Prosto moram da komentarišem nešto što vidimo svi, ali svi otprilike ćutimo. Mi nemamo ovlašćenog predstavnika Vlade ovde. Prošli put, odnosno pre neki dan prekinuli smo sednicu zbog toga. Volela bih, ako možete, da mi odgovorite da li ćemo dobiti predstavnika ili nećemo? Pročitali ste ko je zadužen.
Niste bili kada sam rekla da je ovlašćeni predstavnik na sednici Odbora za bezbednost, u zgradi Skupštine, ministar Ivica Dačić, da će nam se posle toga priključiti on ili neko drugi. Ovde je saradnik iz Vlade koji će preneti sve naše sugestije i sadržaj izlaganja.
Vrlo sam zahvalna zbog toga što ste pokušali da nam obrazložite nešto što je nemoguće. Kada bi bilo moguće da prepričavamo predstavnicima Vlade ono što smo mi ovde rekli, onda oni ne bi imali obavezu ni da dođu ovde. Pročitali ste gospođu Malović, da je ovlašćena. Mislim da bi bio red da neko makar izloži u nekoliko rečenica ovo što danas ovde branimo.
Izvinjavam se. Radi se o konvencijama. Dakle, ovlašćeni predstavnik predlagača sigurno ne bi elaborirao sadržaj konvencija. Vlada apsolutno ima i imaće sve informacije, vezano za naše učešće u raspravi. Ovlašćeni predstavnik je na Odboru, dakle, u zgradi Skupštine, ne može biti na oba mesta, ali, suštinski, sigurno ne bi mogao davati odgovore na pitanje zašto jedna konvencija ima takav i takav sadržaj.
Ovo su predlozi zakona, predsednice, nisu konvencije. U redu, pokušala sam samo da vas podsetim da postoji nešto što se zove Poslovnik, a sada ću koristiti vreme ovlašćenog predstavnika. (Vjerica Radeta: Poslovnik.) Samo sam pokušala da reklamiram Poslovnik, dakle, javila sam se po Poslovniku, pre nego što sam počela da koristim vreme poslaničke grupe. Gospođa se takođe javila po Poslovniku.
Dobili ste reč kao predsednik vaše poslaničke grupe. Oduzeću minut, s obzirom na to da smo imale dijalog.
Dobro. S obzirom na to da DSS ne može da koristi svoje Poslovnikom dobijeno vreme od 24 minuta, odnosno 20 minuta, ja kao ovlašćeni predstavnik grupe, zbog toga što pokušavate da nam objasnite nešto što ne stoji, neću propustiti priliku da govorim o ovome o čemu sam danas naumila da govorim jer smatram da je vrlo važno. Za razliku od predstavnika Vlade, koji nemaju potrebu da govore o važnim stvarima, predstavnici, odnosno poslanici DSS i te kako imaju potrebu da govore o važnim stvarima. Kako ste ovde spojili predloge zakona koji su prilično različiti, čini mi se da je podela koja je napravljena u mojoj poslaničkoj grupi vrlo suvisla. Neke od mojih kolega će govoriti o konvencijama, odnosno zakonima, predlozima zakona o ekstradiciji i slično, a ja ću svoju priču bazirati na ovom poslednjem, Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara BiH o veterinarskoj saradnji. Dakle, Vlada Srbije i te kako se trudi da Srbiju predstavi kao vrlo ozbiljnu poljoprivrednu, agrarnu zemlju, ali sve što radi pokazuje koliko ona zapravo misli o zemlji Srbiji kao poljoprivrednoj i agrarnoj zemlji. Po potencijalima, naravno, Srbija može da bude takva, ali kako Vlada radi, ona će zaista dugo ostati samo na tome da ima kapacitete. Primer za to kako se ova zemlja odnosi prema poljoprivredi jesu česte nestašice mleka, ulja i šećera. O tome u kakvom je stanju poljoprivreda najbolje govori to što je stočni fond nemilosrdno uništavan u protekloj godini i smanjen za 110.000 grla stoke; u poslednje dve decenije ukupna stopa smanjenja stočnog fonda bila je između 3 i 4%. Proizvodnja mesa pala je sa 600.000 tona na 457.000 tona. Koliko je situacija u Srbiji ozbiljna kada je u pitanju stočarstvo pokazuje i činjenica da smo uvozno-izvoznu kvotu koju nam je Evropska unija odobrila za juneće meso, od 9.000 tona, ispunili samo na nivou jedne petine, odnosno izvezli smo samo 1.600 tona. Uz to, Srbija svaki čas ima problema sa nestašicom, odnosno sa manjkom neke vrste mesa; svedoci smo, pre nekoliko meseci je to bila svinjetina, pa živinsko meso i slično. To pokazuje da ova vlada nema ama baš nikakvu strategiju kada je u pitanju poljoprivreda, niti ima strategiju kada je u pitanju zemljišna politika, koja mora da bude osnov i baza svake reforme u ovom pravcu. Podaci koje ću izneti su potpuno istiniti, iako deluju neverovatno. Samo u 2009. i početkom 2010. godine mi smo uvezli poljoprivrednih proizvoda u vrednosti od 1.300.000 evra, a proizvodi koji su prednjačili u tom uvozu bili su luk, krompir i jabuke. Deluje li vam ovo kao nešto što može da se uvozi u jednu zemlju koja je poljoprivredna? Uvezli smo, verovali ili ne, i 400 tona malina, za koje volimo da kažemo da su naša izvozna šansa, da ne kažem da su naš izvozni brend! Doduše, Srbija još uvek ostvaruje suficit kada je u pitanju hrana, ali nas organizacija UN za hranu i poljoprivredu, tzv. FAO organizacija, upozorava da smo došli do neke granice i da ćemo vrlo brzo postati zavisni ako nastavimo sa ovakvom praksom da uvozimo sve i svašta, što se hrane tiče. U Srbiji je 2009. godine potrošeno po stanovniku 41,4 kilograma svinjskog, goveđeg, živinskog, ovčijeg mesa i ribe. Ta količina je za 2,7 kilograma manja nego 2006. godine. Ako uporedimo te dve godine, 2006. i 2009. godinu, primetićemo da se za sve vrste mesa, osim živinskog, koje je najjeftinije, beleži pad potrošnje. Smatra se da su razlog svemu tome ekonomski uslovi u kojima se ova zemlja nalazi. Zahvaljujući ovoj neodgovornoj vladi, koja za sebe voli da kaže i tepa sebi da je socijalno odgovorna, smanjena je kupovna moć građana Srbije, a istovremeno su povećane maloprodajne cene. Zbog onih koji stalno vole da oponiraju i smatraju da podaci koje koristim nisu verodostojni reći ću da su ovo podaci iz komparativne analize „Potrošnja mesa u Republici Srbiji“, čiji su autori Branislav Vlahović, profesor Poljoprivrednog fakulteta u Novom Sadu i magistar Anton Puškarić, istraživač Beogradskog instituta za ekonomiku poljoprivrede. Ako uporedimo sada ovo što sam rekla o Srbiji sa onim što se dešava u svetu, videćemo neverovatnu razliku. Kada je u pitanju svetska potrošnja mesa, ta potrošnja je 56,8 kilograma po stanovniku, što je za 15,5 kilograma više nego u Srbiji. Kada govorimo o evropskom proseku, tek tu treba da se zabrinemo. Evropski prosek je 97,4 kilograma, čak 56 kilograma više nego u Srbiji. Ovde ću navesti izvor: ovo su izveštaji Svetske organizacije za ishranu i poljoprivredu i nešto iz našeg Republičkog zavoda za statistiku. Ima još stvari po kojima se i te kako razlikujemo od Evrope. Recimo, za razliku od evropskih zemalja, u kojima se sveže meso kome je istekao rok trajanja spaljuje ili završava u preradi za hranu za životinje, bajato meso u Srbiji se na neki volšeban način ponovo pojavljuje na trpezama potrošača u Srbiji i građana Srbije. Evo vam podatka, to je objavio i „Blic“, 7. marta 2011. godine: stručnjaci kažu da se bajato meso najčešće vraća na trpeze u obliku mesa za ćevape i pljeskavice, u obliku prerađevina kao što su salame ili kobasice, ili u radnjama koje uslužno peku meso. Trgovci i veterinarska inspekcija, zbog koje sam smatrala da bi bilo prirodno da ovde bude predstavnik Vlade, jer bi mogao da kaže da li je ovo što ja govorim istinito ili ne, tvrde da se oni ne igraju svojom reputacijom i da ni trgovine ni veterinarska inspekcija ne bi dozvolili da se ovo meso prodaje, niti da se nađe na trpezama građana, ali podaci sa terena očigledno govore nešto sasvim drugačije. Predsednik Nacionalne organizacije potrošača Srbije Goran Papović tvrdi da ova organizacija svakodnevno dobija pritužbe potrošača na meso koje kupuju, kako u velikim tako i u malim radnjama. Namerno podvlačim, jer u velikim radnjama, u megamarketima se obično kaže da to oni ne bi dozvolili i prebacuju krivicu na male radnje. Gospodin Papović kaže – najčešće se ljudi žale na neprijatan miris i ukus svežeg mesa; trgovci ih ubeđuju da to što meso koje im prodaju ima malo jači miris nije ništa strašno i da potrošači taj miris mogu da izvuku tako što će meso potopiti u čaj od kamilice. To je nedopustivo, jer se radi zarade igraju zdravljem potrošača. Gospodin Papović dalje nastavlja – kad mesu istekne rok ono treba da se uništi, a ne da se uz gomilu začina vraća potrošačima kao svež ćevap, kobasica ili pečena šnicla. Verujemo da se tako (pazite, podatak!) 90% mesa kome je istekao rok ponovo nađe na trpezama potrošača. Verujemo da veterinarska inspekcija nalaže uništavanje takvog mesa, ali nikada nismo dobili povratnu informaciju da je to zaista i učinjeno. Veterinarska inspekcija dalje kaže da je ona samo u prošloj godini i samo u Beogradu zaplenila 18.130 kilograma neispravnog mesa, dok je u januaru ove, 2011. godine samo u Beogradu zaplenjeno 430 kilograma mesa. Šta su oni zatekli? Kažu u inspekciji da su tokom kontrole zaticali više nepravilnosti: od nepotpunih deklaracija, zatim, nepostojanja žigova na mesu, preko promene organoleptičkih svojstava, a to su boja i miris, recimo, do mesa sa istekom roka trajanja. Kada sam prošli put govorila ovde je bio prisutan ministar Dragin, koji je tada tvrdio da sve što ja govorim nije moguće i da ako imam neka saznanja u vezi sa tim gde se prodaje takvo meso treba da ga obavestim, njega i državne organe koji bi to istražili. Međutim, Srbija je upravo u to vreme brujala, imala aferu tzv. mesa iz Brazila, imala aferu mesa švercovanog sa Kosova, i to su bile činjenice. Gospodin Dragin sada više nije ministar i mislim da bi sada, kad malo prođe, mogao da promeni mišljenje, ali to Srbiji, naravno, ništa neće značiti. Dok nije otišao, ostavio je izmene i dopune Zakona o veterini. To je njegov kapital koji je ostavio Srbiji. Te izmene i dopune su zapravo napravile veliku pometnju i situaciju da „koza čuva kupus“. Posledica svega toga jeste ovo što sada pričam. Srbija je danas dobila, ne danas, ali ovih dana, novog ministra poljoprivrede, advokata. To je jako veliki doprinos, biće veliki doprinos poljoprivredi, s obzirom na ono čime se gospodin ministar do sada bavio. No, neću se baviti tim. Od novog ministra očekujem konkretne i ozbiljne korake, naravno i brze korake, u zaštiti potrošača, jer to je ono o čemu pričam. Pre svega, mislim da ministar mora da donese podzakonska akta, koja očigledno Dragin nije doneo. Smatram da je neophodno da se što pre formira nacionalni savet za bezbednost hrane. Kad sam pomenula nacionalni savet za bezbednost hrane, a s obzirom na tačku o kojoj govorim, moram da govorim o jednoj činjenici, o nekoliko stvari koje su vrlo uznemirile srpsku javnost i o kojima treba reći nešto, s obzirom na to da je bivši ministar Dragin vrlo nemušto javnosti objasnio da on ne zna o čemu se radi, a da je kasnije priznao da se ovaj zakon nalazi na pravnoj analizi. Naravno, radi se o nacrtu novog zakona koji treba da legalizuje uzgoj genetski modifikovanih organizama. Gospodin Dragin je tada govorio da to nije moguće, da dok je on ministar to neće proći. Očigledno, on više nije ministar, dakle, sada očekujemo nešto slično, jer taj predlog zakona je gotov, nacrt zakona je gotov i nalazi se na pravnoj analizi. Sada bih prokomentarisala nešto što je posledica ovog što je govorio gospodin Dragin, a na šta je srpska javnost reagovala, a to je tzv. Codex alimentarius. Jedna velika fabrika mesa se reklamirala time da svojim proizvodima dodaje i standarde koje propisuje Codex alimentarius. Načelnik veterinarske inspekcije je rekao da je, što se njega tiče i veterinarske inspekcije, to još jedan plus za ovu firmu i da on ne vidi u čemu je ovde problem i zašto se buni javnost. Sve ovo dalje je pripisao poslovičnoj srpskoj neobaveštenosti. Volela bih da sada malo razjasnimo o čemu se tu radi, pa da srpska javnost bude obaveštena, jer smatram da je ovo vrlo važno. Šta je Codex alimentarius? To je skup pravila za potpunu kontrolu poljoprivrede, poljoprivrednog proizvoda, hrane, i to od semena do gotovog proizvoda. Sam naziv je latinski i znači pravilnik hrane, znači svetski zakon o hrani. Kodeks podrazumeva postepeno izbacivanje i zabranu, pazite, nemodifikovane hrane! Na primer, u Iranu, koji je postupio slično Srbiji pa svoje seme upropastio, zabranjeno je seljacima da čak i u svojoj bašti zaseju zdravo seme. Naravno, u igri je samo „Monsantovo“ seme, koje u ovu zemlji uvozi jedna firma. Dalje, zabranjuje se upotreba vitamina, minerala i lekovitih biljaka, uopšte, prirodnih sastojaka i prirodne medicine. Kodeks dalje nalaže obaveznu upotrebu hormona rasta i antibiotika u odgoju životinja koje se uzgajaju zbog mleka i mesa; zatim, upotrebu herbicida i obaveznog zračenja, da bi meso ili seme ostalo duže sveže. U proizvodnju hrane ponovo se uvode davno zaboravljeni, zakonom zabranjeni otrovi, poput diditija. Dalje se zabranjuje da se na etiketama hrane navodi da se u toj hrani nalaze genetski modifikovani organizmi, tako da ljudi neće znati šta jedu, niti će znati zbog čega su bolesni. Ko će ih lečiti? Pa, farmaceutske fabrike, koje stoje iza cele ove priče. Hajde da vidimo koji su kriterijumi u proizvodnji hrane dozvoljene ovim kodeksom i zbog čega su proizvodi te mesne fabrike toliko traženi. Uvođenje GMO hrane na globalnom nivou... Osim toga, na proizvodima više uopšte ne mora da piše da je neki proizvod GMO, a do sada je to bilo obavezno. Zatim, uvodi se više od 300 različitih aditiva, većinom sintetičkih, koji su odobreni kao „sigurni“. Među njima su: aspartam, BHT, potasijum bromat i slično. Oni su do sada tretirani kao kancerogeni i bili su zabranjeni za upotrebu kod ljudi i životinja. Više nije obavezno ni potrebno obeležavati životinje koje su genetski modifikovane, a to je do sada bilo obavezno. Eko-proizvođačima je dozvoljeno da svoje proizvode podvrgnu zračenju da bi meso ostalo duže sveže. Na etiketama eko-proizvoda ne moraju da budu navedeni sastojci neorganskog porekla. Dozvoljene su povišene koncentracije više od 3.275 vrsta pesticida u hrani, uključujući i one koji su direktno kancerogeni ili remete rad endokrinog sistema. Radi li se ovde o bezbednosti potrošača? Evo vam odgovora načelnika Odeljenja za veterinu Slobodana Šibalića – moram da naglasim da je reč o pravilniku o kvalitetu, a ne o bezbednosti hrane. Dakle, ako je nešto kvalitet, onda je bezbednost hrane. Ministarstvo ne smatra da je ovo uopšte problematično. Ali, stručnjaci zato upozoravaju, ja ovde imam ko su ti stručnjaci, da antibiotici, hormoni, mnogi lekovi i aditivi, kada se nađu u hrani, izazivaju prevremeno polno sazrevanje dece, što zatim dovodi do pojave kancera, naročito kancera materice i dojke u dvadesetim godinama. Da li je obavezno ovo potpisati? Nije, ali ako hoćemo da budemo član Svetske trgovinske organizacije onda je obavezno, onda je Codex alimentarius obavezan. Ako hoćemo da budemo član EU, onda je obavezno. Čak nam i naš vrli prijatelj, ambasador SAD u Srbiji, gospođa Vorlik, kaže da bi za Srbiju bilo jako dobro da potpiše Kodeks. Blago nama sa svim ovim. Ako niste razumeli, evo jednog vrlo smelog zaključka: dakle, ovo je biološki udar na srpsko tlo i na srpske građane. Razmislite o tome. Svaka vrsta saradnje treba da dođe u obzir, ali ova ne. Hvala.
Zahvaljujem. Povreda Poslovnika, Vjerica Radeta. Izvolite.
Javljam se na osnovu člana 27. Poslovnika. Radi se o tome da nije povređen samo taj član, nego, rekla bih, i duh Poslovnika, ono što ste i sami prihvatili vi koji predsedavate, pre svega vi, gospođo Đukić Dejanović – da se sednice parlamenta u plenarnom delu ne mogu obavljati ako nemamo predstavnika Vlade. Vi verovatno niste bili dobro obavešteni; u momentu kada ste rekli da je predstavnik Vlade u drugoj sali, na Odboru za bezbednost, taj odbor nije počeo da radi. Da li nije bilo predstavnika Vladi, da li nije bilo kvoruma, nebitno, ali niste dali pravu informaciju ni narodnim poslanicima, ni javnosti. Vaše obrazloženje da nam predstavnik Vlade ne treba zato što se radi o konvencijama i sporazumima zaista nije u redu, jer je sve ovo što je danas na dnevnom redu, čućete pogotovu u raspravama narodnih poslanika SRS, od izuzetnog značaja za sve građane Srbije, a pogotovo za nacionalne državne interese. Zaista, ako hoćete da kršite Poslovnik ili da prekršite ono što ste sami usvojili kao pravilo, da se ne raspravlja bez prisustva predstavnika Vlade, vi to možete, ali onda tako i recite. Nemojte, molim vas, da dajete pogrešne informacije, verovatno na osnovu činjenice da ste vi pogrešno informisani, ne verujem da biste vi to namerno uradili. Ali, evo sad informacije i za narodne poslanike i za celokupnu javnost: nije bilo rada Odbora za bezbednost u momentu kada ste nas vi ovde obavestili da ne možemo imati predstavnika Vlade, jer je na drugom mestu. A i da jeste bilo, to govori o onom što vam mi uporno govorimo – da nije dobro da istovremeno zakazujete sednice odbora kada su plenarne sednice, jer ovo je ipak ozbiljan rad, u ovom plenarnom zasedanju. Hvala.
Gospođo Radeta, sednicu odbora zakazuje predsednik odbora. Dala sam informaciju koju sam dobila od stručnih službi, a vi, kao neko ko izuzetno dobro poznaje Poslovnik, znate da nema kršenja Poslovnika. Da li ste zadovoljni odgovorom? (Ne.) U danu za glasanje ćemo se izjasniti da li je bilo povrede Poslovnika. Dajem reč narodnom poslaniku Borisu Aleksiću. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, opet su predstavnici Vlade po sopstvenom nahođenju spojili određene tačke, koje imaju veoma malo veze jedna sa drugom ili nemaju nikakve veza jedna sa drugom, ali šta je tu je. Dakle, trenutno razgovaramo o Predlogu zakona o potvrđivanju Trećeg dodatnog protokola uz Evropsku konvenciju o ekstradiciji, gde ćemo ukazati na sve propuste koji su se desili u Republici Srbiji kada je u pitanju ekstradicija, kao i na loš tretman koji ima Republika Srbija u međunarodnoj zajednici, a tiče se ekstradicije; naravno, u onoj međunarodnoj zajednici u koju se vi toliko uzdate, na koju se pozivate na vašem putu ka EU i NATO paktu, sudeći prema gospodinu Šutanovcu. Takođe, razgovaraćemo i o Predlogu zakona o potvrđivanju Međunarodne konvencije o zaštiti svih lica od prisilnih nestanaka. Ovo je zaista prava tema da se osvrnemo na drastične slučajeve kršenja ljudskih prava pritvorenika u samoj Srbiji, ali i, kao što znate, Srba u Haškom tribunalu, gde je izgleda pritvor postao prisilni nestanak, tj. zatvaranje lica na plus beskonačno, da bi se postigla osuda. Tu vam je, pre svega, najočigledniji primer prof. Vojislava Šešelja, koji je osam godina u pritvoru Haškog tribunala, a da nije doneta prvostepena presuda, da je tek nedavno tužilaštvo završilo sa izvođenjem dokaza, pa je čak i predsedavajući sudija Žan Klod Antoneti prošle godine u jednoj odluci vezanoj za Mladićeve dnevnike izuzeo mišljenje i naveo da je dužina trajanja postupka kod Vojislava Šešelja oborila svetski rekord, dakle, da je to najduži postupak u tom stadijumu koji je ikada vođen u svetu. Naravno, Vlada Republike Srbije bi, umesto što ispunjava naloge koji dolaze iz Haškog tribunala, morala da reaguje, makar principijelno, po toj osnovi, jer se krše osnovna ljudska prava, krše se osnovne međunarodne konvencije. Naravno, to sve više podseća na prisilni nestanak. Takođe bih želeo da vas podsetim da su i drugi Srbi pritvoreni u Haškom tribunalu u sličnoj situaciji. Neko će možda reći da tema Haškog tribunala nema veze sa ovim, međutim, Haški tribunal diktira principe po kojima radi srpsko pravosuđe, tako da su vam i u ovim predlozima zakona oni dali principe, da li direktno, da li preko EU ili SAD, po kojima morate da radite, kojih morate da se pridržavate i ne smete da odstupite ni za pedalj. Izvršavajući i poštujući te njihove principe vi kršite pre svega ljudska prava građana Republike Srbije koji su srpske nacionalnosti. Zbog čega? Zato što je koncept vrlo jednostavan. Po konceptu Haškog tribunala, naravno, Brisela i Vašingtona, Srbi moraju da budu krivi za sve, dakle, oni moraju da budu zločinci, a svi drugi moraju da budu njihove žrtve. To vi sprovodite kroz delovanje pravosudnog sistema u Srbiji. Što se tiče pritvora u Republici Srbiji, želim da vas podsetim na slučajeve Krsta Milovanovića i Mladena Obradovića, koji su takođe pritvoreni iz nerazumljivih razloga. Jedna neverovatna situacija, moramo da postavimo to pitanje – zbog čega nadležni organi nisu pokrenuli krivični postupak protiv organizatora parade 10. oktobra, koji su u promotivne svrhe koristili usluge poznatog holandskog pedofila Franka van Dalena, koji je učestvovao i na konferencijama organizatora te parade, a koji je učestvovao i na samoj paradi? Umesto toga, držite u pritvoru ljude koji su ustali protiv te pedofilije. Podsećam vas da je u Holandiji Van Dalen optužen za zlostavljanje maloletnih dečaka, a zalaže se za učešće dece od 12 do 16 godina u tim paradama. Morate da razmislite o tome. Kada su u pitanju drugi predlozi zakona, ovde ste stavili jedan predlog zakona koji se tiče izručenja i sporazuma između Republike Srbije i Crne Gore, takođe vezanih za nelegalni boravak; zatim, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Veća ministara BiH o policijskoj saradnji. Da li mi zaista imamo policijsku saradnju i kakvu saradnju imamo sa BiH? Sa Republikom Srpskom sigurno imamo. Da li ste ikada postavili pitanje šta se dešava sa mudžahedinima koji su učestvovali u ratu protiv Srba u BiH? Da li ste postavili pitanje šta se dešava, recimo, sa Muhamedom Atom, koji je učestvovao u terorističkim napadima na Njujork i Vašington 11. septembra? On je obučavan u BiH, ali nije jedini. On je poginuo u toj akciji, ali čitava mreža je tamo ostala. Da li ste postavili pitanje šta je sa Safetom Ćatovićem, koji je takođe učestvovao u ratu protiv srpskog naroda, a takođe je jedan od organizatora terorističkog napada na Njujork i Vašington 11. septembra? Bio je u misiji BiH u SAD. Dakle, veoma interesantno. Da li ste postavili pitanje za druga povezana lica, kada govorimo o regionalnoj policijskoj saradnji ili saradnji pravosudnih sistema? Kalid Šeik Muhamed, drugooptuženi za terorističke napade na SAD, borio se protiv srpskog naroda na Kosovu i Metohiji i tamo imao svoju jedinicu. Da li ste razgovarali o čitavoj mreži tih terorista koji su ratovali protiv Srba? Ne, umesto toga ste ušli u pregovore sa predstavnicima nelegalnih vlasti sa Kosova i Metohije i na taj način faktički priznajete Kosovo i Metohiju. Hoćete da potpišete ekonomski sporazum. Nije bitno ko u ime Vlade potpiše bilo šta vezano za CEFTA, za Sporazum o slobodnoj trgovini iz 2006. godine. To vam je faktičko priznanje Kosova i Metohije. Vi ste imenovali taj tim, poslali ste ih na pregovore, a glavni posrednik u tim pregovorima, Robert Kuper, čovek koji je bio savetnik Tonija Blera, više puta je izjavio da smatra Kosovo i Metohiju nezavisnom i iznosio izrazito antisrpske stavove. Inače, čovek koji je u svojoj knjizi „Razbijanje nacija“ napisao da uvek kada se radi van EU treba primenjivati duple standarde, prevaru i metode iz prethodnih vremena. Dakle, nemoralan čovek. Vi ste prihvatili za posrednika čoveka koji je napisao knjigu „Razbijanje nacija“! Zastrašujuće. Takođe ste stavili predloge zakona o potvrđivanju završnih akata Svetske konferencije o radio-komunikacijama i o veterinarskoj saradnji, što je posebna, veoma ozbiljna tema, o kojoj ćemo nešto kasnije reći. Međutim, sa ovog spiska izostavili ste jedan veoma bitan predlog zakona, to je Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma između Republike Srbije i Libije o ukidanju viza za nosioce diplomatskih, službenih i specijalnih pasoša. U pitanju su diplomatski, specijalni pasoši i vi ste to izostavili sa dnevnog reda, iako je bilo predviđeno. Zbog čega? Zbog toga što želite da sledite politiku EU i SAD i da vršite određeni pritisak prema Libiji, koja je nama toliko pomogla u prošlosti. Podsetiću vas samo na jedan detalj, 25. februara 2011. godine „Ekonomist“ je objavio da je u poseti lideru Libijske Islamske Džamahirije Gadafiju bio i Bedžet Pacoli, koji je tražio da Gadafi prizna nezavisnost Kosova i Metohije. Gadafi je sa prezrenjem odbacio taj predlog i Pacolija, sa njegovom delegacijom, naterao da igraju i pevaju. Kaže – pošto ste američke pudlice i američke marionete, onda treba tako da se ponašate, evo, i na ovom mestu. Kada je ponestalo pesama, Gadafi ih je izbacio napolje i, naravno, nije prihvatio da prizna nezavisnost Kosova i Metohije. Sada mi treba da napadnemo takvog čoveka i takav narod, koji je uvek stajao iza srpskog naroda, da se pridružujemo i na ovaj način, vezano za sporazum o diplomatskim pasošima, dakle, jedan tehnički detalj, da se mešamo u unutrašnje stvari Libije. A zbog čega je Libija napadnuta? Da, ovom prilikom bih zaista želeo da čestitam ljudima sa „Pinka“ koji su objavili intervju sa Gadafijem. Prvi put se čulo tada u svetu da su ti sukobi u Libiji, navodne Gadafijeve represalije izmišljotine zapadnih medija, da je stanje tamo zaista u tom trenutku bilo potpuno mirno. Zbog čega je napadnuta Libija? Čitavi sukobi u Africi su inscenirani, dakle, Tunis, Egipat, Jemen itd. inscenirani su da bi se došlo do Libije, zato što Libija ima ogromne rezerve nafte. Libija je peta zemlja u svetu po rezervama nafte, ima 50 milijardi barela nafte. Imate slično dešavanje u Obali Slonovače, zašto tzv. međunarodna zajednica ne reaguje tamo? Ovde je isključivo cilj da Gadafi bude svrgnut sa vlasti, da se otmu prirodni resursi od libijskog naroda, jer to je princip po kome Zapad funkcioniše. Znate, SAD, to je 5% svetskog stanovništva, koje troši 30% svetskih resursa i pravi trećinu đubreta na planeti. Tako funkcionišu Sjedinjene Američke Države, tako one obezbeđuju blagostanje svojih građana, a tako funkcioniše i EU. Naravno, imperijalne sile i dalje žele da budu imperijalne, bez obzira na to što su formalno završile sa imperijalizmom. Dakle, u stvarnosti nisu. Sramota je što se Republika Srbija priključuje bilo kakvim sankcijama uperenim protiv Libije i libijskog naroda, jer, kao što sam rekao, uvek su nam pružali podršku. Kada su u pitanju već pomenuti predlozi zakona, kada je u pitanju dodatni protokol, Treći dodatni protokol uz Evropsku konvenciju o ekstradiciji, Evropsku konvenciju iz 1957. godine i Predlog zakona o policijskoj saradnji sa BiH, u tom delu vi navodite da je osnovni cilj sprečavanje i rasvetljavanje krivičnih dela. Međutim, postavlja se pitanje kako izgleda uopšte ekstradicija u praksi i kako izgleda ta policijska saradnja? Najbolje smo videli kroz primere Tihomira Purde, videli smo kroz primere Ejupa Ganića, videli smo kroz primere tzv. Gnjilanske grupe, videli smo kroz primere Divljaka, videli smo kroz primer Ilije Jurišića. Kao što i sami znate, srpsko tužilaštvo je odustalo od krivičnog gonjenja hrvatskog zločinca Tihomira Purde koji je izvršio veliki broj zločina u Vukovaru. Zbog čega? Da li zbog pritisaka koji su postojali, vezano upravo za proces ekstradicije, da li zbog toga što je EU, zbog toga što su Sjedinjene Američke Države ranije sabotirale ekstradiciju nekih lica koja je Srbija tražila na osnovu sasvim legalnih i utemeljenih poternica? Zbog čega je srpsko tužilaštvo, pravni sistem u Srbiji odustao od Ilije Jurišića, koji je osumnjičen za ubistvo najmanje 50 i ranjavanje 44 vojnika i starešina u Tuzli? Zbog čega je on oslobođen? On je dočekan tamo kod Hrvata kao nacionalni heroj. Dakle, kako je to moguće? Zbog čega se odustalo od Ejupa Ganića, Dobrovoljačka ulica? Vrlo precizni podaci, 1992. godine, o ubistvu 50 ljudi i ranjavanju 73 pripadnika JNA, nenaoružanih. Težak zločin je u pitanju. Kako funkcioniše uopšte ekstradicija, po vama? Zašto vi potpisujete ove sporazume kada je u praksi to neostvarivo, kada u praksi vi samo zatvarate Srbe? Za ubistvo jednog čoveka ovde pravni sistem izriče kaznu 240 godina zatvora, a za ubistvo i zversko mučenje Srba, i to 80 Srba, izriče kaznu zatvora od 101 godine. Gde su tu principi? Dakle, za jednog čoveka koji nije Srbin 240 godina zatvora, za 80 ubijenih i svirepo mučenih Srba 101 godina zatvora! Kako je to moguće? Da li su to ti evropski standardi? Nemojte da se pozivate na važenje zakona, neće vam pomoći. Ozbiljna država uvek nađe načina da reaguje na ovakve stvari. Naprosto, lica koja su vršila tako stravične zločine, kao ta Gnjilanska grupa, ne mogu tek tako lako da prođu sa takvim kaznama. Oni su morali maksimalne kazne da dobiju, i još štošta. To se sve dešava zato što su to standardi EU i tribunala u Hagu, to traži EU od vas. Evropska unija traži od vas da odustajete od Purde, da odustajete od Jurišića, da odustajete od gonjenja počinilaca najtežih zločina nad Srbima. Zašto? Kao što sam vam rekao na početku, zato što Srbi moraju da budu krivi po tom planu za sve, a svi drugi moraju da budu njihove žrtve. U arhivi Vojnog suda u Beogradu stoji vrlo dobro urađena dokumentacija, 12 ili 13 predmeta, 66 okrivljenih za ratne zločine nad srpskim civilima. Niko od vas nije pogledao tu dokumentaciju. Zašto? Zato što je iz ugla Brisela i Vašingtona nepopularno da se govori o srpskim žrtvama, jer Srbi po njihovom konceptu ne mogu da budu žrtve. S druge strane, kao što sam vam rekao, Purda i Jurišić su dočekani kao heroji u Hrvatskoj. Ali, Hrvatska je napravila listu od 1534 osobe osumnjičene za navodne zločine u Hrvatskoj. To su pre svega Srbi iz Republike Srpske Krajine, koja je trenutno pod okupacijom, ali i neki drugi. Tu su i građani Srbije. Dakle, oni imaju spisak maltene za odstrel 1534 osobe i stalno proširuju taj spisak. Želite dokaz da EU ne poštuje pravila koja se tiču ekstradicije i da ne tretira Srbiju kao ravnopravnog partnera, da Srbe tretira kao nižerazredne, možemo čak da kažemo i kao nižu rasu?Imali su običaj to da rade ovi sa Zapada. Pa, evo, „Dojče vele“, zvanična agencija Nemačke, koja odlučuje ko će ući u EU a ko neće, nedavno je, u martu mesecu, objavila tekst – Srbija u potrazi za opravdanjem rata. Kažu: „Agim Čeku, Ilija Jurišić, Ejup Ganić, Tihomir Purda, Jovan Divjak, to su ljudi koje je Srbija nakon 15 - 20 godina odlučila da traži preko Interpolovih poternica za ratne zločine za koje, ispostavlja se, nema dokaza.“ Oni tvrde da Srbija nema dokaza, a srpsko tužilaštvo, srpska policija, BIA i ostali su puni dokaza o ovim zločinima, uključujući i presretnute razgovore, uključujući učešće nekih od ovih lica ili lica povezanih sa njima u trgovini ljudskim organima. Da, gospodo, trgovina ljudskim organima otetih Srba je počela u Tuđmanovoj Hrvatskoj, u Izetbegovićevoj BiH se nastavila i završavala se na Kosovu i Metohiji i severu Albanije. Tu su uključeni i Ričard Holbruk, američka baza Bondstil; krajnji korisnik tih organa je bila i Kraljevska bolnica u Londonu, ali i neke druge institucije sa Zapada. Od jednog tela oni nisu dobijali 100.000 ili 200.000 evra, već od 20.000.000 do 40.000.000 evra. Eto kakva je to monstruozna mafija. Takođe, „Dojče vele“ ove hrvatske zločince naziva „hrvatskim braniteljima“, optužuje Srbiju za reviziju istorije; navodi izjave gospođe Biserko, čiji je brat poginuo kao pripadnik ZNG-a; tu je i Nataša Kandić, koja se u trećem tomu „Policijskog dosijea“ Vojislava Šešelja navodi kao saradnik AOS-a ili američke obaveštajne službe. Kaže: „Srbija se vraća, tražeći ova lica, na logiku devedesetih“. To znači da, iz ugla Evropske unije, Srbi mogu da budu samo zločinci. Dakle, čemu potpisivanje svih ovih dokumenata ako su oni u praksi neostvarivi? Vi prvo morate da se izborite da Srbija ima ravnopravan tretman u svetu, a nakon deset godina dodvoravanja Zapadu vi to niste uspeli da uradite. Pogledajte zbog čega „Dojče vele“ to navodi – naravno, zato što je jedan od funkcionera BND-a, Klaus Derner, još sedamdesetih godina okupio tzv. Krajačićev ustaški krug, na čijem čelu je naravno bio Krajačić i u koji su spadali Josip Manolić, Josip Boljkovac, Franjo Tuđman, Stjepan Mesić i drugi. Oni su bili zaduženi za razbijanje stare Jugoslavije, u interesu BND-a, nemačke obaveštajne službe. Vidite kako je sve to povezano. To su naprosto neki detalji. Ali, šta vi treba da uradite? Umesto te saradnje sa EU, okrenite se Rusiji. Vladimir Putin dolazi 23. marta, veliki prijatelj srpskog naroda. Odbranite „Južni tok“. Ne dozvolite da Srbija postane „meki trbuh Južnog toka“, po interesima SAD, i okrenite se Rusiji. Hvala.
Pre nego što dam reč sledećem govorniku obaveštavam Narodnu skupštinu da je ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SPS-JS narodni poslanik Miletić Mihajlović, i ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe ZES narodni poslanik Miroslav Marinković. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvinjavam se, narodni poslaniče. Narodni poslanik Riza Halimi želi da govori o povredi Poslovnika. Nesporazum je. Primite moje izvinjenje. Razumela sam da pitate da li ste prvi na listi prijavljenih? Jeste. Povreda Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Riza Halimi.
Gospođo predsedavajuća, mislim da je u pitanju član 107, dostojanstvo Skupštine, jer je maločas izneto dosta netačnih, proizvoljnih tvrdnji i moram da reagujem na to. Spomenuta je tzv. Gnjilanska grupa, 101 godina zatvora je izrečena u prvom stepenu za njih; upoređivano je sa ovim poslednjim slučajem, kada je za jedno ubistvo izrečeno 240 godina. Trebalo je ipak nastaviti da je daleko manje godina izrečeno za ubistvo 50 staraca, žena i dece u Suvoj Reci; takođe, postupak koji je po drugi put jedva procesuiran od strane našeg zakonodavstva. Kada je u pitanju tzv. Gnjilanska grupa, moramo ipak izneti da je u pitanju... Jeste 80, prvo je bilo 35, 50, pa 80 ubijenih Srba u Gnjilanu i okolini, bez imena i prezimena, bez navođenja mesta, i to sve na osnovu jednog svedoka saradnika. Svi drugi svedoci su uglavnom bili Srbi iz Gnjilana kojima su nestali članovi porodice, ubijeni članovi porodice, ali nijedan ih nije direktno dovodio sa grupom koja je procesuirana. Nadam se da će u drugom stepenu sud biti na visini zadatka, da istraži do kraja sve okolnosti ili, ako nema dovoljno dokaza, oslobode…
Dva minuta. Narodni poslaniče, povreda člana 107. podrazumeva da je ugroženo dostojanstvo time da je neki od poslanika iznosio neistine i da sam time prekršila Poslovnik što nije prekinut. Ne mogu da znam koji od narodnih poslanika govori neistine, osim u slučajevima kada govori o događajima kojima sam lično prisustvovala, a i tada nemam prava da to smatram povredom Poslovnika dok on ne obrazloži. Tako da, nema povrede Poslovnika. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je povređen član 27. Poslovnika Narodne skupštine zato što gospodin Riza Halimi nije govorio suštinski o povredi Poslovnika, nije obrazložio u čemu je i na koji način gospodin Boris Aleksić navodno, po njemu, ugrozio dostojanstvo Narodne skupštine, nego je, u stvari, pod firmom povrede Poslovnika iskoristio pravo na repliku, i to na način koji je prilično degutantan. Gospodin Riza Halimi je licitirao sa srpskim žrtvama na Kosovu i Metohiji, dovodeći u pitanje i relativizujući zločine Gnjilanske grupe nad pripadnicima srpskog naroda, koji su zaista bili stravični, pre svega po načinu izvršenja tih zločina. Ako ste pažljivo pratili izlaganje gospodina Rize Halimija, ovo je praktično logika koja datira još od 1987. godine, od slučaja Đorđa Martinovića – Stane Dolanc je ubedio, odnosno pokušao da ubedi Đorđa Martinovića da je sam sebe povredio staklenom flašom! Otprilike, Riza Halimi ima istu logiku: dakle, Srbi na Kosovu i Metohiji uglavnom su sami sebe ubijali. Nije tu bilo nikakve Gnjilanske grupe, nikakvog Hašima Tačija i Oslobodilačke vojske Kosova, a i taj broj ubijenih Srba nije baš onoliki koliki se prikazuje u presudama srpskih sudova i u sredstvima javnog informisanja. Zamolio bih vas, gospođo Čomić, ako već dajete reč povodom povrede Poslovnika, da onda narodni poslanik obrazloži u čemu se sastoji povreda Poslovnika, a ne da replicira narodnom poslaniku čije mu se izlaganje ne dopada. Inače, ovo što je uradio gospodin Riza Halimi je zapravo ugrožavanje dostojanstva Narodne skupštine i prilično nipodaštavanje ogromnih srpskih žrtava na Kosovu i Metohiji.
Dva minuta. Zahvaljujem. Nema povrede člana 27. Narodni poslanik je tražio i dobio reč da govori o povredi Poslovnika i obrazložio je podacima koje on poseduje, za razliku od podataka koje je izložio narodni poslanik za kojeg je narodni poslanik Riza Halimi smatrao da je ugrozio ugled Narodne skupštine iznoseći neistinite podatke. To moram da saslušam, kao što sam morala da saslušam i vas. Narodni poslanik Riza Halimi želi da govori ponovo o povredi Poslovnika. Nemate pravo na repliku. Narodni poslaniče, o pravu na repliku odlučuje predsedavajući. Povreda Poslovnika je pravo koje možete iskoristiti. Izvolite, narodni poslanik Riza Halimi, povreda Poslovnika.
Bilo je poprilično osnova i za 107, dostojanstvo Skupštine, jer kad se iznosi jedna problematika, veoma teška, veoma tragična, žrtve su žrtve. Koliko je žrtava na Kosovu bilo? Samo su srpske žrtve? A gde su albanske žrtve? O čemu mi govorimo? O žrtvama govorimo. Hoću da o žrtvama, kada govorimo, govorimo sa pijetetom i sa argumentima. U suprotnom, apsolutno ih vređamo, i porodice nestalih i žrtava, kada se proizvoljno, bez argumenata, bez valjane procedure neko procesuira. To je suština. Mislim da je zajedničko zalaganje da za svaki tragično izgubljen život, za svaki zločin svi odgovaraju, podjednako odgovaraju, i tu se slažemo, ali ne može uz različite aršine o tome da se govori. Neka bude samo jedan ubijen Srbin, ne 80, ali neka se zna gde je ubijen, ime i prezime ubijenog, i da budu svedoci oni koji svedoče o tom zločinu. Prošlo je deset godina; neka prođe i jedna godina, i neka prođu još dve, ali da sudski postupak bude valjan, objektivan, stručan, jer to traže porodice. Ne traže da se po svaku cenu neko u njihovo ime kazni, nego da se kazne pravi zločinci; ne da se samo skida sa dnevnog reda tačka, bilo koga da kažnjavaš. Mislim da to nije suština. O tome govorim. U tom pogledu se zalažem da se za sve žrtve, za sve ubijene, neka su Albanci, Srbi ili bilo koje nacionalne pripadnosti, vode valjani, objektivni, stručni sudski postupci. To je suština. Hvala vam.
Dva minuta. Zahvaljujem. Povreda člana 107. podrazumevala bi da je narodni poslanik Aleksandar Martinović izneo podatke kojima je narušio ugled Narodne skupštine. Moguće je da vi raspolažete tim podacima, ali ja ne mogu da intervenišem i to je razlog zašto član 107. nije povređen. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista nisam imao nameru, niti bilo ko iz Srpske radikalne stranke, da dovodim u pitanje bilo čije žrtve na Kosovu i Metohiji. Mi smo poslednji koji bismo opravdavali bilo kakav zločin, bilo nad pripadnicima srpskog, bilo nad pripadnicima albanskog naroda na Kosovu i Metohiji. Gospodine Halimi, kada god neko iz SRS pomene zločine nad Srbima na Kosovu i Metohiji vi imate potrebu da reagujete i da dovodite u pitanje i odgovornost onih koji su te zločine izvršili, a i broj ubijenih. Ne znam zašto u vama postoji ta potreba. Želim da vas obavestim da su gotovo svi sa srpske strane koji su optuženi za ratne zločine na Kosovu i Metohiji... Poslednji vam je general Vlastimir Đorđević, koji je osuđen na 27 godina robije u Haškom tribunalu. Već su im izrečene dugogodišnje kazne zatvora. Ne vidim da postoji ta oštrica pravde kada su u pitanju Albanci, odnosno kada su u pitanju oni koji su navodno u ime Albanaca vršili zločine na Kosovu i Metohiji. Ne vidim da se nešto loše desilo Hašimu Tačiju, ne vidim da se nešto loše desilo ovom vašem zemljaku Jonuzu Muslijuu, koji je, koliko znam, još uvek zamenik predsednika opštine Bujanovac. Dakle, nemojte da glumite „drvenog advokata“ onih koji su ubijali Srbe. Duboko žalim sve Albance koji su nevini stradali, ali dopustite da mi je jednako žao i Srba koji su nastradali na Kosovu i Metohiji. Zašto uvek kada neko od nas pomene Gnjilansku grupu, Hašima Tačija mislite da mi optužujemo ceo albanski narod? To je isti onaj scenario koji smo imali u Zagrebu: posle Drugog svetskog rata niste smeli da spomenete ustaške zločine zato što su se uvek javljali dežurni advokati NDH koji su rekli – aha, pa vi napadate hrvatski narod. To je jedna jako loša praksa i ne može da doprinese uspostavljanju dobrih odnosa.
Dva minuta. Narodni poslaniče, niste naveli koji član Poslovnika smatrate da je povređen. Molim vas da to ne činite. Narodni poslanik Riza Halimi želi ponovo da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Predsednik Skupštine opštine Bujanovac Jonuz Musliju, stvarno mi je nejasno u kom kontekstu, a pogotovo o temi o kojoj smo razgovarali... Zaista je nedolično, da ne iskoristim neku grublju reč, da se jedan funkcioner, legalno izabran na redovnim izborima, u ovom kontekstu spominje. Hteo bih da znam kojim povodom, koji su to motivi da se jedan legalno izabrani funkcioner na ovakav način pokušava blatiti? Mislim da je to zaista nedopustivo. Ovim je dovedeno u pitanje dostojanstvo ove skupštine. Čoveka nema ovde, a može se sad bilo šta o njemu govoriti. Ovde ste spomenuli kaznu koja je izrečena Vlastimiru Đorđeviću, ili nekom drugom rukovodiocu, po toj komandnoj odgovornosti. Ljudi božiji, ako je preko 12.000 ljudi ubijeno i ako od toga ima, neko je nekad spomenuo, preko hiljadu godina kaznu koja je izrečena, pa da li je to proporcionalno? Zarad toga sada praviti problem da je neko kažnjen na 20-27 godina, a na tom prostoru ubijeno preko 12.000 ljudi, nedužnih ljudi, civila, dece, staraca? Gde je logika da se spominje kazna jednom licu koje je zbog komandne odgovornosti u Hagu kažnjeno, a sa druge strane imate preko 12.000 ubijenih civila? Hvala.
Narodni poslaniče, ni vi niste naveli koji je član Poslovnika povređen, samo ste spomenuli da se radi o ugrožavanju dostojanstva Narodne skupštine. Molim vas da prekinemo sa saučestvovanjem u kršenju Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. (Boris Aleksić, sa mesta: Replika.) Nemate pravo na repliku. (Boris Aleksić, sa mesta: Povreda Poslovnika.) Narodni poslanik Boris Aleksić želi da govori o povredi Poslovnika. Molim vas da nakon moje rečenice da nema saučestvovanja oko zajedničkog kršenja Poslovnika vrlo precizno ispoštujete član prema kojem vam daje reč kojom možete ukazati i na povredu Poslovnika. Izvolite.
Hvala, gospođo Čomić. To potvrđuje moju prethodnu priču. Član 103. Napravili ste grešku, dozvolili ste gospodinu preko puta mene da koristi pozivanje na Poslovnik kao repliku, i to u nekoliko navrata. [[Isključen mikrofon.]]
Narodni poslaniče, član 103. ne može biti predmet povrede Poslovnika. Zahvaljujem. Narodni poslaniče, pozivam vas da pogledate pažljivo odredbe koje se odnose na davanje replike. Narodni poslanik Miletić Mihajlović ima reč. Izvolite.
Poštovana potpredsednice, predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, danas razgovaramo o predlozima zakona o potvrđivanju ugovora, međunarodnih konvencija koje su u oblasti stvaranja jednog sigurnijeg i bezbednijeg ambijenta za sve građane naše zemlje, ali i građane drugih zemalja sa kojima ova pitanja regulišemo kroz potvrđivanje ovih sporazuma, a koji su obrađeni i u resorima MUP-a i Ministarstva pravde. Nekoliko opštih napomena bih dao u ime Poslaničke grupe SPS-JS kada je reč o setu ovih zakona. Dakle, koliko juče imali smo pitanje rekonstrukcije Vlade Republike Srbije, razgovarali smo o potrebi da se ona rekonstruiše, konstatovali da je bilo određenih rezultata u proteklom periodu, ali svakako i određenih propusta i manjkavosti u pojedinim poslovima ili u pojedinim resorima. Međutim, mora se konstatovati da je, uzimajući u obzir sve teškoće koje su proizašle iz jedne nepovoljne ekonomsko-finansijske situacije na širem prostoru, u svetskim razmerama, u celini uzev ta vlada ipak dala dobre rezultate. Naročito su dobri rezultati prisutni i evidentni u pojedinim resorima, tako da smo u proteklom periodu, a to se nastavlja i nadalje, imali uspešnu borbu protiv organizovanog kriminala, što je u domenu, pre svega, ako gledamo kroz resore, Ministarstva unutrašnjih poslova, ali i Ministarstva pravde. Takođe, imali smo jedan krupan kapital koji je u interesu građana, a to je vizna liberalizacija i stvaranje boljih uslova, dostojnih građana Republike Srbije, da svoje potrebe mogu da završe, kada je reč o putovanjima, na jedan dostojan način, kao i građani drugih država. Veoma je važno to da smo u dosadašnjem radu imali i uspostavljanje normalnih... imali smo težnju ka uspostavljanju normalnih odnosa i dobre saradnje sa zemljama u okruženju. Išlo se u pravcu, pre svega, pomirenja sa zemljama koje su bile u sastavu bivše Jugoslavije. Tu je značajan doprinos dao i naš predsednik Republike, ali i članovi Vlade, pored predsednika Vlade, svakako, i zamenik premijera i ministar unutrašnjih poslova Ivica Dačić, koji je pokazao veliku agilnost i aktivnost na međunarodnom planu u stvaranju jedne bolje slike, vezano za ono što jeste Republika Srbija, u težnji da se Srbija integriše u međunarodnu zajednicu. Svi oni zajedno su doprineli ili, bolje reći, znatno su doprineli tzv. procesu evropeizacije Srbije i pozicioniranju naše zemlje, Republike Srbije, kao jednog pouzdanog partnera u međunarodnim razmerama. Takođe, kroz dosadašnju aktivnost smo imali i stvaranje veće bezbednosti u regionu, a kroz zaključivanje raznih ugovora i sporazuma na ovom planu sa zemljama u regionu, a i šire, sigurno da je Srbija doprinela stvaranju jednog boljeg bezbednosnog ambijenta u međunarodnim razmerama. Ta politika naše vlade i naših resora o kojima danas govorimo u kontekstu zakona o ratifikaciji novih konvencija i ugovora dala je pozitivne rezultate i u tom pravcu će se svakako i nastaviti. U ovom delu imamo Predlog zakona o potvrđivanju Trećeg dodatnog protokola uz Evropsku konvenciju o ekstradiciji. Reč je o postupku izručenja koji će se sprovoditi, prema odredbama ove konvencije, prilično sporo. Bilo je potrebno da kroz ovaj dodatni protokol učinimo boljitak, u smislu bolje komunikacije i ostvarivanja cilja bržim tempom, a za opšte dobro i Srbije i drugih zemalja. Pitanje prisilnih nestanaka je danas veoma aktuelno, u 21. veku, i veoma je značajno da se to pitanje obrađuje kroz Konvenciju o zaštiti svih lica od prisilnih nestanaka. Konvencija definiše prisilne nestanke. Takođe definiše gonjenje i opšta pravila i postupak u ovom delu, što jeste specifično i veoma teško krivično delo. Zatim, reguliše izručenje i međunarodno pravo i pomoć u ovom delu. Potvrđivanjem ove konvencije, što je veoma značajno, naša zemlja je zapravo u potpunosti okrenuta ostvarivanju i poštovanju svih osnovnih ljudskih prava i sloboda, poštovanju međunarodnog humanitarnog prava i međunarodnog krivičnog prava. Takođe, imamo potvrđivanje Ugovora između Republike Srbije i Republike Crne Gore o izmenama i dopunama Ugovora između ovih država o izručenju, koji se zapravo odnosi na izručenje sopstvenih građana kada su u pitanju teška krivična dela koja se odnose na organizovani kriminal, krivična dela protiv čovečnosti i drugih dobara zaštićenih međunarodnim pravom, korupcija, pranje novca itd. Imamo ovde i dva sporazuma na relaciji Srbija – Republika Makedonija, što je takođe veoma značajno. Jedan se odnosi na regulisanje pograničnog saobraćaja, što je svakako u funkciji, pored onoga što je bezbednosni aspekt i obezbeđivanje povoljnijih uslova života, rada i komunikacije građana između dveju država u pograničnim zonama. To podrazumeva da se naša država preko svojih resora i naša vlada zalaže za jedan normalan ambijent života i rada u svim delovima naše zemlje, pa i u pograničnim zonama, gde je možda u ranijem periodu, možda ne na ovom primeru i na ovoj granici, naravno, u nekim drugim prilikama i okolnostima drugačijeg pravnog poretka i međunarodne situacije bilo mnogo teže za građane, jer smo imali te granice koje su bile neprobojne i koje su onemogućavale laku komunikaciju robe, usluga i ljudi. Kada je reč o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Veća ministara BiH o policijskoj saradnji, svakako da je važno i to. Zapravo, ne možemo da idemo sa predrasudama i sa hipotekom prošlosti zato što su ti odnosi nekada bili loši i vuku koren iz onoga što se dešavalo naročito u poslednjoj deceniji prošlog veka. Jednostavno, kao zemlja koja je okrenuta napretku i jednom drugačijem gledanju na budućnost, koja je okrenuta integraciji u međunarodne tokove, koja je okrenuta onome što jeste dobro, a ne zlo, moramo da prevaziđemo sve te poteškoće i sve te razloge koji vuku korene iz prošlosti i da na osnovama zdravog razuma i pretpostavke za bolju i svetliju budućnost stvorimo ambijent za dobru saradnju sa susedima, pa makar to bili Hrvati, makar to bila Bosna i Hercegovina kao federacija itd. Ovim se, zapravo, vrši otklanjanje opasnosti za javnu bezbednost. Kroz ovu saradnju se doprinosi suzbijanju organizovanog kriminala i terorizma, pa i korupcije, što jeste dovoljan razlog, između ostalog, za takvu saradnju; stvaranju bolje bezbednosti u pograničnim zonama; zatim, to je saradnja na usavršavanju i razmeni kadrova i svim drugim poslovima koji bi znatno doprineli boljem funkcionisanju policije, naročito u pograničnim zonama. Kada je reč o tome, ovaj sporazum podrazumeva i brzu komunikaciju kroz dostavljanje zahteva za saradnju, ali u izuzetnim i veoma teškim prilikama, kada to bude potrebno, čak i usmeni zahtevi mogu da budu dovoljni za angažovanje policijskog kapaciteta i sa jedne i sa druge strane, što govori zapravo o tome da mi ovde na Balkanu, kao i u širem prostoru u Evropi, moramo da stvaramo jedan drugačiji ambijent, jednu drugačiju logiku komuniciranja, života i funkcionisanja državnih organa, bez velikih i formalnih prepreka, a u cilju stvaranja što boljeg bezbednosnog ambijenta za normalan život i rad građana. Dakle, potpisivanjem ovih ugovora i sporazuma naša vlada i resorna ministarstva, Ministarstvo pravde i Ministarstvo unutrašnjih poslova, koje je bilo veoma agilno i sa dobrim rezultatima (što sigurno ima veze sa činjenicom da ga predvodi ministar Dačić, zamenik premijera), sigurno nastavljaju u tom pravcu. Iz tih razloga, uz naglašavanje svih tih pozitivnih stvari koje smo imali u dosadašnjem radu, ne sporeći da je možda bilo i određenih propusta, ali nisu ti propusti sada suština, niti na dnevnom redu, Poslanička grupa SPS-JS će glasati za ovaj set zakona. Zahvaljujem.
Petnaest minuta i četrdeset pet sekundi iskorišćeno je od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Miroslav Marinković.
Uvažena gospođo predsedavajuća, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama se nalazi set zakona koji po prirodi stvari imaju za cilj da poboljšaju kvalitet saradnje i odnosa između zemalja koje nas okružuju i drugih zemalja. Ono što je bitno za definisanje i kvalitet odnosa koje imate u saradnji sa okruženjem jeste da što preciznije i kvalitetnije definišete svoje odnose, manje će biti problema o kojima su moji prethodnici govorili. Tako smatram da predlozi ovih zakona o potvrđivanju sporazuma iz raznih oblasti predstavljaju samo jedan korak koji preciznije, bliže i kvalitetnije definiše odnose između nas i zemalja sa kojima se ti sporazumi potpisuju. Ono što je bitno i na šta bih se posebno osvrnuo jeste potvrđivanje sporazuma, recimo, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara BiH o veterinarskoj saradnji. Pre nego što budem detaljno govorio o ovom sporazumu želeo bih da naglasim da problemi o kojima su prethodnici govorili, iz svih ostalih stranaka, jesu potpuno razumljivi i ti problemi postoje, međutim, ukoliko vi ne želite da uspostavite definisane odnose sa pojedinim zemljama sa kojima imate probleme, vi nećete te probleme ni moći kvalitetno da rešite. Smatram da ove sporazume, pogotovo u ovim preciznim oblastima, koji pružaju mogućnost našoj zemlji da na jedan organizovan način nastupi na tržištima EU, jer Srbija je svakako evropska zemlja i sa ogromnom željom da postane članica Evropske unije, znači, jedne organizacije u kojoj bi mogla da pokaže sve svoje mogućnosti i da eksponira sve svoje sposobnosti, treba u potpunosti prihvatiti. Osvrnuću se na Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara BiH. Prethodni govornik, tj. koleginica je iznela niz konstatacija i informacija koje je verovatno sa velikom pažnjom, s obzirom na to da sam primetio da je interesuje materija o kojoj priča, prikupila iz raznih sredstava informisanja, od pojedinih ljudi, iz časopisa itd. Međutim, suština odgovora na jedan takav način razmišljanja je u tome da je, prvo, Skupština Srbije donela Zakon o bezbednosti hrane, koji je jasno definisao načine i procedure po kojima se može proizvesti jedan proizvod. Malo rogobatno deluje i zastrašujuće za ljude kada pričate o tzv. pokvarenom mesu, prisustvu na tržištu itd. U jednom sistemu koji postoji i koji je definisan zakonom i propisima tačno je definisano šta može ući u proizvodnju, preradu, o kojoj vi pričate, jer ste naveli ovde da razni suhomesnati proizvodi sadrže u sebi nekvalitetno, bajato meso. Znači, prvo, kompletna mesna industrija funkcioniše na principima sertifikacije svoje proizvodnje i taj sistem se integrisano kontroliše kroz rad Uprave za veterinu, tj. veterinarske inspekcije. Pored ovoga, svaka od ih industrija ima i sertifikat koji je priznat od strane EU, te tako ti proizvodi mogu da se nađu na trpezama, odnosno na tržištima zemalja članica EU, bez obzira na to što Srbija nije članica EU. To su primeri iz bliske prošlosti. Znači, pet mesnih industrija može da izvozi kompletnu svoju proizvodnju na tržište EU, od prerađevina, pa čak do svežeg mesa. Odskora je moguće i na rusko tržište. Isto se odnosi na mleko. Priča o tome da u mesnu industriju ulaze sirovine sumnjivog porekla ovako na blagi način govori o tome da ne poznajete sistem. Znači, nije moguće da se prerada napravi bez sertifikata o kvalitetu robe koja u nju ulazi, bez permanentne primene ISO sistema i drugih sistema, HCCP, koji omogućavaju kontrolu proizvodnje u svim tačkama i u najvažnijim tačkama. Molim vas da ne uznemiravate javnost time da, tobože, narod jede sve i svašta. Narod će jesti sve i svašta jer kupuje na pijaci, znači, proizvode koji su bez deklaracije i bez sertifikata. Što se tiče saradnje sa BiH, BiH predstavlja jedno značajno tržište za Srbiju, pogotovo u pogledu poljoprivredne proizvodnje, i usklađivanje... Molim gospođu predsedavajuću da mi omogući da govorim jer sam onemogućen od strane kolega poslanika. Zahvaljujem vam se na razumevanju i molim da saslušate, verovatno ćemo svi saznati nešto novo ili naučiti nešto. Pored ovoga, vrlo je bitna činjenica da definisanjem i potpisivanjem ovih protokola vi u potpunosti onemogućavate da vam se iz zemalja sa kojima sarađujete, bilo u razmeni, bilo u direktnom izvozu ili uvozu, provuče, odnosno promakne neka zarazna bolest ili neki problem, neka infekcija koja se može preneti prometom životinja. Pored ovoga, vrlo je bitno istaći da ono o čemu ste vi govorili predstavlja šverc. Međutim, definisanjem i potpisivanjem protokola, ne samo ovog protokola, nego i protokola koji su danas na dnevnom redu, mi u velikoj meri precizno definišemo odnose sa onima sa kojima želimo da sarađujemo, a to isključuje mogućnost da imate nekvalitetne proizvode, da izvozite, jer ono što se nalazi na tržištu u našoj zemlji podleže kontroli podjednako kao i na tržištima EU. Da to nije tako, ova zemlja ne bi dobila mogućnost da izvozi na druga tržišta. Znači, imajući u vidu sistem integrisanog upravljanja granicom, koji podrazumeva identifikaciju najvažnijih graničnih prelaza prema zemljama u okruženju, gde se kompletna infrastruktura kontrole, od policije, carine, fitosanitarne i veterinarske inspekcije, postavlja sa ciljem da vrši nesmetanu kontrolu, što znači da ne onemogućava promet robe i proizvoda i da na taj način ubrzate i smanjite troškove izvoza, uvoza i prometa proizvoda... Zašto je ovo važno? Mi, kao zemlja koja ima u narednom periodu ambiciju i obavezu da razvije poljoprivredu, moramo tu poljoprivredu da razvijamo na određen način. Prvi i osnovni uslov i problem koji se javlja u poljoprivredi je tržište. Vi ga ovim rešavate. To predstavlja zadatak koji vi treba da realizujete pri unapređenju svoje proizvodnje. To znači da će svako ko želi da se bavi poljoprivrednom proizvodnjom, ako uđe u sistem organizovane proizvodnje, korišćenjem ovih protokola moći da izvozi na bilo koje tržište EU, Sovjetskog Saveza ili bilo koje druge države. Imate primer da se mlečni proizvodi izvoze u SAD. Mislite li da bi neko pristao da izvezete jedan proizvod iz zemlje u kojoj je moguće ovo što vi pričate? Prema tome, da vam se ne bih obraćao, ja se obraćam svim poslanicima, u nameri i želji da dam tačnu informaciju. Sticajem okolnosti sam imao prilike da to naučim na vreme, pa vas molim da u daljoj raspravi imate to u vidu. Ono što je takođe važno za ove protokole, oni su vrlo važni, ali ne smatram da treba do te mere detaljisati, da sve nije dobro, kada se radi o ovom protokolu o izručenju sa Crnom Gorom. To su tehničke stvari bez kojih, protokola, ne možete da realizujete jednu meru, bez obzira na dobru volju. Poslanička grupa ZES će podržati i glasati za ove predloge zakona o potvrđivanju sporazuma, sa najvećom željom da ubrzamo stvaranje kvalitetnih odnosa sa okolnim zemljama i pre svih sa EU. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je deset minuta od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Pravo na repliku ima narodna poslanica Milica Vojić Marković, dva minuta.
Gospođo predsednice, gospodine Marinkoviću, u jednom ste potpuno u pravu, to nije moja struka, ja sam samo jedna odgovorna žena i majka koja brine o tome šta i kako mogu da kupim za svoju porodicu, kao što to rade svi građani Srbije. Za ovo što sam govorila navodila sam izvore koje sam koristila, znači, izveštaj Svetske zdravstvene organizacije, komparativne analize stručnjaka sa Poljoprivrednog fakulteta i instituta, izveštaje veterinarske inspekcije, koja kaže da je samo u toku prošle godine zaplenila 18.130 kilograma mesa u Beogradu i da je zaticala više nepravilnosti (nema žigova na mesu) i to jasno aludira na ovo što sam ja govorila. Drugo, rekli ste da u mesnu industriju ulaze sirovine sumnjivog porekla, da sam to ja rekla. Ja to tako nisam rekla, potpuno sam sigurna, jer sam govorila o prodaji mesa. Šta vam je ova afera „Zlatiborac“, ako nije ovo što ste sada govorili? Dakle, tu je reč o mesu koje je sumnjivog porekla, koje je ušlo sa brazilskog tržišta, argentinskog, albanskog ili ne znam kakvog. Dakle, ja sam samo pokušala da otvorim oči i inspekciji i veterinarskoj službi, da otvorim oči narodnim poslanicima i građanima Srbije, bez namere da bilo koga plašim, samo da im otvorim oči da budu vrlo odgovorni kada kupuju meso, jer država očigledno ne radi svoj posao. Hvala vam.
Pravo na repliku, narodni poslanik Miroslav Marinković.
Meni je drago, gospođo Marković, da ste vi shvatili i razumeli moje izlaganje i iz njega izvukli pravu pouku. To je tačno, inspekcija ima širom otvorene oči i ova količina zaplenjenog nekvalitetnog mesa ili, kako vi kažete, bajatog mesa, ili kako se to drugačije može reći, govori o tome koliko efikasno radi inspekcija. Upravo o tome govorim, da sistemi koji postoje omogućavaju da se potpuno efikasno to onemogući, što ste vi svojim izlaganjem i potvrdili i shvatili da sam u pravu i da nisam protiv vaše rasprave, ali mi je želja da raspolažete pravim i tačnim podacima i da budete sigurni kada uđete u bilo koju prodavnicu i kupite nešto da jedete za vas i vašu porodicu ili preporučite nekome, da budete sigurni u to. Nadam se da sam tu vašu sigurnost ovim u potpunosti povećao.
Narodna poslanica Milica Vojić Marković, pravo na repliku.
Kolega, vi i ja se očigledno ne razumemo. Niste vi mene ubedili. Evo, ja ću vam vrlo jednostavno reći, znači, niste me ubedili. Vi govorite sa pozicije poslanika koji pripada vladajućoj koaliciji i pokušava da kaže da je u državi sve u redu. Ako pogledate činjenice, činjenice kažu da na jedan kilogram mesa koje je neispravno i koje je pronađeno ima deset puta više onog koje nije pronađeno. Dakle, mi možemo da govorimo o onome što je nađeno, ali o onome što nije nađeno ne možemo da govorimo. S druge strane, pomenuli ste još jednu stvar u prvom obraćanju, a to je Zakon o bezbednosti hrane. Tako je, ali Zakon o bezbednosti hrane nigde ne govori o Kodeksu alimentarijusu, a Mesna industrija „Matijević“ ga primenjuje. Hvala vam.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Miroslav Marinković.
Vrlo kratko, i neću vam više replicirati. Tačno je to što vi kažete – da mi pričamo o onome što je pronađeno i da je ono što nije pronađeno deset puta veće. Tako isto i znanje koje se pokaže može biti recipročno neznanju, koje može biti deset puta veće. Meni je žao što vas nisam ubedio, ali se nadam da su građani Srbije u to mogli da se uvere. Ovo što vi pričate je posao za policiju, ne za inspekciju. Znači, ako imate saznanja da se to dešava, molim vas da učinite uslugu stanovništvu, pa i meni, da zaštitite nas i naše zdravlje tako što ćete prijaviti to što ste rekli.
Još jedna replika, narodna poslanica Milica Vojić Marković. Izvolite.
Ili tako što ću pokupiti podatke i prezentovati ih građanima Srbije. Hvala vam.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: Poslanička grupa manjina, Poslanička grupa DSS, Poslanička grupa Napred Srbijo i Poslanička grupa SRS. Prelazimo na deo sednice kada reč dobijaju narodni poslanici, a po redosledu i prijavama za reč u zajedničkom jedinstvenom pretresu o predlozima zakona iz tačaka 14 - 19. i 21. i 22. tačke dnevnog reda. Prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Riza Halimi. Narodna poslanica Donka Banović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Ja bih da reklamiram član 103. stav 1. koji kaže: „Narodni poslanik ima pravo da usmeno ukaže na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine, ako smatra da nije u skladu sa odredbama ovog poslovnika...“ itd. Mi smo na početku ovog pretresa ili ove tačke dnevnog reda dobili obaveštenje od predsednice Skupštine gospođe Slavice Đukić Dejanović da će ovoj sednici predstavnik Vlade prisustvovati kada se završi Odbor za bezbednost, iz čega smo zaključili da je ovlašćeni ministar Ivica Dačić zauzet radom na Odboru i da će se pridružiti poslanicima u raspravi o ovim vrlo važnim tačkama. Taj odbor se završio pre pola sata. Mi još uvek nemamo predstavnika Vlade. Raspravljamo o stvarima koje su jako važne. Znači, nije tačno da sada neko treba da prepriča ovlašćenom predstavniku to o čemu mi govorimo; ovo su ipak predlozi zakona, a ne nekakve nebitne konvencije. Još me interesuje zašto se različiti kriterijumi ovde primenjuju: juče nismo mogli da započnemo pretres dok nije došao ovlašćeni predstavnik, to je bio ministar Đelić, tek smo onda počeli da radimo, a danas već sat i nešto radimo bez ovlašćenog predstavnika. Hvala.
Narodna poslanice, član 103. nije prekršen, jer ste na osnovu njega dobili reč. Molim vas da pažljivije koristimo pravo da se govori o povredi Poslovnika. Narodni poslanik Riza Halimi ima reč. Posle njega narodna poslanica Donka Banović.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Vlade ili Ministarstva, pre svega, osvrnuću se na Sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Makedonije o regulisanju režima pograničnog saobraćaja. Sporazum između dveju vlada koji je prethodno potpisan smatram veoma važnim. Na ovaj način reguliše se jedna veoma osetljiva, važna problematika, jer u ovih 19 godina, od postavljanja granice sa Makedonijom, na terenu je izbilo mnogo ozbiljnih problema, koji su se ticali slobode kretanja građana. Mislim da je s pravom u obrazloženju izneto da će se ovim sporazumom unaprediti i jačati međunarodna kooperacija u aktivnostima koje se odnose na efektivnu zaštitu ljudskih prava i fundamentalnih sloboda, kao i borbu protiv kriminala. Bio sam u situaciji, od 1992. godine, kao predsednik opštine, kao predsednik stranke, sada i kao poslanik, da u bezbroj navrata sa zvaničnicima Vlade Republike Srbije (jedanput sam imao prilike i sa zvaničnicima Vlade u Makedoniji) razgovaram o ovoj problematici i do sada nije bilo rešenja. Pored svakodnevnih problema koji su na početku bili, koji su se ticali prava na obradu zemlje i uopšte imovine, nakon postavljanja granice dosta toga je presečeno... Dosta imovine naših građana je ostalo na drugoj strani, i obrnuto. Uzmimo glavni lokalni put na teritoriji opštine Preševo, Preševo–Miratovac–Lojane, u pravcu opštine Lipkovo, pa dalje ka Kumanovu; ranije je bila redovna autobuska veza, bar deset puta dnevno su saobraćali ljudi na toj relaciji, jer su naseljena mesta na udaljenosti od dva kilometra sa jedne i druge strane, i to ne bilo kakva naselja, nego sa četiri-pet hiljada stanovnika. Pored ostalog, morali su da kruže i više od 25 kilometara da bi se uključili u onaj glavni prelaz, gde su preko leta čekali po tri, četiri, pet sati zbog gužvi za vreme turističke sezone. Čitavo vreme se tražilo rešenje. Bilo je i ljudskih žrtava. Najmanje četvoro građana sa tog područja je ubijeno prilikom ilegalnog prelaska granice, jer je bilo teško da se prilagode tim uslovima, pogotovo devedesetih godina; u vreme embarga, tu su bili glavni kanali prelaska nafte i benzina iz Makedonije prema Srbiji. Nakon tog haotičnog stanja bilo je veoma teško da se uspostavi normalno ili redovno stanje. Koštalo je najmanje četiri života. Poslednji put je 2005. godine ubijeno dete od 13 godina, od strane pripadnika Vojske SRJ. U aprilu 2005. godine tadašnja Savezna vlada je donela odluku o otvaranju četiri granična prelaza, tri na teritoriji opštine Preševo, a jednog na teritoriji opštine Trgovište. Taj granični prelaz kod Trgovišta otvoren je prošle godine, iako je tamo daleko manja potreba za prelazom, jer to su uglavnom veoma mala planinska naselja, a još uvek nema puta na toj relaciji prema Kumanovu. U slučaju opštine Preševo, od 2002. do 2005. godine, preko Koordinacionog tela i preko USAID-a, preko 20 kilometara tog lokalnog puta je rekonstruisano, a jedan od glavnih ciljeva je upravo bio da se otvori taj granični prelaz koji je bio obuhvaćen odlukom Vlade iz 2005. godine. Mislim da se ovim sporazumom otvara ta mogućnost da se za lokalne potreba na toj distanci od 30 kilometara sa jedne i sa druge strane granice omogući ljudima, ne samo preko tih dozvola... Mislim da će pravo rešenje biti ako se ostvari to rešenje Vlade od 2005. godine, a to znači da se omogući da definitivno proradi taj glavni lokalni put na relaciji Preševo–Lipkovo–Kumanovo. Taj put prolazi kroz najveća naselja i opštine Preševo i opštine Lipkovo sa druge strane, u pravcu Kumanova. Mislim da nakon ovog sporazuma mora direktno da se radi na otvaranju ovog graničnog prelaza kod Miratovca, sa naše strane, i Lojana sa makedonske strane, jer bi tek tada dao efekte ovaj sporazum o režimu saobraćaja u pograničnoj zoni. Dalje, iskoristio bih ovu priliku da naznačim veoma važnu potrebu da se opet, u sklopu već započetog dijaloga između Beograda i Prištine, a tema je osnovna – sloboda kretanja... U tom smislu, na teritoriji Medveđe postoji taj put, takođe asfaltiran, Sijarinska Banja – Svirce – selo Tuđevce, najveće u opštini Kamenica, pa dalje prema Kamenici, koji je bio među najvažnijim lokalnim putevima u opštini Medveđa, a koji od 1999. godine ne funkcioniše. U Preševu takođe ima jedan veoma važan lokalni put, sela Ilince, Ranatovce, Podgrađe u Gnjilanu, koji takođe od 1999. godine ne funkcioniše. Mislim da, poput ovog sporazuma, koji rešava veoma važna pitanja koja se tiču slobode kretanja građana na relaciji sa Makedonijom, treba da se isto to učini i u pravcu Kosova.
Gospodine Riza, zahvaljujem, vreme je isteklo. Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Hvala, gospodine Novakoviću. Poštovani gospodine Ćosiću, pošto ste vi jedini predstavnik državnog organa koji se zove Vlada, u ovom trenutku, poštovane kolege narodni poslanici, ja ću da se osvrnem i da kažem par stvari o Predlogu zakona o potvrđivanju Međunarodne konvencije za zaštitu svih lica od prisilnih nestanaka. Ali, pre nego što pređem na sam sadržaj te konvencije ja ću da ukažem predstavniku Vlade, tj. gospodinu Ćosiću, da sam naziv ovog predloga zakona nije dobar. Ovde piše: za zaštitu svih lica od prisilnih nestanaka. Ne mogu lica... Nažalost, može da bude veći broj lica, ali svako lice može samo jednom prisilno da nestane, tako da je upotreba množine ovde potpuno neispravna. Ipak će ova konvencija postati deo zakonodavstva Republike Srbije, pa bi tu moglo malo više da se povede računa. Tim pre što se ova konvencija poziva na Konvenciju koja je usvojena još 1992. godine u Generalnoj skupštini UN, pa mi već imamo u zakonodavstvu tu deklaraciju, pravilno prevedenu, koja glasi: o zaštiti svih lica od prisilnog nestanka. Dakle, množini ovde nije mesto, u nazivu ovog pravnog akta, odnosno konvencije. Ovo je međunarodna konvencija koja je sačinjena 2006. godine; predstavnik Vlade Srbije, mislim da je tadašnji ministar inostranih poslova, potpisao ju je početkom 2007. godine. Ona se poziva, kao što rekoh, na Deklaraciju o zaštiti svih lica od prisilnog nestanka, koja je usvojena u Generalnoj skupštini UN još 1992. godine. Mi smatramo da je ovo jako važna konvencija i da je važno to što je Republika Srbija potpisala, a mi ćemo je ovde u Skupštini potvrditi. Pre svega, u Konvenciji je data jasna definicija o tome šta se podrazumeva pod pojmom „prisilni nestanak“. Prisilni nestanak je hapšenje, pritvaranje, otmica ili bilo koji drugi oblik lišavanja slobode lica od strane državnih organa ili lica ili grupe lica koja postupaju po ovlašćenju itd. Dakle, data je precizna definicija o tome šta je to prisilni nestanak – otmica, lišavanje slobode itd. U preambuli se kaže na šta se sve države potpisnice ove konvencije obavezuju. Između ostalog, kaže se da su države svesne da je vršenje prisilnog nestanka zločin, a nekada se može smatrati i zločinom protiv čovečnosti. Dalje stoji da su države odlučne da spreče zločin prisilnog nestanka i da se bore protiv pojave da takav zločin ostane nekažnjen. Ističe se pravo žrtve na pravdu i naknadu, pravo žrtve da zna istinu o okolnostima prisilnog nestanka i sudbini nestalog lica, pravo na slobodu da zahteva, dobije i saopšti informacije s tim u vezi. Dakle, sve je to vrlo precizno navedeno u preambuli ove konvencije. Potvrđivanjem ove konvencije naša država izražava spremnost za poštovanje osnovnih ljudskih prava i sloboda, međunarodnog humanitarnog prava i međunarodnog krivičnog prava. Kada se govori o ovoj konvenciji onda se neminovno nameće i tema velikog broja Srba i nealbanaca koji su devedesetih godina oteti na Kosovu i ubijeni na severu Albanije i postali žrtve trgovaca organima. Krajem prošle godine je svet obišla informacija da je izvestilac Parlamentarne skupštine Saveta Evrope Švajcarac Dik Marti, inače po zanimanju doktor pravnih nauka, podneo izveštaj o tome da se na Kosovu i Metohiji i u severnoj Albaniji dešavalo nešto što se nije dešavalo u nacističkim logorima za vreme Drugog svetskog rata, a to je da su Srbi, ali i neki drugi ljudi koji su bili protivnici Oslobodilačke vojske Kosova i Hašima Tačija najpre kidnapovani, ubijani i neposredno nakon toga su im vađeni vitalni organi, koji su onda postali predmet trgovine na svetskom kriminalnom tržištu organa. Izveštaj takođe sadrži niz optužbi u odnosu na Hašima Tačija, kao i da su najviši zvaničnici SAD, Evropske unije i NATO pakta imali informaciju da OVK nije nikakva vojska koja se bori za slobodu albanskog naroda na Kosovu i Metohiji, već da je to grupa naoružanih ljudi koja švercuje drogu, oružje, a između ostalog i organe. Dakle, predstavnici međunarodne zajednice na Kosovu i te kako su znali sa kim imaju posla i šta se sve dešavalo na Kosovu i Metohiji kada su se povukle srpske snage bezbednosti. Izveštaj ukazuje na to da su svi akteri nezavisnog Kosova... odnosno, da se taj projekat stvarao na krvav i varvarski način. Pitanje koje se postavlja je – zašto državni organi Republike Srbije o svemu ovome ćute? Zašto Srbija nema jasan stav o tome kako i ko treba da istraži ove teške optužbe koje su se pojavile u izveštaju koji je napravio poslanik u Savetu Evrope? Vrlo često se čuje izgovor da se Srbija ne bavi ovim problemom ili izveštajem ili potrebom da istraži navode ovog izveštaja zato što to onda liči na politizaciju. To je jedan uvredljiv izgovor. Dakle, to što će neko to tumačiti kao politizaciju ne znači da je to izgovor da se organi države Srbije ne bave ovim problemom. Osim što je ovaj izveštaj pokazao dubinu zločina na kome je građena nezavisnost kosovskih Albanaca, Dik Marti je pokazao i kako ova vlada uporno izbegava da zaštiti svoje nacionalne interese. Naravno, to nije počelo izveštajem Saveta Evrope, to je, nažalost, redovna pojava od 2008. godine ili otkako ovu državu vodi koalicija ZES sa ostalim strankama. Ova vlast praktično vodi jednu politiku koja bi se mogla definisati kao politika samonegiranja ili samonegacije. Ona je po ko zna koji put propustila priliku da učini nešto kako bi eventualno preokrenula tok diplomatske bitke za Kosovo. Tu politiku potpunog nečinjenja ili samonegiranja najbolje ilustruje izjava Borisa Tadića odmah nakon što je Savet Evrope usvojio ovaj izveštaj, gde je on između ostalog rekao da će Srbija, bez obzira na sve, pregovarati sa Hašimom Tačijem. Umesto da Srbija otvoreno naglasi da nikada neće sedeti sa istim stolom sa teroristom kao što je Tači, on odmah u startu kaže da ništa ne može da poremeti razgovore koje će Srbija voditi sa Kosovom, i to u Briselu. Time što Srbija prisustvuje tim sastancima, ja neću da ih nazovem pregovorima, koji se dešavaju u Briselu, dakle, usred Brisela, kako bi EU mogla lično da vidi da se ti sastanci zaista vode, na taj način je Srbija potpuno dala legitimitet zločincu kao što je Hašim Tači. Opet se vraćam na ono pitanje – zašto Republika Srbija ne zna šta će da preduzme i šta će da uradi povodom ovog izveštaja i zašto nema jasnu sliku ko će istražiti navode iz ovog izveštaja? Kao da smo opet prepustili tu odluku EU zato što EU umesto nas već odavno sve odlučuje. Podsećam vas na rezoluciju koju su nam napisali, pa smo je onda mi predali UN i onda je ona jednoglasno usvojena. Dakle, ne želim da verujem da ćemo opet poslušati Evropsku uniju, koja smatra da ovu istragu treba da vodi Euleks, kada svi ostali, a između ostalog i Dik Marti, govore o tome da Euleks prosto ne može da vodi ovakvu istragu, da ta istraga neće biti nepristrasna i da Euleks jednostavno nema kapacitet da to uradi. Hvala.
Hvala vama. Reč ima gospodin Zoran Babić.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin ministar nas nije udostojio i uvažio. Jedna od tačaka objedinjenog dnevnog reda o kojima danas raspravljamo u načelu je i Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Veća ministara Bosne i Hercegovine o policijskoj saradnji. Ovaj sporazum, koji je potpisan 24. septembra 2010. godine, ostaje u senci vesti da je tog dana Srbija vratila Bosni i Hercegovini dva policijska helikoptera američke proizvodnje, tipa „bel 206L“ i „bel 206B“. Što se samog Predloga zakona o potvrđivanju Sporazuma tiče, nejasno je šta ste čekali do sada, odnosno zašto ovaj predlog zakona niste dali u skupštinsku proceduru na redovnom jesenjem zasedanju 2010. godine? Zar vam je trebalo šest meseci da napišete dva člana ovog predloga zakona? Da li je za taj propust odgovorna Vlada Republike Srbije, odnosno Ministarstvo unutrašnjih poslova ili je odgovorna Skupština Republike Srbije? Ta sporost Vlade, odnosno parlamenta Republike Srbije, kosi se sa principima preskakanja stepenika ili brzog hodanja napred na pokretnim stepenicama koje proklamuju neki narodni poslanici vladajuće većine. Mislim da je to ogledalo ove vlasti – velika obećanja, krupne reči, a realizacija nikakva. Ne bi me začudilo ni ukoliko bi u skupštinsku proceduru ušao i zakon o optimizmu – težak život građana Srbije, besparica, ali je optimizam obavezan. Više stotina ljudi u Srbiji dnevno ostane bez posla, ali ne sme ostati bez optimizma. Firme propadaju, zaduženost velika, ali nema veze, građani Srbije moraju da pokazuju optimizam. Mislim da će nam i Severna Koreja pozavideti na toj količini optimizma koji širi Vlada Republike Srbije. Zakon o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Veća ministara Bosne i Hercegovine o policijskoj saradnji ima samo dva člana: prvi, u kome se kaže da je Sporazum potpisan 24. septembra 2010. godine i na kom je jeziku potpisan, i drugi član, u kome je dat tekst Sporazuma. O čemu mi to možemo sada da raspravljamo? O Sporazumu koji je potpisan pre šest meseci i koji je već na snazi? Naravno da ne i da je to iluzoran posao. Da smo o Sporazumu raspravljali pre potpisivanja, kada smo možda mogli da utičemo na kvalitet Sporazuma, onda bi to svakako imalo smisla. Sporazum o policijskoj saradnji je jedan od pet sporazuma koje je Vlada Republike Srbije, odnosno Ministarstvo unutrašnjih poslova tokom 2010. godine potpisalo. Pored Veća ministara, Saveta ministara, zapravo, Bosne i Hercegovine, takvi sporazumi su potpisani sa vladama Bugarske, Albanije, Azerbejdžana i Češke. Srpska napredna stranka pozdravlja i podržava svaku borbu protiv kriminala i sve korake koji bi tu borbu učinili efikasnijom. Ukoliko pogledamo rezultate Ministarstva unutrašnjih poslova u 2010. godini, vidi se intenzivnije prisustvo kriminalnih delatnosti na našoj državnoj granici. Otkriveno je 4.320 lica koja su na nedozvoljen način prešla, odnosno pokušala da pređu državnu granicu, što je za 130% više u odnosu na 2009. godinu. Tada je taj broj lica bio 2.029, tako da je prošlogodišnji učinak predstavljao najveći broj otkrivenih ilegalnih migranata u protekloj deceniji. Na državnoj granici u 2010. godini zaplenjeno je preko 186 kilograma opojnih droga ili za 66% više u odnosu na 2009. godinu. Takođe, prošle godine zaplenjeno je skoro 90.000 boksova krijumčarenih cigareta. Ovo je možda najuočljiviji segment kriminala koji se odvija na našoj državnoj granici. Šta nam ove sumorne brojke govore? Ukazuju nam da je kriminalna delatnost na državnoj granici intenzivnija, jer ako je otkriveno 4.320 lica, odnosno migranata i 186 kilograma opojnih droga, šta mislite koliko je ostalo neotkriveno? Nije nikakva tajna, već dokazana tvrdnja da se u periodu krize, a Srbija se, uostalom, kao i dobar deo sveta, nalazi u krizi, stopa kriminala povećava. Problem Srbije je taj što ostatak sveta polako izlazi iz krize, a mi nikako da podignemo glavu. Ovo je jedan od razloga zbog kojeg ovakve sporazume naša vlada mora da ima sa svim zemljama u okruženju, jer dok ste vi sedeli i setili se da ovakav sporazum potpišete, pa ste izgubili dodatnih šest meseci za dva člana zakona, mnogo toga nelegalnog se desilo, a moglo je da se spreči zajedničkim aktivnostima Srbije i Bosne i Hercegovine. Oni koji se bave kriminalom ne prepoznaju državne granice i nacionalne razlike i, nažalost, ne gube vreme, kao što ga gubi ova Vlada Republike Srbije. Hapšenje Elezove grupe i saradnja u oblasti otkrivanja ratnih zločina su mršavi rezultati za naše dve države. Međutim, ne mogu a da ne istaknem ulogu pripadnika Ministarstva unutrašnjih poslova, običnih ljudi, policajaca, inspektora, u povećanju broja otkrivenih krivičnih dela. Ti ljudi obavljaju jedan veoma odgovoran posao u pocepanim uniformama i cipelama koje nisu zamenjene godinama. Celu zimu su proveli na ulici, na terenu, bez zimskih jakni, dok ste vi, s druge strane, za potrebe Ministarstva unutrašnjih poslova nabavili 90 skupocenih sportskih motora. Vladinom Uredbom o sredstvima posebne namene, objavljenom u „Službenom glasniku Republike Srbije“, broj 82/2008, pojedini državni organi, među kojima i MUP, oslobođeni su primene Zakona o javnim nabavkama. To mogu da razumem ako se radi o specifičnoj opremi i naoružanju, ali nabavljati cipele i jakne policajcima na način što ćete zaobići Zakon o javnim nabavkama, to već ne mogu da razumem. Mada, kakvo je stanje sada, obujte i obucite policajce, poštujući bilo koji zakon ili uredbu, da bi na dostojanstven način mogli da se upuste u sve izazove koje ovaj odgovoran posao nosi. Plate pripadnika MUP-a su u potpunosti devastirane, najniže u okruženju i u lošijem stanju je jedino njihova službena odeća. Dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo sam pročitao ovaj sporazum. U predmetu Sporazuma je navedeno jačanje saradnje na polju: otklanjanja opasnosti za javnu bezbednost i javni red, sprečavanja i rasvetljavanja krivičnih dela, stanja bezbednosti u zaštiti državne granice, zaštite svedoka i podataka i slanja oficira za vezu. Sve je to dobro, ali ono što je manjkavost ovog sporazuma (nažalost, ne možemo da ga menjamo) jeste nepostojanje klauzule koja bi definisala saradnju iz oblasti otkrivanja i oduzimanja imovine stečene kriminalom. Ovaj sporazum to ne prepoznaje, ili nisam mogao to da vidim. Zakon o oduzimanju imovine stečene kriminalom je na snazi od početka marta 2009. godine, a osnovana je i Agencija za obezbeđenje prinudnog oduzimanja imovine i upravljanja oduzetom imovinom. Sve te aktivnosti su pokazale određene rezultate. Međutim, u članu 13. tog zakona se jasno kaže, citiram: „Direktor Agencije dužan je da dva puta godišnje podnosi izveštaj o radu Agencije Narodnoj skupštini i Vladi Republike Srbije.“ Kraj citata. Zakon je na snazi pune dve godine, a nijedan izveštaj o radu te agencije nije stigao do nas narodnih poslanika, samim tim ni do javnosti, ni do građana Srbije. Zašto? Ko je odgovoran za taj nerad, ko je odgovoran za upravljanje imovinom za koju se pretpostavlja ili je dokazano da je stečena kriminalom? Još jednom podvlačim, SNS se zalaže za sve oblike borbe protiv kriminala i korupcije, to je jedno od naših osnovnih načela, ali se isto tako zalažemo za poštovanje zakona, dopadali se oni nama ili ne. Kako ćete nas ubediti da ste spremni i sposobni da se borite protiv kriminala kada prvo vi i vaše agencije ne poštujete zakone, i to one zakone koje ste doneli? Ovo je još jedan dokaz netransparentnog rada vladinih agencija. One nastaju da bi trošile budžetska sredstva, da bi trošile sredstva građana Republike Srbije, kojih je sve manje i manje i da bi u tim agencijama zapošljavali vaše proverene stranačke kadrove. Bez obzira na sve rekonstrukcije, takav način rada, odnosno nerada, nastaviće se i zbog toga Srbija i SNS traže vanredne parlamentarne izbore. U danu za glasanje, naravno, Poslanička grupa Napred Srbijo SNS glasaće protiv ovog predloga zakona. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić.
Hvala. Mnoge države van Evrope, ali i pojedine države EU apsolutno ne poštuju obaveze iz međunarodnih propisa, kao i obaveze koje preuzimaju po pitanju ekstradicije. Mnoge države čak ne poštuju ni rezolucije Saveta bezbednosti. To pravdaju procenom da je u suprotnosti sa njihovim nacionalnim interesima. Prvi primer je Izrael, koji nije poštovao Rezoluciju 242 kojom je bilo naloženo automatsko povlačenje sa okupiranih palestinskih teritorija ili, na primer, Turska, koja nije poštovala rezoluciju Saveta bezbednosti o povlačenju svojih trupa sa okupiranih teritorija Kipra. Toliko o obaveznosti međunarodnih propisa i o poštovanju istih. Što se Srbije tiče, tu međunarodna zajednica nema šta da brine. Ova vlast poštuje sve. Ova vlast izručuje i one koje međunarodna zajednica traži, ali i one koje međunarodna zajednica i EU ne traže. Dovoljno je samo da postoji mig iz SAD ili iz EU i odmah reagujete. Što bi narod rekao, oni okom, vi skokom. Što se tiče ekstradicije, vezano za ovu evropsku konvenciju o ekstradiciji, treba se podsetiti jedne ekstradicije koja je bila aktuelna na ovim prostorima. Ako se sećate, odmah nakon tog famoznog 5. oktobra dolazi do prvog, najoštrijeg ultimatuma SAD – da se izvrši ekstradicija Slobodana Miloševića. Rok za hapšenje, da vas podsetim, bio je 1. april, a neizvršavanje ove obaveze uslovljeno je novim sankcijama. Hapšenje je usledilo, a onda je i pokrenut krivični postupak protiv Slobodana Miloševića da je navodno prisvojio dvesta miliona nemačkih maraka i oko 1,8 milijardi dinara. Uzgred, pitao bih šta je sa ovim krivičnim postupkom, s obzirom na to da se tadašnji okružni javni tužilac apsolutno nije oglasio po pitanju ovog postupka, a nije ni rečeno u kojoj fazi je ovaj postupak danas? Potom je došlo do ekstradicije, čime je otvorena jedna Pandorina kutija, sa dve pregrade: u jednoj su ucene da se vrše ekstradicije, a u drugoj besomučno podaništvo i utrkivanje ko će više da prinese srpskih glava na taj panj koji su nazvali Haški tribunal. Nakon ovoga, da vas podsetim, tadašnji potpredsednik Savezne vlade Miroljub Labus izjavio je čuvenu rečenicu – gospodo, mi smo svoje učinili, sada je na vas red. Nadam se da se sećate ove čuvene rečenice. Povodom ove ekstradicije, a i svih drugih ekstradicija koje su nastupile posle toga, treba znati sledeće. Taj kvazisud je osnovan Rezolucijom 827, kojom je istovremeno i usvojen statut tog suda. Tom rezolucijom Savet bezbednosti UN drastično je prekršio Povelju tako što je prekoračio svoja ovlašćenja, jer je osnivanje međunarodnih sudova moguće jedino onako kako je to urađeno sa Stalnim međunarodnim sudom u Rimu, dakle, pod okriljem UN. Toliko o tome. Ekstradicija je po pravnoj nauci predaja učinioca krivičnog dela jedne države drugoj da bi mu se sudilo u toj državi ili da bi u toj drugoj državi izdržavao kaznu ukoliko mu je već održano suđenje. Neki umesto reči „ekstradicija“, što je apsolutno nepravilno, koriste reč „transfer“, što je pogrešno, mada se to više radi na Zapadu. Transfer označava prenos, dakle, preseljenje ili premeštanje nekoga ili nečega na drugo mesto. Međutim, o svim ovim ekstradicijama koje su uslov za Srbiju treba znati da se one uslovljavaju: 1. finansijskom podrškom, 2. kreditiranjem, 3. uzajamnom saradnjom i 4. famoznim ulaskom u Evropsku uniju. Trebalo bi da aktuelna vlast, po pitanju ekstradicije naših građana, odgovori na neka krucijalna pitanja. Prvo, da li je odbrana zemlje od agresije spolja zločin ili je to obaveza njenih stanovnika? Dalje, da li se isti aršin povodom ovog pitanja primenjuje i na Srbiju, s jedne strane i na ostale zemlje, SAD posebno i EU, s druge strane? Dalje, sledeće pitanje koje je vrlo važno u segmentu ove oblasti jeste kako će se današnji potomci nekada slavnih predaka zvati kada uskoro i oni budu postali preci? Znate, nekada su preci tadašnje ljude nazivali izdajnicima srpskog roda, a kakvu će etiketu ovi dobiti, to ostaje da vidi istorija. Dalje, da li je ova današnja država u potpunosti preuzela neke elemente i neke zakone Divljeg zapada? Da li je tekovina Divljeg zapada, koja se zove lovci na ucene, doživela u potpunosti reinkarnaciju u današnjoj Srbiji? To je jedno od vrlo značajnih pitanja koja bi trebalo raspraviti. Da li je sadašnje lovce na glave sramota od onoga što čine? Da li ih je sramota od načina na koji to rade? Ako ih nije sramota, čemu onda sve one maske, one krinke, one kapuljače itd., kakve sve nazive imaju? Znate, nekada, u vreme tih lovaca na glave ili lovaca na ucene na Divljem zapadu, oni nisu nosili te kapuljače; kod njih kapuljače nose, koliko znam, pripadnici rasističke organizacije Kju-kluks-klana. Dakle, čemu sve to? Čega se ovi učinioci koji sve ovo rade danas sa našim građanima, sa građanima Srbije, stide? Hteo bih da postavim pitanje koje mislim da interesuje i građane Srbije – ko je uzeo pet miliona od ekstradicije Slobodana Miloševića? Kada će građani Srbije da saznaju za ovo? Takođe, i za Radovana Karadžića? Kada će se već jednom završiti svi prljavi poslovi na koje teraju srpski narod i Srbiju? Čime još Srbija treba da bude ponižena da bi se to poniženje zaustavilo? Podsetiću vas na reči jednog nirnberškog tužioca, pokojnog Valtera Roklera, koji je pitao svoju zemlju, Sjedinjene Američke Države, šta se od te Srbije još zahteva kao zahvalnost zato što je pretrpela američku agresiju 1999. godine. To je bilo pitanje tog gospodina Roklera. Radi se o američkom državljaninu, koji je i umro kao američki državljanin, ali o čoveku koji je verovatno držao do svoje časti, do svog moralnog i ljudskog integriteta. A gde je vama to? Ako već ispunjavate sve ono što vam Zapad traži, zašto bar jednom ne postavite jedno pitanje koje će biti sadržano samo u jednoj reči – dokle? Da li vi imate snage za to? Da li neko zna da kaže ovom srpskom narodu gde su granice srpskog poniženja? To građani Srbije od vas očekuju. Međutim, uporno ćutite. Ali, zato ste totalno uspeli da ponizite srpski narod, da mirno dozvolite kačenje etikete genocidnog naroda na srpski narod; zatim, da izručite svakog koga Zapad traži, pa čak i one koje ne traže; da prilikom pronalaska osumnjičenih primenjujete neprimerene akcije, koje zabranjuje i Ustav Srbije. Dokle ćete više ponižavati srpski narod sa ovim? Ovoj državi zaista više ne trebaju šminkeri i pozeri, ne trebaju im više oni koji se bave demagogijom. Ovoj državi treba državnik, a kada se dr Vojislav Šešelj vrati uskoro iz Haga videćete šta je državnik, videćete kako se vodi odgovorna nacionalna politika, kako se vodi država Srbija. Hvala.
Hvala, gospodine Munjiću. Reč ima narodni poslanik gospodin Nikola Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas u objedinjenoj raspravi razmatramo veći broj međunarodnih sporazuma i ugovora o saradnji u različitim oblastima između Republike Srbije i različitih zemalja, među kojima se pre svega nalaze i zemlje sa prostora bivše Jugoslavije. Pošto, kao što se vidi, tačka dnevnog reda obuhvata više različitih tema, o tim temama su govorile mnoge moje kolege, ja ću svoju diskusiju ograničiti na dva sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Bivše Jugoslovenske Republike Makedonije. Jedan od ova dva sporazuma odnosi se na režim pograničnog saobraćaja između dve države,a drugi sporazum se odnosi na predaju i prihvat lica čiji je ulazak ili boravak nelegalan. Kao što možemo zaključiti, ove dve teme su kompatibilne i međusobno su povezane, jer od kvaliteta režima pograničnog saobraćaja u dobroj meri zavisi i to koliko će biti nelegalnih ulazaka i nelegalnih boravaka, sa jedne na drugu stranu i obrnuto. Kada pogledamo ovaj prvi sporazum, njegova osnovna namera je da se stanovništvu koje je nastanjeno u pograničnom području, i sa jedne i sa druge strane, olakša prelaženje zajedničke granice radi regulisanja svakodnevnihživotnih potreba, koje, naravno, stoje. Jedan od načina da se ovo postigne je i otvaranje novih graničnih prelaza i o tome se i govori u ovom sporazumu. Međutim, mi moramo biti svesni jedne činjenice, a to je da deo državne granice između Republike Srbije i Republike Makedonije otpada na Autonomnu pokrajinu Kosovo i Metohiju, koja je, nažalost, pod okupacijom stranih trupa. Srbija zbog toga nije u mogućnosti da na jednom delu svoje teritorije ostvaruje nadležnosti koje se predviđaju i koje stoje u ovom sporazumu. Na granici prema Makedoniji, ne računajući granicu na delu sa Kosovom i Metohijom, trenutno postoje samo dva granična prelaza, to su Prohor Pčinjski i granični prelaz Preševo, i to je zaista malo, pogotovo ako imamo u vidu da preko ove granice ide jedan veoma frekventan saobraćajni koridor prema Grčkoj. Zbog toga, kao što rekoh, postoji realna potreba da se ovaj granični prelaz rastereti, jer videli ste da tu zaista postoje veliki problemi. Doduše, moram da kažem da se govori i o otvaranju novih graničnih prelaza. Imali smo priliku da čujemo i znamo da je nešto urađeno na otvaranju novog graničnog prelaza, zove se Ogut, u opštini Trgovište. Ali, taj granični prelaz još uvek nije zaživeo u pravom smislu, jer potrebna infrastruktura (znači, pristupne saobraćajnice i sve ostalo što prati jedan granični prelaz) nije završena, tako da praktično na ovaj prelaz i ne može da se računa u pravom smislu. Mnogi od nas su bili svedoci velikih gužvi na tom glavnom prelazu prema Makedoniji, kod Preševa. Pogotovo su te gužve izražene u turističkim špicevima. Ako imamo u vidu političke prilike u nekim severnoafričkim zemljama kao što su Egipat, Tunis itd., gde je dosta turista iz Srbije odlazilo, onda će ove gužve biti još veće u ovoj predstojećoj zoni. Ali, dobro, da se vratimo malo ovom sporazumu. Sam sporazum o regulisanju pograničnog saobraćaja daje određene definicije određenih pojmova, kao što su, recimo: kopnena granica, pogranično područje, pogranični saobraćaj, dozvola za pogranični saobraćaj itd. U ovom sporazumu se spominju i razni aneksi, ali narodni poslanici nisu imali prilike da se upoznaju sa tim aneksima. Smatram da su na ovaj način narodni poslanici u Skupštini Srbije uskraćeni za odgovarajuće informacije, na osnovu kojih bi njihova diskusija možda bila kvalitetnija i argumentovanija. Iz iskustva i prakse znamo da se u aneksima vrlo često nalaze neke stvari koje čine i suštinu samih sporazuma. Kada sam pomenuo određene pojmove, kada je u pitanju definicija dozvole za pogranični saobraćaj između dve države, mislim da je procedura za izdavanje ovih dozvola suviše komplikovana. Mogu da pretpostavim da je to neki evropski standard, i svetski, ali u praksi će to zaista izazvati velike probleme. Sporazum predviđa da se spisak podnosilaca zahteva za dozvole obavezno dostavlja drugoj strani ugovornici. Naravno, to nije sporno, ali imamo dosta slučajeva... Kada je u pitanju granica sa Makedonijom, to nije slučaj, ali u nekim drugim graničnim područjima jeste. Ako je pogranično područje gusto naseljeno i sa jedne i sa druge strane ili ako se u blizini pograničnog područja nalazi neki veliki grad, onda bi u praksi do ovih dozvola bilo veoma teško doći, jer bi se čekalo i po nekoliko godina, tim pre što znamo kakva je situacija u policijskim stanicama nekoliko poslednjih godina, ionako su velike gužve za pasoše, a i zbog ličnih karata. Doduše, ta gužva je malo splasnula, ali sada imamo novu situaciju, vrši se zamena starih vozačkih dozvola i saobraćajnih dozvola, i te gužve su opet prisutne u policijskim stanicama. Tako će i sa ovim biti još veće. Što se tiče administrativnih troškova pribavljanja dozvola za pogranični saobraćaj, u Sporazumu se kaže da će oni biti minimalni i da njihov obim ne sme da pređe administrativne troškove koji su predviđeni za izdavanje putnih isprava. Zaista želim da kažem i konstatujem da troškovi za izdavanje putnih isprava i administrativni troškovi nisu baš minimalni. U vreme ove krize i siromaštine ti troškovi predstavljaju jedan ozbiljan izdatak za naše osiromašeno stanovništvo, tim pre što znamo da su u pograničnim područjima stanovnici još siromašniji, tako da je to za njih jedan veoma veliki izdatak. Samo da pomenem ovaj drugi sporazum, o nelegalnom prelasku granice i boravku. Bez obzira na to koliko mi graničnih prelaza otvorili, moram da kažem i da budem iskren da ti granični prelazi neće sprečiti nelegalan boravak i nelegalan prelazak. To je pojava koja je prisutna ne samo kod nas, nego i svugde u svetu, ali na tom planu treba nešto da se uradi. Kod ovog sporazuma sam primetio, i protokola, da se u ovim prelaznim i završnim odredbama kaže da nije potrebno angažovati dodatna budžetska sredstva za sprovođenje ovog sporazuma. Tako stoji u onome što ste dali narodnim poslanicima. Međutim, pogledao sam malo sam Sporazum i tamo u članu 11. protokola stoji da sve troškove predaje, prihvata i tranzita koje snosi država molilja u skladu sa članom 14. Sporazuma refundira u roku od 30 dana nakon dostavljanja fakture sa opisom troškova. Dakle, vidimo da ste ovde praktično obmanuli narodne poslanike, ipak ti troškovi postoje. Hvala.
Gospodin Milorad Krstin ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, kao i uvek, očekivali smo da ćemo ovde videti i nekoga iz Ministarstva poljoprivrede, a onda i direktora Uprave za veterinu, s obzirom na to da je reč o objedinjenoj raspravi o tačkama 17 - 22, a ja ću svoju priču fokusirati na Sporazum između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara BiH o veterinarskoj saradnji. Zbog toga sam rekao da bi trebalo da bude prisutan i direktor Uprave za veterinu, ali nismo mi krivi što ste vi izvršili personalne promene. To će najviše osetiti građani Srbije. Ovaj sporazum između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara BiH o veterinarskoj saradnji čini deset članova. Mislim da bi jedan tako važan sporazum trebalo da ima više članova, u smislu da to bude nešto što će nositi neku težinu. Posle tog 10. člana kaže: „Ovaj sporazum zaključuje se na period od pet godina i automatski se produžava za naredni period, ako ga nijedna od ugovornih strana ne otkaže u pismenoj formi, diplomatskim putem, najmanje šest meseci pre isteka tekućeg petogodišnjeg perioda.“ S obzirom na to da ovaj sporazum govori o prometu životinja i proizvoda životinjskog porekla i da istovremeno onemogućuje unošenje zaraznih bolesti i po zdravlje štetnih proizvoda životinjskog porekla, mislim da bi trebalo, ako je već zacrtano da je period od pet godina, posle pet godina takav sporazum ponovo praviti, da se situacija u svetu menja, a i kod susednih država. Ono što moram da kažem jeste da se ovim predlogom zakona želi olakšati promet životinja i proizvoda životinjskog porekla. Ali, ovde bih zastao i pitao predstavnike Ministarstva poljoprivrede i Uprave za veterinu koliko procentualno iznosi promet preko međudržavnih granica? Koliki je obim prometa sporednim ili zaobilaznim putevima? Na kraju, koliko se grla godišnje prebaci putem drvenih barži, skela i drugim sredstvima preko reke Drine, što se otkrije samo u slučaju kada se desi neki incident pri tom transportu? Ovde ne osuđujem ove poljoprivredne proizvođače koji se bave uzgojem stoke što moraju i tako da se snalaze, jer je veoma loša ekonomska situacija, ne samo u Srbiji, a loša je i cena stočarskih proizvoda, konkretno mislim na stoku, tako da jedan od puteva jeste i prevoženje stoke, kao što sam naveo, putem drvenih barži i skela preko Drine u BiH. Normalno da se transport može obavljati ako su ispunjeni veterinarsko-sanitarni uslovi, ali ko nam može garantovati da su sve pošiljke prošle tu kontrolu? Šta ćemo sa pošiljkama koje su zaobišle redovnu proceduru i došle sporednim putem u našu državu? Problem ovog tipa postoji i sa druge strane Drine; ne vidim da je to pitanje pomenuto ovim predlogom zakona, a kamoli da ste ponudili rešenje ovog problema. Dalje, govorite o formularima koji su potrebni za transport, administraciji koja se sprovodi na međudržavnim prelazima, ali to je samo deo jednog celokupnog prometa. Kao što sam već izneo, kako ćeteurediti promet životinja, proizvoda životinjskog porekla koji se transportuju putevima koji nisu regularni, zakonski tokovi? Dobro je da dve jedinice ili, kako ih nazivate, ugovorne strane usko sarađuju po pitanju otkrivanja i sprečavanja širenja zaraznih bolesti, ali ko garantuje da promet preko drvenih barži i drugih plovila uvek sadrži materijal koji nije zarazan? Ko garantuje da su životinje zdrave i ko može da potvrdi da su ti proizvodi bezbedni za ljudsku ishranu? Jer, kada dođu na tlo naše ili susedne države već je kasno za bilo kakvu reakciju. Pitanje je ko garantuje meštanima pograničnih mesta uz samu obalu reke da konzumiraju ispravnu hranu? Ko prati puteve te hrane prema unutrašnjosti dveju država? Ili ponovo usvajate kozmetički predlog zakona, a, u stvari, od jednog drveta ne vidite šumu problema na koje sam pokušavao da vam ukažem? Još jednom da ponovim, uvek smo za saradnju i prosperitet, ali ovom predlogu nedostaje još puno članova koji bi rešili probleme na koje sam vam ukazao. U daljem izlaganju osvrnuo bih se na problem uvozno-izvoznog kapaciteta Republike Srbije i šta je to što možemo ponuditi i koje su količine u pitanju, a sve u svetlu surove istine da je politika sadašnjeg režima prema stočarstvu dovela sve grane stočarstva na marginu. Nekada je robna razmena u domenu govedarstva i stočarstva među republikama bila na zavidnom nivou. Danas je to samo bleda senka, jer se naše govedarstvo i svinjarstvo bliži potpunom nestanku. To su teme za razmišljanje ove vlade i resornog ministarstva, koje nema strategiju za poboljšanje ovih grana privrede. Svedoci smo da je stočni fond u stalnom padu, kvalitet grla je sve lošiji jer se sve ređe vlasnici odlučuju za kvalitetna grla, već gledaju da i to malo održe i po cenu ekonomskih gubitaka. Strategija u susednim državama je jasno regulisana i poštuje se. Subvencija je jaka; kontrola, plan razvoja evidentni su i značajni; instruisani su držaoci stoke. Zato oni mogu nama da ponude kvalitetnu robu. Ja vas pitam, šta mi njima možemo da ponudimo i u kojoj meri? Nedavna nestašica mleka je prvi pokazatelj da je u protekloj deceniji broj muznih krava doveden do nivoa da to ne zadovoljava ni potrebe domaćeg tržišta, već je interventnim uvozom malo ublažena ova kriza. U suštini, ovo je kriza strategije i plana za buduće korake. Domaće tržište je preplavljeno mlekom iz raznih zemalja u okruženju i šire jer je domaća proizvodnja nedovoljna i za minimum sopstvenih potreba. Na najavu nestašice mesa i mesnih prerađevina, jer domaća proizvodnja ne može da odgovori na potrebe, vatra se i tu gasi benzinom, odnosno poseže se za uvozom mesa iz zemalja Latinske Amerike, Azije i ko zna odakle još. Mi prevashodno treba da rešimo probleme u sopstvenom dvorištu, gde je veliki nered, pa da krenemo od samog trena kada počinje proizvodnja. Da je tu gospodin Mićović, verovatno bi na moje sledeće izlaganje morao nešto da odgovori. Kao prvo, već u nekoliko navrata vam ukazujem na nestručan rad i rad van zakona. Veterinarske institucije ne mogu da iskažu svoj rad jer se nije raščistilo ko radi po zakonu, ko radi u sivoj ekonomiji, ko može iz iznajmljene sobe da radi veterinarski posao, kome je dovoljno da na prozor stavi kartonski naslov „veterinar“ i da obavlja posao veterinara bez ijednog izdatog računa za svoj rad. Kako je moguće da registrovana ambulanta nema nijedan trihineloskopski pregled mesa, a za to vreme virtuelni veterinari koji posluju iz dnevne sobe pregledaju na stotine uzoraka mesa, i to sa cenama koje sami formiraju i bez ijednog izdatog računa? Ovaj problem sam iznosio u više navrata i pokušao sam da utičem da gospodin Mićović, kao tadašnji direktor Uprave za veterinu, reši taj problem. Nažalost, sa malim brojem grla stoke, jer je stočni fond uništen u Srbiji, ljudi koji su završili veterinarski fakultet ostali su bez posla i nemaju neku viziju svog puta dalje, nego pribegavaju radu na crno, a to je dovelo do toga da Uprava za veterinu nema kontrolu u Srbiji nad tržištem veterine. Ovo je primer gde su veterinarski radnici potpuno van kontrole institucija, gde se veštačko osemenjavanje krava vrši sa najjeftinijim semenom (koje je naravno nabavljeno mimo zakona), a stočni fond biva lošiji, jer se proizvode manje kvalitetna grla. U selima se priplodne krmače oplođuju nerastima koji nisu licencirani za veštačko osemenjavanje krmača u individualnom sektoru; takođe su ih sumnjivim kanalima nabavljali i distribuirali. Stočarstvo time gubi na kvalitetu; neretko dolazi do incesta i velikih ekonomskih gubitaka, pogotovo u manjim sredinama. Kada se u politici Vlade dođe do modela da se veterinarski posao vrši u registrovanom objektu, kada se više ne ponovi slučaj da jedna ambulanta prestane sa radom jer je sa druge strane ulice neko uzeo karton i napisao „veterinar“ i radi posao bez ikakve kontrole države i Ministarstva poljoprivrede, koje bi moralo da sankcioniše... Dokle god veterinarski tehničari rade posao predviđen za diplomiranog veterinara i dokle god Uprava za veterinu ne shvati ozbiljno ova upozorenja, mi susedima nemamo šta da ponudimo. Ovaj predlog zakona o saradnji je dobar, ali se nijedna kuća ne zida od krova, već od temelja. Hvala.
Hvala vama. Po Poslovniku, gospodin Miroslav Marinković. Izvolite.
Mogu i repliku da koristim, ali i po Poslovniku, jer su neistinite tvrdnje iznesene ovde. Gospodin Krstin je u vrlo nadahnutom izlaganju izneo realnu problematiku koja postoji... (Predsedavajući: Gospodine Marinkoviću, prvo morate da se pozovete na član.) Član 107.
Drugo, povredu Poslovniku mogu samo ja da učinim, a nikako gospodin Krstin. Dakle, to odmah da raščistimo. Sada imate reč. Izvolite.
Hvala. Potvrđivanje ovog sporazuma sa BiH ne predstavlja problem koji postoji, o kojem je gospodin Krstin govorio u nameri da prikaže veterinarsku službu kao nesposobnu, tj. inspekciju, da funkcioniše na teritoriji Srbije. Ono što ste vi ovde rekli, to je… Ovim sporazumom se uvodi red. Znači, barže o kojima vi pričate i šverc preko Drine predstavlja nešto što je protivzakonito i to se tretira kao krivično delo i takvo saznanje se prijavljuje policiji. Da to dođe na tržište, može, ukoliko ljudi razmišljaju na taj način da to može tek tako da se donese na pijacu i prodaje, gde isti ti ljudi, poput vašeg razmišljanja, kupuju takvu robu, a da nemaju za to nikakav dokaz o kvalitetu; oni mogu sebe da izlože opasnosti. To vam je isto kao kad kupite mobilni telefon na pijaci, a možete da ga kupite u radnji. Ono što je mnogo bitnije i ono što sam želeo da vam kažem jeste da kriza mleka koja je nastala nije nastala zato što se prevashodno smanjio broj krava. Jeste, i to je tačno, ali ne u toj meri, jer je izvoz mleka... U periodu kada se pojavila nestašica mleka mi smo imali rekordni izvoz mleka na tržište baš te Bosne i Hercegovine, Hrvatske i ostalih zemalja, za koje je narod dobio zdrave pare, koje se izražavaju u deviznim sredstvima. Ono što je najvažnije jeste postojanje zakona tržišta, ponude i potražnje. Znači, cilj nam je da svaki naš proizvođač izveze na tržište EU poljoprivredne proizvode i za to zaradi pare.
Zahvaljujem, vreme je isteklo. Dakle, nema povrede odredbe člana 107. Zloupotrebili ste pravo iz člana 103; dao sam vam reč pošto ste reklamirali povredu Poslovnika, pa ću vam na osnovu poslednjeg stava člana 103. dva minuta oduzeti od vremena ovlašćenog predstavnika. Molim vas da ubuduće to ne radite. Gospodine Krstin, izvolite, imate pravo na repliku.
Izvinjavam se, ali ja sam se obraćao direktoru Uprave za veterinu, nisam se obraćao kolegi. Nisam znao da on predstavlja i da se on preziva Mićović... Stvarno se izvinjavam. Ali, ako već želite da ga predstavljate, a verujem da ne možete u toj meri, ipak bih vas zamolio da iz ovog sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara BiH o veterinarskoj saradnji pročitate član 4, molim vas, i biće vam jasno. Jasno sam rekao, prvo sredimo situaciju u veterini ovde kod nas, pa ćemo onda imati valjan sporazum između Srbije i Saveta ministara Bosne i Hercegovine. To je bila suština mog govora, i ništa više.
Hvala. I ja sam tako shvatio. Reč ima narodni poslanik gospođa Vjerica Radeta.
Dame i gospodo poslanici, iz sednice u sednicu mi na dnevnom redu imamo veliki broj ugovora i sporazuma, zapravo potvrđivanje ugovora i sporazuma međunarodnog karaktera. Svaki put, kao i danas, spojite nespojivo, spojite babe i žabe, zato što... kao što je gospođa predsednik na početku današnjeg rada rekla da je ovo, otprilike, nebitno, pa nam ne treba ni predstavnik Vlade. Zapravo, svaki od ovih sporazuma i ugovora je od izuzetnog značaja, pre svega zbog činjenice da potvrđivanjem ovakvih sporazuma i ugovora vi samo legalizujete podanički odnos koji režim Srbije ima u odnosu na velike sile i legalizujete ponižavanje i države, i državnih interesa i svih građana Srbije. Zašto ovo tvrdimo? Zato što imamo niz primera da to zapravo jeste tako. Koliko smo samo sporazuma potpisali sa Bosnom i Hercegovinom, sa Hrvatskom, koliko su nam se ovde iz Ministarstva pravde hvalili šta ćemo sve postići potpisivanjem tih ugovora i tih sporazuma, a šta zapravo imamo na delu? Radi podsećanja, u julu 2003. godine u Mađarskoj je po srpskoj poternici uhapšen Hašim Tači i odmah pušten, a mi imamo sporazum o razmeni ovih sa Interpolove poternice, crvene, žute, kakve već poternice dajete. Juna 2009. godine Agim Čeku uhapšen je u Bugarskoj na osnovu poternice srpskog Interpola, a pušten dan kasnije. Isti taj Agim Čeku 2003. godine je uhapšen u Sloveniji, 2004. godine je uhapšen u Mađarskoj i pušten. Isti taj Agim Čeku 15. decembra 2006. godine sreo se na skopskom aerodromu sa Borisom Tadićem i, kako je Tadić tada izjavio, on je kao psiholog razgovarao sa Čekuom kao vojnikom. Dakle, više nego neverovatno, ali, nažalost, istinito. Februar 2010. godine, u Londonu je uhapšen Ejup Ganić, po tužbi za slučaj u Dobrovoljačkoj ulici u Sarajevu. Sud za ekstradicije u Londonu je odbio da ga isporuči Srbiji. Januar 2011. godine, uhapšen Tomislav Purda, nekadašnji pripadnik ZNG-a,na osnovu poternice iz Srbije; srpsko tužilaštvo je odustalo od procesa. Inače, bio je uhapšen zbog zločina nad ratnim zarobljenicima. Marta 2011. godine Jovan Divjak je uhapšen u Beču po nalogu za hapšenje koji je tražila Srbija, koja ga optužuje da je odgovoran za napad na kolonu JNA u Dobrovoljačkoj ulici u Sarajevu 2. i 3. maja 1992. godine, kada su ubijena 42, ranjena 73 i zarobljeno 215 pripadnika JNA. Naravno, sud u Korburgu odlučio je da Divjak bude pušten iz ekstradicionog pritvora u Austriji, uz plaćanje kaucije od 500.000 evra. Ilija Jurišić uhapšen, odnosno prvostepeno je osuđen na 12 godina zbog učešća u masakru vojnika JNA u Tuzli, tzv. tuzlanska kolona, iz 1992. godine. Tada je ubijen najmanje 51 vojnik, a ranjeno najmanje 50 vojnika. Silajdžić traži od Borisa Tadića da Ilija Jurišić bude pušten, kako je rekao, da ga Vrhovni sud Srbije oslobodi. Apelacioni sud je učinio ustupak Tadiću i Silajdžiću i Ilija Jurišić, ratni zločinac, pušten je. Borisu Tadiću je bilo mnogo bitno da udovolji Harisu Silajdžiću, jer, sećate se, mediji su nas obavestili, Silajdžić je rekao da ako mu ne pusti Iliju Jurišića Silajdžić neće posetiti Srbiju. Zamislite koja bi to tragedija bila. Dakle, neverovatno! Kada je u pitanju Tomislav Purda, to je ovih dana aktuelno, brane ga borci, tzv. borci za ljudska prava, kažu – ima prava da se brani sa slobode. Ti borci za ljudska prava, naravno, takozvani, ne setiše se za, evo, već devet godina da dignu svoj glas i da kažu da Vojislav Šešelj ima pravo da se brani sa slobode. Kakav je efekat raznih sporazuma koje smo potpisali sa Hrvatskom? Pored ovih drastičnih primera koje sam pomenula, efekat je i taj da je Hrvatska Srbiji dala spisak 1.534 Srbina koja su, kako oni kažu, procesuirana za ratne zločine u Hrvatskoj. Zamislite šta je Srbija dala Hrvatskoj – spisak od 40 Hrvata (od toga je zapravo samo jedan državljanin Hrvatske, ali na tom spisku nema, na primer, Purde) koji su odgovorni za neki ratni zločin. Gde je tu proporcija? Gde je tu isti odnos države Srbije prema svojim građanima, prema svojim žrtvama, prema svemu što se dešavalo u prethodnim ratovima? Dakle, iz koraka u korak, iz sporazuma u sporazum ponižavate građane Srbije; vi stavljate građane Srbije u potčinjeni položaj, čak i više nego što se to od vas traži. Sa kim razgovaraju predstavnici Srbije, sa kim razgovara gospođa Malović u Hrvatskoj? Sa predstavnikom DORH-a, to je Državno odvjetništvo Republike Hrvatske. Ko je taj državni odvjetnik? Mladen Bajić. A ko je Mladen Bajić? Čovek koji je bio državni odvjetnik, kako oni kažu, i 1992. godine, koji je prikupio podatke o zločinima izvršenim nad Srbima, zapravo o zlostavljanju ratnih zarobljenika u šibenskim Kulinama. On je te podatke krio, krije ih i danas dan. On je tamo neko sa kim se pregovara, on je neko ko će da goni državljane Hrvatske koji su počinili ratni zločin. Ne, on zajedno sa Jadrankom Kosor prima Purdu, uz sve državničke počasti. A šta radi država Srbija u odnosu na građane Srbije za koje je nekom palo na pamet da kaže da su počinili ratni zločin, bez dokaza? Za svakog na koga se prstom upre u Srbiji svi skoče, nadležni državni organi, i kažu – da, taj treba da bude uhapšen. Kada se sa mnoštvom dokaza pokaže prstom na nekog ko nije državljanin Srbije, ko je državljanin Bosne i Hercegovine ili Hrvatske, onda kažu – ima pravo da se brani sa slobode. Pa dobro, da li neko u ovoj državi od nadležnih državnih organa bar nekad vodi računa o interesima države Srbije? Da li je moguće da ste toliko sve podredili sopstvenim interesima i da gazite dostojanstvo građana Srbije na svakom koraku? Purda ima pravo da se brani sa slobode, Jurišić je pušten, Divjak ima pravo da se brani sa slobode, sa Čekuom se susreće na aerodromu Boris Tadić. Svi oni, dakle, imaju pravo da se brane sa slobode, a slobodan građanin države Srbije stane u centru Beograda na dan rođendana generala Mladića, drži sliku generala Mladića (uzgred, na vašu žalost, prilaze građani da se fotografišu s njom, oduševljeni), ali dolazi policija i privodi tog čoveka. Je li to državna politika, drage kolege narodni poslanici? Nažalost, jeste. O čemu još danas raspravljamo u okviru ovih sporazuma koje ste nam ponudili? Naravno, jedini sporazum koji je zavređivao pažnju, o kojem je trebalo ovde zaista da raspravljamo, jeste Sporazum između Republike Srbije i Velike Socijalističke Narodne Libijske Arapske Džamahirije, koji je predvideo ukidanje viza za nosioce diplomatskih, službenih i specijalnih pasoša. Ovo ste skinuli sa dnevnog reda. Vi ste, gospođo Đukić Dejanović, 1. marta, čini mi se, ovo stavili na dnevni red, dobili smo to napisano kao predlog dnevnog reda. Bilo bi lepo, kada ste nas takođe u pisanom obliku 3. marta obavestili da se to skida sa dnevnog reda, da ste nas obavestili po čijem to nalogu radite, po čijem to nalogu Vlada Republike Srbije radi. Znam da ćete vi sada da kažete – formalno, Vlada je predlagač, vi samo po nalogu Vlade. Vi dobro znate šta ja sada pitam i pitamo Vladu Republike Srbije – po čijem nalogu mi sada treba da kvarimo odnose sa Libijom? Šta se to Libija zamerila Srbiji da mi ne bismo raspravljali o jednom ovakvom sporazumu? Šta se to Libija, koja se uvek dokazala i pokazala kao prijateljska država... Kome se mi dodvoravamo? Amerikancima se dodvoravamo, zato što libijski narod ne dozvoljava da bude okupiran, ne dozvoljava da Amerika eksploatiše libijska bogatstva. Mi sada trčimo... Vi trčite, ne daj bože mi, vi trčite da se dodvorite Amerikancima i skidate sa dnevnog reda Sporazum sa Libijom. Ovo je bruka i sramota! Ovo su neverovatna poniženja! Kao što vi sami procenjujete, suprotno odluci Ujedinjenih nacija, kako se neka država zove. Gde ste vi pročitali da se Bivša Jugoslovenska Republika Makedonija zove Makedonija? Zašto gurate prst u oko Ujedinjenim nacijama? Nama često kažete – nemojte da gurate prst u oko Amerikancima i Evropskoj uniji, jer su oni, bože moj, sile. A vi gurate prst u oko tamo gde vam neko naredi da to smete. Dame i gospodo, šta je sa... Vezano je takođe za jedan od ovih sporazuma; nažalost, ne govorim im imena, jer bih na to trošila vreme. Šta je sa državnim organima, što se ućutaše o izveštaju Dika Martija? Insistirali smo i tražili smo da nadležni organi traže da se istraga o prodaji organa na Kosovu i Metohiji vodi tako što bi se tu angažovali nadležni organi Srbije, nadležni organi Albanije, da se to naravno radi na teritoriji Srbije, pod pokroviteljstvom Ujedinjenih nacija, sa vrlo prostim i jasnim objašnjenjem – na teritoriji Srbije, na Kosovu i Metohiji su živim Srbima vađeni organi, ti organi su prodavani u Albaniji, sve se to dešavalo pod okriljem, kako vi volite da kažete, međunarodne zajednice. Sada će nekome pasti na pamet da tu istragu vodi Euleks, koji je, uzgred budi rečeno, mimo Rezolucije 1244 instalisan na teritoriji Kosova i Metohije. Ali, naravno, vas to ne interesuje. Kao što ne interesuje državne organe zašto se neko ne oglasi i ne zapita ko je odgovoran u Haškom tribunalu, koji je 2003. godine znao za trgovinu organima srpskih žrtava, i ko je odgovoran za to što je uništeno 400 uzoraka DNK žrtava sa Kosova i Metohije. Mnogo toga se zna, ali mnogo toga vi gurate pod tepih, dame i gospodo. Sve radite u sopstvenim interesima, a sve radite suprotno interesima građana Srbije. Zato, naravno, građani Srbije jedva čekaju da odete, jedva čekaju da se vrati Vojislav Šešelj, da konačno neko ovom narodu otvori oči. Hvala.
Narodni poslanik Dušan Marić ima reč.
Dame i gospodo, terorizam je danas identifikovan kao najveća pretnja svetskom miru i kao polje najveće saradnje među državama i njihovim policijama. Čak često možete čuti zvaničnike NATO pakta kako tvrde da je borba protiv terorizma osnovni zadatak NATO pakta, svrha njegovog postojanja. Međutim, u Sporazumu o policijskoj saradnji između Bosne i Hercegovine i Srbije, koji držim u ruci, pojam „terorizam“ pominje se, i slovom i brojem, jedan jedini put, u članu 2. U izveštajima obaveštajnih službi zapadnih zemalja, u izveštajima Vlade Sjedinjenih Američkih Država, u izveštajima obaveštajnih službi država bivših jugoslovenskih republika, u analizama eksperata iz bivše Jugoslavije i međunarodnih eksperata za terorizam, u izveštajima samih državnih organa Bosne i Hercegovine već petnaest godina Bosna i Hercegovina se locira kao potencijalno žarište za širenje terorizma, kao država u kojoj su najveći teroristi imali utočište, dobijali njene pasoše i njeno državljanstvo, kao najčešća veza preko koje teroristi iz arapskog sveta stižu na zapad i kao regrutni centar Al Kaide. Međutim, u ovom sporazumu između BiH i Srbije o saradnji policije dve države o terorizmu nema ni reči. Kao da opasnost od terorizma na ovom prostoru ne postoji. Ovo je teže razumeti ako se imaju u vidu i sledeće činjenice – da je terorizam i na teritoriji Republike Srbije, na Kosovu i Metohiji praktično svakodnevna pojava i da smo prošle godine imali suđenje grupi islamskih terorista iz Raške oblasti. Navešću sada neke podatke iz kojih je jasno da je Bosna i Hercegovina tempirana bomba, koja može razneti mir na Balkanu, ali i šire. Nakon završetka rata u BiH je ostalo nekoliko hiljada pripadnika bivšeg odreda „El mudžahedin“, jedinice arapskih plaćenika koja je počinila stravične zločine nad Srbima u Podrinju, nad Srbima na Ozrenu i nad Srbima i Hrvatima u srednjoj Bosni. Podsetiću samo, u julu 1995. godine i u septembru te godine na području Ozrena oni su bukvalno posekli sabljama i motornom testerom nekoliko stotina zarobljenih srpskih vojnika i civila. Po zvaničnim podacima koje je saopštila policija u Sarajevu, najmanje 1300 mudžahedina dobilo je pasoš Bosne i Hercegovine i državljanstvo te zemlje. Nemački dnevnik „Frankfurter rundšau“ je objavio da je posle rata u BiH ostalo najmanje 4000 mudžahedina, a u Sporazumu o policijskoj saradnji između Srbije i BiH o toj temi, o tom problemu nema ni jedne jedine reči. Ekspert za pitanje islamskog terorizma Dževad Galijašević, musliman iz Moševca kod Maglaja, tvrdi da je većina mudžahedina koji su ostali u BiH na ovaj ili onaj način uključena u strukture Al Kaide. On takođe tvrdi, na osnovu svojih veza u policiji u Sarajevu, da oni uživaju potpunu zaštitu muslimanske obaveštajne službe AID i ekstremnog dela muslimanskog političkog rukovodstva u Sarajevu koji predvodi Haris Silajdžić. U pitanju su tzv. spavači, teroristi koji se ni na jedan način ne eksponiraju, prolaze obuku koju organizuje Al Kaida, a zatim čekaju da dobiju nalog za izvršenje određenih terorističkih akcija. Podsećam na činjenicu da je najveći živi terorista, kako ga oslovljavaju, Osama bin Laden 1993. godine dobio pasoš Bosne i Hercegovine u Beču iz ruku Muhameda Čengića, jednog od najbližih saradnika Alije Izetbegovića. Pasoš je dobio u znak zahvalnosti za slanje plaćenika, novca i oružja za izazivanje rata u Bosni i Hercegovini i za izvršavanje zločina nad srpskim narodom. Pasoš Bosne i Hercegovine poseduje i Abu Zukar al Madoni, osvedočeni i poznati terorista, inače blizak rođak Osame bin Ladena. Iste godine kada je Osama bin Laden iz ruku Muhameda Čengića dobio pasoš u Beču pasoš je dobio i Mehrez Audoni iz Tunisa, koji je kasnije uhapšen u Turskoj po poternici koju je raspisala Italija zbog učestvovanja u krivičnim delima međunarodnog terorizma. Grupi islamskih terorista koji su 11. marta 2004. godine izvršili seriju bombaških napada na železničku stanicu u Madridu i tom prilikom ubili 190, a ranili više od 1500 ljudi pripadao je i državljanin BiH Sanel Sikirica, rodom iz Mostara. Podsećam da je tadašnji direktor policije Republike Srpske Dragomir Adnan izjavio kao direktor policije da je deo te grupe obuku vršio nedaleko od Zenice, a da je eksploziv kojim je načinjen masakr u Madridu nabavljen u BiH iz rezervi tzv. armije BiH. Takođe podsećam na činjenicu da je Muhamed Ata, jedan od otmičara dva aviona koji su izveli teroristički napad na Svetski trgovinski centar u Njujorku 11. septembra deo obuke završio u BiH, kao deo mreže mudžahedina u ovoj susednoj državi. Takođe podsećam na hapšenje šestočlane alžirske grupe u Sarajevu kada je šest državljana BiH poreklom iz arapskih zemalja uhapšeno zbog pripremanja napada na američku ambasadu u Sarajevu. Ono što je zanimljivo jeste da se svih šest lica nalazilo na rukovodećim mestima u međunarodnim humanitarnim organizacijama koje deluju u BiH. Sledeća opštepoznata stvar je da je Abu Zabajdah šef svih međunarodnih operacija Al Kaide i da vrši regrutaciju u kampovima ove terorističke organizacije. Dokazano je da je ovaj terorista bio glavna veza između Osame bin Ladena i terorista koji su izveli napad 11. septembra i to se kaže u više izveštaja američke vlade. U izveštaju američke vlade se kaže da je Al Kaida upravo preko Zabajdaha uspostavila sistem širenja i finansiranja terorističke mreže u BiH preko humanitarnih organizacija, a da je posle taj bosanski princip primenjivala u svim zemljama arapskog sveta i u svim zemljama gde postoji Al Kaida. Većina mudžahedina u BiH okupljena je oko Aktivne islamske omladine, sa sedištem u Zenici. Ta organizacija osnovana je 1995. godine. Po izveštajima Stejt departmenta, Aktivna islamska omladina nalazi se među organizacijama koje su povezane sa međunarodnim terorizmom. Inače, glavnu reč u ovim organizacijama vode bivši komandanti i komesari, ideološke vođe mudžahedina u BiH, Abu Hamza i Imad al Misri. Abu Hamza je široj javnosti poznat kao osnivač kolonije mudžahedina u selu Bočinja kod Maglaja iz koje je pre toga proterano i pobijeno sve srpsko stanovništvo, a Imad al Misri je odmah po dolasku u BiH sredstvima koje je dobio iz Saudijske Arabije, Irana i Pakistana osnovao 19 medresa u BiH za ideološku pripremu bosanskih mladića za stupanje u redove mudžahedina. Prema zvaničnim podacima policije BiH, tu obuku je prošlo preko 2000 bosanskih mladića. Svi oni se sada nalaze u BiH i pripadaju Aktivnoj islamskoj omladini ili ekstremnom vehabijskom pokretu. Inače, delovanje ove organizacije bilo je i predmet analize u jednom izveštaju nemačke obaveštajne službe. U njemu se tvrdi sledeće: „Aktivna islamska omladina vrši stalnu regrutaciju mladih islamskih svetih ratnika, koji se nakon početne pripreme u centrima u BiH upućuju na obuku u jedan od trenažnih centara Al Kaide u Pakistanu“. Pripadnik ove organizacije bio je i terorista Muhamed Topalović. Ako se sećate, on je pre nekoliko godina pobio tročlanu hrvatsku porodicu u srednjoj Bosni. Javnost u Srbiji je malo upoznata sa činjenicom da su mudžahedini rodom iz Bosne i Hercegovine učestvovali u ratu u Čečeniji kao pripadnici terorističkog pokreta u Čečeniji, da je njih nekoliko i poginulo u borbama sa ruskim snagama bezbednosti. Inače, njihov odlazak u Čečeniju organizovala je Aktivna islamska omladina. Podsećam na činjenicu da je ova organizacija u Sarajevu proteklih nekoliko godina organizovala više demonstracija podrške čečenskim teroristima. Podsećam na poslednji podatak koji je vrlo bitan za ovu temu, a to je činjenica da je Aktivna islamska omladina bila u direktnoj vezi sa teroristima iz Novog Pazara koji su osuđeni na višegodišnje kazne zatvora i da su imali česte kontakte sa pomenutim komandantom mudžahedina Abu Hamzom. Zbog svega ovoga zaista deluje nelogično da u trenutku kada se policije svih zemalja, obaveštajne službe svih zemalja fokusiraju na problem terorizma u BiH kao jedan od najvažnijih bezbednosnih problema u regionu i Evropi Srbija usvaja sporazum sa BiH o policijskoj saradnji u kojem o pojmu terorizma, o problemu terorizma u BiH nema ni jedne jedine reči.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Vašoj poslaničkoj grupi ostalo je još četrnaest minuta.
Zamolio bih vas da dobro zapamtite da kažete predstavniku ove rekonstruisane vlade, izgleda da je džabe bila rekonstrukcija, ovde se kao bolest u kontinuitetu javlja problem predstavnika Vlade. Verovatno ova nova vlada sa gnušanjem gleda na ono što je predložila prethodna vlada. Ali, danas imamo objedinjenu raspravu, opet osam tačaka dnevnog reda. Samo su dva momenta značajna za sve ove tačke dnevnog reda – to je ispunjavanje naloga o uspostavljanju dobrosusedskih odnosa na teritoriji zapadnog Balkana; i, strpali ste u isti koš ljude i stoku. Ekstradicija se odnosi na ljude, a ova veterinarska saradnja na stoku, pa da spojimo raspravu, pošto tako tretira ova naša vlada ova dva vrlo krupna problema. Naravno, loše rekonstruisana Vlada, Dačić za živu glavu nije smeo da uđe ovde. Da je Čedomir Jovanović rekao da mora biti prisutan ministar ovde, danas ne bismo imali sednicu dok ne dođe ministar, pa može da bude i trudna Malovićka, a može i odmah posle porođaja, ali bi morala da dođe. Ali, kada pričate vi drugi, to ne sme da se desi, ne sme ništa da zaustavi Srbiju na ovom proevropskom i pro-NATO putu. Kada pričamo o saradnji koja se tiče ljudi, ima tu više tih konvencija, zakona itd., promovišu se međunarodni standardi i oni važe samo koliko traje sednica. Posle sednice to ne važi. Dokaz za to da ne važi, gospođa Radeta je pročitala jednu malu hronološku evidenciju od kad ovim prostorom haraju vaši prijatelji koji su vas doveli ovde na vlast, koji vas tretiraju kao partnere, uvažavaju, videli ste sami – koga god ste vi optužili, vaše optuživanje je bila svojevrsna amnestija, taj je morao da bude oslobođen. Svi su oslobođeni. To je ta teorija – nametnuti strah, održavati strah. Oni mogu sve, iz Brisela i iz Vašingtona, a vi kao njihovi predstavnici morate sve to da uradite ovde, hteli ne hteli, to nije bitno. Sada, da vas obavestim, vas koji hoćete da glasate: Bivša Jugoslovenska Republika Makedonija je naziv u UN i, shvatite, Dejtonski sporazum ne zna za policijsku službu na nivou BiH. Policijska služba pripada entitetima. Ujedaju se tamo gde im nije mesto ovi naši Srbi iz Republike Srpske zato što su neki proevropski političari u prethodnom mandatu potpisali, priznali, i u pogledu carine, i u pogledu policije, i u pogledu vojske i u pogledu suda BiH, nešto što ne postoji u Dejtonskom sporazumu. U pravu je bio Marinković kada je malopre pričao, šverc sa Lijanovićima iz Hercegovine treba policija da reši, a ne veterinarska služba. Da ne brkamo neke stvari. Nemojte da brkamo neke stvari. Sutra će ova naša vlada da ide u Banjaluku, da ima zajedničku sednicu sa Vladom Republike Srpske. Zašto za sve odnose sa Bosnom i Hercegovinom, pa šta god da podrazumevate pod tim pojmom, ne idete preko specijalnih paralelnih odnosa, preko Republike Srpske, dajući punu podršku očuvanju tog entiteta Republike Srpske? Ne smete. I danas vam je otišla jedna delegacija u Brisel, kažu – ako možemo sa Montgomerijem da zaključimo ugovor, možemo i sa Solanom, sada je i on u penziji. Otišli da vas tuže, da kažu da će oni brže i bolje da nas odvedu u Evropu i da će to biti jeftinije za EU. Odmah će oni da isporuče Mladića, a ne da se kilave kao što se vi kilavite ovde. Razumete li gde ste doveli državu, da građani treba da gledaju na „Marakani“ kako se trkaju proevropske stranke koja će biti prva, koja će da dođe do cilja da što pre nanese što veću štetu Republici Srbiji i građanima Republike Srbije. Treba da budemo kulturni, fini, mazni i da vas poštujemo. Kako da poštujemo takvu politiku? Takva politika zaslužuje osudu. Libija je prva poslala ček od milion i po dolara, 5. ili 6. oktobra ili novembra 2000. godine, novoj vlasti. Niko nije smeo da uzme ček u ruke. Godinu i po dana je čekala na naplatu. Niko od vas nije smeo da uzme. Od 2004. godine, kada se promenila politika Zapada prema Libiji, svi ste pohrlili u Libiju da se slikate. Jedan ministar uvozi studente za njegov privatni univerzitet ovde. Lilić više voli Libiju nego Dedinje, posreduje oko medicinskih sestara. Ministar odbrane, predsednik Republike, trkaju se – da prodamo oružje, da prodamo oružje, pare, zaradićemo. Kinuo neko tamo u Vašingtonu, odmah prekidamo odnose, cepaju slike, ne važe više one slike, nismo se slikali sa Gadafijem, ne znamo više ništa, ne interesuje nas više niko. Najveće sankcije ima da uvedete. Oni su bili jedni od retkih koji su podržavali ovaj narod i danas ga podržavaju, vezano za ono što vi kažete „crvena linija ispod koje se ne ide“, a to je Kosovo i Metohija. Ko sme sa vama da bude prijatelj? Vi ste u stanju svakoga da prevarite, omalovažite. Želite trajno da uništite naše tradicionalne prijatelje, sa svih strana sveta. Želite nešto da pokažete. Šta želite da pokažete? Kvalifikujete se time što ste ratifikovali neku konvenciju. Ko je taj stručnjak koji nam kaže da je ta konvencija dobra? Savet Evrope priprema neki međunarodni dokument, neki novi standard, da optuženi i odbrana i ne znaju u postupku ko će biti svedok. Ne moraju da znaju ni ime ni prezime svedoka, ni njegov identitet, niti da budu u prilici da saslušavaju tog svedoka; dovoljno je da tužilaštvo i policija imaju njegovu izjavu i završen posao. Opet će neko od vas da kaže, iako je to u suprotnosti sa elementarnim principima, pa, ako hoćemo da pričamo, i sa razvojem nauke od Galileja do danas. U suprotnosti, fundamentalnoj suprotnosti. Vi biste digli i ruke i noge. Evropa to traži, dobićemo kredit, zadužićemo se. Bićemo u idealnoj prilici kroz 675 godina da vraćamo, ako neko preživi. To je vaša politika. Na svakom koraku ponižavate ovaj narod, uništavate dostojanstvo, ekonomsku i svaku drugu budućnost temeljno uništavate. Zato vas kritikujemo, da građani shvate kojim putem vodite ovaj narod. Samo dva dana ste se hvalili novom vladom. Gde vam je ministar? Gde vam je prvi potpredsednik, zamenik predsednika, ministar policije? Otišao tamo, kao. Tamo nije ni bilo sednice, nije ni mogla da se održi sednica, nije bilo kvoruma, nije ni on bio u sali. Ćaskao sa novinarima. (Predsednik: Gospodine Krasiću, ministar unutrašnjih poslova je na izuzetno značajnom državnom zadatku …) Odakle znam da je on na zadatku? Ne postoji ništa značajnije danas nego da bude ovde da brani zakon. (Predsednik: Nemojte da vičete.) Ne vičem, nego vi slabo čujete. (Predsednik: Nemojte da vičete i nemojte da prozivate ministra unutrašnjih poslova.) Mora predstavnik Vlade da sedi ovde. Kada to traži Jovanović, svi se usplahirite i privodite ovde. (Predsednik: Ne pravim razliku u zavisnosti od toga ko traži, nego u zavisnosti od toga koja je tema.) Pa gde je ministar? (Predsednik: Nemojte da vičete, da ne bih koristila druge instrumente, ne molbe, nego sankcija.) Pa gde je ministar? Nema ministra. Da li je moj glas promenio stanje u sali? I kada podignem i kada spustim, njega nema. Gde je predsednik Vlade? Gde ste vi koji garantujete da ste dobro izvršili rekonstrukciju Vlade, gospođo Đukić Dejanović? Čim pomenemo „Večernje novosti“ krene hajka protiv nas, a samo postavljamo pitanje – šta je sa privatizacijom „Večernjih novosti“? Sada će „Novosti“ da pišu o ovome. Dokle više sa tim medijskim manipulacijama? Nema predstavnika rekonstruisane vlade. Zašto? Ovde ste se zaklinjali na odgovornost prema građanima. Dva dana slušamo predsednika kako kaže – vi, nova vlada, nemojte da razmišljate o strankama, nego o građanima, Pa, gde su vam? Pa gde su vam ti rekonstruisani ministri? Gde vam je ta rekonstruisana vlada? Ko može da veruje, ko sme vama da veruje, vama koji ste na vlasti? Vaše zaklinjanje, koliko dugo važi? Važi koliko i Dnevnik. Vi ste sigurni kao i predizborna obećanja, je l' tako? Olako se daju, ali se ne poštuju. Narod će da trpi to. A skače vam popularnost, znate. Mnogo vam skače popularnost, naročito u oktobru, a možda i u novembru, ako ne u novembru, onda možda u decembru, ako ne ove godine onda 2016. godine, godine kada će neko da kaže – rekla je Evropska unija da Srbija neće da bude član EU. A ne smete da podignete glas zato što je neko devet godina nevin u pritvoru. Zato vam je otišao Šojić sa Ćirkom u Brisel da vas tuži, da kaže da on to isto može kao i vi, samo malo brže i jeftinije, da uništi Srbiju od vas, a mi moramo da gledamo tu mrtvu trku. Zašto mrtvu trku i ovo poniženje? Ko sme da veruje ovoj vlasti? Ko sme da veruje strankama koje se zalažu za NATO pakt i za EU? Ko sme da veruje? Ma, niko nema moralno pravo više da veruje vama. Svako mora da ima neku odgovornost prema svojoj kući, svojoj deci. Zbog te odgovornosti ne sme da vam veruje. Ni dva dana od rekonstrukcije, puj pike ne važi se. Takva su vaša obećanja. Osam zakona ste strpali. Međunarodna konvencija, to je od Boga dato, to ne sme da se pomera. Da li postoje neke rezerve? Da li svaka međunarodna konvencija dozvoljava državi da stavi rezerve, i u pogledu teritorije i u pogledu nekih odredaba? Ne, to vas ne interesuje. Zašto? Postoji spisak šta mora da se uradi. Jeste li gledali sinoć Đelića? Njemu se prigovora što u ugovoru o zaduženju nema finansijskih uslova kredita. Nije napisano. On priča o drugom zakonu i o političkim uslovima koje Srbija treba da ispuni. Kaže, moramo da odemo pod posmatranje EU. Eto odgovora koji se daje. Ali, vi to pokrijte, imate „Večernje novosti“, Medijski javni servis, terajte. Pokrivajte to, sad ćete 16 ovih programa uživo sa onim ludacima, samo neka bude zanimljivo ljudima. Šteta što vam se Liga šampiona završava, pa još bolje da je ona situacija kada se po 40 utakmica dnevno igra. Zatrpajte. Sve će da bude bolje. Hoće. Kada? Kada dođu Nemci ili Turci, pošto zovete i Nemce i Turke. Smeškajte se vi, gospođo. Vi sami pišete knjigu o sebi, i vi i vaša vlast. Knjiga o vama se nalazi u vašim stenogramima, nalazi se u vašim delima. Evo, častim vas ovih 30 sekundi, da što pre odete u tu Evropsku uniju.
Reč ima narodna poslanica Milica Radović. Ostalo vam je još trinaest minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo predsednice, mi jesmo ukazali na povredu Poslovnika zbog toga što danas predstavnik Ministarstva nije ovde, ali nismo insistirali na toj povredi iz prostog razloga što i kada je predstavnik Ministarstva pravde prisutan ispada kao da nije prisutan. Nikad nismo bili u situaciji da s njim vodimo dijalog, nikada nismo čuli njegove odgovore ili njegovo mišljenje o podnetim amandmanima ili da na naše kritike eventualno da odgovor, tako da je za nas potpuno svejedno da li je on danas prisutan ili nije i zbog toga smo pristali da idemo u ovu raspravu bez predstavnika Ministarstva pravde. Od svih tačaka koje su danas na dnevnom redu zadržala bih se na ovoj koja se odnosi na Treći protokol uz Evropsku konvenciju o ekstradiciji. Ukoliko je cilj ove konvencije da se postupak ekstradicije ubrza, odnosno da se skrati, onda je to nešto što je dobro, nešto što treba podržati, ali se postavlja pitanje da li će postupak ekstradicije biti skraćen ukoliko je uslov ono što piše u članu 4. ove konvencije, a u članu 4. piše da je pristanak traženog lica za izručenje neophodan. Onda se opravdano postavlja pitanje koliko će lice čije se izručenje traži biti u prilici da da jedan takav pristanak? Zamislite samo jednog Srbina koji traži da mu se sudi u Zagrebu, ili zamislite jednog Hrvata koji insistira da mu se sudi u Beogradu! Bar u našim okolnostima, gde su sećanja na nesrećne devedesete izuzetno prisutna, gde su negativne strasti i prekor jednog naroda prema drugom svakodnevna pojava, verujem da nećemo biti u situaciji da slušamo o velikom broju pristajanja lica čije se izručenje traži. Zamislite samo kako bi bila brzo izvršena ekstradicija Ganića ili ekstradicija Purde da su oni dali pristanak da im se sudi u Srbiji. Ne samo da je neverovatno očekivati da će oni dati pristanak za izručenje, nego je neverovatno pretpostaviti da će Srbija biti u prilici da odustane od krivičnog gonjenja prema njemu. Verujem da na ono na šta Srbija pristaje danas ne pristaje ni jedna jedina država u svetu. Postavlja se pitanje, koliko smo mi kao država svesni da posedujemo određeno dostojanstvo i samopoštovanje? Kada nekoliko puta pristanete, za manje od godinu dana, na razna poniženja, onda se stvara vrlo loš utisak o vašoj državi, onda će svaka naredna optužba koja dođe na dnevni red biti sagledana kao neargumentovana, kao neubedljiva i na dokazima nezasnovana. Ovde se po ko zna koji put zaljuljalo dostojanstvo i međunarodni kredibilitet same države. Hajde sada malo u prošlost, da vidimo o čemu ja to govorim. Dana 1. jula 2003. godine, u Mađarskoj je po srpskoj poternici uhapšen Hašim Tači i odmah nakon toga je pušten. Dana 11. maja 2007. godine u Beogradu je uhapšen Ilija Jurišić, zbog slučaja tuzlanske kolone. Osuđen je na 12 godina zatvora, da bi Apelacioni sud iz potpuno neverovatnih razloga ukinuo presudu i pustio ga da čeka prvostepeno suđenje na slobodi. Treba reći da Ilija Jurišić formalnopravno nema nikakvu obavezu da se posle ovakve presude javi srpskom sudu i da verovatno nećemo biti u mogućnosti da ga više pred srpskim sudom vidimo. Slično se desilo i sa oslobađanjem nekadašnjeg člana ratnog predsedništva BiH Ejupa Ganića, kojeg je srpsko tužilaštvo optužilo za napad na kolonu JNA u Dobrovoljačkoj ulici u Sarajevu 1992. godine, kada je poginulo, ako se ne varam, 50 vojnika i 73 su ranjena. Sud u Londonu ga je oslobodio, a Tužilaštvo za ratne zločine je odustalo od žalbe, možete misliti iz kojih razloga – zbog toga što bi to jako mnogo koštalo srpske obveznike! Dalje, 24. juna 2009. godine Agim Čeku je uhapšen u Bugarskoj, da bi samo jedan dan nakon tog hapšenja bio pušten. Naravno, dolazimo do 5. januara 2011. godine kada je uhapšen Tomislav Purda, nekadašnji pripadnik „Zengi“, na osnovu srpske poternice, da bi srpsko tužilaštvo naprasno odustalo od njegovog krivičnog gonjenja. Nakon ovolikog odustajanja mi smo kao narod dovedeni u situaciju da crvenimo zbog onoga što radi srpsko Tužilaštvo za ratne zločine, jer ono ili odustaje od krivičnog gonjenja ili se izvinjava za podnete optužnice. Da li se tako ponaša ijedna pravna država u svetu koja drži do svog dostojanstva? Gde je kraj samoponižavanju? Gde je kraj tim jalovim izjavama, koje su nas toliko degradirale kada je u pitanju navodno pomirenje u regionu? Ako nam je zaista stalo do tog pomirenja u regionu, zbog čega sada Srbija ne insistira na tome da se ispitaju sve optužbe protiv Srba u Hrvatskoj i BiH, kada smo već pristali na toliko velika poniženja? Podsetiću vas da se stotine Srba i danas nalaze u zatvorima širom Hrvatske i širom BiH samo na osnovu iznuđenih priznanja koja su dali u zloglasnim logorima, poput Lore ili Kerestinca. Da li državu zanima slučaj Ivice Vuletića, državljanina Srbije, koji je tri puta osuđen na po dvadeset godina zatvora za navodni zločin u Vukovaru, gde, usput da kažem, nije nikada ni bio? Na sudu je negirao krivicu, ali je sud dao veru njegovom iskazu datom u istrazi, naravno pod prinudom, i on je, bez da je izvršio zločin, odležao u zatvoru 15 godina! Naravno, državu taj slučaj ne zanima, kao što je ne zanima ni svaki zločin koji je učinjen protiv srpskog naroda, jer su, po pravilu, takvi slučajevi predmet političke nagodbe i trgovine. Do pomirenja u regionu nećemo doći samo tako što se Srbija stalno izvinjava, što Srbija stalno odustaje od krivičnih gonjenja ili što Srbija stalno popušta. Do pomirenja u regionu možemo da dođemo samo ukoliko postoji bar elementarni reciprocitet u političkim i diplomatskim odnosima. Ako nam je istinski stalo do pomirenja u regionu, zašto se onda vlast prvo ne pomiri sa sopstvenim narodom? Da li vlast ima snage da podrži peticiju 45.000 izbeglih Srba iz Krajine, koji ne traže ništa više nego samo da im se poštuju elementarna ljudska prava, imovinska prava, stanarska prava i sva ostala ljudska prava? Da li je moguće da Srbija i srpska vlast nisu u stanju da izglasaju rezoluciju o poštovanju ljudskih prava izbeglog srpskog naroda? Postavlja se pitanje da li bi srpska vlast bila u situaciji da ovakvu jednu rezoluciju donese da su potpisnici, kojim slučajem, drugi narodi iz regiona a ne Srbi? Tako se ne brane državni i nacionalni interesi, tako se, nažalost, ne vodi računa o sopstvenom narodu. Posle svih ovih odustajanja i posle svih ovih poniženja srpsko Tužilaštvo za ratne zločine i srpska vlast imaju još jednu šansu, to je poslednji test ozbiljnosti, kada je u pitanju slučaj Jovana Divjaka. Postavlja se pitanje da li će država na ovom slučaju pokazati da poseduje elementarno dostojanstvo i samopoštovanje ili će i ovaj predmet i ovaj slučaj biti predmet političke nagodbe i trgovine? Hvala vam.
Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog jedinstvenog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Na osnovu člana 98. stav 4. Poslovnika, zaključujem zajednički jedinstveni pretres. Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o predlozima zakona. Određujem pauzu od 60 minuta. Dakle, u 14.45 časova ćemo nastaviti rad. [[Posle pauze – 14.55]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Sa nama je i ministar, dobar dan. Izvolite. Gospodin Zoran Stanković, ministar za zdravlje. Htela bih da vas obavestim da u sredu, 16. marta 2011. godine RTS neće biti u mogućnosti da od 17.20 časova prati zasedanje Skupštine Srbije u direktnom prenosu na Drugom programu, jer će zbog ranije ugovorenih obaveza prenosa fudbalske utakmice Partizan – Crvena zvezda redovni program sa Prvog programa biti prebačen na Drugi. Ukoliko Skupština i posle tog termina nastavi rad, odloženi snimak zasedanja biće emitovan u večernjim satima. Prelazimo na zajednički jedinstveni pretres 23 - 27. i 29. tačke dnevnog reda – PREDLOG ODLUKE O IZBORU PREDSEDNIKA, ZAMENIKA PREDSEDNIKA I ČLANOVA UPRAVNOG ODBORA REPUBLIČKE AGENCIJE ZA ELEKTRONSKE KOMUNIKACIJE, PREDLOZI KANDIDATA ZA PREDSEDNIKA I ČLANOVE FISKALNOG SAVETA, LISTA KANDIDATA ZA IZBOR JEDNOG ČLANA SAVETA REPUBLIČKE RADIODIFUZNE AGENCIJE IZ REDA KONFERENCIJE UNIVERZITETA SRBIJE, PREDLOG KANDIDATA ZA ČLANA ODBORA AGENCIJE ZA BORBU PROTIV KORUPCIJE, PREDLOG ODLUKE O IZBORU ČLANA ZDRAVSTVENOG SAVETA SRBIJE I PREDLOG ODLUKE O IZMENAMA ODLUKE O UTVRĐIVANjU SASTAVA STALNIH DELEGACIJA NARODNE SKUPŠTINE RS U MEĐUNARODNIM PARLAMENTARNIM INSTITUCIJAMA Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički jedinstveni pretres o predlozima po tačkama od 23. do 27. i tački 29. dnevnog reda, pre otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa podsećam da, prema članu 193, shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova i raspodeljuje se tako da Poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi, Poslaničkoj grupi SRS jedan sat, osam minuta i 24 sekunde, Poslaničkoj grupi Ujedinjenih regiona 28 minuta i 48 sekundi, Poslaničkoj grupi Napred Srbijo 25 minuta i 12 sekundi, Poslaničkoj grupi DSS - Vojislav Koštunica 24 minuta, Poslaničkoj grupi SPS - JS 18 minuta, Poslaničkoj grupi LDP 15 minuta i 36 sekundi, Poslaničkoj grupi Nova Srbija 10 minuta i 48 sekundi, Poslaničkoj grupi manjina osam minuta i 24 sekunde i Poslaničkoj grupi PUPS šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, što je u skladu sa članom 96. stav 4. Poslovnika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Milan Dimitrijević Poslaničku grupu DSS - Vojislav Koštunica, narodni poslanik Vjerica Radeta Poslaničku grupu SRS, narodni poslanik Bojan Đurić LDP. Saglasno članu 192. stav 3, a shodno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstveni pretres o: Predlogu odluke o izboru predsednika, zamenika predsednika i članova Upravnog odbora Republičke agencije za elektronske komunikacije, koji je podnela Vlada, Predlozima kandidata za predsednika i članove Fiskalnog saveta, koje su podneli predsednik Republike, guverner NBS i ministar finansija, Listi kandidata za izbor jednog člana Saveta Republičke radiodifuzne agencije iz reda Konferencije univerziteta Srbije, koju je utvrdio Odbor za kulturu i informisanje Narodne skupštine, Predlogu kandidata za člana Odbora Agencije za borbu protiv korupcije, koji je podnela Vlada, Predlogu odluke o izboru člana Zdravstvenog saveta Srbije, koji je podnela Vlada i Predlogu odluke o izmenama Odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela predsednik Narodne skupštine prof. dr Slavica Đukić-Dejanović. Da li predstavnici predlagača žele reč? (Ne.) Da li izvestioci odgovarajućih odbora žele reč, odbora za saobraćaj i veze, za kulturu i informisanje, za pravosuđe i upravu? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo, i sada imamo u jedinstvenoj raspravi nadrobljeno sve i svašta, tačke dnevnog reda koje niko živi ne može da poveže osim ove Vlade Republike Srbije. Vidite u kakvu nezgodnu situaciju dovodite ministra koji je ovde došao da predstavlja, pretpostavljamo da ne zna ni on, a ne znamo ni mi šta. Prozvali ste ga kao predstavnika predlagača, mi po ovih šest tačaka imamo šest predlagača. Da li je on dobio ovlašćenje baš za svaku? Ne verujem. Naravno, to nije jedina anomalija ovih predloga, nego ćemo ovako od jednog do drugog po nešto da kažemo. Mi srpski radikali se u principu, i to je poznato, ne mešamo personalno u izbor vladajuće koalicije, ali principijelno postoje neke stvari koje zaista moraju da se rasprave kada su konkretno u pitanju određeni predlozi. Zašto sam rekla da se ne mešamo? Zato što ste vi odgovorni za stanje u svim ovim oblastima, odgovorni ste uopšte za stanje u državi. Stanje je katastrofalno u svakoj oblasti, pa i u oblastima koje su u nadležnosti ovih saveta, agencija, konferencija, šta sve nemamo ovde. Potpuno je nebitno šta je prvo na dnevnom redu, ali, evo, predlažete nam odluku o izboru članova Zdravstvenog saveta Srbije. Mirko Cvetković, predsednik Vlade Republike Srbije, to je tada bio, danas je već ministar finansija, podneo je ovaj predlog i za člana Zdravstvenog saveta Srbije predlaže se prof. dr Dragan Savić, redovni profesor Medicinskog fakulteta Univerziteta u Novom Sadu. Šta bi ovde trebalo da bude sporno? Šta mi znamo o gospodinu Draganu Saviću? Da li on ispunjava uslove, koji su to uslovi, koje su njegove reference, šta ga preporučuje? Ne znamo apsolutno ništa. To je ono što govori o načinu vašeg rada, mislim i na Vladu Republike Srbije i na skupštinsku većinu. U obrazloženju imamo sledeći stav: „Član Zdravstvenog saveta koji se bira predložen je u skladu sa kriterijumima propisanim zakonom, odnosno prof. dr Dragan Savić redovni je profesor Medicinskog fakulteta Univerziteta u Novom Sadu...“. Ovo zaista ne može biti karakteristika. Možda je gospodin Savić idealno rešenje za ovo. Možda je u svojoj struci maksimalno postigao i dostigao, ali to bi trebalo da imamo napisano i to bi trebalo neko da nam kaže da bismo uopšte mogli da raspravljamo o jednom ovakvom predlogu, a morate da se složite da Zdravstveni savet Srbije nije mačiji kašalj. Znate u kakvom je stanju zdravstvo. Šta je onaj prethodni ministar, gospodine Stankoviću, verovatno još niste ni sagledali šta vam je sve ostavio? Haos. Na kraju krajeva, iz medija se svakodnevno upoznajemo sa korumpiranim lekarima, sa tragedijama koje su posledica, navodno, lekarske greške. Kažem navodno, jer nikad ne govorimo ono što ne znamo sigurno, ali ako se toliko o tome piše, onda verovatno postoje neki problemi. Dakle, ozbiljan organ je u pitanju, neozbiljan predlog. Neozbiljan je način predlaganja. Kakav je predlog, ne znamo, jer nemamo ništa na osnovu čega bismo mogli da formiramo svoje mišljenje. Sledeći, recimo, član Fiskalnog saveta. Predlaže nam se mr Nikola Altiparmakov, fiskalni savetnik na projektu ekonomskog razvoja Srbije. Ovde imamo zaista od Ministarstva finansija malo detaljnije obrazloženje, ali predlagač ovog predloga je gospođa dr Diana Dragutinović. Pošto je ministar, ili premijer, Cvetković (a i skupštinska većina) ocenio da Diana Dragutinović nije radila dobro, jer da jeste i danas bi bila ministar finansija, sad mi pitamo – da li je ovaj njen predlog validan? Istina je da bi trebalo da iza predloga stoji Vlada Republike Srbije, ali s obzirom na razloge rekonstrukcije Vlade i s obzirom na ovu neustavnu odredbu u Zakonu o Vladi, da ministri ne smeju da pričaju, onda se zaista postavlja pitanje da li je ovo i dalje predlog Vlade, odnosno Ministarstva finansija? Šta je gospodin mr Nikola Altiparmakov? Karijeru je započeo kao analitičar za javni dug u Upravi za trezor Republike Srbije. Dakle, očigledno neslavna karijera, s obzirom na javni dug Republike Srbije. Ako je radio i započeo karijeru kao analitičar u ovoj upravi, onda bi trebalo i da je nešto analizirao i da je skrenuo pažnju ovima iz režima da nas ne uvaljuju i dalje u ove dugove i da malo povedu računa o javnom dugu, o javnoj potrošnji uopšte, ali, naravno, on to očigledno nije radio. Posle toga je zauzeo, preuzeo, kažete, poziciju makroekonomskog analitičara pri makrofiskalnom odeljenju Ministarstava finansija. Evo, nismo ni znali da imamo i takvo odeljenje, ali s obzirom na to da nije dalo nikakve rezultate koji bi bili za očekivati iz ovakvog odeljenja, onda nije ni čudo što nismo znali da postoji. Dalje je radio kao ekonomski savetnik u Poreskoj upravi Srbije, gde je pratio proces uvođenja poreza na dodatu vrednost i istraživao mogućnosti reforme itd. Pošto je bio analitičar, pa je pratio i proces uvođenja poreza na dodatu vrednost, baš me zanima da li je on Vladi Republike Srbije preporučio da se odbije predlog SRS, naše poslaničke grupe, o izmeni Zakona o porezu na dodatu vrednost, gde smo hteli da zaštitimo porodicu u Srbiji smanjenjem ili ukidanjem PDV-a na određene proizvode, pre svega na ono što se odnosi na potrošnju dece, odnosno na proizvode koje troše deca, od odeće, obuće, hrane, udžbenika itd. Nismo čuli da li se izjasnio. Šta je dalje radio? Sledeće dve godine gospodin Altiparmakov provodi radeći kao konsultant na projektu penzijske reforme. Aman, ljudi, što niste napisali bar nešto čime biste mogli da se podičite i vi i on? Šta je urađeno na projektu penzijske reforme? Činjenica da penzioneri nemaju šta da jedu? Činjenica da se dovodi u pitanje isplata penzija? Činjenica da su penzije ispod svakog nivoa? I on je, čovek, radio kao konsultant na projektu penzijske reforme! Šta je još radio? Kao fiskalni savetnik na projektu ekonomskog razvoja Srbije. Gde je ekonomski razvoj Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, gde je ekonomski razvoj Srbije? Pa u Srbiji ništa ne funkcioniše. U Srbiji dnevno desetine hiljada ljudi dobijaju otkaze. U Srbiji je, otkad je ova vlada na vlasti, 250.000 ljudi ostalo bez posla. U Srbiji je milion ljudi nezaposleno, milion ispod egzistencijalnog nivoa. U Srbiji je beda, siromaštvo, ljudi nemaju šta da jedu, a on se, čovek, bavio ekonomskim razvojem Srbije i zato je zaslužio, između ostalog, da sada bude član Fiskalnog saveta Republike Srbije. Dalje, gospodin se usavršavao pri Institutu Međunarodnog monetarnog fonda i centru za edukaciju Međunarodne asocijacije aktuara. Dakle, u Međunarodnom monetarnom fondu, tamo je izučio znanje, tamo, znate, idu svi koji su ovde u ime tog MMF-a da dokusure Srbiju, da nas zaduže preko svake mere, da nas dovedu u fazu dužničkog ropstva, u kojem Srbija, nažalost, danas već jeste, iako to niko iz vladajućeg režima neće i ne želi da prizna. Ali, ne morate vi to da priznate, vidi narod kako živi. Vidite, imali smo i ovih dana u medijima, počeli su ljudi već da ostaju bez krova nad glavom zbog dugova bankama, javnim komunalnim preduzećima itd. Zamislite onog oca i sina u Čačku čiju kuću su prodali da bi naplatili dug, u odnosu, recimo, na zgradu Predsedništva Srbije, zgradu Vlade, Narodne skupštine itd., koji su milione dužni za komunalne račune. Zašto niko ne iseli predsednika Srbije iz kabineta zato što i za njegovu zgradu u kojoj radi nisu plaćeni komunalni računi, a onog oca i sina u Čačku su iselili? Evo, konačno, nečeg što je gospodin Altiparmakov dobro uradio, samo što to ništa ne može da pomogne državi, kaže – kao državni prvak iz informatike predstavljao je Jugoslaviju na Međunarodnoj olimpijadi iz informatike 1998. godine. Dakle, ljudi, ovo je smešno. Zapravo, da nije tragično, bilo bi smešno. Šta imamo dalje? Za člana Odbora Agencije za borbu protiv korupcije predlaže se Zlata Đorđević, zamenik glavnog i odgovornog urednika Novinske agencije „Beta“. Ništa više ne znamo o gospođi Zlati Đorđević, zašto je baš ona predložena i zašto hoćete baš nju da izaberemo. Ne znamo, Mirko Cvetković je potpisao predlog. Očigledno je da nije dao obaveštenje gospodinu Stankoviću, jer nije imao šta da nam kaže ni za ovaj predlog. Ali, ono što bi trebalo da bude tema ovog parlamenta jeste dosadašnji učinak Agencije za borbu protiv korupcije, pa onda u sklopu toga da vidimo koliko može gospođa Zlata Đorđević da pomogne ili odmogne radu Agencije, kakav je do sada bio. Svi se sećamo, građani Srbije odlično znaju koliko se o toj Agenciji za borbu protiv korupcije pričalo, pisalo, koliko je ona gospođa Zorana Marković obećavala – kad ona dođe, korupcija se seče iz korena, neće više biti korumpiranih ni u političkim strankama, ni u državnim organima, ni u javnim preduzećima, sve će ona da uvede u red. Šta smo imali za ovo vreme? Već je ušla u drugu godinu mandata. Šta je rezultat rada te agencije? Ništa, apsolutno ništa. Neke greške sekretarica, tako nam je svojevremeno gospođa Marković rekla u javnosti, kada se utvrdilo da su iznosili neke pogrešne podatke za neke funkcionere. Ono što je interesantno nama u SRS, a uvereni smo i celokupnoj srpskoj javnosti, jeste kako to da Agencija za borbu protiv korupcije za godinu i po dana postojanja nije obavestila javnost u Srbiji iz kojih sredstava se finansira Vučićeva i Nikolićeva napredna stranka? Dakle, to je stranka koja ne dobija ni jedan jedini dinar iz budžeta Republike Srbije, a ima najskuplje kampanje na lokalnom nivou. Ne skidaju se sa televizija, i to sve u plaćenim terminima. Obilaze beli svet. U centrima svih mesta imaju na najskupljim lokacijama stranačke prostorije. Hvale se kako prave kuće po Kraljevu. Kažu da im njihovi volonteri to prave, a onda se slikaju sa Peđom „Trgomenom“ iz Kraljeva, kao da niko ne zna ko je Peđa „Trgomen“ i kao da ga ne prepoznaju iza Nikolićevih leđa. Dakle, ova agencija nije odgovorila ulozi zbog koje ste je formirali ili vam nije ni bila namera da se sazna prava istina, jer imali ste i imamo još uvek Savet za borbu protiv korupcije. Ona gospođa Verica Barać, koja se batrga i koja se bori sa javnim tužilaštvom i sa drugim nadležnim organima, pokušava da dokaže razne kriminalne afere i kriminalne radnje, ali, naravno, ona više nema vašu podršku. Nekad je imala. Dok ste mogli da je kontrolišete, imala je. Pošto nema više vašu podršku, onda ste joj suprotstavili gospođu Zoranu Marković, koja je samo pričala priču, a rezultati su, i to celokupna javnost u Srbiji vidi i zna, nula. Da li je ona otkrila neku korupcionašku aferu, odnosno agencija na čijem je čelu? Da li je dokrajčila neku započetu korupcionašku aferu? Da li su se smanjili korupcija i kriminal u institucijama sistema? Nažalost, sve su negativni odgovori. Zato mi ne možemo da znamo da li će gospođa Zlata Đorđević pomoći radu ove agencije, jer o toj gospođi ne znamo ama baš ništa, jer nam ništa niste ni napisali. Upravni odbor Republičke agencije za elektronske komunikacije, imamo četiri, pet imena: predsednik prof. dr Jovan Radunović, zamenik predsednika dr Zdravko Stanimirović, članovi prof. dr Miroslav Dukić, prof. dr Vlade Milićević i mr Vuk Vujović. Akademske titule zaista za uvažavanje. Opet o ovim ljudima ne znamo ništa i zato, naravno, nećemo ni govoriti o njima pojedinačno, jer ne želimo da se ogrešimo o bilo koga. Zato pitamo predlagača, ovo je potpisao zamenik predsednika Vlade gospodin Ivica Dačić, a predlagač je Vlada, pa ćemo pitati Vladu. Rekli ste, između ostalog, u obrazloženju šta je pravni osnov. Dobro. „Zakonom je propisano da su organi Agencije upravni odbor i direktor, kao i da predsednika, zamenika predsednika i članove upravnog odbora Agencije bira Narodna skupština na predlog Vlade, na osnovu sprovedenog javnog konkursa.“ Naša pitanja, na koja nemamo odgovore, jer to ovde ne piše, a ne zna ni predstavnik Vlade, jesu: da li je bilo konkursa javnog; kad je bio; koliko je bio zaista javan; ko je sve konkurisao, da li samo ovi ljudi ili neki drugi koji su možda i bolji od njih? Možda su ovi zaista najbolji, ali niste nas ubedili u to. Što je najgore, niste se ni potrudili. Predlog liste kandidata za izbor jednog člana Saveta Republičke radiodifuzne agencije iz reda Konferencije univerziteta Srbije. Imamo dva predloga: prof. dr Nataša Gospić, univerzitetski profesor, ali imamo i drugi predlog, gospodina Gorana Petrovića, diplomiranog pravnika iz Kragujevca, kojeg predlaže Rektorat Kragujevačkog univerziteta. Vrlo je interesantno da na nivou Kragujevačkog univerziteta nema nijednog profesora koji bi to, pošto je ovo predlog iz rada Konferencije univerziteta Srbije... Da li je moguće da nema nijednog kandidata, nego da to mora da bude neko ko je samo diplomirani pravnik? Opet kažem, ništa o čoveku, jer ništa ne znamo, niste ni ponudili. Sad ova poslednja dva minuta, bojim se, biće malo. Predlog odluke o izmenama Odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama. E, ovde malo, gospodo, o vama, skupštinskoj većini. Radi javnosti, mi smo bili na januarskom zasedanju Parlamentarne skupštine Saveta Evrope i tamo smo bili u nedopuštenom sastavu. Tamo je pretila opasnost da nam ne dozvole da uopšte učestvujemo u radu Parlamentarne skupštine zato što nismo u sastavu delegacije imali nijednu ženu. Nas četiri, koliko nas ima žena, sve smo zamenice članova, ali niko nije bio član. Možda bismo mogli da prihvatimo, evo, ispravićemo to, ali je problem bio u tome što je gospodin Mićunović, kao samozvani šef delegacije, napravio veliki problem, opasno se posvađao sa nama, do vređanja čak, zašto smo mi iz Strazbura preko SRS, preko generalnog sekretarijata obavestili javnost da imamo problem i da namadelegacija nije u propisanom sastavu. Tad je gospodin Mićunović nama rekao da mi to samo želimo, ali da delegacija jeste u propisanom sastavu. Pitali smo ga – ako je tako, gospodine Mićunoviću, znači li da ćemo u aprilu u istom sastavu? On je rekao – ne, ne znači, nego ćemo da menjamo. Pa, ako moramo da menjamo, onda mora i da se prizna da smo sve ovo vreme bili u delegaciji koja nije poštovala, kako volite da kažete, rodnu ravnopravnost. Još jedan od dokaza, završavam, da vi jedno pričate, a drugo radite. Hvala lepo.
Narodni poslanik Bojan Đurić ima reč.
Uvažena predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, danas govorimo uglavnom ili skoro isključivo o izborima članova i predstavnika nezavisnih regulatornih tela. Puno je primedaba bilo u poslednjem izveštaju Evropske komisije krajem prošle godine. Ove odluke će svakako biti usvojene, ali sva sreća da u Brisel ne idu i fotografije ili snimci iz ove skupštine. To se odnosi praktično na sve poslaničke grupe. Mislim da nije dobra slika i da nije dobra atmosfera u kojoj se ove odluke usvajaju; uglavnom predlagača nema, osim gospodina Stankovića, koji je danas ovde, i vas, predsednice, vi ste predlagač jedne od tačaka dnevnog reda, a ostali predstavnici nisu tu. Prosto ne mogu da zamislim šta je danas sprečilo, recimo, gospodina Predraga Markovića, novoizabranog ministra za telekomunikacije i informatičko društvo, da ovde predstavlja predlog koji je trebalo da predstavlja bivša ministarka Jasna Matić, a tiče se Agencije za elektronske komunikacije, ili neke druge ministre da predstavljaju one predloge iza kojih stoje. Već drugi dan imamo problem sa Ministarstvom finansija, odnosno premijerom, koji je sada ministar finansija, koji svakako neće biti u mogućnosti da ovde dolazi svakog dana i brani predloge iza kojih stoji njegovo ministarstvo ili od pre nekoliko dana i on kao ministar. Znači, puno poštovanje za gospodina Stankovića, koji je danas ovde, ali nisam siguran da će na većinu pitanja koja budemo imali moći da da odgovore. Neću govoriti ovako široko i dugo kao gospođa Radeta, fokusiraću se na jedno od pitanja, a to je pitanje izbora jednog člana, odnosno popunjavanje jednog upražnjenog mesta u Savetu Republičke radiodifuzne agencije, mada je u međuvremenu istakao mandat još trojici članova, ako se ne varam, i u narednim nedeljama ili mesecima ćemo svakako morati da biramo i nove članove. Savet Republičke radiodifuzne agencije u ovom trenutku je praktično sveden na tek nešto više iznad polovine članova, u situaciji kada se od tog nezavisnog regulatornog tela, koje je od samog početka, od svog osnivanja 2003. godine, suočeno sa čitavim nizom problema, mnogo, ja bih rekao previše, očekuje. Od Saveta RRA se očekuje da rešava apsolutni haos koji postoji na medijskoj sceni Srbije, pogotovo u sferi elektronskih medija, od rešavanja pitanja rijaliti programa, do pitanja ponašanja emitera u kampanji za, recimo, izbore nacionalnih saveta nacionalnih manjina. To su poslednje dve odluke koje je doneo Savet RRA i sasvim je jasno, i za jednu, i za drugu, i za čitav niz drugih problema koje ovih dana imamo, da Savet RRA, bez obzira na to ko su njegovi članovi, bez podrške države, koju nema, bez podrške Odbora za kulturu i informisanje ovog parlamenta, koju nema, predsednica tog odbora danas nije ovde, neće moći da rešava te probleme. Neću zloupotrebljavati ono što se dešavalo juče, taj ozbiljan incident koji smo imali sa RTS-om, ali mislim da je prilika, kada već govorimo o izboru člana Saveta RRA, da malo porazgovaramo i o tom konceptu javne televizije i javnog servisa, da vidimo koji su njeni nedostaci i da li smo možda napravili grešku pre sedam ili osam godina. Tada je druga vlast bila u Srbiji. Apsolutno nema nikakvog spora oko toga i nikakve ideje da se na tome poentira, ali i naša iskustva i iskustva nekih drugih zemalja u međuvremenu su pokazala da ipak ne može svaka država da ima BBC kao javni servis ili takav kvalitet javnog servisa, iz mnogo razloga. Najmanje njih je vezano za ovaj parlament, pa čak i za sam RTS. U zemlji u kojoj vam program zavisi ili od pretplate ili od oglašivača, ako su najveći oglašivači, pored nekoliko multinacionalnih kompanija, domaća javna preduzeća, onda je jasno da ne možete, bez obzira na to da li ste javni servis, da li ste RTS ili bilo koja komercijalna televizija sa nacionalnom frekvencijom, neću ni da govorim o lokalnim televizijama i situaciji zavisnosti u kojoj se one nalaze, onda je svakako nemoguće ostvariti bilo koju od ovih funkcija. Zbog toga imamo probleme kakve smo imali u subotu sa zatvaranjem medijskog prostora Srbije za čitav niz vrlo važnih događaja i zbog toga imamo situaciju da Javni servis mora da demantuje sebe, svaljujući krivicu na agencije, od kojih je jedna takođe u državnom vlasništvu ili javnom vlasništvu, kao i RTS. Uostalom, mi ćemo se ovde za nekoliko nedelja ili nekoliko meseci suočiti sa vrlo ozbiljnim problemom mogućnosti ukidanja prenosa zasedanja Narodne skupštine. Prema svim informacijama koje su dostupne, raspisani tender nije uspeo, da ne kažem da je propao. Prosto je tema za ovaj parlament, bez obzira na to koliko je ljudi danas u sali, da se ne bismo problemom bavili ponovo u minut do 12, da razgovaramo kako ćemo taj problem rešiti, pogotovo u situaciji kada u toj opštoj harangi na parlament postoji ta vrsta prigovora ili ta vrsta očekivanja javnosti, koja je već dovedena u tu fazu ili u taj stadijum da praktično jedva čeka da se ukinu prenosi ove skupštine, da sa tom prljavom vodom ne odu i nekakva ozbiljna dostignuća demokratije u Srbiji, ili makar onaj uzak i redak prozor. Znate, Radio-televizija Srbije u ovih deset dana, kada je bila posebno aktuelna priča o rekonstrukciji Vlade, nije imala specijalizovanu emisiju o tome. Svaka čast za praćenje katastrofe u Japanu, uz puno saosećanja za japanski narod, dobro je da više nismo potpuno na margini sveta, pa da nas ponekad zainteresuje i šta se dešava oko nas, ali bilo bi dobro i da se bavimo situacijom u Srbiji ili da se bar Javni servis bavi tom situacijom, pogotovo kada vidimo izveštaj Saveta RRA, poslednji dostupan izveštaj o nadzoru nad radom emitera, pre svega Javnog servisa i o ispunjenosti njegovih funkcija iz aprila 2010. godine. Ti podaci su, da ne kažem katastrofalni, ali vrlo zabrinjavajući i oni demantuju nekoliko stvari: demantuju tu uvreženu famu kako prenosi Skupštine Srbije na Drugom programu RTS-a sprečavaju RTS da obavi svoje funkcije javnog servisa. Predsednica je na početku popodnevnog dela sednice rekla da zbog ranije ugovorenog prenosa fudbalske utakmice neki programi sa Prvog programa RTS-a moraju da budu prebačeni na Drugi program, pa da zbog toga neće biti prenosa Skupštine. Uopšte ne razum šta će prenos fudbalske utakmice na Prvom programu RTS-a, ukoliko uopšte mora da bude emitovan na RTS-u. Nema mnogo zemalja u Evropi gde će gledaoci večeras na javnoj televiziji, koja se plaća iz javnih izvora, gledati Ligu šampiona. Zainteresovanost za takvu vrstu prenosa postoji kod komercijalnih televizija. Kada RTS uđe u trku za takvu vrstu prenosa pravi štetu na nekoliko načina: prvo, podiže cenu takvog prenosa, zatvara svoj program za one sadržaje koji bi morali da budu emitovani na javnom servisu, a druge televizije bi svakako bile zainteresovane da se takmiče i da dobiju takvu vrstu prenosa. I u ovakvoj situaciji, na Drugom programu RTS-a, koji je rezervisan u dobroj meri za prenose skupštinskih zasedanja, u posmatranom periodu od tri meseca bilo je dvostruko više sportskih prenosa i sportskih programa nego prenosa Skupštine. Da stvar bude još gora po one koji kritikuju prenose Skupštine, pogotovo iz RTS-a, prenosi Skupštine su gledaniji čak i od tog sportskog programa. Imam neke podatke za prošlu nedelju: 7. i 8. marta je RTS 2, u vreme dok su na njemu tekli prenosi Skupštine, bio znatno gledaniji od programa RTS 2 u subotu i nedelju, 5. i 6. marta, kada su, između ostalog, na Drugom programu RTS-a prenošeni mečevi Dejvis kupa. Dakle, u tom moru brojeva i toj glasnoći, da ne kažem vikanju koje vrlo često dolazi iz RTS-a, vrlo se često zaborave neki egzaktni podaci. Tačno je, ima Skupštine Srbije tri ili četiri puta više nego zabavnog ili kulturno-umetničkog programa na RTS 2, ali takvih programa ima šest ili sedam puta manje nego sportskih prenosa. Uostalom, u Zakonu o radio-difuziji, koji reguliše položaj Radio-televizije Srbije, nigde ne piše da je za ostvarivanje funkcije javnog servisa, a to su one funkcije zbog kojih građani Srbije, bez da ih iko pita, plaćaju taj mesečni iznos, koji nije mali (mada plaćaju sve manje, koliko pokazuju poslednji statistički podaci), dakle, nigde u tom zakonu ne piše da je Drugi program RTS-a rezervisan za takvu vrstu programa, a da Prvi program treba da služi za komercijalne sadržaje, bez obzira na to koliko su gledane serije koje se emituju na RTS-u. Ako RTS hoće da bude komercijalna televizija, onda za to postoje drugačija pravila, postoje drugačiji uslovi na tržištu. Ne može se, s jedne strane, biti zaštićen i Zakonom o radio-difuziji i relativno sigurnim izvorima prihoda i posebnim pravilima koja važe, a da se, s druge strane, ne ostvaruje praktično nijedna od onih funkcija koje je zakon stavio RTS-u u zadatak. Ostvarenja su 7, 11, 15%, nezavisno od toga da li postoje prenosi Skupštine ili ne postoje. Da ne govorim o situaciji u kojoj za tri meseca RTS na Prvom programu napravi 399, a na Drugom stotinak prekršaja Zakona o radio-difuziji. Mogu da kažu da su neke od tih grešaka nenamerne, samo je katastrofalno kada se većina njih odnosi na povredu pravila o upotrebi srpskog jezika. To je javni servis, koji mora da čuva nacionalnu kulturu, nacionalno pismo itd. Najviše problema i najviše prekršaja pravi u tom sektoru. To što je država formirala nezavisna regulatorna tela u čitavom nizu oblasti, pa i u ovoj, ne znači da može da stoji sa strane i da to mirno posmatra, a, s druge strane, ne preuzme nikakvu odgovornost za to. Poznato je šta LDP misli o trenutnom rukovodstvu Radio-televizije Srbije, pa i o njenom direktoru, ali ne može se sve ono što je ovde problem, što je problem u funkcionisanju RTS-a svaliti na jednog čoveka ili na jednu grupu, menadžment koji vodi tu televiziju u ovom trenutku. Neke druge zemlje su imale slične probleme, pa su se umešale, neke na dobar način, neke na loš način. Mađarska je nedavno intervenisala, očigledno na pogrešan način, pa zbog toga ima relativno ozbiljne probleme sa Evropskom komisijom. Neke druge zemlje su svoj problem javnog servisa, kvaliteta njegovog programa, načina finansiranja, pitanja da li ima mesta komercijalnim sadržajima i oglašavanju u toj vrsti programa, regulisale na drugi način. Srbija to još uvek nije u stanju da učini i nisam siguran da će to moći da uradi ni sa nepotpunim sastavom Saveta RRA. Zastrašujući je taj program. Ne govorim o programu RTS 2, pogledajte programsku šemu RTS 1 za danas: repriza i repriza reprize. Neke čak nisu ni navedene kao reprize, pošto se na RTS-u kao repriza računa ta vrsta programa kad sutradan reemitujete ono što ste prethodne večeri emitovali, bez obzira na to koliko ste puta u prošlosti, u prethodnih pet, šest ili dvanaest meseci taj isti program emitovali. Hvala.
Zahvaljujem. Dajem reč narodnom poslaniku Milanu Dimitrijeviću.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zajednički jedinstveni pretres o nabrojanim tačkama dnevnog reda od 23. do 27. ima samo jednu zajedničku nit, a to je izbor kandidata za razne agencije, savete, parlamentarne delegacije, a teme su toliko raznorodne da je prosto nemoguće govoriti u ovom kratkom vremenu o svim ovim temama. Zadržaću se na dvema temama, a to su izbor Fiskalnog saveta i izbor jednog člana Zdravstvenog saveta Republike Srbije. Dakle, kada govorimo o izboru Fiskalnog saveta, tu se može reći da postoji dilema da li su zadovoljene i forma i suština. Trebalo bi da bude tako, ali nije. Zadovoljena je samo forma, zakonska obaveza da se izabere Fiskalni savet. Suština nije, zato što taj Fiskalni savet praktično nema nikakve nadležnosti. On je savetodavno telo, koje daje svoje mišljenje u vezi s vođenjem fiskalne politike, a kad se prekrši fiskalna politika, kad se nenamenski troše sredstva u budžetu, ono ne može da interveniše, ne može da kazni onog ko pravi fiskalni prekršaj u fiskalnoj politici, ne može da pokrene postupak, ne može da obustavi one projekte za koje se utvrdi da nisu u skladu sa zakonom. Na kraju krajeva, jedan od članova Fiskalnog saveta je predlog sada već bivšeg ministra finansija, gospođe Diane Dragutinović. Da li je to predlog i sadašnjeg ministra finansija, odnosno predsednika Vlade gospodina Mirka Cvetkovića? To ne znamo. Ali, to je manji problem. Veći problem je kad pogledate nešto što ide uz članove Fiskalnog saveta – pada vam u oči da je plata predsednika Fiskalnog saveta oko 188.000 dinara, da članovi Fiskalnog saveta primaju oko 169.000 dinara. Ali, tu nije kraj. Tu postoje specijalni savetnici, koji primaju oko 144.000 dinara, s mogućnošću da im se prinadležnosti povećaju za oko 30%, kako je navedeno, usled posebne složenosti na radu. Vidite, ovo je jedna strašna demagogija. Predsednik Fiskalnog saveta ima platu 188.000 dinara – primaće. Predsednik Republike ima platu oko 140.000 dinara i deo daje u humanitarne svrhe. Kako je to moguće u ovakvoj jednoj državi koja ima odgovornu Vladu? Prosto je neverovatno da se na ovakav način rugate građanima Republike Srbije, koji jedva sastavljaju kraj sa krajem. Sve je više gladnih u Republici Srbiji, sve je više ljudi koji ostaju bez posla. Sve je više ljudi koji čekaju u redu u kuhinjama za jedan obrok, a vi određujete platu članovima Fiskalnog saveta u trenutku kada se povela javna debata o smanjenju troškova u državnoj administraciji. Evo kako vi smanjujete troškove u državnoj administraciji. Dakle, ovo je jedna vrlo ružna odluka. Zašto niste našli volontere da rade, da budu članovi Fiskalnog saveta, kad se toliko borite za socijalnu pravdu, kad imate toliko razumevanja za gladne građane Republike Srbije? Vi ćete vrlo lako da nađete volontere da se time bave. Među našim ljudima ima dosta stručnjaka iz oblasti ekonomije koji bi se rado odazvali pozivu da budu članovi Fiskalnog saveta. To je stanje te socijalno odgovorne vlade i to je stanje trenutno u državi Srbiji. Sada ću se malo pozabaviti izborom jednog člana Zdravstvenog saveta. Doneli smo Zakon o zdravstvenoj zaštiti 2005. godine. Nekoliko godina ova skupština je (govorim i o poslanicima pozicije i o poslanicima opozicije) vodila borbu sa ministrom zdravlja da se formira nacionalni zdravstveni savet. Ministar nije imao sluha. Posle nekoliko godina, uz silne rasprave na ko zna koliko sednica Odbora za zdravlje i porodicu, ministar zdravlja je odlučio da se formira nešto što je bila zakonska obaveza, nešto što stoji, što je propisano članom 150. Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Ali, prilikom formiranja Zdravstvenog saveta došlo je do niza kršenja zakona. Nekoliko članova Zakona se prekršilo. O tome ću naknadno govoriti. Nedugo zatim, u decembru mesecu, jedan član Zdravstvenog saveta je zbog svojih prevelikih obaveza podneo ostavku. Govorim o decembru 2009. godine, a mi smo sada u martu 2011. godine. Pogledajte koliko je ta vlada odgovorna i koliko joj je vremena trebalo da prođe, maltene godinu i po dana, da se predloži novi član Zdravstvenog saveta Republike Srbije. U Zakonu o zdravstvenoj zaštiti postoji nešto što govori o mandatu članova Zdravstvenog saveta, koji traje pet godina, i o tome ko može, a ko ne može biti član Zdravstvenog saveta. Ako pažljivo pročitate taj član 152, član Zdravstvenog saveta ne može biti lice imenovano, pored drugih zabrana, u organe organizacija koje obavljaju poslove zdravstvenog osiguranja, odnosno organe zdravstvenih ustanova, visokoškolskih ustanova, komora zdravstvenih radnika, Srpskog lekarskog društva i udruženja zdravstvenih ustanova. Da pođemo od toga ko je predsednik Zdravstvenog saveta Republike Srbije, nemojte shvatiti da je to nešto lično upereno – prof. dr Dragan Dedić, koji je direktor Infektivne klinike. Imate direktno kršenje Zakona. Mi vam govorimo da Zakon o zdravstvenoj zaštiti ne valja, da zakon treba menjati, a bivši ministar se bavio izmenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti na taj način što je menjao jedan član, baveći se dopunskim radom zdravstvenih radnika, čime je otvorio širom vrata još većoj korupciji u zdravstvenim ustanovama. Ko može da se bavi dopunskim zdravstvenim radom? Da li može da se bavi dopunskim radom neki lekar koji radi u nekoj prigradskoj, seoskoj ambulanti? Ni slučajno. Zna se ko se bavi dopunskim radom i ko ima izvore prihoda i sa jedne, i sa druge i sa treće strane. Treća stvar, kada se govori o radu Zdravstvenog saveta, pre neki dan smo imali sednicu Odbora za zdravlje i porodicu, gde nam je bio predstavljen jedan izveštaj o radu Zdravstvenog saveta, koji je na tom odboru ne odbačen, nego je vraćen na doradu, jer je potpuno neprecizan i nije odgovorio onim zahtevima koje Zakon predviđa. Ono što je interesantno jeste da se predsednik Zdravstvenog saveta Republike Srbije obratio Odboru za zdravlje i porodicu rečima da Zdravstveni savet nije imao finansijska sredstva, nije imao tehničku podršku Ministarstva, čak ni telefon, nije imao ni nameštaj, a kada se predsednik Zdravstvenog saveta obratio nadležnim institucijama, Vladi RS, onda mu je rečeno da se obrati i donatorima. Gospodine ministre, zakon kaže da su sredstva za rad Zdravstvenog saveta Republike Srbije obezbeđena u budžetu. Kako je moguće da nešto stoji u zakonu, a da predsednik Zdravstvenog saveta kaže da je upućen na donacije? Dakle, prosto je neverovatna stvar. Sve to govori o ozbiljnosti Vlade Republike Srbije kada treba da se uhvati u koštac sa problemima u zdravstvu. Čini mi se da je kriza ove neodgovorne vlade počela ostavkom bivšeg ministra zdravlja gospodina Tomice Milosavljevića. Ta kriza je došla do te mere da je zdravstveni sistem ozbiljno narušen i niz problema se tu otvorilo. Pošto je tu prisutan novi ministar zdravlja, gospodin Zoran Stanković, prilika je da se o tim stvarima kaže par reči. Dakle, šta je ono na šta smo mi upozoravali bivšeg ministra zdravlja gospodina Milosavljevića? Prva stvar, da li mi znamo kolika je javna potrošnja zdravstva u Srbiji? Dobijali smo tri različita podatka: jedan od Ministarstva zdravlja, drugi od Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje, a treći od Svetske banke. Druga stvar je da li u Republici Srbiji postoji nacionalni zdravstveni račun, a znamo da su u prethodnom periodu dobijene donacije da se uradi nacionalni zdravstveni račun da bismo znali kolika je javna potrošnja zdravstva u Srbiji? Da li je finansijski plan Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje podložan promenama ili bilo kakvoj diskusiji? Nije, gospodine ministre. Mi dobijamo taj finansijski plan uokviru budžeta, gde imamo zbirno ko zna koliko cifara sa nekim opredeljenjima, kolika je ukupna potrošnja za lekove, koliko ide na primarni nivo zdravstvene zaštite, koliko ide na sekundarni, koliko ide na tercijarni, a to je toliko jasno da jedna trećina tih sredstava ide u primarni nivo zdravstvene zaštite, a dve trećine idu u sekundarni i tercijarni nivo. Čini mi se da je tu glavni poremećaj. Da li građani Srbije mogu istovremeno da finansiraju tri paralelna zdravstvena sistema, dakle, državni, vojni i privatni? Sledeća stvar, da li sistem može da odgovori potrebama građana Republike Srbije? Imali smo ubeđenja da može, ali tu se otvara pitanje – ako može i ako je to tako, čemu onda dopunski rad? Zašto postoje liste čekanja? Na ta pitanja nismo dobili odgovor. Zašto se u pojedinim ustanovama u državnoj svojini uskraćuju osnovna prava iz Zakona o zdravstvenom osiguranju? Javnost Srbije je brujala o aferi s citostaticima, povređivanju osnovnih prava iz zdravstvenog osiguranja u Institutu za onkologiju i radiologiju Vojvodine i nekim drugim ustanovama. Na koji način su utrošena sredstva od donacija i kredita namenjenih zdravstvenom sistemu Srbije? Kad god smo to pitanje postavili, vladin odgovor nikad nismo dobili. Šta ste učinili da se suzbije korupcija u zdravstvu, i ona sitna, a pogotovo ona krupna, ona sistemska, za koju ova država podiže kredite? Kada će biti ukinute koruptivne odredbe zakona koje regulišu zdravstvo? Zašto ne funkcionišu strukovna udruženja? U ovom trenutku jedna komora zdravstvenih radnika, Stomatološka komora, ne funkcioniše, a imali smo izmene i dopune Zakona o komorama zdravstvenih radnika. Na kraju, ono što brine obične građane najviše, zašto u Srbiji povremeno dolazi do alarmantne nestašice pojedinih grupa lekova i sanitetskog materijala? Sećate se da se zimus u Zdravstvenom centru Užice jedan hirurg zaključao sa nekoliko pacijenata u hirurški blok zato što nije bio u mogućnosti da ljudima ukaže pomoć zbog nedostatka materijala? To su ta pitanja na koja nismo dobili odgovore. Svih ovih godina ukazivali smo na ozbiljne probleme, na poremećaj u sistemu, da u ovom trenutku ne postoji zadovoljstvo ni kod zdravstvenih radnika, a još je veće, čini mi se, nezadovoljstvo korisnika usluga. Najavljivao se štrajk zdravstvenih radnika. Da li je pacijent zaštićen? Nije. Zašto nemamo zakon o zaštiti prava pacijenata? Ko štiti pravo zdravstvenih radnika? U ustanovama gde je država vlasnik imamo jedan surogat, jedan privid zaštitnika prava pacijenata, imamo osobu koja je tobože zaštitnik prava pacijenata, ali to je osoba koja je zaposlena u toj zdravstvenoj ustanovi i pitanje je čija će prava on da štiti, pacijenta ili ustanove od koje prima platu? Odgovor je potpuno jasan. Gospodine Stankoviću, nadamo se da ćemo u nekom narednom periodu od vas dobiti te odgovore. Nameće se još jedno pitanje: kao ministar zdravlja, da li ćete stajati iza politike koja je dovela do ovakvog stanja u zdravstvenom sistemu Srbije i nastaviti tu vrstu politike ili ćete preduzeti neke korake? Ti koraci moraju biti reforma zdravstvenog sistema, promena zakona. I da krenete putem reformi, mandat vam je oročen na nekoliko meseci. Pitanje je da li je za nekoliko meseci moguće napraviti jednu temeljnu reformu. Mislim da nije, ali ako učinite jedan korak, a najvažniji korak je da se spreči uskraćivanje osnovnih prava pacijenata, koja su garantovana Zakonom o zdravstvenom osiguranju, napravili ste jedan odlučan i ozbiljan korak. Zahvaljujem.
Reč ima ministar. Izvolite, gospodine ministre.
Uvaženi poslanici, ovo je moje prvo obraćanje ovom cenjenom skupu i dozvolite da vam u kratkim crtama odgovorim na ovo što ste do sada rekli. Primedba koju je iznela poslanik Radeta je potpuno u redu. Svi vi morate da dobijete, bar po meni, biografije ljudi koji se predlažu za važne funkcije. Ako toga nije bilo, a u konkretnom slučaju vidimo da nije dostavljeno Skupštini, a Vladi jeste, onda ću sutra na prvoj sednici Vlade predložiti da sva kadrovska rešenja u Skupštini budu propraćena obrazloženjima o predloženom kandidatu. Ovaj propust preuzimam na Ministarstvo zdravlja i to mi daje za pravo da vam se izvinim za propust i da obećam da u narednom periodu toga neće biti. Ono što je govorio poslanik, oprostite, ne znam vaše ime, iz LDP-a, mislim da je isto u redu i da ćemo raditi na otklanjanju tih problema. Ovo što ste vi sada rekli, gospodine Dimitrijeviću, jeste jedan širok dijapazon problema i ja sam sagledao neke od tih problema. Mogu da na ove probleme, u nekom narednom periodu, dam odgovore poslanicima Skupštine, i vi treba da ih imate. Ono što je izuzetno značajno, samo na današnji dan imam tri veoma jaka utiska o problemima u zdravstvu, što su objavila sredstva javnog informisanja. Da li je moguće da mi 30 godina upućujemo pacijente na rehabilitaciju, kardiološku rehabilitaciju u centar koji je iznad hiljadu metara nadmorske visine, a da je to kontraindikacija za slanje tih bolesnika, na planinu Zlatar, ili u centar Zlatar? Trideset godina, ako je to istina. Ljudi iz vrha kardiologije kažu da oni nisu u tome učestvovali. To u svetu važi, takav je propis, da se na preko hiljadu metara ne upućuju kardiološki pacijenti. To je veliki problem. Kada sam jutros dobio informaciju, očekivao sam da ćete me možda to pitati, da su, recimo, u Novom Sadu bačene zalihe krvi zato što im je protekao rok. Naložio sam nekakvu istragu, o čemu ću prvo referisati Vladi, ali imaćete prilike i vi da vidite. Prema tome, koristim ovaj prvi nastup, i neću više da vas opterećujem, da primim sve vaše zahteve, sva vaša pitanja, da se potrudim da u narednom periodu dobijete adekvatne i prave odgovore. Ali, istovremeno vas molim, kao što je, recimo, ovo za Zdravstveni savet, da je on formiran mimo zakona, nadležne službe to moraju da provere i da se onda postupi po zakonu koji važi. U tom pravcu, zahvaljujem vam se na svim ovim sugestijama i svemu onome što ste označili kao problem. Prema tome, mi ćemo u narednom periodu... mi ne možemo da napravimo u narednih godinu dana reformu sistema. Za godinu dana možemo da uradimo puno, ali i ništa. To zavisi sada, na neki način, od mene kao ministra; ja sam rekao svojim saradnicima u Ministarstvu – sve što je dobro i ako uradimo nešto dobro, uradili smo zajedno, za sve ono što ne valja, ja sam kriv. Prema tome, možda je to moja preslobodna izjava, ali ću se truditi da u narednom periodu ovakve stvari budu svedene bar na jedan obim koji može da podnese kritiku i koji je dozvoljen u ovakvom parlamentarnom životu. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Gospođo Radeta, ministar se sa vama složio i pohvalio je vaše inicijative. Ali nije dobro shvatio? Dajem vam reč, ako nije dobro shvatio to što ste rekli.
Hvala lepo i hvala ministru, zaista je dobro, ministri treba da se obraćaju, odnosno da komuniciraju sa narodnim poslanicima. Istina, ja se pomalo pribojavam zbog ovog što je ministar rekao, s obzirom na Zakon o Vladi koji je donet. Da li je ovo vaš lični stav ili je mišljenje Vlade, da malo ne odete iz onih okvira, da ne smete da pričate neke stvari? Mala šala, ali, nažalost, istina. Zaista, sugestija, nemojte da se informišete iz medija, nego vidite da sa saradnicima dođete do nekih podataka, pa da vi informišete medije. Zbog čega ovo govorimo? Zato što u Vladi Republike Srbije postoji jedan ministar, a doskora je bio još jedan, koji kroz rad Vlade i ministarstva zapravo promoviše svoju stranku. Jedan od njih je gospodin Ljajić, koji narodnim poslanicima i javnosti, recimo, priča koji su problemi u oblasti rada i socijalne zaštite, ali ih i ne rešava. On se ponaša kao opozicija. Takav je u poslednje vreme bio i Mlađan Dinkić, gospodin koji je predsednik stranke koja je vas predložila za ministra. Ono na šta želimo da vam skrenemo pažnju je da ako želite saradnju sa narodnim poslanicima, što se tiče nas iz SRS, apsolutno ćete je imati, samo vas molimo i predlažemo vam da ta saradnja bude na osnovu nekog rada, na osnovu argumenata. Uvereni smo da u Ministarstvu u koje ste došli ima puno ljudi koji su savesno radili i rade svoj posao, samo to treba i da koristite. Hvala lepo.
Narodni poslanik Milan Dimitrijević, replika. Ministar je prosto iskoristio svoj prvi boravak ovde, pa je mimo teme dao određene informacije i obratio se. Mislim da vas je potpuno dobro shvatio, ali, evo, izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dakle, gospodine ministre, pošto ste bili iskreni u svom prvom obraćanju narodnim poslanicima, nastaviću u tom tonu. Pokušaću da vas upozorim na jedno rešenje, a to je predlog radnog tela Zdravstvenog saveta za procenu stanja u banjsko-klimatskim centrima Srbije. Malopre ste pomenuli jednu pogrešnu odluku, unazad 30 godina, o lečenju kardiovaskularnih bolesnika u klimatskim lečilištima na nadmorskoj visini preko hiljadu metara, verovatno asocirajući na Zlatibor, Zlatar. Vidite, u toj radnoj grupi, što se tiče procene banjsko-klimatskih lečilišta, nalazi se, da ne pominjem ime, daću vam to da pogledate, jedna osoba koja je idejni tvorac toga o čemu ste vi govorili, znate. Dok se otvoreno ne suprotstavimo takvim pojavama ne možemo napraviti nijedan mali korak.
Zahvaljujem. Da li još neko od predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa žele reč? (Ne.) Prelazimo na izlaganje poslanika prema prijavama za reč, po rasporedu u zajedničkom jedinstvenom pretresu tačaka koje su na dnevnom redu. Dajem reč narodnoj poslanici Milici Vojić Marković. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Ne mogu da ne iskoristim priliku da vas podsetim da sam od ministra koji je u prepodnevnom delu sednice trebalo da bude prisutan očekivala upravo ovo što je gospodin ministar danas pred nama demonstrirao. Ako je to nova energija Vlade, nadam se da će se stvari popraviti, ali se bojim da „petao koji prvi kukuriče ide u lonac“. Ovo je bila šala. (Predsednik: Znate šta, htela bih da u ime poslanika ne plašimo ministra.) Naravno, ministra smo pohvalili, ako se ne varam. S obzirom na to da su u ovoj tački uglavnom kadrovska rešenja, baziraću se na tački koja se odnosi na kadrovska rešenja za člana Upravnog odbora Agencije za borbu protiv korupcije. Iako Vlada Srbije svaki put kada se neko od njenih zvaničnika obraća poslanicima ili javnosti ističe da je jedan od njenih primarnih ciljeva borba protiv korupcije i da će se protiv korupcije izboriti, činjenice su malo drugačije i pokazuju da Vlada zapravo i nema iskrenu nameru da se u tu borbu upušta na pravi način. O kojim činjenicama hoću da govorim? Prva od njih je izveštaj Evropske komisije o napretku Srbije, gde se apostrofira da Srbija ima veliki problem sa korupcijom i da sa tom korupcijom ne izlazimo na kraj već jedno izvesno vreme, do sada već tri godine. Sledeća činjenica, od prvog dana Vlada je opstruirala rad svih nezavisnih kontrolnih tela. Kako je to radila? Prvo, zakidanjem na kadrovskim rešenjima, uvek su imali manjak stručnih kadrova; zatim, zakidanjem na finansijama; prostor za rad im je uvek bio neadekvatan i vrlo mali; zatim, slabom saradnjom i polovičnim informacijama. Sledeća činjenica o kojoj želim da govorim je izmena i dopuna Zakona o Agenciji za borbu protiv korupcije. Te izmene i dopune su, gospodo moja, legalizovale sukob interesa i duple funkcije. Sukob interesa je uvod u korupciju. To je prvi korak u korupciji, a kada Vlada svojim funkcionerima da mogućnost da budu zaštićeni i da budu iznad zakona, onda ona pravi ne prvi korak, nego autoput ka korupciji. Duplim funkcijama, koje su takođe proizvod ovog zakona, Vlada je pokazala da su vojvođanski poslanici iznad zakona, ali je, bogami, pokazala i da su tri gradonačelnika (Jagodine, Kragujevca i, koliko se sećam, Žagubice) takođe iznad zakona, kao i potpredsednik Skupštine Kragujevca, jer oni nemaju potrebe da poštuju zakon. Onda se tu pojavilo čuveno pismo koje je Ministarstvo pravde, ničim izazvano, uputilo gradonačelniku Jagodine i aminovalo to da on može da ostane na duplim funkcijama. S tim u vezi, pročitaću šta kaže Čedomir Čupić o tome: „To se može prihvatiti kao jedno mišljenje koje nema pravnog utemeljenja. Agencija za borbu protiv korupcije je jedina nadležna institucija da u konkretnom slučaju donosi pravno valjane odluke vezane za sukob interesa. Tumačenje koje je dalo Ministarstvo samo je mišljenje, koje ne obavezuje i ja tako vidim i tako tretiram ovaj slučaj.“ Pokazalo se da je to mišljenje koje je dalo Ministarstvo bilo upravo mišljenje koje je posle toga morala i Agencija da ispoštuje. Dalje, u sukobu interesa je i jedan naš kolega, ne samo jedan, više kolega, ali, recimo, gospodin Bajatović, koji je istovremeno narodni poslanik, direktor „Srbijagasa“, predsednik Upravnog odbora „Jugorosgasa“ i takođe prima platu po ta tri, četiri osnova. Kaže, jedan deo će dati u humanitarne svrhe. Ne znamo koji deo i kome. Zatim, sledeća činjenica koja nije baš mnogo osvetljena u javnosti, vrlo je poučna, čini mi se, to je tzv. afera „Pismo“. Naime, jedan građanin, sa punim imenom i prezimenom, uputio je Agenciji za borbu protiv korupcije pismo u kome je ukazao na osnovanu sumnju da se jedan funkcioner nalazi u sukobu interesa. To pismo je bilo naslovljeno Agenciji za borbu protiv korupcije, ali je nekim čudom, ako se to zove čudo, stiglo u MUP. Sada moramo da postavimo pitanje – ko je taj ko je mogao da pretresa poštu Agencije za borbu protiv korupcije? Ko se to u demokratskoj policiji, jer ako je ona Slobina do 2000. godine bila nedemokratska policija, a ova sada je demokratska policija, ko se to na takav drzak način usudio da krši ljudska prava i slobode? Samim tim što je to pismo dospelo tamo gde mu nije bilo mesto, a nije poštar pogrešio, prekršeno je ustavno pravo građana na nepovredivost pisma. Dodatna povreda je u tome što je reč o zadiranju u rad Agencije, koja je nezavisno regulatorno telo. Da ne govorim o tome da je ovde reč o jednom elementarnom nedostatku domaćeg vaspitanja, kada preturate po tuđim pismima, i da je to vrhunac neukusa i zloupotrebe. Ono što je dalje sledilo je još zanimljivije. Pogledajte samo odgovor gospodina Šabića, Poverenika za javne informacije. Očito je da ovo nije izolovan eksces, dakle, ovo preturanje po pismima nije izolovan eksces. Dešavalo se dugo vremena i sa tom praksom se mora prestati bez odlaganja. Notorna je činjenica da MUP ne sme da otvara poštu koja mu ne pripada, osim ako za to nema nalog, kao i da je, ako su tvrdnje da je pismo sadržalo i informacije o pošiljaocu tačne, prekršen Zakon o zaštiti podataka o ličnosti. Ali, ni Agencija, ako već tvrde da se to dešavalo, nije smela da čeka da dođe do presretanja delikatne predstavke da bi reagovala. Možemo samo da zamislimo o kome su se ovde informacije davale, kada je to tako delikatno pismo. Dalja činjenica, kažu da se oko desetak hiljada funkcionera u Srbiji trenutno nalazi u sukobu interesa po raznim osnovama, ali nikada nije objavljen spisak tih funkcionera. Nekim imenima se operiše, ali tog spiska nema javno. Ko su ti ljudi? Zašto njih nema na tom spisku? Sledeće, zaključili smo da Agencija radi u vrlo teškim uslovima, bez prave podrške države, a onda se još dešava da neki javni funkcioneri i političari zaključe da su oni iznad zakona i održavaju ovaj položaj Agencije i dalje. Još je interesantnije što im je država dala pravo da tako rade. Ne mogu da se otmem utisku da je ponovo došlo ono vreme kao kada smo devedesetih u „Dugi“ čitali ko će od političara biti javno ispljuvan, ko će biti uhapšen, a ko će biti trajno odsutan. Sada imamo ne samo „Večernje novosti“, sada imamo i neke druge medije koji to rade. Dakle, među tim koji su iznad zakona direktorka Agencije za borbu protiv korupcije navodi Čedomira Jovanovića, narodnog poslanika, i Božidara Đelića, potpredsednika Vlade Srbije. Protiv njih je Agencija podnela prekršajne prijave zbog toga što nisu obavestili Agenciju o prenosu upravljačkih prava u svojim firmama, a zatim su krenuli pritisci kojima su bili izloženi direktorka i zaposleni u Agenciji. Evo odgovora Odbora Agencije za borbu protiv korupcije: „Odbor je konstatovao da pozivi i poruke koje su uputili javni funkcioneri Božidar Đelić i Čedomir Jovanović, odnosno osobe koje su se predstavile kao njihovi predstavnici, prevazilaze standarde dodatnog interesovanja za podnete prekršajne prijave i da po svojoj dinamici i sadržaju predstavljaju pokušaj zastrašivanja i nedozvoljenog uplitanja u rad samostalnog i nezavisnog organa.“ To je saopštenje Agencije za borbu protiv korupcije. „Odbor Agencije najoštrije je osudio tu pojavu i upozorio da će ubuduće svaki sličan pokušaj za posledicu imati obaveštavanje nadležnog organa radi pokretanja zakonskog postupka.“ Sada ne razumem zašto se i u ovom slučaju ne obavesti nadležni organ, ali valjda oni znaju zbog čega je to tako. Zbog svega ovog što sam rekla nije čudo što je moj utisak da Agencija više nije nezavisno telo. Zašto mislim da nije nezavisno telo? Evo, taj čuveni slučaj Dulića, koji se prvo pokazao kao čovek koji ne ume da popuni prijavu, u kojoj nije naveo da je mnogo bogatiji nego što jeste, a zatim nije naveo ni taj podatak koji se kasnije otkrio u medijima, pa je direktorka rekla da je sve u redu, da on kao vlasnik firme koja prodaje kompjutere isključivo posluje sa javnim preduzećima i ustanovama i od toga ubira desetine miliona. Neću da kažem šta je sa izmenama i dopunama Zakona o javnim nabavkama, koje su direktan generator korupcije, prosto zato što hoću da ostavim vremena i mojim kolegama, ali sve ovo me danas uverava da ovaj član Upravnog odbora Agencije ništa bitno u ovome neće pomeriti. Hvala.
Zahvaljujem. Dajem reč narodnoj poslanici potpredsednici Nataši Jovanović. Nije tu. Replika. Samo se prijavite. (Aleksandar Martinović, s mesta: Gospodin Paja Momčilov je tu.) Izvinite, imala sam dogovor sa Natašom da ona bude sada, ali pošto ste vi došli, daću vam reč. Replika prvo. Narodni poslanik Dejan Pisarević ima reč.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, moje drage kolege, ulažem repliku na osnovu izlaganja prethodne sagovornice, zato što je pomenula mog predsednika Dragana Markovića Palmu, koji nije tu. Želim joj reći da je gospodin Marković dobio poverenje građana da bude i narodni poslanik, kao i gradonačelnik Jagodine. On je to dokazao svojim delom, i to ne u jednom, nego u dva mandata. Nadam se da će i u trećem mandatu tako da radi. Njegov primer treba da slede svi. Hvala.
Zahvaljujem. Mislim da nema potrebe za replikom. Milica Vojić Marković, replika.
Hvala. Završiću taj krug replika. Meni je jako žao što moram da pomenem vašeg predsednika, gradonačelnika, narodnog poslanika i slično. Zaista nemam ništa protiv toga da se on na narednim izborima kandiduje i za predsednika Rusije. Prosto nemam razloga da sumnjam u to da će da osvoji. Ali, ono što je činjenica, ne postoji ni način, ni zakon da se kandidujete i za jedno i za drugo u istom trenutku. Ni to nije bitno. Ono što je bitno, govorim o povredi zakona, a vašeg gradonačelnika nema potrebe da pominjem ni po ovom, ni po onom osnovu. Govorim o zakonu o sukobu interesa, o tome i o pismu koje je uputilo Ministarstvo pravde. Dakle, o tome govorim. On se pominje prosto kao neko ko je nosilac toga.
Narodni poslanik Paja Momčilov ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice parlamenta, poštovani ministre Stankoviću, evo, mi raspravljamo, kao što je već rečeno, opet o jednoj združenoj grupi propisa koje ovaj parlament treba da usvoji. Pravo da vam kažem, mi smo već oguglali na to i navikli smo se na to. Više bih se iznenadio da je situacija drugačija, da možemo svaki od ovih propisa koji su danas na dnevnom redu u jednom razložnom vremenu i na kvalitetan način da razmotrimo, pa onda, naravno, nakon toga da skupštinska većina donese meritornu odluku. No, šta je tu je, nama je već ovo stalna praksa. Budući da sam iz zdravstvene delatnosti, iz struke, u svom izlaganju ću se osvrnuti, naravno, na ovaj predlog o izboru člana Zdravstvenog saveta Srbije. Pretpostavljam da su moji prethodnici već jasno ukazali na osnovni problem sa kojim smo se mi sreli. Koristim samo priliku da iznesem dodatno možda neku argumentaciju, vezano za rad Saveta, za očekivanja nas iz Odbora za zdravlje, a verujem i javnosti Srbije, građana Srbije, šta su očekivali od jednog ovakvog tela, šta mi to danas imamo, a onda ćemo sve to upodobiti da dođemo na konkretni materijal kojim treba da se bavimo. Gospodin Stanković nije kriv za propust koji je načinjen i mi nemamo biografiju profesora Savića, koji je, pretpostavljam, istaknuti stručnjak. Međutim, koliko možemo da verujemo, toliko imamo pravo i da ne verujemo da je to tačno. Samo ću podsetiti ovaj parlament kako ste na Medicinskom fakultetu posle 2000. godine zdušno oduzimali profesorska zvanja mnogim profesorima; ne samo profesorima, nego i docentima. U svakom slučaju, raspravljati bez biografije je nekvalitetno i nedozvoljeno. Šta bi bila prava mera? Prava mera bi bila da se povuče ovakav dokument, a ne da se izvinjava. To bi bila prava mera u jednoj normalnoj i civilizovanoj zemlji. Zašto? Dodatna argumentacija zbog čega smatram da je to neophodno – na Odboru za zdravlje mi smo blagovremeno stavili pretres i razmatranje ovog predloga kao tačku dnevnog reda, posebno. Možete se uveriti ako vidite dnevni red poslednje sednice Odbora za zdravlje. Niko nije došao od pozvanih predstavnika Ministarstva zdravlja. Nama je jasno da je to jedna nova situacija, da je verovatno tamo rasulo nastalo. Uvek su nam se odazivali i uvek su dolazili. Na našu intervenciju tokom samog sastanka, koji je započeo, da li će doći, odgovoreno nam je da neće niko doći. Prvi put je došlo do tog kuršlusa, ali smo insistirali kod njih na prethodnom sastanku, kada su bili prisutni, da nam dostave i biografiju profesora Savića. Ministarstvo zdravlja je obećalo da će to poslati. Znači, nismo to dobili. Sada smo mi u velikim sumnjama zbog čega je to tako, da li je to tanka biografija, da li je to nešto što je problematično? Ne kažem da jeste, ali u civilizovanoj zemlji ovo ne bi došlo na sednicu parlamenta. Hajde sad sa par reči da se malo osvrnemo na Savet. Zašto je važno da ovaj savet radi onako kako je zakonskim normama zamišljeno? Znate dobro da je 2005. godine Zakon o zdravstvenoj zaštiti svojim članovima jasno propisao nadležnosti ovog saveta. Ovaj savet bi praktično trebalo da bude, po meni, jedan savet mudraca (arhont kod starih Grka), koji vodi brigu o zdravstvenoj politici. On je glavno savetodavno i stručno telo. On je sa velikim zakašnjenjem oformljen pre godinu dana i mi smo ulagali primedbe na pojedina kadrovska rešenja u tom savetu. Bogami, imate tamo predloge i Stomatološke komore, koja uopšte nije zaživela i nije radila, da figurira u ovom savetu. Da ne govorim sada o tim drugim problemima sa kojima smo se sretali. Evo, posle godinu dana rada ovog saveta na poslednjoj sednici smo imali izveštaj koji je upućen Skupštini. Ono što verujem da je i gospodin Dimitrijević rekao, ne znam da li je moja koleginica Vjerica Radeta to kazala, mi smo imali frapantnu situaciju: vidite, ovaj Zakon o zdravstvenoj zaštiti se praktično krši u tri člana. Jedan član, koji propisuje ko može biti član Saveta, jasno kaže da ne može biti direktor neke institucije, ali mi imamo članove Saveta direktore institucija. Po meni je ta odredba tog zakona besmislena. To smo kritikovali kada je donošen, da je to besmisleno. Znamo i zašto je to doneto, niske su pobude, da se sada njima ne bavimo. To je stvarno besmisleno, ali tako piše u Zakonu. Međutim, direktori sede, i sam predsednik Saveta je direktor instituta. Ono što je dalje kršenje ovog zakona, po meni... U jedanaest tačaka je pobrojano koji su zadaci Saveta. Recimo, tačka 1 – da prati razvoj sistema zdravstvene zaštite. Znači, to je osnovno, da se bavi sistemskim pitanjima, onim što je najbitnije. Ako gledate, videćete da je jedan od zadataka koji su predviđeni akreditacija programa kontinuirane edukacije i, praktično, Savet se tokom čitave godine svog rada najviše time i bavio. Međutim, bavio se na jedan, po nama krajnje loš, način, pogrešan način, bio je zatrpan hiljadama papira, koje nije mogao sam da reši; onda je to prosledio Komori, koja mu je pomagala da bi rešio tu situaciju. Iks puta smo ukazivali na moguća racionalnija rešenja, gde treba delegirati pravo Srpskom lekarskom društvu da programi koji se ostvaruju u aktivnostima tog društva, koje već više od sto godina traje na ovim prostorima, koje jeste najznačajniji faktor za struku i nauku, treba da nose i akreditaciju, bez dodatne papirologije i stalnog pisanja i ponavljanja. Na kraju krajeva, nema nikakve kontrole sadržine onoga što se kroz kontinuiranu edukaciju događa. Znači, to je ono na šta smo ukazivali i na šta je valjalo obratiti pažnju. Ako se pogleda dalje šta je kršenje zakona, u članu 155. jasno se kaže da su u budžetu obezbeđena sredstva. Nama je predsednik Saveta rekao da oni rade volonterski, da ni telefon nisu imali, a da su dobili dve prazne sobe u Nemanjinoj pre par meseci. Čitao je pismo koje je uputio Vladi Srbije, gde moli za osnovni nameštaj, ne za luksuz, nego fotelje, ne za aerodrom i pepeljare. Dobio je odgovor – snađite se sami, nađite sponzora. Tako se Vlada odnosi prema vrhunskom stručnom telu, i to je realna situacija danas. Rekao sam, nažalost, mi živimo u vremenu kada institucije ne predstavljaju ono što bi trebalo da predstavljaju, kada moć odlučivanja nije u institucijama. Ono što iz toga proističe, kao ovakvo pismo Vlade jednom ovakvom organu, jeste samo jedna karikatura koja se namerno crta da bi se obezvredile institucije sistema Srbije u ovom interegnumu od upumpavanja sadašnje tzv. nove energije do one naredne koja vas čeka na jesen, kada ćete projektom uništavanja i podvođenja tobožnje opozicije pod nekog novog gazdu ili starog gazdu imati naredne izbore. To je suština. Elem, hoću da kažem i ovo. Pročitao sam, gospodine ministre, da ste vi kazali da ćete kao prioritet u vašem radu imati borbu protiv korupcije. Nemojte, neka vam bude to drugo, treće. Treba da bude vama zadatak briga o zdravlju naroda, koja je katastrofalna. Mi smo biološki ugroženi. Ako uzmete strateški dokument ove vlade o održivom razvoju, pročitajte sedam tačaka koje se tiču zdravstva, ima i korupcije na kraju, gospodine ministre, vi ste dužni da odgovorite na ovo. Kaže ovako: „Od oko 6.000 obolelih pacijenata u Vojvodini koji čekaju na radioterapiju, njih 3.500 zbog malih kapaciteta i trgovine listama čekanja na Institutu ne dobijaju šansu da se leče“. To je vaš prioritet, gospodine ministre. Hteli vi to ili ne, vi ćete morati to da rešite. Da vam ne čitam pismo Dežeru, koje ćete i vi sigurno dobiti, koje je upućeno od strane pacijenata, gde kažu da je u Novom Sadu danas moguće da jedan lekar zaradi godišnje 500.000 evra. To ombudsman saopšti u Subotici, na Višegradskoj inicijativi. Mislim da bez korupcije nema tog posla. To sigurno treba rešiti. Znači, problem je kako da reforme sprovedete. Reforme su izmena politike. Deklarativno su prethodni ministar i njegovi pomoćnici prihvatili da sprovedu reforme, međutim, samo na rečima, na delu ne. To je veliki problem tranzicionog društva Srbije. To vi treba da radite. Iskreno da vam kažem, vrlo sam skeptičan da ćete to moći uraditi. Cenim vaš dosadašnji stručni opus i politički opus; ne volim da pročitam da ste bili ekspert političkog haškog suda za ratne zločine, time se nikada ne bih hvalio. Sada je možda prilika da kao ministar zdravlja, nasuprot svim drugim pokušajima da se o Vojislavu Šešelju i njegovom zdravstvenom stanju ne govori, kako u Skupštini Srbije, tako i na Odboru za zdravlje, kao čovek humanista podignite svoj glas i stanete na čelo nas koji smatramo da njemu treba pomoći. Hvala.
Dajem reč potpredsednici Nataši Jovanović.
Gospođo predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, u okviru ove tačke dnevnog reda i ovih imenovanja pažnju ću usmeriti na ono u čemu sami učestvujemo, a to je rad srpske delegacije u Parlamentarnoj skupštini SE. S obzirom na to da je javnost bila u toku januara meseca upoznata sa problemom koji je Srbija imala i koji je gospođa Radeta spomenula u uvodnom izlaganju, pokušaću da ostalim kolegama, koji očigledno ne znaju pravu istinu o tome, a i srpskoj javnosti, pokažem svu neozbiljnost države Srbije, pre svega Demokratske stranke i predsednika Odbora za inostrane poslove, koji se predstavlja kao šef delegacije Srbije u SE, a u situaciji u kojoj se to naziva tehničkim problemom. Za mene kao pripadnicu, uslovno rečeno, slabijeg pola, kao i za sve prisutne dame ovde u Skupštini, a verujem i u celoj Srbiji, više je nego uvredljivo – s obzirom na to da se, kao što smo rekli u uvodnom izlaganju, zalažete za ravnopravnost u političkom sistemu i u društvenom životu oba pola, i onog koji je manje zastupljen, u ovom slučaju su to žene – da se to naziva tehničkim problemom. Mi ovde ne govorimo o zamenicima članova delegacije Srbije. Srbija ima sedam članova i sedam zamenika i, kao što je koleginica Radeta rekla, četiri žene iz četiri poslaničke grupe. Dakle, to smo gospođa Radeta, moja malenkost, gospođica Elvira Kovač i gospođica Nataša Vučković, učesnici u radu Parlamentarne skupštine SE; mi od 2007. godine, a mislim i pomenute koleginice od istog perioda. Desio se jedan neviđeni skandal. Dakle, Srbija obiluje skandalima na unutrašnjoj političkoj sceni. Verujte mi da će i ovaj „zipovani“ Cvetkovićev kabinet i te kako da bude podložan raznim skandalima, iako se predstavlja već dva dana kao spasilačko rešenje za Srbiju. Ali, ovo ne samo da je zaista ponizilo nas kao predstavnike naše zemlje u tom telu, koje je osnovano davne 1949. godine posle UN i koje za osnov ima bavljenje ljudskim pravima, jer osnovna Konvencija o ljudskim pravima je osnovni dokument Parlamentarne skupštine SE, čiji je SRJ član od 2003. godine, već to pokazuje svu bahatost i osionost aktuelne vlasti u Srbiji. Boris Tadić, koji je na sebe preuzeo ulogu faraona, svemoćnog vladara, koji diktira i rad Skupštine, koji „zipuje“ Vladu kako on hoće, određuje resore, spaja ih i razdvaja ih itd., nije se uopšte oglasio povodom ovog pitanja koje je, kako kažem, i ponižavajuće i uvredljivo. A vi ste pribegli sada, gospođo Đukić Dejanović, u nevolji koja je vas lično zadesila kao predsednika parlamenta, jednom kompromisnom rešenju, u dogovoru sa kolegom Čedomirom Jovanovićem, mada je trebalo da se obratite na drugu adresu. Dakle, kako je do tog dogovora došlo, da li je to bio džentlmenski potez Jovanovića, u to ne želim da ulazim, ali vaša adresa je bio Dragoljub Mićunović, koji je napravio ceo problem. Kako ga je napravio? Pošto čovek hoće da bude i predstavlja se kao šef delegacije... Uzgred budi rečeno, on nikada ne zastupa interese Srbije u Parlamentarnoj skupštini SE na način kako je to potrebno Srbiji. Kao što je sada bio izveštaj Dika Martija, a on je govorio nekakvu filozofsku, uopštenu priču; niti je pominjao zlikovca Tačija, niti je govorio o UČK, niti je govorio o Srbima kojima su vađeni organi, načinu na koji se to odvijalo. Ne, on je u nekom svom filozofskom zanosu pričao tri-četiri minuta i na tome se sve završilo. Kada je trebalo da nam kaže na vreme da je Srbija u rangu San Marina i doskorašnje srpske Republike Crne Gore, u slučaju da nema predstavnika, u onoj meri u kojoj to Savet Evrope zahteva, pripadnika ženskog pola, jer je to manje zastupljeni pol, koleginica i ja, kao i sve prisutne druge kolege smo to saznale na aerodromu, neposredno pred poletanje aviona za Francusku. To je zaista bezobrazluk, ne znam koju drugu reč da upotrebim, ova je najpristojnija, verujte mi, u kontekstu svih dešavanja. Ne samo to, činjenica je da smo do poslednjeg trenutka bili u nerešenom, nekom stendbaj statusu da li možemo da učestvujemo u raspravi o Martijevom izveštaju i o drugim temama, u radu komiteta u kojima takođe učestvujemo, a koleginica Elvira Kovač i ja smo članovi Komiteta za ravnopravnost polova u SE. Jednostavno, svojim kasnijim izjavama gospodin Mićunović je pokazao da nije dostojan te funkcije koju obavlja kao šef srpske delegacije. Ne samo to, nego postoji potpuna indolentnost prema krucijalnim problemima koji treba da se tretiraju u tom evropskom parlamentarnom telu, njega to uopšte ne dotiče. To je nekako sa Dikom Martijem prošlo u tom govoru koji je bio opšteg karaktera. Mnogo su oštrije od njega govorili predstavnici nekih zemalja EU koje su priznale šiptarsku veštačku tvorevinu, a da se on nije setio da žigoše UČK, šiptarske teroriste i njihove zapadne saveznike, one koji su ih finansirali i doveli nas u tu situaciju. Sutradan kada je bio izveštaj o tzv. zaštićenim svedocima, koji je pred Savetom Evrope podneo poslanik Gardeto iz Monaka, naravno da njega ta tema nije tretirala, iako se tiče direktne povezanosti, takođe, presije i torture koju Haški tribunal vrši nad građanima Srbije u kontekstu ucene od strane istražitelja Haškog tribunala da lažno svedoče, pre svega u slučaju našeg predsednika dr Vojislava Šešelja. Evo, tu sede ljudi koji su pravni stručnjaci u komitetu koji mu pomaže za odbranu, gospodin Krasić je o tome govorio milion puta, preko 80 svedoka je prošlo kroz proces, a 55 njih je dalo pisane izjave. Mi smo o tome upoznali gospodina Mićunovića kroz specijalno izdanje lista „Velika Srbija“, koji smo specijalno za tu priliku štampali i odneli u SE. Dakle, da je hteo, mogao je kao šef delegacije da se oglasi po tom pitanju. Odštampali smo ga na ruskom, engleskom i francuskom jeziku. On neke od ta tri... valjda razume bar ruski, pouzdano znam da ne govori ni engleski ni francuski jezik. Služi se nemačkim jezikom. U svakom slučaju, nije mu palo na pamet da na bilo koji način tretira to pitanje koje je važno za jednog građanina Srbije, za predsednika najveće opozicione političke stranke, za čoveka koji je na pravdi boga preko osam godina u haškom kazamatu. Šta je onda rekao, pošto je napravio ovaj problem? A on ga je napravio i vi to znate, gospođo Đukić Dejanović, vas je o tome ko zna kada obavestio. On nije sposoban da obavlja taj posao šefa delegacije (jer postoji takva funkcija u Savetu Evrope), jer ga nije zanimalo da ide u oktobru mesecu u Antaliju na Stending komitet i da mu lepo kažu da je promenjeno Pravilo 2003 (oni tamo imaju pravilo o postupcima i proceduri za rad, kao i mi naš poslovnik ovde) i da mora da bude ta zastupljenost manje zastupljenog pola u nacionalnim parlamentima. Bojim se, gospođo Đukić Dejanović, da ste vi zaista napravili jednu lošu uslugu Demokratskoj stranci, da li pod pritiscima, što ste se obratili na adresu Čedomira Jovanovića. Reći ću vam zbog čega. Vaše prvo obraćanje trebalo je da bude prema onome ko je ukrao mandat SRS, a ko ima status člana. Zamislite taj skandal – em je ovde sa ukradenim mandatom, Tomislav Nikolić, i nelegitimni je predstavnik građana, on ima status člana u Savetu Evrope! Prošle godine, čini mi se u junu mesecu, kada smo razgovarali sa predstavnicima Monitoring komiteta u Savetu Evrope, to sam njima rekla. Rekla sam im – navedite mi, evo, mi smo jedna članica od 47, od 46 zemalja koje su članice Saveta Evrope, da li se desilo da posle održanih izbora neko ukrade mandate, formira neku fantomsku poslaničku grupu i posle svega toga još ga pošalju da bude predstavnik Srbije u takvom telu? To je prva bruka koja nam se desila. Onda je usledilo ovo sa jednim objašnjenjem da je to neka tehnička stvar. Verujte mi da su konsekvence mnogo veće, ne zbog samog ugleda države Srbije, nego zbog činjenice da odnosi u ovakvom nepostojanju zdrave komunikacije i postavljanja stvari na svoje mesto u Srbiji posle 20 godina parlamentarizma nikada ne mogu da budu dobri. Mi smo opoziciona, izričito, politička stranka, koja najoštrije kritikuje Tadićev režim i koja je protivnik Demokratske stranke i njenih koalicionih partnera, ali to ne znači da možete da nas gazite, to ne znači da možete na takav način da se igrate sa izbornom voljom građana, jer i to jedno mesto predstavnika Srbije od ovih sedam koje uzurpira Nikolić kao fantomski poslanik ovde i tamo, naravno pripada Srpskoj radikalnoj stranci po izbornoj volji građana Srbije. Dolazimo u situaciju da će o tome da se izjašnjava sada, post festum, nadležni komitet na zasedanju koje počinje 11. aprila, ali ne vidim, osim toga što će to nekako da se zabašuri i što će da se napravi ta izmena Jovanovića i gospođe Vučković, da ćemo moći kao delegacija da radimo za dobrobit građana Srbije i za ove krucijalne nacionalne interese u ovom sazivu i na ovakav način kako nas tretira gospodin Mićunović kao šef delegacije. Ne samo to, gospođo Đukić Dejanović, ovde se sad otvara jedan drugi problem, koji je koliko danas trebalo da bude na dnevnom redu ovog zasedanja, a to je nedolazak na dnevni red inicijative koju smo dobili od strane Ruske Federacije, naše bratske, prijateljske zemlje, koja nam pomaže uvek i u svakoj situaciji, i mi iz SRS smo za još veću saradnju sa Rusijom. Evo, sledeće nedelje dočekujemo ruskog premijera gospodina Putina. Do dana današnjeg, takođe samovoljom Dragoljuba Mićunovića, meni je žao što nije sada u sali, čitavog dana nisam ga videla na zasedanju... Stavio je negde u fioku poziv od strane Ruske Federacije za članstvo Srbije, odnosno za status posmatrača u Organizaciji dogovora o kolektivnoj bezbednosti, tzv. ODKB, na koji već dugi niz meseci čekamo. Naime, takođe ste morali da napravite kompromis sa DS, vi lično, gospođo Đukić Dejanović, i vi znate, to je vama teško i bolno, verovatno sa Tadićem i sa Mićunovićem, sa Nadom Kolundžijom, da kao predsednik Skupštine zbog nepostojanja formirane delegacije za ODKB pošaljete neke predstavnike. Išao je gospodin Todorović već dva puta kao predstavnik SRS, ali vi ste to uradili zbog nepostojanja delegacije. Znate da smo mi pretprošle nedelje bili kod njegove ekselencije gospodina Konuzina, u vezi s dogovorom o radu i funkcionisanju Grupe prijateljstva Ruske Federacije i srpskog parlamenta; prvo pitanje koje je bilo sa te strane je kada ćemo da izglasamo stalnu delegaciju, da dobije status posmatrača za sledeću parlamentarnu skupštinu ODKB, koja će da se održi 24. maja. Kako da dođemo do toga kada Mićunović svesno to gura u fioku? Jer, on je za saradnju sa NATO paktom, to je očigledno. On je čovek koji se sa mesta predsednika Odbora za inostrane poslove drznuo da se, protivno svim drugim zvaničnicima u Srbiji, prvi pojavi u Dnevniku državne televizije i osuđuje pukovnika Gadafija i da priča o tome kako treba da preispitamo odnose sa Libijom, koja je za nas srpske radikale i srpski patriotski narod prijateljska zemlja. Da ne pominjemo sve ono od sankcija, od 1992. godine, a mogla bih da vam pomenem onaj ček koji je nestao, koji je gospodin Gadafi poslao posle 5. oktobra, pa pošto je došla ova dosovska bulumenta, ovaj konglomerat od 18 stranaka, ne zna se kod koga je ček završio. Gospodin Šešelj, predsednik naše stranke, sve do odlaska u Hag je svaki čas sa govornice pitao – gde je onaj ček koji je poslao Gadafi, ko ga je strpao u džep? U trenutku kada treba da se osvrnemo ka onim zemljama koje su nam prijatelji, koje ne priznaju šiptarsku tvorevinu tzv. Kosovo, Mićunović ne samo da osuđuje pukovnika Gadafija, ide i dalje – on dovodi u pitanje održavanje samita, konferencije nesvrstanih u septembru mesecu na nivou šefova diplomatija, u situaciji kada se zna da su nam upravo te zemlje pomogle da u Savetu bezbednosti UN, svuda i na svakom mestu branimo suverenitet naše zemlje, a ne ovi prijatelji, odnosno razbijači srpskog nacionalnog prostora iz Amerike i zapadne Evrope, koji nam ne žele ništa dobro. Ovo će da se završi na izglasavanju novog člana delegacije i te rokade koja će da se napravi. Nikolić, koji je otputovao u Brisel da razgovara o svojoj daljoj poslušničkoj ulozi koju mu je namenila briselska direktiva, kao i Boris Tadić, vratiće se, opet će da sednu u ove klupe, a mi ćemo, gospođo Đukić Dejanović, ipak biti poniženi, iako ćemo ovo (što nije greška, već očigledna namera DS) da ispravimo ovim glasanjem, ali bruka i uniženje Srbije će ostati za sva vremena zbog ovakvog postupka. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Srđan Milivojević, replika.
Povreda Poslovnika, član 106. Vidim da galamite mnogo, pa da vas utišam. Poštovana gospođo predsednice, mislim da je povređen Poslovnik, član 106, gde se kaže da može da se govori samo o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres. Koliko sam obavešten, a sedim ovde čitavog dana, tema današnje sednice nije opoziv gospodina Mićunovića sa mesta predsednika neke parlamentarne delegacije, već, naprotiv, dopuna članova. Kada neko govori o profesoru Mićunoviću na ovakav način želeći da diskredituje profesora Mićunovića, kada govori o njegovom doprinosu u radu ove komisije, delegacije, kada neko govori o značaju koji ima profesor Mićunović za povratak Srbije u one institucije iz kojih smo bili isterani dok su neki drugi zagovarali politiku da ne treba da budemo članovi takvih delegacija, da ne treba da sarađujemo sa svetom, mislim da je izlišno govoriti bilo šta drugo, sem da je to vrhunac bezobrazluka, jer kada o liku i delu i doprinosu profesora Mićunovića u parlamentarnoj delegaciji Saveta Evrope govore oni koji su nas izopštili iz sveta, oni pre svega govore o sebi, pa tek onda o profesoru Mićunoviću. Hvala.
Narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospođo Đukić Dejanović, poštujući Poslovnik obratiću se vama, a javila sam se za repliku na osnovu izlaganja ovog propalog kandidata za ministra. Gospodin Krasić ga je video u ovoj „zipovanoj“ vladi, ali, nažalost, tamo nije bilo mesta za kolegu Milivojevića. Naime, nisam želela uopšte da govorim o liku i delu Mićunovića kao Mićunovića. Jednom davno, čini mi se 1993. godine, i vi pamtite taj skupštinski dan, a kolega Odalović svakako, Skupština SRJ, kojoj je predsedavao Radoman Božović, o njegovom liku i delu i nekim nečasnim ulogama u posleratnom periodu raspravljala je čitav dan, tako da je to završeno. Gospodine Milivojeviću, izvolite gore u biblioteku, pogledajte stenograme, tamo možete da vidite kakav je epilog svega toga. Najveći pečat svemu tome, dakle u toj diskusiji, dao je naš predsednik dr Vojislav Šešelj, koji će to i da ponovi kada se uskoro vrati u skupštinske klupe. Što se tiče izopštavanja iz sveta, upravo Demokratska stranka i takve izjave gospodina Mićunovića, koji je politički direktor Demokratske stranke, nas izopštavaju iz sveta. Oni nama prete, i svojim postupcima, takve su im i izjave, da mi ne možemo da sarađujemo sa zemljama koje treba da dođu ovde i obeleže 50 godina postojanja organizacije nesvrstanih, i njihovi šefovi diplomatije u septembru. To dovode u pitanje. Oni su ti koji koče, uoči dolaska Vladimira Putina u Srbiju, da mi postanemo i da formiramo delegaciju... Da vas naučim, gospodine Milivojeviću, to nije nikakva komisija ili nešto tako; kad već ne znate da baratate pojmovima, evo, imate u Poslovniku kako se to tačno zove. Dakle, mi ne možemo, iako imamo još dovoljno dana za skupštinsko zasedanje, gospođo Đukić Dejanović... Mogli bismo to u petak, je li tako, sazovemo sednicu sa tom jednom tačkom dnevnog reda i obradujemo rusku stranu, obradujemo građane Srbije i kažemo im – ne, mi nećemo i nismo za ovaj pronatovski i EU put koji nudi DS, već postoje ljudi i poslanici koji žele da vide Srbiju u ekonomskom, političkom i u vojnom strateškom savezu sa Ruskom Federacijom.
Replika, narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, nemam nameru da repliciram stečajnoj upravnici Srpske radikalne stranke i onoga što je ostalo od SRS. Ko će biti ministar iz DS to odlučuju poslanici vladajuće većine, ko će biti vlast u ovoj zemlji to odlučuju građani ove zemlje. I ja priželjkujem povratak Vojislava Šešelja u Srbiju. Prvo, da pogleda šta ste napravili od nekad najjače stranke; drugo, da vidim da li će možda da ostane kod vas ili da se učlani u SNS i on; treće, želim da dođe ovde pa da mu kažem u lice šta imam da mu kažem, da mu prof. Mićunović kaže u lice šta ima da mu kaže, da imamo prilike da u parlamentarnoj debati raspravljamo o svačijem učinku i o svačijem neučinku. Nadam se, takođe, da ako Vojislav Šešelj reši da ostane u SRS neće uzeti vama mandat, da ćete vi ostati pored njega, da će neko drugi da mu da mandat, ali svakako želim da razgovaram s njim o mnogim temama iz naše prošlosti, jer o budućnosti s njim i sa vama ne mogu da razgovaram. Takođe, kada govorite o prof. Mićunoviću i o sastavu naših stalnih delegacija u raznim telima u kojima učestvuje Srbija, mogu da kažem da je Srbija zahvaljujući angažovanju prof. Mićunovića dosta napredovala kada je reč o uspostavljanju međunarodne saradnje, da je Srbija zahvaljujući angažovanju prof. Mićunovića obnovila mnoge pokidane veze i kontakte, na čijem ste kidanju zdušno radili desetak godina. Ali, ono što me svakako raduje jeste činjenica da možete kazati šta god hoćete i o meni i o prof. Mićunoviću, ali istina je samo jedna, nju građani Srbije jako dobro znaju i umeju da je prepoznaju, što su na izborima i pokazali. Zahvaljujem se.
Replika ovlašćenom predstavniku SRS, Vjerica Radeta.
Hvala. Možda i ne zaslužuje komentar, jer kolega Milivojević tako ima s vremena na vreme nastupe i uglavnom, primetili ste, ne obraćamo pažnju na to, ali s obzirom na činjenicu da je ideolog Borisa Tadića i DS htela sam da mu skrenem pažnju da je SNS napravio režim Borisa Tadića, uz zajedničke pare koje dobijaju i Tadić i Nikolić od američke i britanske ambasade, da je Boris Tadić napravio Tomislava Nikolića i dodelio mu protivustavno mandate SRS da bi mogao da uradi najprljavije, da bi Nikolić uradio najprljavije poslove u Srbiji, koje se nije usudio da uradi čak ni Boris Tadić. Prema tome, kolega Milivojević trebalo bi to da zna. Ako ne zna, evo, zarad njegove informacije. A za Srpsku radikalnu stranku ne treba da se plaši, ne plašimo se ni mi za Demokratsku stranku. Uvek smo spremni za izbore, a građani će da procene da li će prihvatiti politiku koja propagira kriminal i korupciju, izdaju državnih, nacionalnih interesa ili će se opredeliti za SRS, za Vojislava Šešelja, koji će uskoro biti u Srbiji, i zaista ne znam zašto se toliko plaši kolega Milivojević pa sve češće to pominje. Vojislav Šešelj dolazi, nadamo se uskoro, kao pobednik i dolazi da se pre svega obraća građanima Srbije. Ne bojte se, kolega Milivojeviću, vas sigurno neće uzeti u usta.
Molim vas da se vratimo dnevnom redu. Reč dajem narodnom poslaniku Zoranu Krasiću. (Dragan Stevanović, sa mesta: Može li on na kraju da govori?)
Bilo je govora o nekoj promeni redosleda.
Bilo je. Izvinjavam se, reč dajem narodnom poslaniku Draganu Stevanoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, govoriću o jednoj tački u okviru ovih objedinjenih tačaka dnevnog reda, o izboru Fiskalnog saveta. Ono što moram na početku da kažem jeste da konstituisanje i izbor Fiskalnog saveta nije bila niti ideja niti je prihvaćeno od strane Srpske radikalne stranke. S obzirom na to da je vlast predložila Fiskalni savet, čini mi se da je vlast bila dužna da obezbedi jednu ozbiljniju atmosferu i da ovde imamo bar jednog od predlagača kandidata za članove Fiskalnog saveta. Gospođo Slavice Đukić Dejanović, kada su rađene izmene i dopune Zakona o budžetskom sistemu, kojim je utvrđen ovaj Fiskalni savet, u taj zakon uneli ste preko pedeset članova koji se na taj savet odnose. U ovoj godini, gospođo predsedniče, vaša skupštinska većina je tom savetu odobrila sedamdeset miliona dinara iz budžeta. Morate da priznate da to nisu baš male pare. Zbog svega toga Fiskalni savet bi morao da pokaže malo više poštovanja prema ovom domu, a i oni koji su ove kandidate predložili. Danas možemo da osporavamo profesionalni kredibilitet ovih ljudi koji su predloženi za Fiskalni savet. Moje kolege su o njima nešto govorile. Naravno, kada je u pitanju profesionalni kredibilitet, Vladi Republike Srbije u ovom sastavu on ništa i ne znači, koliko god da se ovde na njemu insistira i da se o njemu priča. Imali ste jednog ministra sa tzv. profesionalnim kredibilitetom, i to ni manje ni više nego ministra finansija, pa ste ga smenili. Ne žalimo što ste ga smenili, ponavljam priču, treba smeniti ministra finansija koji ne razume svoju političku ulogu. Koliko god da je teoretski potkovan i da razume javne finansije i ekonomiju javnog sektora, ne razume svoju političku ulogu i treba da bude smenjen. Ali, u toj istoj atmosferi i tom istom logikom SRS će se rukovoditi kada govori o ovim ljudima. Možda su oni najbolji ekonomisti. Kad ne bismo znali neke od njih možda bismo mogli da poverujemo svemu ovome što piše, ali ono što osporava ovu priču jeste – šta će u Fiskalnom savetu čovek u čijoj biografiji se spominje „CES Mecon“? Šta će takav čovek u Fiskalnom savetu? Ni manje ni više, predložio ga je Boris Tadić. Sve je jasno, može da ima 30 ili 130 titula, ne znam ni ja koliko godina radnog iskustva ovde i onde, šta će on tamo, šta će on da kontroliše? Za šta se vezuje „CES Mecon“ u Srbiji, za kakve privatizacije? Jednu ću samo pomenuti: pokušaj privatizacije Sajma, koji je propao itd. Šta su drugi kandidati? Šta to znači – najmanje deset godina karijere u sferi ekonomije? Sada će oni da kontrolišu ministre koji imaju 30 godina, recimo, iskustva u sferi ekonomije! Pazite apsurd, član Fiskalnog saveta kog je predložila, čini mi se, sada već smenjena... Kako je moguće da gospođa Dragutinović predloži nekog kad nije ministar finansija? Ovde nemamo saglasnost gospodina Mirka Cvetkovića na ovaj predlog. Predložili su magistra ekonomskih nauka u Fiskalni savet, a stručne službe koje pomažu Fiskalni savet i na usluzi mu stoje za specijalnog savetnika mogu da imaju nekog ko je najmanje doktor nauka. Toliko o ozbiljnosti. Toliko ste vi sami urušili smisao i značaj nečega na čemu ste bogzna kako insistirali. Godine 2009. ste ovo predložili. Od 2009. godine čekamo u Skupštini da date predloge. Jedanput ne možete zato što smenjujete guvernera, pa sada ko zna kakav je izbor, s obzirom na to da ste smenili i ministra finansija i Vladu; jedino je još uvek stari predlagač Boris Tadić, a sa kakvim je predlogom on izašao, evo, i to smo prokomentarisali malopre. Zašto je ova rasprava bitna? Vi ste nas uveravali u te fiskalne principe i njihov značaj i smisao. Vi ste utvrdili tim zakonom i poverili tom savetu posao podizanja kulture fiskalne odgovornosti, pa ste izmislili fiskalne principe, i opšte i posebne. Kada prođete kroz te opšte i posebne principe i stanje u ovoj državi, onda možete da prepoznate ovu perspektivu i budućnost koju nam neki poslanici Demokratske stranke nude. Šta je interesantno, takođe, za ove ljude čije su biografije ovde? Svi oni su bili prisutni u sferi javnih finansija u poslednjih deset godina. Poslednjih deset godina, kada je Srbija vodila najgoru fiskalnu politiku. Najgoru fiskalnu politiku. U vreme kada je trebalo da vodi politiku koju nam sad najavljuje do 2020. godine. Kada ste prodavali, privatizovali i kada su sredstva spolja dolazila, e tada se štedelo, tada se ulagalo u proizvodnju, tada se stvarao poslovni ambijent u državi. Nije se tad favorizovala potrošnja, pa ste vodili takvu fiskalnu politiku, a računicu nam ispostavili sada. Sada ćemo mi vaš fiskalni nerazum da finansiramo i da plaćamo. Pa nam premijer Cvetković nudi novi model rasta, finansiraćemo i razvijaćemo izvoz, a onda kao meru Vlade predloži novu mogućnost zaduživanja, pa ovde dođe u Skupštinu i kaže – evo, sada ćemo na osnovu te predložene mere dati mogućnost građanima da se ponovo zaduže i kupe nešto. A, sa onim neformalnim centrima moći na Kopaoniku zadržava se, odnosno promoviše novi tzv. model rasta u Srbiji. Ovde stoji, među tim opštim principima koje će kontrolisati ovaj savet, princip polaganja računa. Juče i danas vidimo koliko je Vlada spremana na polaganje računa. Pitam vas, gospođo Đukić Dejanović, zašto ste spremni da to prihvatite? Dokle ćemo biti taoci neodgovorne Vlade, i juče i danas? Ne prozivaju njih, nas poslanike prozivaju. Koliko košta dnevno Skupština? Juče ih čekamo četiri sata. Dokle ćete na to da pristajete? Ako vi ne možete da ih zauzdate, kako će Fiskalni savet, koji nema nijednu funkciju, odnosno mehanizam, ovlašćenje da nekog na nešto pozove i sankcioniše? Trošiće bar sedamdeset miliona na godišnjem nivou. Ovde se priča i o principu pravičnosti, uticaju na blagostanje sadašnjih i budućih generacija. Nismo zadužili sadašnju, nego i buduće i one generacije posle njih. O tome smo stotinu puta govorili. Šta ste im ponudili za te dugove? Za šta da plaćaju? Za šta će generacije i deca da plaćaju vaše dugove? Vi ste te pare trošili. Šta ste im ostavili u nasleđe? Niste im ostavili ništa, sem problema i priče, i sne o tzv. Evropskoj uniji. Princip stabilnosti, nema naglih promena u makroekonomskim kretanjima. Kako da ne, nema naglih promena, a najveća je inflacija, skok cena kakav jeste, koliko je dinar padao itd. Princip transparentnosti. Ne možete u jednom komunalnom preduzeću i opštini da dobijete podatak koliku platu direktori primaju. To će Fiskalni savet da promeni. Fiskalni savet će naterati državne organe da kontrolišu koliko vaši direktori u javnim preduzećima primaju. Kada će se to desiti? Ne smeju sudovi da im narede, a kamoli Poverenik za informacije od javnog značaja. Na sva usta ste promovisali ovaj Fiskalni savet i govorili da će on pomoći da se ova država u fiskalnom smislu uredi. Pogledajte kakvi su vam posebni principi kojima će se baviti Fiskalni savet – održivost duga države. Nije dug jedne države održiv ako ne pređe 40%, koliko ste vi ovim principima predvideli. Održivost duga kvalifikuje ekonomski kapacitet države da vraća svoje dugove. Zašto ne kažete koliko ćemo ove godine samo na kamate da damo? Daćemo 46.000.000.000 dinara. Šta smo ostavili tim generacijama koje će da plaćaju ove dugove, u smislu realnog sektora? Šta će oni da proizvode? Niste ostavili ništa. I za to što eventualno postoji i radi čini se sve da se uništi i da stane. Možda se čini ili ne čini, ali suština je ista. Uredno servisiranje duga. Sedam milijardi dinara ćete ove godine plaćati na pokrenute garancije zato što vam državne institucije i javna preduzeća ne vraćaju dugove. Koliko su kamate na sve to? Što je dug jedne države veći, kamate su sve veće. Što su kamate veće, imate manje prostora da se bavite ozbiljnim stvarima u jednoj zemlji – da pravite puteve, da uređujete školstvo, da lečite ljude, kako je gospodin Momčilov malopre rekao, da se bavite ozbiljnim i bitnim stvarima za jednu državu i za jedan narod. Govorite o predvidivosti poreskih stopa i poreskog sistema. Juče ste ovde i prekjuče... Od Nove godine pravite cirkus sa poreskim sistemom, ne znate za šta ste, ne znate protiv čega ste; koje stope PDV-a vlast hoće, a koje stope neće; kakav porez na imovinu treba da bude, a kakav ne treba da bude. I vi govorite o predvidivosti poreskog sistema u Srbiji! Ne možete da se složite oko toga kakvu poresku politiku da vodite. To nam je i bivša ministarka finansija govorila. Ne možete da menjate poreske stope, jer u okviru vlasti ne možete da se dogovorite. Tražite od nas konstruktivnost i podršku. Naravno da nismo spremni, zato što vi ne znate šta hoćete. Kako mi da vas razumemo? Svako bi u toj vladi da ugradi svoj lični ili stranački interes. Tako ne funkcioniše država. Država je nešto mnogo ozbiljnije i odgovornije. Dok niste spremni da toj državi podredite sve svoje potencijale, ako ih uopšte imate, od ove države neće biti ništa. Biće mnogo lakše da vas oteramo sa vlasti, nego da dalje ovu državu i sve nas u njoj maltretirate. Od ovog Fiskalnog saveta, gospođo Dejanović, neće biti ništa. Nažalost, biće mrtvo slovo na papiru. Vi ste mu dali značaj, a mi nismo. Ne možemo sa ovim stvarima da se složimo i, naravno, nećemo ih podržati. Hvala.
Narodna poslanica Donka Banović ima reč. Izvolite.
Hvala, gospođo Đukić Dejanović. Ja bih se samo jednom rečenicom osvrnula na izlaganje moje koleginice Nataše Jovanović i debatu koja je kasnije vođena sa kolegom iz Demokratske stranke. Žene možda jesu manje zastupljeni pol i u Skupštini i u delegacijama Skupštine i u drugim nekim telima, međutim, sasvim sam sigurna da su žene ne slabiji pol, nego jači pol. Dakle, mi jesmo manje zastupljene, ali sasvim sigurno predstavljamo jači pol. No, to opet nije razlog da se naši muškarci plaše. Nadam se da se ni ministar nije uplašio kada je moja koleginica navela jednu narodnu izreku da „pevac koji prvi kukurikne završi u loncu“. On se nije uplašio, evo, sedi tu i dalje. Ovde ima nekih šest predloga, uglavnom su to izbori i imenovanja različitih tela. Osvrnuću se na tačku 25. dnevnog reda, reč je o listi kandidata za izbor jednog člana Saveta Republičke radiodifuzne agencije iz reda Konferencije univerziteta Srbije i to umesto, nažalost, preminulog člana Republičke radiodifuzne agencije dr Svetozara Stojanovića. Dakle, u skladu sa Zakonom o radio-difuziji utvrđeno je da je, u slučaju prestanka mandata pre isteka vremena na koje je član Saveta izabran, ovlašćeni predlagač dužan da u roku od dva meseca dostavi Skupštini, odnosno skupštinskom Odboru za kulturu listu kandidata za upražnjena mesta. Dakle, naš Odbor za kulturu je tražio od strukture koja treba da kandiduje, a to je Konferencija univerziteta Srbije, da dostavi svoju listu kandidata. Takođe, s obzirom na to da tu nije predsednik Odbora, znam da Odbor za kulturu nema nikakvo pravo da bira; on samo utvrdi listu, dakle, one predloge koje dobije i onda to prosledi Skupštini, gde se o tome raspravlja. Inače, i ovaj budući član će se birati na period od šest godina. Mi smo od Odbora za kulturu dobili listu od dva kandidata, dakle, dva imena: jedno je doktor profesor Nataša Gospić i drugo je gospodin Goran Petrović, iz biografije vidimo da je diplomirani pravnik. Ljudi su dostavili i svoje biografije, to smo mogli da pročitamo, ali ne bih se upuštala u analizu. Pretpostavljam da i jedan i drugi kandidat mogu da obavljaju taj posao. Naravno, skupštinska većina, pretpostavljam, već zna i ima dogovor o tome ko će biti. Ovo je dobra prilika da se malo porazgovara i o radu ovog tela, odnosno o samom radu Republičke agencije za radio-difuziju zato što ta agencija zaista ima velika ovlašćenja i odgovornost, podvlačim reč odgovornost, kada je u pitanju rad medija, elektronskih medija u Republici Srbiji. Možda su i naša očekivanja od ovog tela prevelika. To telo jeste regulatorno nezavisno telo, možda su naša očekivanja od njih prevelika, da bi oni, u stvari, bili u mogućnosti da reše haos ili deo haosa koji vlada u ovoj oblasti u Srbiji. Povodom čitavog niza incidenata koji se svakodnevno događaju u rijaliti šou programima na nekim domaćim televizijama... Tako se zovu, mi u srpskom nemamo naziv za tu vrstu emisija, zovemo ih, u prevodu sa engleskog „reality show“, rijaliti šou program. Povodom incidenata koji se dešavaju svakodnevno, zato što je u svakom trenutku neki takav program u toku, bivši ministar kulture gospodin Bradić je izjavio da Savet Republičke radiodifuzne agencije ima ovlašćenje da opomene, upozori ili ukine dozvolu medijskim stanicama za emitovanje određenih programa. Time je bivši ministar podsetio i članove Saveta, a bogami i sve nas, da ipak može da se nađe neko rešenje i da se spreči kršenje Zakona o radio-difuziji i kršenje Kodeksa o ponašanju emitera i da TV program zaista ne sme da bude svakodnevni izvor primitivizma i nasilja. Da li smo kao društvo dotle stigli i da li smo spremni i hoćemo da prihvatimo i dozvolimo da elektronski mediji zbog ličnog profita postaju oglasni prostor bede i nesreće? Da li je to obrazac ponašanja koji hoćemo da naša deca prihvate? Sve nas ću zajedno da podsetim da mnoga ministarstva neke probleme koji postoje u društvu pokušavaju da reše. Na primer, Ministarstvo prosvete godinama sprovodi projekat, negde više, negde manje uspešno, koji se zove „Stop nasilju u školama“, dakle, pokušava da se suzbije, spreči nasilje kod dece. Takođe podsećam da gradovi i opštine grade „sigurne kuće“. „Sigurne kuće“ služe tome da se majka, obično je to majka, skloni u tu kuću, a pre svega da se sklone deca, kako ne bi bila žrtve porodičnog nasilja. Dakle, imamo čitav niz akcija koje kao društvo sprovodimo i hoćemo da sprečimo neke pojave, da ih suzbijemo, da one budu što manje zastupljene, a s druge strane, dozvolili smo da kada god uključimo televizor u kuću nam ulaze primitivizam, nasilje i govor mržnje. Rekoh da ću se osvrnuti na rad Saveta RRA. Onda sam dužna da još nešto kažem. Nije tačno da Savet RRA nije imao određene pokušaje da stane na put ovakvim emiterima i emitovanju ovakvih programa. Dakle, od 2009. godine oni su reagovali tako kao što im zakon dozvoljava, ali su primenili najblažu meru, odnosno izrekli su opomene i pokrenuli su prekršajne prijave protiv nekoliko televizija. Dana 3. marta u novinama se pojavila jedna analiza, odnosno RRA obaveštava građane o tome kakve je sve mere preduzimala npr. od 2009. godine, pa je krajem 2009. godine jedna televizija opomenuta i dobila prekršajnu prijavu zbog emisije „Trenutak istine“, 2010. godine bila je prekršajna prijava protiv jedne televizije zbog emisije „Farma“, 2010. godine prijava zbog emisije koja se zove „Luda kuća“, 2011. godine zbog emisije „Dvor“. Dakle, skoro dve godine republički savet pokušava tu da nešto promeni. Znate li gde je to sad sve stalo? Stalo je u Prekršajnom sudu. Dakle, dve godine sud nije u stanju da čitavu stvar, iako je to najblaža kazna, samo opomena, prekršaj će biti neka novčana kazna... Nije u stanju da to uradi. Gde je zapelo? Zapelo je u sudu za prekršaje. Tu imamo izjavu gospodina koji je vršilac funkcije predsednika Prekršajnog suda u Beogradu, koji kaže – tačno je da postupak još nije okončan, trenutno se nalazimo u fazi saslušanja svedoka itd. Međutim, šta on kaže? On kaže – reforma, kao i štrajk u pravosuđu usporili su rad u izvesnoj meri u tim predmetima. Onda se on dalje žali i kaže da je činjenica da svaki sudija radi na više od hiljadu predmeta i da je on sugerisao svojim kolegama u sudu da na predmete koji su interesantni javnosti obrati veću pažnju. Dakle, obratili su pažnju. Dve godine nisu u stanju da reše prekršajnu prijavu iz 2009. godine! Šta se može zaključiti? Dakle, cirkus i lude kuće na televiziji, cirkus u sudstvu i tako mi imamo, bogami, i cirkus i ludu kuću u našim kućama. Savet RRA se obratio bivšem ministru kulture. Nadam se da će sada i ovaj novi ministar kulture imati razumevanja za njihov zahtev. Dakle, obratio se Ministarstvu, a obraća se i Narodnoj skupštini, nadam se da ćemo mi dobiti taj predlog, da je potrebno izvršiti izmene i dopune Zakona o radio-difuziji na osnovu kojih bi mogao emiterima neposredno da izriče finansijske kazne. Dakle, očekujem da mi dobijemo taj predlog zakona. No, šta se ovde krije? Sada Savet vidi da je usko grlo, odnosno da naši sudovi ne rade, pa umesto da se tu otklone problemi, sada ćemo mi da menjamo taj zakon na taj način što ćemo Savetu dozvoliti da preskače prekršajne sudove, nego će sami moći da izriču meru. Dakle, i ta izmena i dopuna je mač sa dve oštrice. Hvala.
Zahvaljujem. Dajem reč narodnom poslaniku Mirku Munjiću.
Vlada je umesto dosadašnjeg člana Agencije za borbu protiv korupcije, kako to i predviđa Zakon o Agenciji za borbu protiv korupcije, predložila novog člana, gospođu Zlatu Đorđević, koja je u stvari zamenik glavnog i odgovornog urednika Novinske agencije BETA, kako se to kaže u obrazloženju Vlade. Dalje se za ovog kandidata kaže da predloženi kandidat ima dugogodišnje iskustvo u oblasti borbe protiv korupcije. Dakle, dugogodišnje iskustvo u oblasti borbe protiv korupcije. Da bi potkrepila tako nešto, dakle, to dugogodišnje iskustvo u borbi protiv korupcije, Vlada kaže da je ona pohađala određene kurseve i seminare, pa navodi te kurseve i seminare. To su neki kursevi u Londonu vezani za standarde u javnim institucijama, zatim u Istanbulu, Uloga medija u borbi protiv korupcije, u Ilinoisu, u Ajovi - Sprečavanje sukoba interesa pri vršenju javne službe itd. Postavlja se pitanje da li su to dovoljne reference za člana jedne ovako važne agencije? Normalno, mi iz SRS personalno protiv te osobe, kao i ostalih koji se biraju ovde danas, odnosno predlažu, nemamo ništa, ali smatramo da ono što je napisano u njenoj radnoj biografiji zaista ne uliva dovoljno poverenja da će kandidat sa takvim referencama biti dovoljno dobar, dovoljno kvalitetan za obavljanje ovako važne i odgovorne funkcije. Gospodine ministre, konkretna pitanja traže i konkretne odgovore. To je nešto što je, siguran sam da se slažete sa mnom, zaista logično. Da li ova vlada, ovakva kakva jeste danas, dakle, rekonstruisana, ima odgovore na konkretna pitanja? Konkretna pitanja vezana za ovu oblast o kojoj govorim su personifikovana u stvari u konkretnim mukama miliona nezaposlenih, u konkretnim mukama miliona gladnih i siromašnih u ovoj zemlji, stotina hiljada onih koji su sa posla otpušteni, kao i miliona obespravljenih građana Srbije. Da li ova i ovakva vlada ima odgovore na ova konkretna pitanja ili na ove njihove konkretne muke, ili nema? Ne treba zamajavati ljude, ne treba zamajavati ovaj narod raznim obećanjima. Sećate li se samo kakva ste obećanja davali kada je formirana ova Agencija za borbu protiv korupcije? Zaista ne treba zamajavati građane praznim obećanjima o raznim agencijama, komisijama i o svemu onome što vi smatrate da će te agencije i komisije uraditi. Da li vi imate, gospodo iz Vlade, snage, da li imate dovoljno snage za jedan konkretan obračun sa svima onima koji su se nezakonito obogatili? Ima li dovoljno ova agencija snage za to? Ima li snage za obračun sa svim onim pijavicama u ljudskom obliku koje sišu poslednje kapi krvi ovog naroda? Te odgovore danas od vas traže građani Srbije. Te odgovore od vas danas tražimo mi, u ime velikog dela građana Srbije. Hoće li možda ova agencija da bude paravan za silne afere i korupcije koje se svakodnevno dešavaju? Mislite li vi da će jedna „Kolubara“ skrenuti pažnju sa stotina i hiljada korupcionaških afera koje su bile i koje se odvijaju i dan-danas, koje prete da ovu državu jednostavno dovedu na rub propasti, koje prete da je dovedu do bankrotstva? Ne rešava se, gospodo iz Vlade, ovakva kriza praznim obećanjima. Ne rešavaju se nagomilani problemi nekom marketinškom kampanjom. Ne rešavaju se ovakvi problemi izborom nekih agencija, izborom nekih komisija itd. Pitamo se hoće li građani Srbije progutati još jednu udicu, udicu koju ste vi vešto kamuflirali sjajnom pričom o još sjajnijoj Evropskoj uniji, u kojoj navodno teku med i mleko? Tako nešto, gospodine ministre, sigurno znate, u ribolovu ima praktičan i prepoznatljiv naziv, zove se varalica. Znate, to je ono što se okači na udicu, sjajno, pa se prevari riba i ona se upeca. Kako drugačije nazvati tu priču koju ste okačili na udicu, da će današnji nedostatak hleba, mleka itd. nadomestiti jedan divan kolač kada se uđe u EU? Da li je to samo zavaravanje građana Srbije i da li je to nešto što se zove, kao ovo ranije, jedna varalica? Kada to građani Srbije budu spoznali bićete u prilici da od njih dobijete etiketu običnih prevaranata. Još vam nije kasno da učinite nešto za građane Srbije, još vam nije kasno da učinite nešto za ovaj narod. Međutim, postavlja se jedno drugo pitanje, kako ćete vi to da izvedete kad je prosečna neto zarada u Srbiji u januaru, onih srećnika koji imaju priliku da rade, da su zaposleni, iznosila 34.009 dinara, što je realno manje po statističkim podacima za 15,3%, a nominalno manje za 14,1% nego pre samo mesec dana? Hoće li Agencija rešiti bilo kakve probleme, i u ovom punom sastavu u kakvom bude sada? Kako ćete vi rešiti nagomilane probleme kada ste rasprodali, obično u mafijaškim privatizacijama, mnoga srpska preduzeća, gotovo sve što se moglo prodati? Nije li „Kolubara“ samo jedan paravan za nešto što će se dogoditi, odnosno nije li ona samo jedan scenario, isti scenario koji smo viđali godinama od donošenja Zakona o privatizaciji do sada? Taj scenario je svima dobro poznat – obezvredi što više i prodaj što jeftinije, a proviziju, naravno, strpaj u džep. Ali, građani Srbije treba da znaju da se bliži kraj tome. Šta ćete prodati kada prodate Telekom i EPS? Mislite li da je najvažnija stvar zadovoljiti formu i izabrati samo neke članove agencije, pa neke članove komisije itd? Nameću se neka konkretna pitanja. Hoće li Agencija za borbu protiv korupcije rešiti sve nagomilane probleme korupcije u ovoj zemlji ili ne? Hoće li ih bar detektovati i prijaviti? Dalje, kakvi su efekti konkretnih aktivnosti Agencije za borbu protiv korupcije do sada, od momenta njenog osnivanja do danas? Imate li vi, gospodo iz Vlade, konkretne podatke o procentima eventualnog smanjenja korupcije od časa kada je formirana pa do danas, što bi opravdalo njeno postojanje? Normalno, u pametnim državama, ukoliko to nije slučaj, ne treba nam ta agencija. Ne samo ona, nego ni mnoge druge. Dalje, kako stojimo na listi korumpiranih zemalja, gledajući od momenta osnivanja ove agencije do danas? Da li smo povećali, smanjili rejting itd? Da li ima neko te podatke? Dalje, kako da verujemo da će Agencija opravdati svrhu svog postojanja, koja je predviđena u zakonu o ovoj agenciji, ako je skoro najveća korumpiranost kod onih koji treba da procesuiraju ono što Agencija sutra preda kao korumpirane slučajeve? Sve ovo pod uslovom da to dođe do tužilaštva ili do suda, a vrlo često ne dolazi, znate vi to. Dakle, ovo je samo jedna maska, ovo je samo jedna farsa. Šta je rešenje ili šta je bar prvi korak u rešavanju ovog problema? Pod jedan, sve kriminalce u zatvor, bez izuzetaka. Dakle, nema selektivnog pristupa ovom problemu. Da li ste vi spremni da to obezbedite? Očigledno da niste. Dalje, svaku korupciju istražiti sa istom pažnjom i svakog ko je u korupcionaškoj aferi obavezno smestiti tamo gde mu je mesto. Dakle, i ovde bez selektivnog pristupa. To je samo prvi korak za oporavak države. Međutim, pitanje je da ali vi možete uopšte da napravite taj prvi korak. Mislimo da ne možete. Ne samo da niste napravili taj prvi korak, nego ste, takoreći, još u kolevci. Nema tog prvog koraka još, nažalost. Ovoj zemlji treba nešto drugo, ovoj zemlji treba odgovoran državnik koji će imati dovoljno ličnog, moralnog i ljudskog integriteta, snage i hrabrosti da se uhvati u koštac sa ovim problemima i da svakog lopova strpa u zatvor. To je onaj prvi korak koji treba napraviti. Mogu vam reći, ubeđeni smo da je taj državnik dr Vojislav Šešelj. Njegovim povratkom ćete videti kako se rešavaju ovi nagomilani problemi. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Zoran Krasić ima reč. Imate još šesnaest minuta.
Mislim da nije korektno prema ljudima koji su predloženi da se izaberu za ovu funkciju to što ste spojili šest tačaka dnevnog reda; onda neko pogrešno protumači da kritikom nekog predloga neko izražava stav da se kritikuju i svi drugi kandidati. Ovde se spaja nespojivo, pa je ovo, praktično, posledica. Zato moramo da jurimo kroz delove ove objedinjene tačke dnevnog reda. Na početku bih rekao da je Fiskalni savet formiran, praktično, poslednjom izmenom Zakona o budžetskom sistemu; formiran je po nalogu iz inostranstva, jer je to jedan od uslova da bi se išlo ovom jednosmernom ulicom i da bi se Srbija nekako kandidovala da ima pristup tim pretpristupnim fondovima, a to je najvažnija stvar od 2000. godine naovamo – kako da se uzmu pare. Jer, kod nas se politika sada svela na to: prodaj, potroši, zaduži. To su te tri stvari koje se uporno rade ovih deset-jedanaest godina. Znate, kada žaba vidi gde se konji potkivaju, i ona digne čaponjak, batak, pa dobije potkovicu. To je narodna izreka. Tako je neko čuo da postoji neki standard, neki propis za radio-difuziju, neka ranija vlada naručila nacrt zakona, usvojen predlog zakona, zakon je prošao skupštinsku proceduru, počelo je sa primenom, ali se videlo da to ne daje nikakve rezultate. Menjalo se, opet nema rezultata. Slično vam je i sa Agencijom za borbu protiv korupcije – nalog sa strane da mora da se formira. Formirana je. Izmenama zakona o rešavanju o sukobu interesa napravljen je Zakon o Agenciji za borbu protiv korupcije i data jedna oblast koja se odnosi na funkcionere. Tu se nalazi sada broj funkcija, imovno stanje itd. Onda se neko dosetio da proširi nadležnost, pa su izvršili izmene i dopune Zakona o finansiranju političkih stranaka i tamo gde je bila Republička izborna komisija i Odbor za finansije oni su samo napisali – Agencija za borbu protiv korupcije. Zašto ovo pričam? Iz prostog razloga što se ovde mnoge stvari normativno urede baš na način kako je nalogodavac i tvorac zamislio da to izgleda. To stvara frustracije i kod političara, i kod medija i kod građana, izražavaju svoje nezadovoljstvo, bune se zato što nema te odlučnosti da se saseče nešto. Moram da kažem da nije ni planirano da se to preseče odlučno, čvrsto i jasno, da se ide sa nekim prepoznatljivim sistemom vrednosti. Ne, namerno se u propisima prave rupe, kolizijske norme, nejasnoće itd. Onda u toj, na prvi pogled neregulisanoj pravnoj situaciji – plove. Svi plove. Slično ovome što radi Tužilaštvo za ratne zločine: navodno, podigli su optužnicu protiv nekoga, raspisali su poternicu, uhapse tog čoveka u inostranstvu, onda dva-tri meseca trla baba lan, puste tog čoveka zato što se ne priznaje, onda ovi naši pametni odustanu od optužnice i predmet zatvoren, predmet rešen. Znači, ako hoćeš da budeš pravosnažno nevin, samo neka Vekarić goni, ali pod uslovom da nisi Srbin. Ako si Srbin, onda ti odrape po nalogu Nataše Kandić i kriv si i za ono što jesi i što nisi. Tako je i sa Agencijom za borbu protiv korupcije. Neću da govorim imena zato što je to već opštepoznato. Tamo se u prvom naletu smestila jedna poprilično značajna grupa javnih ličnosti, profesori itd., koji su kritikovali stranku gospođe Đukić Dejanović, kritikovali Slobodana Miloševića, kritikovali Ivicu Dačića, kritikovali Dačića kao svog učenika. Ne znate vi to? Kažu da je bio dobar učenik, a šta mu bi, polude i ode u SPS. Svašta su ga napadali. Branio sam Dačića. Znate, Montgomeri je napustio Srbiju zato što je napravio stratešku grešku 2003. godine prilikom onih izbora, dao je pare i promovisao neke da osvoje cenzus, pa sa demokratama da nastave da vladaju. Međutim, propao je koncept, a nema para. Ti što su propali, oni su se kasnije vratili na sve funkcije i oni sada vrše monitoring Demokratske stranke, da ne zabrljaju nešto. Tu su, javljaju se po potrebi, i kada imaju dozvolu i kada nemaju dozvolu, a od milošte ih zovemo ovde „primerci“. Vidite, tako nešto se koncentrisalo i u Agenciji za borbu protiv korupcije. Vi imate tamo ljude koji su po definiciji u sukobu interesa, ne bi mogli tamo da sede, zato što već obavljaju nekoliko javnih funkcija. Jedan je veliki stručnjak za sindikalne proteste, kolektivna ugovaranja. Neću danas uopšte da pričam o imenima, zna on, rekao sam to njemu u lice. Javlja se kao predstavnik sindikata, javlja se na fakultetu, javlja se u ovim emisijama, kritikuje sve i svašta. Znate, ovde postoji nalog, vi čoveka morate da izaberete. Nije bitno ko je, šta je, morate njega da izaberete, a onda se u kuloarima kuka i kaže – gde izabrasmo onoga u tu agenciju itd. Znači, ovde imamo nešto što se zove personalni sastav, kadrovska rešenja. Pitanje je koliko oni ispunjavaju uslove da to savesno rade, čestito i u skladu sa zakonom. Tu stoji otvoreno. Onda imamo propise gde takođe imamo veliki ambis. Sada ću na jednom primeru da vam objasnim. Kada je 2003. godine u onoj zgradi bio donet Zakon o finansiranju političkih stranaka svi su se hvatali za glavu. I Srđa Popović, koji je bio zamenik predsednika poslaničke grupe, molio je Božidara Đelića da shvati, i onu Aleksandru Drecun, kako beše, da ne mogu neka rešenja, jednostavno su u praksi neprimenljiva. Ne, evropski standard. On čovek napisao knjigu, već je prodao u pretplati itd. Kasnije je došlo do prihvatanja nekih amandmana, pa se promenio zakon. Međutim, knjiga je pre štampana, pa je onda došlo do sukoba između Zorana Živkovića, Biserke Živković, s jedne strane, koji su to promenili, i Božidara Đelića sa druge strane. Sve je to zapisano. Šta se desilo? Postoji tamo jedna odredba, čini mi se član 18, kaže: predsednik Odbora za finansije prijavljuje nadležnim organima... Pre nekoliko godina je promenjen taj zakon. Umesto Odbora za finansije napisano je – Agencija za borbu protiv korupcije, pa sada direktor Agencije za borbu protiv korupcije prijavljuje nadležnim organima, i niko ne zna koji je nadležni organ. Evo, ovih dana direktorka Zorana potpisuje neke zahteve za pokretanje prekršajnih postupaka, ali ne može da se definiše kao organ; ima problem kako da se definiše kao organ, kada po zakonu nije organ. Ne piše tamo – ovlašćena da pokreće postupke, nego – prijavljuje nadležnim organima. Prekršajni sud nije nadležni organ kome se nešto prijavljuje. Pred njim se podnosi zahtev, pa se vodi prekršajni postupak. To je veliki problem bio još 2003. godine, kada se donosio evropski zakon prve demokratske Vlade Srbije. Ne znam, ovo je danas treća demokratska vlada. Verovatno ova treća treba da bude bolja od prve, verovatno treća mora da bude bolja po sistemu iskustva i vremena. Jeste, na televiziji je ona prva najbolja. Imamo prvog demokratskog premijera, prvog demokratskog ministra, pa prvog demokratskog poslanika. Sve je to krenulo od 25. januara 2001. godine. Ništa nije postojalo u Srbiji. Apsolutno ništa nije postojalo. Ja ne znam zašto nisu od 1990. godine bile demokratske vlade? Sve one koje su proistekle kao rezultat izbora i glasanja u Narodnoj skupštini valjda su demokratske. Sada imamo treću demokratsku vladu, koja je prepuna, prekapacitetna, kako to kažu. Vidite, promenjen je propis. Ovde se isto pričalo o lepim namerama. Kada se raziđe ta magla, lepe namere, lepe želje, da vidimo šta je ostalo. Ostalo je neregulisano stanje i ne može da se završi posao. Onda imamo situaciju da neko uradi u skladu sa zakonom, iskoristi svoja ovlašćenja, a onda Pajtić skoči – ma to ne važi za pokrajinu Vojvodinu, molim vas, ma, ta agencija će sad nama da priča u pokrajinskoj skupštini šta mogu da imaju pokrajinski poslanici, šta nemaju. Ne može to da priča. Kako on to može da priča? Kako može Agencija da upozorava predsednika demokratske vlade Autonomne Pokrajine Vojvodine? Ne može. Zabranjeno je. Kada slušam ovde koliko se sada priča kako su ovo evropski standardi ne znam šta da verujem. U šta da verujem? Ne znam. To je ta situacija. Menja se propis zato što treba da uvedemo evropske standarde. Prođe dva meseca, moramo ponovo taj isti propis da menjamo. Zašto, nisu se valjda promenili evropski standardi u međuvremenu? Šta se to promenilo? Ništa se nije promenilo. Ili je neka nevladina organizacija otišla u Brisel pa prijavila ili je Nataša Kandić zagrmela tamo. Evo, danas Toma podnosi izveštaj tamo. Kritikuje i vas, gospođo Đukić Dejanović, što mu ne dajete replike, što mu uskraćujete pravo, a vi mu napravili stranku. Vidite? Vi mu ovde napravili stranku, on otišao da vas kritikuje. To je ona stara izreka: „Hrani kuče da te ujede“. To je ta stara srpska izreka. Vi ga sve lepo spremili, osposobili itd., on otišao da vas prijavljuje. On kaže – ja sam korak pre, korak sam brži. Dobro, to je sada, ne mogu da mirim ove koji su za EU i NATO pakt. Ja sam tu da vas posvađam, da iz te vaše svađe idemo u neku drugu situaciju, i to vrlo dobro radim, verujte mi. Vrlo dobro radim. Taj mi posao ide dobro od ruke. Dva oka u glavi mogu da posvađam. Računam da ću ovu vladu G17 plus da posvađam, sa vašom argumentacijom, što je dozvoljeno. Molim vas, sa vašom argumentacijom, to je sve dozvoljeno. Na jednom primeru sam vam rekao kako je, recimo, kod Agencije za borbu protiv korupcije to osmišljeno da tako bude. Znači, ništa ne sme da se reguliše. Nema čistog računa. Zašto? Jer onda u toj žabokrečini može da se izvuče, sad ćemo ovoga, dobar je, nek ide u soške, sad ćemo ovoga. Uvek može da se nađe neki pravni osnov. Skoro sam gledao jedan zahtev za pokretanje prekršajnog postupka koji je napisan od strane Agencije. Ubiše se jadnici kako da nađu pravni osnov za ono što pišu, pa su citirali član 1. Zakona o Agenciji za borbu protiv korupcije. U istoriji prava se nije desilo da 1. član nekog zakona definiše nadležnost ili ovlašćenje za pokretanje prekršajnog postupka. Nije se desilo. Oni moraju negde da iščeprkaju. Sada su nam oni tvorci Zakona o finansiranju političkih stranaka. Više nismo političke stranke, da znate. Sada ćemo da budemo politički subjekti. Zašto? Jer se zakon pravi za nevladine organizacije kao političke subjekte, a mediji treba da kod građana stvore osećaj gađenja prema Narodnoj skupštini i svim političarima, da se promoviše nešto drugo. Juče smo imali prilike da po zvanju vidimo da je rudar, a po kilaži bismo rekli da radi u kasapnici. On zastupa rudarska prava. Danas je u Srbiji takva situacija, svako može da zakači tablu, predstavi se da je to i to, takav i takav. Da li to može da prođe? Zavisi od medija i zavisi od većine. Nema drugog kriterijuma. Znate šta bi se dešavalo... Izvinjavam se, imam li još vremena? Šta bi se dešavalo u profesiji gospodina Paje Momčilova, gospodina Zorana Stankovića (nema mog Marinkovića), kada bi se u njihovoj profesiji koristio princip većine, izvinite, gospođo Đukić, i kod vas isto, kada biste vi u vašoj profesiji koristili princip većine, da li bi se neki vaš pacijent ikada izlečio? Stankovićev nijedan, on se po definiciji ne bi izlečio, ali da li bi se neki vaš pacijent izlečio? Šta bi, recimo, gospodine Stankoviću, bilo kada biste vi po nekom principu većine napisali ekspertski izveštaj i uzmu petorica vaših kolega da pogledaju? Ne moraju da vide ime i prezime. To ste i vi radili u superveštačenju itd. Dajte, vratimo se nečemu normalnom. Ako želimo neku oblast da regulišemo, dajte da regulišemo sa svih strana tu oblast. Samo da vas podsetim, na sve ovo smo vam na vreme ukazivali, podnosili amandmane. Ukazivali – nemojte u Agenciju da birate te i te ljude. Neću namerno da pričam o imenima. Znate zbog čega? Zato što oni više ne odgovaraju ni ovima koji su na vlasti. Moraćete da ih trpite, vaš izbor je bio. Morate da ih trpite da biste skupili hrabrosti da kažete vašem gazdi da ne možete bespogovorno sve da izvršavate. To je taj naš problem, sa ovim našim propisima i našim izborima. Ovde ima svojevrsne zbrke. Nisu ovi vaši toliko nezavisna, niti toliko regulatorna tela koliko im se daje neki značaj, ali se to u javnosti tako predstavlja zato što imamo loše zakone.
Niste me čuli, vreme. Da li još neko ko nije iskoristio pravo iz člana 96. Poslovnika želi reč? (Ne.) Zaključujem zajednički jedinstveni pretres. Zahvaljujem gospodinu Stankoviću, našem ministru zdravlja, i vama, poštovani poslanici. Nastavljamo rad sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što započnemo današnju sednicu molim da minutom ćutanja odamo poštu žrtvama katastrofe u Japanu. Slava im. Nastavljamo rad Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 91 narodni poslanik. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali 94 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 286. Poslovnika? Dozvolite da obavestim ko su ovlašćeni predstavnici: za Poslaničku grupu LDP Kenan Hajdarević, Vjerica Radeta za Poslaničku grupu SRS, Veroljub Arsić za Poslaničku grupu Napred Srbijo. Da li neko od predsednika, odnosno... Gospođa Vjerica Radeta, izvolite.