažem ova dva dana, a ostaće na političkim pozicijama koje zastupate ili koje zastupa ova vladajuća većina. Ovde je spočitavano, malo u aluzijama, a nekada i direktno, nekim poslanicima opozicije kako maltene podržavaju bombardovanje, kako okrivljuju Srbiju ili vlast Srbije za bombardovanje, za genocid i slično, a istovremeno najveći NATO lobisti u ovoj sali sede u redovima vladajuće većine, i te kako ima onih koji se zalažu za ulazak Srbije u NATO ili barem za najšire moguće i najdublje NATO integracije. Na stranu što bi, pošteno govoreći, i orijentacija prema članstvu u EU bila određena makar pod znak pitanja, s obzirom na to da je manje-više reč o istim zemljama koje su nas bombardovale i koje su članice NATO-a, koje su istovremeno i članice EU. Neće biti da nas je neko bombardovao kao članica NATO-a, ali nas nije bombardovao kao članica EU. Od Nemačke, preko Francuske, Velike Britanije i drugih članica i NATO-a i EU. U tom smislu, hoću da kažem, mi ćemo rezultate čuti, ali već sada bi trebalo da se suočimo sa jednom političkom posledicom ove diskusije. Politička posledica ove diskusije jeste da teško da politika ove Vlade i ove vladajuće većine posle ova dva dana može ostati ista, jer mislim da to ne bi bilo dosledno i pobuđivalo bi sumnje da se to možda radilo radi direktne ili indirektne namere da se možda skrene pažnja sa nekih drugih tema, da se možda zataška činjenica da se juče u Sofiji dva puta ili najmanje dva puta rukovao predsednik Srbije sa predsednikom tzv. republike Kosovo itd. Nadam se da je suviše ozbiljna stvar da bi se neko sa tim igrao i da bi to radio samo radi nekog propagandnog efekta. Zato vam kažem, rado ću se pokajati i samokritikovati kroz, ne znam, godinu ili dve dana. Ne bih voleo da formiranje ove komisije prekrije prašina, snegovi, ruzmarin i šaš i da se ispostavi da je rađena sa jednokratnim efektom, radi nekog spoljnopolitičkog ili unutrašnje političkog cilja. Hvala.
Hvala, kolega Vukadinoviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković. Izvolite.
Hvala lepo. Očekivao sam da rasprava po ovoj temi bude kraća. Koliko sam shvatio, svi podržavaju da se formira komisija. Naravno da postoje razlozi, ja sam u prvom obraćanju rekao, tu nema nikakve sumnje, ali posle ove rasprave sam počeo da se plašim da li tu postoji jedna ozbiljna namera da se nešto uradi, da li se polazi sa dobrim namerama ili je to ono što neki ovde i sa jedne i sa druge strane predstavljaju kao propagandu. Dakle, bombardovanje Srbije nema nikakvo opravdanje, nikakvo, ni zakonsko, ni političko, ni moralno, ni bilo kakvo, bez obzira kakva je bila tada vlast. Vlast je bila nenormalna, ali to ne opravdava bombardovanje. Bila je nenormalna u svakom smislu te reči, ali to i dalje ne opravdava bombardovanje. Nikad neće biti bilo kakvo opravdanje za to što se desilo u Srbiji tih 70 i nešto dana 1999. godine, nikakvo opravdanje. Da li je bilo komisija koje su se bavile uticajem osiromašenog uranijuma? Da, bilo ih je. Da li su njihovi nalazi jedinstveni, da li su svi došli do istog zaključka? Ne, nisu. Da li to što je to neko uradio 2001. godine znači da ne treba da se to radi 2018. godine? Naravno da ne. Naravno da se nešto promenilo sa tim nalazima. Nije isti efekat bilo čega pre 17 godina i danas. Prema tome, nema nikakve dileme da li treba da se formira komisija, ponavljam poslednji put, niti postoji bilo kakvo opravdanje za bombardovanje Srbije i Crne Gore 1999. godine, uz saglasnost sa onima koji su definisali tadašnju vlast, kako sam već rekao, da ne trošim te ružne reči ponovo. Dakle, ja ću glasati za formiranje komisije. Nadam se da će glasanje biti sada i da nećemo morati da se skupljamo sat, dva ili pet sati da bismo glasali. Očekujem da sastav komisije bude takav da ne izazove bilo kakvu sumnju u nameru te komisije. Glasaću za komisiju, bez obzira što sad ne znam ko će biti u njenom sastavu, ali ću izraziti odmah sumnju da tu nisu čista posla ako, recimo, ne budem ja u toj komisiji. Koliko znam, to je nešto što se radi, a ne nešto zbog čega će neko da se cereka i to se, naravno, radi za platu koju inače primamo kao poslanici. Znači, nema nikakvog novog materijalnog efekta. Ali, ako ta komisija bude napravljena da u njoj budu stručnjaci među poslanicima, onda ja odmah kažem da će to biti bačeno vreme, a najverovatnije i neki novac pored tog vremena. Srbiji je potrebno da o stvarima koje su diskutabilne, o kojima postoji dilema, upravo da ovaj dom, da ovo mesto, jedino političko mesto u bilo kojoj državi, pa i u Srbiji, gde se neposredno sreću vlast i opozicija, gde ovde jesu, bar po zakonu i Ustavu, predstavnici naroda, da se te razlike ne prevaziđu nekim trulim kompromisom, nego da se kroz sučeljavanje činjenica i argumenata dođe do nečega što će biti odluka, zaključak, rešenje, deklaracija, ali koja će kad izađe odavde ubediti najveći broj građana Srbije, bez obzira za koga su glasali na prošlim izborima, u to da to što smo mi usvojili jeste istina. Naravno da treba da budu eksperti u celom tom procesu rada ove komisije, ali ne eksperti među poslanicima. Ko je ovde ekspert za osiromašeni uranijum? Ko? Naravno, niko. Političari, poslanici, pa i ministri su laici, oni su tu kao politički činioci a ne kao eksperti iz nekih oblasti i to je jasno. Niko ovde nije izabran zato što je ekspert, niti je bilo ko ministar zato što je ekspert za neku oblast, nego zato što je to mesto političkog odlučivanja i tu treba da budu političari. A onaj stručni deo svake ekspertize i rada bilo koje komisije treba da rade eksperti. I to sam rekao, i u odabiru eksperata za taj stručni deo komisije, treba birati obavezno i one koji su imali jedan zaključak i one koji su imali suprotan zaključak, pa da vidimo kroz jedno novo, zajedničko pretraživanje činjenica, da li može struka da dođe do zaključka. Opet, nije pitanje da li je bombardovanje bilo opravdano. Nije. Nije pitanje da li je osiromašeni uranijum zdrav ili nije, naravno da nije zdrav. Sigurno je da postoje posledice, samo je pitanje kako da te posledice budu što manje. Ja se nadam da je struka već uradila svoj deo posla. Ali, naravno da postoji i važnost političke ocene, šta upotreba jednog takvog sredstva, pre svega mislim na osiromašeni uranijum ali, naravno, i na posledice koje su ove klasične bombe nanele tako što su pogađale cisterne sa kancerogenim ili otrovnim ili na neki treći način opasnim materijalom. Kao što nemamo, nažalost, popis ljudi koji su stradali za vreme bombardovanja, kao što nemamo, nažalost, ni popis ljudi koji su poginuli iz ove zemlje u ratovima 90-ih koje Srbija navodno nije vodila ali se ginulo, tako ne treba da dozvolimo da i posle ove komisije i ove rasprave dođemo do toga da nam zaključak bude – ni tamo, ni vamo. Ponavljam, ne ocenjujemo političku vrednost onoga što se desilo 1999. godine, nego ono što se tiče posledica za zdravljeljudi koji ovde žive, i onih koji danas žive i budućih generacija. Mislim da treba da budemo srećni, znači, ja ne ulazim u nalaz komisije, ali ako ta komisija, taj stručni deo komisije dođe do nalaza da osiromašeni uranijum ne proizvodi veću opasnost za zdravlje, treba da budemo srećni, a ne da budemo nesrećni ako bude takav zaključak. I treba da budemo nesrećni ako komisija dođe do zaključka da zbog toga ne samo da umiru ljudi, nego će umirati u narednim generacijama. I to je jedan ljudski odnos koji naravno da ima i svoju političku konotaciju, ali mi smo pre svega ljudi koji treba da imamo taj odnos prema onome što se dešava. Ima toliko tema u Srbiji oko koje možemo da se svađamo, oko koje možemo da vređamo jedni druge, ako to bilo šta rešava, da se častimo uvredama, da se ubijamo od samopatriotizma, toliko drugih tema, ali, hajde da se o onom što se tiče zdravlja ovog naroda i budućnosti građana Srbije, da se tu ne igramo sa tim stvarima. Celo pre podne slušam busanje u prsa raznih patriota. Ima ljudi koji mogu da prate sednicu i preko monitora i ima ljudi koji su dovoljno vaspitani da ne dobacuju, a to su oni ljudi koji ne treba da dokazuju svoj patriotizam. I u ime tih ljudi, ja vam kažem – hajde da završimo ovu raspravu, da izaberemo komisiju koja će biti takva da njen sastav garantuje da će ono što ona zaključi biti uverljivo za najveći broj građana Srbije i da pređemo na druge teme koje su takođe važne. Hvala vam.
Hvala gospodine Živkoviću. Reč ima narodna poslanica Tatjana Macura. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Na završetku, odnosno na konačnim zaključcima, ja bih samo iznela jednu stvar, da mi je bilo jako teško da slušam u ova dva dana rasprave sva vaša lična iskustva i posledice bombardovanja. Svako je to izneo na sebi svojstven način. Neko je učestvovao direktno u borbama na teritoriji Kosova i Metohije, neko je bio lekar u to vreme, ja sam bila dete, ali, svi smo mi u to vreme na sebi svojstven način posledice bombardovanja doživeli i danas ih živimo. I u tom smislu jeste važno da se formira komisija, između ostalog i da ispita kakav je uticaj samo bombardovanje, sveobuhvatno bombardovanje, ne samo bombardovanje osiromašenim uranijumom, ostavilo na sve nas? Ono što mene brine iz ovih izlaganja je da, nažalost, nisam uspela da otkrijem šta je krajnji cilj formiranja ove komisije? Da li je to što smo bombardovani osiromašenim uranijumom, odnosno to kakve će posledice da ostavi na zdravlje ljudi i na zaštitu životne sredine, ili je u stvari u pitanju neko skretanje teme sa nekih drugih, ne mogu da kažem važnijih tema jer je ova tema izuzetno važna, ali čini mi se da je, posle, evo skoro 20 godina, ovo, nažalost, poslužilo samo za skretanje teme. Nisam doživela, odnosno nisam shvatila preko potrebnu ozbiljnost u samoj raspravi niti od predstavnika vladajuće većina, nažalost, ni od nekih predstavnika opozicije iz prostog razloga što se nazire to politikanstvo, kako je spočitavano i propaganda koja u svemu ovome provejava. Žao mi je što smo zanemarili istraživanja do kojih je došao i koja su objavljena od strane Instituta „Batut“. Žao mi je što zanemarujemo mišljenja i što unižavamo mišljenja kolega poslanika, koji očigledno imaju neka veća saznanja nego neki drugi narodni poslanici u Narodnoj skupštini. Poslanička grupa Slobodni poslanici će se svakako zalagati za formiranje ove komisije iz prostog razloga što shvatamo potrebu i neophodnost da se građanima ulije poverenje u rad Narodne skupštine. Ono što me brine je izreka koja kaže „Ako želite da se nešto ne reši, slobodno formirajte komisiju i onda sigurno to nećete rešiti“. Brine da do takvog zaključka na kraju ne dođemo. Uzmimo vremena koliko god nam je potrebno. Angažujmo najbolje ljude među nama da formiraju tu komisiju. Nemojmo se ograničiti na samo pet narodnih poslanika. Pitajmo struku, pitajmo naučnike kojih imamo, hvala Bogu, u izobilju. Zamolimo ih da nam pomognu kako bi se ova tema jednom zauvek razjasnila. Hvala.
Hvala, koleginice. Reč ima narodni poslanik Milovan Drecun. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, kolege narodni poslanici, čuli smo jednu ozbiljnu utemeljenu raspravu, mnogo činjenica na temu posledica zločinačkog bombardovanja NATO pakta, uprkos nekim varničenjima i iskakanjima, nekim nesuvislim ocenama, ja izražavam zadovoljstvo što smo, kao Narodna skupština uspeli da prevaziđemo stranačke podele i da se saglasimo oko neophodnosti formiranja ove komisije i to je dobra osnova za početak rada komisije. Pred njom će biti veoma težak posao. Treba dokazati nešto što će mnogi osporavati, nešto što sa protokom vremena gubi snagu dokaza, zato treba da angažujemo sve naše naučne potencijale, institute koji su se bavili time, bilo je mnogo ljudi koji su u vreme bombardovanja merili nivo radijacije na mestima gde su padale NATO bombe, ugrožavajući sopstveno zdravlje. Sva ta saznanja, sva ta iskustva, sve te analize, mnoge naučne radove komisija treba da uzme u obzir, da angažuje i strane stručnjake po mogućstvu, da one koji su radili izveštaje poput Bakari i Kantea, a izveštaji sakriveni, onda na svetskom nivou angažuje da budu svedoci, verodostojni, sa referencama. Srpska napredna stranka pruža punu podršku radu komisije. Još jednom ponavljam da smatramo da će kolega Laketić uspeti da punom posvećenošću, predanošću, objektivnošću i spremnošću na dogovor i kompromis sa ostalim kolegama, bez obzira iz kojih stranaka dolaze, ispuniti očekivanja Narodne skupštine. Još jednom, izražavam zadovoljstvo što smo danas kao Narodna skupština pokazali spremnost da preuzmemo odgovornost, svi zajedno, kada su u pitanju vitalni nacionalni interesi, a utvrđivanje posledica zagađenosti životne sredine i uticaja na zdravlje ljudi zbog NATO bombardovanja, svakako jeste nacionalni interes. Hvala vam.
Hvala, kolega Drecun. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, samo nekoliko rečenica. Najpre želim da kažem da mi je žao što raspravu o ovako važnoj temi i značajnom pitanju nismo uspeli da prevedemo u potpunosti i u celosti sa teme politikanstva na teren argumentovane demokratske rasprave i demokratskog sučeljavanja mišljenja. Žao mi je, jer ovo pitanje je život. Žao mi je zbog cilja koji želimo da postignemo, a o tome smo mnogo puta i tokom današnje rasprave i tokom jučerašnje rasprave govorili, a to je istina. Istina je interes svih nas i tu istinu, pre svega, dugujemo građanima Srbije i na ovakav odnos pokazujemo odgovoran i ozbiljan, pre svega, odnos nas kao predstavnika građana prema ovom veoma značajnom i važnom pitanju. Govor mržnje i politička ostrašćenost bar kada govorimo o ovakvim temama svakako nisu poželjni i nisu dobri. Kada govorimo o temama koje su od životnog značaja i važnosti, mislim da je potreban jedan drugačiji pristup, jedan odgovoran, ozbiljan, hrabar i realan pristup, pre svega sa pogledom u budućnost. Potrebno je poštovanje i mislim da uvek možemo da krenemo od nečega što je valjda zajednički cilj, zajednički imenitelj, zajednički interes svih nas, a to je Srbija, jer mnogo je političkih stranaka na političkoj sceni Srbije, ali je jedna Srbija. Maločas je gospodin Živković rekao i tu se slažem, svako od nas je i danas i tokom jučerašnjeg dana moga da iznosi političke stavove o periodu koji je iza nas, ali ne vidim da bi to dalo odgovor na pitanje koje pokrećemo i ne vidim da bi to dalo odgovor na ono što želimo da postignemo, a to je istina, jer smatram, ponavljam da je ta istina interes svih nas. Na različite načine sagledavamo reč „pristojnost“, kada je reč o dijalogu, komunikaciji i parlamentu u ovim važnim i značajnim pitanjima. Za nas pristojnost znači, pre svega, da iz javnog diskusa izbacimo sve ono negativno kako bi imali normalnu komunikaciju, pristojan dijalog, pristojan i uređen parlament, ali za nas pristojnost znači i pošteno i odgovorno obavljati svoj posao i biti spreman da snosite odgovornost za eventualne konsekvence za greške ukoliko te greške postoje i želim da kažem da je ova vladajuća većina delima, a ne rečima pokazala da joj je stalo do principa pristojnosti, ujedno poštujući i uvažavajući princip odgovornosti, da je to veliki pomak na političkoj sceni Srbije u kojoj godinama unazad apsolutno niko ni za šta nije bio kriv. Želim da zahvalim predsednici parlamenta na pokretanju inicijative. Još jednom, dakle, poslanički klub SPS će podržati predlog odluke. Gospodine Laketiću, imate dobar polazni osnov. Očekujemo medicinski i human aspekt vašeg rada, kako ste i sami rekli u vašem uvodnom izlaganju. Rezultati će implicirati, u to smo potpuno ubeđeni, u pravdu i istinu. Zahvaljujem.
Hvala kolega Milićeviću. Reč ima narodni poslanik Đorđe Komlenski. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Dame i gospodo, drugarice i drugovi, bezrezervna podrška od strane poslaničkog kluba Pokreta socijalista, Narodne seljačke i Ujedinjene seljačke stranke, komisiji koju bih ja najpre nazvao komisijom za istinu. Većina nas se složila ovde da se ova komisija formira da bi se utvrdila istina, a kada se traži istina, onda zasigurno rezultat rada te komisije ne može biti propaganda, već samo tačne i istinite činjenice, koje su dužne da prezentuju ovom domu. Zato što gotovo svi imamo nekakav već zauzet stav i mišljenje kakav zaključak i izveštaj ove komisije treba da bude i razlog više da komisija mora da ima i snage i integriteta da odoli svim pritiscima i da u činjenicama koje utvrdi u svom radu, da nam tačan i istinit izveštaj i u ovom domu i građanima Republike Srbije. Mi nemamo čega da se plašimo, niti čega da se stidimo. Srbi nikada u svojoj istoriji nisu bili agresori, pa ni 1999. godine. U dosadašnjoj raspravi, moje uvažene kolege, barem većina njih, su bile jako korektne i suzdržane, verovatno plašeći se sopstvenog gneva i besa zbog svega što smo nezasluženo pretrpeli, pokušavajući da jedan najmonstruozniji zločin u novijoj istoriji nazovu pristojnim imenom. Ali, stvari se moraju nazvati pravim imenom, zarad istine. To nisu bili neprijatelji, to su bili kriminalci, to su bili zločinci, to su bile ubice, monstrumi. Ko hoće da vas ubije u ratu je neprijatelj. Ko hoće da vam ubije decu je zlikovac. Istine mogu da se samo boje ubice, krvnici, zločinci bez savesti, kojima nije bilo dovoljno to što su nas ubijali, to što su nam uništavali mukom i krvavim znojem napravljene fabrike i mostove, već su svesno i namerno činili mnogo gore od zločina protiv čovečnosti, u suštini, oni su počinili genocid nad srpskim narodom i svim građanima Srbije. Podsetiću vas da je Okružni sud u Beogradu 2000. godine, 21. septembra, 14 čelnika zapadnih zemalja osudio na po 20 godina zatvora. Tu presudu je pod pritiskom nenormalne vlasti, ukinuo Vrhovni sud 19. juna 2001. godine i nakon toga tom se predmetu gubi trag. Uvažavajući mog cenjenog kolegu, Gorana Petronijevića, tada sudiju koji je postupao u tom predmetu, sada advokata, skrećem pažnju komisiji da je jako važno ukoliko tadašnja vlast nije uništila kompletan predmet, treba da dođe do ovog predmeta jer sadrži jako važna dokumenta vezana za bombardovanje, jer su te podatke skupljali gotovo 27. okružnih sudova Republike Srbije. Nije uvažene kolege ni meni ni vama lakše zato što ovaj američki marinac na zastavi piše da nema zastave dovoljno velike da prikrije sramotu zbog ubijanja nevinih ljudi, ali nama bar ostaje nada da obični i normalni građani 19 država, udruženih u zločinačku uništavajuću masu koja je gazila po Srbiji, ne dele želje svoji vlastodržaca. Istine radi, podsetiću vas još jednom, na Srbiju su tada krenule Belgija, Holandija, Danska, Island, Češka, Francuska, Nemačka, Mađarska, Italija, Španija, Grčka, Turska, Kanada, Velika Britanija, Norveška, Poljska, Portugal, Luksemburg i nadasve SAD. Možda su u pravu neke kolege koje kažu da je lakše sarađivati sa neprijateljem, nego sa onim koga si smatrao prijateljem. Od neprijatelja bar ne možeš da doživiš razočaranje. On te ne može iznenaditi kao Amerikanci, naši čuveni saveznici iz Drugog svetskog rata, koji su na Uskrs 1944. godine Beograd sravnili za zemljom, kada su 1995. godine isti ti saveznici bombardovali srpske položaje u Bosni, kad su udruženi i zajedno sa onima koji su 6. aprila 1941. godine bombardovali Beograd krenuli 24. marta 1999. godine ponovo na Srbiju. Sedamdeset i osam dana oni su orgijali na našem nebu, a kada su shvatili da ne mogu da nas pokore zgazili su čizmom na srce Srbije da nam uzmu dušu i da je predaju u ruke šiptarskim teroristima. Dalje čizmom nisu mogli, a ni tu ne bi ušli da nije bilo UČK, ali su i nama i našim sugrađanima albanske nacionalne manjine ostavili otrove i osiromašeni uranijum da prate kako se trujemo, bolujemo i nestajemo ubijajući nas i našu decu. Nije ovde samo osiromašeni uranijum i nisu samo bombe. Na Zrenjanin i okruženje nije pala ni jedna bomba za vreme tih 78 dana, ali su zrenjaninske novine, lokalne, 2001. i 2002. godine bile prepune umrlica naprasno i prebrzo preminulih od kancerogenih oboljenja. Da li je to slučajnost? Ja ne verujem, komisija neka ispita. Ceo njihov svet je sazdan od laži, od besomučnih laži na kojima bi i Gebels zavideo. Sve naše navodne krivice, a njihovi razlozi za bombardovanje su laž i Račak, i Markale, i Vase Miskina i zašto bi mi onda verovali u njihove podatke gde su gađali i ostavili osiromašeni uranijum. U pravu je gospodin Delić. Neće biti lako tvrditi gde su nam sve opoganili zemlju i vodu, a šta tek treba da kažemo o ludacima koji govore da srpska deca dobijaju kancer i umiru zbog kineskih igračaka. Ovo je, uvažene kolege i građani Srbije, ili za ludnicu ili za sudnicu. Ja ne mogu da ostanem miran i hladnokrvan koliko god se trudio, kada dok čitam izjavu ambasadora Amerike da našu decu i nas ubija pušenje i loša genetika, dobijem na mobilni telefon poruku očajnih roditelja koji pokušavaju da sakupe pravo malo bogatstvo za nadu da će njihovo dete moći da preživi. Ti koji su nas bombardovali, ti koji su nam ostavili osiromašeni uranijum, ti koji su nas trovali, uništavanje hemijskih fabrika sada zarađuje enormne svote novca, dajući nadu da naša deca mogu da budu izlečena. To se ne prašta. Deca se ne praštaju. Uvaženi gospodine ambasadoru, Srbi svoju genetiku znaju, to je najbolja genetika na svetu. To je genetika onih koji nikada nisu tukli i kinjili slabije. To je genetika onih koji su uvek ustajali protiv najjačih i opstajali. Ovaj narod je ovde od davnina, nije se ovde doselio s konca i konopca. Nisu se ovde doselili kriminalci, avanturisti, ubice, pa da se pitamo kakva je naša genetika. Ovde su uvek preživljavali najbolji i najčestitiji. Mi ćemo izabrati komisiju. Komisija će utvrditi činjenice i istinu, a mi ćemo stajati iza te istine i za nju se uvek boriti. Borićemo se za našu decu, a oni koji čak ni iz lažne pristojnosti ne umeju da se izvinu zbog zločina koji su počinili, pod hitno treba da budu proglašeni personama non grata u Republici Srbiji. Hvala.
Hvala, kolega Komlenski. Reč ima Maja Gojković. Izvolite, gospođo Gojković.
Hvala vam. Zaista se pokazalo da je ovaj predlog za osnivanje parlamentarne komisije, koja će se baviti istragom i posledicama bombardovanja 1999. godine po živote i zdravlje građana Srbije, kao i po zaštitu životne sredine, došao u pravo vreme i da je to jedna zaista važna tema za građane Srbije. To je pokazala i rasprava koja je bila veoma dobra, sadržinska, suštinska i koja je trajala, kao što vidimo, skoro puna dva dana, a u kojoj su učestvovali skoro sve poslanički klubovi. Bez obzira šta smo sve danas mogli da čujemo, bez obzira na mnogobrojne replike koje je izazvala jedna od ne baš dobronamernih diskusija, želim da one poslanike koji imaju dobru nameru da učestvuju i da glasaju predlog za formiranje predmetne komisije uverim da ova komisija ima isključivo dobre namere. Znači, ova komisija, moram da ponovim, nije nikakva sudnica. Ova komisija mora da se bavi isključivo ciljevima koji su zacrtani u predlogu. Bez obzira na emocije koje svi imamo kada se setimo 1999. godine, bez obzira na suočavanje sa političkim posledicama koje su usledile nakon tog bombardovanja, ne želim da predlažem ovu odluku da bi članovi komisije ili kasnije parlament, kada budemo raspravljali o izveštaju koji ćemo dobiti, krene u potpuno suprotnom pravcu i počnemo da tražimo krivca za nastalo bombardovanje, jer svi smo se ovde složili da je sam zločin bio čin bombardovanja, bez obzira kakve motive je imao. Kažem, cilj je isključivo potraga za istinom u korist svih građana ove države, bez obzira koju političku opciju oni podržavaju na izborima. Na pitanje, koje se više puta ponavljalo, zašto sada, neću nikog da okrivljujem u ovoj državi zašto nije hteo ili zašto ove godine, one godine. Dobro je što je došlo do toga u ovom momentu. Zaista niko nije imao nameru, ja prva nisam imala nameru, da ovom temu potisnem bilo koju drugu temu i kao što vidimo u medijima i po reakcijama građana ove države da im ovo važnija tema od bilo koje druge i da niko ovde nije imao nameru da raspravom, koja traje već dva dana, sakrije nešto drugo, jer nije bilo zaista u političkom životu naše države što bi moralo da se prikriva. Jedini razlog zašto sada, koji nas je ohrabrio da predložimo u parlamentu, je bila činjenica da nije isto kada predložite formiranje komisije… Molim kolege samo malo tiše, jer ne mogu da se toliko skoncentrišem na svoje izlaganje. Nije isto kada formirate komisiju i bazirate njen rad na podacima koje imate samo i koje crpite iz svoje države. To izaziva mnoge polemike i to izaziva mnoga osporavanja van granica ove države. Moj motiv i dr Darka Laketića je bio upravo da počnemo sa radom ove komisije kada smo dobili izveštaj koji je italijanski parlament radio punih 12 godina, a kojim dokazuje da su italijanski vojnici, znači, pripadnici vojske države članice NATO pakta stradali zbog boravka na teritorijama koje su bile bombardovane osiromašenim uranijumom i obolevali od težih posledica, a neki od njih su nažalost umrli. U današnjoj diskusiji, pošto je ova tema postala tema broj jedan i u medijima, i među građanima, i među nama, smo došli do podataka da oboljevaju i umiru i belgijski vojnici. To je žalosna, ali bolja pozicija da počne da radi ova komisija, nego da smo koristili samo domaće izvore i da nas neko u napred optuži da smo pristrasni. Predlog komisije koji ćemo dobiti ja i dalje insistiram da to bude jedno manje telo, a ne anketni odbor. Anketne odbore koje smo imali kroz istoriju parlamenta nisu uradili baš ništa, baš zbog te glomaznosti. Što se tiče stručnosti, naš Poslovnik je vrlo jasan. Kada se formira komisija, komisija kada utvrdi metodologiju rada predloži predsedniku parlamenta da pozove u rad komisije relevantne naučnike, naučne i stručne institucije i ustanove u državi, što ću ja naravno uraditi koga god da predloži komisija da pozovemo i tako ćemo dobiti i taj stručni aspekat. Ne treba poslanike ograničavati po stručnosti da li mogu nešto da ispituju, da saslušaju poslanike. Mi predstavljamo upravo građane Srbije koji nisu stručni u oblasti fizike, ali teže ka istinom. Ubeđena sam da će tako i biti. Čula sam pojedine kolege da žele da učestvuju u komisiji. Gordana Čomić je to više puta ponovila i javno je pozivam i da učestvuje u radu te komisije, jer u razgovoru sa pojedinim članovima upravo njenog poslaničkog kluba oni su oklevali lično i drago mi je da ona ima tu želju. Kažem, italijanski Parlament je radio 12 godina i ne treba da očekujemo da ćemo dobiti bilo kakav izveštaj ili neke relevantne informacije odmah sutra, zato smo i napisali da nas redovno obaveštavaju šestomesečno o svom radu, a 2020. godine bi naš parlament, saziv, mogao da završi upravo rad i ovaj saziv raspravom o prvom preliminarnom izveštaju, ali ne konačnom izveštaju. Pozivam poslanike sve da glasaju za ovaj predlog komisije kako bi omogućili da imamo uskoro i sastav komisije pred nama i da počnemo da radimo. Bilo bi mi veliko zadovoljstvo da ne glasaju poslanici pojedinačno, nego da glasaju poslanički klubovi, politički, sve političke opcije, jer to ima jednu određenu težinu, a poštujem odluku pojedinih poslanika da podrže ovaj predlog. Ali, ipak, glasanje poslaničkih klubova ima jednu ozbiljniju podršku i ozbiljnu političku poruku da iskreno stoje iza formiranja komisije, a ne da imamo prazne klupe i da se neko krije i kaže glasao je jedan, dva ili tri naša poslanika. Nije to isto kao što je glasanje poslaničkih klubova, a pribojavam se zbog praznih klupa da upravo neće biti tako. Molim vas da glasate za ovaj predlog odluke i da time prosto omogućite parlamentu Republike Srbije da se bavi jednim važnim pitanjem, upravo ne da bi analizirali našu prošlost, nego da bi mogli da krenemo dalje i da se posvetimo našoj budućnosti, a niko ovde formiranjem komisije ne želi da prejudicira kako će izgledati rezultati, jer da rezultati tog rada kažu i jedno i drugo, niko ovde neće biti srećan. Hvala vam.
Hvala gospođo Gojković. Zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Pošto smo obavili jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o predlogu odluke. Sada određujem pauzu od dva minuta. Hvala. [[Posle pauze]] Molim vas da, pre nego što pređemo na odlučivanje, prethodno utvrdimo kvorum. Molim da poslanici ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Utvrđujem kvorum, prisutna su 152 narodna poslanika. Imamo uslova da nastavimo rad. Pre nego što pređemo na glasanje, obaveštavam vas da sam proceduralno, kao predsednik Skupštine, na osnovu člana 168. stav 3. Poslovnika, predložila da se po hitnom postupku uvrsti u dnevni red ove sednice – Predlog odluke o izmenama odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koje sam podnela na inicijativu poslaničke grupe Srpske narodne stranke. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje: za – 143, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Takođe, na osnovu člana 168. stav 3. predložila sam da se po hitnom postupku uvrsti u dnevni red ove sednice i tačka – Predlog oluke o izmeni odluke za utvrđivanje sastava parlamentarnog odbora za stabilizaciju i pridruživanje, takođe na predlog Srpske napredne stranke. I tu je izmena poslanice koja više nije član našeg parlamenta. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje: za – 151, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Proceduralno, moram da otvorim raspravu po ove dve tačke dnevnog reda. Molim poslaničke grupe da se prijave, ako žele da govore povodom predloga tačaka. Otvaram pretres. Mogu da zaključim da nema prijavljenih. Zaključujem jedinstveni pretres o predlogu odluke. Pošto smo obavili jedinstveni pretres Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu odluke. Takođe, moram da otvorim po Poslovniku pretres po članu 192. stav 3. Poslovnika, jedinstven pretres o predlogu druge odluke. Da li neko želi reč po ovoj tački? Takođe zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu odluke. Pošto smo završili jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka od 14. do 20. dnevnog reda i predlozima odluka iz tačaka od 21. do 24. dnevnog reda, podsećam vas na odredbu člana 87. stav 5. Poslovnika, koje predsednik Narodne skupštine može da odredi dan za glasanje o predlogu pojedinog zakona ili odluke i to da bude odmah po završetku pretresa tog predloga zakona ili odluke. U skladu sa ovom odredbom, određujem 18. maj 2018. godine, sa početkom u 15 časova i 15 minuta, kao dan za glasanje o predlozima zakona iz tačaka od 14. do 20. dnevnog reda i odluke iz tačaka od 21. do 24. dnevnog reda. Prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Protokola o izmeni člana 50a Konvencije o međunarodnom civilnom vazduhoplovstvu i Protokola o izmeni člana 56. Konvencije o međunarodnom civilnom vazduhoplovstvu, u celini. Zaključujem glasanje: za – 137, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova svih narodnih poslanika, usvojila Predlog zakona. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Međunarodne konvencije o nadzoru i upravljanju brodskim balastnim vodama i talozima iz 2004. godine. Zaključujem glasanje: za – 138, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova svih narodnih poslanika, usvojila Predlog zakona. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Moldavije o međunarodnom drumskom saobraćaju, u celini. Zaključujem glasanje: za – 140, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova svih narodnih poslanika, usvojila Predlog zakona. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Bosne i Hercegovine o međunarodnom drumskom prevozu putnika i tereta. Zaključujem glasanje: za – 140, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova svih narodnih poslanika, usvojila Predlog zakona. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Kraljevine Maroko. Zaključujem glasanje: za – 142, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova svih narodnih poslanika, usvojila Predlog zakona. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o saradnji između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Turske u oblasti urbanizma, u celini. Zaključujem glasanje: za – 140, protiv – niko, uzdržanih – jedan. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova svih narodnih poslanika, usvojila Predlog zakona. Stavljam na glasanje Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Tunis. Zaključujem glasanje: za – 141, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova svih narodnih poslanika, usvojila Predlog zakona. Stavljam na glasanje Predlog odluke o obrazovanju Komisije za istragu posledica NATO bombardovanja 1999. godine po zdravlje građana Srbije, kao i uticaj na životnu sredinu, sa posebnim osvrtom na posledice koje je ostavila upotreba projektila sa osiromašenim uranijumom, u celini. Zaključujem glasanje: za – 156, protiv – niko, uzdržanih – nema, jedan poslanik nije glasao. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova, usvojila Predlog odluke. Stavljam na glasanje Predlog odluke o davanju saglasnosti na Finansijski plan Agencije za energetiku Republike Srbije za 2018. godinu, u celini. Zaključujem glasanje: za – 137, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova, usvojila Predlog odluke. Stavljam na glasanje Predlog odluke o izmenama Odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, u celini. Zaključujem glasanje: za – 136, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova svih narodnih poslanika, usvojila Predlog odluke. Stavljam na glasanje Predlog odluke o izmeni Odluke o utvrđivanju sastava Parlamentarnog odbora za stabilizaciju i pridruživanje, u celini. Zaključujem glasanje: za – 136, protiv – niko, uzdržanih – nema. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova svih narodnih poslanika, usvojila Predlog odluke. Zahvaljujem svim poslanicima koji su učestvovali na glasanju. Nastavak sednice u ponedeljak, u 10.00 časova raspravom o amandmanima na predložene zakone.