Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Trinaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika¸ konstatujem da sednici prisustvuju 83 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite svoje kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika i da imamo uslova za dalji rad. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 267. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Hadži Milorad Stošić.
Uvažena predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, imam poslaničko pitanje za ministra u Vladi Republike Srbije gospodina Milana Krkobabića, kao i za predsednicu Vlade gospođu Anu Brnabić. Moje poslaničko pitanje biće u vezi obnove i oživljavanja sela Srbije kao bitnog elementa u celom tom preporodu Republike Srbije. Gospodine ministre Krkobabiću, vi ste jedan od retkih ljudi se suštinski zalaže za obnovu i oživljavanje sela Srbije i to ljudi znaju. Vaše inicijative, akcije i projekti koje ste realizovali u prethodnom periodu ukazuju na vašu opredeljenost za bolji život na selu. Radi podsećanja, kao direktor „Pošte Srbije“ pokrenuli ste i realizovali projekat „52. nedelje u godini, 52. poštanska šaltera u selima Srbije“ i na taj način omogućili stanovnicima sela da dobiju adekvatnu poštansku uslugu. Kao ministar u Vladi Republike Srbije pokrenuli ste i realizovali projekat „Država Srbija u selima Srbije“. Ovim projektom ste u saradnji sa lokalnim samoupravama doveli u više desetina sela lekara, poštanskog službenika i državnog službenika. Na taj način ste omogućili završavanje nekih bitnih poslova u mestu življenja tih naših stanovnika sela. Projekat „500 zadruga, 500 sela“ pokrenut pre dve godine kako bi sela Srbije oživela vraćanjem mladih na selo kroz različite podsticaje i subvencije za obavljanje poljoprivrede, da ima mladih koji su voljni da uđu u poljoprivredu i na taj način pomognu sebi i razvoju sela i poljoprivredi u Srbiji, potvrđuje veliko interesovanje za udruživanje i subvencije koje je omogućio ovaj projekat još na samom početku. Potrebno je stvoriti uslove za pristojan život na selu, mladim ljudima obezbediti adekvatnu infrastrukturu, puteve, vodovod, kanalizaciju, zdravstvene, kulturne, socijalne i druge uslove. Gospodine ministre, pre nepunih mesec dana formiran je Nacionalni tim za preporod sela Srbije. Tom prilikom ste rekli – sela Srbije nisu usputna nostalgija, to je imperativ vremena, populacioni, bezbednosni, ekonomski i svaki drugi. Raduje nas što uz struku, nauku imamo punu podršku najbitnijih autoriteta ove zemlje na čelu sa predsednikom Republike Aleksandrom Vučićem, SANU i poglavarima verskih zajednica. Ovaj tim okuplja mnogobrojne stručnjake, autoritete iz oblasti poljoprivrede, infrastrukture, zdravstvene zaštite, obrazovanja, kulture, sporta i ostalih društvenih oblasti života, kao i predstavnike koje određuje Akademijski odbor za selo SANU. Zadatak Nacionalnog tima je formiranje stručnih i naučno utemeljenih predloga kao osnove za kreiranje i definisanje politike ravnomernog regionalnog razvoja koji će doprineti stvaranju povoljnih uslova za život na selu. Gospodine ministre, u toku je izmena Zakona o poljoprivrednom zemljištu i on treba da pretrpi suštinske promene i omogući mladim ljudima bolje uslove za opstanak na selu, ali i povratak na selo. Zato su vaši predlozi o besplatnom ustupanju državnog zemljišta od 20 do 50 hektara mladim bračnim parovima, subvencionisanje radnih mesta u gazdinstvima i umanjenje PDV-a, oslobađanje od nekih davanja od izuzetnog značaja za mlade ljude. Ovih dana u poslaničkoj kancelariji PUPS-a u Nišu se javljaju mladi ljudi tražeći odgovore kada će se vaši predlozi ugraditi u zakonske okvire. To su pitanja i za vas gospodine ministre. Kako selo nije samo poljoprivreda i da ljudima koji žive na selu treba da budu obezbeđeni svi uslovi koje imaju oni koji žive u gradu, potrebna je odgovarajuća zdravstvena zaštita, da imaju škole, kulturne ustanove, uslove da se bave sportom, da mlade žene imaju uslova da žele da žive u selima, da imaju potomstvo i da će nastaviti da žive na svojim gazdinstvima. Pitam predsednicu Vlade – da li su Ministarstvo i Vlada u celini posvećeni jednom ovakvom stavu da se u svim segmentima života stvaraju bolji uslovi za život na selu? Šta će konkretno Ministarstvo preduzimati radi stvaranja boljih uslova za život na selu? Slika sela je sumorna, od 4.700 naseljenih mesta u Srbiji, 1.200 je u nestajanju. U 1.000 sela ima manje od 100 stanovnika, u više od 200 sela nema osobe mlađe od 20 godina. U selima danas ima oko 260.000 momaka između 40 i 50 godina i oko 100.000 devojaka iste dobi koje nisu zasnovale svoje porodice. Gospodine ministre, zahtevam od vas da istrajete u svim ovima nastojanjima da se uslovi na selu poboljšaju i d mladi na selu ostanu i da na taj način spasimo srpsko selo, a samim tim i državu Srbiju. Zahvaljujem na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Milija Miletić.
Zahvaljujem se uvaženi predsedavajući. Ja bih, pošto i unazad evo peta, šesta godina kako postavljam i tražim određene stvari, konkretno za rešavanje problema naših ljudi koji žive na selu i od sela, kako je kolega prethodni rekao, da su problemi u našim selima, a posebno naših malih opština na jugoistoku Srbije dosta veliki, ja direktno i konkretno pitamo baš one probleme koje dotiču određenu sferu naših poljoprivrednih proizvođača, odnosno ljudi koji žive na jugoistoku Srbije. Pošto, moje pitanje sada konkretno vezano, znači da je to Ministarstvo saobraćaja ili MUP, tiče se, mi smo krajem 2018. godine doneli Zakon o bezbednosti saobraćaja, gde su na osnovu tih zakona odrađeni pravilnici, koji je nadležna Agencija za bezbednost saobraćaj i MUP su dostavili, i ti pravilnici su krenuli sa radom, odnosno stupili na snagu sada, juna meseca. Tiče se konkretno naših poljoprivrednih proizvođača koji imaju prevozna sredstva za prevoz svoje robe od njive do kuće, od kuće do pijace, a to su prevozna sredstva, to su ona prevozna sredstva do 7,5 tona. Inače, do decembra 2018. godine bila je mogućnost da poljoprivredni proizvođači, koji imaju takvo prevozno sredstvo, to su oni kamioni, za one ljude koji ne znaju, to su oni kamioni tamčići, koji su starijeg datuma proizvodnje, ali ti kamioni su bili dosta prisutni kod naših ljudi na jugoistoku Srbije, da li je to Leskovac, da li je Vranje, da li Nišavski okrug, da li je Zaječarski okrug, ti kamioni su dosta prisutni i tim kamionima naši poljoprivredni proizvođači voze svoju robu od njive do kuće, od kuće kasnije voze do pijace. Sada, donošenjem ovog zakona, tehnički pregledi traže od svih tih naših poljoprivrednih proizvođača da se takvim vozilima ugrade tahografi. Takva vozila, ti tamčići ili ti kamioni do 7,5 tona nosivosti, to su mahom stara vozila, njihova tržišna vrednost jeste do 100.000, 120.000 dinara. Ugradnja tahografa košta do 50.000 dinara i posle toga, ako treba baždarenje tahografa, tada će to još mnogo veći problem biti za te ljude. Moje pitanje, pošto je data mogućnost da ti ljudi koji poseduju takve kamione, koji su stari, ali su tehnički ispravni, koji mogu da budu u svakom trenutku, u svakom delu provereni zato što imaju sve ono što je potrebno za tehnički pregled, ali nemaju obezbeđena mesta za te tahografe i tu ne mogu da se ugrade tahografi. Ali, tehnički pregledi ne žele takve kamione da registruju i zbog toga dolaze ti naši poljoprivredni proizvođači, koji svoju robu na njivama, da li je to Leskovac, kako sam malopre rekao, da li je to Merošina, Blace, da li je krompir, da li je paprika, da li je luk ili nešto drugo, ti ljudi sada takvim kamionima to ne mogu da prevoze zato što, kako kažem, tehnički pregledi ne žele da ih registruju, zato što oni traže od tih vlasnika takvih kamiona, tih tamčića ili nekih drugih koji su u toj klasi, traži od njih određene potvrde koje nadležno ministarstvo, da li je to saobraćaj, da li MUP. Trenutno, te potvrde se njima, ti poljoprivrednim proizvođačima koji imaju te mašine, odnosno te kamione, njima nje to ne izdaje i zbog toga, evo sada od juna meseca, jula meseca, ti ljudi ne mogu da registruju svoje kamione, ti kamioni sutra ne mogu da budu u funkciji tih ljudi, a verujte mi za sve nas koji živimo na selu, živimo od sela, znamo probleme, kakvi su problemi, to je za njih vrlo bitno da mogu tu svoju robu od njive do kuće, odnosno od kuće do pijace da je prevezu. To su mahom kamioni koji idu sada 5, 10, 15 km. Inače, problem je u tome kada je donesen pravilnik o radnom vremenu vozača, na osnovu Zakona o bezbednosti saobraćaja, u tu pravilniku su određene stvari definisane, a svedoci smo da naši poljoprivredni proizvođači koji rade na njivi, dovezu tu svoju robu do pijace, njima tu treba mala satnica da dođu do tu, da dovezu, da prevezu i normalno da sutra tu robu mogu da prodaju. Ima rešenja, trebalo bi da se tehničkim pregledima da mogućnost da dobiju neku potvrdu od nadležnog ministarstva ili iz Agencije za bezbednost saobraćaja, kojom će da se kaže tačno taj poljoprivredni, do sada je bila izjava poljoprivrednih proizvođača nadležnom MUP. Na osnovu te izjave su oni mogli da registruju kamione do 7,5 tona. To su tzv. tamčići, pošto moji ljudi i ljudi na jugoistoku Srbije znaju o čemu govorim, i tada su do decembra, odnosno sada do juna 2019. godine, ti kamioni su mogli biti registrovani. Sada je potrebna neka potvrda kojom će ljudi da dokažu da taj kamion koriste za svoje potrebe, za potrebe poljoprivredne proizvodnje i da na taj način mogu da registruju svoje kamione, te tamčiće, da mogu da obavljaju svoje poljoprivredne radove. Hvala.
Hvala kolega Miletiću. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đurić.
Hvala predsedavajući: Postavićemo dva pitanja koja se tiču javnih finansija i opterećivanja budžeta na teret svih građana Srbije. Prvo pitanje upućujemo ministru energetike. Interesuje nas koji su poslovni razlozi da Vlada Srbije otpiše celokupan dug koje Javno preduzeće „Srbijagas“ ima prema državi u ukupnom iznosu od 1,2 milijardi evra? Dakle, radi se o dugu „Srbijagasa“ prema državi, to je preduzeće koje je u stopostotnom vlasništvu Srbije i taj dug se gomilao godinama. Oko 80% tog duga, dakle nekih 934 miliona evra nastalo je aktiviranjem bankarskih garancija koje je država Srbija dala, a ova Skupština odobrila za dugoročne kredite koje je kod komercijalnih banaka uzimao „Srbijagas“. Mi smo od strane ministra energetike u ovoj Skupštini uvek dobijali uveravanja da kada Skupština usvoji i odobri garancije da će platiti dugove „Srbijagasa“ umesto „Srbijagasa“, da se zapravo te garancije neće ni aktivirati. Međutim, vidimo da imamo skoro milijardu evra aktiviranih garancija za dugove koje „Srbijagas“ nije bio u stanju da plaća, pa je država plaćala umesto njega. „Srbijagas“ je po tom osnovu postao dužan državi i ukupno 1,2 milijardi evra država je jednostavno odlučila da ta svoja potraživanja od „Srbijagasa“ otpiše i da ih odlukom Vlade konvertuje u kapital države Srbije u „Srbijagasu“. Da budem vrlo jednostavan i da objasnim građanima šta je to. To je kao kada u filmu „Maratonci trče počasni krug“, Bili piton kaže – ako nemate para da platite dug, mojih 40.000 da uđu u izgradnju krematorijuma. To je zapravo to. Dakle, pošto „Srbijagas“ prema državi neće platiti 1,2 milijardi evra duga, država je to svoje potraživanje konvertovala u vlasništvo u kompaniji u kojoj već ima 100% vlasništva, pa nas interesuju koji su poslovni razlozi da u ime građana ovo potraživanje države Srbije, dakle svih građana prema „Srbijagasu“, Vlada otpiše? Direktor „Srbijagasa“, nedavno imenovani na čelo Fudbalskog kluba „Vojvodina“ i najavio je investiciju u fudbalski stadion. Dakle, ne znam zašto bi direktor „Srbijagasa“ najavljivao investicije u sportske objekte ako vodi preduzeće koje državi sopstvenoj nije u stanju da otplati dug od 1,2 milijardi evra i nije u stanju da servisira svoje kratkoročne i dugoročne obaveze prema bankama i finansijerima. Sledeće pitanje upućujemo Komisiji za kontrolu državne pomoći, povodom pritužbe koju je slovenačka kompanija "Adrija ervejz" uputila ovoj komisiji, u vezi sa pomoći koju država Srbija odobrava kompaniji "Er Srbija". Ova slovenačka kompanija obratila se po osnovu odredaba Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju, na osnovu sumnji da dolazi do kršenja konkurencije na evropskom tržištu avio prevoza, zato što država Srbija kao potpisnica Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju i zemlja kandidat doprinosi nelojalnoj konkurenciji tako što finansijski pomaže "Er Srbiju". "Er Srbija" iskazuje pozitivan finansijski rezultat, ali isključivo zahvaljujući subvencijama Republike Srbije, koju knjiži kao vanredni prihod. Kada bi se izuzele te subvencije, "Er Srbija" bi iskazivala gubitke koji su veći od gubitaka koje je svojevremeno iskazivala kompanija prethodnica "Er Srbije", a to je bivši JAT. Država Srbija u ovoj kompaniji ima 50% vlasništva, ali je u tu kompaniju unela kroz direktne subvencije, otpise dugova, servisiranje dugova i raznorazne druge indirektne pogodnosti, između 500 i 700 miliona evra direktnog novca, dok je manjinski partner koji ima 49% vlasništva uneo svega 100 miliona evra kredita. Naravno, pristalice suvereniteta, evro skeptici i pristalice ekonomskog suvereniteta postaviće pitanje - šta slovenačku kompaniju briga što država Srbija pomaže srpsku kompaniju? Ali, ovde se ne radi o srpskom tržištu, nego se radi o nelojalnoj konkurenciji koju "Er Srbija" čini na evropskom tržištu avio prevoza i pošto smo zemlja kandidat za članstvo u EU, čini se da ni srpska kompanija nema pravo na pomoć države Srbije, zemlje kandidata, da je finansijski pomaže i da na taj način čini da ta naša kompanija nelojalno konkuriše. Pitanje je i za sve građane, šta je sve ukupni benefit da svi građani javnim novcem, novcem poreskih obveznika, pomažu poslovanje nacionalnog avio prevoznika u situaciji u kojoj jedan veoma mali broj građana može sebi uopšte da priušti korišćenje avio prevoza i korišćenje usluga "Er Srbija". Hvala.
Hvala, kolega Đuriću. Reč ima Predrag Jelenković. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Postavljam pitanje Ministarstvu za zaštitu životne sredine: da li postoji mogućnost pomoći u tehničkom ili finansijskom smislu Domu zdravlja Niš, u vezi sa proširenjem kapaciteta stanice u kojoj se vrši tretman infektivnog medicinskog otpada, koji već godinama postoji, pre svega i kao problem, u samom regionu? Kad kažem region, mislim na Nišavski okrug. Ova stanica je svojevremeno napravljena za kapacitet od 260 hiljada stanovnika, a trenutno opslužuje 600 hiljada, uzimajući u obzir i pomenuti region, u kojem veliki broj opština gravitira ka gradu Nišu. Naime, Dom zdravlja Niš ima svoj plan upravljanja medicinskim otpadom, koji je dobio saglasnost Ministarstva zdravlja, a trenutno je i druga, odnosno ažurirana verzija plana u postupku ponovnog izdavanja saglasnosti odnosno produženja važnosti. Inače, Dom zdravlja Niš vrši tretman infektivnog medicinskog otpada u postrojenju u Trupalu, nadomak Niša. To je sterilizacija otpada u autoklavu, čime se on prevodi u neopasno stanje i predaje komunalnom preduzeću radi deponovanja. Ostale vrste medicinskog otpada predaju se ovlašćenim operaterima na dalji postupak, kao što je transport i skladištenje, do daljeg postupka kao što je izos, radi termičkog tretmana u inostranstvu, jer kao što znamo, Srbija nema još uvek spalionice otpada. Hvala.
Hvala, kolega Jelenkoviću. Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite, kolega Mirčiću.
Postavljam pitanje u ime poslaničkog kluba Srpske radikalne stranke Vladi Srbije. Naime, šta će i kada će Vlada Srbije da učini kako bi nadoknadila štetu nastalu elementarnim nepogodama u poljoprivredi? Svedoci smo da poslednjih godina kao po nekom nepisanom pravilu dešavaju se štete koje se odražavaju na poljoprivredu i koje trpe poljoprivredni proizvođači, odnosno seljaci. Može se slobodno reći da je poslednjih godina Srbija suočena sa dve elementarne nepogode kada je u pitanju poljoprivreda. Prvo je vremenski uslovi i prilike koje su van uticaja svih nas, pa samim tim i vlasti, a druga elementarna nepogoda je nesposobna vlast, odnosno ministarstva, da preduprede štete koje nastaju elementarnim nepogodama. Da bi bili potpuno jasni, radi se o sledećem. Već sedam godina u kontinuitetu ova vlast vodi Srbiju. Već sedam godina neprekidno slušamo kako će se preduzeti sve potrebne mere da se sredi vodokanalska mreža, kako će se unaprediti odbrana od elementarnih nepogoda, kako će se seljacima izlaziti u susret tako što će subvencijama i subvencionisanjem njihove proizvodnje najmanje osetiti štete, ne samo usred elementarnih nepogoda, nego i usled nekih ekonomskih faktora koji utiču na život i rad seljaka. Svedoci smo da od sređivanja kanalske mreže, pre svega od onih magistralnih kanala, nema ništa. Da se krenulo ručno da se čiste kanali, valjda bi se za sedam godina postigao neki efekat. Što se tiče sporedne ili sekundarne kanalske mreže, svedoci smo da ne da se ne čiste, nego se zatrpavaju tzv. divljom gradnjom. Sve to utiče i te kako doprinosi da se šteta koja je nastala usled ogromnih padavina još više poveća, samom činjenicom da nefunkcionisanje kanalske mreže ne možemo da regulišemo nivo voda, pa samim tim ni bujica. Ono što je elementarna nepogoda nastala od nesposobne vlasti, to je da seljaci umesto da uživaju neke subvencije, neke privilegije kada je u pitanju cena goriva, oni plaćaju punu cenu goriva. Nema subvencionisane nafte, nema ukidanja akciza kada su u pitanju potrebe seljaka. Jednako isto plaćaju naftu i naftne derivate i oni koji traktorom obrađuju zemlju i oni koji se voze putničkim automobilima. I kako seljak može posle sedam godina da veruje u bilo kakvo obećanje koje se odnosi na subvencije, kada se za ono što ulazi u osnovne troškove, a to je cena energetike, do sada nije moglo naći rešenje? Uvek je bilo obrazloženje - na neki drugi način će Ministarstvo finansija da nadoknadi troškove koje ima seljak kupovinom nafte. Cena nafte raste, cena akciza se povećava, visina akciza se povećava, seljaku se povećavaju troškovi. Da ne govorim o tome kakva je politika koja se vodi kada je u pitanju otkup proizvoda koje seljak ubere sa svojih imanja, tu tek nastaje haos. Svedoci smo iz godine u godinu da je sve gora situacija kada je u pitanju otkup malina, otkup drugih proizvoda, jer bukvalno uspostavljaju se monopoli. Monopoli nastaju onog trenutka kada se privatnici, odnosno vlasnici hladnjača povežu sa određenim strukturama vlasti i na taj način manipulišu sa otkupnom cenom koju oni određuju kada su u pitanju poljoprivredni proizvodi. Srpska radikalna stranka insistira da se konačno preduzimaju određeni koraci. Ne može se uvek zadovoljavati sa objašnjenjem da elementarne nepogode su nešto na šta ne može da se utiče. Tačno, ali može da se spreči, može da se ublaži šteta koja nastaje usled elementarnih nepogoda. Hvala vam.
Hvala, kolega Miričiću. Reč ima Neđo Jovanović. Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Pitanje upućujem Vladi Republike Srbije, imajući u vidu činjenicu da je Vlada više nego humano, solidarno i u svakom pogledu pravično postupila tako što je zaštitila ogroman broj izbeglica iz bivše SFRJ u vreme kada su izbeglički talasi zapljuskivali Srbiju. Osamsto hiljada izbeglica iz bivše SFRJ se u početnim izbegličkim talasima nakon pogroma, nakon "Oluje", nakon "Bljeska" našlo na teritoriji naše zemlje, odnosno Srbije. To su nesporni izveštaji Komesarijata za izbeglice. Šta je država uradila? Srbija je uradila ono što je morala, a to je da zaštiti ljude koji su ostali bez krova nad glavom. Obezbeđeno je 20.000 stanova za 70.000 ljudi. To je otprilike negde u tom periodu bilo oko 10% zadovoljenja potreba. Dvesta hiljada lica, dvesta hiljada ljudi je raseljeno sa Kosova za vreme čuvenog „Pogroma“, kada su brojne porodice morale napustiti svoje domove, svoja ognjišta i tražiti spas u svojoj matici, u svojoj Srbiji. Dvadeset šest hiljada pet stotina osoba u Srbiji je sa izbegličkim statusom sada, od tog broja tri četvrtine je iz Hrvatske. Treba podsetiti zbog građana Republike Srbije da je na samom početku izbegličkih talasa bilo čak šest stotina kolektivnih centara u kojima je smeštaj našlo 60.000 ljudi. Dakle, 60.000 izbeglica. Danas, posle svega onoga što je Srbija uradila, postoji samo devet kolektivnih centara i samo 380 ljudi koji imaju izbeglički status. Država je učinila mnogo i čini mnogo i mi verujemo da će Republika Srbija preko svoje Vlade, preko svojih institucija i dalje činiti sve što je neophodno, potrebno da bi se ovim ljudima izašlo u susret, kako bi mogli da ostvaruju ono što je elementarno, prevashodno egzistencija, a sve ostalo što to prati. Treba istaći da 15.000 stambenih rešenja za izbeglice iz bivše Republike, odnosno SFRJ do sada izdato. U tom projektu koji se zove „Regionalni stambeni program“, zaživeo 2005. godine, da bi 2011. godine dobio punu afirmaciju, treba da učestvuju, pored Srbije, BiH, Hrvatska i Crna Gora. Jedno od pitanja je – koliko su, osim Srbije, ove države koje sam pomenuo imale efekata u realizaciji ovog programa i da li su ti efekti obelodanjeni? Ivica Dačić, kao prvi potpredsednik Vlade Republike Srbije, je bio zadužen za praćenje ovog programa. Lično je uručivao ključeve od stanova širom cele Srbije, gde su ti stanovi građeni za potrebe onih kojima je to najnužnije, a to su izbegla, odnosno raseljena lica. Dvadeset sedam hiljada najugroženijih izbegličkih porodica je po zadnjem popisu, što je veliki broj, a od toga, verovali ili ne, 16.780 živi u Srbiji. Za taj broj je potrebno obezbediti sve što je neophodno, sredstva za izgradnju stanova, i u tom pravcu 200 miliona eura je obezbeđeno od strane EU. Kao donatori u obezbeđenju novčanih sredstava učestvuju i SAD, Nemačka, Italija, Norveška, Danska, Turska, Luksemburg i Švajcarska. Sve ovo se servisira preko Razvojne banke Evrope. Srbija u tom smislu daje i ono što ima. To su: sopstveni resursi sa kojima se raspolaže, pa su podignuti stambeni kompleksi za raseljena lica u Novom Sadu, Futogu, Arilju, gradnja je i u Beogradu. Pitanje konačno jeste – šta je preostalo još da se uradi, što čvrsto verujemo da će i biti realizovano, kako bi se postigao konačan cilj, a to je da sva raseljena lica budu obezbeđena, prevashodno stambeno obezbeđena? Zahvaljujem se.
Hvala, kolega Jovanoviću. Da li se još neko javlja za reč? (Da) Reč ima prof. dr Marko Atlagić. Izvolite.
Uvaženi potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, pitanje postavljam javnom tužilaštvu Srbije - zašto javno tužilaštvo Republike Srbije nije procesuiralo članove udruženog zločinačkog poduhvata oličene u liderima Saveza za Srbiju, koji su svojim izjavama o Kosovu i Metohiji ugrozili celovitost Republike Srbije? U Čačanskoj kafani „Moravski alasi“ sastali su se 4. jula 2018. godine. Dragan Đilas, Boško Obradović, Vuk Jeremić, Dušan Petrović, Janko Veselinović, Nebojša Zelenović, Milan Stamatović i drugi čelnici Saveza za Srbiju i skovali plan da pokrenu proteste i da Aleksandra Vučića ruše na temu Kosovo. Umesto da ruše Vučića, trebali su se dogovoriti da vrate Kosovo tamo odakle su ga oterali. Tako su nisko pale te moralne nakaze da su nesreću sopstvenog naroda koristili za svoje sebične interese. Pođimo redom. Vuk Jeremić, član međunarodne bande lopova i prevaranata je u razgovoru sa američkim kongresmenom Tedom Doom, decembra 2008. godine, izjavio, citiram – ulazak Kosova i Metohije u UN je najbolje čemu se Srbija treba da nada, završen citat. Time je zabio nož u leđa sopstvenoj zemlji. Vuk Jeremić je bez saglasnosti Narodne skupštine Republike Srbije i Vlade Republike Srbije zatražio prebacivanje rešavanje kosovskog problema iz Saveta bezbednosti UN na EU i tako doveo misiju Euleks na Kosovo i Metohiju i time onemogućio stavljanje veta od strane Rusije i Kine u Savetu bezbednosti UN i time, po drugi put, zabio nož u leđa vlastitoj zemlji. Zoran Živković, bivši predsednik Vlade Republike Srbije, je oktobra 2003. godine na Međunarodnoj konferenciji u Beču rekao, citiram – meni je svejedno i potpuno nebitno čije je Kosovo i Metohija, završen citat. Boris Tadić u razgovoru sa američkim pomoćnikom državnog sekretara Danijelom Fridom, izjavio je, citiram – nezavisnost Kosova i Metohije ne mora da znači gubitak ako se pod desno odredi u glavama birača, završen citat. A Sergej Trifunović, u narodu poznat pod nazivom „jedan gram odmah, a dva za poneti“ je 31. januara 2019. godine izjavio, citiram – Kosovo je izgubljeno, Kosovo pripada Albancima, a ne Srbima, završen citat. Saša Janković je 3. avgusta 2017. godine rekao, citiram – Srbiji je u interesu da Kosovo uđe u Interpol i time prizna nezavisnost Kosova, završen citat. Nenad Čanak je 5. marta 2017. godine kao predsednički kandidat bez stida i bez srama rekao, citiram – spreman sam da priznam nezavisnost Kosova. Nemački diplomata Gert Arens je u svojoj knjizi „ Diplomatija na rubu“ otkrio nam je kako je Nenad Čanak 13. decembra 1991. godine poslao Lordu Karingtonu na Konferenciji o Jugoslaviji memorandum o Vojvodini u kojem kaže, citiram, da je budućnost Vojvodine da postane konfederalna jedinica Srbije, a ako to Srbija ne prihvati onda će Vojvodina biti nezavisna država, završen citat. Čedomir Jovanović je 29. septembra 2015. godine izjavio, citiram – država Kosovo je nepovratan čin koji nastavljaju da ignorišu samo neodgovorni političari, završen citat. Profesor dr Rade Veljanovski, blizak saradnik Sergeja Trifunovića i Dragana Đilasa je 21. aprila 2018. godine izjavio, citiram – da Srbija treba da prizna nezavisnost Kosova i Metohije i obezbedi stolicu u UN, završen citat. A Dragan Đilas je 13. avgusta 2009. godine u razgovoru sa otpremnicom američke ambasade Dženifer Braš rekao, citiram – ja se zalažem za hapšenje Ratka Mladića i odreći ću se Kosova, a Milan Rođen je u razgovoru sa Vukom Jeremićem je majku Srbiji i Crnoj Gori, a Vuk mu odgovara – ti Srbiji, a ja Crnoj Gori u p. materinu, a Rođen – nije nego obrnuto, smejući se ludački. Užas, strava, koji su nas ludaci vodili, dobro smo živi i ostali. Ovo zločinačko udruženje svakodnevnim lažima i podmetanjima satanizuju predsednika republike Vučića i njegovu porodicu i najbliže saradnike u momentu kada on čini nadljudske napore u iznalaženju trajnog, pravednog i kompromisnog rešenja. Kada se budu ovi iz Saveza za Srbiju, stavili u cipele Aleksandra Vučića i njegove porodice, za koju smo navikli da neopravdano trpi udarce lažima i podmetanjima sa dna kace profesionalnih, deformisani ludaci kao što su ovi iz Saveza za Srbiju, neće moći da dobiju značajnu ulogu na političkoj sceni Srbije, a neki Boga mi, i predavati na fakultetima.
Hvala, uvaženi prof. Atlagiću. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici - Stefana Miladinović, nije u mogućnosti da prisustvuje. Nastavljamo zajednički, jedinstveni pretres o predlozima odluka iz tačaka od 4. do 7. dnevnog reda, prema redosledu prijava za reč. Reč ima narodni poslanik Milan Ljubić. Izvolite, dr Ljubiću. Prijavite se.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi predstavnici DVT i VSS, poštovani narodni poslanici, danas u načelnoj raspravi imamo predloge odluka o izboru zamenika javnih tužilaca i izboru sudija koji se prvi put biraju. U vreme bivše vlasti imali smo tzv. reformu pravosuđa. Ona je sprovedena u toku 2009. godine. Izazvala je teške posledice, a završena krajnje spornim reizborom sudija i tužilaca. Trebalo je godinu dana da prođe da bi oni razumeli šta su napravili. Odluka Ustavnog suda nije bila uzeta u obzir, kao ni mišljenje ljudi iz pravosuđa. Toliko o primeni Ustava i zakona i funkcionisanja pravosuđa za vreme vladavine DS. Sve je to uticalo na stvaranje lošeg imidža države u tom periodu. Suštinski o nekim reformama ili nekim evropskim standardima nije bilo ni govora. Proces reizbora sudija i tužilaca bio je sproveden na netransparentan način. Objektivni kriterijumi za reizbor razrađeni sa Venecijanskom komisijom Saveta Evrope nisu bili primenjeni. Sudije i tužiocu nisu imali mogućnost da se izjasne za vreme postupka, niti su im dostavljena adekvatna obrazloženja odluka. Zatim, ukupan broj sudija i tužilaca nije bio izračunat na pouzdan način, i bio je menjan nekoliko puta posle objavljenog reizbora. Zbog svega navedenog više od 1000 sudija i tužilaca ostalo je bez posla. Arogancija, neznanje i bahatost su obeležile taj period. Sve to jasno govori na koji način su odluke donošene, koji su kriterijumi primenjivani. Suština je da je postupak sproveden netransparentno i neustavno. Procesni zakoni nisu bili adekvatno izmenjeni. Dakle, sa puno nedostataka. U praksi smo imali nestručne sudije. Korist od ovakvog urušavanja pravosuđa su imali oni koji su ispumpavali novac i koji su nas doveli do ivice bankrotstva. Sve je to državu koštalo, a cenu su platili građani iz svojih džepova. Danas je stanje u srpskom pravosuđu bolje nego 2012. godine. Ministarstvo pravde je od 2012. godine uložilo velike napore da se stanje u srpskom pravosuđu popravi. Za zadnjih nekoliko godina ostvareni su značajni rezultati u pogledu stručnosti, nosilaca pravosudnih funkcija. Radilo se na unapređenju kapaciteta, transparentnosti, kao i mehanizama disciplinske odgovornosti. Rezultati u pogledu efikasnosti su ostvareni kroz smanjenje broja nerešenih predmeta. Sve ovo u cilju dostizanja evropskog standarda. Vidljivi su pomaci sudija, tužilaca i policije u borbi protiv korupcije i organizovanog kriminala. Tužilaštvo je imalo dobre rezultate u radu. Borba protiv korupcije je jedan od prioriteta Vlade Republike Srbije. Pokrenut je postupak izmene Ustava u oblasti pravosuđa u cilju jačanja sudske nezavisnosti i samostalnosti tužilačkog sistema. Usvojen je Zakon o lobiranju i Zakon o sprečavanju korupcije. U martu 2018. godine, otpočela je primena novog Zakona u suzbijanju organizovanog kriminala, terorizma i korupcije, kao i izmene i dopune Krivičnog zakonika, uvedeno je sedam novih koruptivnih krivičnih dela u pravni sistem Srbije, formirana su četiri nova anti-koruptivna regionalna centra pri višim javnim tužilaštvima i višim sudovima. Srbija se više ne nalazi na listi država sa strateškim nedostacima u oblasti borbe protiv pranja novca i finansiranja terorizma. Pozdravljen je napredak i ukazano je da je Srbija ojačala mehanizmu u tom domenu. Vlada Republike Srbije se zalaže da učini sve neophodne napore kako bi se borila protiv svakog oblika kriminala. Nacionalna strategija ima za cilj jačanje nezavisnosti pravosuđa, kao i sveobuhvatne mere na unapređenju nepristrasnosti i stručnosti i odgovornosti nosilaca pravosudnih funkcija. Na ovaj način imaćemo brže i efikasnije pravosuđe i odgovornije sudije. U postupku izbora važno je naglasiti da su predviđeni kriterijumi i merila za ocenu stručnosti, osposobljenosti i dostojnosti za izbor sudije koji se prvi put biraju. Zahvaljujem.
Hvala, dr Ljubiću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Marinkoviću. Uvaženi predstavnici Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca, dame i gospodo narodni poslanici, ovlašćeni predstavnik SNS, gospođa Jelena Žarić Kovačević, je u svojoj raspravi istakla sve ono loše što smo doživljavali za vreme vlasti bivšeg režima. Kada je reč o sudstvu, načinu izbora sudija, načinu izbora tužilaca, katastrofalnoj reformi pravosuđa itd, ja sam apsolutno siguran da je, ne daj Bože, Đilas na vlasti da bi se taj i takav trend nastavio i da bi sudije i tužioce birali, taman onako kako su se birali za vreme njihove vlasti. Kako su po opštinama, sećate se raznih primera, iz raznih opština, na primer opština Vlasotince, o tome smo govorili nekoliko puta i ovde u Narodnoj skupštini, međutim ne bi sudstvo samo bilo ugroženo kada bi Đilas i ta ekipa bila na vlasti. Verovatno da bi tada funkcioneri, onako sasvim slobodno mogli da prebijaju građane kao onda kada je Dragan Đilas u Ralji, pored Sopota, nasrnuo na građanina koji je za njega imao nezgodno pitanje. Usudio se čovek da ga nešto pita i umalo nije dobio batine od Đilasa, verovatno da bi i svi investitori bili proterani iz Srbije u skladu sa njegovim napadima na investitore koje intenzivno vrši poslednjih meseci u svojoj nervozi. Shodno tome, verovatno da bi i sve fabrike bile zatvorene. Uostalom, njegov najverniji potrčko, Boško Obradović, Boško jenki, je u više navrata najavljivao zatvaranje fabrika, ako bi oni bili na vlasti. To je bilo u onom periodu dok nije dobijao VIP ulaznice za Američku ambasadu, dok je glumio Rusofila, dok je glumio velikog nacionalistu, velikog patriotu, velikog Srbina, e sad kad je dobio VIP ulaznicu za Američki ambasadu, sada ga to više ne zanima, kažu ljudi da je na sedmom nebu već nekoliko dana, otuda i nadimak Jenki. Dalje, mnogi mediji bi bili zatvoreni u Srbiji, ili bi bili ugašeni ili bi ostali bez nacionalne frekvencije kada bi Đilas i ekipa došli na vlast, jer to su njihova obećanja, koja svakodnevno Dragan Đilas daje, svaki dan čovek obećava nekim medijima u Srbiji da će ostati bez nacionalne frekvencije i sve to pod firmom – borbom protiv cenzure. Dakle, snažno se borimo protiv cenzure, istovremeno uvodeći najstrašniju cenzuru. Postojali bi u tom slučaju mediji koji bi samo odgovarali Draganu Đilasu, Draganu Šolaku i Mlađi Đorđeviću. Dakle, verovatno da bi tada „N1“ dobila nacionalnu frekvenciju, verovatno da bi možda „N1“ tada postala javni servis, možda bi čak „N1“ bila i jedina televizija u Srbiji, ko će ga znati. Znate, Šolak ne voli konkurenciju. Ta ista N1, opet smo svedoci izvesne histerije koja se ovih dana vodi na toj televiziji… Pazite sad ovako, samo jedan dan nakon što je ministar unutrašnjih poslova, Nebojša Stefanović, najavio opsežnu istragu protiv Dragana Đilasa, koja bi uključivala i to kako je Dragan Đilas zaradio onoliki novac, kako su ispumpavali pare preprodajući one sekunde itd. dakle, samo jedan dan nakon najave opsežne istrage u tom smislu, kreće histerija na N1 televiziji, naravno, sve po nalogu Dragana Đilasa, koji se usudio, zamislite, da podnese nekakvu krivičnu prijavu. Zamislite koliko ga je pogodilo to? Zamislite koliko je nervozan na samu najavu istrage kako je zaradio onolike milione, da on sad pokreće kao neku krivičnu prijavu za neku priču koja je ispričana već sto puta o nekoj diplomi itd. itd, umesto da objasni kako je zaradio tih sada ću reći 25 miliona evra. Zašto 25 miliona evra? Zato što on sam priznaje 25 miliona evra. Naravno da svi znamo i cela Srbija zna da je ta cifra mnogo veća od 25 miliona evra, ali on sam priznaje tu cifru. Njegove firme, po dokumentima koji su dostupni javnosti, u Češkoj su za sve godine poslovanja zaradile samo 74.000 evra i umesto on da objasni sada ovu razliku i kako je uopšte moguće da smo trenutno u ovakvoj situaciji, a imaće prilike da objasni kada istraga bude zvanično otpočeta, on sad u svojoj nervozi pokreće kampanju, pokreće hajku na ministra unutrašnjih poslova Nebojšu Stefanovića. Kakva bi dalje slika u Srbiji bila? Da bi udovoljio svojim koalicionim partnerima, recimo Bošku jenkiju, verovatno da bi u tom slučaju, kada bi oni bili na vlast, Ljotića proglasili narodnim herojem da bi udovoljio drugom koalicionom partneru, recimo onom Veselinoviću, lažnom sindikalcu. Verovatno da bi tada pozivi na silovanje u našoj zemlji postali legalni i dozvoljeni. Da bi udovoljio nekim trećim koalicionim partnerima, verovatno da bi pozivi na vešanja bili potpuno formalna stvar u Srbiji, bili potpuno dozvoljeni, normalni, svakodnevnica. Spoljna politika bi bila vođena taman onako kako je vođena u vreme Vuka Jeremića i taman onako kako je Vuk Jeremić u razgovoru sa onim Roćenom govorio – j… majku Srbiji i j… majku Crnoj Gori, uz onaj ludački smeh i uz ostale uvrede na račun srpskog naroda. Vojsku verovatno ne bi imali ili bi imali taman onakvu kakvu smo imali za vreme onog Šutanovca, vojvode od pašnjaka itd. itd. Na kraju, ne sumnjam ni najmanje da bi stvar prestiža u toj i takvoj Vladi bila - koliko stotina miliona evra si uspeo da zaradiš na krajnje sumnjiv način za vreme dok su građani Srbije rapidno siromašili. Ne želim da zamislim takvu Srbiju. Zahvaljujem.
Hvala, kolega Markoviću. Reč ima Studenka Kovačević. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Marinkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, čuli smo dosta detalja od kolege Ljubića, od kolege Markovića o nedelima bivšeg režima, međutim na sam pomen tužilaca i sudija, obavezno se setimo katastrofalne reforme pravosuđa koju je bivši režim sproveo i svih ucena, malverzacija i pritisaka. Da je sada tu kolega Vukadinović, koji ima selektivnu amneziju, pa je oprostio sve greške dosovske vlasti, jer mora nekome da se prikloni da bi uopšte postojao u političkom životu, prvi bi nam osporio pravo da se toga sećamo, da se sećamo 2008. i 2009. godine i svih posledica koje su iz tog perioda nastale, a neke od njih i danas ispaštamo. Mi ne možemo i ne smemo zaboraviti, naravno, bivšem režimu bi savršeno odgovaralo da se o tome ne priča, da se ne priča ni o tome kako su u parlamentu donosili zakone kojima su legalizovali svoje pljačke, kako su postavljali isključivo svoje kadrove za sudije i tužioce i diktirali im presude, iako je sudijama i tužiocima zabranjeno da budu članovi političkih partija. Ne možemo zaboraviti, dame i gospodo, jer građani pitaju kada će ti ljudi odgovarati pred zakonom. Izgleda da nisu baš sve uspeli da sakriju i da nisu pokrili baš sve malverzacije, pa tako sada imamo tu istragu tužilaštva i policije, jer postoje osnovi sumnje da su Dragan Đilas i njegovi zaposleni u kompaniji, zajedno sa delom nekadašnjeg rukovodstva RTS, učestvovali u ozbiljnoj korupciji, vezano za kupoprodaju sekundi različitih televizijskih emisija po uslovima protivnim zakonu, a to, praktično, znači da su firme Dragana Đilasa ostvarile profit koji se meri desetinama miliona evra. Prema informacijama istraživačkih novinara, njegove firme u inostranstvu ostvarile su najveću dobit baš u vreme vladavine njegove stranke u Srbiji. Novac ispumpan kroz ovakvu vrstu malverzacije je novac građana Srbije. Dakle, jasno nam je kako je Đilas zaradio i tih 25 miliona evra, koje je prijavio, a opravdano i sumnjamo da to nije potpuna imovina koju on poseduje. Povežite sada način rada Đilasovog dugogodišnjeg partnera Šolaka i njegov SBB sa načinom rada Đilasovih kompanija. Isti metod, ista praksa, kompanije registrovane van Srbije, priključci za kablovsku i internet su mu nelegalni, bez dozvole koristi stubove za javnu rasvetu, a struju koju i SBB koristi plaćaju građani. Čujem da je i Šolak državljanin Malte. Međutim, Srbija samo traži da, kao i svi drugi koji posluju u Srbiji, i Šolak plaća svoje obaveze ovde u Srbiji, gde posluje. Umesto toga, on je našao drugo rešenje. Svoje medije koristi da bi nas blatio ne bi smo li prestali da insistiramo da svoj posao uvede u legalne tokove. Eto posla za istražne organe i za tužilaštvo – ispitati 60 kilometara nelegalne mreže, čije postavljanje je u Beogradu kompaniji SBB omogućio lično Dragan Đilas u vreme kada je bio gradonačelnik. Međutim, dug je spisak ugovora kojima je Đilas vezao grad Beograd za svoje firme i za firme svojih prijatelja. Taj odnos prema budžetu, prema građanima, prema Srbiji, koji su pokazali svi zajedno iz bivšeg režima je poguban za Srbiju i njene građane, a taj isti bivši režim traži da sve to zaboravimo i da im građani ponovo poklone poverenje. Po meni, to je vrlo licemerno. Čuli smo i Vuka Jeremića kako razgovara sa svojim tadašnjim kolegom savetnikom iz Crne Gore i šta čovek reče za sopstvenu zemlju. Mi treba na to da ćutimo? Ne možemo da ćutimo, ne možemo da zaboravimo, nemoguće je, jer ko ne poštuje Srbiju, ne poštuje ni njene građane, a takav nikada više ne sme biti ni na jednoj državnoj funkciji. Smatra da je obaveza svakog časnog čoveka da kada god ima priliku građane podseti i da im predoči o kakvim se tu licemerima radi, bilo da se radi o Jeremiću, o Đilasu ili o Bošku Obradoviću. Zahvaljujem.
Hvala, koleginice Kovačević. Reč ima Jelena Žarić Kovačević. (Nije tu.) Reč ima dr Vladimir Orlić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, kada god dođemo do teme sudija i tužilaca, odnosa sa Narodnom skupštinom, narodnim poslanicima, odnosa između različitih institucija ili nivoa vlasti u našem društvu u celini, kako god želite, uvek se suočavamo sa važnim temama i uvek se suočavamo sa pitanjem šta je ono što je prihvatljiv standard, ono što jeste ispravno, ono što mi želimo kao dobru praksu u uređenom sistemu. Na pravi način postavljeno je državi kako valjda svi treba izgradimo u našoj zajedničkoj kući, što je valjda neki zajednički interes i cilj. A šta su one pojave koje su sve samo ne to, dakle, one pojave zbog kojih mi imamo dužnost da reagujemo i ako hoćete kao narodni poslanici ili ljudi koji se bave politikom ili javnim poslom u bilo kom smislu? Kao građani ove zemlje mi smo i prišli put kada smo se u ovoj sali istim ili sličnim povodom okupili, govorili o tome šta je sve neprihvatljivo, kakve se sve pojave sreću na dnevnoj bazi u našem društvu, a ne bi smele da budu dobra praksa u državi koja vodi računa o sebi, o svom interesu i ne bi smele da budu prihvatljive ni za koga ako hoćemo da vodimo računa o tome da budemo organizovani na pravi način, da uvažavamo različite nivoe vlasti, da se međusobno poštujemo i da, pre svega neki elementarni red postoji. I tada smo govorili da ovo što su pomenule kolege tokom naše rasprave i juče i danas, mi konstatujemo kao neko hronično ponašanje, neprihvatljivo, a opet ponašanje koje se ne menja, sa kojim se suočavamo redovno i nešto što bi trebalo da je normalno, na primer, da se sudije ne bave politikom, da se sudije ne bave otvorenim pritiscima na Narodnu skupštinu i na narodne poslanike, da se, dakle, podrazumeva, a mi opet imamo potrebu da na takve stvari zbog toga što se ipak dešavaju, reagujemo, da na njih ukazujemo otvoreno i da budemo spremni da budemo baš zbog toga izloženi ponovo hajkama, ponovo pritiscima, ponovo različitim kampanjama, blaćenju od stranih onih koji za svoj interes, politički interes smatraju da je ispravno takvo ponašanje i prema Narodnoj skupštini i prema nama kao parlamentarnoj većini ili predstavnicima SNS. Dok se mi sa tim borimo, videćemo sa kakvim ishodom, neke stvari su izgleda u ovom društvu konstanta. Pa recimo i to, mi smo pre samo nekoliko nedelja u ovoj Narodnoj skupštini govorili da je, primera radi, apsolutno ne prihvatljivo, da se sudija, i to pazite sudija koji ima ozbiljnu, odgovornu funkciju u društvu, dakle Apelacioni sud je u pitanju, bavi otvoreno pritiskom, ogoljenim pritiskom, na narodne poslanike i govori im da ne smeju da glasaju na određeni način, da je šteta za državu ako glasaju na određeni način, da će snositi posledice ako glasaju na određeni način. Sa druge strane, upire se prstom u Narodnu skupštinu i govori - ne, vi ne smete da kažete „s“, a kamoli sudija, ne, vi ne smete da kažete „p“, a kamoli presuda. Ako mi sada prihvatamo da je to uredu, šta doživljavamo sa druge strane i postoji li bilo kakav pravilan odnos u svemu tome, postoji li bilo kakav balans ili postoji samo nešto što je puka samovolja? Puka samovolja onih koji smatraju da su zbog toga što su rešili da se kao bave politikom, on je reper za sve na ovom svetu. Ako oni kažu - da, može na primer jedan, poput sudije Majić, da vrši pritisak na Narodnu skupštinu, to je sve potpuno uredu, ispravno, ali ne, mi ne smemo da kažemo da to nije ispravno i da ukažemo da je, na primer, potpuno nenormalno da čovek bude, recimo, visoki funkcioner nevladine organizacije koja okuplja i sudije i tužioce i advokate, koji su prijatelji, saradnici i kolege u okviru te nevladine organizacije, a treba da imaju vrlo jasno izdefinisane, izdiferencirane uloge u našem državnom sistemu, koje ne podrazumevaju da su oni najbolji prijatelji i saradnici, već da svako od njih ima neku ulogu koju mu je zakon propisao i da je sve samo ne normalna pojava da se sutra u sudnici sretnu jedan sudija i jedan advokat, koji je recimo tu u funkciji advokata odbrane, a sudija mu je prijatelj i najbliži mogući saradnik iz njihove zajedničke nevladine organizacije. Imali takvih primera u svetu? Mi nismo mogli da ih nađemo, ali kada kažemo to je sve samo ne ispravno, naravno, mi ćemo da završimo na naslovnim stranama zbog toga, u sve moguće i nemoguće optužbe, klevete, uvrede i znate već sve to napamet. Dok mi na te stvari ukazujemo, nešto se izgleda ipak dešava. Prošli put smo govorili o toj organizaciji CEPRIS, kojoj pripada pomenuti sudija, i koji je bio na, kako su oni tada prikazivali u tom periodu, visoko rangiranom trećem mestu, trećoj poziciji po hijerarhiji u toj organizaciji. Prvi je bio Slobodan Beljanski, kao predsednik te nevladine organizacije, drugi je bio Miodrag Jovanović, a treći je bio pomenuti Majić. Ovako je izgledala njihova naslovna veb stranica. U međuvremenu su izgleda razumeli koliko štete i za njih i za bilo šta što bi trebalo da predstavlja neki zajednički ili javni interes, a oni pokušavaju da ga predstave kao neki interes svoje organizacije, kolika je šteta da ih ovakvi ljudi predstavljaju, izgleda, pa je došlo do izvesnih promena, tako da sada više Beljanski, o kom smo govorili između ostalog i zbog toga što je sud utvrdio da je njegov doktorat sporan, više nije predsednik. Dakle, on je sada drugorangirani u toj organizaciji. Majić se više ne nalazi na prvoj strani, on je sada jedan od valjda običnih članova upravnog odbora, šta li već, rešili su da tu stvar malo dodatno maskiraju. Imaju novu predsednicu, reč je o Vidi Petrović Škero, nekadašnjoj predsednici Vrhovnog suda Srbije, ali ta vrsta kadrovske kombinatorike ne rešava probleme. Oni i dalje okupljaju, kada vi pogledate njihov današnji sastav, i sudije i tužioce i različite advokate. Oni i dan danas predstavljaju najbliže moguće saradnike i kolege koji će ponovo da komentarišu i šta radi Narodna skupština i na koji način poslanici treba da glasaju i kako da se odnosimo prema kom zakonu, imamo li mi prava ili nemamo prava da učestvujemo u postupku izmene Ustava i sve ono što, još jednom, znate već sve napamet, oni će raditi i dalje. Možda je samo razlika u tome što sadašnja predsednica se uveliko promoviše kao članica jedne neformalne grupe, "Samoodbrana" su sami sebe nazvali, koja treba da promoviše određene vrednosti u društvu. Kada govorimo o nosiocima tako važnih funkcija kao što su sudije i tužioci, moramo da govorimo i o vrednostima. Kolege su ispravno primetile. Neki ljudi bi trebali da imaju tu vrstu obaveze da se, primera radi, ako su sudije, u javnosti na teme od javnog interesa, od bilo kog društvenog interesa, obraćaju ukoliko imaju za to datu saglasnost nadležnog starešine. Da li je moguće da postoji bilo kakva saglasnost ili je reč uvek o prostoj samovolji, jer ne znam ko bi mogao da ima bilo kakvu podršku sistema na bilo koji način za promociju onih, nazovite to vrednostima, koji su direktno protiv svakog reda, svakog sistema i svakog dobrog javnog interesa? Primera radi, kada je neko član te neformalne grupe, kako su ovi sami sebe krstili "Samoodbrana" i sedi za istim stolom sa Jovom Bakićem koji poziva na upad na RTS sa dugim cevima, sa onim karikaturistom Petričićem, koji kaže - ne treba da imamo nikakve izbore u ovoj državi, stvar treba zaoštriti do kraja, a svi znaju šta to znači. To je, dakle, vlast bez izbora, to je linč, to je zakon rulje i zakon ulice. Da li to promovišete kao vrednosti? Da li pri tome treba da predstavljate neke sudije u ovoj zemlji, neke tužioce u ovoj zemlji? Ja mislim da je to sve samo ne ispravno i zbog toga kažem da govorim o stvarima koje bi trebalo da se ne dešavaju, da se podrazumeva da se ne dešavaju, ali mi ih imamo i dalje. Naravno, reč je isključivo o političkim aktivnostima, o strogo političkim aktivnostima. Ti ljudi ne kriju svoj politički ukus, svoju stranu. Ti ljudi ne kriju da je njihovo javno delovanje, ja ću da kažem, protiv svakog interesa, svakog interesa društva i države, jer nasilje nije dobar interes društva i države. Preuzimanje vlasti bez izbora nije dobar interes društva i države. Oni ne kriju da to rade zato što politički nisu zadovoljni, smatraju sebe ljutim protivnicima Aleksandra Vučića, SNS, parlamentarne većine. Da li je to onda nešto što treba promovisati? Da li to treba da rade ljudi koji su sudije i tužioci? Apsolutno ne. Na stranu što je to u isto vreme pored toga što je opasno i za društvo štetno i parada teškog neukusa svega onoga najgoreg kada je reč o karakteru ljudskom, vi promovišete sa tim ljudima u društvu ovakve stvari, predstavljanje Srbije za koncentracioni logor, Aleksandra Vučića za Pinočea. Ovo je jedan od čuvenih radova upravo tog Petričića kome se svi dive i koji je, podsetio bih i na to, predstavio Aleksandra Vučića na jednoj od svojih karikatura tih velikih umetničkih dela u krevetu sa državom Srbijom, uz neki komentar, parafraziraću - Kako sam te obeščastio poslednjih par godina, a ti ništa ne radiš sa svoje strane. Vidite kako je život čudan i kako nekada ume ironijom da isprede događaje. Da se na taj način neko odnosio prema državi Srbiji i prema našim građanima, mi smo u stvari dobili potvrdu da se to dešavalo, ali nije reč o Aleksandru Vučiću i nije reč o tome da ga je neko u propagandnom pamfletu nacrtao ili negde opanjkao, ne, takav odnos je svojim rečima, iz svojih usta, priznao Vuk Jeremić, da je obeščastio Srbiju i Crnu Goru, zajedno sa svojim prijateljem, savetnikom crnogorskog predsednika u ono vreme. Smejali su se onako sladostrasno, oduševljeni što su tako dobro, lepo radili, sve družeći se, obezbeđivali sebi raznorazne komocije, apartmane na luksuznim letovalištima, ko zna šta sve. Pri tome, obeščastili Srbiju i Crnu Goru, znate kako se to kaže, onako baš do kraja prostački. E tako su oni to izgovorili, izrekli i tome se onako sa uživanjem smejali. Vidite, za te stvari koje pokušavate da imputirate drugima, da kao najprljaviju moguću etiketu bacite na onoga koga politički ne podnosite, na kraju dođu na vaša vrata, na kraju se kao značka ukače na vaš rever i to iz vaših usta i to čuje cela Srbija i od toga, naravno, odbrane nema. Od toga odbrane nema, zbog toga oni o kojima sam govorio malo pre ovih dana ne mogu da se pronađu kako javno komentarišu i taj slučaj i svoje ponašanje i svog dobrog i dragog Jeremića. Pobegli su u mišije rupe, svesni šta to znači i pokušavaju, naravno, da se operu i od te neprijatnosti, jedne od najvećih do sada, kao i od svih drugih izmišljanjem afera, pokušajem da se naprave na silu Boga optužbe na račun nekoga iz SNS, a samo da se promeni tema, ako može ikako. Teško da će moći ikako. Da li je reč o njihovom internom obračunu što se snimak razgovora Vuka Jeremića sa ovim čovekom iz Crne Gore pojavio? Čuo sam i takve teorije. Čuo sam komentare da je verovatno možda Đilas rešio, pošto ima pristup izvorima koji su mogli da naprave taj snimak, da se interno obračuna sa Jeremićem. Ne znam. To me stvarno ne zanima. Zanima me šta su radili ovoj državi i ovom narodu. Ali, ne bi me čudilo da je to tako. Ima to smisla, ima to svog opravdanja. Sam Dragan Đilas će se, ako već nije, obratiti, kako kaže, nadležnim organima u Srbiji i tražiće zaštitu, tražiće zaštitu, jer smatra da je nepravedno optužen, da je ugrožena pretpostavka nevinosti u njegovom slučaju. Znače li zbog čega? Zbog toga što je pre nekoliko dana ministar unutrašnjih poslova Nebojša Stefanović rekao da se nadležne službe bave istraživanjem, pa blago je reći sumnjivih poslova, koje je Dragan Đilas preko svojih firmi imao sa RTS-om. Ali, šta je rekao Nebojša Stefanović? Nadležni organi se bave svojim poslom. Istraga će pokazati da li tu ima ili nema nešto sporno. Šta misle građani Srbije o svemu tome, to je potpuno jasno, ali Nebojša Stefanović je korektno i profesionalno rekao – videćemo, ako rezultata bude, to će biti velika afera, ali ako ih bude. Ništa se ne krši unapred. Prema državi kada se ozbiljno i odgovorno odnosite, to tako jedino može i mora. Dakle, neka nadležni organi rade svoj posao. A, šta se desilo potom? Zavapio je vidim danas u svojim medijima Dragan Đilas da kaže – ne, moraju sada i sud i tužilaštvo i svi živi da me zaštite, jer time neko priča da sam ja nešto kriv, a kada bi ih sada pitali ko je uopšte bio izvor te priče, te teme, ko je bio izvor te informacije, nije reč o tome da li je nešto istina ili nije istina, nego u kom se obimu dešavalo i kakve su pojedinačne uloge različitih ljudi u tome, pa i Dragana Đilasa, ali ko je izvor te informacije, ako mu informacija smeta? Ja vam držim izveštaj koji je izvor. Izveštaj nije od pre tri dana. Izveštaj je iz 2011. godine. Izveštaj je sačinio Savet za borbu protiv korupcije 19. septembra 2011. godine. Izveštaj o pritiscima i kontroli medija u Srbiji. Izveštaj potpisala i predstavila javno Verica Barać. I nema nikoga sa te strane političkog spektra da se nije njoj divio, čestitao na hrabrosti itd. Ali, to su reči. To su reči, a reči su za te ljude bar jeftine, ako nam već nisu dokazali da su bezvredne. A, kakav je odnos prema sadržaju? Evo, vidite kakav. Kažu - nije tačno, laž je. Od 2011. godine do danas niko od njih nije pokazao da nešto tu nije tačno. A, tu piše i nije to niko smislio pre dan, dva ili tri. Tu piše, u izveštaju Verice Barać piše da su firme Dragana Đilasa radile u vrlo povlašćenom režimu sa RTS, da su drugi koji su radili sa RTS mogli da naplate svoje usluge i angažman kroz sekunde, a te sekunde bili prinuđeni da prodaju firmama Dragana Đilasa. I to znate kako? Ne po zvaničnom cenovniku, nego deset puta manje, po deset puta manjoj ceni da bi posle te komercijalne cene važile tek kada firme Dragana Đilasa počnu da raspolažu tim sekundama, pri tom, te njegove firme, iako su same bile duboku u biznisu sa RTS, direktno, nisu ništa naplaćivale sekundama ni više ni manje skupim ili jeftinim, nego novcem, gotovim novcem i to znate kakvim, rekordno dobrim novcem. Dobijali su po jednoj epizodi svojih serija ili rijalitija koje su radili po, čini mi se, 13 hiljada evra. Taj se podatak nalazi ovde kao i sve ostalo. Dakle, sve su to navodi Verice Barać. To niko ne izmišlja. Pa, ko je mogao da se pohvali da je tako dobro i lepo poslovao? I kada to znate, onda vam je sve jasno, onda vam je jasno i kako se pravi novac, pa od čoveka koji javno prijavljuje da je imao neke firme po Evropi, ali pri tom tvrdi da se od tih firmi obogatio, iako im je profit bio u par hiljada evra, par hiljada evra, odjednom postaje stranački, visoki oficir, odjednom postaje državni funkcioner ili direktor kancelarije predsednika Republike ili tamo nekakav savetnik, pa malo ministar MIP kod Koštunice, pa gradonačelnik Beograda i završava, o tome je govorio i kolega Marković i kolega Rističević i kolega Atlagić, završava sa zvaničnim prijavama imovine vrednim desetine miliona evra, zvanično prijavljeno. Nije stvar u tome da neko sumnja da neko ima, ne, sam prijavio, priznao. Kada se taj nivo bogatstva postigne na javnoj funkciji tokom bavljenja politikom, i to baš od bavljenja politikom, biće i zbog bavljenja politikom biće, to su ozbiljne stvari. I kada se kaže, kao što je rekao Nebojša Stefanović - to treba da utvrde nadležni organi, i tek toliko pošteno, pa da vidimo šta to ko ima, ili nema. Kakva reakcija bude? Naravno, nove salve optužbi, nove salve gnusnih laži i kampanja blaćenja. I nije nikakva nova stvar, nije nikakvo iznenađenje što je ulogu da tu bude glavni pendrek Dragana Đilasa dobio baš ovaj veseli Boško Obradović. Svi znaju da je njegova upotrebna vrednost otprilike danas taman toliko da bude u toj ulozi koju ima na povocu Dragana Đilasa, da se bavi i realizacijom prljavih poslova, poput ovoga poslednjeg što čini prethodnih dana na temu ministra unutrašnjih poslova gospodina Stefanovića. Šta je to što oni rade? Pa, opet skretanje teme ili pokušaj da se tema skrene, ali toliko besmisleno, toliko providno i toliko bez ikakvog mogućeg za njih korisnog ishoda da je to sad već postalo zabrinjavajuće. Pokušali su da, ja ću sad pokušati da se setim svega što se dešava poslednjih dva dana, da optuže Nebojšu Stefanovića rečima – on je ukrao svoju diplomu sa osnovnih studija, on je falsifikovao diplomu sa osnovnih studija, on je učestvovao u kriminalu tom prilikom, i sve drugo na tu temu. Pri tome, govore o proceduri koja se realizovala na univerzitetu koji je 2004-2005. godine pohađao Nebojša Stefanović i u toj proceduri ni po čemu nije bio drugačiji, ni bolji ni gori od svih drugih koji su studirali tada na istom studijskom programu. To kaže sam taj univerzitet, ali to ne mora da kaže niko danas, to se u ovoj zemlji zna. Dakle, te studije takve postoje od devedesetih godina i završile su ih, pa neću da kažem hiljade ljudi, neka je konkretan program u pitanju, hiljadu i nešto ljudi, a ukupno na različitim programima sigurno hiljade, a ukupno na tom univerzitetu do danas pa mora biti preko 20.000 ljudi. I danas su oni zaključili da tu ima nešto sporno. Ali, ne može biti ništa specijalno u slučaju Nebojše Stefanovića, kao što nije, jer prvo, nema nikakvog razloga da bude. Hoće da igraju na kartu bilo kakvog političkog uticaja. Šta je bio 2004, 2005. godine Nebojša Stefanović? Student kao i svi drugi. Nije bio ni na kakvoj državnoj funkciji i sigurno je bio godinama daleko od bilo čega. I, te procedure koje je sprovodio njegov fakultet, sprovodio je potpuno jednako kao i kod svih drugih. Jel tada bilo nešto sporno bilo kome? Nije. Greše li nešto kada kažu da je sve bilo po zakonu? Pa, ne greše, jer jeste, po zakonu i devedesetih godina i dvehiljaditih godina, vezano za taj fakultet koji je punu afirmaciju doživeo upravo tih dvehiljaditih godina. I bilo je po zakonu i nikome nije, naravno, bilo ništa sporno. Da li se, ako mu je bilo tada nešto sporno, Dragan Đilas ili bilo ko od njih bavio tim fakultetom kada su došli na vlast dvehiljaditih godina, da nešto ospori? Pa, nije, naravno. Bilo je po zakonu, znaju i oni da je bilo. Jesu li uskratili neku dozvolu tom fakultetu? Nisu. Da li je 2005. godine, ako baš o toj godini pričamo, krenuo proces akreditacija po ovom savremenom sistemu koji mi poznajemo danas? Jeste. Jel taj fakultet bio akreditovan? Jeste. Da li im je bilo ko od raznih dosovskih i ministarstava prosvete bilo šta osporio na tu temu? Nije. Ni oni, ni nacionalni saveti, ni akreditaciona tela koja su funkcionisala pri tim nacionalnim savetima. Zašto? Zato što je svakome bilo potpuno jasno da je to sve po zakonu. Danas kad se neko pravi da je nešto fantastično otkrio, a pri tom, otkrio, zamislite, ne u vezi ovog ili onog političara, nego u vezi funkcionisanja jednog univerziteta, pa taj priča gluposti. Taj priča gluposti, notorne besmislice priča, jer nikada nije ništa sporno našao, a mogao je, milion puta da je hteo dok je bio i na vlasti i kad se pitao i za dozvole i kad se pitao za akreditacije. I ne da nije našao ništa sporno, nego je otvoreno pokazivao da tu nema ništa sporno. Jel beše 2008. godine taj fakultet imao jednu fantastičnu promociju baš od strane Borisa Tadića? Otišao čovek da tamo održi predavanje. Jel 2010. godine baš taj fakultet imao takođe fantastičnu promociju od strane Vuka Jeremića? Otišao čovek tamo da održi predavanje, kaže – čast mu je bila da se obrati pred tako znamenitom institucijom. Zna sve ovo Dragan Đilas, nemojte uopšte misliti da ne zna. Možda baš zbog toga i šalje svoju batinu Boška Obradovića da se ovom temom danas bavi. Zna on da je tema šuplja i glupa, ali zna i da ćemo mi da pomenemo Borisa Tadića i Vuka Jeremića u ovoj temi. Pa, povežite sada da li to ima neke veze sa onim snimkom koji se pojavio o Vuku Jeremiću, da vam ja ne pričam mnogo dalje. Ali, da je to sve bilo tako, 2013. godine podsetio je Dragana Đilasa sam taj univerzitet, Univerzitet Singidunum i da njegovo beščašće i njegovo licemerje onako do kraja bude ogoljeno. Podsetili su ga ko su sve, i Đilasovi, a i njegovih kompanjona, najbližih saradnika, ljudi koji pohađaju taj Univerzitet, završavali na njemu što osnovne što postdiplomske studije. Toliko o njihovom istančanom ukusu i stavu da tamo nešto nije u redu. Evo, da se podsetite, tada je taj Univerzitet rekao Đilasu - školovanje tamo, dakle na tom istom Megatrendu, realizovali su, dakle studirali ili su završili studije, i pomoćnik ministra odbrane, kadra DS, i narodni poslanik DS iz tog saziva i šef protokola u kabinetu Borisa Tadića i šef kabineta nekadašnjeg ministra Dušana Petrovića. Ništa njima nije smetalo, pa ni to kada im taj fakultet daje školarinu, pa ih još šalje u inostranstvo da ih dodatno usavršava, ali da bude baš do kraja jasno o kakvom je licemerju reč, podsetili su tada i samog Dragana Đilasa, gradski sekretar za obrazovanje i dečju zaštitu, za obrazovanje gradski sekretar, u gradu Beogradu na čijem je čelu Dragan Đilas, pri tom i potpredsednica gradskog odbora DS, pomoćnik Đilasov, njegov neposredni saradnik u DS u gradskom odboru, a Dragan Đilas tada žari i pali, ne samo gradom Beogradom, nego i DS, a ponajviše njenim gradskim odborom koji mu je bio baza za širenje svojih pipaka i ona je bila, baš u tom trenutku, na doktorskim studijama na Univerzitetu Megatrend. Onda vam je potpuno jasno da je sve to prazno, šuplje i da ničemu ne služi, nego da se mi setimo uloge Vuka Jeremića, da se još malo podgreje ova priča koja će svakako da plamti, ne danas, ne ove nedelje, nego od danas pa nadalje, vezano za to šta su radili majci Srbiji, majci Crnoj Gori, Vuk Jeremić i ostali, ali to neće da amnestira Dragana Đilasa. Kada se on obrati sudu, tužilaštvu, ne bi bilo loše da ga neko podseti da u ozbiljnoj državi budalaštine od spinova, da se tako izrazim, nikada ne mogu da utiču na rad institucija ako one vode računa o svom dignitetu, o tome šta im je posao, o slovu zakona koji bi trebalo da bude početak i kraj svake priče, pa i ove raznorazne samoobmane, kako se već zovu. Ako će sutra da pričaju ponovo nešto na temu Ustava kada budemo raspravljali o tome da se Ustav promeni ili o tome da li neko od nas Ustav poznaje ili ne poznaje, poštuje, ne poštuje, pošto gospoda ovih dana ćute, a kada pričaju, vole da pričaju o tome da su oni zajedno sa Đilasom, Jeremićem, ovim i ovakvim Boškom Obradovićem neka velika elita, a mi svi građani drugog reda. Znate već ono, krezubi sendvičari koji ništa ne valjaju, ništa ne vrede i ne mogu da se čudom načude zašto naš glas na izborima vredi koliko i njihov. Ne bi bilo loše da se i ta vajna gospoda podsete, recimo, člana 21. tog Ustava i, recimo, člana 49. I jedan i drugi govore da je diskriminacija na bilo koji način u našem društvu neprihvatljiva i, više toga, apsolutno zabranjena, a nema gore diskriminacije od toga da pokazuješ da ti vrediš više od drugih ljudi. Toliko više da sa prezirom gledaš na njihovo pravo da imaju svoj stav, da nekoga vole, da nekoga poštuju, za nešto glasaju i da vole svoju zemlju, da misliš da je tvoja želja da ti džep bude puniji važnija od bilo koga drugog i da si zbog toga nešto drugo, nešto više ili nešto važnije. Oni koji u politici nisu shvatili da to nije samo suprotno Ustavu, nego je suprotno ljudskom odnosu, takvi su danas na jednocifrenom procentu podrške i kada se obrate, poput Dragana Đilasa, sa bilo kakvim apelom da se zaštite njihova ugrožena prava, treba ih samo podsetiti na to da oni ne predstavljaju nikakvu višu klasu, višu kastu, pa je zbog toga i normalno da se postavi pitanje – odakle vam 500 miliona dok je država gubila 500.000 radnih mesta, gospodo draga? Hvala lepo.
Hvala. Reč ima dr Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca, osvrnuću se na nekoliko tema koje su veoma važne za građane Srbije, a važni su i za vas koji dolazite iz ovih najviših pravosudnih institucija. Pre neki dan sam vodio jednu debatu sa gospodinom Vukadinovićem o tome kako on stvara paradigmu o tome ko su birači SNS, da su to ljudi koji su uglavnom slabo obrazovani, da su Cigani, da žive po koje kakvim mahalama, bolesni, za jednu ženu je rekao da ne ume da izgovori reč Vučić zato što je šlogirana u glavu itd. To na prvi pogled može da izgleda smešno, a zapravo je veoma opasno zato što se time izvrgavaju poruzi građani Republike Srbije i time se ponovo deli i cepa Srbija na navodno elitnu Srbiju, koju treba da predstavljaju Dragan Đilas, Vuk Jeremić, Boško Obradović, Đorđe Vukadinović i njima slični, i na nas koji smo upravo onakvi kakve je opisao Đorđe Vukadinović. Dakle, mi smo slabo obrazovani, krezubi smo, polupismeni smo, bolesni smo, ne umemo da izgovorimo reč Vučić zato što imamo određene psihičke, odnosno fizičke probleme. Mislio sam da je tome kraj, da smo na to stavili tačku pre nekoliko dana kada smo imali diskusiju sa gospodinom Đorđem Vukadinovićem. Međutim, danas vidim da se ta kampanja nastavlja. Balkanski institut za društvena istraživanja, onaj famozni BIRODI, ne znam kako je došao do podataka da su glasači SNS, po njihovim rečima, uglavnom najstariji građani Srbije i da su slabo obrazovani. Zašto ovo kažem? Zato što je u Srbiji pravo glasa tajno. Ako je pravo glasa tajno, kako neko, pa i BIRODI, može da zna ko glasa za SNS i ko može da kaže da za SNS glasaju ljudi koji su po pravilu stariji od 65 godina života i koji su, kako oni kažu, slabo obrazovani. Time se ponovo nastavlja diskreditacija građana Srbije, a sve sa ciljem da se predstavi da je u stvari Aleksandar Vučić vođa neke nepismene, slabo obrazovane, stare Srbije, a da su Boško Obradović, Dragan Đilas, Vuk Jeremić, Đorđe Vukadinović, Boris Tadić i njima slični predstavnici neke nove, perspektivne, elitne Srbije. Ovo govorim, između ostalog, i zbog vas iz Državnog veća tužilaca zato što mislim da je krajnje vreme da tužilaštvo reaguje na ove opasne pojave. Mislim da u ovome što je danas objavio BIRODI ima dosta elemenata različitih krivičnih dela, kao što mislim da je vreme da tužilaštvo reaguje i na ono što smo ovih dana svedoci svi koji živimo u Republici Srbiji, a to sada više nisu ni tajni razgovori između tadašnjeg savetnika Borisa Tadića, Vuka Jeremića, koji se danas predstavlja kao nacionalista, kao neko ko bi da brani Kosovo i Metohiju, koji bi da brani Srbe u Crnoj Gori, i tadašnjeg ministra spoljnih poslova Srbije i Crne Gore u Moskvi Milana Roćena. Takođe, želim da kažem da postoje najmanje dva razloga zašto se juče i danas, a verovatno će se to nastaviti u narednim danima, vodi besomučna kampanja protiv ministra unutrašnjih poslova Nebojše Stefanovića. Prvi razlog je taj što je Nebojša Stefanović, kao ministar unutrašnjih poslova, javno saopštio da je MUP počeo sa prikupljanjem dokaza o nezakonitom bogaćenju Dragana Đilasa, a podsetiću vas da je Dragan Đilas počeo svoje nezakonito bogaćenje još kada je postao direktor protivustavne narodne kancelarije predsednika Republike Borisa Tadića i u vreme kada je bio gradonačelnik grada Beograda, a kada je uspeo za tih nekoliko godina da se obogati za najmanje 500 miliona evra. Dakle, čim je ministar unutrašnjih poslova saopštio da policija počinje sa intenzivnim prikupljanjem dokaza o bogaćenju Dragana Đilasa, krenula je kampanja protiv Nebojše Stefanovića. Drugi razlog je taj što sad konačno svi građani Srbije mogu da vide, mogu da pročitaju, mogu i da čuju šta je govorio Vuk Jeremić 2005. godine, dok je navodno služio vojni rok, kao savetnik predsednika, tadašnjeg predsednika Republike Borisa Tadića, u njegovim razgovorima sa tadašnjim ministrom spoljnih poslova Srbije i Crne Gore u Moskvi Roćenom. Inače, da vas podsetim uvažene kolege, to je isti onaj Roćen koji je održavao vezu između Olega Devipaske i Mila Đukanovića. Inače, Oleg Devipaska, to vam je onaj biznismen i tajkun koji se pojavljuje na jednom snimku, koga možete da vidite na „jutjubu“, kada je Vladimir Putin, u svojstvu predsednika Ruske Federacije došao u jedan okrug u Rusiji, okupio sve biznismene iz tog okruga i rekao im - morate danas da isplatite sve plate radnicima u firmama koje ste privatizovali u vreme Borisa Jeljcina. Poslednji koji je došao da potpiše tu obavezu bio je upravo Oleg Devipaska, to možete da vidite na onim snimcima. Putin mu daje ugovor koji treba da potpiše sa radnicima, on ga navodno malo čita, nisu mu tu jasne neke stvari. Hteo je da uzme olovku da potpiše ugovor, nije imao hemijsku olovku, Vladimir Putin vadi hemijsku olovku, daje mu da potpiše taj sporazum i na kraju mu kaže - vrati mi hemijsku olovku. E, to je taj Oleg Devipaska, koji je bio jedan od sponzora aktuelne crnogorske vlasti, a veza između Olega Devipaske i režima u Crnoj Gori bio je upravo Milan Roćen, koji je jedan od glavni protagonista razgovora sa tadašnjim savetnikom Borisa Tadića, Vukom Jermićem. Pre nego što kažem nešto o ovim razgovorima, na koje bi Tužilaštvo apsolutno moralo da reaguje zato što oni u sebi sadrže čitav niz krivičnih dela i to krivičnih dela protiv države i protiv državnog uređenja, želim da podsetim građane Srbije na jedan intervju koji Vuk Jeremić krije kao zmija noge. Međutim, zahvaljujući internet izdanju čuvenog nemačkog lista „Špigl“ mi možemo da pročitamo da je Vuk Jeremić, tada u svojstvu ministra spoljnih poslova Republike Srbije, 14. januara 2008. godine dao intervju nemačkom „Špiglu“ u kome između ostalog kaže, to je dakle, isti onaj Vuk Jeremić koji danas roni krokodilske suze nad Srbima na KiM, nad Srbima u Crnoj Gori, koji se hvali kako formira svoje opštinske odbore na KiM, koji broje jednog čoveka. Na pitanje novinara „Špigla“ o tome kakve su posledice NATO bombardovanja Srbije i Crne Gore 1999. godine, Vuk Jeremić, ministar spoljnih poslova u to vreme Republike Srbije, objašnjava nemačkom novinaru da to nije bio rat protiv Srbije i da to nije bio rat protiv Srba, nego protiv diktatorskog režima, NATO je pobedio, a Milošević je, kaže, svoje snage morao da povuče sa Kosova. Dakle, on tadašnju vojsku Savezne Republike Jugoslavije, Vojsku Jugoslavije i snage MUP-a Republike Srbije, ne doživljava kao legalne oružane snage svoje države, nego kaže – Milošević je morao da povuče svoj trupe, kao da su to privatne trupe Slobodana Miloševića sa Kosova. Pobednik je izdiktirao uslove primirja i oni su sadržani u Rezoluciji 1244. Da vam ne čitam dalje, možete da uđete na sajt „Špigla“, tu možete da vidite kakve sve najgore moguće stvari tadašnji ministar spoljnih poslova Vuk Jeremić iznosi o sopstvenoj državi, o tome kako su snage Slobodana Miloševića ubijale Albance na KiM, kako su ih proterivale i da je zbog svega toga bila opravdana NATO agresija na Srbiju i Crnu Goru 1999. godine. To je dakle bilo u januaru 2008. godine. E sad, želim da se vratim na 2005. godinu. Ta 2005. godina je bila jedna od prelomnih godina za sudbinu zajedničke države Srbije i Crne Gore. U Srbiji su postojale snage, jake snage, koje su bile za očuvanje zajedničke države Srbije i Crne Gore, i snažna podrška očuvanju zajedničke države Srbije i Crne Gore. Postojala je i u samoj Crnoj Gori, to je pre svega bila Socijalistička Narodna partija koju je tada predvodio, nedavno pokojni Momir Bulatović. Te 2005. godine, dakle, kada se lomila sudbina Srbije i Crne Gore, Vuk Jeremić vodi razgovor o tome kako da se obezbedi smeštaj za 29 njegovih prijatelja u hotelu na Svetom Stefanu. Razgovor se vodi između Vuka Jeremića i tog gospodina Roćena i u tom razgovoru između ostalog Vuk Jeremić kaže sledeće. Pročitaću dakle, u autentičnoj verziji kako izgleda transkript ovog razgovora. Roćen – Alo, alo. Pošto ga Vuk Jeremić zove. Halo, Milan, Vuk ovde, izvini. Kaže Roćen – Nema veze druže. Roćen – Sve jasno. Meni je samo bilo da znaš tu informaciju. Znači, ja sam se čuo i sa direktorom, zvao ga ministar. Direktorom Budvanske rivijere. On je na vezi sa Perom Rađenovićem, već im je obezbijeđeno 29 soba. Ako im treba još, dobiće još. Njega će zvati ili ga je već zvao Pero Rađenović. Jeremić – Pero Rađenović? Koji je na funkciji čega? Ko je on? On je tamo direktor. Kaže Jeremić – direktor Svetog Stefana. E neka on potraži Pera Rađenovića, ovaj ga je već zvao, ja mislim. Kaže Jeremić – Dobro. Sad ću da zovem, da proverim. Ako ga nije zvao, da on zove tog Pera Rađenovića. Kaže Roćen – Jeste, to je sve završeno, rekao mi je. Ovaj kaže – za tebe sve druže, meni veli direktor. Kaže Jeremić, izvinjavam se damama, ovo su autentične reči tog uglađenog velikog evropejca Vuka Jeremića. Kaže Jeremić - Pa, dobro. Svi znaju ko je, jebi ga, glavni čovek. Kaže Roćen – Ko je glavni savjetnik. Kaže Jeremić – Pa tačno, tačno. I Roćen pada u smeh. Jeremić – Pa mi imamo ovaj savetnički lobi naš, savetnički sindikat, jedni drugima. Roćen [[smeh]] – jebi ga, jebasmo majku Srbiji i Crnoj Gori. I obojica dobijaju napad ludačkog smeha. Jeremić kaže – Ti Srbiji, ja Crnoj Gori, u pičku materinu. Onda se opet smeju. Smeh se nastavlja i dalje i jako je inače smešno to što su nam rasturili zajedničku državu. Onda Jeremić kaže – Joj, majstore moj, hvala ti mnogo, hvala ti Milane, hvala ti mnogo druže. Na čemu hvala? Na tome što je bitangi Vuku Jeremiću i njegovim kompanjonima koji su uništili zajedničku državu Srbije i Crne Gore, za koju su stotine hiljada i više od milion ljudi položili život i u Prvom i u Drugom svetskom ratu. Kaže Roćen – Ajde važi, ako ti bude ono trebalo, javi mi. Važi, javljam ti to. Sada sam samo prvo oko ovoga bio, uf, totalno isekao. Znači, čovek se totalno isekao da li će mu ovaj obezbediti 29 soba u Svetom Stefanu, kada mu je ovaj rekao da je obezbeđeno, odmah mu je laknulo. Šta će biti sa Srbijom i Crnom Gorom, šta ih briga. To je prvi razvog. Dakle to je razgovor iz 2005. godine. Tužilaštvo na ovo mora da reaguje. Mora da reaguje Tužilaštvo protiv ljudi koji su radili aktivno na razbijanju zajedničke države Srbije i Crne Gore. To nije bila njihova privatna prćija. Dakle, Odluka o prisajedinjenju Crne Gore Srbiji doneta je na Podgoričkoj skupštini 1918. godine. Od 1918. godine pa do pojave ovakvih zlikovaca koji su uništili tu državu, Vuka Jeremića, Roćena i njemu sličnih, Srbija i Crna Gora su u kontinuitetu bile u zajedničkoj državi, bez obzira da li se ona zvala Kraljevina SHS, Kraljevina Jugoslavija, FNRJ, SFRJ, Savezna Republika Jugoslavija, Državna zajednica Srbija i Crna Gora, ali su bile u zajedničkoj državi. Time je Vuk Jeremić, sad govorim o Vuku Jeremiću, ovaj Roćen me mnogo ne zanima, on je sad jedan od glavnih saradnika Mila Đukanovića u Crnoj Gori, ali Vuk Jeremić je ovim naneo nenadoknadivu štetu prvo državi Srbiji, srpskom narodu u Crnoj Gori, ali ono što takođe želim da istaknem, našim komšijama i našim prijateljima muslimanima, odnosno Bošnjacima koji žive na granici između Srbije i Crne Gore, on je podelio Bošnjake, odnosno nametnuo Bošnjacima da jedni žive u jednoj državi, a da drugi žive u drugoj državi i time tim ljudima napravio ogromnu, nenadoknadivu štetu. To je, dakle, prvi razgovor na koji tužilaštvo mora da reaguje. Jer, ako tužilaštvo ne reaguje na razbijanje države, koje je to krivično delo na koje će onda tužilaštvo da reaguje? Dakle, ovo govorim zato što je ovo jedan od razloga zašto se danas, juče i zašto će narednih dana da se vodi besomučna kampanja protiv Nebojše Stefanovića, jer treba sakriti bruku i sramotu Vuka Jeremića, treba sakriti da je Vuk Jeremić, u stvari, bio jedan od glavnih razbijača Srbije i Crne Gore. Da bi se to sakrilo, sad treba da se bavimo diplomom Nebojše Stefanovića koju je stekao 2004. ili 2005. godine, u vreme kada je bio u apsolutnoj opoziciji u odnosu na režim Borisa Tadića. Režim Borisa Tadića i sve njegove institucije mogle su da je preispitaju uzduž i popreko, diplomu Nebojše Stefanovića. Oni to tad nisu uradili, zato što nisu mogli da nađu ništa sporno, nego su se setili u 2019. godini, kada su objavljeni razgovori između Vuka Jeremića i Milana Roćena, kada su objavljeni razgovori između Milana Roćena i Olega Deripaske, a ja vas molim poslušajte taj razgovor, on govori mnogo o tome kakav je uticaj tajkunskih krugova iz Rusije na aktuelnu vlast u Crnoj Gori. Kada su se pojavili ti razgovori krenula je besomučna kampanja protiv Nebojše Stefanovića. Tu besomučnu kampanju predvodi, ko drugi, nego glavni potrčko Dragana Đilasa – Boško Obradović, koji stalno proziva Nebojšu Stefanovića da pokaže nekog svog školskog druga, da pokaže svoju diplomu itd, a Boško Obradović je diplomirao, i to građani Srbije treba da znaju, kod prof. Mila Lompara, koji je član političkog saveta Dveri. To je istina. Dakle, Boško Obradović je diplomirao kod maltene svog stranačkog kolege, kome je šef, jer je Boško Obradović predsednik Dveri, a taj prof. Milo Lompar je član političkog saveta i čovek je diplomirao kod čoveka koji je njemu podređen u stranci koja se zove Dveri. Dakle, to je prvi razgovor koji se odnosi na obezbeđivanje 29 soba u Svetom Stefanu 2005. godine. Imamo drugi razgovor iz 2005. godine koji je vođen između Vuka Jeremića i Borisa Tadića, uoči posete Borisa Tadića Moskvi. Neću da čitam sve, ima toga dosta, ali samo hoću da vam skrenem pažnju na nekoliko stvari. Koliko mi je vremena ostalo, gospodine Milićeviću, da znam da se orijentišem?
Imate dovoljno.
Dobro. Zahvaljujem se. Vi se sećate, drage kolege, kada je Milenko Jovanov rekao da je supruga Vuka Jeremića glavni narko-diler u Srbiji. Žena se rasplakala, otrčala kod ovih svojih koleginica na RTS, na koji su upadali pre nekoliko meseci sa testerama, kao navodno to je Vučićeva televizija, otrčala žena na RTS da se tamo isplače, teško joj je, pa, kako je to neko mogao da kaže, pa, oni su sjajan bračni par, pa to je primer ljubavi, pa ona je jedna čestita i poštena žena, pa ko je mogao, kakav monstrum je mogao da dođe na ideju da ona ima bilo kakve veze sa narko-dilerima. I onda dolazimo do ovog razgovora iz 2005. godine, koji zapravo otkriva kakav je Vuk Jeremić. I ja sad kada pročitam ovo, mada se Milenko Jovanov izvinio zbog onih svojih reči, ali sad kad pročitam ovo iz 2005. godine, ne znam, pravo da vam kažem, da li je imao razloga da se izvinjava. Ovo je razgovor između Vuka Jeremića, tadašnjeg savetnika Borisa Tadića, i jednog od glavnih srpskih tajkuna koji je poslovao u Moskvi, gospodina Grujića. Grujić kaže, pošto ga Vuk Jeremić zove na telefon: „Halo?“ Kaže Jeremić: „Da ne šetam po hotelu, a?“. Grujić: „Pa, nemoj te fore, je*ote!“ Jeremić: „Pazi, pazi, evo imao sam dilemu da li da se prošetam“. Grujić: „Znao sam, tačno sam znao, video sam te kako si došao, ipak nije tako kasno, popio si malo, klasična varijanta, videćeš neku ovu“, misleći na Ruskinju koja tu, jel, obavlja određene radnje po hotelu u Moskvi, „slomiće ti se karakter, kao i meni svaki put tako“. Onda kaže Grujić: „Da, da.“ i obojica se smeju. Onda kaže dalje ovako. Vuk Jeremić pita Grujića da li poznaje Borisa Njemcova. Grujić kaže: „Pa, znam ga onako površno, on je dobar partner sa mojim prijateljem Arkadijem, to je neka jevrejska veza“. Onda Jeremić kaže: „E, super. To mi mnogo znači, zbog toga što ću sada konačno da zatvorim taj kanal informisanja i da kažem“, ja se izvinjavam damama, to govori veliki evropejac, uglađeni čovek koji nikad u životu nije opsovao, za razlika od nas koji smo krezubi, koji psujemo, koji smo hendikepirani itd, „pušite ku*ac, nije tačno, pušite ku*ac… Ma, super, ma znao sam. Izvini što sam te uopšte pitao, ali pitali su me da proverim tu, konkretnu tu informaciju. Zato što je, znači, sad je došla informacija da ovaj, pošto oni, znači cela ta ekipa, službovna ekipa, ona tebe ne voli i vodi rat protiv tebe, znaš?“ To kaže Vuk Jeremić tom Grujiću. Eto, vidite kakvi su ljudi vodili ovu našu državu. Pa dobro je što smo uopšte živi. Dobro je što uopšte imamo državu. Ko nam je bio ministar spoljnih poslova, a pre toga savetnik Borisa Tadića. Kaže Jeremić, opet u razgovoru sa ovim Grujićem, sad se oni ismevaju Borisu Tadiću. Sad pogledajte koje je to licemerje. Čovek koji je savetnik Borisa Tadića, koji je danas sa njim u Savezu za Srbiju, koji tvrdi da je Boris Tadić bio najbolji predsednik Republike Srbije otkad postoji Srbija i otkad imamo instituciju predsednika Republike, oni se ismevaju tom istom Borisu Tadiću. Kaže Grujić, vezano za Borisa Tadića, opet se izvinjavam damama, toliko o toj elitnoj Srbiji: „Ma, puši ku*ac, bre, predsednik države dolazi u drugu najveću zemlju na svetu, je*ote, sad ćemo da ga vodimo ko majmunčeta po Moskvi, znaš“. I Vuk Jeremić pada u ludački smeh. Znači, sad će da vode Borisa Tadića ko majmuna po Moskvi, a čovek predsednik države, ma kakav da je, predsednik je države. Vuk Jeremić mu savetnik i Vuk Jeremić se smeje na reči da će da vode Borisa Tadića po Moskvi kao majmuna. Onda Roćen objašnjava, to je sada novi razgovor, Roćen-Grujić, sada Roćen objašnjava ko su ljudi oko Borisa Tadića. Možemo mnogo toga da saznamo kako je u stvari funkcionisala vlast u Srbiji te 2005/2006. godine kada je intenzivno bio u toku proces rastakanja zajedničke države Srbije i Crne Gore, malo su radili na tome Vuk Jeremić i Boris Tadić, malo u Crnoj Gori Milo Đukanović i njegova ekipa i više ne postoji zajednička država Srbije i Crne Gore. Ovo je sad razgovor i tužilaštvo mora na to sada da reaguje, ne vidim ove gospođe iz Državnog veća tužilaca, vidim da je jedna od njih bila mnogo zabrinuta zašto smo osporili kandidaturu za zamenika osnovnog javnog tužioca u Šapcu, ali nije je mnogo briga izgleda za ova krivična dela protiv države i državnog uređenja. Ovo je sada razgovor između Milana Roćena, tadašnjeg ministra spoljnih poslova Srbije i Crne Gore i tog Grujića – bio sam ja sa Vukom, znaš, video sam i Borisa na minut. E, pazite, dolazi predsednik Republike u Moskvu, dočekuje ga ministar spoljnih poslova i kaže, video sam Borisa na minut. Vidite koliko je njima Boris Tadić bio važan, video ga je na minut. Kaže o tome ću ti pričati, postoje tri kruga ljudi oko Tadića. Prvi je, kaže, biznis krug. Smeju nam se i dan danas, kažu da lažemo, da smo ludaci, da izmišljamo, da obmanjujemo, sam Roćen kaže – biznis krug. Možete da zamislite ko je u tom biznis krugu, prvi, Miroslav Mišković. Kaže Grujić – aha. Onda postoji neki racionalni krug. Ko je u racionalnom krugu? Racionalni krug su Jelica Kurjak koja je tada bila savetnik u ambasadi Srbije i Crne Gore u Moskvi, a kasnije bila ambasadorka u Moskvi i Vuk Jeremić koji su prozapadno orijentisani ali koji nisu za približavanje Rusiji. Znači, nisu za približavanje Rusiji, a danas Vuk Jeremić, Sanda Rašković Ivić, Đorđe Vukadinović ubiše se da nam objasne kako treba da uspostavimo što čvršće veze sa Rusijom. Kaže da postoji i neki treći krug, ekstremni krug. U ekstremnom krugu, znate ko je, Boris Tadić. Boris Tadić je po njima ekstremni srpski nacionalista. Znači, postoji biznis krug tu je prvi Mišković, postoji ovaj racionalni krug, tu je Vuk Jeremić koji je prozapadno orijentisan i koji je protiv približavanja Rusiji i postoji, zamislite neki ekstremni krug koga predvodi tadašnji predsednik Republike Boris Tadić. Kaže, ovaj što je bio na aerodromu. Pazite, dame i gospodo jednu rečenicu koja vam jasno govori o tome ko je ostavio Srbe u Crnoj Gori na cedilu. Danas vode besomučnu kampanju protiv predsednika Republike Aleksandra Vučića kako ništa ne čini za Srbe u Crnoj Gori, što je laž, jer nema važnijeg događaja koji se dešava u Srbiji a da Aleksandar Vučić ne pozove i Pupovca iz Zagreba i Dodika i predstavnike Srba iz Crne Gore. Dakle, ako iko okuplja sve Srbe iz regiona, okuplja ih i pokušava da im pomogne na svaki mogući način, onda je to Aleksandar Vučić. Sada Milan Roćen prepričava Grujiću razgovor između Borisa Tadića i Putina, kada je Boris Tadić bio u poseti Moskvi. Putin dakle pita Borisa Tadića – a šta je sa Srbima u Crnoj Gori? Boris Tadić kaže – ma, to su politički Srbi oni hoće da stvore srpsku nacionalnu manjinu u Crnoj Gori. Roćen ga odvraća od toga i kaže – ma, to su gluposti, nemoj to da radiš, tako se ne stvara građanska država. Znači, Vladimir Putin pita, ruski predsednik pita srpskog predsednika – šta je sa tvojim narodom u Crnoj Gori? A on kaže – ma, to je politički narod, onda ide jedna psovka - to je politički narod jebote bog, oni pokušavaju od sebe da stvore nacionalnu manjinu, ali ja neću da idem na to tako se ne stvara građanska država. Na kraju ono o čemu smo mi iz SNS često puta pričali zašto je Vuk Jeremić voleo da putuje, o tome jasno može da se vidi iz razgovora između Grujića i Roćena. Kaže Grujić – u Americi je ovaj mali, misli se na Vuka Jeremića, pa da, nosi cipele broj 36. U Americi je ovaj mali, ovaj isto nešto luduje, tako pravo da ti kažem ni ja nisam nešto za posetu Americi, kaže Grujić – da, da. Pita Roćen – pa šta radi stalno u Americi? Pa jebiga da ti kažem i ti bi išao da ti dupe vidi put, dobre dnevnice, šta hoćeš. Stalno je tamo druge, pa znam šta da mu radim. To su tri razgovora vođena između Vuka Jeremića i dva razgovora vođena između Milana Roćena i Grujića. Iz tih razgovora možemo da zaključimo da su Boris Tadić i Vuk Jeremić, ovi odavde iz Srbije najodgovorniji za rastakanje državne zajednice Srbije i Crne Gore. Da su Boris Tadić, Vuk Jeremić, Dragan Đilas, jer da vas podsetim dok je Vuk Jeremić bio savetnik Borisu Tadiću, Dragan Đilas je bio direktor Narodne kancelarije Borisa Tadića i bio je apsolutno upućen u sve razgovore koji su vođeni. Zbog toga je možda u pravu moj kolega Vladimir Orlić kada kaže da je ovo u stvari borba, možda borba, unutar Saveza za Srbiju, da je ove razgovore u stvari obelodanio Dragan Đilas jer je znao za njih jer je u to vreme bio direktor Narodne kancelarije Borisa Tadića, inače potpuno izmišljene jedne institucije koju nije poznavao tadašnji Ustav. Dakle, Dragan Đilas je bio apsolutno upućen u sve ove razgovore. Iz ovih razgovora možemo da zaključimo da su za razbijanje Srbije i Crne Gore bili najodgovorniji odavde iz Beograda Boris Tadić, Vuk Jeremić, Dragan Đilas i oni koji su tada bili sa njima na vlasti. Da su Boris Tadić i Vuk Jeremić najodgovorniji za to što je srpski narod u Crnoj Gori ostavljen na cedilu, što mu je njegova matica okrenula leđa i što Boris Tadić u nameri da kako kaže stvori nekakvu građansku državu. Stvorio je tako što je razbio Srbiju i Crnu Goru, nije hteo da pomogne Srbima u Crnoj Gori da se konstituišu makar kao nacionalna manjina zato što je rekao da su to politički Srbi. Ne znam šta su to politički Srbi i šta su ne politički Srbi. Znam da postoje Srbi, da postoje Bošnjaci, Mađari, Slovaci itd, ali da postoje politički i ne politički Srbi to nisam znao dok nam o tome i to pred Putinom nije progovorio tadašnji predsednik Republike Boris Tadić. Sve ovo sam rekao zato što su ovde prisutni ljudi iz Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca i krajnje je vreme da tužilaštvo pokrene zakonom propisane radnje protiv Vuka Jeremića, protiv Borisa Tadića, protiv Dragana Đilasa i protiv svih drugih koji su aktivno radili na razbijanju Srbije i Crne Gore, koji su aktivno radili na uništavanju nacionalnih, verskih i kulturnih prava srpskog naroda u Crnoj Gori i da tužilaštvo pokrene zakonom propisane radnje protiv Vuka Jeremića koji je kao ministar spoljnih poslova 2008. godine tvrdio da je NATO agresija protiv Srbije i Crne Gore bila opravdana zato što je Milošević sprovodio teror, ubijao i proterivao Albance na KiM i zbog toga je NATO u tom ratu pobedio, a Milošević je svoje trupe, to podvlačim svoje trupe morao da povuče sa Kosova. To su krivična dela protiv državnog uređenja i tužilaštvo na ovo ne sme da ćuti, a građani Srbije treba da znaju da kampanja koja se vodi protiv Nebojše Stefanovića i sada je samo pitanje ko je sledeći, čiju ćemo diplomu sada morati da preispitujemo, zato što je to rekao Boško Obradović i zato što je to rekao Dragan Đilas. Zato se ovih dana vodi kampanja protiv jednog od najbližih saradnika Aleksandra Vučića, Nebojše Stefanovića. Sad je sporna diploma čoveka koji je diplomirao u vreme kad je bio u apsolutnoj opoziciji, koji je bio u to vreme, ako se ne varam, zamenik generalnog sekretara Srpske radikalne stranke, Aleksandra Vučića. I u to vreme Ministarstvo prosvete je sprovelo sve moguće provere diploma, to znam pouzdano da su radili. Znači, proveravali su sve moguće diplome. I ne samo da su proveravali diplome, evo, tu su kolege iz Srpske radikalne stranke, neki od njih su bili ministri u Vladi Srbije i časno su radili svoj posao, u teško vreme, u vreme kada se vodila borba sa šiptarskim teroristima na KiM i kada se Srbija i Crna Gora branila od NATO agresije, časno su radili svoj posao. Možemo mi sad politički ovde da se razilazimo oko nekih tema, ali znam da su časno radili svoj posao, i Petar Jojić i Vjerica Radeta i Mirčić i Dragan Todorović i Aleksandar Vučić i Tomislav Nikolić i Maja Gojković itd. i posle 5. oktobra 2000. godine, na postavu su izvrnuli sve te ljude ne bi li pronašli nešto, i pokojnog Zorana Krasića, dakle, na postavu su izvrnuli sve te ljude, čerupali su im privatne živote, šta su radili kad su bili ministri, bavili se njihovim privatnim životima. Ništa nisu mogli da nađu sporno, ni jedno krivično delo, nisu mogli da nađu ni jednu spornu diplomu, pa ni diplomu Nebojše Stefanovića. I onda su se setili diplome Nebojše Stefanovića 2019. godine, kada čovek na konferenciji za novinare kaže - MUP pokreće radnje radi prikupljanja dokaza protiv Dragana Đilasa, a evo ga, vidite, kako đavo uvek dođe po svoje - objave se, sad već i nisu tajni razgovori, Vuka Jeremića, Roćena i Grujića, iz koga se vidi kako su se obezbeđivale sobe na Svetom Stefanu, kako su se obezbeđivale Ruskinje po hotelu u Moskvi, kako se razbijala Srbija i Crna Gora, kako su se smejali svom predsedniku Republike, Borisu Tadiću i kažu da će ga voditi kao majmuna po Moskvi, itd. Zbog toga se vodi kampanja protiv Nebojše Stefanovića i zbog toga će da se vodi kampanja protiv svakog od nas. Nije Nebojša Stefanović ni prvi ni poslednji. Vodiće se protiv svakog od nas ko smogne snage i ko se usprotivi da eventualno na vlast ponovo dođu ovi koji su vodili ovakve sramne razgovore koji svedoče o bestijalnosti tih ljudi, koji govore o tome da su oni sami razbili zajedničku državu. Mi smo često puta zamerali onom nesrećnom Havijaru Solani, ali šta ima da se čudimo Havijaru Solani kad pročitate ove razgovore. Šta ja da očekujem od generalnog sekretara NATO pakta, kad moj ministar spoljnih poslova kaže - Srbija je kriva za NATO agresiju zato što je sprovodila teror na Kosovu. Šta ja da zamerim Havijaru Solani kad Vuk Jeremić kaže u ovim razgovorima - jebasmo majku Srbiji i Crnoj Gori, ti Srbiji, ja Crnoj Gori. Šta da mu zameram? Nemamo šta da mu zamerimo. Ali, zato tužilaštvo mora ove razgovore detaljno da preispita, i sve druge razgovore, jer ovo nisu jedini razgovori, tih razgovora imate koliko hoćete, znači, neka ispitaju sve te razgovore i da se konačno vidi ko stoji iza tragedije srpskog naroda na početku 21. veka i ko je u stvari glavni razbijač zajedničke države Srbije i Crne Gore. A ja sam juče rekao, takvih razgovora ima, zamislite kakvi su razgovori vođeni kad je u pitanju bio 5. oktobar, preuzimanje vlasti, kada je u pitanju bila pljačkaška privatizacija, kakvi razgovori su vođeni kada je vršena reforma pravosuđa, kakvi razgovori su vođeni kada je uništavana Vojska Srbije, kada nismo imali ni jedan ispravan avion, kada je Šutanovac pretakao tenkove u smederevskoj "Železari" zato što je rekao da oni nisu ubojna sredstva nego meta i kada nam je rekao da mi u stvari više i nemamo neprijatelja i da je samo pitanje dana kada ćemo da uđemo u NATO pakt. Dakle, svi ti razgovori postoje. Tužilaštvo može da dođe do tih razgovora i ne sme da ostane nemo na ovo o čemu su ovi ljudi razgovarali. Ovo je zločin protiv sopstvenog naroda i protiv sopstvene države.
Zahvaljujem, kolega Martinoviću. Reč ima narodna poslanica Ljiljana Malušić.
Zahvaljujem, predsedavajući. Dame i gospodo iz pravosuđa, danas je pred nama Predlog odluke o izboru zamenika javnog tužioca i Predlog odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju. Tu su njihove biografije, za sudije 34 kandidata, 37 za javne tužioce, sve je transparentno i ne bih ja o tome, nego bih ja o nečemu što nije transparentno, što je izazvalo veliku polemiku ovih dana, a to je, citiram, "Embargo" internet portal - Kako je Miodrag Majić stigao do mesta sudije Apelacionog suda? Gradio je brzo karijeru u Prvom sudu, pogotovo posle Petooktobarske revolucije, jer je veoma brzo zaboravio na ranije mentore. Ko je ovaj čovek? Zvanično, dr Miodrag Majić je sudija Apelacionog suda, sudija bloger, TV zvezda, kritičar vlasti, Vlade, predsednika, pravosudni gladijator koji u studiju američke N1 reže ko na panju, optužuje kolege, nipodaštava tužilaštvo, baš kao da se raspriča sa zapadnim ambasadama. Po političkom opredeljenju čist hermafrodit, sve po potrebi i uvek na usluzi. Kažu - izabran je za sudiju Prvog opštinskog suda tako što je preskočio na stotine ondašnjih pripravnika i zaseo u sudijsku fotelju bez i jednog dana staža u tom sudu. Za njega su govorili da je voleo gitaru, da svira, da peva i da putuje, uglavnom o trošku drugih. Izgleda da su ta putovanja u samom startu imala i te kako smisla i potrebe za njegovu kasniju karijeru. Gradio je brzo karijeru u Prvom sudu, pogotovo posle Petooktobarske revolucije, jer je veoma brzo zaboravio na ranije mentore, pa je brzometno postao sudija demokrata, privržen uticaju spolja, posebno u oblasti pravosuđa - tvrdi dobro obavešteni izvor iz pravosuđa za "Embargo". Tako je brzometno postao i istražni sudija, predsednik Veća, portparol, sve dok 2005. godine nije zaseo u fotelju predsednika Prvog suda. Priča se da je tada na jednu drugu urgenciju jednog advokata, bivšeg sudije iz Palate pravde sa Dedinja, političkog kameleona sa maramicom u džepu sakoa lister odela postao predsednik Prvog opštinskog suda. Naime, taj advokat je zamolio ličnog prijatelja, ondašnjeg ministra Zorana Stojkovića, da ga imenuje, odnosno da smeni Batićevog čoveka. Taj izvor u beogradskoj Palati pravde još uvek je tema, zbog one Makijavelijeve - da cilj opravdava sredstvo. Pričalo se da je ipak fotelju predsednika suda zaradio tako što je ocinkario ondašnjeg predsednika suda, Vojkana Simića, da predmete usmerava sudijama po svom ćefu. Sramota jedna. Idemo dalje. Taj sudija Majić sudi Srbiji na američkoj N1 televiziji, a oslobađa zlikovce iz Gnjilana. "Šapčani izviždali sudiju Majića, njegovu knjigu "U ime naroda" nazvali - U ime Amerike", kaže "Embargo" a ja citiram. Sudija Miodrag Majić nije dobrodošao u Šabac, baš kao što su sugrađanima mrski i njegovi domaćini, gradska vlast. Šapčani ne žele sudiju koji sudi državi Srbiji na američkoj televiziji N1, a oslobađa zlikovce iz Gnjilana, koji više vremena provodi na svom blogu, nego u sudnici. Pa, ljudi, da li je to normalno? Oni ne znaju šta sudija Majić radi u Američkoj ambasadi, ali shvataju odakle vetrovi duvaju i čime se bavi njegova NVO CEPRIS. Zbog svega toga su negodovali, ne verujući u njegove iskrene namere i ono što je napisao u svojim knjigama koje je promovisao pred malim brojem sugrađana. Godine 2019. 11. juna, taj sudija Miodrag Majić, kao slučajno odabrao je baš Šabac, tu slobodarsku zonu hohštapleraja i muvačina, Zelenovića i Petrovića, da promoviše svoje dve knjige: „U ime naroda“ i „Deca zla“. Da li novija srpska pravosudna istorija pamti ovakav jedan slučaj da aktivni sudija Apelacionog suda promoviše čak dve knjige? Koliko ja znam, sudije pišu zaista knjige, ali pišu kada odu u penziju. Znači, ovo je nedopustivo. Da ne bude zabune, svako ima pravo da kritikuje i svako u Srbiji je podložan kritici, ali da pljujete u bunar iz koga pijete vodu, to nigde nije moguće, pa čak ni u zemlji Srbiji, a kao što vidimo, moguće je. Poznati su nam primeri da sudije iz penzije pišu neke priče iz svoje sudske prakse. Ovaj piše za vreme mandata. Preterao jeste. Šta ćemo sa njim, videćemo. Mada, izbor gostiju na Majićevoj promociji sve govori, da je ovo od promocije knjiga, više od sudske prakse i dobrovoljnog vladanja. Ovo je čista politika i čisto politikanstvo. Ili se možda sudija Majić sprema za novog opozicionog lidera, poput prethodnika, bez narodne podrške ili sa podrškom spolja? Još par rečenica o ovom interesantnom čoveku, na vrlo negativan način. Majić o Tijaninom zakonu – ostavljanje bez nade se smatra nečovečnim kažnjavanjem, kaže ovaj dotični. Sudija Apelacionog suda Miodrag Majić usprotivio se usvajanju Tijaninog zakona koji predviđa uvođenje doživotne kazne za neke od najtežih krivičnih dela bez mogućnosti uslovnog otpusta, jer smatra da takve odredbe predstavljaju kršenje međunarodnih konvencija i evropskih standarda, ali i Ustava Srbije. Čovek uopšte nije ni pročitao zakon, tako da nije bio upućen sudija. On je kao sporno označio to što u slučaju zakona nije bilo javne rasprave. Laže, bilo je. Bila je javna rasprava. Nije se izjasnila struka. Bilo je izjašnjavanje struke. Čovek, prosto, nije upućen, ne interesuje ga. Posebno problematičnim vidi to što ne postoji mogućnost uslovnog otpusta. Prema međunarodnim standardima, ukazao je Majić, nemogućnost uslovnog otpusta ostavlja bez nade i perspektive, smatra se nečovečnim kažnjavanjem. Da ja ne prepričavam, bio je Tijanin zakon pre mesec dana, apsolutna laž. Čovek, prosto, nije upućen. Kako je upozorio, reč je o kršenju međunarodnih obaveza, ali i najvišeg pravnog akta Srbije. Notorna laž. Prema Majićevom stavu, stroža kaznena politika u ovakvim slučajevima ne rešava problem, već ga čini složenijim. Čovek ili nije iz struke, kao što nije, ili pročitao zakon nije. Izgleda oba. Nadam se da je ovakvim izborom sudija došao kraj. Danas biramo sudije i tužioce na jedan transparentan i demokratski način. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, koleginice Malušić. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Da.) Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, vidim da je sudija Majić postao ljubimac narodnih poslanika. Da vas podsetim da sam pre dužeg vremena podneo zahtev za formiranje anketnog odbora, da se ispita pitanje okolnosti pod kojima je došlo do nezavisnosti KiM, pa i Crne Gore, pa sam to u svojim govorima i nazvao veleizdajama. Nadam se da ću posle ovih objavljenih razgovora tu većinu za formiranje anketnog odbora dobiti. Stabilna država je ona država u kojoj su svi ljudi jednaki pred zakonom. Da li mi tu državu imamo? Sudska vlast je nezavisna. Nezavisna je sigurno od ove vlasti, ali od bivše bojim se da nije. To čak i ponašanje nosilaca najviših pravosudnih funkcija pokazuje da sam u pravu. Vuk Jeremić, zvani Vuk potomak, je više puta učinio, zajedno sa Tadićem, više krivičnih dela, više puta više krivičnih dela ugrožavanja ustavnog uređenja i bezbednosti. Da vas podsetim da je Srbija i Crna Gora imale Ustavnu povelju, da je imala svoju teritoriju, da je imala svoje granice, da je Vuk Jeremić aktivno pomagao odvajanju Crne Gore od Srbije. To je sada više nego jasno. Tužilaštvo valjda zna šta im je činiti kada u javnosti izađu takve vrste informacija, da je vršeno jedno od najtežih krivičnih dela. To su nekad zvali dela protiv naroda i države. Vuk Jeremić je još pre toga gostovao, kao savetnik Borisa Tadića, u SAD i pred NATO generalima na konferenciji koju su oni nazvali „Zapadna sigurnost“, uz aplauze, govorio kako su penzionisali stotine oficira, on i Boris Tadić, sa ratnom prošlošću. Time se pohvalio uz snažan aplauz i ti dokazi postoj, NATO oficira i NATO generala. Vuk Jeremić je, po ovome svemu, učestvovao u nezavisnosti Crne Gore, ali i u izgradnji divlje države KiM. On je, zajedno sa Borkom Stefanovićem, Tadićem, zamolio Dženifer Braš da se prolongira nezavisnost KiM do posle izbora Borisa Tadića, odnosno da Amerikanci utiču na kosovske Albance da nezavisnost, proglašenje nezavisnosti pomere posle izbora Borisa Tadića. Boris Tadić je zakletvu dao 14. februara 2008. godine, a 17. februara su Albanci proglasili nezavisnost. U obećanju Amerikancima, ono - daću zemlju za fotelju, oni kažu da će znati da cene crvene linije SAD, što se i desilo. Vuk Jeremić obrazlaže zašto će podneti traženje mišljenja Međunarodnog suda pravde i kaže Kondolizi Rajs septembra 2008. godine da je to pametan potez srpske Vlade da se prevaziđe pitanje Kosova i da se stremi ka evroatlanskim integracijama, što znači i ulasku u NATO pakt. To vam je Vuk Jeremić, koga ja zovem Vuk potomak, i to su vam dokazi zašto njemu treba suditi za tzv. dela protiv naroda i države, protiv ustavnog uređenja, po meni, za veleizdaju. Ja ne znam zašto tužilaštvo nešto čeka? Što se tiče Đilasa i sekundi, ja se slažem da se njemu i Šolaku sudi zbog jeftinih sekundi na RTS, nešto jeftinijih, gde je bila, koliko vidimo, debela zarada. Takođe, tužilaštvo mora da pokrene istragu protiv Đilasa i Šolaka zbog lažnih prekograničnih kanala koje kontroliše SBB, odnosno „United group“ i „United media“, međusobno povezane firme. Danas imate 20 lažnih prekograničnih televizija koje program proizvode, emituju u Srbiji, a samo su fiktivno registrovane u Luksemburgu. Svako veče 10.000 sekundi reklama, suprotno Zakonu o oglašavanju, suprotno Zakonu o medijima, suprotno zakonu kojim je potvrđena Konvencija Saveta Evrope o prekograničnim televizijama, se emituje na sport klubovima, N1 televiziji i Nova S. To su neregistrovane televizije u Srbiji. Ja dobijam odgovore od REM, koji nije konstituisan do kraja, odnosno kome fale tri člana, pa se nadam da će, kada se ti članovi dopune, stanje biti drugačije. Dobijam odgovore da se taj program Nove S i N1 televizije reemituje iz Luksemburga, što znači, po ovim zakonima, to je dozvoljeno, ali mora da se reemituje onaj program koji se emituje u Luksemburgu. Ja sam dobio i odgovore luksemburškog regulatora da se takav program ne emituje u Luksemburgu. Da bi se on reemitovao, mora biti emitovan tamo. Deset hiljada sekundi svako veče. Ako uzmete samo da sekunda vredi 20 evra, a ne 100, vi to pomnožite i dobićete da svako veče 200 hiljada evra Šolak i Đilas samo od reklama strpaju u džep. I još nešto, te lažne prekogranične televizije, koje nisu registrovane ovde i ne mogu da budu tužene, žale se na medijske uslove u Srbiji, iako su registrovane u Luksemburgu i pišu Evropskoj komisiji da medijske usluge koje se pružaju u Srbiji da vlast tu nešto sprovodi neku cenzuru itd. Kako se mediji iz Luksemburga žale na medijsku scenu Srbije? Hoće li neko iz Tužilaštva da mi objasni i dokaže da Olja Bećković, Ivan Ivanović, i Ćosić, svoje emisije vode iz Luksemburga? Ja sam bio na Novom Beogradu dva puta u njihovom studiju i nisam znao da je Novi Beograd u Luksemburgu, taj program se ne reemituje iz Luksemburga, on se proizvodi, emituje zajedno sa reklamama ovde. Tim televizijama od pretplatnika SBB se ispumpava novac i prikazuje lažni gubitak u SBB, da se ne bi platio porez na dobit zato što domaćim kanalima taj kablovski operater ne plaća ništa, iako domaći plaćaju naknade REM-u, RATEL-u, SOKOJ-u, itd. Oni ne dobijaju ništa, ali zato Šolak i Đilas svojim prekograničnim televizijama ispumpavaju novac od pretplate, plaćajući to, navodno, reemitovanje, i po nekoliko evra po korisniku, što znači ako imaju 900 hiljada korisnika, neke od tih televizija dobijaju nekoliko miliona evra lažne prekogranične televizije. Vreme je da Tužilaštvo počne da radi svoj posao, da štiti nevine, a kažnjava krive. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Rističeviću. Reč ima narodna poslanica Jelena Žarić Kovačević. Izvolite.
Hvala, gospodine Milićeviću, što ste mi dali reč. Dame i gospodo narodni poslanici, evo nas na kraju načelne rasprave o predlozima za izbor zamenika javnih tužilaca i za izbor sudija koje se prvi put biraju na sudijsku funkciju. Bili smo, dakle, svedoci bahatosti vlasti do 2012. godine i beskrupuloznog uticaja na pravosuđe. Osim toga, naravno, ni u drugim oblastima oni nisu briljirali. Naprotiv, za vlast do 2012. godine, vezuju se afere, pronevere, malverzacije, trgovine političkim uticajem. Praktično, sve one loše stvari koje su Srbiju unazadile i narušile ugled u svetu. Danas vidimo da se situacija nije mnogo promenila, kada govorimo o DS, kakva je to politička partija koja na svojim organima donosi odluku da se bojkotuje parlament? Kakva je to parlamentarna stranka? I, tu nije kraj. Ta, takozvana DS, koja demokratiju izgleda ima samo u svom nazivu izbacuje članove iz stranke, jer nisu bojkotovali parlamentarni život za koji su ih, inače, građani birali. Ta stranka se izjašnjava, ta stranka daje saopštenja o tome da li su narodni poslanici ili nisu bojkotovali parlament. Posebno je interesantno saopštenje Zorna Lutovca, da vidite ko sada vodi DS i kakvi ljudi očekuju da će doći na vlast, a povodom učešća Aleksandre Jerkov i Sande Rašković Ivić na sastanku „Ženske parlamentarne mreže“. Citiram: „Njihovo učešće se ne smatra prekidom bojkota, naprotiv, smatra se mogućnošću da se na tom telu, međunarodnoj zajednici, predstave ključni razlozi zbog čega bojkotujemo parlament, zašto su građani na ulicama i koji su nam ključni zahtevi da bismo normalizovali društvo i vratili parlament u ono što treba da bude“. Da nije žalosno, ovakva izjava verovatno bi bila smešna, čoveka koji sada vodi DS. Neko ko je predsednik jedne parlamentarne stranke trebalo bi da zna koje su aktivnosti narodnih poslanika, šta znači učešće u radu „Ženske parlamentarne mreže“, kao neformalnog tela i da li je i kako moguće koristiti parlament u te svrhe o kojima on govori. Ali, oni su verovatno navikli na zloupotrebe, pa takav odnos imaju i prema parlamentu. Dakle, sa jedne strane Lutovac pokazuje veliko neznanje, sa druge strane pokazuje da ga to ne sprečava da eventualno, zloupotrebi parlament kako bi izvukao bilo kakvu korist za svoju političku partiju. Dakle, parola pod kojom su se ponašali i 2008. i 2009. godine, kada su birali sudije „samo bahato“ važi i danas, a verovatno će važiti, odnosno verovatno bi važila i kada bi oni, kojim slučajem, došli na vlast. Imamo još jednog potpisnika tog lažnog sporazuma sa narodom, nije Lutovac jedini primer neznanja, tu je glumac Sergej Trifunović, koji sam, doduše, čovek kaže da ne zna da odgovori na vrlo prosta pitanja koja su mu postavljena. On, zapravo, izgleda ne zna ni šta hoće, osim kafe i to slađe, u sred emisije. O izbornom procesu ništa, o zahtevima građana kojima se predstavlja kao veliki vođa revolucije, takođe ništa, jer i sam kaže da ne zna. Zamislite, kada bi takve neznalice došle na vlast šta bi bilo sa našom zemljom? Šta li bi Sergej odgovorio na pitanje kakvo pravosuđe zaslužuje Srbija? Imamo još jedan primer. Kako Vuk Jeremić zamišlja demokratiju, takođe smo imali prilike da čujemo. On bi zabranio rad SNS i još nekih političkih partija. Šta mislite kako bi sudovi funkcionisali kada bi takvi ljudi došli na vlast? Možda bi čak bilo i gore nego 2008. i 2009. godine. Oni bi upropastili Srbiju i sve ono što smo uspeli, samo bi nestalo u jednom trenutku. Upravo iz tog razloga ja podsećam na stanje kakvo je bilo u pravosuđu do 2012. godine i nekada komentarišem i dnevno političke izjave, i to je tačno, jer građani moraju da budu upoznati i svesni šta bi se desilo sa našom zemljom, sa stanjem u pravosuđu kada bi takvi ljudi došli na vlast. Srbiji su potrebne sudije i tužioci koji su stručni, koji su nezavisni u svom radu, oni koji sude u ime naroda, a ne u ime DS, niti bilo koje druge političke partije u Srbiji. Građanima Srbije potreban je stabilan i efikasan pravosudni sistem u koji će oni imati poverenje. Svi nosioci pravosudnih funkcija moraju imati na umu da sude po znanju i pravu, a sećanje na reformu pravosuđa iz 2009. godine neće izbledeti i neka nas stalno podseća šta na ono što u pravosuđu više nikada ne smemo dozvoliti da se ponovi. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, koleginice Žarić Kovačević. Zaključujem zajednički jedinstven pretres. Zahvaljujem predstavnicima DVT i VSS na učešću u raspravi. Pre nego što pređemo na narednu tačku dnevnog reda, dozvolite, poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese odluke iz dnevnog reda ove sednice. Prelazimo na sledeći, treći po redu jedinstveni pretres, inače tačka 8. dnevnog reda - Predlog odluke o izboru člana Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Primili ste Predlog odluke o izboru člana Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, koji je podneo Odbor za finansije, republički budžet i kontrolu javnih sredstava. Pre otvaranja jedinstvenog pretresa podsećam vas da prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika, član 96. stav 4. Poslovnika o radu Narodne skupštine. Saglasno članu 199. stav 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluke o izboru člana Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik, dr Aleksandra Tomić, predsednik Odbora za finansije, republički budžet i kontrolu trošenja javnih sredstava želi reč? (Da) Izvolite, koleginice Tomić.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvažene kolege poslanici, pre nego što iznesem konkretan predlog Odbora za finansije u pogledu kandidata za glasanje, odnosno izjašnjavanje Skupštini Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, podsetila bih samo koji je to pravni osnov u suštini koji nam je dao mogućnost da, ne samo kao Skupština, nego i Odbor, dajemo svoje predloge i odlučujemo o ovome. Kada govorimo o Republičkoj komisiji, moram da napomenem da je ona prema Zakonu o javnim nabavkama u nadležnosti rada Skupštine Srbije, odnosno nadležnog Odbora, tako da taj izborni deo koji smo nadležni da biramo članove ove komisije, da raspravljamo o njihovom radu, finansijskom planu, izveštaju i funkcionisanju uopšte same Komisije, zaista je u nadležnosti narodnih poslanika. To je ono što je važno danas reći. To je u stvari drugostepeni organ koji učestvuje u postupku javnih nabavki, gde pravo zaštite samih učesnika u postupku javnih nabavki ima, odnosno pravo da odlučuje, i sami narodni poslanici kroz tu kontrolu ulogu, gde mi njihove izveštaje o radu usvajamo. Odbor za budžet, finansije i kontrolu trošenja javnih sredstava je Zakonom o javnim nabavkama, na osnovu člana 140. stav 2. utvrdio da predsednika i članove Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki bira i razrešava Narodna skupština i samim tim član 141. stav 3. jednostavno je propisao da sam postupak izbora vršimo na osnovu određenog pravnog osnova, a taj osnov je dao da, s obzirom da je prethodni član, a reći ću da ova komisija ima devet članova podeljenih u tri vreća, znači po tri člana, i pošto ne ističu istim redosledom svim članovima mandat, kada istekne jednom, onda jednostavno se raspisuje javni konkurs i taj javni konkurs traje 30 dana i na osnovu javnog konkursa koji se sprovodi u stvari mi imamo, predlog za određenog člana te Komisije bira Narodna Skupština i njemu počinje taj mandat tada. Tako da, mi u stvari ovde nemamo u istom trenutku biranje svih članova, iz prostog razloga što bi pravno trebali da obezbedimo funkcionisanje uopšte ove institucije i predmeta, na kraju krajeva, koji stižu i da bi uopšte mogla da donosi određene odluke ova komisija. Tako da je 27. marta 2019. godine na 69. sednici Odbora za budžet i finansije donesena odluka o pokretanju samog postupka za utvrđivanje predloga kandidata za izbor članova Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Dakle, 2. aprila je oglas izašao u dnevnom listu „Politika“, a 3. je u „Službenom glasniku“. Uslovi konkursa, pored roka od 30 dana, su veoma visoki. Zašto govorimo o tome? Zato što su postavljeni vrlo visoki standardi kad je izbor ovih članova komisije. Taj konkurs pokazuje u suštini da ovom temom mogu da se bave isključivo ljudi koji zaista poznaju ovu tematiku, ali i pored toga, moraju da imaju završen pravni fakultet, pravosudni ispit i moraju da obavljaju najmanje tri godine da rade na poslovima javnih nabavki. Znači da u suštini ovim poslom zaista mogu da se bave ljudi od struke. Ono što je doneseno kao određeni predlog, to je da je Odbor morao da usvoji i predloge Radne grupe. Radna grupa, inače za sprovođenje postupka za izbor članova Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, inače je formirana još i u prethodnom mandatu i u 2016. godini i u ovom mandatu kada su se birala tada dva člana ove komisije. I tada su formirani na osnovu predstavnika poslaničkih grupa u samom odboru, tako da je ona petočlana, u sastavu: gospodin Veroljub Arsić, predsednik Radne grupe, Goran Kovačević, prof. dr Milorad Mijatović, gospodin Milan Lapčević i gospodin Goran Ćirić. Njihov zadatak je inače da, kada se raspiše konkurs, pre svega, pregledaju dokumentaciju. Tu dokumentaciju na osnovu uslova konkursa treba da utvrde da je validna da bi kandidati ušli uopšte u postupak samog intervjua, odnosno pre toga polaganja pismenog dela testa koji je uveden još pre četiri godine, kojim se, u stvari, pokazalo da ljudi koji rade ovaj posao zaista treba da poseduju najveće kvalifikacije i taj test polažu, naravno, bez korišćenja literature. Nekada je, pre pet godina, kada je prvi put uveden taj test, bila mogućnost da se koristi literatura. Međutim, u međuvremenu je ta mogućnost ukinuta i onda se suštinski videlo koliko ko zna, kada postavite ovakav vid testa i onda utvrdite, u stvari, principe na osnovu kojih treba da bude izvršen izbor kandidata. Radna grupa je, naravno, u ovom sastavu predložila te principe koje je 13. maja usvojio Odbor za finansije, a donesena je odluka da se 3. juna izvrši testiranje. Testiranje se vrši tako što Odbor za finansije ima ponuđenih 42 pitanja i kružnim principom dobijamo kombinaciju određenih brojeva od strane svih članova odbora, dobijamo praktično dobitnu kombinaciju pitanja koje odmah nakon toga odnosi Radna grupa i vrši testiranje kandidata koji su se prijavili. Ono što je važno reći da je 13. juna na 78. sednici Odbora Odbor obavio i razgovor sa svim kandidatima koji su vršili testiranje i utvrdio ovaj predlog odluke koji mi danas imamo na dnevnom redu. Kada govorimo o kandidatima, treba reći da pored toga što imaju određene obaveze zakonom propisane da bi se kandidovali na ova mesta koji su usvojeni, oni inače svoje funkcije, odnosno svoj dosadašnji posao koji su vršili, upravo je vezan za javne nabavke. Tako smo imali tri kandidata: Vladimira Stanića, koji je radno iskustvo iz oblasti javnih nabavki imao pet godina i 10 meseci, Mersihu Marković, koja ima radno iskustvo od osam godina i jednog meseca i Draganu Stanković Nikolić, koja ima 10 godina i tri meseca iskustvo. S tim što, kada govorimo o gospodinu Staniću, on se nalazi na poziciji samostalnog savetnika u Odeljenju za stručne poslove same Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Gospođa Mersiha Marković u Kliničkom centru kao načelnik Odeljenja za javne nabavke i gospođa Dragana Stanković Nikolić se nalazi u DRI kao viši savetnik u reviziji, s tim što je nekada radila u samoj Komisiji. Mogu vam reći da i prema broju bodova i testiranju, a evo, tu je i gospodin Arsić, kolega koji je predsednik Radne grupe, u čijem prisustvu i još prisustvu ukupno četiri člana Radne grupe, kada su polagali, svi su prešli praktično taj prag znanja koji im je zadat kao neki limit, 80% od 42 pitanja su morali da odgovore tačno. Pokazalo se da ovaj način izbora samih kandidata je potpuno podigao jednu lestvicu kada je u pitanju znanje iz ove oblasti. Mogu vam reći da sva tri kandidata su dobri kandidati. To odgovorno tvrdim zato što smo mi vršili izbor i 2016. godine i imali smo takođe dva kandidata, u kojem određeni kandidati nisu prošli ove limite i, normalno, izabrana su dva kandidata tada koji su imali najveći broj bodova. Ali, i sada je princip bio takođe najveći broj bodova i na samom intervjuu su se pokazale nijanse upravo u tom svom znanju i u razgovoru, da je i kandidat sa najvećim brojem bodova pokazao zaista ne samo znanje, nego i jednu širu sliku o tome kako treba raditi ovaj posao i šta je to što treba možda i poboljšati u ovoj oblasti. Pre nego što pređem na same predloge, želim da kažem da su kandidati od 42 ukupno moguća poena dobili: Vladimir Stanić 39 bodova, Mersiha Marković 42 i Dragana Stanković Nikolić 40 bodova. Ono što se pokazalo da je najveći broj bodova dobila gospođa Mersiha Marković, na samom intervjuu smo imali prilike, pre svega, da vidimo da biografija koju je podnela pokazuje da, pored završenog pravnog fakulteta, sertifikata za službenike za javne nabavke, pravosudnog ispita, takođe je imala i master rad koji je skoro odbranila sa ocenom deset, koji se odnosi na korupciju u javnim nabavkama. Ono što smo imali prilike da vidimo jeste da je na mestu ovlašćenog za javne nabavke, načelnika odeljenja u Kliničkom centru, pokazala suštinski da je pre toga bila pomoćnik direktora upravo za ovu oblast. S obzirom, ako se setite da je Državna revizorska institucija dala predlog da se prema nomenklaturi radnih mesta ukinu sva pomoćnička mesta, ne samo za kliničke centre, nego za sve zdravstvene ustanove, pa i za mnoge druge iz mnogih drugih oblasti, onda je jednostavno institucija morala da nađe određeni način kako da uredi ovakvo radno mesto. Ono što se pokazalo kao iskustvo iz ove oblasti, to je što je imala prilike da nam i na Odboru kaže da određene oblasti imaju specifične odnose kada je donošenje oduka o javnim nabavkama i da nekada treba zaista prihvatiti mišljenje iz oblasti zdravstva, da mnoga medicinska oprema koja treba da bude, odluka donesena u što kraćem roku upravo zbog hitnosti njihovog rada, kada su u pitanju medicinske ustanove, kao što je neki materijal za dijalizu, kao što su materijali, kada su u pitanju sami aparati na koje, recimo, medicinske ustanove računaju da bi što pre spasili ljudske živote, treba da imaju određeni specijalni status kada je donošenje tih odluka. Iskustvo same gospođe Mersihe Marković u tome se pokazalo da je ona, spolja i iznutra same Komisije, svesna svih činjenica koje treba da pospeše rad same Komisije. Ono što smo imali prilike da pitamo i da čujemo, pored velikog broja predmeta koje sama Komisija ima, a malog broja ljudi koji donose odluke, da li je to jedan presudan faktor u donošenju odluka da bi se ubrzao rad, a pokazalo se da u protekle tri godine na osnovu izveštaja same Komisije se smanjio broj dana za donošenje odluka. Znači da se postigla veća efikasnost i efektivnost rada ove Komisije. Ono što smo imali prilike da čujemo jeste da se nada da od 1. januara sa ukidanjem zabrane zapošljavanja povećanju broja zaposlenih, ali i da treba raditi na tome da se selekcija samih stručnih kadrova pospeši kada je u pitanju rad ove Komisije i da se smanje ti rokovi za donošenje određenih dokumenata, jer je to drugostepeni organ koji je zaista jako potreban da donese odluke, ukoliko dolazi do određenih vidova žalbi u postupcima javnih nabavki na donesene ugovore različitih korisnika budžeta, pogotovo, i ono što je donosi sigurno bolju efikasnost u radu komisije je transparentnost. Znači sve veće učešće javnosti u tome kad ko donosi odluke, na koji način, ali i kaznena politika koja treba da se pooštri, jer nekada određene ustanove su spremne da plate i kazne kada je u pitanju donošenje određenih odluka ili da ono što se odnosi na velike javne nabavke, kako kažemo, se podeli na više manjih i dovodi do toga da se izbegavaju same žalbe, a upravo zbog toga da bi se efikasnije uradio posao. Danas imate mnoge ustanove koje su oslobođene tog postupka javnih nabavki za velike iznose, a upravo zbog toga da bi mogli da, kao što su škole, bolnice, efikasnije rade, efikasnije donose odluke. Na kraju, ono što je jako važno reći, insistiranje samog našeg kandidata o kome danas razgovaramo je da treba zaista podići veći nivo javnosti i pričati u društvu, kada su u pitanju javne nabavke i kada je u pitanju onaj deo koji se odnosi na samu korupciju, jer su ljudi svesni toga da su negde javne nabavke vrlo interesantne za taj nivo korupcije, pa onda npr. vi imate neku dogovornu ekonomiju kada sami ponuđači se dogovaraju i podnose žalbe, a upravo da bi sprečili onog ko je zaista na najbolji mogući način izašao sa određenim ponudama i najjeftinijim ponudama, da bi ga sprečili da dobije takvu vrstu ugovora. Zbog toga je jako važno da mnoge nepravilnosti u samim postupcima se osvetljavaju u javnosti i ono što je dobro reći jeste da postoje i predlozi izrade izmena i dopuna, odnosno novog Zakona o javnim nabavkama koji bi sve probleme koji su se javili u samim procesima, procedurama obavljanja javnih nabavki, da je potrebno da ih sve više ubacimo kroz zakonske okvire i time u stvari smanjimo te mnoge rokove, olakšamo rad svim budžetskim korisnicima da rade ovaj posao. Kada govorimo konkretno o samom kandidatu, ono što smo imali prilike da vidimo, ispunila je sve uslove konkursa, sa ovim svojim izlaganjem na samom intervjuu dala jednu širu sliku o tome kako je sprovoditi sadašnji zakon, da je rekla da je dobar zakonodavni okvir, da je na mnoge stvari o kojima je govorila, a o kojima su članovi Odbora postavili pitanja, pokazala da može da se nosi uopšte sa ovom temom i da njeno razmišljanje je pokazalo da iskustvo koje je imala na Kliničkom centru može jako da doprinese da ova Komisija radi mnogo efikasnije, a samim tim i nama narodnim poslanicima dala zaista dosta materijala, a kada govorimo uopšte o ovom zakonskom okviru, u budućnosti ćemo moći da predlažemo određene izmene i dopune da bi pomogli, na kraju krajeva, samoj Komisiji koja je nadležnosti rada Skupštine, da bolje i efikasnije radi. Ono što smo mi imali prilike da vidimo na osnovu same statistike i rezultata ove komisije jeste da je u prošloj godini 1.094 odluke su donesene na nivou ove Komisije, da prema statistici, ukoliko upoređujete 2016, 2017. i 2018. godinu, možete da vidite da je smanjeno vreme za odlučivanje, da se broj uvaženih tužbi od rešenih predmeta takođe povećao i žalbe, koje imamo na zaključke same Komisije, su se smanjile potpuno. Samim tim ono što je Odbor uradio, a to je da je na osnovu intervjua i pisanog testa utvrdio da je kandidat sa najvećim brojem bodova, da je na intervjuu koji je pokazao najširu sliku kada je u pitanju rad u ovoj Komisiji, stekao poverenje da ga predložimo danas da bude taj kandidat i da raspravljamo o tome da je dobro imati ovakav vid rada samog Odbora kada je u pitanju određeni konkurs, da podižemo lestvicu i da mnoge institucije, možda ne samo u nadležnosti rada Narodne skupštine, treba da prihvate ovakve primere izbora i predlaganja kandidata, jer se pokazalo da ne možete dolaziti na određene pozicije nespremni i ne možete doći ukoliko niste stručni za takav posao. Predlog je da gospođa Mersiha Marković bude član Komisije za zaštitu prava ponuđača u postupcima javnih nabavki i kao takav predlog smatramo da ga treba podržati, bez obzira koji su predstavnici poslaničkih grupa. Hvala.
Zahvaljujem, koleginice Tomić. Da li izvestilac nadležnog odbora želi reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, tema javnih nabavki i oblast koju obuhvata Zakon o javnim nabavkama je veoma interesantna, pogotovo u periodu kada se intenzivno nastoji, kako to bar deklarativno promoviše vlast, da se spreči korupcija, da se spreči kriminal. Svesni smo da to ne može potpuno da se uništi, spreči, ali može da se svede na neki, uslovno rečeno, podnošljiv nivo. Tamo gde je nastojanje, intencija vlasti da spreči kada su u pitanju javne nabavke, a to je da taj spor koji uvek se javlja između onoga ko potražuje raspisivanje tendera i koji ima potrebe za određenim uslugama ili predmetima i onoga ko nudi te usluge, odnosno ko isporučuje traženu robu. Ti sporovi su pokušani da se reše Zakonom o javnim nabavkama, odnosno ne da se reše, nego da se svedu u neke normalne odnose. Naime, još pre nekoliko godina, kada je SNS najavljivala dolazak na vlast, jedna od udarnih tačaka njenog programa je bilo donošenje Zakona o javnim nabavkama, tvrdeći da će tim novim zakonom koji oni predlažu, ne samo biti sprečen kriminal, malverzacije, nepravilnosti u radu, nego da će Srbija kao država i mi kao društvo imati veliku korist, tako što će na ime Zakona javnih nabavki napraviti se ušteda od nekih, koliko se sećam, nemojte me držati tačno za reč, 800 miliona eva. To je bilo i te kako pozdravljeno, a prihvaćeno i nema toga u Srbiji koji se nije nadao da će upravo to predizborno obećanje biti realizovano kroz proces sprovođenja vlasti. Međutim, mi smo svedoci da nakon dolaska na vlast SNS i njenih koalicionih partnera, nije baš išlo tako kako je bilo obećano i kako je to tvrđeno da će biti donošenjem Zakonom o javnom nabavkama. Ispostavilo se da taj zakon, izmene i dopuna Zakona o javnim nabavkama, ima određene nedostatke. Na upozorenje, na apelovanje da te nedostatke treba blagovremeno otkloniti, nije se blagovremeno reagovalo iz prostog razloga što ne može se to tumačiti sa nekim racionalnim ponašanjem, to je više, kako bi to narod rekao iz tvrdoglavosti. Ima i ona druga strana gde postoji i te kako opravdana sumnja da postoje interesi da u tako precizno neizdefinisanom zakonu neko vidi svoju ličnu korist, pa na kraju krajeva i korist više pojedinaca. Ono što je veoma interesantno u svemu tome, to je da SRS je od samog početka insistirala da se regulišu ove oblasti, kao što je oblast javnih nabavki, imajući u vidu da ogromna sredstva na nivou države se koriste, odnosno troše kada su u pitanju javne nabavke. Mi ulaskom u parlament smo i učešćem u Odboru za finansije imali želju da doprinesemo svojim radom pravilnosti rada, ne samo Odbora, nego upravo ove komisije koja se bavi kontrolom, odnosno regularnosti sprovođenja procesa javnih nabavki. Da bi javnosti bilo jasno o čemu se ovde radi, to je potpuno pojednostavljeno prikazujući tako što se raspisujući tender, javnu potražnju, javljaju određeni ponuđači, nude svoje usluge, nude svoju robu. Uslovi koji treba da budu ispunjeni su jasno definisani tenderskom dokumentacijom. Kada se javlja problem? Javlja se problem, prvo iz razloga što ima nepravilnosti kada je u pitanju odabir ponuđača. Ponuđač ima pravo u takvoj situaciji da se žali, žali se komisiji koja je raspisivala i provodila tender. Međutim, kako biva u realnom životu, komisija ponekad i ogluši se, odnosno ne uzima obzir sve činjenice navedene u žalbi, a onda ponuđač ima drugostepeni organ, a to je upravo ova komisija za sprovođenje javne nabavke koju predlaže matični Odbor za finansije, a o njoj se izjašnjava Narodna skupština. Ima druga situacija, kada jednostavno onaj ko raspisuje tender, da ne bi to bilo u skladu sa zakonom, o velikim potraživanjima ili većim nabavkama na nivou u godinu dana, on to razbije na tzv. male nabavke i tu se pojavljuje mogućnost da ne mora baš proceduralno da ispoštuje sva pravila konkursa, a to je da ima više ponuđača, može direktno sa ponuđačem u određenim situacijama. I treća situacija, kada je investitor iz inostranstva, kada su sredstva iz inostranstva, onda investitor ima pravo direktno bira ponuđača, izbegavaju se sve ove procedure. To su tri situacije koje su na neki način grubo gledajući, izdefinisane ovim zakonom. Da bi bila potpuna regularnost svega toga, parlament preko Odbora za finansije formira komisiju za nadgledanje regularnosti sprovođenja tendera, odnosno javnih nabavki i ta komisija ima osam članova i predsednika komisije. Pravila po kojima se biraju članovi komisije, kako je to i koleginica malopre rekla, jasno su izdefinisana zakonom i pravilnikom tako što se pred članove Odbora za finansije dostavi jedna tabela koja sadrži stotinu rednih brojeva u kojima članovi komisije treba da zaokruže određene brojeve prema svom nahođenju, dobro me slušajte, baš tako je. Znači, brojevi koji bi trebali da označavaju redni broj pitanja koja će biti postavljena onima koji konkurišu za članstvo u ovim komisijama, odnosno da budu izabrani. Kada se odrede ti brojevi, onda se formiraju ta pitanja. Ta pitanja formiraju članovi komisije koji su iz redova Odbora za finansije i na osnovu tako sastavljenih pitanja, kandidati polažu te testove koji su iz oblasti Zakona o javnim nabavkama. Pri tome, stoje ti uslovi jasno definisani ko sve može da bude član ove komisije. To je da poseduje određenu stručnu spremu, da poseduje određenu specijalnost, odnosno da poseduje pravosudni ispit. Druga kategorija, kada nisu u pitanju pravnici, nego kada su u pitanju ekonomisti i tehničko-tehnološka lica, oni za razliku od prve grupe pravnika koji moraju imati tri godine radnog iskustva na ovim poslovima javne nabavke, oni treba da imaju pet godina radnog iskustva na poslovima javne nabavke. To je potpuno jasno izdefinisano i takvi sa takvim kvalifikacijama polažu ove testove koji su sastavljeni od strane članova Odbora za finansije, tako što član Odbora zaokruži određeni broj na toj tabeli, redni broj pitanja i tu se završava uloga članova Odbora. Dalje je u nadležnosti komisije. Kada se pregledaju ti testovi, kada se boduju, dođe se do ukupnog broja bodova po pojedinim kandidatima i mi imamo sada, moramo radi istine reći, prvi put posle dužeg perioda da je kandidat koji je ostvario najveći broj bodova, a maksimalan broj je 42 boda, je izabran, odnosno predložen da se izabere za člana ove komisije. Zašto naglašavam prvi put posle dužeg vremena? Zato što ne tako davno imali smo veoma čudnu situaciju da oni koji su polagali testove i koji su imali veći broj bodova, nisu izabrani i nisu predloženi od strane Odbora za finansije da budu izabrani kao članovi komisije. Kako? Veoma jednostavno. Zato što posle položenih testova, ti kandidati sa imenom i prezimenom, sa svim tim podacima o broju osvojenih bodova stavljaju se pojedinačno pred članove Odbore i članovi Odbora se glasanjem izjašnjavaju koji kandidat zadovoljava uslove, koji će biti predložen kao kandidat za ovu komisiju. Malo čudno, gotovo farsično izgleda, ali šta ćete, to su pravila koja se primenjuju i dan-danas. Zato je veoma, veoma pozitivno i značajno da prvi put se složi nešto što se zove broj bodova i glasanje i izjašnjavanje članova odbora. Mi srpski radikali ne učestvujemo u ovoj proceduri, iz prostog razloga jer smatramo da je to na neki način farsa. Zašto farsa? Pa, ako postoji bodovanje kandidata i provera njihovog znanja iz oblasti Zakona o javnim nabavkama, zašto onda članovi odbora treba naknadno da se izjašnjavaju, da odlučuju svojim glasovima koji će član biti kandidovan, odnosno koji će kandidat biti predložen za člana komisije. Evo zašto vam ovo navodim. Koleginica je rekla imena sastava ove komisije. U toj komisiji od pet članova su, između ostalog, i dr Milorad Mijatović i gospodin Arsić. Apostrofiram njih dvojicu, veoma interesantno, oni predstavljaju neki kontinuitet. Godine 2013. ova dvojica već navedenih bili su članovi iste komisije, oni su na osnovu sprovedenih testova anketirali 13 kandidata koji su se kandidovali, odnosno konkurisali za mesto člana u komisiji. I gledajte, na osnovu osvojenih bodova, tada je bio maksimalni broj bodova 32, 13 kandidata je ispunilo uslove. Predsednik tada komisije je ostvario 32 boda, on se zove Saša Varinac, 2013. godine. Govorim vam zbog nekih nelogičnosti koje su bile do sada, nadamo se da će ovo biti kraj tim nelogičnostima. Borislav Galić ima 30 osvojenih bodova, Vesna Stanković 30, Hana Hukić 30, Vesna Gojković 30, Ljubinka Rašeta 30, Željko Grašeta 28, da ne nabrajam dalje ove kandidate, samo radi slikovitog prikazivanja. Kada je došao na glasanje na Odbor za finansije, znate ko je prošao? Nije prošao Borislav Galić, što je logika stvari, ima 30 bodova, diplomirani pravnik, ima položen pravosudni, bavio se javnim nabavkama, već je prošao Željko Grašeta, 28 bodova osvojenih. Zašto ovo govorimo, mi srpski radikali? Nije ovo samo nepravda pojedincu, ovo je možda mogućnost da se ovakvom nepravdom, nepravilnim izborom, stvore neki preduslovi za neregularnost kada je u pitanju žalbeni postupak po procesu javnih nabavki. Ako vi na odboru, brojem glasova, uslovno rečeno, pobedite, broj bodova i znanje nekog čoveka, onda je pitanje ko je taj kandidat koji je sa manje bodova, sa manje znanja, u tom trenutku pokazano, ko je taj kandidat, pod kojim je on kriterijumima većinom glasova izglasan. Mogu da vam govorim i koliko je ko dobio pojedinačno glasova, uglavnom Borislav Galić koji je pokazao svoje znanje nije dobio nijedan jedini glas na odboru. Ima nešto što bi možda i doseglo u neki dalji kontinuitet, a to je, nekada je diplomirani inženjer, diplomirani ekonomista, diplomirani pravnik morao radeći u privredi ili bilo kojem drugom preduzeću da polaže tj. pripravnički ispit. Zamislite kakvi su paradoksi, kakvi nonsensi su se dešavali. Recimo, diplomirani pravnik polaže pripravnički ispit pred komisijom koju sačinjavaju tadašnji KV i VK radnici, čak negde su bile i spremačice. Čovek koji je fakultetski obrazovan, koji ima fakultetsko znanje, fakultetsku diplomu mora iz oblasti prava da polaže pred spremačicom. Naravno, ne potcenjujući zanimanje to, svako zanimanje je za poštovanje, a svaki pojedinac koji časno radi svoj posao je i te kako za poštovanje i uvažavanje. Mi sad u Skupštini imamo neki recidiv takve situacije. Recimo, u sve uvažavanje kolega koji nemaju, spletom okolnosti, životnih ili nekih drugih, istorijskih, nemaju fakultetsko obrazovanje, oni ispituju magistra pravnih nauka, magistra ekonomije ili diplomiranog inženjera. Zar nije malo preterano? Ipak moramo da vodimo računa i uvažavamo te ličnosti i njihov trud i njihovo znanje. Najmanje što bi trebalo, to je da kroz ove bodove koji se dobiju nakon sprovedenog testa, da se na osnovu bodovo izjašnjavaju i članovi odbora i to bi bilo najmanje sumnjivo. Ako nastavimo ovako, a mi se nadamo da ovo neće biti izuzetak, predlog ove gospođe Marković, onda će bukvalno svaka kandidatura ili svako određivanje članova koji bi trebalo da kontrolišu javne nabavke biti najmanje pod velom sumnje. Zar to treba nama u Skupštini Srbije? Zar to treba da ulije sigurnost onima koji su ponuđači, onih koji u većini slučajeva se žale? Ovo nije bila namera nas srpskih radikala da umanjujemo značaj i ulogu svakog pojedinca koji pretpostavljamo da je maksimum iskoristio svog znanja i mogućnosti, da učestvovanjem u Odboru za finansije doprinese što objektivnijem radu tog odbora, odnosno objektivnijem radu te komisije, ali otvara jednu sumnju, otvara na kraju krajeva i jednu rezervu u narednom periodu kako će se to sve odvijati, imajući u vidu i naglašavajući da se članovi ove komisije biraju na period od pet godina. To je period koji je mnogo duži nego saziv ovog parlamenta i to je nešto o čemu treba voditi računa. Mi smatramo da će ovo što sam pročitao kao primer iz ranijeg perioda biti izuzetak, da će se ubuduće voditi računa i ne znam čemu ta mističnost, čemu mistifikovati te testove i pitanja iz tih testova, uz objašnjenje - da ne bi kandidati unapred znali. Zamislite do kakvog apsurda smo mi došli. Ljudi koji su magistri pravnih nauka, koji imaju položen pravosudni, koji mogu da rade u svakom sudu, koji rade, profesionalno obavljaju svoj posao iz oblasti javnih nabavki dovode se odmah pod neku vrstu sumnje da bi mogli da dođu na volšeban način unapred do pitanja. Da li je to ozbiljno? Po nama srpskim radikalima nije. Pitanja treba da su poznata i članovima odbora i svakom ko je zainteresovan za to, a na savesti je i na ličnoj odgovornosti onih koji ta pitanja dalje distribuiraju da li će ta pitanja biti dostavljena nekom pojedincu, mada tim pojedincima koji konkurišu i ne treba poznavanje tih pitanja, jer očigledno da dobro poznaju oblast javnih nabavki. Recimo, da se poštovalo to pravilo, danas bi, pretpostavljamo, član te komisije bio, između ostalog, i Borislav Galić. Znamo razlog zbog čega nije dobio većinu glasova. Nema razloga da vam na kažem. To je nekadašnji šef kabineta direktora BIA. To je bio razlog zbog čega on nije izabran, ne zato što je on pokazao manje ili veće znanje, nego to je ta politička, uslovno rečeno, obojenost. Ja i ne znam čoveka, niti znam kojoj političkoj partiji pripada, ali našao sam njega kao primer, on je u stvari personifikacija svih onih koji su oštećeni na ovaj način ili eventualno onih koji mogu biti oštećeni u budućnosti i što mi srpski radikali ne bi želeli.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Pravo na repliku ima narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite, kolega Arsiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, jako zanimljiva diskusija mog uvaženog kolege Mirčića, samo mi ni u jednom trenutku nije rekao gde to Zakon o javnim nabavkama ne valja, koje to odredbe Zakona o javnim nabavkama ne valjaju i da mi kaže te finansijske institucije koje su osporavale valjanost Zakona o javnim nabavkama, koje su njihove reference i da li mi njih nešto moramo da poslušamo. Koliko je meni poznato strukovna udruženja, međunarodna i evropska su rekle da Srbija ima jedan od najboljih Zakona o javnim nabavkama na svetu, a sigurno prvi u regionu. Tačno je da je to zakon čedo SNS, predložili su ga narodni poslanici oktobra meseca 2012. ili novembra 2012. godine izglasan pa ušao u primenu 1. aprila 2013. godine. E sad, oko toga postavljanja pitanja kako radi komisija, da li treba da se ispituje ili ne, da li da nekome u napred verujemo na njegovo stručno znanje i njegovu biografiju, to neće moći. Znači, ako hoće da radi u Komisiji za zaštitu prava, podsticajima javnih nabavki mora da poznaje taj zakon u prste. Kriterijumi prilikom izbora prve komisije su bili, da kažem, smanjeni zato što je bio zakon izglasan, još uvek nije bio u primeni, pa su zato kriterijumi bili tada smanjeni, jer bi kroz primenu zakona mnogi doučili zakon u kasnijem periodu. Kad se dotaknemo pitanja kolege, odnosno jednog od kandidata Borislava Galića, nema to nikakve veze što je on radio u službama državne bezbednosti. Meni to nije problem. Problem je drugi, što je vodio Komisiju za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki i što su predmeti u toj komisiji stajali po dve, tri godine. Što nisu bile sednice komisije kada se odlučivalo po žalbama, što članovi komisije nisu bili upoznati sa materijalom, što članovi komisije nisu upoznati bili sa stavom i mišljenjem člana komisije izvestioca što se nije vodio zapisnik, što nije bilo ni tonskog, ni bilo kakvog snimanja rada komisije. E, zato nije izabran za člana komisije. Nije profesionalne uslove ispunjavao, bojkotovao je, i onako loš Zakon o javnim nabavkama, koji je važio do 2013. godine.
Zahvaljujem kolega Arsiću. Pravo na repliku narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite, kolega Mirčiću.
Teško je u dva minuta vama nešto objasniti, ali evo, pokušaću. Pa, sama koleginica Tomić vam je rekla šta je nedostatak. Postoje mogućnosti da ponuđači naprave dogovor i da na osnovu tog dogovora osporavaju bilo kog drugog je nedostatak zakona. Drugo, kada je u pitanju visina javnih nabavki na godišnjem nivou imate male, srednje i velike nabavke, imate centralizovane nabavke, sve su to prostori i mogućnosti za manipulaciju, zato što zakon nije dorečen. Zato što zakon dozvoljava da pojedinac, da odgovorno lice razbija na tzv. male nabavke, a male nabavke podrazumevaju da može u direktnom kontaktu sa ponuđačem. Da, da ne mora da ima tri, ne mora da ispunjava te uslove. Znam da ste vi emotivno vezani. Vi ste učestvovali u donošenju ovog zakona i vi ste to shvatili kao lično vaš neuspeh ako neko kaže da ima problema i da ima u primeni ovog zakona, odnosno zloupotreba ovog zakona, tačnije rečeno. Nije ovde ništa lično. Što se tiče Borislava Galića niste rekli istinu da je to sve bilo protiv njega se trebao povesti disciplinski postupak. Kako je mogao da učestvuje uopšte u nečemu što se zove konkurisanje za komisiju 2013. godine. Ali, kada je konkurisao, ostvario 30 bodova, objasnite mi, vi ste zajedno sa Mijatovićem, evo ga, tu je, kako ste vi na osnovu kojih parametara ste vi zaključili da ovaj koji se zove Grašeta sa 28 bodova je bolji nego Ljubinka Rašeta sa 30 bodova. Evo, Ljubinka Rašeta da li je se ona nešto ogrešila? Da li je Dragan Lalovac nešto se ogrešio, ima isto 28 bodova? Ali gledajte šta je interesantno, Željko Grašeta, tad kad ste vas dvojica bili, dobije sedam glasova od članova Odbora, a ovi ni jedan. Kako to? Koji je vama kriterijum bio?
Zahvaljujem kolega Mirčiću. Pravo na repliku narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite, kolega Arsiću.
Prvo, opet, idemo po nelogičnostima. Ne postoje javne nabavke male, srednje i velike vrednosti, nego male vrednosti, javne nabavke za koje se ne sprovodi postupak i javne nabavke velike vrednosti, gde čak učestvuje predstavnik građana. Toliko to tome. Javna nabavka, male vrednosti, ne podrazumeva da se ide u pregovarački postupak, nego je samo nešto kraća procedura u vezi samog postupka javne nabavke. Dužan je naručilac javnih radova da tu javnu nabavku male vrednosti stavi na portal Uprave za javne nabavke da bi svi mogli da budu informisani i svi učestvuju u postupku javne nabavke. O tome ću ja u svom izlaganju da govorim, to budite sigurni. Znači, ne može čak ni tada, sprovodi se i maltene identičan postupak kao i za svaku drugu javnu nabavku. Zaboravite tu priču, jer pregovarački postupak koji je bio do 2012. godine kada smo imali 75% javnih nabavki u pregovaračkom postupku. Sedamdesetpet procenata a sada se kreće oko 3%. To je velika razlika i bile su zloupotrebe baš u postupcima javnih nabavki koje su se radile, pregovaračkim postupkom bez obzira da li su velike, da li su male, da li su, kako vi kažete, srednje. Tako danas nešto više ne može, ne postoji, ne ide. Što se tiče drugih kandidata, znači, rekli smo da ta komisija koja je radila u sastavu do 2012. godine uopšte nije sprovodila postupke po žalbama, naručilaca, odnosno ponuđača u postupcima javnih nabavki. Uopšte nije sprovodila postupak i tamo gde je sprovela često je bilo materijalno kršenje Zakona o javnim nabavkama, na šta je ta komisija samo okretala glavu na drugu stranu. Nemojte da branite one ljude koji nisu zaslužili. Zašto nisu procesuirani? Šta su radili? To nije moj problem, niti problem narodnih poslanika. I još nešto? U zakonu piše, da članove komisije predlaže nadležni Odbor za poslove finansija, ne predlaže komisija koja sprovodi testiranje i testiranje nije jedino koje odlučuje ko će biti predložen Narodnoj skupštini. Testiranje jedino one koji nemaju dovoljan stepen znanja eliminiše iz daljeg postupka. Niša više.
Zahvaljujem, kolega Arsiću. Kolega Mirčiću dobiće pravo na repliku, ali pre vas narodni poslanik, Milorad Mijatović s obzirom da ste ga pomenuli tokom vašeg izlaganja.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Javne nabavke su vrlo važne i vrlo bitne. Zakonitosti koje moramo poštovati u javnim nabavkama je takođe veoma bitna. Nema tog zakona koji može sve da reguliše i nema tog zakona koji može život da uvede u paragrafe i stalno se mora nešto popravljati, tražiti bolje i novo. Ono što mogu da kažem to je sledeće, tačno je, bio sam 2013. godine u svim komisijama za testiranje kandidata. Javno, odgovorno pred javnošću Srbije mogu da izjavim, sve je rađeno u skladu sa svim principima takve vrste posla. Sam sam dugo godina profesor, testirao sam mnogo studenata, mnogo učenika, budite uvereni da su se sva pravila tu koristila, počev od izbora pitanja, bilo je uvek mnogo više od sto pitanja, a bira se, odnosno uzima se u poslednje vreme 42 pitanja. To znači niko ne zna koja će pitanja doći. Dalje, kandidati kada dođu na testiranje tada su u situaciji da oni rade svoje testove pod šifrom i komisija kada ispravlja ne zna koga ispravlja. Znači, isključujem svaku mogućnost da se nekom dodeljuju poeni koji nisu zasluženo dobijeni. Testiranje kandidata je po meni bilo veoma dobro iz prostog razloga kada je zakon donesen imali smo mnogo neznanja. Mi smo čak u prvo vreme davali mogućnost da se koristi zakon, dakle, da kandidati koriste zakon pored sebe, imali su kraće vreme. Međutim, vremenom kako se zakon primenjivao kandidati su dolazili sve bolje pripremljeni i samim tim dobili smo i prvi put činjenicu da jedan kandidat osvoji sve poene. To je veoma dobro. Druga stvar koju želim da naglasim, a to je da osim testiranja kandidata imamo i razgovore, a razgovori su takvi da često kandidat bude i neubedljiv u konkretnim pitanjima koja su čak često i jednostavnija nego što su bila pitanja na testu. Svaki član Odbora ima svoje pravo da glasa za koga misli. Dobro je kada se usklade broj poena i utisak koji članovi Odbora imaju. Tada je to najbolje rešenje. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Mijatoviću. Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Pravo na repliku. Izvolite.
Taman sam se ponadao da ćete se delom složiti sa ovim što je, na neki način, zaključak koleginice Tomić, međutim vi i dalje ostajete da uticaj člana Odbora za finansije ipak je odlučujući. Malopre je koleginica Tomić, kao predsednik Odbora, rekla da je prvi put ustanovljeno, i nadamo se da će biti pravilo broj bodova koji osvoji kandidat, da će to biti merilo i kriterijum za kandidata. Mi se ovde vraćamo da, pored ovih broja bodova, kakav utisak ostavi. Mnogo je komplikovano ovo određivanje pitanja po rednim brojevima, nego što je pesma Evrovizije. Pesma Evrovizije je neki već prepoznatljiv šablon, jave se ovi da glasaju i nema veze što glasaju, zavisi od centrale kako će ona to da prevede u realan broj glasova. Ovde farsa koja se sastoji u tome da zaokružite redni broj, pa će na osnovu tog rednog broja tajnim kanalima biti određena pitanja iz oblasti Zakona o javnim nabavkama, pa, kada ti kandidati koji imaju i radnog staža, iza kojih stoji rad, iza kojih stoji znanje, ako kojim slučajem ispune sve uslove, a pogotovo maksimalan broj bodova, nisu sigurni da prolaze, jel treba da ostave koji, umetnički utisak na vas, što bi rekla Milka Babović, umetnički dojam. Šta treba na vas da ostavljaju? Šta vi kao članovi Komisije njih možete da pitate? Šta? Šta da ih pitate? Kojoj stranci pripadaju? Za koga su glasali? Šta ćete više da pitate? Vi ste političke ličnosti tamo. Nemojte, ljudi, da radimo nešto što je najmanje potrebno. Ovde se ne dovodi u pitanju regularnost kada je u pitanju znanje. Nama trebaju ljudi koji imaju znanje. Naravno, provera za svakog pojedinačno može da se sprovodi, ali ne tako što će član Odbora da se iživljava, pa postavlja nesuvisla pitanja, nego zato što će nadležne službe ako treba nešto da proveravaju. Tako i za ovog Borislava Galića. Nadležne službe treba da provere, nadležni organi treba da to kontrolišu, ali, dobro. Kako ste 2013. godine vas dvojica kao članovi Komisije propustili Branislava Cvetanovića, koji je osvojio 31 bod? Kako ste njega propustili? Šta, nije ostavio utisak na vas?
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Reč ima predstavnik predlagača, narodni poslanik dr Aleksandra Tomić, predsednik Odbora za finansije, republički budžet i kontrolu trošenja javnih sredstava. Izvolite.
Ne mogu da dobijem reč, predsedavajući, od ovolikih replika. Zahvaljujem. Ne znam šta je bilo sa gospodinom Galićem, ali od jula meseca 2016. godine, od kad je konstituisan Odbor za finansije, republički budžet i kontrolu trošenja javnih sredstava u ovom sastavu, znači, od tada pa do danas svi kandidati i izbori koji su rađeni po pitanju izbora Komisije, članova Komisije za zaštitu prava ponuđača u postupcima javnih nabavki su doneseni na osnovu odluke i maksimalnog broja bodova i intervjua. Zašto? Zato što se pokazalo da oni kandidati koji su dobili maksimalan broj bodova na samom testiranju ujedno su i najbolje utisak ostavili članovima Odbora kada su imali intervju. Još nešto ću vam reći, 14. novembra 2016. godine, tada smo birali dva člana kandidata Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, gospođu Jelenu Stojanović i Svetlanu Ražić. One su imale tada 40 i 39 bodova. Sadašnji kandidat, gospođa Mersiha Marković ima maksimalnih 42 boda. Tada je ona polagala, takođe test i nije dobila 80%, koliko je potrebno kao neki donji limit. To znači da je ona zaista sela, jer nije samo u pitanju Zakon o javnim nabavkama naučiti od korica do korica, već i Zakon o obligacionim odnosima i Zakon o upravnom postupku. Znači, tri zakona su u pitanju. Znači, ono što se pokazalo vremenom, od 2016. do danas, to je da rad, učenje, struka, iskustvo moraju da daju na kraju te rezultate i to je ono što mi danas sa sigurnošću možemo da kažemo da, jednostavno, maksimalan broj bodova i ono što je intervju, znači pismeni i usmeni deo tog testiranja daje ukupnu ocenu. Nama se pokazalo da se ta ocena poklapa sa odlukom samog Odbora. Ono što još treba reći, to je da smo mi dužni da saslušamo sve kandidate, bez obzira što nisu prošli ni onih 80%. Zašto? Zato što svaki kandidat ima pravo žalbe i pokretanje sudskog postupka ukoliko nije sproveden intervju sa kandidatima. Zbog toga mi ne eliminišemo na osnovu pismenog ispita sve kandidate, nego moramo da ih saslušamo. To je ono zbog čega tu proceduru, zaista, po Zakonu sprovodimo i nadamo se da takva procedura od 2016. će ostati u budućnosti kao nešto što zaista daje dobre rezultate i što nećemo menjati. Što se tiče Zakona o javnim nabavkama, očito je da postoje uvek određeni subjekti koji žele da zakon izvitopere i nađu negde prostor da donesu određene odluke kojima žele da na neki način osujete sprovođenje zakona koji kaže da najmanja ponuda dobija u postupku javnih nabavki. Verujte mi da je takvih firmi koje učestvuju u postupku javnih nabavki koji se žale da bi osujetili oni koji su u postupcima javnih nabavki, treba da dobiju ugovor mnogo. Zbog toga ima mnogo i predmeta koji ova komisija obrađuje, ali postoje i drugi zakoni koji treba da se uvedu u funkcionisanju ovog postupka, recimo – žalbe kod komisije zaštite konkurencije, zato što se obično dešava da te firme koje se dogovaraju ruše pravila konkurencije, i samim tim dovode do toga da firme koje treba da dobiju taj posao, na krajnje legalan način sa najmanjom cenom, jednostavno ne mogu da dobiju te ugovore i blokiraju same procese upravo zbog toga. Tako da, mnogi zakoni koji su sada u proceduri, a i to je novi Zakon o javnim nabavkama i novi Zakon o zaštiti konkurencije, pokazuju da je Srbija mnogo toga postigla i na tržištu kad je u pitanju konkurencija i privreda i tržište kad su u pitanju – postupci javnih nabavki. Znači da smo mi dostigli određene nivoe, ne samo sprovođenjem nekih direktiva za koje smo vezani kad je u pitanju EU, nega na samom tržištu da su se naučili mnogi kako se treba ponašati kad je postupak javnih nabavki u pitanju. Zbog toga, današnja tema otvara mnoga pitanja koja pokazuje da smo mi mnogo toga postigli jako dobro kad je u pitanju red, upravo kad su u pitanju javne nabavke. Hvala.
Zahvaljujem, koleginice Tomić. Reč ima Veroljub Arsić, pravo na repliku na izlaganje narodnog poslanika Milorada Mirčića. Dobićete nakon toga i vi pravo na repliku. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, izbor članova komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki nije takmičenje za pesme Evrovizije, kako to neki žele ovde da predstave. Znači, to je mnogo ozbiljniji posao i napadati procedure koje su dale rezultate je ili nedostatak argumenata ili želja da se vratimo na ono kako je bilo ranije. Znači, da komisija radi od slučaja do slučaja, da nema jedinstvenu pravnu praksu, da nema zauzete stavove, da se predmeti vode po dve, tri, četiri godine. Da li je to rešenje da šefovi poslaničkih grupa predlažu članove komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki? Da li je to rešenje da oni predlažu Odboru, Odbor da predlaže Narodnoj skupštini? Ja mislim da nije. Da li je ovo najbolji način? Za sad najbolji koji poznajemo. Da li ima boljih? Voleo bih da neko predloži, ali, sama procedura u konkursu je takva i daje dobre rezultate kao i sam Zakon o javnim nabavkama. Sama težina rada Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki ogleda se u tome da protiv primene Zakona o javnim nabavkama rade svi, i naručioci i izvođači. I jedni i drugi dobrim delom opstruišu postupak javne nabavke, pokušavaju da dovedu u pitanje i kvalitet zakona i kvalitet komisije koja o tome odlučuje, a o tome kako komisija odlučuje, pa svedoči da za sve ove godine koliko komisija postoji da je pokrenuto na desetine postupaka pred upravnim sudom i da je upravni sud čini mi se poništio dve ili tri odluke Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, što je još jedan pokazatelj da komisija odlično radi.
Zahvaljujem, kolega Arsiću. Pravo na repliku narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Ono što je osnovna zamerka kada je u pitanju javnost rada i odbora i predloga to je da treba da obavestimo javnost da je ovde bilo tri kandidata za ovo jedno mesto u komisiji. Bio je Vladimir Stanić, Mersiha Marković i Dragana Stanković Nikolić. Ovde u dokumentaciji, u ovom materijalu nema broj bodova koje su osvojili. Sada smo čuli da je Mersiha Marković osvojila 42. Radi javnosti moramo i mi poslanici, a i javnost, da imamo uvid. Isto tako, dužan sam ispred SRS da kažem da je već pomenuti Željko Grašeta, koji je imao manji broj bodova i od Galića i od mnogih, izabran 8.6.2018. godine ponovo za člana komisije. Nemamo broj bodova koji je osvojio. Imamo i to da je izabrana 8.6.2018. godine Vesna Gojković Milin, Slaviša T. Milošević, Vesna Stanković i Željko Grašeta. To je sumnjivo. Od 2013. godine pojavljuje se jedno ime i prezime koje je u 2013. godini sa manje bodova svrstano u članove komisije i sada ponovo 2018. godine. Mi sada treba da odemo, recimo, kod Kleopatre, kako se služe pojedine kolege nekim metodama, da nam Kleopatra kaže kako je ovaj Grašeta od 2013. godine u kontinuitetu 2018. godine, pa ako bog da, preživeće i ovaj saziv, pa će ponovo biti izabran. Znamo da je 2013. godine imao manje bodova. Kakav je utisak ostavio na kolegu Mijatovića, to ja ne znam, niti ulazim u te odnose, ali javnost mora da zna po kom to kriterijumu ovo ime i prezime se pojavljuje ponovo. Naravno, ne želimo da umanjimo bilo šta kada je u pitanju znanje i stručnost ovog kolege, ali malo je čudno. Znate, čim je to čudno ne samo opoziciji, odmah i javnost sumnja, a vi ste duboko u pravu. Postoji uvek i jedna i druga strana koja želi da izbegne zakon.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Pravo na repliku narodni poslanik Veroljub Arsić.
Kratko ću sa ovom replikom. Ne treba biti Kleopatra da bi se znali neki odgovori. Treba samo logično razmišljati i doći do odgovora. Da li mislite da čovek koji je već jednom položio test i radio u Komisiji za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki ponovo treba, kada mu se produžava mandat, da polaže taj isti test? Položio je jednom. Kada položite za vozački ispit ne polažete svaki put kada produžavate dozvolu. Naučili ste valjda. Ili, radili ste u jednoj firmi i niko vama neće da traži da ponovo diplomirate na fakultetu ili polažete diplomski, nego tu diplomu i to svoje stečeno znanje prenosite na drugo mesto. Znači, ispada da svaki put kada se vrši izbor neko treba da bude pripravnik. Polažu samo oni koji prvi put treba da rade u Komisiji za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Ne može on za svaki izbor ponovo isti test da polaže. Malo bi vređalo ljude, malo bi ih i ponižavalo. (Milorad Mirčić: Hoće li doživotno?) Uporno pokušavam da na nešto skrenem pažnju. To što je neko član komisije, odbor već ima dovoljno parametara bez testiranja da predloži Skupštini da produži mandat ili neće, a to su valjda njegovi rezultati rada u toj istoj komisiji, koliko je predmeta primio, kao i sudija, koliko je predmeta primio. Koliko je predmeta obradio, kakve su mu odluke, da li je nešto poništeno od strane upravnog suda, sve te parametre ima Odbor za finansije. Znači, postoje već kriterijumi po kojima Odbor za finansije odlučuje hoće li nekog kandidata koji je već član komisije da predloži Narodnoj skupštini.
Zahvaljujem kolega Arsiću. Kolega Mijatoviću, izvolite.
Gospodine potpredsedniče, uopšte ne mislim da oponiram gospodinu Mirčiću iz prostog razloga, mislim da je želja i vas kao opozicije i nas kao pozicije da imamo što bolji i što kvalitetniji rad te komisije i da dođemo do takvih kriterijuma da tu dolaze oni koji najbolje znaju posao da urade i koji će ga uraditi. Zbog toga i radimo ovu raspravu i zbog toga ovog trenutka i razgovaramo. Da vas odmah razuverim, meni imena ne znače ništa. Ni jedno od tih imena koje ste vi spomenuli nisam zapamtio, niti su na mene ostavila neki utisak, jer ljude ne znam. Ta komisija se često menja. Ljudi odlaze zbog težine posla i zbog toga imamo često ova testiranja, pa ne može čovek da zapamti sva imena. Ona ovog trenutka nisu ni bitna. Mi to radimo pod šifrom, pa i ne znamo ko je u pitanju. Mogu samo da kažem sledeću stvar, da upravo posle ovih testiranja i posle ovog rada i posle velike fluktuacije koja postoji u toj komisiji ljudi odlaze zbog težine posla. Mi dobijamo kandidate koji su sve kvalitetniji i kvalitetniji. Broj poena koje osvajaju je mnogo veći i zbog toga taj princip zaista je veoma dobar. Naravno, oni koji rade u komisiji, tu ima i vrednovanje njihovog rada, broj predmeta koji su uradili, kako su radili itd. Suviše je to složen postupak. Naravno, cilj nas svih je da imamo bolji kvalitet rada i da zaista javne nabavke budu što čistije, da bude što bolje, što kvalitetnije, da ne bi bilo mogućnosti uticaja. Da li je ovo najbolji način, kao što je rekla koleginica Tomić, nisam siguran, ali zaista mislim da je ovo dobar način do sada. Ako smatramo da treba nešto drugačije, bolje, dajte da predložimo izmene zakona, a mislim da to možemo uraditi. Hvala.
Hvala, kolega Mijatoviću. Pravo na repliku narodni poslanik Milorad Mirčić.
Prvo kolega Arsiću, pa onda Mijatoviću.
Nije prijavljen kolega Arsić. Kada bude prijavljen, dobiće repliku.
Ne, nego prvo njemu repliciram, pa onda Mijatoviću. Ne mogu ovako. Oni svako po dva minuta, a ja ukupno imam dva minuta. Šta je suština ovde? Iskreno sam se nadao u početku ove rasprave, kako je na neki način naglasila koleginica Tomić, uspostaviće se jasan kriterijum bez bilo kakvog političkog ili ličnog uticaja na izbor kandidata. To je znanje koje je pokazano na testovima i svi ovi uslovi, odnosno preduslovi da bi konkurisao. Šta je krajnji cilj nama, srpskim radikalima? Pa upravo ono što nam je naglašavala Republička revizorska institucija. Predsednik te institucije je ovde rekao da ovde ima problema sa javnim nabavkama, pa nam je to isto rekla Komisija za zaštitu konkurencije, pa nam je to na isti ili sličan način saopštio i Fiskalni savet, pa nam je najdirektnije javno, otvoreno saopštio predsednik države, nedavno, prilikom boravka u toj akciji obilaska Srbije on je rekao - gde su te silne pare koje su uložene u zdravstvo, šta je sa tom opremom za koju su silne pare date, kako je ta oprema nabavljana. To je rekao predsednik države, vaš predsednik partije. Ne znam da li ste ga smenili? I ne treba da ga menjate. Bio je dobar u radikalima, što bi vama falio? Da nije njega, bog te pita kuda bi to sve išlo. Ali je jasno uputio pitanje - gde su te silne pare oko nabavke medicinske opreme? Medicinska oprema se nabavlja tako što se raspisuju javne nabavke koje se planiraju na početku godine i imaju oni izuzetni slučajevi. Kada je rekao cifru, da su to milijarde, njima se jednostavno gubi trag. O čemu mi ovde raspravljamo? Mi raspravljamo o komisiji koja treba da kontroliše i sprovodi regularnost svega toga. To je samo u prilog ovoga što je i koleginica kao ovlašćeni predstavnik predlagača počela da govori. (Predsedavajući: Zahvaljujem, kolega.) Rekli ste da ćete mi dati dodatno vreme. (Predsedavajući: Dobili ste 44 sekunde.) Ma, kakvi su junaci, ne treba meni ni ovoliko.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Najveći problem kod Zakona o javnim nabavkama je taj što pojedini naručioci i pojedini izvođači ne žele da se zakon primenjuje. Naručioci i izvođači javnih radova. Možete da ih zovete i dobavljači, možete kako god hoćete, pružaoci usluga, apsolutno me to ne interesuje. Znači, to je jedan deo priče. Komisija za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki može da reaguje u nekom postupku javne nabavke ako neko napiše žalbu ili prigovor. Do tog trenutka ne može. A da li neko zna da mi kaže ko ima pravo da napiše žalbu ili prigovor, u svakom trenutku postupka javne nabavke? Bilo koji punoletan građanin Republike Srbije. Bilo koji. Ne mora uopšte da bude u postupku javne nabavke, apsolutno ne mora. Napiše žalbu i Komisija je dužna da privremeno zaustavi postupak javne nabavke i odlučuje po toj žalbi. Znači, ako hoćemo da se zakon primenjuje, na prvom mestu mora da bude jasno definisan čitav postupak javne nabavke. To je samim Zakonom tako predviđeno. Nije više javna nabavka objavljena u nekim novinama sa po sto primeraka tiraža. Mora da se objavi i u dnevnim listovima, mora da se objavi i u "Službenom glasniku", ali, što je najvažnije, mora da bude i na portalu Uprave za javne nabavke. Kada su u pitanju javne nabavke male vrednosti, jesmo imali po tri-četiri ponuđača za čitavu Republiku Srbiju? Sada ih ima nekoliko stotina. Može on da prikuplja ponude od tri-četiri, ali će dobiti ponude i od onih koje nije pozvao, zato što je na prvom mestu postupak javan, transparentan, vidljiv svima. Isto i po žalbama.
Zahvaljujem, kolega Arsiću. Pravo na repliku, narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Gospodine Arsiću, to ste u pravu, zakon omogućava svakom građaninu. Kada bi se mogla izvršiti neka gradacija, prvi građanin ove države, Aleksandar Vučić, je izrazio sumnju kada je u pitanju medicinska oprema. Zar to nije povod da se pozabave ljudi oko raspisivanja javnih nabavki za medicinsku opremu? Zar se svaki dan javnost ne bombarduje sa informacijama da je privilegovan jedan proizvođač medicinske opreme određenom delu Srbije? Zar to nije dovoljno da Komisija, koja je objektivna, neutralna, na kraju krajeva, zbog toga i postoji, da na bazi javno izgovorene reči pokrene taj postupak? Ali, kako očekivati da imate razumevanje i shvatanje za ono što govori predsednik države, kad ste vi preokupirani nekim drugim stvarima. Vi gledate ovde da meni odgovorite, na neki način koji će se dopasti vašim pretpostavljenima. Nije to suština, gospodine Arsiću. Suština je da ovde nađemo zajedničko rešenje. Ja vas pitam - kako je dotični član u kontinuitetu pet godina, odnosno 10 godina, pet godina je mandat, posle završenog mandata ponovo polaže testove kao svi, a ne zato što je dobro radio, zato što se meri njegov rešen broj predmeta. Pa, nije to, gospodine Arsiću, kopanje zemlje pa da izmerite kubike zemlje koliko je izbačeno. Najlakše je to. Ovde mora da se ima kriterijum jednak za sve. Polaže ponovo testove. Istekao je mandat od pet godina. I to otvara sumnju. Sad je nama malo jasnije zbog čega kada predsednik države upozori na eventualno neke nedostatke, malverzacije, a ovde se radi najdirektnije o javnim nabavkama, zbog čega se tako gleda i posmatra sa strane. Sve dok on ne naglasi i ne stisne, niko ne mrda. Ne može tako da funkcioniše država.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Pravo na repliku, narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo, ponovo se vraćamo na neki početak, te da li polaže, ne polaže. Raščistili smo - stari član komisije ne polaže i nema ponovnu proveru znanja, sad čujem odjednom da ima. Ali, dobro. Neću o tome da polemišem sada u ovoj replici. Po pitanju sistema zdravstvene zaštite, hajde da pogledamo šta je sve u Srbiji urađeno poslednjih nekoliko godina. Evo, Srbija je prvi put dobila svoj klinički centar u Nišu pre nekoliko meseci. Da ne pričam da se kupuje najskuplja oprema, koju niko u regionu nema. I to se kupuje od strane Fonda za zdravstvenu zaštitu. Tačno je sve to, mnogo košta, mnogo je para potrošeno. Ne vidi se onoliko koliko bi trebalo da se vidi, zato što je zemlja bila zapuštena, a sistem zdravstvene zaštite potpuno uništen, pa su potrebne godine da se sve to izgradi. A o tome da li ćemo favorizovati jednog proizvođača ili više, ja ne mogu da odgovaram u ime ministarstva ili ministra, ali jesam za to da se medicinska oprema standardizuje. Možemo da imamo više dobavljača, ali da standardizujemo opremu koja bi međusobno bila kompatibilna, zato što je mnogo jeftinije održavanje, lager rezervnih delova i samim tim i servisiranje i popravke tih uređaja. Ovako, ako mi stalno pričamo da se neko favorizuje, zarad političke priče, a ne vidimo koliko u stvari štetimo svojoj državi i koliko će naša država da plaća skuplje neke stvari, to nas ne interesuje. Ne bi trebali tako da se ponašamo kao narodni poslanici. To apsolutno ne. Znači, jesam za standardizaciju, zbog ušteda koje sama standardizacija daje kada je u pitanju medicinska oprema.
Zahvaljujem, kolega Arsiću. Pravo na repliku, narodni poslanik Milorad Mirčić.
Ovde se radi o jednostavnoj stvari koja se sastoji u tome da pokušamo da sprečimo korupciju. Ona je izvor i žarište kriminala. To što vi pričate, to nema nikakve veze sa ovom tačkom dnevnog reda. Niko ne osporava da je urađeno, da je nabavljeno, sve je to u radu. Ali, jel vi shvatate, svi ovde koji sedite i ovi koji gledaju, ogromna sredstva se izdvajaju, konkretno, za nabavku medicinske opreme. Ako predsednik države pita gde je dve milijarde nestalo, šta mi treba sa vama da raspravljamo kao opozicija, da vas mi još pitamo gde je dve milijarde? Što ne date odgovor? Znate li, gospodo, da se javnim nabavkama bave i pojedini klinički centri, nije to samo u Ministarstvu? Bave se i sekretarijati. Bave se i neki drugi nivoi. Nemojte da se vrtimo u krug i da pričamo praznu priču, a sa druge strane pojedinci se bogate i to svi vide, između ostalog preko javnih nabavki. Onaj ko je proizvođač opreme, pogotovo za potrebe medicine, kada je u pitanju skupa oprema, pa tome interesu da sa malo mita ima protekciju i o tome priča i predsednik države. Da li vi ne razumete predsednika? Da li se nešto novo priprema kod vas pa nećete da ga razumete, u to ne ulazim, to je politizacija? Ovde je borba protiv korupcije i protiv kriminala i to su nas upozorili, između ostalog, i revizori i zaštita konkurencije i Fiskalni savet i Komisija za borbu protiv korupcije. Jedno od žarišta je upravo u javnim nabavkama. O tome se radi. Mi možemo ovde da govorimo šta god hoćemo, da poredimo prošli period i svetlu budućnost, ali je suština da moramo da stvorimo jedinstveni kriterijum za izbor članova komisije koja će biti zadužena za sprovođenje regularnih javnih nabavki, a oni su na osnovu znanja, na osnovu bodova. Utisak, lični utisak, impresija, to je nešto što je u domenu više emocija, nego zakona.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Pravo na repliku, narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, znači, bitnije su emocije, izgled, nego znanje iskazano na pismenom testu. Evo, tako je sad rečeno. Pa, ne može. Ako nije pokazao nivo znanja na pismenom testiranju, neće se uzimati ni u obzir njegovo konkurisanje. I, da završimo jednom sa tim, a ne kako ko izgleda. Znači, kriterijum postoji – znanje. Da li se proverava znanje? Proverava se. Da li je skoro nemoguće doći do pitanja? Skoro nemoguće. Nije ovo mala matura. Ne može da se dođe do pitanja. Znate koliko njih je tražilo? Ne znam, nije kod mene. I kad se donesu pitanja, zaključavaju se u sef i sef se pečati i tako pre samog testiranja. Dalje, kada su u pitanju te javne nabavke u oblasti zdravstva, Zakon o javnim nabavkama u punu primenu je ušao 2015. godine. Fond zdravstvene zaštite je uštedeo za istu količinu medicinske opreme i medikamenata koji su nabavljeni 2012. ili 2013. godine, ista je nabavljena i 2015. godine, samo smo to platili 400 miliona evra manje. Jel to nije doprinos borbi protiv korupcije? Pojedinačni slučajevi nisu problem sistema, nego problem tužilaštva i policije i oni se time bave, a posao Narodne skupštine je da stvori sistem da dva organa mogu da rade u punom kapacitetu.
Kolega Mirčiću, dobićete pravo na repliku, ali i vas i gospodina Arsića molim samo da imate na umu jednu stvar. Moramo da napravimo redovnu pauzu, a nakon toga da nastavimo sa raspravom, zaista, ne želeći da sprečim demokratsko suočavanje mišljenja i demokratsku raspravu, ali biće vremena nakon toga. Izvolite.
Pa, evo, da ne bi bila iskrivljena slika kao u ogledalu, mi upravo insistiramo da se oslobodimo emotivnih naboja i utisaka, nego da bude realan parametar. O čemu se radi? Upravo se radi o tome kada se određuju pitanja, ta mistifikacija zaokruživanjem brojeva hajde i prihvatljiva je. Kada se na osnovu tih zaokruženih brojeva odredi u ovom slučaju 42 pitanja, kad na testu koji se ispuni pokaže se koliko je ko imao bodova, to, i koleginica govori, treba da bude osnovni kriterijum, nećemo da govorimo jedini, ali osnovni kriterijum, da kaže se, a ne da se glasanjem, nadglasavanjem negira taj broj bodova. Sada je gospodinu Arsiću, sada je prvi put, nadamo se da će to biti pravilo, neko ko je ostvario najveći broj bodova predložen za člana Komisije i to da bude kriterijum u narednom periodu i manje će biti mogućnosti za malverzaciju, manje će biti sumnje. Pa, mi po prirodi stvari iz opozicije sumnjamo. Šta to znači razgovarali ste sa nekim, pa ste glasali, pa neko ko ima 40 bodova ne može da prođe, a neko ko ima 37, taj prolazi? Šta to znači? Jednostavno, opravdanost sumnje da postoji neka pozadina. Ta pozadina se ne sastoji u stručnosti te osobe, u pouzdanosti nego u nečemu što se zove možda eventualno političke kalkulacije. To treba sprečiti. To je naše insistiranje, srpskih radikala, a vi gledate kao u ogledalo.
Zahvaljujem. Obratili ste se gospodinu Arsiću. Sad moram i njemu da omogućim da odgovori, a uz molbu, gospodine Arsiću, da vi ne napravite ono što je napravio kolega Mirčić, pa onda da izazivamo novu repliku, već da idemo na pauzu od sat vremena nakon vaše replike i da nakon toga nastavimo sa konstruktivnom raspravom. Izvolite.
Evo, tokom ove rasprave stiče se neki utisak, ne od mene, da se kandidati biraju po lepoti, po političkoj pripadnosti, a da se uopšte ne uzima u obzir njihovo znanje na pismenom testiranju. Da raščistimo odmah. Nijedan član Komisije nije predložen od strane Odbora za finansije koji nije prošao test poznavanja Zakona o javnim nabavkama, Zakona o opštem upravnom postupku i Zakona o obligacionim odnosima, nijedan kandidat nije prošao. E, sad, da li treba uvažavati opoziciju? Da. Da li treba njihove predloge? Neki put da, neki put ne. Naravno, nismo u obavezi zato što osim političke diskusije, oni nemaju odgovornost prema državi kada se država vodi, nemaju taj nivo odgovornosti, imaju svakako deo odgovornosti. Pa, prema tome, njihove predloge ćemo da razmotrimo, a da li ćemo da ih usvojimo, to ćemo da vidimo. Za sada postoji jedan sistem izbora kandidata za članove Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki koji je dao izvanredan rezultat. Ako nešto daje izvanredan rezultat, ne znam zašto ga onda menjamo?
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, sada u skladu sa članom 87. Poslovnika Narodne skupštine, određujem pauzu u trajanju od jednog časa. Sa radom nastavljamo u 15:10 časova. Zahvaljujem. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite, kolega Jovanoviću.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Odmah ću na samom početku diskusije po ovoj tački dnevnog reda, koja je, između ostalog, poslednja u setu predloga o kojima raspravljamo u ovom korpusu i sazivu, da istaknem da poslanička grupa SPS će predložiti, odnosno podržati Predlog odluke o izboru člana Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Za tako nešto postoje brojni razlozi i ono što je najvažnije, najvažnije je da ovaj parlament zadržava svoju ulogu da i ta vrsta nadzora i kontrole, koja podrazumeva upravo ovakav sistemski način rešavanja određenih problema, i dalje postoji, i to da preko resornog odbora, a to je odbor nadležan za finansije, možemo da utičemo na neki način na kontrolu javnih nabavki, odnosno da vršimo neku vrstu nadzora upravo preko članova koji se biraju u Komisiju za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Imajući u vidu brojne slučajeve koruptivnog delovanja, naročito korupcije koja se pojavljuje u postupcima javnih nabavki, mislim da je apsolutno osnovano ono što je u svom uvodnom delu istakla i uvažena koleginica narodna poslanica gospođa Tomić, kada je obrazlagala način izbora članova Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Naravno da su oni uslovi koji su inače standardizovani kao uslovi, kada su u pitanju personalna rešenja, možemo ih tako nazvati, počev od stručne spreme, a to znači visoka stručna referenca, potrebna znanja i iskustva stečena u oblastima javnih nabavki, zatim, položen pravosudni ispit, ukoliko se radi o licu koje je diplomirani pravnik, ili iskustvo, odnosno licenca i sertifikat lica koja se vezuje za druge delatnosti, a takođe je vezano za postupak javnih nabavki i, na kraju, ono što je neizostavno, a to je vreme, dakle, pet godina radnog iskustva upravo u ovim oblastima. Imajući u vidu da su ovi uslovi postavljeni kao uslovi koji su opšte prirode, logično je da ih podržavamo i logično je da na osnovu ovih uslova se svi kandidati mogu proveriti, mogu proveriti svoj kvalitet, svoje znanje i, na kraju krajeva, u jednom potpuno transparentnom procesu, u jednom potpuno regularnom postupku oni koji zavređuju i zaslužuju će biti izabrani. Na kraju bih samo istakao jednu činjenicu koja je možda poznata, a možda nije građanima Republike Srbije da je upravo u članu 28. Zakona o javnim nabavkama, koji je donet još krajem 2012. godine, počeo da se primenjuje od 1. aprila 2013. godine, propisana obaveza imenovanja građanskog nadzornika u postupcima javnih nabavki i da je u tom smislu čak donet i Pravilnik o građanskom nadzorniku. O čemu se radi? Radi se ovlašćenjima, možemo tako reći, jednog pravnog instituta koji je otprilike negde pandan ombudsmanu, odnosno Zaštitniku građana, s tim što se ovde građanski nadzornik pojavljuje kao neka vrsta kontrole kada su u pitanju postupci javnih nabavki. Na ovaj način nesumnjivo je da se doprinosi osnaživanju organizacija građanskog društva za monitoring javnih nabavki. Prema tome, ovakva vrsta kontrole, nadzora i, naravno, svega onoga što je u nadležnosti resornog ministarstva, nesumnjivo je da uživa podršku od strane poslaničke grupe SPS. Ponoviću samo još jednom, mi ćemo u danu za glasanje podržati ovakav predlog odluke. Zahvaljujem.
Hvala, gospodine Jovanoviću. Da li se još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Reč ima gospodin Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja ću svakako glasati za predloženog člana. Javne nabavke su veoma ozbiljna stvar. Mi treba da pogledamo šta je bilo pre nas, ako ne želimo da ponavljamo greške. Javne nabavke su vezane sa korupcijom. Korupcija je neka vrsta ličnog poreza. Tu javni službenik ili javni funkcioner, koji već prima platu iz javnih izvora, ustanovljava privatnu poresku stopu i ubira neku vrstu prihoda sebi. Problem je što korupcija, a žuti su najbolji primer za to, može da pojede državu. Korupcija je štetna i za vlast i svi smo videli kako, recimo, Bojan Pajtić 16 godina nije dao vlast u Vojvodini, upravo zbog korupcije, jer su oni bili svesni mogućnosti da zbog preterane korupcije jednog dana odgovaraju. Samo ovi nestrpljivi tužioci koji su danas izlazili, kada god smo govorili o korupciji i kada smo govorili o kriminalu Pajtića, Đilasa, Tadića i Jeremića, samo ovi tužioci i sud njihove partije, a svesni su bili korupcije i mogućnosti da odgovaraju i to su pretočili u čuvenu reformu pravosuđe, tako da ste slobodno mogli da spojite ove obe tačke, jer su i te kako bile međusobno povezane. Zato što su tu čuvenu reformu upravo radili da ne bi odgovarali za korupciju prilikom javno tajnih nabavki. Dragan Đilas, veliki izvoznik narodnog novca, čovek koji je stekao 500 miliona dok su drugi gubili sve. Po procenama međunarodnih organizacija, samo iz privatizacije izneto je napolje u prvih 11 godina 51 milijarda dolara. Taj novac su oni sticali dok su ga drugi svi gubili, pretakali su ga u Devičanska, Kukova i razna druga ostrva. Dok je narod gubio sve, oni su sticali sve, dok je narod ostajao na ulici, posebno oni koji su ih podržavali da do promena 2000. godine dođe, oni su sebe smeštali u najluksuznije dvorce, penthause itd. Taj deo javno tajnih nabavki, po meni, nikad nije dovoljno ispitan, ni istražen. Nemoguće je da Đilas nije u zatvoru, evo ja im nudim da zatvore mene. Preveliko bogatstvo škodi, bogati ljudi mrze svoj narod. Najbolji dokaz za to je Dragan Đilas. Bil Gejts, za koga svi znamo kako je stekao svoje bogatstvo, je 95% svog bogatstva poklonio siromašnima. Više od 95% bogatstva, svog bogatstva, Đilas je oteo od siromašnih i dan danas on i Šolak kroz prekogranične kanale otimaju od siromašnih pretplatnika koji ne mogu da gledaju ni fudbalsku reprezentaciju ukoliko se ne preplate na SBB. To je ostatak tog korumpiranog sistema. Onaj tamo Goran Petrović iz REM-a je živi dokaz te korupcije i kad god pitamo zašto to Đilas i Šolak zarađuju taj novac na ovaj način, preko lažnih prekograničnih kanala iz Luksemburga, preko neoporezovanih reklama itd, uvek dobijem odgovor koji su pisali Šorlak, Đilas, „Adria njuz“ i „Junajted grupa“ i „Junajted medija“ i dalje Đilas puni džepove narodnim novcem. Sudije i tužioci, videli ste svi, pre podne ne žmure na jedno oko, ne žmure na oba oka, što bi naš narod rekao, pošto ne žele da čuju žmure i na uši. To je gotovo neverovatno. Dragan Đilas, kome su sumnjive sve diplome, sem Šutanovčeve i Ješićeve, Dragan Đilas je pravio most na Adi i reku od 120 ili 150 metara premoštavao, sa ne znam, kilometar ili više. Dakle, nije pravio Đilasovu ćupriju tamo gde je najuže, što bi svako od nas domaćina gledao da se to premosti tamo gde je najjeftinije i gde je najuže, on je gledao gde je najšire i najskuplje. Projekat koji je trebao da vredi 90 miliona, pa kasnije po novom 116 miliona je na kraju izašao 450 miliona i vidim da je to Vladi Marinkoviću zanimljivo. Stvarno je zanimljivo kad nešto što je trebalo da košta 90 miliona košta 450 ili 460 miliona, bez kompletnih pristupnih saobraćajnica. Pa malo bolje upoznate arhitekte, kažu da će to koštati još 2,4 milijarde evra da bi se uradio tunel i sve predpristupne saobraćajnice koje trebaju da budu u funkciji da bi most bio u punoj funkciji, ovako most spaja dve beogradske mesne zajednice i ja sam slobodan da kažem da je Đilas tim mostom preveo žedne preko vode. Žedne preko vode ne samo stotine hiljada Beograđana, već sve građane Republike Srbije koji će na ovaj ili onaj način platiti taj dug. Kad se grad ili država zadužuje, narod piše menicu. Đilas je debelo unovčio menicu koju su potpisali građani, koji su bili žiranti te menice, a da ih za razliku od dizanja kredita niko nije pitao žele li oni da budu žiranti za Đilasove kredite, gde je jedan most koštao četiri puta više nego što je bila projektovana cena, pet puta od prvog projekta, četiri puta više od drugog projekta. Pa, javna nabavka, most na Adi nikad nije istražen. Nikad nisu istraženi podzemni kontejneri, „Bus-plus“, 600 posečenih platana u Bulevaru Aleksandra bivšem Bulevaru Revolucije. Verovatno ga je to kvalifikovalo za Zelenu stranku koja, videvši da Đilas uspešno seče platane, rešila da ona postane osnovna Đilasova stranka, odnosno Đilas je kupio tu stranku, kao što je kupio i DS kroz dugove, kao što je kupio i levicu Borkovu. Jedinu stranku koju je osnovao, to je stranka Boška Obradovića, znači to je onaj Boško ovako, koji se zaklinjao ovako, pa kad je došao kod Đilasa, onda je bilo ovako. Dakle, to je taj Dragan Đilas koji kupuje poslaničke klubove narodnim novcem, koji kupuje stranke, koji kupuje Borka, koji kupuje Boška žutića Ljotića. Dakle, taj Dragan Đilas čije mahinacije nikada nisu do kraja istražene. Šta da pričamo o Goranu Ješiću i njegovim javnim nabavkama? Državni revizor je podneo sedam krivičnih prijava u Inđiji, samo u kontroli koja je bila za 2013. godinu i koja nije obuhvatala sva javna preduzeća, sve ustanove, jer to čovek nije mogao ni da istraži, morao bi biti jedno godinu dana u Inđiji da istraži sve marifetluke Gorana Ješića. Dakle, to je predsednik opštine, koji je sa platom od 800 evra uspeo između ostalog da kupi stan u Beču od 160 metara kvadratnih. Sad ja pitam, ko je platio taj stan u Beču? Svakako ga je on platio, ali čijim novcem, svakako ga nije platio novcem Bil Gejtsa za koga znamo kako ga je sticao i kako ga je podelio siromašnima, a Ješić je videvši od Đilasa, takođe rešio da malo očerupa ove najsiromašnije i da ih učini još siromašnijim. Nisu ljudi siromašni zbog siromašnih ljudi, već zbog bogatih ljudi. Bogati ljudi proizvode siromaštvo, ne siromašni i srednje stojeći, jer bogati ljudi u Srbiji su kao oni koji piju morsku vodu, što je više piju to su žedniji. Dragan Đilas i ekipa iz žutog preduzeća, stranke bivšeg režima je očigledan dokaz za to. Što su više krali, to su se više bahatili, to im je više trebalo i sve više su novca slagali napolje. Ne samo da su izneli novac, kad uzmu novac prave siromaštvo, kad ga iznesu napolje dva puta prave siromaštvo, zato što taj novac ne troše više u našoj zemlji, taj novac je na Kukovim, Devičanskim ostrvima, na Kipru, na raznim belosvetskim ostrvima, taj novac nije u našem platnom sistemu. Jedno je da su ga pokrali, da su ga trošili ovde, onda bi to došlo do naše trgovine, naše neke privrede itd, međutim, s obzirom da su ga izneli, dva puta su osiromašili ljude. Prvi put kada su ga pokrali, a drugi put kada su ga odneli iz platnog prometa i time deo društvenog proizvoda ove zemlje izneli van zemlje. Ovi što su prepodne bili ovde i koji su jedva čekali da odu, su krivi isto kao i oni. Oni koji zlo ne sprečavaju i oni koji zlo ne kažnjavaju, a to su sudovi i tužilaštva. Tužilaštva zlo ne progone, ne progone krive u korist nedužnih, već progone nedužne u korist krivih, pa im ja savetujem kad već nisu mogli da kazne i progone krive, neka pokušaju makar da kažnjavaju nas nevine, jer ne mogu više da gledam razne sudije, svaka čast izuzecima, ima ih puno, iz doba žutog zločinačkog poduhvata, koji su pristali da žuta stranka i žuto preduzeće napravi sud svoje partije. Sud njihove partije, neće da sudi njihovim partijskim funkcionerima, koji su na bazi svojih funkcija spajajući svoje javne funkcije, sa privatnim poslovima i neviđenom korupcijom, očerupali građane ove zemlje, osiromašili ovu zemlju i mi smo 2012. godine gledali jednu otetu zemlju, iz ruku njihovih građana, gledali smo građane čije siromaštvo gotovo nije bilo za gledanje. Zato pozivam one tužioce i sudije, koje još uvek ne liče na sudiju Majića i na njemu slične, da pokušaju da kazne taj kriminal, kriminal u privatizaciji, kriminal u javnim nabavkama, koji se desio, koji je osiromašio ovo društvo, u koliko mi ne stavimo, to je već neko rekao, tačku na te njihove kriminale. Njihov kriminal će se pre ili kasnije povratiti i staviti tačku na ovu državu, a ja mislim da naši građani i mi sami to ne želimo. Hvala.
Hvala, gospodine Rističeviću. Da li se još neko javlja za reč? Narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite, kolega Arsiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, imamo priliku da kroz izbor, jednog od članova Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, otvorimo i debatu o samom Zakonu o javnim nabavkama i primeni Zakona o javnim nabavkama. Drago mi je prvo što niko od kolega koji, čak i ne podržavaju Vladu Republike Srbije, znači iz opozicije, nije kritikovao zakona u smislu da zakon ima ozbiljnih manjkavosti, ozbiljnih nedostataka i da dozvoljava da se mimo dobrih pravila i običaja dobija posao, vezna za investicije države, javnih preduzeća i lokalnih samouprava i autonomne pokrajine. Međutim, ja neću da propustim priliku i da kažem kako je to bilo u periodu kada su razne mutacije DOS-a vladale Republikom Srbijom i kako se sprovodio Zakon o javnim nabavkama, i kako to da od jednom neke moje kolege, poslanici, iz tadašnjeg DOS-a, koji su dolazili u Narodnu skupštinu, sa pohabanim odelima, neki čak i sa iscepanim cipelama, kako su postojali predsednici gradskih opština tako su se presvlačili, a nosili su odela skuplja, nego što je većina građana mogla sebi da priušti jedan automobil. I, dok su se takvi zakoni o javnim nabavkama primenjivali, došli smo i do onih koji su vršili vlast i sticali enormna bogatstva. Spominjan je i Dragan Đilas, ima tu mnogo njih, poduži bi bio spisak, oko svih kompanjona DS, DOS-a i bivšeg režima, koji su se bogatili. Bogatili su se i izvođači javnih radova, zato što u toj nekoj podeli posla, a i novca, plaćeno ima je mnogo više nego što ta usluga ili roba vrede, pa je ostajalo nešto i za korumpiranog političara, a ostalo je nešto i za bahatog biznismena, a u narodu su poznati i prozivani, kao tajkuni. Niko od njih novac nije stekao poštenim radom, nego povlasticama koje im je korupcija davala, kada su davali novac, tadašnjim ljudima na vlasti. Samo bih da podsetim da na nekoliko stvari iz starog Zakona o javnim nabavkama, koji nas je, nažalost toliko unazadio, da jednostavno ako u nekom postupku se prijavi više kandidata, a njihov kandidat, već unapred pripremljen, daje najnižu ponudu i da se na tome završava, ne bi bilo ni po jada. Odmah čim se zaključi osnovni ugovor zbog nepredviđenih okolnosti aneksira se ugovor na 25% javnih radova, znači uvećava se vrednost koju država treba da isplati, pa posle nekoliko meseci na još 25% i najčešće se vrednost konačnog ugovora za oko 100% razlikuje od ugovora koji je prvobitno potpisan. Gde je završilo tih 100%, pa verujem da su to oni bratski delili, pola tajkunu, pola Đilasu i ekipi oko Đilasa. Tako je to izgledalo ranije. Dokle je to išlo? Mogu da navedem samo jedan primer da u našem zakonodavstvu nije postojala odredba krivičnog dela vezano za zloupotrebe u postupcima javnih nabavki. Znači, mogli su da kradu koliko im volja, da otimaju od Srbije, od njenih građana koliko god ko hoće, a da ne postoji zakonska regulativa na osnovu koje bi moglo da im bude suđeno i da budu osuđeni. Nije uobičajeno, ali valjda u želji da što pre to konačno iskorenimo to zlo u Srbiji, u osnovnom Zakonu o javnim nabavkama predviđeno je krivično delo zloupotrebe u postupcima javnih nabavki i tek tada su mogli da dođu pod udar zakona. Druga stvar koja je iznenađujuća jeste i sama komisija koja se tada bavila kao drugostepeni organ vezano za zaštitu svih onih koji učestvuju na tenderima, mogu da kažem da je ta komisija skoro da uopšte nije radila, a i kada je radila donosila je jako čudne, jako diskutabilne odluke, o tome kako su dodeljivani poslovi. O tome kako je gospodin Galić vodio komisiju dovoljno je pogledati i sadašnji izveštaj Komisije za zaštitu u postupcima javnih nabavki, da i dan danas ta komisija rešava u postupcima koji su još iz 2009, 2010. i 2011. godine. Da li takvom čoveku i takve ljude više treba uvažavati i dati im priliku da učestvuju u radu jedne takve komisije? Mislim da ne. Treba im se zahvaliti, ako smatramo da ima nešto, da je bilo protiv zakonito, obavestiti nadležne državne organe, ali više za državni organ, državnu upravu takvima više nema mesta. Osim toga ne treba plakati nad njihovom sudbinom zato što sam siguran da zbog manjkavosti koju je imao Zakon o javnim nabavkama, da su oni kao članovi komisije, tadašnje komisije sebe dobro obezbedili. Ovde pričamo o redu veličine skoro deset milijarde evra na godišnjem nivou. Srpska napredna stranka jeste ne samo u predizbornoj kampanji već je skoro dve godine pre izbora 2012. godine uradila izmene i dopune Zakona o javnim nabavkama, onog važećeg. Zamislite da tada nisu hteli čak ni da razgovaraju, tadašnji DOS i tadašnji režim, a sada bivši režim i da vidimo da li postoji uopšte bilo kakva namera da po jednom ovako jako osetljivom pitanju posvete pažnju i da urade bar nešto dobro za svoju državu, da urade bar nešto za građane koji su izašli na izbore i poklonili im poverenje i ne znam, čini mi se 107, 108 mandata su dobili te 2008. godine. Ni to im nije bilo važno. Važno je bilo da se Srbija polako pretvarala u privatno preduzeće nekolicine ljudi, a da resursi države i njenih građana polako prelaze u vlasništvo te klike koja je sada okupljena oko Dragana Đilasa. Neću da spominjem nešto Vuka Jeremića, ne zaslužuje on to mnogo u ovoj raspravi, nije on za to dovoljno stručan, ali tajkun Đilas jeste, zato što mi ni dan-danas ne znamo kako su sprovodili javne nabavke kada je u pitanju Most na Adi, nego ne znamo ni koja je konačna cena tog mosta. Evo, posle toliko godina, jer je postojao samo jedan projekat za most, za prilazne puteve, niko tu nije radio eksproprijaciju zemljišta, javni interes nije bio utvrđen. E, sada vidite, kada nema utvrđenog javnog interesa, onda idemo kako se dogovorimo, platićemo malo više, ali neće sve ostati tebi itd. Tako je to funkcionisalo do 2012. godine. Ja znam da je mnogim kolegama iz bivšeg režima žao što to danas više nije tako. Mnogo su dobro prolazili u svim tim marifetlucima i pljačkama, a mogu da im poručim i da neće više nikada biti tako. Mogu oni da se trude, ali dokle god ne priznaju svoje greške i sami se odreknu svih onih koji su učestvovali u toj jednoj velikoj pljački Republike Srbije neće nikada doći na vlast. Ovaj zakon i dan-danas trpi strahovite kritike, ja ne mogu reći stručne javnosti. Stručna javnost koja se razume u javne nabavke i nije stranka u postupku po samom Zakonu o javnim nabavkama kaže da je zakon dobar, ali evo dovoljno je da otvorite neki od listova koji se bave, kao, javnim finansijama, koji se bave ekonomijom, inače su najviše finansirani od Miškovića, Đilasa, Šolaka itd, jedan od zakona koji je na udaru i takvih kritičara jeste i sadašnji Zakon o javnim nabavkama. Koliko je to što je bilo rađeno u proteklom periodu pre 2012. godine uzelo maha, ovaj zakon ne opstruišu samo tajkuni, već i izvođači javnih radova, a često nažalost i naručioci. Da je to tako, dovoljno je da uđete samo u jedan ili proverite nekoliko predmeta koji se vode pred Komisijom za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, najčešće kritikovani deo rada komisije je proces donošenja odluka. Proces donošenja odluka danas u komisiji se kreće od 26 do 28 dana, a neko će reći: "Pa ne, ali žalba je napisana još pre tri, četiri meseca", ali neće do kraja i iskreno da kaže kako je napisana i kakva je dokumentacija data Komisiji za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Čak sam podnosilac žalbe, a valjda je njemu u interesu da se po njegovoj žalbi što pre odlučuje, ne dostavlja Komisiji kompletnu dokumentaciju sa kojom on raspolaže, da bi Komisija mogla da započne odlučivanje o postupku po žalbi. Naravno da postoje i rokovi kada to Komisija zatraži od podnosioca žalbe, a onda nailazimo na drugi problem, a to je da naručilac javnih radova ne dostavlja Komisiji za zaštitu prava kompletnu dokumentaciju, pa se onda i od njega ponovo traži da dostavi kompletnu dokumentaciju, verovali ili ne, to dopisivanje između podnosioca, naručioca i Komisije traje otprilike skoro tri meseca. Da li je to odgovornost Komisije? Ja mislim da ni u jednom slučaju nikako ne može biti odgovornost Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, već isključivo onih koji učestvuju u postupku javne nabavke. Zašto? Pa cilj je da se zakon diskredituje, cilj je da se zakon jednostavno pokaže neefikasnim i cilj je da se ponovo vrati onaj vid zakonodavstva kakav je bio pre 2012. godine. To je cilj. Ako hoćete bilo koga, a to, da budemo jasni, postupak javne nabavke ne sprovode funkcioneri nego uprave kod samih naručilaca, ako hoćete bilo koga od takvih koji rade u Upravi i sabotiraju svoje sopstveno preduzeće u kome rade, a uglavnom su dovedeni za vreme bivšeg režima, ako hoćete da ga pomerite ili ne daj bože da mu uručite otkaz, to se svodi na priču oko revanšizma i stranačkog zapošljavanja, i gle čuda, baš od onih istih koji su takve doveli na pozicije da zajedno sa njima kradu novac građana Srbije i novac države Srbije. Da je ovaj zakon i rad ove komisije prošao test govori nam nekoliko činjenica u prilog. Prvo su uštede koje su sprovedene po ovom zakonu. Neko će da kaže - pa evo, napisali ste novi zakon, zašto ste uvodili mere fiskalne konsolidacije kada, eto, samo primenom Zakona o javnim nabavkama imate takve uštede da mere fiskalne konsolidacije ne bi ni trebalo da se sprovode? To je tumačenje i to samo govori u prilog onome što sam rekao pre nekoliko minuta. Recimo, samo u Fondu zdravstvene zaštite na godišnjem nivou ušteda je 400 miliona evra za istu količinu lekova i opreme koja je kupovana 2011. ili 2012. godine i koja se kupuje sada. Ali, tih 400 miliona evra koji su se uštedeli ne vraćaju se u budžet Republike Srbije, nego se usmeravaju ka još boljoj zdravstvenoj zaštiti građana Republike Srbije. Isto što se i uštedi po pitanju saobraćajne infrastrukture, a tu nisu takođe nisu mali, nego jako značajni iznosi, valjda ćete te uštede da usmeravate u još više izgrađenih i rekonstruisanih puteva. Valjda je to svrha da sa istom količinom novca kupite više opreme, sa istom količinom novca platite više usluga ili sa istom količinom novca uradite više puteva, rekonstruišete pruge itd. Valjda je to svrha uštede, a ne svrha uštede da bi, eto, to konstatovali i da nastavimo dalje po starom. Da je zakon dobar potvrđuje još jedna činjenica. Bilo je oko tih javnih nabavki male vrednosti, da li su dovoljne tri ponude. Pa jeste, ali ima još jedan problem. Čak i javne nabavke male vrednosti moraju da se objave portalu Uprave za javne nabavke, moraju da budu u planu naručioca, moraju da se objave, kompletan oglas i nije dovoljno samo da se prikupe tri ponude, već će i svako koga nisu pozvali da daje ponudu, na osnovu oglasa, da da svoju ponudu koja mora biti razmatrana i o njoj odlučivano kao da je bilo i putem poziva. Tako imamo situaciju da, recimo, kada je bio monopol nekih određenih preduzeća, bilo ih je možda svega tri ili četiri na celoj teritoriji Republike Srbije za neke sitne usluge u oblastima javnih nabavki, pogotovo male, da sada imamo nekoliko stotina takvih preduzeća koja imaju mogućnost da učestvuju u postupku javne nabavke, dobiju posao i na taj način obezbede izvor prihoda i za plate svojih zaposlenih i za svoje porodice. Znači, i načelo konkurencije je bilo poboljšano Zakonom o javnim nabavkama. Kao što sam rekao, i vreme po kojem odlučuje Komisija za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki svedena je na onaj zakonski rok, a to je 30 dana, sada je nešto manje. Jeste u početku bilo problema, jeste da dva veća u kojima su odlučivali nisu bila dovoljna, izmenama i dopunama smo dodali da to bude još jedna komisija koja bi odlučivala. Ali, me čudi da niko od kolega još uvek nije razumeo zašto se sastav komisije, odnosno sastav veća mora da bude onakav i da je propisan zakonom i to nije slobodna volja ni Odbora za finansije, niti slobodna volja nas koji učestvujemo u tom postupku. Po Zakonu o javnim nabavkama, dva člana komisije moraju da budu diplomirani pravnici sa položenim pravosudnim ispitom, a jedan, samo jedan diplomirani ekonomista, odnosno da ima sertifikat u vezi javnih nabavki. Na taj način smo odlučili da komisija zaista odlučuje, maltene na nivou jednog suda i zato nas ne čudi što na stotine tužbi koje se upućuju na odluke, Komisija za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, koliko je meni poznato Upravni sud je poništio samo tri. Mogu samo da poželim budućem članu komisije, puno uspeha u radu i da ne dozvoli da ga demagogija zastraši da radi svoj posao kvalitetno.
Hvala, kolega Arsiću. Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Replika. Izvolite.
Prvo, kolega, rekli ste dve nemoguće stvari. Prva je – „ja mislim“, a druga je, „optužili ste Borislava Galića da je protivpravno stekao imovinu u visini nekoliko stotina hiljada evra“. Trebali bi da vodite računa šta govorite i da li imate argumente i dokaze za to što vi govorite. Za prvo nemate sigurno dokaze, a za drugo moraćete na sudu da dokazujete.
Hvala, kolega Mirčiću. Reč ima Veroljub Arsić. Povreda Poslovnika. Izvolite.
Kolega Marinkoviću, očekujem da izreknete opomenu kolegi advokatu, gospodina Branislava Galića. Ako ste pratili sednicu, kolega Mirčić je rekao da je nemoguće da ja mislim i da to nisam smeo nikako da kažem. Tako da, ako hoće da vređa svoje kolege to neka radi na nekom drugom mestu. Ovde u Narodnoj skupštini, ako neko od vas ima bolje argumente, ako neko ima bolje znanje ne zaslužuje da bude vređan, a ako misli da učestvuje kvalitetno u radu Narodne skupštine, neka pročita zakon, neka pročita materijal, pa će onda da zna o čemu govori, a tražim da se Narodna skupština u danu za glasanje izjasni o ovoj povredi Poslovnika.
Hvala, kolega Arsiću. Narodna skupština će se izjasniti u danu za glasanje. Koristim priliku još jednom da pozovem kolege da stvarno budemo korektni jedni prema drugima i da iskažem, naravno, solidarnost sa kolegom Arsićem i kao predsedavajući, a i lično, ne bi trebali tako da radimo. Idemo sada na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč u jedinstvenom pretresu o Predlogu odluke o izboru člana Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Tačka 8. dnevnog reda. Reč ima profesor dr Jahja Fehratović. Izvolite, kolega Fehratoviću.
Hvala, poštovani predsedavajući. Uvažene koleginice i kolege, kao što smo danas mnogo puta čuli, javne nabavke su izuzetno važna stvar, a sa druge strane, stvar koja je vrlo često izložena različitim vrstama korupcije, posebno što se javne nabavke protežu od državnog aparata, preko AP do lokalnih samouprava. Posebno sleduje što je javnom natečaju ili konkursu, kao jedno od zaista ozbiljnih instrumenata odabira članova za bilo kakvu vrstu poslova izabran onaj koji zaslužuje to da bude sa 42 ukupno boda od onih, dakle, koji je moguće 42. Takođe nam je drago što je taj neko rodom iz onih krajeva odakle javne nabavke zaista treba posebno dobro analizirati i gde su najpodložnije korupciji. Kolega Arsić je govorio o tome da je u prethodnom periodu bilo mnogo zloupotreba javnih nabavki, međutim postoje gradovi i opštine gde to još uvek nije prošlost, gde se još uvek dešavaju konstantno zloupotrebe javnih nabavki, pa tako i rodni grad kandidata koga danas biramo, a to je grad Tutin, gde 30 godina u kontinuitetu se zloupotrebljavaju javne nabavke kao jedan osnovni instrumentarija koju lokalna vlast, gospodina Ugljanina iz godine u godinu, iz budžeta u budžet koristi kako bi crpila novac od građana svoga grada i kako bi taj novac zaživeo privatnim džepovima. Naravno, zato smatramo da je dobro da kandidatkinja koja je poreklom iz ovog grada i koju ćemo mi podržati kao izuzetnog kandidata, kako smo se informisali, prvo krene da se bavi tim javnim nabavkama i svoje opštine i da utvrdi da je zaista bilo puno zloupotreba i da se te zloupotrebe i danas dešavaju, recimo u toj opštini Tutin. Zato me ne čudi kada jedan ministar u Vladi Srbije dođe da poseti tu opštinu, kao što se to dogodilo prethodnog vikenda, da gradonačelnik te opštine ne bude u svojoj kancelariji ako je najavljeno da ga dočeka, baš zato što taj ministar donosi jednu veliku investiciju, gde će opet biti vrlo važne javne nabavke. Dakle, ministar Đorđević prethodnog vikenda dolazi da poseti opštinu Tutin, zakazuje uredno kod gradonačelnika Tutina prijem, međutim taj gradonačelnik ne želi da primi ni ministra, ni državne sekretare. Zašto? Zato što su ministar Đorđević i državni sekretar Redžepović obezbedili ozbiljan novac kako juče, čuli smo za potpunu rekonstrukciju doma u Tutinu. Ja im se ovog puta u ime građana Tutina, u ime nas koji dolazimo s tih krajeva zahvaljujem i zaista smo obradovani ovakvom vrstom investicije Vlade Srbije u jedan grad koji je tri decenije predmet zloupotreba budžeta lokalnog i svih transfera koji dolaze iz republičkih budžeta. Zato je vrlo važno kada govorimo o korupciji, kada govorimo o zloupotrebama javnih nabavki da bacimo snop svetla i na ove krajeve i zato smo posebno radosni što će neko ko je kompetentan, pre svega, ko je prošao anonimnom konkursu, imati prilike da se pozabavi i ovim delom države i naročito se nadamo da će to biti posebno motivisan da uradi zato što je poreklom iz tog mesta i zato što ima jako puno posla, jer kako smo čuli u drugim krajevima države se tu već ponešto odradilo. Međutim, građani Tutina još uvek, evo tri decenije, nakon uspostave višepartijskog sistema, još uvek su žrtve jedne lokalne politike, koja kao krvopija ispija sve ono što je zdravo i što bi trebalo biti iskorišćeno u svrhe poboljšanja kvaliteta života ovih građana. Hvala.
Hvala, dr Fehratoviću. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite, kolega Miletiću.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Kolege poslanici, građani Srbije, ja sam Milija Miletić i dolazim iz Svrljiga. To je najlepša opština u Srbiji koja se nalazi pored grada Niša. To je najlepši grad u Srbiji. Inače, izabran sam sa liste SNS, a predstavljam u Skupštini Srbije Ujedinjenu seljačku stranku. Ovako sam počinjao i nastaviću da govorim uvek baš zbog toga što želim da kažem odakle dolazim, iz kog mesta dolazim i želim da predstavljam taj kraj, ne samo Svrljig, nego i sve opštine na jugoistoku Srbije koje nemaju svoje predstavnike u Skupštini Republike Srbije. Inače, izbor člana Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki za mene kao čoveka jeste vrlo bitno kao… rešenje nije bitno, ali je, s druge strane, bitno baš zbog toga što postupak javnih nabavki jeste nešto za sve nas koji živimo na lokalu, živimo i u Republici Srbiji. Znamo da je u okviru tih postupaka koji su rađeni u prethodnom periodu bilo veliki broj krivičnih dela za koja su veliki broj ljudi odgovarali. To je bio period od 2012. godine, jer kroz postupke javnih nabavki dešavale su se vrlo negativne stvari da neki rad, da neki posao za bilo šta košta 50% do 100% veća cena u odnosu na onako kako bi trebalo da bude. Mi smo novim Zakonom o javnim nabavkama uspeli neke stvari da stavimo na svoje pravo mesto i na taj način smo obezbedili budžetu Republike Srbije više sredstava za razvoj malih sredina, više sredstava za razvoj poljoprivrede, za razvoj svega onoga što je bitno koji živimo na jugoistoku Srbije u malim opštinama, u našim selima. Mi smo mu prvi prut dali mogućnost da kroz te poslove javnih nabavki sa ljudima koji su kompetentni u okviru toga da se uštede sredstva i da mogu mnogo lakše i veći broj kilometara puta da se uradi, da se uradi vodovodi, da se obezbede kvalitetni lekovi za lečenje svih naših ljudi. Normalno, po prvi put su obezbeđena sredstva u budžetu Republike Srbije za naše žene koje žive na selu da se njima obezbedi sigurnija budućnost za one žene koje rađaju i koje ostaju da žive na selu i njima su obezbeđena sredstva za svako dete, što znači da je to jedan od načina da se obezbedi sigurniji život svima nama koji još želimo da ostanemo u našim malim sredinama kao što je opština Svrljig, kao što je opština Bela Palanka, kao što je opština Knjaževac, Boljevac i ostale opštine koje imaju kapaciteta, ali je sve manje ljudi i zbog demografske karte je to zabrinjavajuće. Ja mislim da smo do sada određene stvari uradili, bar što se toga tiče, ali mislim da ćemo u narednom periodu imati obavezu da više ulažemo samo kroz ovakve uštede kroz javne nabavke da se radi transparentno, da li su to male ili veće javne nabavke, da li oglašene ili nisu oglašene, ali bitno je da svaka javna nabavka, da li je to male vrednosti, da budu oglašene, da se zna šta se radi, kako se radi. Normalno, i ove velike javne nabavke, i one su sve transparentnije i vidljive, tako da na taj način može sigurno da se kontrolišu, da se vidi kako se radi. Normalno, u svakom trenutku postoji mogućnost da se sve to proveri. Ja mislim da ulaganjem u naše male opštine, u naša sela, kroz program koji daje Ministarstvo poljoprivrede, kroz program za regionalni razvoj, kroz razvoj zadrugarstva, imamo veliku šansu da obezbedimo život za sve naše ljude koji žive u tim malim opština. Konkretno, jugoistok Srbije, niški centar jugoistočne Srbije ima veliku šansu i već se tamo velika sredstva ulažu. Radi se na putnoj infrastrukturi, na izgradnji saobraćajnica, na železničkoj infrastrukturi, a sve se to radi iz realnih sredstava zato što se u velikom delu koriste sredstva kojim je urađena ušteda kroz ovakve odluke i zakone koje smo mi donosili ovde u našoj Skupštini u periodu od 2014. do 2019. godine, od kada je bio predsednik i premijer Vlade gospodin Vučić i sada predsednik Srbije. Mislim da smo malopre čuli niz negativnih stvari što se tiče perioda od 2012. godine, kako je rađeno, na koji način je rađeno, koji su na način zloupotrebljavana sredstva svih naših građana Srbije, da su upotrebljavana na način koji ne priliči tim ljudima koji su to radili, ali zakon za sve i svako za svoj rad ili ne rad mora odgovarati pred zakonom. Kroz program zaštite svih ljudi koji su u poslu javnih nabavki i oni koji naručuju i oni koji se javljaju kao izvođači imamo sada ovde i neke članove koji će bi ti novoizabrani članovi u tim komisijama i oni će uraditi sve ono što je potrebno da se na najbolji način obezbedi sigurnost za sve koji učestvuju u postupcima javnih nabavki. Mislim da ja kao predsednik Ujedinjene seljačke stranke i predstavnik ljudi koji žive na selu i žive od sela sebe vidim kao čoveka koji želi da u narednom periodu obezbedimo više sredstava za te male sredine, za naša sela, za ljude koji ostanu na selu da se ta sredstva u okviru sadašnjih povećaju, posebno za one ljude koji žive na selu, gde se rađaju deca, da za svako novorođeno dete, za svaku nezaposlenu porodilju se obezbede makar 50% više sredstava nego što je to za one ljude koji žive u urbanim sredinama. Na takav način stavljamo pažnju za te naše žitelje, za te naše poljoprivredne proizvođače, za sve te koji žive u tim malim sredinama, kao što su Svrljig, Bela Palanka, Gadžin Han i ostale opštine na jugoistoku Srbije. Još jednom, ja ću podržati predlog ovaj vezano za ovo što sam govorio. Mislim da svi mi koji smo tu mislimo dobro našoj Srbiji, a ulaganje u našu poljoprivredu, ulaganje u te male nerazvijene opštine, ulaganje u jugoistok Srbije jeste ulaganje u razvoj naše cele Srbije. Pozivam sve kolege poslanike da damo podršku politici razvoja malih sredina, politici razvoja poljoprivrede i razvoju jugoistoka Srbije, gde je Niš centar jugoistoka Srbije. Ja ću kao predsednik Ujedinjene seljačke stranke glasati za sve predloge koji daju mogućnost da se razvijaju i male sredine, i naša sela, i jugoistok Srbije, a i sama Srbija da se razvija na najbolji način. Hvala još jednom.
Hvala, kolega Miletiću. Reč ima prof. dr Miladin Ševarlić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Pre svega, želeo bih da pokažem kopiju strane pasoša Republike Srbije za devojku sa Kosova i Metohije, srpskog Kosova i Metohije. Pasoš je izvađen u Beogradu. Piše Republika Srbija-koordinaciona uprava. Sa tim pasošem ona je građanin drugog reda Republike Srbije, jer ne može da putuje u zemlje u koje mogu građani Republike Srbije sa teritorije centralne Srbije i Pokrajine Vojvodine. Ja molim Vladu, a pre svega Ministarstvo spoljnih poslova, da sa svim ambasadama sa kojima imamo diplomatske odnose uredi jednom za svagda pitanje da srpski građani moraju imati isti tretman u svim zemljama, bez obzira na kom delu teritorije Republike Srbije žive sve dok postoji Povelja UN, dok postoji Ustav Republike Srbije i dok postoji Rezolucija 1244. Ja sam danas zamolio generalnog sekretara Ministarstva spoljnih poslova, gospodina Odalovića, da on lično interveniše kako bi se ovaj slučaj, neprimereni slučaj, regulisao. Drugo, posle masovnog trovanja pčela, danas je na sceni masovno klanje stoke seljacima zbog pasa lutalica, imajući u vidu da službe koje se bave prikupljanjem pasa lutalica, dođu, uhvate dva psa, odvedu ih na tretman po veterinarskom postupku, a onda u to selo vrate pet pasa. Oni se skupljaju u čopore i masovno uništavaju stada srpskim seljacima. Najnoviji pokolj stoke jeste u opštini Barajevo. O tome imam više filmskih zapisa i dokaza. Na koji način mislimo mi da oživimo selo ako se na ovakav način ponašamo i ne štitimo interese poljoprivrednika? Treće, šta je bilo sa strategijom kulture Republike Srbije? Dve godine je prošlo, nema je na dnevnom redu. Šta je bilo sa Zakonom o pismu, o srpskoj ćirilici? Zašto je državni sekretar, pesnik, podneo ostavku u Ministarstvu kulture? To su sve pitanja na koja mi ne dobijamo odgovore. Zašto kažu da je latinično pismo ravnopravno sa ćiriličnim pismom? To nije tačno. To je bilo u vreme SFRJ dok je postojao srpsko-hrvatski jezik. Ustav Republike Srbije, član 10. kaže da je zvanični jezik i zvanično pismo – srpski jezik i ćirilično pismo, a da je tačkom 19) Izjave o pristupanju Republike Srbije Evropskoj uniji takođe definisano da je to srpski jezik zvanični jezik i da je ćirilično pismo takođe zvanično pismo. Ne vidim razloga zašto se čeka dve godine, ili se čeka da i ovaj mandat prođe, a da se to ne reguliše. Najzad, molio bih da se ne vrši više diskriminacija prema meni kao opozicionom narodnom poslaniku, nestranačkom i samostalnom, jer na protekle dve sednice tri puta mi od strane predsedavajućeg nije dozvoljena replika. To je zaista neprimereno. Prvi put proglašavanjem pauze od pet minuta. Drugi put prekidom sednice posle diskusije, diskutanta koji me je više puta pominjao potpuno van konteksta mojih aktivnosti itd, itd. Ukoliko želite da me diskreditujete i želite narcisoidno jedinstvo u Skupštini, onda slobodno recite, ja ću napustiti Skupštinu. Takođe, tražim od predsednice Narodne skupštine da pregleda snimke kada sam omalovažavan na taj način i da preduzme odgovarajuće mere. Poslednje pitanje, do kada će vladajuća veća da omalovažava pripadnice dama? Zašto dve potpredsednice Skupštine nikada ne mogu da predsedavaju u Skupštini? Zamislite da ste vi opoziciona stranka, šta biste vi rekli za takav postupak da vaše potpredsednice ne mogu da predsedavaju Narodnom skupštinom?
Hvala, profesore. Vi želite povredu Poslovnika, Veroljub Arsić želi repliku. Povreda Poslovnika, Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče povreda Poslovnika možete da uporedite mene sa nekim drugim poslanicima koji su takođe aktivni ovde.
Koji član, kolega Rističeviću?
Dobićete rezultat da ja to činim pet puta manje nego svi drugi, govorim o aktivnijim poslanicima. Reklamiram član 106.
Pretpostavljam više članova.
Ne pretpostavljate, već se dopustili. Vi ne pretpostavljate, vi ste samo dopustili grubo kršenje člana 106. Ovo nema granicu. Vama je to smešno. Pitanja se postavljaju u 10 sati ujutru. U 10 sati ujutru smo postavljali pitanja. Svi poslanici su imali pravo, srazmerno jačini svojih poslaničkih grupa da postavljaju pitanja Vladi, Skupštini itd. Tema su javne nabavke, tema nisu ni pčele, ni pismo, ni ćirilica itd. Uzgred budi rečeno, kada se Dušanu Petroviću pomenuti poslanik obraćao za novac, da mu se isplati iz „Star projekta“ koji je bio namenjen za stočarstvo na Staroj planini, onda se on to obraćao latinicom. Ja sam to više puta pokazivao ovde. Sada smo mi došli u sledeću poziciju, ako mi ne dopustite da pričam o bilo čemu ja hoću, da ako nećete da se ponašate kako ja to želim, evo ja ne pristajem da budem opozicija i sad ću ja da izađem napolje. To nema granicu. Jednostavno, ja poštujem što ste vi tolerantni prema opozicionim poslanicima, ja poštujem i to što ste dopustili malopre da se postavljaju pitanja koja nemaju veze sa dnevnim redom, ali ne mogu da dopustim pretnje, da neko kaže – ja neću da radim, neću da učestvujem u radu, ja ću napustiti zato što se vi ne ponašate kako to meni odgovora. Dakle, ne tražim da se o ovome glasa, s obzirom da ja volim da ste vi tolerantni prema opozicionim poslanicima, ali gledajte da to ima neku granicu.
Hvala kolega Rističeviću. Ja sam samo poštovao političku agendu gospodina Ševarlića i ono što je on govorio, a naravno ne slažem se da ga bilo ko diskriminiše ovde. Veroljub Arsić ima pravo na repliku. Izvolite.
Evo, dame i gospodo narodni poslanici, optuženi smo da vršimo u Narodnoj skupštini čak i polnu diskriminaciju nad damama, da li je tako? Koliko ja znam, predsednik Narodne skupštine je gospođa Maja Gojković, evo je ovde ispred mene, ja moram da pitam gospođu Gojković – jeste li vi dama? (Maja Gojković: Ne znam.) Znači, po diskusiji kolege Ševarlića… (Aleksandar Martinović: Ne, on je rekao „pripadnice dama“.) Pripadnice dama, eto, vršimo diskriminaciju. Druga stvar je pravo na repliku. Davano mu je i može da se izbroji koliko puta je imao repliku, ali ne može svaki put. Treća stvar, znate, ja razumem da postoje samostalni poslanici, ali nestranačke ličnosti, to je jako diskutabilno, jer osnove političkog sistema jedne države jesu političke stranke. Znači, to je osnov demokratije u jednoj državi. Valjda na toj izbornoj listi se nalaze ljudi sa nekim jasno definisanim političkim ciljem? E sad, građani na izborima glasaju za program koji nudi jedna lista. Uvek možemo da postavimo pitanje kako ste vi to nestranačka ličnost kada ste izašli na izbore podržavajući program jedne političke partije ili dve? To ne postoji, da se ne zavaravamo, to ne postoji. Nigde u političkoj teoriji to ne postoji. Znači, građani se odlučuju kome će da daju poverenje, odnosno glasaju za njega u odnosu na to kakav politički program nudi. E sad, ako je neko nestranačka ličnost ili prihvata taj politički program, pa se nalazi na listi ili ne prihvata ništa, ali tada ne zna ni gde se nalazi, pogotovo ne u Narodnoj skupštini.
Hvala, kolega Arsiću. Pravo na repliku ima gospođa Maja Gojković. Izvolite.
Zahvaljujem. Ispratila sam samo deo diskusije profesora Ševarlića, gde je tražio nešto od mene kao predsednika parlamenta da uradim. Potrudiću se ako je to tehnički moguće. Pitana sam da li sam dama? Ne znam. To ni jedna žena koja pretenduje da neko kaže da je ona dama ne tvrdi za sebe. Žena jesam, a da li sam dama, to će dati ocenu neko drugi. Iskreno se nadam da nema nikakve diskriminacije u našem parlamentu u odnosu na koleginice poslanice ili bilo koje podele po nekoj rodnoj podeli, kako bi rekli savremenim rečnikom. Profesor Ševarlić ima jednu iskrenu zabludu da može da bude vanstranačka ličnost kao poslanik u parlamentu, gde je ušao na listi jedne političke stranke koja jeste ugrožavala žene u ovom parlamentu. Volela bih da sam čula u ranijem periodu poslanika Ševarlića da se ogradio od politike nasilja poslaničke grupe Dveri, koja je sprovodila fizičko nasilje, ali i mentalno i verbalno i kako god hoćete, upravo poslanici iz grupe kojoj ste do skoro pripadali. To nije bilo tako davno. Ja sam ovde pokazivala i modrice koje sam dobila od Boška Obradovića, jednog od lidera tog novog pokreta gde su Đilas, Jeremić, Šolak i ne znam ko još, ali nikada još nisam čula kada ste se odvojili, uvaženi poslaniče iz te grupe, da se ograđujete od politike nasilja koju jesu ovde sprovodili nadamnom. Očigledno jesam žena, a da li sam dama, to će neko drugi da oceni. Zahvaljujem.
Hvala. Pravo na repliku sada ima prof. dr Miladin Ševarlić.
Hvala. Kako to ja nisam nestranački poslanik, a gospođa Jadranka Jovanović jeste nestranački poslanik? Kako to ja nisam nestranački poslanik, a gospodin Lazanski jeste nestranački poslanik? Ili nismo ili jesmo, dogovorite se jednom, vi ste skupštinska većina, vi možete da donesete kakvu god hoćete odluku. Ja sam ušao kao nestranački poslanik i piše tako na listi i piše tako na sajtu, od prvog dana, i onda kada sam bio u poslaničkoj grupi Dveri, a i posle izlaske iz poslaničke grupe Dveri. Ne vidim šta je tu sporno. Drugo, ja nisam govorio u kontekstu predsednice parlamenta, nego sam spomenuo dve potpredsednice parlamenta i pitao sam šta biste vi radili da ste vi u opozicionim poslaničkim klubovima i da ste vi potpredsednice umesto njih dve, kako biste se osećali kad za tri godine niste predsedavali ni jednim delom ni jedne sednice Narodne skupštine? Ništa drugo nisam pitao. To nikakvo vređanje nije, naprotiv. Samo sam tražio odgovor. Hvala lepo.
Hvala. Pravo na repliku, gospođa Maja Gojković.
Vjerica Radeta je predsedavala u ovom sazivu jednom ili dve sednice u jednom delu, kako vi to definišete. Gordana Čomić, nemam ništa protiv da predsedava, samo mislim da bi bila izbačena iz stranke kada bi pokušala da predsedava parlamentom. Morate da učestvujete u radu parlamenta, pa da vam neko da važan zadatak predsedavanjem Narodne skupštine Republike Srbije. Ona kao poslanik DS pokušava već nekoliko nedelja da uzme aktivno učešće u odborima ovog parlamenta, u parlamentarnim delegacijama i vi sami vidite šta se dešava sa njom posle njenog samostalnog demokratskog delovanja. Đilas nekako preko svog izaslanika koji je imenovao za predsednika DS i Boška Obradovića koji ne znam šta je on, vanstranačka DS, ne mogu da shvatim, onda disciplinuju poslanike koji imaju hrabrosti da po par minuta, pola sata dnevno razmišljaju svojom glavom, pa odluče sami da učestvuju u radu parlamenta. Ako vi uspete Gordanu Čomić da ohrabrite da učestvuje u radu Skupštine, da se ne igra tzv. bojkota tzv. dela rada naše Skupštine, vrlo rado ću joj ustupiti mesto da povremeno predsedava, ali mislim da vam to neće uspeti, jer ste politički i finansijski izgleda mnogo manje uticajni od gospodina Dragana Đilasa, Šolaka i ostalih koji su potpuno uništili i devastirali DS. Zahvaljujući tom bojkotu parlamenta DS je potpuno izbrisana sa političke scene Srbije. Da li je to dobro ili nije dobro, ostavljam upravo potpredsednici Narodne skupštine da razmišlja u narednom periodu do izbora. Hvala.
Hvala. Pravo na repliku ima gospodin Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, po nekoj teoriji politike, političkog sistema, tačno je da, koliko je meni poznato, u stvari, da gospođa Jadranka i gospodin Lazanski nisu članovi SNS, ali nisu ni samostalni poslanici, nisu vanstranačke ličnosti samo zato što nisu članovi stranke. Oni su se na listi SNS našli zato što su saglasni sa političkim programom SNS i nalaze se u poslaničkom klubu SNS, znači, ne deluju samostalno. E, sad, ako se vi, gospodine, nalazite na jednoj listi poslaničke grupe koja prihvata kao oblik političke borbe nasilje, ja sebi dajem za pravo da kažem da ste isti kao oni, iako niste lično vršili nasilje. U takvoj situaciji može čovek da kaže i da je bio doveden u zabludu, dešava se, da se ogradi i osudi nasilje koje se dešavalo i ovde u Narodnoj skupštini i ispred zgrade Pinka i ispred RIK. Ako to ne uradite, ja ne vidim nikakvu razliku između vas, Boška Obradovića i ostalih, apsolutno nikakvu. To što ste vi napustili njihovu poslaničku grupu, to je jedan deo priče. Ali, da ne osudite sve ono loše što se dešavalo ovde u Narodnoj skupštini i što ne može da bude oblik političke borbe, a to je nasilje, pogotovo nasilje nad nekim ko ne može da vam uzvrati na adekvatan način, je kukavičluk, a da li želite u tome da učestvujete, evo, dajem vam priliku da se u replici izjasnite.
Hvala. Pravo na repliku ima prof. dr Miladin Ševarlić.
Ja sam očekivao da će prethodni govornik da kaže zašto mi tri puta nije dozvolio repliku kada sam imao osnova za repliku i kada sam pre toga bio više puta poimenično spominjan. Umesto toga, on meni postavlja neka pitanja koja zadiru u pravne regulative. Prvo, nasilje je individualni čin i svako odgovara za svoje nasilne postupke. Ja, koliko se sećam, nisam nikada primenio nasilne postupke, a jedanput sam nasilno izbačen iz ove sale zato što sam uneo sliku „Plava grobnica“. Prekinuta je sednica i izbačen sam. Na prethodnoj sednici mi je, takođe, postavljeno pitanje – da li ja znam i da li osuđujem profesorku sa filozofskog fakulteta koja je falsifikovala, prema izjavi tog govornika, broj žrtava u Prvom svetskom ratu? Pa, zar ja nisam bio taj koji je ovde tražio minut ćutanja za 1.250.000 srpskih žrtava u Prvom svetskom ratu? I, šta sam dobio? Ništa. Niste hteli da prihvatite u srpskoj Skupštini da minutom ćutanja odamo počast za 1.250.000 srpskih žrtava u Prvom svetskom ratu. Kakav je to odnos prema našim precima? Jel to griža savesti za to što nismo očuvali državu koju su stvorili, za koju su prolivali krv? Malopre sam vam pokazao primer. Neću pred kamerama namerno da pokazujem fotografiju, ali imate kod gospodina Odalovića kopiju ovog pasoša. Hvala.
Hvala. Pravo na repliku ima gospođa Maja Gojković.
Uželela sam se ovih kluba, zaista, jer svašta može da se čuje i da se odgovori. Poslanika Ševarlića ne sećam se da sam ga ikada izbacila. To mu je malo rečnik izgleda preostao iz poslaničke grupe ili političke opcije kojoj je pripadao do nedavno. Znači, nikada niste izbačeni ni sa moje strane, niti od strane potpredsednika Narodne skupštine Republike Srbije, pogotovo ne zbog slike „Plava grobnica“, koja je jedno mesec dana prošle godine bila ovde izložena u holu Narodne skupštine Republike Srbije, a vi to u vašim obraćanjima medijima nikada niste rekli. Vi samo kažete da ste izbačeni iz ove sale zato što ste uneli veliku sliku ovde u parlament, misleći da je unošenje predmeta po vašem nahođenju i po vašem izboru dozvoljeno po Poslovniku ili po unutrašnjim pravilima Skupštine Srbije, te je vaš doskorašnji predsednik poslaničke grupe smatrao da umetničku vrednost ima i ogroman kamen koji je uneo ovde u parlament, te je, što se tiče poslaničke grupe Dveri i vas, to je bilo sasvim u redu - uneti kamen, uneti sliku, uneti staklo, itd. Da je neko to od nas uradio, mi bi danas bili na naslovnim stranicama medija koji se bave samo ponašanjem ove poslaničke grupe, Srpske napredne stranke. Što se tiče minuta ćutanja, nije lepo što to govorite. Vi sami znate da se minuta ćutanja određuje neposredno po nekom tragično završenom događaju, da li nekom kolektivnom događaju, ili kada premine neko, to se radi neposredno. A ovo što ste vi predložili, ne možemo da smatramo da je neposredno učinjeno i ubeđena sam da mi naše žrtve, bez ikakve reklame, bez ikakve propagande, izuzetno dobro poštujemo i obeležavamo svaki tragičan događaj, i slavan i tužan, iz naše istorije u poslednjih šest ili sedam godina. To ne može da se zameri SNS niti rukovodstvu ove stranke. Danas se desilo još nešto u vezi nepoštovanja poslanice. Danas je predsednik one Demokratske stranke, ako se sećate te političke grupacije koja je postojala do pre par meseci, je omalovažio sve žene poslanice ovde u parlamentu time što je držao konferenciju za medije i objasnio čime će se baviti Ženska parlamentarna mreža u budućnosti. Mi znamo zašto smo osnovali Žensku parlamentarnu mrežu ovde, u ovom parlamentu. To je jedno neformalno političko telo u kome se okupljaju poslanici iz različitih političkih stranaka, po svom nahođenju, da li to žele ili ne, da se zajedno borimo i izborimo za ravnopravniji položaj u našem društvu. Ali, ovo što je uradio Lutovac danas, da bi objasnio šta će da rade poslanici iz Demokratske stranke u Ženskoj parlamentarnoj mreži, mislim da je to najveće poniženje koje žene koje se bave politikom mogu da dožive. Nikada to nismo ovde doživeli. Ni jedan uvaženi kolega muškog pola to nije radio u ovom parlamentu od kako smo formirale Žensku parlamentarnu mrežu, a poslanici iz Demokratske stranke treba da razmisle, uz ono da li su izbrisane Đilasovom gumicom iz političkog života, koliko njih u suštini njihove kolege iz Demokratske stranke i tog pokreta Đilas Jeremić i ne znam ko još, Šolak, i naravno Džej, što bi rekla ona popularna pesma, koliko oni njih u suštini ne poštuju, omalovažavaju, da su oni muškarci koji vode politiku, a one će da rade u Ženskoj parlamentarnoj mreži po njihovom diktatu i one su tu da vama koji ne bojkotujete rad parlamenta objasne šta je suština njihovog bojkota. I to je sramota. I o tome sam očekivala da vi, profesore Ševarliću, vi koji zastupate tradicionalne vrednosti našeg naroda i našeg društva, kažete nešto i na tu temu, jer je tradicija u našem društvu da poštujemo žene.
Hvala, gospođo Gojković. Profesor dr Miladin Ševarlić ima pravo na repliku, a i da dodam da se i kolega Arsić stvarno sa poštovanjem odnosi prema kolegi Ševarliću, bez bilo kakve diskriminacije, siguran sam. Izvolite.
Hvala lepo. O tome da li sam izbačen iz Skupštine sa slikom "Plave grobnice" ili nisam, o tome postoje video zapisi i ja se nadam da to ne možete sporiti. Drugo, sve što spočitavate preko mene partijskim liderima iz opozicije koji ovde nisu prisutni, to predlažem da se svi sučelite sa njima, održite konferenciju posle toga, održite zajedno sa njima, pozovite ih ovde, organizujte javno slušanje, imate i tu mogućnost i, molim vas, raščistite to. Nemojte mene uvlačiti u međupartijska sučeljavanja. Ja smatram da su građani Srbije najveći gubitnici, jer oni nemaju pravo ni da budu birani, ni da biraju i nisu birači već samo glasači partiokratskih kadrova, uključujući i mene kao nestranačkog kandidata koji je bio predložen na koalicionoj listi Dveri-DSS. Jer, van toga nemoguće je biti kandidat. A o tome odlučuju samo partijske vrhuške. I zato ja mislim da građani Srbije treba jednom da se opamete, da izaberu najbolje svoje predstavnike i da sa njima izađu na jedinstvenoj listi i jednom kažu - zbogom onima koji su u jednom sazivu kurte, u drugom murte, kako se to u ovim bulevarskim listovima naziva i da jačamo institucije države, a ne partijske lidere. Hvala lepo.
Hvala, profesore. Povreda Poslovnika, Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici - dostojanstvo Narodne skupštine. Kad neko kaže - izabran sam na koalicionoj listi kao nestranački kandidat, gadljiv na partije, voli da žali za srpskim žrtvama, to cenim, ali da krenemo redom. Kao najmlađi Titov odbornik i pripadnik Saveza komunista Jugoslavije, nije bio gadljiv na partije. A zašto ovo govorim? Ta partija je za Prvi svetski rat tvrdila da su Srbi vodili hegemonističke ratove i porobili sve druge naše narode i narodnosti. I gle čuda, tamo gde su Srbi porobili sve druge narode i narodnosti, Slovence, Makedonce, Crnogorce, Bošnjake, samo postoje tamo gde su ih Srbi porobili. Hajde mi recite da li Slovenci postoje više u Austriji? Sumnjam. U Italiji? Sumnjam. Da li Makedonci postoje u Grčkoj? Sumnjam. Da li postoje u Bugarskoj? Sumnjam. On je bio pripadnik partije koja je tvrdila da je taj Prvi svetski rat bio hegemonistički i da su Srbi porobili sve druge narode i narodnosti. Dostojanstveno obeleženo sve što se tiče Prvog svetskog rata i svake godine se obeležava i svi nosimo ramondu koju nosimo na reveru svakog datuma koji je vezan za te događaje. Takođe, ovo za grupu građana, da građani ne mogu da se kandiduju, to je takođe povreda dostojanstva. Pa, Saša Radulović i još 15 narodnih poslanika su ovde ušli kao grupa građana. Vi stanete na listu Sande Rašković Ivić koja je tvrdila da je Oluja humanitarna akcija i onda kažete - ja žalim Srbe. Što se nije ogradio od toga? Ovo je teška povreda dostojanstva, gospodine predsedavajući. Ne tražim da se glasa, ali, molim vas, malo to da ima meru. Hvala.
Hvala kolega Rističeviću na sugestijama. Maja Gojković ima pravo na repliku. Izvolite.
Nadam se da su svi čuli šta je profesor Ševarlić malo pre izgovorio. Uvaženi poslanik izgleda ne živi u ovom vremenu u kome mi živimo. Iz njegove biografije se vidi tačno da je bio član Saveza komunista Jugoslavije i da se u tom jednostranačkom sistemu, kao član Saveza komunista Jugoslavije, hvalio da je bio najmlađi odbornik Skupštine grada. I u ono vreme poslanik Ševarlić nije bio vanstranačka ličnost, nego duboko komunistički opredeljen, jel tako? A sada u parlamentu ste došli zahvaljujući tome što ste kandidovani na listi koja se zvala Dveri-Demokratska stranka Srbije. Znači, nemamo više ni poslanički klub Dveri, nemamo više ni poslanički klub Demokratske stranke Srbije, Boško Obradović je otišao kod Đilasa, ovaj je ostavio svoje da se snađu kako znaju i umeju politički, Sanda Rašković Ivić je isto prešla kod Đilasa i kod Vuka Jeremića. Vi ste jedino tu ostali da nam objasnite da li ste vi bili na kvoti Dveri i Boška Obradovića ili ste bili na kvoti DSS, Sande Rašković Ivić, kad dođe do deobe imovine, da znamo da li pripadate Bošku, kao muškom delu ovog političkog krila, ili pripadate Sandi Rašković Ivić, kao ženskom delu ovog krila. I kao advokat bih volela da znam, profesionalno, kome vi pripadate i čije ste vi nasleđe onda u ovom političkom razvodu, odnosno nestajanju svih političkih partija koje su ušle u ovaj parlament. To je, stvarno, Đilas uspeo i Vuk Jeremić, i ovi njegovi koji mu pomažu, da uspešno urade, da izbrišu političke stranke koje jesu uz pomoć glasova građana Srbije uspele da uđu ovde u parlament. Neću komentarisati šta je po vašem rečniku kurta i murta. Ja ni ne znam šta vam to zaista znači, to ćete vi objasniti, vama i finim biračima koji su glasali za vas, Dveri i DSS. Javno slušanje o rodnoj ravnopravnosti nema potrebe da držimo. Ova vlast, SNS, Vlada koju predvodi naša partija i naši koalicioni partneri, toliko je zakona donela ovde u Skupštinu na tu temu, samo je potrebno da se svi toga i pridržavamo. Snimci, ako postoje, kada smo vas zamolili da iznesete veliki predmet koji ste uneli ovde u parlament, a prihvatićete da niste vi jedini poznavalac umetnosti, pogotovo slikarske u našoj državi, pa ni ovde u parlamentu, postoje, takođe, snimci zahvaljujući Bošku Obradoviću kako je upao u kabinete predsednika parlamenta i kako su me on, Marija Janjušević, nekada je neko čuo za nju, i Srđan Nogo, takođe nekada je neko čuo za tog poslanika, maltretirali i sve vreme snimali to šikaniranje i maltretiranje u mom kabinetu. Pri tom, niko ih iz kabineta nije pozvao da dođu, sedela sam za svojim stolom, a oni su nastavljali, kao što rade ove siledžije danas u 21. veku kad nekog maltretiraju, tuku, šikaniraju, vređaju, snimaju da bi uživali posle u tome, e to su uvaženi poslanici iz vaše poslaničke grupe, sa liste na kojoj ste se vi kandidovali, radili. Nikada se niste ogradili od toga. U vašu ću iskrenost poverovati kad budete ovde, pred građanima Srbije, u direktnom prenosu, rekli da se vi ograđujete od politike Dveri i Boška Obradovića i ostalih poslanika koji su me maltretirali. Van stranačka ličnost? Vi ste naveli ovde neka poznata imena Srbije iz različitog spektara medijskog, kulturnog, koji su se kandidovali na listi SNS sa imenom predsednika naše stranke, Aleksandra Vučića. Oni se od toga ne ograđuju. Oni podržavaju politiku SNS, neki jesu članovi, ali, verujte mi, oni imaju čime da se ponose. Profesore, nemojte da se ljutite na nas, vi nemate čime da se ponosite, jer ste do pre nekoliko nedelja zastupali politiku Dveri. One su ovde u parlamentu pokazali, dok su još postojali, da su samo siledžije, da znaju da sprovode politiku maltretiranja, šikaniranja žena koje se bave politikom, koje se bave javnim poslom, novinarstvom. Nikada ni jednu reč ograde nismo čuli od vas. Hvala.
Hvala, gospođo Gojković. Pravo na repliku ima prof. Miladin Ševarlić. Izvolite.
Spočitavano mi je, takođe, da reči nisam rekao o uništavanju zadruga, a mogu da navedem barem 50 radova iz te oblasti i javnih nastupa i svega ostalog. A, vi zajedno sa prethodnim režimom još uvek niste rešili likvidaciju pojedinih zadruga koje su otišle u stečaj, kao što je slučaj sa imovinom „Beogradske železničke zadruge“. Smeštate izložbu o „Beogradu na vodi“ u zgradi Beogradske zadruge. Tolerišete oduzimanje zgrade glavnog Saveza srpskih zemljoradničkih zadruga, ne samo vi, nego i svi prethodni režimi. Zgrada glavnog zadružnog saveza Srbije na dve kućne numere, broj 13 i 15, u Resavskoj ulici, od strane Privredne komore Srbije, iako je to zadružna imovina bila. Prema tome, ja ne znam u koliko, bio sam barem u 500 zadruga u Srbiji i barem u jedno 150 zadruga u inostranstvu. Podržavam program razvoja zadrugarstva, bez obzira na određene zamerke za tzv. zadruge drugog reda, ali, evo, prekjuče je, prva subota jula meseca, Međunarodni dan zadrugarstva. Niko, nigde nije se oglasio o zadrugarstvu, a to je bio idealan povod da se promoviše i ta aktivnost. Hvala lepo.
Hvala profesore. Pažljivo sam slušao gospođu Gojković, ona stvarno nijednog trenutka nije pomenula zadruge. Potpuno ste bili van teme, ali dobro. Povreda Poslovnika, Maja Gojković, izvolite.
Molim vas, član 198. stav 2. govori o tome da narodni poslanik podnosi ostavku u pisanom obliku predsedniku Narodne skupštine preko pisarnice Narodne skupštine, koja odmah dostavlja narodnim poslanicima i nadležnom odboru. Narodni poslanik se poziva na sednicu nadležnog odbora na kojoj se razmatra njegova ostavka. Nadležni odbor razmatra razloge za prestanak mandata narodnom poslaniku pre isteka vremena, na koje je izabran i o tome podnosi izveštaj Narodnoj skupštini s predlogom da Narodna skupština konstatuje prestanak mandata narodnom poslaniku. Predlažem da poslanici koji su sada u sali, pomognu vama profesore Ševarliću, da ispunite odredbe iz člana 198, jer mislim da niste više u stanju da obavljate dužnost narodnog poslanika. Vi sada uzmite ovaj snimak od malopre, pa pogledajte o čemu smo mi govorili i kakve to veze ima sa zadrugama koje ste vi spominjali na moju diskusiju u repliku o rodnoj ravnopravnosti. Te vas ja pozivam da ispunite uslove iz člana 198, siđete dole, podnesete tu ostavku, mi je razmotrimo i učinimo vam stvarno da ne budete više poslanik i da nemate te dileme da li ste trebali da se kandidujete kod Boška Obradovića ili niste trebali. Da li ste vi neka vanstranačka ličnost koja bi osvojila 5%, pa prešla cenzus i ušla sama u parlament ili bi ušli zajedno sa još nekim ko uopšte razume ove vaše diskusije, iz čista mira o nekakvim zadrugama, mislim da ćemo time pokazati svoju kolegijalnost, a vi ćete sebi veliku brigu skinuti sa vrata da ne budete više u ovom sazivu parlamenta, jer smatrate da smo mi partijski ljudi, a da građani Srbije ne znaju šta rade kada izađu na izbore i zaokruže listu na kojoj se nalaze poslanici sa jasnim političkim programom. Mislim da možemo tako da vam pomognemo i da izglasamo povredu Poslovnika, člana 198, jer jedino u tom smislu mogu da razumem to što profesor Ševarlić malopre govorio, a to je da mu je dosta svega pa bi da da ostavku. Hvala.
Hvala, gospođo Gojković. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje? (Maja Gojković: Da.) Da, hvala. Smatram da nisam povredio Poslovnik. Idemo dalje, Marijan Rističević, povreda Poslovnika. Izvolite.
Da, gospodine predsedavajući, član 106. i 107. Imamo povredu dostojanstva, i to grubu. Ja sam dostavio vama snimak da je gospodin Ševarlić, koji je bio najmlađi Titov odbornik, kad je primio hrišćanstvo i pravoslavlje poželeo da kao Društvo srpskih domaćina slavi Vidovdan, i to sve u narodnoj nošnji. Dakle, dragi moji srpski domaćini, vi koji tugujete zbog poraza na Kosovu, vi koji tugujete mnogo za carom Lazarom i drugim kosovskim junacima, treba da znate da taj dan postoje neki novokomponovani Srbi pravoslavci koji taj dan slave. Evo ovde, sve je dostavljeno. Prošli put je rečeno da ja lažem, međutim, taj snimak postoji deponovan na sajtu Narodne skupštine i svi možemo da znamo šta je ko kada rekao. Takođe, bila je povreda dostojanstva i uvreda svih građana, jer je rečeno – da se građani opamete. Mislim da su naši građani dovoljno pametni, da su dovoljno pametni da sami odvoje žito od kukolja i da sami razmisle koje je to godine Privredna komora uzela objekte Zadružnog saveza Srbije. Vrlo lako ćete doći do podatka da se to desilo daleko pre 2012. godine, u doba, čini mi se, ministra Jeftića, ili ne znam koga, ali uglavnom sigurno daleko pre 2012. godine je Zadružni savez, voljom žutog bivšeg režima, izgubio te objekte, odnosno oni su prešli u vlasništvo Privredne komore. Sada, o zadrugarstvu i o tome priča neko ko je za studiju zadrugarstva uzeo 60 i nešto hiljada evra. Ja uporno tražim da budu u hiljadu primeraka odštampana, deponovana u Ministarstvu poljoprivrede, ja uporno tražim tu studiju o zadrugarstvu, da vidim kako je to pisano, da li je neko kritikovao to što su zadruge nestale pre 2012. godine, poneke nestaju i dan-danas, što je nestala imovina Zadružnog saveza, mislim sve za taj novac od 62.000 evra. Valjda je neko napisao kad i kako su nestale zadruge i njihova imovina. Ne tražim da se glasa. Hvala.
Hvala, gospodine Rističeviću. Smatram da smo se dosta udaljili od teme, počeli smo o zadrugama. Reč ima prof. Miladin Ševarlić. Izvolite, profesore.
Želim da se zahvalim predsednici Narodne skupštine na ponudi da mi pomogne oko pripreme dokumentacije za ostavku u Narodnoj skupštini. Ja ću to učiniti odmah iza nje. Hvala.
Hvala, profesore. Idemo dalje sa radom. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite, koleginice.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, pred nama se danas nalazi predlog Odbora za finansije koji se tiče kandidata za Komisiju za zaštitu prava u postupcima javne nabavke. Najpre moram da istaknem da je Odbor za finansije na jedan transparentan i na zakonu zasnovan način obavio razgovor sa tri kandidata i zatim je na osnovu bodovanja, na osnovu testa koji se tiče stručnosti i osposobljenosti, kao i na osnovu intervjua bodovao sva tri kandidata i na osnovu utvrđenih bodova izabrao, naravno, kao što to SNS uvek i čini, najboljeg kandidata, to je Mersiha Marković, odnosno Odbor za finansije daje predlog Narodnoj skupštini da ovaj kandidat bude izabran za člana Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Za ovog kandidata je takođe navedeno da ona sem stručnosti poseduje i radno iskustvo koje je takođe neophodno za imenovanje za člana Komisije, ali takođe da je i završila master studije i da je odbranila master rad na temu „Korupcija u javnim nabavkama“, što svakako ukazuje na to da ovaj kandidat raspolaže i dodatnim znanjima i veštinama u oblasti prepoznavanja korupcije u postupcima javnih nabavki. Moram da istaknem da je ova komisija u prošloj godini, kako je to već Odbor naveo u svom izveštaju, donela 1.094 odluke, a ono što je primećeno, to je da je smanjeno vreme za odlučivanje po predmetima, što je i te kako važno, kao i da je smanjen broj žalbi na zaključke koje ova komisija donosi, a to takođe ukazuje da je povećan kvalitet rada i efikasnost ove komisije. Takođe, ovim predlogom Odbor za finansije pokazuje da je podigao lestvicu u izboru predloženih kandidata, a naravno pokazuje još jedno, da je nadležni skupštinski odbor, kao i da smo mi kao poslanici Narodne skupštine i te kako nadležni za nadzor i kontrolu rada ove komisije. Javne nabavke su i te kako značajne, pre svega sa aspekta sprečavanja korupcije. Srpska napredna stranka je 2012. godine, kroz kampanju svoju, nakon toga su joj građani poverili i ogromno poverenje, i te kako radila na donošenju izmena i dopuna Zakona o javnim nabavkama. Zašto? Zato što je još Verica Barać ukazivala da se kroz javne nabavke vrše strahovito velike malverzacije. Takođe, prema izveštaju Evropske unije do 2012. godine svaki četvrti dinar iz javnih nabavki odlazio je u privatne džepove, a znamo ko je upravljao Srbijom do 2012. godine, to je žuto tajkunsko, pljačkaško i lopovsko preduzeće Dragana Đilasa, Borisa Tadića, Jeremića i ovih drugih u različitim žutim agregatnim stanjima. Ono što još moram da istaknem, to je da je ovo pljačkaško preduzeće za deset godina svoje vlasti ojadilo Srbiju i građane Srbije za 100 milijardi evra. Samo u procesu privatizacije ne prema našim procenama, već prema procenama jednog američkog instituta, iz zemlje je izneto 51,4 milijarde evra. To je primer totalne bahatosti i totalnog guranja u siromaštvo građana Republike Srbije i primer kako je ovo tajkunsko preduzeće punilo svoje sopstvene džepove. U to vreme važilo je pravilo da tajkuni donose zakon, a političari ga sprovode. Upravo kroz postupke javnih nabavki oni su tendere sprovodili tako da su tenderi imali diskvalifikatorski karakter u odnosu na sve one koji nisu njihova ortačka družina i njihova ortačka preduzeća i samim tim sprečavali su konkurenciju i prijavu svih onih zainteresovanih ponuđača koji bi kroz veću konkurenciju doveli, naravno, i do povoljnije cene. Njih povoljnija cena za građane Republike Srbije nije zanimala, njih je zanimala samo cene sopstvene ugradnje, koja se verovatno merila procentima 10, 20, 30% itd. Sada ću navesti primer sajber krađe Dragana Đilasa u gradu Beogradu tokom 2009. godine, a u pitanju je kupovina softvera vredna deset miliona evra. Naime, svrha te kupovine i nabavke tog softvera bila je da poveže sva gradska javna preduzeća sa gradskom upravom, a zašto da ih poveže? Zato da bi se pratili finansijski tokovi novca, da bi se pratilo stanje i javnih nabavki i da bi se u svakom momentu znalo sa kojim novcem se raspolaže. Naravno, to je trebalo da se uradi jednim klikom i da sve bude transparentno i vidljivo. Draganu Đilasu i njegovim ortacima iz društva i Tadića i Jeremića i Obradovića i ovih drugih, ne znam im već ni sva imena, nikako nije odgovarala transparentnost i vidljivost u državnom poslovanju. Njima je odgovaralo da oni budu vidljivi na televizijskim emisijama, a da ono što oni stavljaju u svoje sopstvene džepove bude nevidljivo. Tako su oni u stvari dali deset miliona evra, a da taj softver uopšte za vreme njihove vlasti nije ni pušten u funkciju. Takođe želim da navedem i kontejnere za koje je Dragan Đilas u Beogradu dao 6,8 miliona evra. Naravno, to nije on dao, to je dao grad Beograd, to su dali građani Beograda, i naravno ti kontejneri, a na osnovu mišljenja veštaka, apsolutno ne odgovaraju svojoj svrsi. Ni to ne zanima Dragana Đilasa i njegove ortake, jer njega nikada nisu ni zanimali građani Srbije, već samo sopstveni džepovi. Ono što svakako Dragan Đilas poseduje, a što drugi koje on proziva ne poseduje, to je diploma za pljačku i lopovluk Srbije i građana Srbije. Protiv toga se SNS bori i to je njena politika borbe protiv pljačke, protiv korupcije, to su građani Republike Srbije prepoznali i zato poverenje daju odgovornim, marljivim, vrednim i disciplinovanim, onima koji rade u interesu građana Republike Srbije. Zahvaljujem.
Hvala, koleginice Jevtović Vukojičić. Reč ima Vjerica Radeta. Izvolite, koleginice Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas govorimo o Predlogu odluke o izboru člana republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Javne nabavke svakako jesu tema koja je interesantna za javnost, pa samim tim svakako i za narodne poslanike. Čuli smo u prepodnevnom delu raspravu i o ovom konkretnom predlogu i generalno o zakonu, odnosno o samim javnim nabavkama. Istina je i ono što se čulo od strane poslanika vlasti da su javne nabavke i do 2012. godine bile rak rana, da je zaista bilo velikih problema, velikih zloupotreba i da je bilo velike štete po budžet Republike Srbije zbog korupcije i zbog zloupotrebe u javnim nabavkama. Srpska napredna stranka je u kampanji pre prvog dolaska na vlast tvrdila upravo ovo što sam sada rekla, ali i to da će oni doneti Zakon o javnim nabavkama i tada se konkretno govorilo koliko će tačno novca, to su bile neke milijarde, ne znam ni koliko novca iz budžeta Republike Srbije, biti ušteđeno kada bude donet novi zakon i kada se taj novi zakon bude primenjivao. Šta se u međuvremenu desilo? Desilo se to da je 2012. godine donet Zakon, da je taj Zakon počeo da se primenjuje, mislim negde 1. aprila 2013. godine, jedna samo odredba negde krajem 2013. godine, znači u svakom slučaju od 1. aprila 2013. godine je počela primena novog zakona i na osnovu onoga što se pričalo u toku kampanje za izradu i donošenje tog zakona, bilo je logično očekivati da će zaista taj zakon doprineti da javne nabavke budu mnogo drugačije nego što su bile ranije. Naravno, niko ozbiljan nije mogao očekivati tu tzv. nultu toleranciju na korupciju, to i danas čujemo i od poslanika vlasti i ovih dana i kad god se o tome govori, kao i od svih funkcionera vlasti, što naravno nije blizu istine. Ono što treba, takođe da se kaže da toliko hvaljeni zakon koji je donet te 2012. godine, dva puta je menjan 2015. godine i sama ta činjenica govori da je zakon i po mišljenju onih koji su ga doneli, bio feleričan, da je trebalo da se dopuni, da se nešto menja itd. Ništa bolje nije ni u međuvremenu. Taj zakon, kakav god je, ovde je rečeno, niko nema primedbi na taj zakon, mi danas ne govorimo o zakonu, mi danas u okviru ove tačke, što je potpuno logično, govorimo o primeni zakona, a primena zakona govori da se taj zakon zloupotrebljava, da je taj zakon i dalje izvor korupcije. Rešenje sa ovim još jednim članom ove komisije o kojem danas govorimo, svakako neće rešiti taj problem, problem je mnogo dublji i mnogo ozbiljniji. Pre nego što malo šire budem nešto rekla, uopšte o javnim nabavkama, reći ću i nekoliko rečenica vezanih upravo za predlog za člana ove Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Danas nam je ovde objašnjavan postupak izbora članova te Republičke komisije i ovde je bilo zaista vrlo interesantnih stavova i razmišljanja. Ono što je apsolutno neprihvatljivo, što se tiče nas u SRS, gospodin Mirčić kao naš ovlašćeni predstavnik je detaljno o tome govorio, ja ću samo onako par stvari da podsetim, pre svega, ništa novo verovatno neću reći, ali formiranje kako stoji ovde u obrazloženju, a to smo čuli i od ovlašćenog predstavnika da je nadležni odbor na predlog radne grupe utvrdio principe za provođenje testiranja kandidata i na 77. sednici 13. juna neposredno pre testiranja odredio pred testiranje za kandidata za izbor člana Republičke komisije. Testiranje kandidata je održano istog dana, u toliko sati itd. to je manje važno, ali je važno nešto drugo, ko su članovi Komisije… sada ne mislim pojedinačno ni na jedno ime, nego generalno, ko su članovi Komisije koji su određivali pitanja i koji su proveravali znanje kandidata na ovu značajnu državnu funkciju? Od kada je prestao da važi ZUR i od kada je prestao da postoji samoupravni socijalizam, ne dešava se da bilo koga u bilo kakvom testiranju mogu da proveravaju ljudi koji nemaju najmanje istu stručnu spremu, iste kvalifikacije u odnosu na onoga čije znanje se proverava. Mi, u ovom slučaju to nismo imali i prosto je neverovatno da neko kandidatima koji su ispunjavali uslove za člana ove Republičke izborne komisije, da su njihovo znanje proveravali ljudi koji uopšte nisu iz struke, koji nemaju ni isti stepen obrazovanja, a pogotovo što nisu ni blizu struke tih ljudi, odnosno onih uslova koji su potrebni za članove ove Republičke komisije. To je ono što nama jeste sporno, jer svo troje kandidata imaju i licence i sertifikat za rad u javnim nabavkama i zar to nije dovoljno? Ko je taj ko će proveravati? Neko ko nikada nije radio u javnim nabavkama će biti član, odnosno je član komisije koji proverava nekoga ko ima sertifikat za javne nabavke. Mnogo bi bilo poštenije i časnije da ste rekli da vi predlažete svog kandidata, zato što imate najviše poverenja u tog kandidata, zato što verujete tom kandidatu. To je po mišljenju SRS jedino korektno, jer je to i jedino moguće, sve drugo je licemerno. Licemerno je pričati da se na bilo koju funkciju biraju ljudi koji su otprilike nepoznati strankama, a nisu u strankama, već je neko zaključio da su oni najbolji na svetu. Ko treba da vodi računa o javnim nabavkama i o tome da bude što manje štete u budžetu u sprovođenju Zakona o javnim nabavkama? Vlada Republike Srbije? Ko formira Vladu? Onaj ko je osvojio najviše glasova na poslednjim izborima. U koga će ta Vlada i Narodna skupština, koja kontroliše i Vladu, u koga će imati najviše poverenja? U ljude koje poznaje, koji su, pre svega, stručni. Znači, osnovno je da se radi o stručnim ljudima, a onda da to moraju, da je normalno da to budu ljudi od poverenja vladajućim strankama. Sve drugo je farsa i sve drugo je licemerje. Mi se uvek borimo protiv toga i mi vam uvek otvoreno kažemo da nikada nećemo zameriti da vi kao vlast kažete da vi na određenu funkciju postavljate tog i tog zato što je to neko iza koga vi stojite, zato što je to neko blizak ovoj ili onoj stranci, vlasti ili je član stranke. Ne znam zašto kroz ovakve postupke i kroz ovakve rasprave koje smo imali i danas se, prosto, dovodi u pitanje članstvo u strankama kao da su članovi stranke gubavci? Ne, mi mislimo, naprotiv, da svaka stranka treba da radi što je moguće više i u javnosti, i u ovoj Narodnoj skupštini, i u medijima, kome je to dozvoljeno i na terenu da što je moguće veći broj ljudi okupi u svoju stranku i da iz stog što je moguće većeg broja ljudi može da izabere ljude na sve funkcije, pre svega govorim ljude koji su stručni i obrazovani i osposobljeni za određene funkcije, da mogu da izaberu takve ljude da rade deo državnih poslova, odnosno svako svoj deo državnog posla. Ovo je, zapravo, rezime onoga što smo čuli u prvom delu rasprave. Nemojte nas više ubeđivati. Kažem vam, neko ko ima licencu i sertifikat za javne nabavke, a ispunjava sve uslove u obrazovnom sistemu koje predviđa ovaj zakon, ne može biti sporan ni u kom drugom smislu, a vi koji ga birate ćete znati i znate da li se radi o poštenoj osobi, da li se radi o osobi koja nije sklona korupciji, da li se radi o osobi kojoj se može poveriti ovako važan posao. Odgovornost je vaša. Vi ćete te ljude i birati. Upravo zato što ste vi pokušali da nam objasnite kako je neko bio najbolji, pa je zato izabran, ja ću da, evo, upoznam i javnost koja će noćas oko tri da nas gleda, da su kandidati za člana Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki Mersiha Marković, Vladimir Stanić i Dragana Stanković Nikolić. Svo troje ovih ljudi ispunjavaju apsolutno uslove koje predviđa zakon u stručnom smislu, u obrazovnom smislu, u smislu rada i sticanja licence i sertifikata za rad u javnim nabavkama. Nemojte sada da nas ubeđujete da je gospođa Mersiha Marković… Ovde je danas jedan kolega rekao da nisu bitni toliko ni rezultati tog nekog testa, a testirali su ih ljudi koji znaju, logično, dakle, bez uvrede tih ljudi, oni znaju neke druge poslove, ali ovo znaju manje nego ovi koje su testirali i onda kaže važno je i kakav će utisak ostaviti. To je zaista neozbiljno i mnogo bi bolje bilo da potpuno otvoreno kažete - to je naš kandidat, mi ga stavljamo na glasanje, jer formalno mora da se uradi, kao što formalno mora da se bira i predsednik Skupštine i predsednik Vlade i ministri itd. Sve je to nešto što formalno mora da prođe demokratsku proceduru, ali što su istinski predlozi vlasti i to je potpuno normalno za nekoga ko je osvojio toliki procenat glasova koliko je osvojila ova sadašnja vladajuća koalicija. Čak i da je manje, znači 126 je magični broj u Narodnoj skupštini koji može da radi sve, ali nemojte samo, molim vas, da pravite farsu od onoga što je propisano i Poslovnikom i zakonom pre toga, nego nam recite, mi ćemo raspravljati. Da smo imali takav predlog sa takvim obrazloženjem, mi ne bismo ni pominjali ova imena. Mi uvek svaki put vam kažemo, koga god birate, vaša je odgovornost. Kao što vidite, mi i ne učestvujemo sa svojim predlozima. Jedanput smo to uradili kada je biran Zaštitnik građana. Imali smo kandidata koji je imao sve bolje reference od izabranog Zaštitnika građana i videli smo na tom primeru da te reference nisu kriterijumi, nisu bitne, nego je bitno ono koga vi izaberete i zato više i ne želimo da ljude maltretiramo da obezbeđuju dokumentaciju itd. da bi opet bio izabran onaj koga ste vi hteli. Zamislite, baš onako dirljivo gospođa Mersiha Marković kaže - na sajtu Narodne skupštine Republike Srbije pronašla sam javni konkurs za mesto člana ove komisije. Pa, nemojte, ljudi, stvarno. Ona je našla na sajtu, prijavila se i stigla do ovde, da glasamo za nju. (Aleksandar Martinović: Što da ne?) Gospodine Martinoviću, da li to vama liči na moguće? (Aleksandra Tomić: Svi ljudi mogu da se jave na konkurs.) Nemojte, molim vas, ozbiljni smo ljudi i vrlo ozbiljno razgovaram, kao što vidite, na ovu temu. Samo hoću da neke stvari dovedemo na čistac, ništa više od toga. Čuli smo ovde u toku rasprave od predstavnika vlasti kada su u pitanju javne nabavke da, maltene, nema nikakvih problema. Sve se radi u skladu sa zakonom, i male nabavke i velike nabavke i tenderi. Nema, sve je med i mleko, cvetaju ruže i onda se prisetismo, pre desetak dana smo ovde imali Izveštaj DRI. Jedna od osnovnih i prvih primedbi u izveštaju DRI bila je da se veliki broj nabavki vrši bez transparentnog pristupa. Imali smo i Izveštaj Fiskalnog saveta i jedna od osnovnih i prvih primedbi Fiskalnog saveta je da se veliki broj javnih nabavki obalja bez principa predviđenih u zakonu tendera, javnog objavljivanja itd. Imali smo i Izveštaj Komisije za zaštitu konkurencije. Isto primedbe na javne nabavke. Vi ste možda mislili, pošto do sada nismo raspravljali o ovim izveštajima, da se to neće ni dalje dešavati, ali vaši prijatelji evropski vas nateraše da to stavite na dnevni red, pa, eto, bili smo u prilici da čujemo i predstavnike svih tih tzv. nezavisnih tela i čuli smo primedbe u primeni Zakona o javnim nabavkama. Ovde je rečeno da niko od nas koji smo govorili o ovome, niko od opozicije, a govorili smo zapravo samo mi iz SRS, da nismo stavili ni jednu primedbu ni na zakon ni na primenu zakona. Evo, mi možda nismo, ali ću vas podsetiti da Strategija o javnim nabavkama predviđa novi zakon, što znači da ovaj zakon nije dobar. (Veroljub Arsić: Ajde!) (Milorad Mirčić: Ko je to rekao?) Ana Brnabić je rekla, ako znate ko je to, koliko ja znam, to je predsednik Vlade Republike Srbije, moramo da radimo na izmenama i dopunama Zakona o javnim nabavkama, jer nam taj zakon, ovaj, ne omogućava da radimo efikasno i da za Srbiju i njene građane dobijamo najbolje usluge po najnižim cenama, Ana Brnabić. Ova valjda bar vi morate da poštujete. Republička komisija za zaštitu ponuđača, na primer, samo 2016. godine je donela 1.370 odluka po zahtevima za zaštitu prava iz ovog zakona, odnosno zbog kršenja Zakona o javnim nabavkama. Znači, od 1.370 odluka, delimično je poništeno 656 postupaka, pola. Pola postupaka delimično nije u skladu sa zakonom, a 126 je u celini poništeno, znači potpuno bilo mimo zakona. Državna revizorska institucija kaže, na primeru, 2015. godine 27,9% javnih nabavki su vezani za određene prekršaje, nisu u skladu sa zakonom. Ako neko zna, onda su to ovi koje citiramo. U jednom izveštaju 2015. godine npr. samo je jedna osoba osuđena zbog malverzacija u javnim nabavkama, a 2016. godine sedam zbog zloupotreba, s tim što je samo jedna dobila kaznu zatvora, a ove ostale su sa uslovnim kaznama prošle, iako je jedna četvrtina u 2015. godini javnih nabavki nije sprovedena regularno. Dakle, ovo su sve izveštaji nadležnih organa. Ništa ne izmišljamo. Godine 2015. recimo 32 lica su prijavljena zbog malverzacija i zloupotreba u javnim nabavkama, ali je samo jedno lice osuđeno. Godine 2016. prijavljena je 21 osoba, sedam je osuđeno, dve kaznom zatvora, pet uslovno. Šta vam ovo govori? Ovo govori da se ljudi potpuno nonšalantno, opušteno ponašaju kada su u pitanju javne nabavke, zato što je očigledno da te zloupotrebe nikoga neće ozbiljnije koštati, odnosno da niko neće odgovarati, tako da to upućuje da niko ne mora, baš, odnosno ne niko, kad kažem niko, nego onaj ko je inače sklon korupciji, malverzacijama može opušteno tako da se ponaša i tako da radi, zato što posledica, kao što sam evo navela u nekim primerima, nema. Postoji, takođe, podatak, pošto je ovaj zakon vezan za usklađivanje sa tekovinama EU i pošto je ovaj zakon vezan za otvaranje nekog već zatvorenog privremenog poglavlja, tamo je konstatovano da je pranje novca i nameštanje tendera najčešći oblik korupcije u Srbiji, posebno izražen u Nišu. Komisija za zaštitu konkurencije je pokrenula sedam postupaka po ovom zakonu i nema nikakvih posledica i ništa se nije desilo. Dakle, najbolji primer upravo ova analiza je najbolji primer koji pokazuje ono što mi tvrdimo godinama, ne vama, nego i onima pre vas, koliko su neka tzv. „regulatorna tela“, tzv. „nezavisna tela“ zapravo bez ikakve svrhe zato što onaj ko čini suštinsku vlast ih ne sluša, ne obraća pažnju, ne obazire se, radi onako kako radi. Kakvih sve problema oko javnih nabavki ima po lokalnim samoupravama? To znaju svi ljudi koji žive negde van Beograda, a i ostali koji žive u Beogradu, a koji oblaze, koji znaju šta se dešava na terenu. Mi smo ovde govorili, a ne samo mi i mediji su pisali na široko, recimo problemi sa javnim nabavkama u vezi sa nabavkom rasvete za novogodišnje, za Beograd. Pa oni problemi sa onom čuvenom jelkom za Beograd. Znate da su se tu pojavljivali, samo jedan ponuđač, pa onda nabavka vozila za MUP-a, pa onda ono što smo mi ovde ministru Šarčeviću ko zna koliko puta rekli,nabavka softvera za elektronski dnevnik, gde se takođe pojavio samo jedan ponuđač i to je ono što se dešava u svim, gde postoje javni tenderi. Uslovi su takvi da samo što bi narod rekao fali fotografija da, da, da, nekoga kome će taj posao biti dodeljen. Kada smo rekli gospodinu Šarčeviću - šta će vam elektronski dnevnici kada škole nemaju internet? On kaže – nije tačno imaju. Evo, ja sad ponavljam da u desetinama škola u Beogradu u toku leta se uvodi internet i to zamislite, imaće samo po jednu liniju i u smenama po dvadesetak nastavnika će moći da koriste samo jednu internet vezu. A oni do sada, šta rade? Pišu na papiriće pa onda neko odnese kući ili tako, i na taj način podatke vraćaju u taj elektronski dnevnik. A posebna je priča što nam je elektronski dnevnik radila ta hrvatska firma i zašto su baš oni dobili posao i zašto su oni bili jedini ponuđači. To je baš primer gde smo tada dokazali da je tender bio takav da niko drugi nije mogao da konkuriše. Takav je, na primer, tender za uništavanje komaraca. Tu sve detalji postoje koje bi smo mogli navesti tačno na koji način su tenderi rađeni, da bi samo određeno lice moglo dobiti taj tender. Pa onda, čuvena nabavka KBC u Nišu, nabavka bez tendera. Ogromne količine novca, savremeni uređaji, divno, odlično što su došli, ali su morali doći preko javnih nabavki. Na kraju, najčuveniji valjda, najviše smo o tome govorili,“Behtel“. „Behtel“ koji će iz budžeta uzeti 800 miliona evra za posao koji realno vredi 500 miliona evra i koji će dobiti posao bez javnih nabavki. Nama je ovde, nedavno, rečeno ko može da tvrdi da će „Behtel“ dobiti taj posao? Ja sada pitam, ko tvrdi da neće? Pa da se vidimo za izvesno vreme. Takođe, problem kod javnih nabavki je i taj što se biraju ti, navodno, najpovoljniji ponuđači. Najpovoljniji podrazumevaju najnižu cenu, a onda se u toku realizacije posla javljaju neki novi poslovi, neke nove okolnosti, pa se onda rade aneksi, pa je onda ta početna cena mnogo veća od one koja je ugovorena. To je upravo taj problem što se ne raspisuju zaista realni tenderi i na realnom tenderu ne znači da je najbolji ponuđač onaj koji daje najnižu cenu. Postoje razni uslovi koje ponuđač mora da ispuni da bi ga komisija izabrala da obavi određeni posao. Vidite, dakle, da ima dosta problema. Sad, da li će gospođa Mersiha Marković svojim prisustvom u ovoj komisiji doprineti da se ovi problemi reše ili bar da utiče pozitivno, ako bude tako zaista će biti dobro. Ponavljamo, mi nemamo ništa protiv ovog kandidata, kao što ne bismo imali protiv bilo koga od ovih troje, Vladimira Stanića, Mersihe Marković i Dragana Stankovića. Mi smo ovde videli formalno da oni uslove ispunjavaju. Vi ste ih čak, iako nikako niste mogli, ispitivali njihovo znanje. To je zaista neverovatno, kolega Mirčić je pominjao iz nekih davnašnjih vremena situaciju kada su pravljene komisije sa ljudima koji su završili zanat, koji su proveravali pripravnički, koji su proveravali i utvrđivali da li je pripravnički staž položio neko ko je inženjer. Jednostavno, to ne ide. Nemamo ni ništa protiv ni ljudi druge struke, ni niže stručne spreme, ali jednostavno ne ide. Zamislite sada pravosudni ispit ispituju pravnici iz ovih strukovnih škola sa trećim stepenom. Ne ide, ne bi bilo moguće da stručni ispit u bilo kojoj oblati, da stručni ispit lekara ispituju medicinske sestre, ne ide. Ne ide ni da ova naša komisija, to su naše kolege protiv kojih ništa nemam, koji određene poslove znaju, koji rade određene poslove dobro, ali jednostavno nisu bili kvalifikovani da ispituju ove kandidate i zato kažem, što se nas tiče, možete izabrati bilo kojeg od ova tri kandidata. Možda je dobro što je rekla koleginica Tomić da se prvi put desilo da su i ti njihovi rezultati se poklopili sa stavom komisije nakon tih intervjua, to je nešto moderno, razgovarate sa nekim pa zaključite da li ispunjava uslove, a uslovi su egzaktni, nema tu šta da se razgovara. Da biste konkurisali za to mesto treba vam to, to, to, donesete te dokaze i onda, izvolite, ili hoćete stvarno da se glasa za svakog pojedinačno, ili hoćete, što je vaše pravo i što mi podržavamo, da vi predložite svog kandidata, da glasate za njega i da zajedno s njim odgovarate za javne nabavke. Hvala.
Hvala, koleginice Radeta. Reč ima dr Aleksandra Tomić. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, poštovane kolege, zbog građana Srbije, prvo, moram nekoliko stvari da kažem. Ovde se pokušava da se nametne jedna tema da je u stvari ovo politički predlog, da je konkurs sprovodila radna grupa, odnosno komisija, da su narodni poslanici ispitivali kandidate, što naravno nije istina. Prvo, pitanja koja se spremaju za pismeno testiranje radi sekretar odbora u saradnji sa Upravom za javne nabavke. Uprava za javne nabavke su ljudi koji se bave ovom temom. Oni zajedno imaju 100 pitanja koja su iz oblasti tri zakona, rekli smo: Zakon o javnim nabavkama, Zakon o obligacionim odnosima i Zakon o upravnom postupku. Znači, sekretar potpisuje izjavu po kojoj po materijalnom i krivičnom odgovornošću je dužan da čuva poslovnu tajnu koja se odnosi na ova pitanja. Znači, nijedan poslanik, član odbora, niti komisije zna uopšte koja su pitanja u opticaju. Zna samo da postoji 100 pitanja, 100 brojeva, od tih 100, mi kao odbor licitiranjem dolazimo do 42, koja se izvlače pola sata pred polaganje tog testa. Komisija koju vi kažete da je komisija, nije komisija, nego radna grupa od pet poslanika, znate koji su, naše kolege, i oni su zaduženi za pregled prijava kandidata za konkurs, znači, utvrđuju da li su ispunili sve uslove konkursa, da li su podneli adekvatnu dokumentaciju, da li uopšte mogu da pristupe polaganju tog ispita. Oni utvrđuju, znači, da li su kandidati imali validnu dokumentaciju, zatim, sprovode praktično postupak polaganja. Znači, čak ni radna grupa, poslanici koji sprovode pisani test, odnosno testiranje, ne znaju pitanja. Njihovo je da učestvuju i da gledaju dok kandidati polažu taj pismeni test, da li je sve u redu u smislu da li se koristi neka literatura, da li se poštuje rok, početak i kraj samog testiranja, popunjavanja, da li slučajno ne dolazi do nekih konsultacija između kandidata, jer mi smo nekada imali primere da po 10, 15, kandidata se kandiduje, recimo, za dva, tri mesta. Sada imamo za jedno mesto tri kandidata. Po ovome što smo imali prilike da čujemo trebalo bi da sve kandidate pustimo da prođu i da onda izaberemo na osnovu određenog intervjua ili određenog našeg viđenja neki predlog za ovaj plenum. Naša ideja je bila da stručnost dobije zaista podršku. Na osnovu toga prvi preliminarni deo našeg testa je taj pismeni test. Kada dođu i dobiju rezultate na osnovu stručne službe koja je pregledala to, radna grupa definiše listu kandidata prema broju bodova osvojenih od strane svakog kandidata. Sa tim izveštajem dolaze na Odbor za finansije. Tek onda se na Odboru za finansije praktično intervjuišu usmeno svi kandidati, počev od onog koji ima najveći broj do onog ko ima najmanji broj. Od 2016. godine uvek je bio princip da najveći broj bodova koji imaju kandidati su praktično bili i predlozi za kandidate za članove Komisije za zaštitu ponuđača u postupku javnih nabavki. Znači, kada govorimo o proceduri koja se sprovodi, ona se sprovodi decidno prema ovom redosledu, od konstituisanja ovog saziva parlamenta, od konstituisanja ovog saziva Odbora za budžet, finansije i kontrolu trošenja javnih sredstava. Prema tome, javni konkurs je u stvari mehanizam na osnovu koga mogu svi koji žele da se jave na određeni poziv određene institucije za radno mesto ukoliko imate adekvatnu stručnu spremu, odnosno ukoliko poštujete ono što se zovu uslovi za konkurisanje. Da li je neko video konkurs na sajtu ili u listu „Politika“ ili u „Službenom glasniku“, potpuno je svejedno, ima pravo da preda dokumentaciju. Radna grupa je upravo ta koja kaže da li su ispunjeni uslovi da uopšte učestvujete na tom javnom konkursu. I to je ono zbog čega su nama bili potrebni da kolege, bez obzira da li se oni nalaze u Odboru za finansije ili u bilo kom drugom odboru, ovakav je princip rada i za druge odbore, kao recimo, Odbor za privredu isto ima neke komisije koje se biraju putem javnog konkursa. To je ono zbog čega mi danas imamo razgovor o tome da je stručna osposobljenost ocenjena na osnovu stručne ocene ljudi koji su radili taj test. Znači, pravili su pripadnici i ljudi koji su zaposleni u Upravi za javne nabavke. Nije pravio ni Veroljub Arsić, ni prof. Mijatović, ni niko od narodnih poslanika. Drugo, naši ljudi koji odavde iz Skupštine, iz sekretarijata službe odbora su ljudi pravnici sa položenim državnim ispitom, takođe, koji zajedno sa ljudima koji su takođe ljudi sa licencama, položenim državnim ispitima iz Uprave za javne nabavke su radili taj test. Znači, zbog javnosti ovo govorim, da se ne bi stekao utisak da su pravili narodni poslanici i ocenjuju ljude koji imaju licence iz ove oblasti. To jednostavno nije istina i to je jednostavno procedura koja je ustanovljena još od pre tri godine. I prema ovoj proceduri će se sigurno birati i sledeći kandidati. Svoju osposobljenost, na osnovu toga, svoje stručne spreme i onim čime su se bavili minimum tri godine, a ovde su došli kandidati koji su od pet do osam godina radili ovaj posao u struci, jednostavno su se kandidovali i javili na ovaj konkurs. Mi smo imali prilike da razgovaramo i sa kandidatima koji su takođe radili ovaj posao, ali nisu bili na adekvatan način osposobljeni baš da rade u oblasti rada javnih nabavki kada govorimo o samoj komisiji. I kada su dolazili na razgovore sa članovima odbora, nikada nisu bili pitani o tome da li znaju tačno član taj i taj zakona. O tome mi nismo razgovarali sa njima. Mi njih pitamo kako vide svoje učešće, kako vide rad same komisije, s obzirom da se kandiduju za to mesto i na koji način vide da bi eventualnim svojim učešćem unapredili rad te institucije. To su naša pitanja. I drugo, naša pitanja se odnose na konkretne zakone koji se primenjuju svakodnevno u radu ove komisije, da li misle da mi kao narodni poslanici bi nekim određenim izmenama i dopunama zakona mogli da pomognemo da se mnoge stvari poprave kada je u pitanju oblast javnih nabavki. Prema tome, mislim da je ovaj princip i mehanizam funkcionisanja izbora kandidata za članove ove komisije krajnje profesionalan, krajnje utvrđen određenim procedurama i da se najbolje pokazao zato što daje sada sve bolje i bolje rezultate. Kad vi pogledate, od 2016. i 2018. godine uporedne podatke, znači, koliko je prijavljenih predmeta, videćete da je sve manji i manji broj predmeta koji se prijavljuju samoj komisiji. Od 2016. godine bio je 1826, do 2018. godine je pao na 1500 predmeta. Kad vidite koliki je broj rešenih predmeta od 2016. godine je bio blizu 2000, a 2018. godine 1519. Znači, pokazuje se na osnovu ovih rezultata da je efikasnost rada same komisije sve veća i veća i sve bolja i bolja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Usput, ta procedura je i prilikom prvog konkursa bila. Uprava za zajedničke nabavke priprema pitanja i odgovore, ta ista Uprava izdaje i sertifikate o ispunjenosti uslova da neko sprovodi postupak javne nabavke. Odmah da raščistimo to. Samo tehnički prosledimo pitanja kandidatima i tu se naš posao završava i pazimo da ne dođe do neke povrede postupka. Ne mogu nikako da razumem da li to što ima određen broj žalbi prema Komisiji za zaštitu prava i koja rešava po tim žalbama znači da zakon ne valja. Ja mislim da je zakon dobar, jer čim neko piše žalbu, znači da postoji zakonski okvir koji mora da se sprovodi i ako komisija smatra da je žalba osnovana, ona ukida ili delimično ukida postupak javne nabavke. Valjda je to svrha, prvo, zakona, da reguliše jednu oblast, a druga svrha same Komisije je da pazi kako se sprovodi zakon, odnosno da li su ispunjeni svi uslovi. To da li je zakon dobar ili loš vreme pokazuje. Tačno je bile su izmene zakona dva puta, i to odmah posle njegovog stupanja na snagu. Obe su bile radi usklađivanja zakona sa direktivama EU koje su tada stupile na snagu i ne vidim ništa loše u tome. Sad će neko da kaže – zašto to radite, zašto mi usklađujemo domaće zakonodavstvo sa zakonodavstvom EU? Da bi proširili, skinuli monopolske liste kod određenih ponuđača i da bi mogli svi ponuđači da učestvuju, bez obzira da li su iz Srbije ili ne. Šta ono još beše? Da, oko strategije. Svaki put kad se donese Zakon o javnim nabavkama utvrđuje se nova strategija oko unapređenja tog zakona i planira se kada će biti njegove izmene i dopune. Samo lud čovek bi mogao da kaže da u jednom takvom zakonu možete da rešite sve za sva vremena. Život ide dalje i moramo naše zakonodavstvo da prilagođavamo zakonima. (Predsedavajući: Hvala.) Završavam, kolega Marinkoviću. Treća stvar, zakonom su jasno definisani uslovi diskriminacije prilikom ponude. Sve preko toga što je zakonom može postupak javne nabavke da se obustavi i pre nego što se ponude prikupljaju. Sad je druga stvar što to pravo ne žele da korist ponuđači.
Hvala, kolega Arsiću. Reč ima Vjerica Radeta, pravo na repliku.
Ja mislim da nisam lud čovek, ali dobro. Ne razumem zašto vi imate problem, prvo se koleginici Tomić obraćam, sa tim da priznate da je ovo sve politika. Kažete – mi pokušavamo da ovo pretvorimo u politiku. Ja zaista ne želim da izazivam replike. Pre podne smo imali dovoljno detaljnu raspravu o tome, ali mi smo narodni poslanici, ovo je Narodna skupština, ovde je sve politika i ne može biti drugačije i nema razloga da se krijete iza nečeg drugog. Znam da je kolega Arsić emotivno vezan za ovaj zakon i evo, gospodine Arsiću, dobar je zakon. Javne nabavke zbunjuju strance, kaže Ana Brnabić. Kaže – stranim biznismenima, investitorima koji posluju u Srbiji ozbiljno smeta nepotpuna primena Zakona o javnim nabavkama, jer otežava fer tržišnu utakmicu. Predsednica Vlade takođe kaže da nepotpuna implementacija tog zakona nije prepreka samo za nordijske kompanije, sa njima je pričala, već za celu privredu u Srbiji, posebno za državnu upravu. Prema njenim rečima, problem je u tome što se u javnim nabavkama, kao osnovni kriterijumi, uzima cena, što zakon apsolutno ne propisuje. Punu primenu zakona, kaže Ana Brnabić, ometa i to što se na tenderima prijavljuju kompanije samo da bi se stopirale javne nabavke i da bi ucenile druge kompanije koje su se prijavile. Istakla je premijerka da pojedini procesi javnih nabavki zbog takvih stvari traju mesecima i duže od godinu dana i moramo naći način da taj proces učinimo efikasnijim i transparentnijim. U ovom trenutku tražimo najbolji način za rešavanje tih problema, posvećenost Vlade, zaključuje gospođa Ana Brnabić, uvođenje standarda EU, posebno u polju javnih nabavki i subvencija, važna je zbog efikasnosti srpske ekonomije, ali i kao znak potencijalnim investitorima. Ako imate repliku, molim vas, obratite se Ani Brnabić. Hvala.
Hvala, koleginice Radeta. Reč ima Veroljub Arsić, pravo na repliku. Izvolite.
Znate, nije uvek problem u zakonu uvek. Problem uvek nastaje kod onih koji sprovode zakon, ne samo oni koji vrše nadzor nad primenom zakona. To je nažalost i u ovom slučaju. Ne toliko strašno i dramatično, kao što to neko želi da predstavi. Tačno je da postoji određen broj kompanija koje učestvuju u postupcima javnih nabavki. Da bi povukle svoju ponudu, ucenjuju druge dobavljače da im isplate ili određen deo novca da ne bi ulagali žalbe, prigovore i na taj način odugovlačili sa postupkom javne nabavke. Međutim, u samom Zakonu o javnim nabavkama postoji i mogućnost da Komisija za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, kada su ovakvi slučajevi u pitanju i kada su žalbe neosnovane, i to od istog lica više puta, povede kao prvostepeni organ prekršajni postupak, da izrekne novčanu kaznu i da zabrani učešće tom pravnom licu i tom ponuđaču za izvestan vremenski period učestvovanje u bilo kom postupku javne nabavke. To je nešto na čemu sam pokušavao više puta da nateram Komisiju za zaštitu prava da se bavi tim poslom. Kod njih je uvek opravdanje bilo da su previše zauzeti postupcima u rešavanjima po žalbama, ali ja još uvek ne smatram da je to bilo kako, na bilo koji način dramatično da bi oko toga mogli da kažemo da zakon nije dobar. Možda nije najbolji, trenutno bolji nemamo. Možda nije najefikasniji, efikasniji dosad nismo ni imali. Ovo je trenutno najbolji Zakon o javnim nabavkama, ne samo u Srbiji, nego u čitavom regionu.
Hvala, kolega Arsiću. Reč ima Studenka Kovačević. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Marinkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, kada govorimo o Republičkoj komisiji za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, ona predstavlja jedan nezavistan organ koji se stara da javne nabavke budu regularno sprovedene, a u skladu sa Zakonom o javnim nabavkama. Javne nabavke imaju svoju suštinu, a to je da svi državni organi, organizacije, ustanove ili druga pravna lica koja se smatraju naručiocima dobara, usluga ili izvođenja javnih radova i finansiraju se novca poreskih obveznika, dužni su da do tih dobara ili usluga dođu vršenjem javne nabavke na način koji će sprečiti zloupotrebe, a omogućiti najpovoljnije uslove. Sve vrste javnih nabavki se obavljaju, odnosno objavljuju i u „Službenom glasniku“ i na portalu javnih nabavki. Ukratko, transparentne su i dostupne svim zainteresovanim stranama i proklamuju načelo jednakosti ponuđača tj. bez diskriminacije, kao i načelo ekonomičnosti i efikasnosti upotrebe javnih sredstava. Uprošćeno, javne nabavke vas obavezuju da ono što nabavljate oglasite i učinite dostupnim da se na taj konkurs mogu javiti svi oni koji ispunjavaju uslove koje ste postavili u konkursu i da mora biti izabrana najpovoljnija ponuda. Zbog Zakona o javnim nabavkama smanjene su radnje, narodski rečeno, ja tebi, ti meni, a uvedeno je ni po babu, ni po stričevima, odnosno neka najpovoljniji dobije posao, ali to Draganu Đilasu nije svojstveno. Čovek je problemu, jer ako se drži zakona ne može ništa da zaradi, ne može svojim partnerima da namesti posao i čemu onda sve to. Nije on na vlasti bio da bi primao građane i rešavao njihove probleme, jer čitali smo u medijima da se pohvalio kada ga je neko sreo na ulici i pitao – gradonačelniče, kada mogu doći kod vas na prijem, odgovorio – nikada. Osilio se čovek i misli da je glavni, pa je krenuo u realizaciju svojih namera, da se pošto-poto obezbedi finansijski, što je na kraju uspeo. Rezultat te njegove rešenosti su brojne afere kojima je grad zadužen sa oko milijardu evra. Da se razumemo, da bi izvlačio novac iz budžeta, morao je nešto da radi u gradu kako bi se pokrio, odnosno kako bi imao pokriće, a većina toga što je uradio ne služi ničemu, kao npr. ti famozni kontejneri čijom su malverzacijom oko tendera oštetili državu za 169 miliona, a samo njihovo postavljanje koštalo je šest miliona evra, s tim što su ubrzo istrulili i morali su biti zamenjeni novim, što takođe košta građane. „Pazl grad“ za decu, montažni objekat bez ikakvih dozvola, apsolutno nebezbedan, radi od tri do četiri meseca i postao je ruglo i stecište narkomana, a koštao je 350 hiljada evra. Recimo, replika Terazija na Novom Beogradu. U taj projekat uloženo je 72 miliona evra za izgradnju, plus 40 miliona za održavanje. Ta replika nikada nije bila otvorena i nikada nije proradila, nikada nije ni završena, a objekat je nelegalno bio priključen i na električnu mrežu. Na kraju je služila stanarima okolnih zgrada da tu izvode svoje pse da vrše nuždu. Ovo je samo mali deo svih afera u kojima je Dragan Đilas proceduru javne nabavke i izvođenja radova sproveo na nezakonit način. Neki od njegovih saradnika koji su po njegovom nalogu bili direktno uključeni u ove malverzacije i potpisivali određena dokumenta su procesuirani, ali ne i Dragan Đilas. Stoga ne čudi da je u prethodnoj raspravi o izboru sudija i tužilaca izražena bojazan, a postoji i utisak u javnosti da su ostaci DS koji rade u pravosudnom sistemu blagonakloni prema predstavnicima bivšeg režima. Javnost se opravdano pita kada će Dragan Đilas odgovarati za sve malverzacije preko kojih se obogatio, a osiromašio građane? Zahvaljujem.
Hvala koleginice Kovačević. Reč ima narodni poslanik Boban Birmančević. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, javne nabavke od 2012. godine pa do današnjeg dana upravo zahvaljujući ljudima koji su sprovodili te javne nabavke vratili su građanima veru u državu Srbiju i veru da u Srbiji može da se radi na način da to što se sprovodi, da nabavke koje su realizovane, jednostavno bude u interesu i samih građana Srbije. Ova sednica svakako će biti završena glasanjem i ja sam svakako jedan od poslanika koji će podržati ovaj predlog. Između ostalog, na ovoj sednici glasaće se i o novopostavljenim tužiocima, odnosno zamenicima koji će biti prvi put izabrani na tu funkciju i upravo bih pozvao te tužioce da pomognu u zaštiti građana od onih koji se ne pridržavaju Zakona o javnim nabavkama. Upravo jedan od problema javnih nabavki je način na koji se one primenjuju i način na koji određene gradske uprave, opštinske uprave ili javna preduzeća upravo primenjuju i sprovode Zakon o javnim nabavkama. Upravo pranje novca i nameštanje tendera, nameštanje javnih nabavki, zaštitni su znak gradske uprave u Šapcu i ja očekujem da upravo u skladu sa Zakonom, ti koji ne sprovode javne nabavke upravo budu nagrađeni na pravi način, a to je da budu procesuirani i da budu optuženi u skladu sa Zakonom i krivičnim delima koja su učinili. Ako neko raspiše javnu nabavku u Šapcu, a na tu javnu nabavku se isključivo javi jedan ponuđač, to, između ostalog, treba da bude upozorenje da sa tom javnom nabavkom nešto nije u redu. Ako smo svedoci da je upravo 7. jula, pre samo dva dana, upravo u gradu Šapcu u Janka Veselinovića pala fasada sa osmospratne zgrade i tom prilikom samo pukom srećom nije bilo ljudskih žrtava, oštećeno je 10 automobila, a pričamo o javnoj nabavci, upravo ekonomskoj efikasnosti koja se sprovodi u gradu Šapcu, 60 objekata je imalo javnu nabavku, ali upravo ta efikasnost se pre svega odnosi samo na ispumpavanje para iz budžeta, i to ne samo iz budžeta nego i od građana Šapca, jer upravo u toj zgradi svaki stan je platio u proseku, odnosno svi stanari su platili prema veličini stana, ali u proseku oko 70.000 dinara, a dočekali su da vetar skine fasadu sa stambene zgrade, što samo pokazuje da te javne nabavke nisu urađene u skladu sa Zakonom. Naravno, to nije sve. Onaj koji je hteo da sprovede javne nabavke je upravo javno stambeno preduzeće „Stan“. Direktor tog javnog stambenog preduzeća je po profesiji učiteljica, svaka čast profesiji, ali zašto i kako učiteljica može da sprovodi javnu nabavku javnog stambenog preduzeća „Stan“ i da bude dugogodišnji direktor, a samo zato što su direktori javnih preduzeća u Šapcu najpromenljivija funkcija i verovatno su svetski prvaci u promenama direktora javnih preduzeća. Ne postoji niti jedna sednica gradske uprave, a da nisu promenili nekog direktora isključivo namirenje političkog dogovora, pa je tako učiteljica direktor javnog stambenog preduzeća „Stan“ . Nadzor nad 60 objekata, odnosno 60 stambenih zgrada koje su i upravo sprovodile ekonomsku efikasnost izolacijom zgrada nije niti vršen, niti će biti u skladu sa Zakonom urađeno, ali je problem što nisu uradili nadzor iz razloga što nisu odvojili sredstva u budžetu, jer su im trebala upravo za stvari koje nisu u interesu građana, a to će, nadam se, po krivičnoj prijavi koju sam jutros podneo u Osnovnom javnom tužilaštvu, Tužilaštvo i dokazati i pokazati. Ono što je takođe problem to je, između ostalog i delovanje prema onima koji javne nabavke nisu sprovodili. Podsetiću, gradonačelnik Zelenović je za budžet iz 2015. godine i to budžet koji je zloupotrebljen za iznos od 598.920.000 dinara i u tom nalazu DRI konstatovano je da, između ostalog, 297.000.000 više potrošeno odobrenih aproprijacija, 89.000.000 bez verodostojne dokumentacije, 31.000.000 bez ugovora ili bilo kog drugog pisanog akta, je gradonačelnik zloupotrebio 2015. godine, 42.000.000 bez sprovođenja javnih nabavki. Da je bilo primene zakona i da je upravo kada je DRI konstatovala i podnela krivičnu prijavu Osnovnom javnom tužilaštvu da je upravo gradonačelnik uhapšen, da ne bi mogao da utiče na svedoke, da ne bi mogao da utiče na veštake, da ne bi mogao da utiče na sudije, onda ne bi došli u situaciju da javne nabavke koje se sprovode u Šapcu ne bude u skladu sa zakonom i ne bi došli u situaciju da otpada izolacija koja je urađena na stambenoj zgradi 2016. godine. Da imaju javnu nabavku za izgradnju sportske hale gde se javio samo jedan ponuđač, da imaju drugu javnu nabavku gde se javi jedan ponuđač i dobije posao, dobije sredstva, slikaju se 2016. godine pred izbore, započnu radove, a posle toga od te hale ne bude ništa, pričam o Obrenovcu. Ali, da ne pričamo više o ovom tužnom gradu, upravo zahvaljujući tužnoj gradskoj upravi i gradonačelniku. Sa druge strane imamo javne nabavke koje su pokazale da ima svetla na kraju tunela, pokazale da ova država može i da se upravo ponaša u skladu sa zakonom. Javne nabavke su transparentne. Komisija o kojoj upravo pričamo na najtransparentniji mogući način bira svoje članove i u skladu sa tim, pozivam i kolege koje žele i koje znaju da je izbor u skladu sa interesima građanima Srbije, o tome glasaju na sutrašnjem glasanju. Hvala.
Hvala kolega Birmančeviću. Reč ima Dragana Kostić.
Zahvaljujem predsedavajući. Svi postupci javnih nabavki u Srbiji će se od polovine 2020. godine sprovoditi isključivo elektronski, preko novog portala javnih nabavki. Iskustva drugih država pokazuju da elektronska komunikacija u javnim nabavkama može da bude jedna od sredstava za borbu protiv korupcije, smanjuje se mogućnost manipulacije dokumentima koje ponuđači šalju, olakšava se provera potpunosti podnete dokumentacije na tenderu. Trenutno postoji elektronska dostupnost planova, elektronski pristup dokumentaciji i javnim nabavkama koji uključuje poziv za podnošenje ponuda i konkursne dokumentacije, objavljivanje odluke o dodeli ugovora, obaveštenje o zaključenom ugovoru i odluke o izmeni ugovora na portalu javnih nabavki. Portal putem kojeg se sprovode sve javne nabavke u Srbiji, uključujući i lokalne samouprave ustanovljen je 2009. godine, a modernizovan 2013. godine sa dolaskom SNS na čelo Srbije. Najčešće nepravilnosti u postupku javih nabavki se detektuju u sve tri faze javnih nabavki, u planiranju, sprovođenju postupaka, izvršenju ugovora. Dobar primer iz prakse nepravilnog postupka javnih nabavki je ugradnja podzemnih kontejnera u Beogradu za vreme Dragana Đilasa koji je iza sebe ostavio 1,1 milijardu dinara duga prestonici, ali je znao da za nabavku i postavku kontejnera plati šest miliona evra, koji su sa ozbiljnim tehničkim nedostacima čiji je kvalitet bio katastrofalan. Sam tender je bio predmet malverzacije. Beograđani ne mogu da zaborave i tzv. „Pazl grad“, Banjička igraonica građena 2009. godine u vreme kada je na vlasti opštine Voždovac vladala DS i koja se za veoma kratko vreme pretvorila u kućicu strave i užasa. Takođe i park „Terazije“ građevine u Bloku 42, još jedno ruglo za koje su bili zaduženi Đilas i njegovo žuto preduzeće. Po uzoru na svog lidera, bivšeg predsednika opštine Smederevska Palanke, Milojičić, sprovodio je tendere koji su punili džepove pojedinaca, a iza sebe zadužio budžet svoje opštine za četiri milijarde dinara. Godišnji budžet te opštine je bio 800 miliona. Dotični predsednik Milojičić je za pet meseci iz gradske kase za račune za gorivo izdvojio 3.200.933 dinara, što je i razumljivo, jer su opštinski automobili trošili 400 litara goriva na dan. Godine 2013. istoimeni je sklopio ugovor sa privatnom firmom za obavljanje komunalnih poslova što nije čudno, ali ovaj ugovor je sklopljen na čak 25 godina. Opština se obavezala da će godišnje za ove poslove plaćati više od 30 miliona dinara. Na ovom spisku se nalazi predsednik opštine Paraćin tzv. paraćinski despota. Zahvaljujući načinu na koji njome rukovodi, postala je sinonim za afere, sukoba interesa, nasilje i bahato ponašanje. Na računu budžeta ove opštine, jedna mala firma je prihodovala od javnih nabavki čak dva miliona evra, iako kada je osnovana nije imala ni jednog zaposlenog. Pitanje je kako uopšte firma koja nije imala ni jednog radnika mogla da pobeđuje na javnim nabavkama i dobija poslove koji su raspisivali javna preduzeća koja posluju u okviru opštine Paraćin. Predsednik opštine Paraćin kritikuje našeg predsednika Aleksandra Vučića da mu ne daje da zapošljava radnike, pa potrošio preko 100 miliona dinara na tzv. lizing radne snage. Spisak malverzacija je mnogo duži, ali se nadam da je Komisija za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki raditi po zakonu i stati na put tim malverzacijama.
Hvala koleginice Kostić. Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Koleginice i kolege, nisam očekivao da će ova tema uzeti ovoliku pažnju i to je dobro. Dobro je da o svemu pričamo otvoreno, transparentno i kao član Odbora za finansije, mogu vam reći da mi je zadovoljstvo da smo izabrali i predložili kao predlog, kandidata sa najboljim rezultatima. O tome ne bih mnogo da govorim, jer mnogo više i u samom postupku i o izboru, govorili su koleginica Aleksandra Tomić i kolega Arsić. Takođe, izrazio bih zadovoljstvo što sam jedan od saučesnika kolege Arsića iz te 2012. godine i što sam glasao za ovakav zakon, dobar, kvalitetan zakon. Ništa nije večito, pa ni taj zakon nije donet da u svim tačkama bude, hajde, za večita vremena. Sam kolega Arsić je rekao da smo dva puta imali izmene i dopune zakona, pa neka imamo i treći. To govori samo da radimo, da stvaramo, da želimo da napravimo još nešto bolje, nešto bolje no oni koji su bili pre nas, gde uz ovaj zakon i uz ovu komisiju treba poštovati i neke druge zakone. Tu bih se osvrnuo samo na jedan primer iz relativno bliske prošlosti, iz 2011. godine, radi se o onom famoznom projektu koje je izvodilo slovenačko preduzeće „Nuba invest“, a to je polaganje optičkih kablova. Projekat za koji nije nikada raspisano javno nadmetanje, javni poziv od strane ministarstva, od strane Ministarstva za zaštitu životne sredine. Projekat gde su, ne samo ne ispoštovani i ondašnji Zakon o javnim nabavkama, nego i Zakon o telekomunikacijama, nego i Zakon o prostornom planiranju, gde se ništa nije znalo i gde je posao dobilo preduzeće koje je u tom trenutku imalo u Srbiji jednog zaposlenog i osnivački kapital od 3.000 evra, a jedan „Telekom“ nije čak mogao ni da konkuriše, ni da priviri da radi nešto što je nacionalno bogatstvo. Postoji prirodno bogatstvo i postoji nacionalno bogatstvo. Nacionalno bogatstvo jesu upravo ti optički kablovi, odnosno te optičke veze, odnosno kablovske kanalizacije, jer to je nešto sa čim raspolaže država, a što je i strateški i vojno i policijski vrlo bitno. Upravo na svim našim važnim koridorima, znači na autoputevima, na svim našim graničnim izlazima i prema Mađarskoj, i prema Hrvatskoj, i dole prema Makedoniji posao je dobilo preduzeće bez ikakvog konkursa, bez ikakve javne nabavke, gde niko nije mogao ni da se žali, preduzeće koje je imalo jednog zaposlenog i 3.000 evra, kako sam rekao, osnivačkog akta, a čak nije imalo ni licencu da se bavi poslom koji se tiče telekomunikacija. Zar nije ogroman napredak od 2012. godine do sada? Jeste, i to se vidi. Želimo da bude još veći i, da ne bih dužio pošto ima još kolega i koleginica iza mene, ovde ću završiti. Hvala vam.
Hvala kolega Bojaniću. Reč ima narodni poslanik Milimir Vujadinović.
Hvala predsedavajući. Uvažene kolege, pre svega čestitke i priznanje članovima nadležnog Odbora na predlogu koji je danas pred nama, jer uzeću u obzir naravno i sve ono što su ona stroga pravila koja se tiču izbora kandidata, ali uzevši u obzir i važnost teme javnih nabavki o kojima danas govorimo. Kada govorimo o javnim nabavkama u Srbiji, one uvek mogu da se gledaju i ta tema uvek može da se posmatra sa dve strane kao nešto što predstavlja i što je povezano za razvojem i sa napretkom društva, ali sa druge strane veoma često nešto što je povezano sa korupcijom i nazadovanjem društva u celini. Eto, na žalost, u Srbiji obično tema javnih nabavki u proteklim decenijama je bila povezivana sa nečim što se zove korupcija, nezakonitost, zakulisne i nečasne radnje političkih struktura u Republici Srbiji. Zašto je to tako, mislim da čak možemo imati i razumevanja uzevši u obzir sve ono što se dešavalo u najvećem delu do 2012. godine, a primera za to je dosta, evo Beograđani znaju, dosta puta spominjan i spominjana izgradnja mosta na Adi, gde je most od nekih 900 metara dužine koštao 500 miliona evra. Sličnu cenu, naravno, izgradnje su imali neki mostovi u Evropi, ali je razlika veoma bitna i razlika je u tome što su ti mostovi u Evropi bili mnogo duži. Tako npr, most u Francuskoj dužine od blizu tri kilometra je koštao, tj. cena izgradnje je bila 400 miliona, a most od 900 metara u Beogradu je imao cenu koštanja 500 miliona evra. Ima dosta tih primera, sličan je i primer izgradnje bolnice u Kamenici, Kamenice dva u Novom Sadu gde je na početku, prilikom projektovanja Kamenice 2, cena izgradnje bila predviđena na nekih 19 miliona evra još 2008. godine. Bolnica na žalost nije ni završena do 2016. godine, a konačna vrednost projekta je bila čak 35 miliona evra. Da tragedija bude veća, izgubljeno je čak i verovatno i mnogo života u Vojvodini, ljudi koji su čekali lečenje u bolnici Kamenica dva, što je svakako veći gubitak od onih famoznih 16 miliona evra koji su nestali prilikom izgradnje Kamenice dva. Mislim da je upravo zbog ovih i sličnih poslova jasno zašto je sam pojam javnih nabavki asocijacija na korupciju i nekakve nezakonitosti u Republici Srbiji. Upravo zbog tih poslova smo ostajali bez važnih infrastrukturnih projekata u Republici Srbiji, bez izgrađenih puteva, bez izgrađenih fabrika, bez izgrađenih pruga i svih drugih važnih stvari u Republici Srbiji. Međutim, bilo je i nekih drugih poslova, a pre svega vezani su za povećanje salda na računima današnjih opozicionih lidera, Vuka Jeremića, Dragana Đilasa i njima sličnih. Kada Dragana Đilasa danas upitate kako je došlo do povećanja salda na njihovim računima, kako su se našli milioni evra na njihovim računima, oni vam kažu da je to od poslova koje su obavljali u Češkoj. Kada opet upitate češke poreske organe kako su zaradili taj novac u Češkoj, oni vam odgovore da taj novac tamo nije zarađen, barem nije zarađen na njima neki poznat način. Onda dolazite do zaključka i ne treba biti mnogo mudar pa zaključiti da je taj novac zarađen na nekakav nezakonit način negde. A to negde je upravo u ovim javnim nabavkama na ova dva primera o kojima sam govorio, i mnogo drugih sličnih primera, i kada je u pitanju most, i kada je u pitanju Kamenica 2, i kada je u pitanju Heterlend i mnogi drugi projekti, i kada su u pitanju mahinacije, na kraju krajeva, na RTS-u, što je ovih dana veoma aktuelna tema u čitavoj Srbiji. Zbog toga svega, nažalost, jasno je da je veoma težak put i postupak vraćanja poverenja u sistem javnih nabavki u Republici Srbiji. To poverenje polako počinje da se vraća od 2012, a naročito od 2014. godine, kada dobijamo novi Zakon o javnim nabavkama. Tada kao posledicu ušteda koje nastaju iz primene takvog zakona, imamo izgradnju infrastrukture u Srbiji i sve one važne projekte koji su ili završeni ili su u toku danas u Srbiji. Mislim da je upravo i ovaj predlog nadležnog Odbora negde na tragu povratka poverenja u sistem javnih nabavki. Još jednom kažem, odajemo priznanje članovima nadležnog Odbora koji su iznedrili ovakav predlog. Hvala.
Hvala, kolega Vujadinoviću. Reč ima Vera Jovanović. Izvolite, gospođo Jovanović.
Poštovani predsedavajući, Zakonom o javnom nabavkama "Službeni glasnik" 124 iz 2012. godine, 14 iz 2015. godine i 68 iz 2015. godine, član 140. stav 2. utvrđeno je da "predsednika i članove republičke Komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki bira i razrešava Narodna skupština, na predlog Odbora Narodne skupštine nadležnog za finansije, a nakon sprovedenog javnog konkursa." Koliko je bitno da na čelo ove Komisije dođu stručni ljudi, ljudi koji će svojim radom štititi interese Republike Srbije, a sredstva budžeta budu zakonski utrošena i javna nabavka bude ispravno sprovedena, govore nam sledeći primeri. U svom daljem izlaganju osvrnuću se na tri opštine u Srbiji koja sredstva svojih građana ne troše u skladu sa zakonom i propisima koji regulišu javnu nabavku. Te opštine u Srbiji su Šabac, Paraćin i Stari grad. To kako radi gradonačelnik Nebojša Zelenović odgovoriće Osnovno javno tužilaštvo u gradu Šapcu. Viši sud u Šapcu ukinuo je prvostepenu presudu kojom Zelenović, koji je ujedno i lider stranke Zajedno za Srbiju, je oslobođen odgovornosti za nenamensko trošenje oko pet miliona evra para građana Srbije. Optužnica protiv njega temelji se na izveštaju Državne revizorske institucije koja je utvrdila veliki broj nepravilnosti u raspolaganju šabačkim budžetom. Opština Paraćin postala je širom Srbije poznata po brojnim aferama. Lokalne vlasti te opštine u koju su umešani i sami funkcioneri, kao i predsednik Saša Paunović, su doprineli da javne nabavke nisu sprovedene u skladu sa zakonom. Jedna mala firma iz Paraćina prihodovala je od javnih nabavki čak dva miliona evra, iako kada je osnovana nije imala čak ni jednog zaposlenog. Ta firma je pobeđivala na tenderima koje raspisuju javna preduzeća koja posluju u okviru opštine Paraćin. Kako je moguće da firma koja nije imala ni jednog zaposlenog izvodi radove dobijene na tenderu, kao što je asfaltiranje ulica, izgradnja trotoara, a ugovori su potpisani sa Direkcijom za izgradnju opštine Paraćin? Taj isti Paunović, predsednik opštine Paraćin, kritikovao je predsednika Aleksandra Vučića kako mu ne da da zapošljava radnike, a potrošio je 100 miliona na tzv. troškove za lizing radne snage. Što se tiče Bastaća, predsednika Starog grada, onog što se svađa i fizički obračunava sa saobraćajnim znacima, ovih dana pročitali smo u novinama da je taj bahati predsednik potrošio 121 milion suprotno Zakonu o javnim nabavkama. Mimo zakona je potrošeno još 89 miliona, a dva miliona i nešto više je potrošeno samo na mobilne telefone. Na kafane je potrošeno 900 hiljada, a devet miliona potrošeno je na propagandni materijal, dok je za video nadzor platio 29 miliona dinara. Eto posla za Komisiju za javne nabavke, za Državnu revizorsku ustanovu, a, naravno, i za Tužilaštvo. U danu za glasanje pozivam sve svoje kolege poslanike da prihvatimo predlog Odbora za finansije za izbor predsednika i članove Komisije. Hvala.
Hvala, gospođo Jovanović. Reč ima Ljiljana Malušić. Izvolite, koleginice Malušić.
Hvala, predsedavajući. Za mene, do 2012. godine, javne nabavke, sinonim je - korupcija, kriminal. A šta se dešavalo? Pa, sve što se ticalo javnih nabavki išlo je preko kumova, rodbinske veze, prijatelja. Opšta katastrofa. Opustošili su ovu zemlju, to već znamo. Dugujemo, zahvaljujući njima, 24 milijardi evra. Samo grad, zahvaljujući Đilasu, duguje 1,2 milijarde. Obezglavio je ovaj grad. Na grbači naroda se obogatio. Pravio je karijeru na grbači ovog naroda. Sram da ga bude. Tada, 2008. godine, otpušteno je 400 hiljada ljudi. Nezaposlenih 26%. Đilas je Beogradu ostavio afere, propale projekte. Hajde da vidimo njegovu najveću aferu. Najveća afera je Most na Adi, koji košta 400 miliona evra. Znači, 400 miliona evra, dužina 0,9 kilometara. Isti takav puta tri, duži i najviši na svetu, most u Francuskoj, košta isto toliko. Što znači - nestalo negde 250 miliona, ko zna gde. Pa, znamo gde je - kod najbogatijeg, kod Đilasa. Druge afere. Podzemni kontejneri. To je trebalo da bude projekat svetskih razmera, a ispostavilo se da je to bio potpuni fijasko, tek nestalo šest miliona evra. Netransparentnost što se tiče „Bus plusa“, nema transparentnih javnih nabavki, grad u minusu. Idemo dalje, seča platana. Nema transparentnosti, nema ni para. Puni se budžet gospodina, privatni džepovi DOS-a i gospodina Đilasa. A sada da vidimo šta se dešavalo na jednoj od najlepših opština, na opštini Voždovac. Napravili su tzv. „Pazl grad“. Trebalo je da bude divno mesto za zabavu naše dece, 350 miliona je koštao taj propali projekat, nikada nije dobio građevinsku dozvolu, upotrebnu vrednost, nikada, a nalazi se na samoj raskrsnici najprometnijih puteva, nebezbedno, bez toaletnih čvorova, užas jedan. Nijedan jedini dan nije radio, a 350 miliona evra netragom nestalo. Realno, prava vrednost bi bila od 10 do 50 hiljada evra, pa sa sve toaletnim čvorovima. Ni toga nije bilo. Znači, 300 miliona nestalo. Idemo dalje. Šta bi sa takođe parkom „Terazije“, replika? Sedamdeset dva miliona, ono ruglo. Sad kažu – čiste ovi naši komunalci, pošto se tamo nalazi leglo zmija, pacova i svega ostalog, biće i neverovatno lepa autobuska stanica, 72 miliona za to plus 40 miliona za održavanje, ukupno 112 miliona. Nema. E sad da vidimo malo šta kaže „Srbija danas“, internet portal, što se tiče i dalje DS vlasti. Nažalost, ja ne znam šta je tim ljudima tamo i šta radi gospodin Saša Paunović. Kaže – Saša Paunović nalazi se i dalje na čelu opštine Paraćin, neće još dugo, a pod njegovim okriljem u toj opštini cvetaju razne malverzacije. Opština Paraćin je, zahvaljujući načinu na koji njome rukovode „lojalni džepovima svojim“ i lokalni javni funkcioneri, postala sinonim za afere, sukobe interesa, nasilje i bahato ponašanje uskog kruga ljudi koji sarađuju sa predsednikom opštine Sašom Paunovićem. Naravno, i tamo ide svaka javna nabavka, ili žena ili svastika ili kum, u ovoj priči ima svega, znači, kompletne rođačke veze. Prema podacima do kojih smo došli, kaže portal „Srbija danas“ – Udruženje građana „Srcem za naš grad“, možete misliti, konkurisalo je dva puta za isti konkurs za lizing radnika opštine Paraćin, odnosno za nabavku usluga socijalne zaštite, pomoć u kući, a većnik opštine Paraćin Goran Kotačić u obe dokumentacije koje su dostavljene opštini Paraćin potpisan je i kao predsedavajući osnivačke skupštine Udruženja građana „Srcem za naš grad“. Goran Kotačić, koji je u isto vreme član veća u opštini Paraćin našao se u sukobu interesa jer je Udruženje građana „Srcem za naš grad“, gde je on potpisan kao predsedavajući osnivačke skupštine Udruženja građana „Srcem za naš grad“, poslalo prijavu na ovaj opštinski konkurs. Idemo dalje. Jedna od afera koju portal „Srbija“ danas takođe navodi, govori o tome kako je sadašnji direktor Direkcije za izgradnju opštine Paraćin, Aleksandar Milojković, dok je bio direktor „Vodovoda, kanalizacije i gasifikacije“ dao nalog za kopanje bunara u vrednosti od 10,2 miliona dinara, u kome nema vode. Nema vode, što da ima vode. Taj bunar nikad nije ni proradio, a para nema. Takođe, ostala prazna rupa, verovatno da se napuni njihovim parama. Jedna u nizu afera u Paraćinu uključena i firma „Putotehna“ doo, čiji je vlasnik prema podacima iz APR Aleksandar Ljubinić, pobeđivala na javnim nabavkama koje raspisuju javna preduzeća koja posluju u okviru opštine Paraćin, 248 miliona dinara. „Putotehna“ je, inače osnovana 15.1.2014. godine, a sve do 2016. godine, nije imala ni jednog zaposlenog. Ta ista „Putotehna“, međutim, 2015. godine, kada nije imala zaposlene, dobila je javne nabavke u vrednosti od 50 miliona dinara. Godinu dana nakon toga „Putotehna“ počinje da dobija zaposlene. Zamislite. „Putotehna“ je u APR registrovana kao preduzeće sa društveno ograničenom odgovornošću, a na javnim nabavkama dobijala je ugovore za izgradnju trotoara, izgradnju puteva, seoskih ulica, fudbalskih terena, itd. Ko je to gradio, to valjda znaju ti koji su zgrtali pare. Mnogo primera korupcije ima do 2012. godine. Bogu hvala dođe SNS na vlast i 2013. godine smo i doneli Zakon o javnim nabavkama, upravo da bismo stali na put korupciji, kriminalu i od tada počinje da nam raste BDP, drugačija je ekonomija, da gradimo puteve, pruge, da zapošljavamo ljude. Danas je u 2019. godini 11% nezaposlenih, sa tendencijom da taj broj bude za par godina 5%. Hvala na pažnji.
Hvala, koleginice Malušić. Reč ima narodni poslanik Jelena Žarić Kovačević. Izvolite, koleginice Žarić Kovačević.
Hvala vam, gospodine Marinkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, pošto smo celog dana na terenu javnih nabavki, ja ću govoriti o onim postupcima koji znače kršenje Zakona o javnim nabavkama, a posledice takvog ponašanja, naravno, trpe lokalne samouprave i građani. Radi se o Beogradu. Jedna od najvećih afera koja je podrazumevala kršenje Zakona o javnim nabavkama je vezana za sistem „Bus Plus“, koji se i danas koristi. Na čelu Beograda tada je bio Dragan Đilas. Posao je dodeljen firmi „Apeks solušn tehnolodži“, posle polu javnog konkursa čiji su uslovi izbacili, čak 50 firmi iz nadmetanja. Još jedna afera koja je išla preko Gradske uprave Beograda odnosila se na promotivne usluge. Godine 2008. firmi „Advans prodakšn“ dato je 68 miliona dinara. Do polovine 2012. godine, grad Beograd je za promotivne usluge izdvojio 270 miliona dinara, a najveći deo je izdvojen za produkciju emisija koje su, naravno, promovisale gradsku vlast. Vlast u Beogradu, koju je vodio Dragan Đilas, 2009. godine kupila je softverski paket koji je koštao skoro 10 miliona evra. Složićete se da je cifra ogromna. Ono što je posebno interesantno je činjenica da taj softverski paket, zapravo, nikada nije korišćen. Ovakav način vršenja vlasti stvorio je velike probleme finansijske prirode za grad Beograd, pa se kao konačna i najveća afera u medijima, zapravo navodi zaduživanje grada za enormne svote novca i procenjuje se da je grad Beograd zadužen za više od 900 miliona evra, od čega je jedan deo dug grada, a drugi deo je dug javnih preduzeća. Još jedan afera koja je aktuelna desila se u opštini Stari grad. Naime, rukovodstvo te opštine, na čelu sa Bastaćem, a kako iz pisanja medija možemo da vidimo, potrošilo je skoro milion dinara u skupim kafanama. Budžetska inspekcija je utvrdila da je novac potrošen bez sprovedenog postupka javne nabavke. Trošenje budžetskih sredstava na protivzakonit način najbolja je potvrda za šta se zalažu Marko Bastać i Dragan Đilas i kakva je zapravo politika stranke Slobode i pravde. U skladu sa njihovom politikom da treba ugasiti sve ostale političke partije ponašale su se i prema odbornicima SNS, kada su ih izbacili iz Skupštine opštine Stari grad. Šta više reći o ljudima koji su čelnici jedne gradske opštine, a koji se hvale, i to javno, blokadom radova? Bastać kaže – blokadama smo spasili Trg republike i Topličin venac, a njegov šef Đilas ga, takođe javno hvali. Kaže – Marko je pokazao kako se zaista bori za ključnu stvar u politici, itd. To je sve objavljeno na Tviteru, 21. juna. Eto, to su, dame i gospodo narodni poslanici, njihove vrednosti. Nažalost, primera je mnogo i mnogo bi vremena bilo potrebno da se o svemu govori. Ne zaboravimo rekonstrukciju Bulevara kralja Aleksandra, nabavku tramvaja, izgradnju mosta na Adi, nabavku podzemnih kontejnera, rekonstrukciju stadiona „Tašmajdan“, itd. Napominjem da su neki od ovih učesnika u aferama procesuirani. Ali, čini mi se iz svega što sam navela i iz svih navoda iz medija da ima više nego dovoljno materijala da se ispitaju nedozvoljene radnje i postupanja koja nisu u skladu sa zakonom, jer to je, na kraju krajeva sve novac građana Srbije i oni imaju pravo da znaju kako je tim novcem raspolagano. Zahvaljujem.
Hvala, koleginice Žarić Kovačević. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković. Izvolite, kolega Markoviću.
Zahvaljujem, predsedavajući. Dame i gospodo, narodni poslanici, javne nabavke su u direktnoj vezi sa korupcijom, odnosno korupcija predstavlja kršenje zakona, u ovom slučaju Zakona o javnim nabavkama i sticanje protivpravne imovinske koristi. To nas sve dovodi do Dragana Đilasa, o čemu je bilo reči dosta u dosadašnjoj raspravi i to od više kolega. Ako vas zanima, predsedavajući, zašto nisu prisutni Đilasovi poslanici na današnjoj sednici, mogu da vam kažem – kako očekivati od Đilasa da podržava antikorupcijske mere, kad svi znaju da se on obogatio, upravo pomoću korupcije. Korupcije i monopola. U Đilasovoj viziji Srbije verovatno da bi korupcija bila legalna i dozvoljena. Na sreću, Srbija danas nije ona Đilasova Srbija, kada su vladali upravo korupcija, kriminal, monopol, već je zemlja u kojoj se zakoni poštuju. Zna to vrlo dobro i on i zato je nervozan toliko poslednjih dana. Na sam pomen istrage njegovih korupcionaških afera on je postao odjedanput toliko nervozan, odmah je počeo da divlja, da vodi hajku protiv Nebojše Stefanovića, da vodi neke besmislene kampanje. O čemu se zapravo radi? Na taj način želi zapravo da skrene pažnju sa pomenute korupcionaške istrage, istrage koja ga je očigledno toliko uznemirila. Sad se postavlja pitanje – čemu bežanje od istrage? Čemu nervoza? Čemu strah ako je čist kako tvrdi? Onda, izvlačenje tema nekih koje su sto puta već ispričane, prepričane, koje su sto puta bile na dnevnom redu, nema veze što je to već mnogo puta dokazano, nema veze što su se sve komisije nadležne oglasile, nema veze što je to mnogo puta potvrđeno od svih relevantnih institucija. Nema veze, izmisli aferu, organizuj kampanju, medije imamo. Jel tako? Imaju „N1“, imaju tu televiziju, imaju novine, imaju „Danas“, imaju „Nin“, „Vreme“, tamo ćemo po ceo dan da vrtimo tu istu priču. Sve to, samo da se ne bi pričalo o Đilasovim aferama. Samo da se izbegnu te teme, samo da građani zaborave aferu kako je neko rekao skoro od govornika prethodnih – po podzemnim kontejnerima, samo da građani zaborave aferu „Pazl grad“, da građani zaborave aferu „Bus Plus“, da zaborave aferu rekonstrukciju Bulevara Kralja Aleksandra, da zaborave aferu nabavke španskih tramvaja, da zaborave aferu Mosta na Adi, da građani zaborave i Pajtićev „Heterlend“ i Šutanov pašnjak i Jeremićeve milione od onog Patrika Hoa, da zaborave 400.000 otpuštenih ljudi, stotine i stotine ugašenih fabrika i preduzeća, svih pljačkaških privatizacija, da zaborave katastrofalnu reformu pravosuđa, uništenu vojsku, kriminalizovanu policiju, da zaborave to što smo bili država i društvo bez imalo nade i vere u bolju budućnost. E, pa građani, to neće zaboraviti i to će vam vrlo brzo na izborima pokazati. Zahvaljujem.
Hvala, kolega Markoviću. Reč ima prof. dr Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedniče poslaničke grupe SNS, gospodine Martinoviću, obraćam se i vama večeras, jer ste vi u ovim kasnim večernjim satima jedini predsednik poslaničke grupe u ovom visokom domu. Poštovani narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije u znak protesta zbog otkrivanja razbojničke i užasavajuće i po otadžbinu pogubne politike Vuka Jeremića, jednog od članova međunarodne bande lopova i prevaranata, u transkriptu razgovora između savetnika Mila Đukanovića, Milana Roćena i Vuka Jeremića u kojem ova dva gubavca, citiram, jebu majku Srbiji i Crnoj Gori, završen citat, užasnut i šokiran tim saznanjima, odustajem večeras od svoje diskusije. Hvala.
Hvala, prof. Atlagiću. Mada, nedostajaće nam vaša duža diskusija kao što smo navikli. Reč ima dr. Vladimir Orilić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dakle, dame i gospodo narodni poslanici, apsolutno je nemoguće govoriti o Komisiji za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, a ne osvrnuti se detaljnije na onaj slučaj o kom je govorila gospođa Žarić Kovačević, a koji se neposredno tiče pitanja javnih nabavki u slučaju uvođenja Bus-plus sistema, naravno, od strane Đilas Dragana, poznatog žutog tajkuna i njemu potčinjenog ansambla. U trenutku kada su uvodili Bus-plus sistem uradili su to, da se zabeleži, po pravilima koja su sami doneli, a ne po zakonu i u skladu sa Zakonom o javnim nabavkama. Taj zakon je tada postojao, mogao je da se primeni, međutim, oni su zaključili da je za njih mnogo komotnije da primene ona pravila koja su doneli sami i to nisu ni krili. Dakle, potpuno je tačno da su profit dodelili konkretno jednoj firmi i to tako što su ta pravila definisali na način da sve ostale firme apsolutno otpadnu iz postupka. Pričao je Ševarlić danas ovde o tome da se vodi računa o ćiriličkom pismu. Dragan Đilas je mnogo vodio računa. Napravio je kompletnu dokumentaciju za taj posao na srpskom, ćirilicom. Rekao je da je reč o međunarodnom poslu koji će biti oglašen u međunarodnim glasilima. Oglasio ga je na jednom sajtu, u „Službenom glasniku“, isključivo na srpskom jeziku i tražio od svih da dođu da lično u papiru preuzmu dokumentaciju, na srpskom je predaju. Nije hteo da čuje da se pomeri bilo kakav rok, da bi neko ko eventualno iz bilo koje strane zemlje dolazi, a nije unapred obavešten o ovom poslu i o ovoj dokumentaciji, mogao da učestvuje, zato što je bio jasan cilj da se taj posao dodeli onome kome ga je namenio Đilas Dragan. Tako je, naravno, i bilo. Na kraju je ostala samo jedna, jedina kompanija koja ako voli Dragan Đilas da se bavi pitanjima osnova i razvijenosti firmi koje se bave bilo čime na ovom svetu i njihovih ulaganja. Ta jedna kompanija bila je, naravno, formirana fiktivno i imala jed ukupan kapital od 500 nečega. Da li jer reč o dinarima ili evrima, apsolutno ne pravi razliku. U svakom slučaju, taj posao je prošao tako. Nije postojao Zakon o javno-privatnim partnerstvima, nije hteo Đilas da ga sačeka, a ovaj o javnim nabavkama nije hteo ni da primeni. Između ostalog, šta to znači, pošto pričamo o Komisiji koja treba da zaštiti nečija prava? Da je primenjen Zakon o javnim nabavkama, mogla bi Komisija da ospori ceo poduhvat. Pošto nije primenjen ovaj zakon, niko, apsolutno niko nije mogao da u ovoj meri i ovako ogoljeno koruptivan posao ospori. Zbog toga se i dogodilo da posao bude zaključen sa onima koji su dobili priliku da fantastičnih 8,57% profita ubiraju u svoj džep. Sa kim ga je tu ko dalje delio, treba da bude predmet interesovanja istražnih organa koji se interesuju za Đilas Dragana, kao što dobro znate, između ostalog i zbog onih čuvenih preprodaja sekundi na RTS. U svakom slučaju, Đilas Dragan je bio dovoljno licemeran i tada, kao i svaki put, da se pojavi u emisiji kod Olje Bećković i kaže – pa, mi smo usvojili najnižu moguću ponudu. Kad ima jednu jedinu ponudu da izgovori rečenicu - usvojili smo najnižu moguću ponudu, sve vam govori o prirodi i karakteru tog čoveka. To ne tvrdimo mi iz SNS, to se nalazi u izveštaju koji su napravili Đilasovi BIRN-ovi, KRIK-ovi, ne znam kako se ti ljudi zovu i objavili 2012. godine. Kad ovo dolazi iz usta ljudi koji su Đilasovi poslušnici i njegovom taboru pripadaju, onda vam je jasno da je istina ne samo to, nego može biti samo još u mnogome gora. Kakve su posledice kad se ovako postupa? To se vidi na primeru sudbine gradskog prevoza u Beogradu i to opet govore ovi njegovi BIRN-ovi, KRIK-ovi i ostali, kako god se zvali. Kažu ovako – završili smo sa tako kvalitetnim prevozom da smo imali 390 isključenja iz saobraćaja na dnevnoj bazi, zato što je vozni park bio u havarisanom stanju. Đilas je tada delio privatnim prevoznicima, na koje danas nešto strašno kuka, mada danas imamo javno-privatna partnerstva regulisana zakonom, i to se sve radi po strogo kontrolisanim pravilima. Danas Đilas kaže – ne, to se u nečije džepove stavlja kada se finansiraju privatni prevoznici. Tada je zbog toga što je upropastio GSP Đilas finansirao, i to obilato privatne prevoznike. Koliko obilato? To takođe kažu ovi njegovi BIRODI, KRIK-ovi, i ostala čuda. Na svake dve milijarde koje su išle GSP iz budžeta grada, išle su još dve i po milijarde u istoj zoni jedan, u koju je radio GSP, a u drugoj zoni, u kojoj nije ni bilo GSP, išlo je na svake dve milijarde po milijardu i po do dve privatnim prevoznicima. Zašto? Jer drugačije grad nije ni mogao da funkcioniše i nikoga nije bilo briga koliko novca ide po kom osnovu, ne samo za planirana davanja, već i za ono što se častilo. Na svake planirane dve i po milijarde, plaćalo se četiri milijarde privatnim prevoznicima opet od strane Dragana Đilasa, koji je rekao da se uvodi čitav taj Bus-plus zato što, pod jedan, treba da smanji troškove funkcionisanja, pod dva, da ljudi budu zadovoljni, da bolje plaćaju karte zato što su zadovoljniji. Kada pričamo o efektima, dakle, ne samo da su efekti da je 50% više išlo privatnim prevoznicima, nego pre toga, nego je poskupeo taj prevoz, nego su ljudi bili toliko zadovoljni zato što su ih premlaćivali kontrolori i ona komunalna milicija kako je izgledala u Đilasovo vreme, koje je bila zaista prava privatna vojska, da je opala svaka moguća naplata, jer ljudi više nisu hteli da plaćaju karte. Grozili su se i GSP i grada Beograda, a ponajviše samog Đilasa lično. Kada se suoči sa ovim stvarima, koje opet objavljuju njegovi BIRN-ovi i KRIK-ovi i BIRODI, šta će Dragan Đilas da kaže, hoće li pružiti bilo kakav racionalan odgovor na ove podatke? Ne. Da li znate šta će da vam kaže, kazaće onom svom potrćku Bošku Obradoviću – hajde sada trči tamo, zapljuni ovog čoveka i kaži mu tebi ne valja diploma, a sam Đilas će da se okrene i da zakuka preko svojih medija – pokojna Verica Barać ugrožava moju prezunkciju nevinosti i to je kompletan odnos prema bilo kojoj ozbiljnoj temi. Ono što je Vuk Jeremić sa onim sladostranim smehom, sa onom cikom i vriskom objašnjavao da su svi zajedno radili i Srbiji i Crnoj Gori, na ovim stvarima se to jako dobro vidi. Posebno je radio Dragan Đilas i gradu Beogradu, ali to ih nikada neće lišiti obaveze da odgovore na pitanja odakle 500 miliona u vašim džepovima u isto ono vreme dok je 500.000 ljudi u ovoj zemlji ostajalo bez mrve belog hleba. Velika gospodo koja smatra da je neka strašna elita, što tvrdi preko ovih svojih birodija, šta god vi mislili o sebi, od ovih pitanja pobeći nećete. Hvala lepo.
Hvala, dr Orliću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Na osnovu člana 98. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu odluke o izboru člana Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki. Pošto smo obavili jedinstveni pretres, a s obzirom na to da na Predlog odluke o izboru člana Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki nisu podneti amandmani, Narodna skupština će, saglasno članu 160. stav 3. Poslovnika, u Danu za glasanje odlučivati o Predlogu odluke o izboru člana Republičke komisije za zaštitu prava o postupcima javnih nabavki u celini. Saglasno članu 87. Poslovnika Narodne skupštine, određujem sredu, 10. jul 2019. godine, sa početkom u 10.00 časova kao Dan za glasanje o tačkama dnevnog reda sednice Trinaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Dame i gospodo narodni poslanici, istovremeno vas obaveštavam da će Dvadeset peta posebna sednica Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu početi odmah nakon glasanja o tačkama dnevnog reda sednice Trinaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Hvala.