Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Četvrtog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2016. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 86 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 125 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Konstantin Arsenović i dr Milorad Mijatović. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima akata iz tač. od 7. do 23. dnevnog reda. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da su pozvani da današnjoj sednici prisustvuju: Nikola Selaković, ministar pravde, Miroljub Tomić, izborni član Visokog saveta sudstva iz reda sudija, Zorica Stojšić i Majda Rakić, izborni članovi Državnog veća tužilaca, Zoran Đorđević, državni sekretar u Ministarstvu odbrane, Čedomir Backović, Nela Kuburović i Zoran Balinovac, pomoćnici ministra pravde, Jovan Ćosić, načelnik odeljenja u Ministarstvu pravde i kapetan bojnog broda Milan Konjikovac, načelnik Uprave za međunarodnu vojnu saradnju u Ministarstvu odbrane. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2, članu 170. stav 1. i čl. 201. i 202. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o: Predlogu zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta, koje nemaju živih zakonskih naslednika, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima, Predlogu zakona o izmenama Zakona o uređenju sudova, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i organizacije NATO za podršku i nabavku o saradnji u oblasti logističke podrške, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije, koju predstavlja Ministarstvo odbrane i Vlade Republike Mjanmarske unije, koju predstavlja Ministarstvo odbrane, o saradnji u oblasti odbrane, Predlogu odluke o prestanku funkcije javnim tužiocima, Predlogu Odluke o prestanku funkcije tužioca u tužilaštvu posebne nadležnosti, Predlogu odluke o prestanku funkcije javnog tužioca u Osnovnom tužilaštvu u Zaječaru, Predlogu odluke o razrešenju funkcije predsednika Osnovnog suda u Valjevu, Predlogu odluke o izboru članova Visokog saveta sudstva iz reda sudija, Predlogu odluke o izboru članova Državnog veća tužilaca iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca sa stalnom funkcijom, Predlogu odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 10. novembra 2015. godine, Predlogu odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 25. novembra 2015. godine, Predlogu odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 8. decembra 2015. godine, Predlogu odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 26. janura 2016. godine, Predlogu odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 1. februara 2016. godine, Predlogu odluke o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudijsku funkciju od 15. januara 2016. godine. Da li želi reč neko od predstavnika predlagača, ministar pravde Nikola Selaković ili Miroljub Tomić, izborni član Visokog saveta sudstva iz reda sudija? Reč ima ministar Selaković.
Zahvaljujem. Poštovana predsednice Narodne skupštine Republike Srbije, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, na početku rasprave u načelu dozvolite mi da vam dam nekoliko uvodnih napomena u vezi sa Predlogom zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta, koje nemaju živih zakonskih naslednika, Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima i Predlogu zakona o izmenama Zakona o uređenju sudova. Donošenjem zakona kojim se uređuje otklanjanje posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta na teritoriji Republike Srbije koje nemaju živih zakonskih naslednika, zaokružuje se zakonodavni okvir u oblasti vraćanja oduzete imovine. Postupak restitucije imovine u Republici Srbiji započet je donošenjem Zakona o vraćanju, odnosno restituciji imovine crkvama i verskim zajednicama, koji se primenjuje od 1. oktobra 2006. godine. Potom je zakonodavni okvir u oblasti restitucije imovine upotpunjen donošenjem zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju, koji je na snazi od 6. oktobra 2011. godine i kojim se uređuju uslovi, način i postupak vraćanja oduzete imovine i obeštećenja za oduzetu imovinu koja je na teritoriji Republike Srbije primenom propisa o agrarnoj reformi, nacionalizaciji, sekvestraciji, kao i drugih propisa na osnovu akata o podržavljenju, posle 9. marta 1945. godine oduzeta od fizičkih i određenih pravnih lica i prenesena u opšte narodnu, državnu, društvenu ili zadružnu svojinu. Usvajanje zakona kojim se uređuje otklanjanje posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta i drugim žrtvama fašizma na teritoriji Republike Srbije, predviđeno je nacionalnim programom za usvajanje pravnih tekovina EU u periodu od 2014. do 2018. godine i u skladu sa njim, godišnjim planom rada Vlade za 2016. godinu. Republika Srbija je potpisnica Terezinske deklaracije o imovini usvojene 2009. godine, u Terezinu, u Češkoj Republici, u mestu gde su stradali i odakle su poslati u logore smrti 1000 evropskih Jevreja i drugih žrtava nacističkog progona tokom Drugog svetskog rata. U mestu koje za nas Srbe ima poseban značaj, s obzirom da je u Terezinu svoj mladi život skončao i Gavrilo Princip. Deklaraciju su proglasili predstavnici 49 država i EU, a ona poziva i obavezuje sve države potpisnice da se vrati imovina koja je oduzimana žrtvama Holokausta za vreme Drugog svetskog rata. Srbija je potpisala ovu Deklaraciju 2012. godine. Međutim, pored svega onoga što predstavlja pravni osnov za donošenje ovakvog zakona, postoji nešto što može da se nazove i moralnom obavezom koja ojačava antifašistički krug i antifašistički identitet našeg naroda i naše države, neka vrsta obaveze prema našim zemljacima, pripadnicima jevrejskog naroda, koji su svoje živote i dela posvetili našoj Srbiji. Ne postoji značajnija knjiga, barem u pravnoj oblasti, pravnoj literaturi, a da je nije izdao jedan Geca Kon. Izdavao je dela Slobodana Jovanovića, Lazara Markovića, Crnjanskog, Nušića. Izdao je prvi broj arhiva za pravne i društvene nauke 1906. godine. Zbog kalendara „Ratnik“, kojim je veličao pobede srpske vojske nad Austrougarskom, Geca Kon je 1916. godine interniran u logor Nežider u Mađarskoj, gde je proveo tri godine robovanja. Svedoci zaveštanja ili testamenta Gece Kona, koji je stradao jer nije hteo da napusti Srbiju, bila su dva velika srpska intelektualca Slobodan Jovanović i Milutin Milanković. Našu verovatno najlepšu rodoljubivu pesmu „Srbija“ napisao je Oskar Davičo. Stanislav Vinaver bio je jedan od 1300 kaplara. Način na koji je Enriko Josif, kompozitor i akademik, govorio o srpskom pitanju, drži tronutim i danas one koji ga slušaju. Pisac poslanice „Čujte Srbi“, Arčibald Rajs, jevrejskog porekla, umro je u Beogradu, sahranjen je u Topčiderskom parku, a srce je po njegovoj želji odnešeno na vrh Kajmakčalana u kosturnicu srpskih ratnika i njegovih ratnih drugova. Moša Pijade, koji se izjašnjavao kao Srbin Mojsijeve vere, usudio se da jedini nakon Drugog svetskog rata zatraži autonomiju za Srbe u Hrvatskoj. Sve to dovoljno govori o odnosu Srba i Jevreja. Srbi su Jevreje i Jevreji su Srbe uvek doživljavali kao velike prijatelje, gotovo sunarodnike. Bez širine duha Srba i naših ponekad naivnih univerzalističkih osećanja i topline, teško da bi Jevreji išta veliko učinili u Srbiji i za Srbe. Zato naučni, kulturni i svaki drugi doprinos Jevreja jednovremeno govori o njima, ali i o nama. Jevreji su imali plemenito čulo da odgovore na velikodušnost Srba, a Srbi su tokom cele istorije odbijali da u Jevrejima vide odbijajuću posebnost. Čak je jedna kontraverzna ličnost naše istorije, Dimitrije Ljotić, 1940. godine, žaleći zbog takvog odnosa Srba prema Jevrejima, u jednom tekstu rekao da direktori srednjih škola i nastavnici na univerzitetu odbijaju da primene Vladine uredbe kojima se Jevreji diskriminišu, pri čemu smatra da ni sama Vlada praktično ne stoji iza svojih mera. U samom Zakonu o oduzimanju imovine i obeštećenju iz 2011. godine izričito je predviđeno da se zakon primenjuje i na vraćanje imovine čije je oduzimanje posledica Holokausta na teritoriji današnje Srbije. Istim zakonom je predviđeno da će se otklanjanje posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta i drugim žrtvama fašizma na teritoriji Republike Srbije koje nemaju živih zakonskih naslednika urediti posebnim zakonom. Značaj restitucije zajedničke i pojedinačne nepokretne imovine koja je pripadala žrtvama Holokausta opravdava svaki napor da se isprave posledice nepravedne zaplene imovine koja je sprovođena kroz konfiskaciju, prinudnu prodaju imovine i prodaju pod prisilom, koja je predstavljala deo progona tih nedužnih ljudi i grupa, od kojih je većina umrla bez naslednika. U rešavanju ovog složenog pitanja, kao uostalom i u vezi sa vraćanjem imovine i obeštećenjem, koji su predmet Zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju, bilo je nužno postići uravnotežen pristup koji uzima u obzir kako potrebu otklanjanja posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika, vlasnika čija imovina je posle Drugog svetskog rata prešla u državnu, odnosno društvenu svojinu, tako i javni interes da i proces vraćanja imovine bude integrisan u proces razvoja nacionalne ekonomije i objektivne ekonomske i finansijske moći društva. Zakon na sveobuhvatan način uređuje pitanje otklanjanja posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika. Zakonom se uređuju uslovi, način i postupak vraćanja imovine oduzete pripadnicima jevrejske zajednice koji nemaju zakonskih naslednika i vraćanja oduzete imovine organizacija koje su u vreme oduzimanja bile u funkciji jevrejske zajednice, a koja je na teritoriji Republike Srbije oduzeta u vreme Holokausta ili na osnovu propisa iz člana 2. Zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju, kao i finansijska podrška Republike Srbije jevrejskoj zajednici u Srbiji. Ova imovina oduzimana je za vreme Holokausta, ali su se i nakon ovog perioda dogodile posledice oduzimanja imovine na osnovu propisa, zakona i podzakonskih akata, na osnovu kojih su sprovođene pravno-političke mere, na osnovu kojih su stvari u privatnoj svojini prešle u državnu, odnosno društvenu svojinu. Sprovođenjem ovih mera iz privatne je prešlo u državnu svojinu određeno poljoprivredno zemljište, šume i šumsko zemljište, građevinsko zemljište, kao i privredna preduzeća, stanovi i stambene zgrade. Otklanjanjem posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta doprineće se većem razumevanju ljudskih prava, što je od suštinskog značaja za borbu protiv i sprečavanje svih oblika rasne, verske i etničke diskriminacije. Primenom zakona nastaviće se proces identifikacije popisa i privatizacije državne imovine i doprinositi stvaranju potpune pravne sigurnosti kao preduslova obezbeđivanja direktnih dugoročnih stranih investicija. Vraćanjem imovine u smislu ovog zakona otklanja se svaka neizvesnost u pogledu dalje pravne sudbine oduzete imovine. Prilikom predlaganja odredaba zakona, imala se u vidu i Deklaracija iz Terezina, u kojoj su potpisnice konstatovale, između ostalog, da su preživeli Holokausta i ostale žrtve nacističkog progona u poodmakloj životnoj dobi, da imaju posebne potrebe u oblasti zdravstvene zaštite i da zemlje učesnice u potvrđivanju ove Deklaracije podržavaju kao jedan od prioriteta napore da se u zemljama u kojima žive rešavaju potrebe vezane za socijalno blagostanje za najugroženije starije žrtve i da je od imperativnog značaja poštovati njihovo lično dostojanstvo i voditi brigu o njihovim potrebama u oblasti socijalnog blagostanja kao pitanjem od najvećeg značaja. Istaknuta je potreba da se za dobrobit budućih generacija sačuva sećanje i da se nikada ne zaboravi jedinstvena istorija i nasleđe Holokausta tokom kojeg su uništene tri četvrtine evropskog jevrejstva, takođe, da su preživeli Holokausta i ostale žrtve nacističkog progona, uključujući i one koji su strahote Holokausta iskusili kao mala i bespomoćna deca tokom svog progona pretrpeli fizičke i emotivne traume bez presedana. Konstatovano je da bi u nekim državama imovina bez naslednika mogla da se koristi kao osnova za rešavanje materijalnih potreba ugroženih lica koja su preživela Holokaust, kao i za trajno obrazovanje o Holokaustu, njegovim uzrocima i posledicama, potvrđujući značaj obrazovanja o Holokaustu i ostalim nacističkim zločinima kao lekcije od suštinskog značaja za čovečanstvo. Deklaracija snažno ohrabruje sve države da podržavaju ili uspostave redovne godišnje ceremonije sećanja ili komemoracije i da rade na očuvanju memorijalnih mesta i drugih lokacija sećanja na stradanja, kao i da države mogu da razmatraju različita dodatna sredstva za podršku obrazovanju i ljudskim pravima, uz uverenje da međunarodno pravo u oblasti ljudskih prava odražava bitne pouke istorije. U periodu od 27. novembra do 18. decembra 2015. godine sprovedena je javna rasprava o Nacrtu ovog zakona u kojoj su učešće uzeli predstavnici državnih organa i organizacija jevrejskih opština, Saveza jevrejskih opština, predstavnici Svetske jevrejske organizacije za restituciju, predstavnici više ambasada i druga zainteresovana lica radi pribavljanja mišljenja javnosti kroz primedbe, predloge i sugestije kako bi se došlo do unapređenja teksta Nacrta zakona. U skladu sa rezultatima javne rasprave, odredbe kojima se uređuje postupak vraćanja imovine u naturalnom obliku oslonjene su na odredbe važećeg Zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju uz shodnu primenu zakona kojim se uređuje opšti upravni postupak. Prihvatanjem ove sugestije odredbe Zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju će se jedinstveno primenjivati i na sve slučajeve u pogledu vraćanja imovine u naturi, čime se obezbeđuje jedinstvena primena propisa o restituciji na sve sticaoce prava, pa time i pravna sigurnost i stabilnost. Zakonom je posebno definisan pojam holokausta u smislu zakona i istovremeno posebno je normirano da se izrazi upotrebljeni u ovom zakonu imaju tumačiti isključivo kao izražavanje saosećanja, solidarnosti i razumevanja Republike Srbije za stradanje jevrejskog naroda na svojoj teritoriji tokom neprijateljske okupacije od 6. aprila 1941. do 9. maja 1945. godine. Zakonom je predviđen oblik i ukupan iznos finansijske podrške Republike Srbije. Uređen je postupak za vraćanje imovine stranke u postupku, organ koji vodi postupak, podnosilac zahteva, podnošenje i sadržina zahteva, rok za donošenje rešenja, pravna sredstva i izvršenje rešenja. Taksativno su navedene aktivnosti na koje se usmeravaju prihodi koji se ostvare primenom zakona, a propisano je i sačinjavanje programa upravljanja i izveštaja o upravljanju prihodima Saveza jevrejskih opština Srbije i jevrejskih opština. Predviđeno je vršenje nadzora i praćenje upravljanja prihodima koji se ostvare primenom ovog zakona preko Odbora za nadzor i predviđen je sastav ovog odbora i njegov delokrug poslova, a predviđena je takođe i obaveza Saveza jevrejskih opština da vodi stalnu i ažurnu, javnosti dostupnu evidenciju, kako bivših vlasnika, tako i vraćene imovine i prihoda koji su ostvareni primenom ovog zakona, što je jedan od važnih mehanizama ostvarenja cilja zakona. Dodao bih još da donošenjem ovakvog jednog zakona Republika Srbija, njena Vlada i Narodna skupština Republike Srbije jasno stavljaju do znanja koji je stav celokupne države i naroda prema određenim nemilim, mračnim i ružnim dešavanjima u našoj prošlosti, naročito u vreme neprijateljske okupacije i naročito kao posledica delovanja kvinsliškog režima na teritoriji sadašnje centralne Srbije i Banata. Pred vama se nalazi i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima. Novi Zakon o prekršajima kojim je reformisano prekršajno pravo počeo je da se primenjuje od 1. marta 2014. godine. Instituti uvedeni ovim zakonom, kao što je institut prekršajnog naloga, koji izdaju ovlašćeni organi za prekršaje, za koji je predviđena novčana kazna u fiksnom iznosu, kao i jedinstveni registri prekršajnih sankcija i nenaplaćenih novčanih kazni, jer se ukazala potreba za vođenjem sistema kontrole naplate novčanih kazni koji nije bio u dovoljnoj meri prisutan, kao i brojni drugi instituti, tokom dosadašnje primene zakona za relativno kratko vreme pokazali su značajne rezultate. Prema podacima Prekršajnog apelacionog suda, na primer, pretežno od strane Saobraćajne policije, od početka primene Zakona o prekršajima, izdato je ukupno 1.123.364 prekršajna naloga, a od kojih je samo 1,48% ili njih po broju 16.625 prekršajnih naloga osporeno po osnovu zahteva za sudsko odlučivanje. Broj dobrovoljno plaćenih novčanih kazni iz prekršajnih naloga je vrlo veliki, 835.245 kazni i čini visokih 75% dobrovoljno plaćenih kazni, što je značajan napredak u odnosu na 20% dobrovoljno plaćenih kazni izrečenih sudskim presudama. Ukupno je, po osnovu izdatih prekršajnih naloga, dobrovoljno plaćen iznos od 16,7 miliona evra. Nakon skoro dve godine od početka primene zakona, a na osnovu statističkih podataka, ovlašćenih podnosilaca zahteva za pokretanje prekršajnog postupka, posebno Saobraćajne policije i Komunalne policije, kao i prekršajnih sudova, utvrđena je potreba da se jedan manji broj odredaba važećeg zakona izmeni ili dopuni u merenju prolaznog vremena primene zakona i testu njegovog kvaliteta. Kada se uzme u obzir da su kazne po izdatim prekršajnim nalozima plaćeni u najkraćem roku, bez vođenja sudskog postupka, uz minimalne troškove u vezi sa izdavanjem prekršajnih naloga, sa pogodnostima za učinioce prekršaja, plaćanje manjeg iznosa izrečene kazne uz postignutu svrhu kažnjavanja, svi pokazatelji idu u prilog proširenja primene prekršajnog naloga na veći broj prekršaja. Potrebno je ukinuti neopravdana ograničenja za zaključenje sporazuma o priznanju prekršaja. Saobraćajna policija je prva počela da u značajnijem obimu primenjuje ovaj institut, ali je taj trend usporen zbog različite prakse u pogledu prihvatanja sporazuma kojim se propisana zaštitna mera izriče u manjem obimu ili ne izriče. Postoji potreba za pojednostavljivanje postupka zaključenja sporazuma i preciziranja tih odredaba u cilju izbegavanja različitog tumačenja. Ograničenja na koja treba ukazati je, kao problem u praksi, primera radi, kod prekršaja gde je raspon predviđene novčane kazne u drugim propisima od 800.000 do milion dinara ili od 100.000 do 120.000 dinara. Sa stanovišta zaključenja sporazuma krajnje neracionalan i necelishodan. Treba rešiti problem ograničenja mogućnosti sporazumevanja okrivljenih i podnosilaca zahteva u odnosu na obim zaprećene zaštitne mere. Ovo je logično ako sam državni organ, nadležan da nadzire sprovođenje materijalnog zakona kojim je predviđen prekršaj i određena sankcija oko koje se sporazumeva sa okrivljenim, smatra da je za efikasnije i delotvornije sprovođenje predmetnog zakona svrsishodnije da se okrivljenima u zamenu za priznanje prekršajne odgovornosti ponudi mogućnost izricanja zaštitne mere u kraćem trajanju od propisanog ili da im se propisana zaštitna mera uopšte ne izrekne. Time se stvara mogućnost da se nastavi početni trend brzog rasta broja sporazuma, povodom prekršaja iz oblasti bezbednosti saobraćaja na putevima, u prvih godinu dana primene, kada je Saobraćajna policija zaključila oko 11.000 sporazuma. Gotovo svi ti sporazumi su zaključeni u vezi sa izvršenjem prekršaja za koji je pored novčane kazne predviđena i zaštitna mera u trajanju od jednog meseca. Ovo je posebno važno za ukupno smanjenje broja predmeta u prekršajnim sudovima, jer je više od polovine predmeta pokrenuto zbog prekršaja predviđenim Zakonom o bezbednosti saobraćaja na putevima. Ovo će otvoriti mogućnost šire primene ovog instituta i u drugim oblastima. Dovoljno je samo pomenuti početak primene novog Zakona o inspekcijskom nadzoru. Na ovaj način, kao i proširenje primene prekršajnog naloga, doprineće se rasterećenju prekršajnih sudova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da vas podsetim na pojedina zakonska rešenja koje donosi zakon o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima. Značajno su novelirane odredbe člana 39. Zakona, u toliko što je predviđeno povećanje maksimalnog iznosa fiksnih kazni koja se može propisati, a da se pri tom nije menjao kazneni maksimum. Predložena izmena kojom se reguliše da se u odlukama skupštine AP, skupštine opštine ili skupštine grada mogu propisati novčane kazne samo u fiksnom iznosu koji ne može prelaziti polovinu maksimalnog iznosa propisanog za fiksne kazne iz stava 2. ovog člana Predloga zakona. Pored stvaranja okvira za ujednačenije propise na nivou lokalnih samouprava obezbeđuje se šira primena prekršajnog naloga kao značajno ekonomičnijeg i efikasnijeg sredstva za procesuiranje prekršaja od postupaka pred sudom. Predviđen je rok od jedne godine od stupanja na snagu ovog zakona, za usklađivanje propisa o prekršajima koji nisu u skladu sa ovim zakonom. Predviđa se obaveza drugostepenog suda da sam presudi, potvrdi ili preinači prvostepenu odluku, ako je u istom predmetu prvostepena odluka već jedanput bila ukinuta. Ograničenje ponovnog ukidanja, odnosno obaveza suda da povodom žalbe najviše jedanput može ukinuti prvostepenu presudu i predmet vratiti prvostepenom sudu predviđeno je radi delotvornosti vođenja prekršajnog postupka. Predviđena je mogućnost izdavanja prekršajnog naloga u elektronskoj formi i upotpunjene su odredbe o dostavi kako bi se omogućila praktična primena prekršajnog naloga sačinjenog u elektronskoj formi i to onda kada prisutnom licu za koje se smatra da je učinilo prekršaj, u momentu otkrivanja prekršaja treba uručiti prekršajni nalog sačinjen u elektronskom obliku. Uređuje se izdavanje opšte naredbe za dovođenje, kako bi se omogućilo da se prema okrivljenom koji se nalazi u bekstvu ili očigledno izbegava dovođenje, može izdati od strane prekršajnog suda opšta naredba za dovođenje koja se dostavlja organima policije radi raspisivanja potrage. To treba da dovede do efikasnog pronalaženja i dovođenja višestrukih povratnika učinalaca krivičnih dela, s obzirom da izbegavanjem prijema poziva nastupa zastarelost vođenja prekršajnog postupka. Cilj predloženih odredaba koje se tiču sporazuma o priznanju prekršaja, je šira primena Sporazuma o priznanju prekršaja odnosno ostavljanje šireg prostora za sporazumevanje okrivljenog i podnosioca zahteva o visini kazne. Predlaže se ukidanje ograničenja u pogledu mogućnosti sporazumevanja okrivljenih i podnosilaca zahteva u odnosu na obim zaprećene zaštitne mere. U cilju efikasnosti i racionalnosti predloženo je brisanje odredaba o održavanju ročišta, a pojednostavljuje se sam postupak za odlučivanje o sporazumu. Preciziraju se posledice upisa u registar novčanih kazni. Kako je više od polovine učinjenih prekršaja iz oblasti bezbednosti saobraćaja, smatralo se da će se primenjivanjem posledica upisana, izdavanjem dokumenata vezanih za saobraćaj najbolje ostvariti svrha ove odredbe, odnosno poboljšati efikasnost naplate novčanih kazni. Precizirano je pod kojim uslovima je moguće nekim drugim propisom predvideti i privremeno uskraćivanje izdavanja ili produženja važnosti drugih dozvola i dokumenata, te da se ne može uskratiti izdavanje ili produženje važnosti dozvola i dokumenata kojima bi se ugrozilo ostvarivanje Ustavom garantovanih ljudskih i manjinskih prava, zdravlje i bezbednosti ljudi, životna sredina ili imovina većeg obima. U vezi sa Predlogom zakona o izmenama Zakona o uređenju sudova, ističem sledeće. Prelaznim odredbama Zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova, iz novembra 2013. godine, u članu 32. određen je rok za preuzimanje određenih nadležnosti Ministarstva pravde od strane Visokog saveta sudstva. Ovde se radi o preuzimanju nadležnosti koje se odnose na donošenje merila za određivanje broja osoblja u sudovima, nadležnosti za obavljanje određenih poslova pravosudne uprave, i nadležnosti za donošenje i nadzor nad primenom sudskog poslovnika. Takođe, navedenim prelazim odredbama određen je rok za prestanak nadležnosti Ministarstva pravde, koji se odnosi na predlaganje, izvršavanje budžetskih sredstava potrebnih za rad sudova i nadzor nad trošenjem tih sredstava. Pored toga, određen je i rok za preuzimanje arhive, kao i zaposlenih u Ministarstvu pravde, koji sada obavljaju poslove koji se preuzimaju. Imajući u vidu da je Zakonom utvrđeno da navedeni poslovi se preuzimaju počev od 1. juna 2016. godine, Visoki savet sudstva uputio je inicijativu Ministarstvu pravde, dana 21. januara 2016. godine, da se predlože izmene Zakona o uređenju sudova, kojima bi se rok za preuzimanje nadležnosti Ministarstva pravde, od strane Visokog saveta sudstva, pomerio na 1. januar 2017. godine. U obrazloženju ove inicijative Visoki savet sudstva navodi da su od 1. januara ove godine, sudovi uvedeni u sistem izvršenja budžeta Republike Srbije, te da su odobrene aproprijacije Zakonom o budžetu Republike Srbije za 2016. godinu, dodeljene na godišnjem nivou, pa bi preuzimanje nadležnosti u vršenju poslova pravosudne uprave, pre svega kada je reč o vršenju materijalno-finansijskih poslova, trebalo odložiti do 1. januara 2017. godine, jer bi se preuzimanjem ovih nadležnosti na polovini fiskalne godine, uticalo na izvršenje budžeta i godišnje izveštavanje o izvršenju budžeta od strane sudova. Ministarstvo pravde prihvatilo je razloge iz navedene inicijative Visokog saveta sudstva i predložilo Vladi utvrđivanje Predloga zakona o izmenama Zakona o uređenju sudova, kojim se rok za preuzimanje nadležnosti određenih ovim članom zakona, produžava za sedam meseci tj. do 1. januara 2017. godine, kako bi se stekli svi zakonski materijalno-tehnički personalni uslovi za vršenje novih nadležnosti od strane Visokog saveta. Dozvolite mi da dam i nekoliko reči kada su u pitanju dva sporazuma koji se nalaze pred vama. Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pristupanjem Programu Partnerstvu za mir Republika Srbija iskazala je opredeljenje za unapređenje saradnje i zajedničko delovanje sa državama članicama organizacije Severnoatlantskog ugovora i ostalim državama partnerima i to na izgradnji globalne, regionalne, nacionalne bezbednosti, uz izražavanje spremnosti da preuzme deo odgovornosti za stabilan i trajan mir u regionu, učestvuje u multinacionalnim operacijama i dostigne interoperabilnost oružanih snaga sa snagama država članica ove organizacije i partnerskih država. U tom smislu, prepoznata je potreba za uspostavljanje saradnje sa organizacijom Severnoatlantskog ugovora i za podršku i nabavku čime bi se uvećala efikasnost logističke podrške i ujedno smanjili troškovi angažovanja u multinacionalnim operacijama i dostizanja interoperabilnosti oružanih snaga sa snagama država članica organizacije i partnerskih država. Takođe, stupanjem u ugovorni odnos sa ovom organizacijom bio bi dat pravni osnov za realizaciju NATO povereničkog fonda za delaboraciju i uništavanje viška ubojnih sredstava i unapređenje kapaciteta tehničko-remontnog zavoda u Kragujevcu, u okviru kog je predviđeno i uništavanje oko 4.000 tona ubojnih sredstava. Napominjem da bi pružanje usluga logističke podrške od strane navedene organizacije bilo od velikog značaja za uspostavljanje efikasne logističke podrške na nivou Republike Srbije. S tim u vezi, pred vama je Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i organizacije za podršku i nabavku o saradnji u oblasti logističke podrške koji je potpisan u Kapelenu 7. septembra 2015. godine i u Beogradu 14. septembra 2015. godine. navedeni zakon odnosno sporazum u potpunosti je usaglašen sa Zakonom o zaključivanju i izvršavanju međunarodnih ugovora i Bečkom konvencijom o ugovornom pravu, kao i sa svim drugim relevantnim propisima Republike Srbije. Uvažene dame i gospodi narodni poslanici, imajući navedeno u vidu, a posebno koristi za Republiku Srbiju koje se postižu kako već potpisanim sporazumom, tako i svim ostalim ugovorima koji proizilaze iz primene predmetnog međunarodnog ugovora, predlažem da Narodna Skupština u danu za glasanje podrži Zakon o potvrđivanju ovog sporazuma. Pred vama je takođe Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije koju predstavlja Ministarstvo odbrane i Vlade Republike Mjanmarske unije koju predstavlja Ministarstvo odbrane, o saradnji u oblasti odbrane,potpisan u Beogradu 11. maja 2015. godine. Stupanjem na snagu navedenog sporazuma stvara se pravni osnov za saradnju ministarstava odbrane kao i druge oblike saradnje u oblasti odbrane za koje ugovorne strane budu zainteresovane. Sporazum sadrži oblasti i oblike saradnje, predviđa mogućnost razvijanja saradnje u oblastima od zajedničkog interesa kroz zaključivanje posebnih ugovora, a u skladu sa predmetnim sporazumom, odredbe o zaštiti tajnih podataka i troškovi koji nastanu u toku njegovog sprovođenja, medicinskoj zaštiti i disciplinskoj odgovornosti. Sporazumom su predviđeni načini na koji će se rešavati eventualni sporovi, izmene i dopune, način njegovog stupanja na snagu, period važenja i otkazivanja. Sporazumom između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Mjanmarske Unije o saradnji u oblasti odbrane, čije se potvrđivanje predlaže ovim zakonom, opredeljuju se osnovni ciljevi i principi na kojima će se zasnivati saradnja u oblasti odbrane između vlada Srbije i Mjanmarske Unije, odnosno njihovih nadležnih organa, a u cilju doprinosa razvoju celokupnih bilateralnih odnosa dve države, kao i miru i bezbednosti u svetu. Na kraju, želim da vam se zahvalim na pažnji i izrazim nadu da će nakon rasprave u načelu i u pojedinostima navedeni predlozi zakona biti usvojeni u Narodnoj skupštini. Hvala vam.
Zahvaljujem se, gospodine ministre. Sada bih reč dao gospodinu Miroljubu Tomiću, izbornom članu Visokog saveta sudstva iz reda sudija. Prijavite se, gospodine Tomiću. Izvolite.
Hvala. Najpre da pozdravim predsedavajućeg Skupštine i narodne poslanike ispred Visokog saveta sudstva. Ovde smo danas kako bismo obrazložili i izložili predloge Visokog saveta sudstva koji se odnose na više tačaka dnevnog reda, pa ću pokušati da u svom izlaganju budem što kraći s jedne strane, a opet s druge strane da iznesem sve one činjenice za koje smatram da su bitne, kako za vas narodne poslanike koji ćete da odlučujete o ovim predlozima, tako i za građane koji eventualno prate ovaj televizijski prenos. Jedna od tačaka dnevnog reda jeste i Predlog odluke o razrešenju funkcije predsednika Osnovnog suda u Valjevu, Ljiljan Karić. Saglasno odredbama člana 13. Zakona o Visokom savetu sudstva, Savet, kao što znamo, predlaže Narodnoj skupštini izbor i razrešenje predsednika sudova. Do sada smo se najčešće u ovom parlamentu sretali uglavnom kada je bilo reči o predlaganju kandidata za sudijske funkcije, odnosno za izbor na mesta predsednika sudova, a ovoga puta je reč o predlogu za razrešenje sa funkcije predsednika Osnovnog suda u Valjevu. Visoki savet sudstva je, na sednici održanoj 21. oktobra 2015. godine, doneo odluku da usvoji predlog ministra pravde od 3. juna 2015. godine, za pokretanje postupka za utvrđivanje razloga za razrešenje predsednika suda Osnovnog suda u Valjevu, Ljiljane Karić, zbog kršenja obaveza ustanovljenih propisima za obavljanje poslova sudske uprave u smislu odredba člana 52. stav 1. Zakona o uređenju sudova i predložio ovoj Narodnoj skupštini da razreši sa funkcije predsednika Osnovnog suda u Valjevu, Ljiljanu Karić, koja je inače odlukom Narodne skupštine u maju 2015. godine izabrana na funkciju predsednika Osnovnog suda u Valjevu, na kojoj funkciji se i sada nalazi. Konkretniji razlozi i obrazloženje odluke Visokog saveta sudstva se nalaze u prilogu predloga za razrešenje koji je dostavljen Narodnoj skupštini, ali ću ipak napomenuti samo nekoliko stvari koje se tiču ovoga predloga, a prema nalaženju Visokog saveta sudstva predsednik suda u Valjevu je kršila obaveze u vršenju poslova sudske uprave, što je doprinelo nezakonitom postupanju, a koje se ogleda u sledećem. Pre svega u činjenici da je u 7.909 predmeta, koji su zaprimljeni u Osnovnom sudu u Valjevu pre 1. juna 2012. godine, doneto rešenje kojim se sud oglasio stvarno nenadležnim i odredio da će se predmeti dostaviti izvršiteljima na postupanje. Zatim, činjenicom da je u ukupno 12.115 predmeta doneto, suprotno Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, rešenje o stvarnoj nenadležnosti suda. Potom, da ni u jednom od 12.115 predmeta izvršni poverioci nisu samoinicijativno, u smislu odredbe člana 70. stav 1. Zakona o izvršenju i obezbeđenju, suda podnosili predlog da izvršenje sprovode izvršitelji, te da u većini od 12.115 predmeta nije ni podnet predlog da izvršenje sprovede izvršitelj. Takođe, činjenica da je dostavljanje izvršiteljima predmeta vršeno van odredaba Zakona o izvršenju i Zakona o parničnom postupku. Posebno zbog činjenice da u 6.953 predmeta nije postupano niti je preduzeta niti jedina radnja duže od šest meseci. Visoki savet sudstva nalazi da je u ovakvom nezakonitom postupanju doprinela i predsednik Osnovnog suda u Valjevu i to kršenjem obaveza u vršenju poslova sudske uprave, pre svega propustom da obezbedi pravilan i zakonit rad suda, što je direktno u suprotnosti sa odredbom člana 52. Zakona o uređenju sudova, zatim vršenjem poslova suprotno odredbi člana 51. Zakona o uređenju sudova i odredbi članova 6. i 7. Sudskog poslovnika, te ne vršenjem poslova sudske uprave propisanih odredbom člana 6. Sudskog poslovnika, time što je propustila da utvrdi da u 6.953 predmeta, a koji se nalaze u sudskoj pisarnici, nisu ekspedovani niti predati na dalju nadležnost i postupanje. Dakle, predsednik Osnovnog suda u Valjevu postupala je suprotno svojim obavezama kao predsednik suda i time su se stekli svi elementi propisani odredbom člana 75. stav 1. Zakona o sudijama, da se usled kršenja obaveza u vršenju poslova sudske uprave konstatuje postojanje razloga za pokretanje postupka razrešenja sa funkcije predsednika Osnovnog suda. Propustima vršenja poslova sudske uprave, odnosno vršenja poslova sudske uprave suprotno zakonskim ovlašćenjima, došlo je do nezakonitog rada Osnovnog suda u Valjevu, čemu je na napred opisani način predsednik Osnovnog suda u Valjevu direktno odgovorna, ali je usled utvrđenih nezakonitosti nastalih šteta za stranke u postupku, a pri tome je i narušeno poverenje i ugled suda. Sve su to razlozi na osnovu kojih je VSS utvrdio postojanje razloga za pokretanje postupka razrešenja sa funkcije predsednika Osnovnog suda u Valjevu, i sa tim u vezi smo i dostavili predlog ovom parlamentu da razreši predsednika Osnovnog suda u Valjevu, Ljiljanu Karić. Dakle, do sada smo često prilikom predlaganja u ovoj Skupštini isticali da je posao VSS da istakne, apostrofira i predloži one najbolje kandidate, bilo za funkcije sudija, odnosno predsednika sudova, ali isto tako značajno je, smatram, a na kraju krajeva to je i obaveza i uloga VSS, da postupajući po određenim inicijativama i predlozima ovoj Skupštini dostavi i predloge za razrešenje određenih nosioca pravosudnih funkcija kada utvrdi da za to postoje zakonom propisani razlozi, kako bismo sa jedne strane birali one koji su najbolji i najkvalitetniji, a kako bismo sa druge strane razrešavali one koji nisu u stanju da odgovore na složenost i izazove ove značajne sudijske funkcije ili funkcije predsednika suda i kako bismo konačno doprineli da nam pravosuđe bude kvalitetnije i efikasnije. Sledeći predlog VSS se odnosi na izbor članova VSS iz reda sudija. Kao što znamo, VSS kao najviše pravosudno telo ima 11 članova, od kojih je šest sudija sa stalnom sudijskom funkcijom, kojima inače mandat traje pet godina. Obzirom da petoro članova VSS iz reda sudija završava petogodišnji mandat početkom aprila ove godine, VSS je sproveo postupak predlaganja kandidata za izbore pet članova VSS iz reda sudija. Postupak je inače otpočet odlukom VSS od 5. oktobra 2015. godine, dakle, šest meseci pre isteka mandata sadašnjim članovima Saveta. Kandidati iz reda sudija su se birali iz sledećih sudova: jedan kandidat iz Vrhovnom kasacionog suda, privrednog apelacionog i upravnog suda, jedan kandidat iz viših i privrednih sudova, dva kandidata iz osnovnih sudova, prekršajnih sudova i prekršajnog apelacionog suda, a jedan kandidat iz sudova sa teritorija autonomnih pokrajina. Glasanje za izborne članove VSS iz reda sudija je održano 21. decembra 2015. godine, na 49 biračkih mesta. U birački spisak sudija je bilo upisano ukupno 2.460 sudija birača. Izborna komisija VSS je 23. decembra 2015. godine, nakon prebrojanih glasačkih listića i isteka roka za podnošenje prigovora, dostavila zapisnik o konačnim rezultatima glasanja i pratećim statističkim podacima. Na kandidacionoj listi za Vrhovni kasacioni, Privredni apelacioni i Upravni sud, od 102 upisanih sudija birača, glasalo je 98 sudija. Vidite i sami, uvaženi dame i gospodo narodni poslanici, da je izlaznost kada je reč o izlasku na izbore sudija za članove Visokog saveta sudstva bila u ovom slučaju, primera radi, izuzetno visoka. Izlaznost je bila 96,08%. Na ovoj kandidacionoj listi najveći broj glasova, ukupno 49 glasova, dobila je Branislava Goravica, sudija Privrednog apelacionog suda. Na listi za više i privredne sudove, od upisanih 495 sudija, glasalo je 458 sudija, izlaznost takođe velika – 92,53%. Od osam kandidata, najveći broj glasova, ukupno 118 glasova, dobio je Ivan Jovičić, sudija Višeg suda u Beogradu. Na listi za osnovne sudove i Prekršajni apelacioni sud, od 1.812 upisanih sudija birača, glasalo je 1.468 sudija, izlaznost – 81%. Od 17 kandidata, najveći broj glasova, ukupno 178, dobili su Slavica Milošević Gazivoda, sudija Prekršajnog suda u Beogradu i 161 glas Matija Radojičić, sudija Trećeg osnovnog suda u Beogradu. Na listi za sudove sa teritorije autonomnih pokrajina, od 645 upisanih sudija birača, glasalo je 533 sudija. Od pet kandidata, najveći broj glasova dobio je Savo Đurđić, sudija Apelacionog suda u Novom Sadu. Visoki savet sudstva je 24. decembra Narodnoj skupštini dostavio predlog kandidata za izborne članove Visokog saveta sudstva iz reda sudija, saglasno odredbama člana 20. stav 3. i člana 35. stav 1. Zakona o Visokom savetu sudstva, koji predviđa da Savet predlaže jednog kandidata sa najvećim brojem glasova sa svake liste, na osnovu zapisnika o utvrđivanju rezultata izbora koji je dostavila izborna komisija. Inače, za članove Saveta su izabrani predloženi Branislava Goravica, koja je završila Pravni fakultet Univerziteta u Beogradu, diplomirala sa prosečnom ocenom 9,66, pravosudni ispit položila u junu 1985. godine sa posebnom odlikom, sudija je Privrednog suda u Beogradu, počev od 1992. godine do 2002. godine, kada je izabrana za sudiju Višeg trgovinskog, a sada Privrednog apelacionog suda, na kojim poslovima se i danas nalazi, autor velikog broja stručnih referata iz oblasti procesnog i materijalnog prava. Predložen je i Ivan Jovičić, koji je diplomirao sa prosečnom ocenom na Beogradskom univerzitetu, Pravnom fakultetu, 8,64. Pravosudni ispit položio je 1992. godine. Prvi put za sudiju Opštinskog suda u Guči biran je jula meseca 1996. godine. Obavljao je te poslove do 31.12.2009. godine, kada je biran za sudiju Višeg suda u Beogradu. Odlukom predsednika Visokog saveta sudstva od 15.3.2011. godine, imenovan je za vršioca funkcije predsednika Osnovnog suda u Kragujevcu, koju funkciju je obavljao do jula 2013. godine, od kada postupa kao sudija Višeg suda u Beogradu u prvostepenoj građanskoj materiji. Sudija Slavica Milošević Gazivoda, diplomirala na Pravnom fakultetu u Beogradu sa prosečnom ocenom 8,23. Radni odnos je zasnovala 1986. godine kao advokatski pripravnik. Nakon polaganja pravosudnog ispita radila je na poslovima sekretara Gradskog centra za socijalni rad u Beogradu, a rešenjem Vlade Republike Srbije imenovana je za sudiju za prekršaje Grada Beograda, te odlukom o izboru na trogodišnji mandat u sudovima opšte i posebne nadležnosti Narodne skupštine od 29.12.2009. godine imenovana je za sudiju Prekršajnog suda u Beogradu, na kojim poslovima se i danas nalazi. Sudija Matija Radojičić, diplomirao na Pravnom fakultetu 1993. godine, izabran za sudiju 1999. godine, trenutno je sudija Trećeg osnovnog suda u Beogradu i zamenik predsednika tog suda od januara 2014. godine. Savo Đurđić, Pravni fakultet je završio 1981. godine. Najpre je radio u Novom Sadu, gde je obavljao različite poslove u okviru struke, kao viši inspektor prihoda, samostalni savetnik u Pokrajinskom zavodu za javnu upravu, da bi 1990. godine bio imenovan za zamenika Pokrajinskog sekretarijata za pravosuđe, upravu i propise AP Vojvodine, a 1992. godine od strane Narodne skupštine je izabran za sudiju Okružnog suda u Novom Sadu, na kojoj funkciji je neprekidno do decembra 1992. godine, kada je izabran na konkursu za sudiju Apelacionog suda u Novom Sadu. Dakle, to su kandidati koji su predloženi ovom parlamentu da ih izabere za članove Visokog saveta sudstva, a pre svega sam siguran da su sudije koje najbolje poznaju svoje kolege znale i to iskazale na tajnom glasanju uz ovako veliku izlaznost, kao što sam prethodno rekao, koji su kandidati najbolji, najkvalitetniji i koji će ovu funkciju da obavljaju na najbolji mogući način, kako bi Visoki savet sudstva ostvario funkciju koja mu je zakonom propisana i kako je to i predviđeno u članu 2. Zakona o Visokom savetu sudstva, bio nezavisan i samostalan organ koji obezbeđuje i garantuje nezavisnost i samostalnost sudova i sudija. Stoga je i predlog Visokog saveta sudstva da se upravo ovi kandidati i predlože Narodnoj skupštini da budu izabrani za članove Visokog saveta sudstva. Sledeći predlozi Visokog saveta sudstva, ima ih dosta, radi se o preko 40-50 predloga, odnose se na izbor za upražnjena sudijska mesta u većem broju sudova. Materijale ste svi dobili u prilogu za ovu današnju sednicu. Samo ukratko ću reći da je, na osnovu člana 47. Zakona o sudijama, a u vezi sa Odlukom o broju sudija u sudovima, Visoki savet sudstva u „Službenom glasniku“ i u dnevnom listu „Politika“ oglasio izbor sudija za sudove, s tim što, kažem još jedanput, nazivi sudova i datumi kada su oglašeni izbori su navedeni u materijalima, a u postupku predlaganja kandidata za izbor sudija Visoki savet sudstva je, na osnovu člana 52. Poslovnika o radu Visokog saveta sudstva, doneo Odluku o obrazovanju Komisije za izbor sudija čiji zadatak je bio da izvrši proveru podnetih prijava na oglas, da utvrdi njihovu potpunost i blagovremenost, da obavi razgovor sa kandidatima koji su se prijavili za izbor za sudije i da oceni da li kandidati ispunjavaju kriterijume i merila za izbor. U skladu sa odredbom člana 49. Zakona o sudijama, Visoki savet sudstva je za sve kandidate pribavio mišljenje o stručnosti, osposobljenosti i dostojnosti za obavljanje sudijske funkcije, a za kandidate koji ne dolaze iz sudova pribavljeno je mišljenje o stručnosti, osposobljenosti i dostojnosti za vršenje sudijske funkcije od organa i organizacija u kojima kandidati rade. Za kandidate iz reda advokata pribavljeno je mišljenje Advokatske komore u čiji je imenik advokat upisan, a za one kandidate koji se nalaze i obavljaju oslove u sudovima pribavljeno je i mišljenje sednice svih sudija suda iz koga potiče kandidat, kao i mišljenje sednice svih sudija neposredno Višeg suda. Komisije za izbor sudija obavile su razgovor sa kandidatima koji su podneli prijavu na oglas za izbor sudija. Na osnovu izveštaja Komisije, a uzimajući u obzir i pribavljeno mišljenje sednica svih sudija suda iz koga kandidat potiče i neposredno Višeg suda, Visoki savet sudstva je utvrdio koji kandidati ispunjavaju sve kriterijume i merila za izbor sudija propisane odredbom člana 43. Zakona o sudijama i odredbama člana 4, 6, 7, 8. i 9. Odluke o utvrđivanju kriterijuma i merila za ocenu stručnosti, osposobljenosti i dostojnosti za izbor sudija i predsednika sudova, analizirao sve ono što se odnosi na te kandidate, njihov dosadašnji rad, ugled koji uživaju u kolektivu, mišljenje sednica tog suda, odnosno sednica svih sudija Višeg suda, zatim ocene koju su kandidati dobili u prethodnom periodu koji je bio relevantan za izbor i na osnovu toga i predložio ovoj Skupštini da se za pojedine sudove izaberu određeni kandidati. Tako je Visoki savet sudstva za izbor sudija u Osnovnom sudu u Loznici, gde je inače bilo potrebno da se predlože dva kandidata za dva upražnjena sudijska mesta i na koji se oglas prijavilo ukupno 29 kandidata, odlučio da za izbor sudija za Osnovni sud u Loznici predloži kandidate Danojlić Miladina, sudijskog pomoćnika u Višem sudu u Šapcu i Lazarević Oliveru, sudijskog pomoćnika u Osnovnom sudu u Loznici. Za Prekršajni sud u Šapcu, za koji izbor se prijavilo ukupno 59 kandidata sa kojima su inače obavljeni razgovori od strane komisije i komisija je odlučila da i Savet za izbor sudija u Prekršajni sud u Šapcu predloži kandidate: Jeličić Mladena, sudskog pomoćnika u Osnovnom sudu u Šapcu, Mijić Milenka, načelnika Službe za pravne, kadrovske i opšte poslove u Opštoj bolnici „Dr Laza Lazarević“ u Šapcu. Za izbor sudija u Prekršajnom sudu u Zrenjaninu, na koji se oglas za izbor sudija prijavilo ukupno 63 kandidata i to 35 kandidata iz reda sudijskih pomoćnika, tri kandidata iz reda advokata i 25 kandidata iz reda ostalih lica. Komisija, odnosno Visoki savet sudstva je predložio ovoj Skupštini da za izbor sudija u Prekršajnom sudu u Zrenjaninu predloži kandidate Marković Mariju, sudijskog pomoćnika u Prekršajnom apelacionom sudu i Stojanović Sofiju, sudijskog pomoćnika u Privrednom sudu u Zrenjaninu. Ako pogledate ove biografije, svih ovih kandidata možemo da vidimo između ostalog da su svi ocenjeni sa najvišim ocenama, da su zadobili veliki ugled i poverenje u svom kolektivu, jer su se kolektivi veoma pozitivno izjasnili i nalaze se na samom vrhu lista izjašnjavanja na sednici svih sudija, odnosno ustanova u kojima rade, a da se radi o veoma iskusnim kandidatima koji su dugi niz godina radili i obavljali izuzetno stručne poslove nakon polaganja pravosudnog ispita, pa je tako period od momenta kada su položili pravosudni ispit 10 godina, 12 godina, 14 godina, pa čak i 30 godina, dakle, izuzetno stručni kandidati za koje Visoki savet smatra da će uspešno da obavljaju funkcije ako budu izabrani od strane ovog parlamenta. Visoki savet sudstva je osnovu člana 13. alineje 3. Zakona o Visokom savetu sudstva utvrdio Predlog odluke za izbor sudija za Osnovni sud u Aleksincu, Negotinu i Osnovnom sudu u Pirotu, pa je tako za izbor sudija u Osnovnom sudu u Aleksincu radi popune jednog upražnjenog sudijskog mesta, na čije oglase ukupno prijavilo 46 kandidata, od čega 23 kandidata iz reda sudijskih pomoćnika, šest kandidata iz reda advokata i 17 kandidata iz reda ostalih lica. Komisija, odnosno Visoki savet sada predlaže Skupštini da se za izbor jednog sudije u Osnovnom sudu u Aleksincu predloži kandidat Milošević Ivana, sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Aleksincu. Za izbor, odnosno radi popune dva upražnjena sudijska mesta u Osnovnom sudu u Negotinu Visoki savet sudstva je predložio ovom parlamentu da se za izbor sudija u tom sudu izaberu Antonović Dragana, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Novom Sadu, Krstić Darko, sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Negotinu, a za izbor tri kandidata za tri upražnjena sudijska mesta u Osnovnom sudu u Pirotu, Visoki savet je predložio da se predloži Živković Dragana, sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Pirotu, Jovanović Jasmina, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Pirotu, Jovanović Sanja, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Pirotu. Iz njihovih biografija, iz njihovih rezultata dosadašnjih vezano za dosadašnji rad možemo da vidimo da se radi o izuzetno stručnim kandidatima. Kandidati koji su svi ocenjeni u prethodne tri godine sa najvišim ocenama, dakle, ocene naročito se ističe, kandidati od kojih je najveći broj položio master ili je završio i druge dopunske škole i obrazovanja, koji se bavi stručnim radom i kandidati koji su od strane sudija na kolegijumu sudova u kojima obavljaju svoje poslove i radne zadatke i sudija neposrednog viših sudova ocenjeni kao kandidati koji su izuzetno kvalitetni i koji u potpunosti mogu da odgovore ovim značajnim funkcijama kojim bu trebalo ubuduće da se bave. Kada je reč o oglasu za popunu upražnjenih sudijskih mesta u Osnovnom sudu u Vranju, Prekršajnom sudu u Vranju i Prekršajnom sudu u Nišu, za izbor sudija u Osnovnom sudu u Vranju prijavilo se ukupno 48 kandidata, jedan kandidat iz reda sudija, 30 kandidata iz reda sudijskih pomoćnika, jedan kandidat iz reda advokata i 16 kandidata iz reda ostalih lica. Komisija je inače obavila razgovor sa njih ukupno 47 i nakon razmatranja svih prijava komisija, odnosno sada Visoki savet sudstva je predložio ovom parlamentu da se za sudije u Osnovnom sudu u Vranju predlože kandidati Ilić Vesna, sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Surdulici, Stanković Maja, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Vranju, Stanojković Nataša, sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Vranju i Cvetković Valentina, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Vranju. Na oglas za izbor sudija u Prekršajnom sudu u Vranju radi popune dva upražnjena sudijska mesta, prijavilo se ukupno 36 kandidata i Visoki savet sudstva je nakon analize rezultata rada svih kandidata, svih parametara koji su bili bitni za odlučivanje i predlaganje ovom parlamentu, ceneći sveukupnost njihovih i rezultata rada i ugleda u sudu i njihovih dosadašnjih aktivnosti, mišljenje kolegijuma i ocena koje su dobili u prethodnom periodu, predložio da se izaberu Mihajlović Saša, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Vranju i Nikolić Dragana sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Vranju. A za izbor i popunu četiri upražnjena sudijska mesta, u Prekršajnom sudu u Nišu da se izaberu kandidati Damnjanović Bratislava, korisnik početne obuke Pravosudne akademije, Krstić Jasmina, sudijski pomoćnik u Prekršajnom apelacionom sudu, Mirić Biljana, sudijski pomoćnik u Apelacionom sudu u Nišu i Uvalin Miloš, sudijski pomoćnik u Apelacionom sudu u Nišu. Kada je reč o ovim kandidatima moram da istaknem da je za ove kandidate karakteristično da većina od njih ima izuzetno visoke proseke koji se kreću od 9,19, 9,06, 8,55, 8,87 i da ne čitam sve ostale rezultate. Da su to kandidati koji su za ostvarene rezultate rada u 2012. godini, 2013. godini i 2014. godini ocenjeni sa ocenama „naročito se ističe“. Da je većina od njih položila i upisala i sa najvišim ocenama završili master, odnosno postdiplomske studije i da su od strane njihovih kolega, dakle, iskusnih sudija koji su bili u prilici da ocene njihov dosadašnji rad, ocenjeni sa najvišim ocenama i zauzimaju izuzetno visoka mesta na listama koje su sačinile upravo te kolege koje su i bile u situaciji da ne posredno u jednom dužem vremenskom periodu prate njihov rad, rezultate rada, ugledu sredine kakav uživaju i sve ostalo što je bitno za izbor ove odgovorne funkcije. Kada je reč o izboru za sudije Osnovnog suda u Kraljevu, radi popune dva upražnjena sudijska mesta ukupno se prijavilo 73 kandidata, a razgovori su obavljeni sa prijavljenih 72 kandidata. Nakon razmatranja svih prijava, obavljenih razgovora, pribavljenih mišljenja, pri tome se cenilo sve ono što je bitno u skladu sa zakonskim propisima i merilima i kriterijumima, Visoki savet je predložio ovoj Skupštini da se za sudiju izaberu kandidati Popović Bojana, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Kraljevu i Sakić Žukovski Ana, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Kraljevu. Dok je za popunu tri upražnjena sudijska mesta u Osnovnom sudu u Čačku gde se inače prijavilo 50 kandidata, dva kandidata iz reda sudija, 38 kandidata iz reda sudijskih pomoćnika, jedan kandidat iz reda advokata i devet kandidata iz reda ostalih lica, Visoki savet sudstva predlaže da se izaberu Mangović Sretenović Nataša, sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Čačku, Radović Dragana, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Čačku i Tanasijević rođena Stanišić Marijana, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Čačku. Dok je za izbor sudija u Osnovnom sudu u Priboju radi popune jednog upražnjenog sudijskog mesta na koje oglas se prijavilo inače 9 kandidata, te nakon razmatranja svih prijava i cenjena svih parametra koji su relevantni za donošenje odluke vezano za predlaganje ovoj Skupštini savet predložio da se izabere kandidat Čočović Zorica, sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Priboju. Visoki savet sudstva je u prethodnom periodu raspisao i oglase za popunu upražnjenih sudijskih mesta u Osnovnom sudu u Kruševcu, Prijepolju, Kragujevcu, Prekršajnom sudu i Osnovnom sudu u Kragujevcu, Osnovnom sudu u Ivanjici i Prekršajnom sudu u Gornjem Milanovcu. Nakon razmatranja svih prijava i sagledavanja svih činjenica koje su bitne za izbor i za popunu tri upražnjena sudijska mesta u Osnovnom sudu u Kruševcu, predložio Lazić Raičević Mirjanu, sudijskog pomoćnika u Osnovnom sudu u Kruševcu, Roganović Jasminu sudijskog pomoćnika u Osnovnom sudu u Kruševcu i Cvetković Vladana, sudijskog pomoćnika u Kruševcu. Za izbor sudija u Osnovnom sudu u Prijepolju, predložio Kukuljac Muhameda, sudijskog pomoćnika u Osnovnom sudu u Prijepolju i Topisarović Dragana, sudijskog pomoćnika u Osnovnom sudu u Prijepolju. Za Prekršajni sud u Kragujevcu, na koji se oglas inače prijavilo ukupno 81 kandidat, nakon razmatranja svih prijava i svega onoga što je bilo bitno i važno, u skladu sa propisima VSS je predložio da se izaberu kandidati Plamenac Ivana, sudijski pomoćnik u Apelacionom sudu u Kragujevcu, Tomović Vladimir, sudijski pomoćnik u Višem sudu u Kragujevcu, dok je za Osnovni sud, obzirom da je bilo dva konkursa za izbor za Osnovni sud u Kragujevcu, jedan od 24. jula 2015. godine i jedan od 2. jula 2015. godine, radi popune četiri upražnjena sudijska mesta, pa je VSS predložio da se izaberu Butulija Janković Aleksandra, sudijski pomoćnik u Apelacionom sudu u Kragujevcu, Vulović Nenad, sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Kragujevcu, Ritopečki Perić Jelena, sudijski pomoćnik u Apelacionom sudu u Kragujevcu i Tošić Mirela, sudijski pomoćnik u Apelacionom sudu u Kragujevcu. Radi se o izuzetno kvalitetnim kandidatima, samo da napomenem da je za izbor za Osnovni sud u Kragujevcu, bilo prijavljeno dosta kandidata, kandidata koji su imali izuzetno i visoke proseke, kandidati koji su inače od strane svojih kolega ocenjeni sa najvišim ocenama, dakle zauzimaju izuzetno visoka mesta na listama prilikom izjašnjavanja na sednicama svih sudija, kandidati koji su svi ocenjeni sa maksimalno visokim ocenama u prethodnom periodu, dakle sa ocenama naročito se ističe, ali je VSS nakon razmatranja svih rezultata, svih kandidata u njihovoj sveukupnosti odlučio da ove kandidate predloži za izbor za sudije. Kada je reč o izboru sudija za Osnovni sud u Ivanjici radi popune dva upražnjena sudijska mesta, konkurs inače od 24. jula 2015. godine, na koji konkurs se inače prijavilo ukupno 22 kandidata, 16 kandidata iz reda sudijskih pomoćnika i šest kandidata iz reda ostalih lica, Savet je predložio skupštini da se izaberu, Gojković Danijela, sudijski pomoćnik u Osnovnom sudu u Čačku i Krivokuća Miroslav, korisnik početne obuke Pravosudne akademije. Za Gornji Milanovac, Prekršajni sud u Gornjem Milanovcu, radi popune jednog upražnjenog sudijskog mesta, nakon razmatranja svih prijava, obavljenih razgovora i pribavljenih mišljenja, VSS je predložio da se izabere za Prekršajni sud u Gornjem Milanovcu Lukić Srđan, opštinski javni pravobranilac u opštini Gornji Milanovac. Imamo još jedan predlog VSS koji se takođe odnosi na izbor za popunu upražnjenih sudijskih mesta u Prekršajnom sudu u Požarevcu, na koji oglas se inače prijavilo ukupno 11 kandidata i na tom oglasu je ukupno je bilo osam kandidata iz reda sudijskih pomoćnika, dva kandidata iz red advokata i jedan kandidat iz reda ostalih lica. Razgovori sa prijavljenim kandidatima, dakle njih ukupno 11 obavljeni su u više navrata i nakon razmatranja svih prijava obavljenih razgovora i pribavljenih mišljenja, imajući u vidu i mišljenje komisije, VSS je predložio ovom Parlamentu da se za izbor sudija u Prekršajnom sud u Požarevcu, predloži da se izabere kandidat Danijela Dačić, načelnik Opštinske uprave u Malom Crnoću. Kao što ste i sami mogli da vidite, iz ovih predloga VSS ja nisam obrazlagao svakog kandidata pojedinačno, jer je i vama jasno da bi smo ostali ovde nekoliko sati. Stojimo vam na raspolaganju, ako smatrate da je potrebno za nekog od kandidata da iznesemo i neke detaljnije podatke vezane za njegov dosadašnji rad, njegove rezultate rada, ali iz ovih kratkih biografija, koje se inače nalaze i kod vas u materijalima, možemo da vidimo da se radi o izvanrednim kandidatima. I samo da napomenem da ste i sami mogli da zaključite, čitajući ovaj materijal, da je prosečna ocena ovih kandidata uglavnom visoka, da se radi o značajnom broju kandidata koji imaju izuzetno dug staž nakon polaganja pravosudnog ispita. Da je veći broj njih, odnosno izuzetno veliki broj završio master i druge seminare, odnosno slične kurseve, da su svi za svoj rad ocenjeni sa najvišim ocenama, ocenama „naročito se ističu“ u prethodnom periodu, kao i da su od svojih kolega dobili najbolje preporuke, s obzirom da se nalaze u samom vrhu liste prilikom izjašnjavanja sudija koji su inače bili u prilici da neposredno i u dugogodišnjem periodu cene njihov rad. Mogu da kažem da ni komisije VSS, a ni samom VSS nije bilo lako da od ovako velikog broja prijavljenih kandidata. Samo da vam kažem da su za ova sudijska mesta koja sam napred pobrojao se ukupno bilo prijavilo 899 kandidata, da je komisija VSS obavila razgovor sa ukupno 659 kandidata. Sa svakim od njih je obavljen razgovor, jer verujem da se i vi slažete da je pored sagledavanja rezultata, koje mi kažemo da imamo u materijalima, odnosno njihov dosadašnji rad, ocene rezultata rada, mišljenje kolegijuma, mišljenje neposredno više kolegijuma, sve ono što je bitno i sve one parametre da sagledamo koje je moguće videti, a u skladu sa propisima i pravilnicima, koji je usvojio VSS. Verujem da se slažete da je bitno i značajno da komisija VSS obavi i neposredan razgovor sa kandidatima, da u tom jednom neposrednom razgovoru čujemo od kandidata šta su do sada radili, da se izjasne o tome šta misle u buduće da rade, kakva je njihova vizija njihovog rada i uopšte pravosuđa i da bez obzira na težinu posla i same komisije i VSS, da smatram da je to izuzetno značajno kako bi se što realnije sagledali svi rezultati, odnosno svi kandidati i kako bi mogli da se podnesu relevantni predlozi ovoj Skupštini. Siguran sad da među onima koji su konkurisali, a radi se o blizu 900 kandidata koji su konkurisali za ova upražnjena sudijska mesta i to smo se složili i na sednici VSS, je bilo još izuzetno dobrih kandidata. Naravno, nismo mogli sve da predložimo, ali je VSS apostrofirao njihova imena i siguran sam da će u narednom periodu kada se bude ukazala i upražnjena mesta i kada se bude razgovaralo, sigurno će oni biti predloženi od strane VSS kao kandidati koji će sigurno moći da obavljaju ove značajne sudijske funkcije. Siguran sam da je to značajno i ne samo nama iz VSS ili vama koji danas sedite ovde i koji ćete sutra odlučivati po predlozima VSS, već i građanima Srbije, kako bi smo, verujem, tu se svi slažemo, imali jedno kvalitetnije, bolje, stručnije, organizovanije i efikasnije sudstvo, što je verujem cilj svih nas ovde i zato smo se i trudili da Skupštini, odnosno ovom uvaženom domu predložimo one kandidate za koje smo procenili da su u ovom trenutku najkvalitetniji i za one kandidate koje smatramo da će uspešno da obavljaju ove sudijske funkcije. Hvala.
Zahvaljujem se gospodine Tomić. Sada bih reč dao gospođi Majdi Rakić, izbornom članu Državnog veća tužioca. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani narodni poslanici, uvaženi ministre Državno veće tužilaca je na sednici održanoj dana 30. decembra 2015. godine donelo odluku da Narodnoj skupštini Republike Srbije predloži da za izborne članove Državnog veća tužilaca iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca izabere sledeće kandidate. Iz Republičkog javnog tužilaštva dr Gorana Ilića, zamenika republičkog javnog tužioca. Iz Apelacionih javnih tužilaštava, Tužilaštava za organizovani kriminal i Tužilaštva za ratne zločine Radovana Lazića, zamenika javnog tužioca u Apelacionom javnom tužilaštvu u Novom Sadu. Iz Višeg javnog tužilaštva Stanislava Dukića, zamenika javnog tužioca u Višem javnom tužilaštvu u Beogradu. Dva kandidata iz Osnovnih javnih tužilaštava Svetlanu Nenadić, zamenik javnog tužioca u Prvom osnovnom javnom tužilaštvu u Beogradu i Sandru Kulezić, zamenika javnog tužioca u Osnovnom javnom tužilaštvu u Šapcu. Iz javnih tužilaštava sa teritorije autonomne pokrajine jednog kandidataTatjanu Lagumdžiju, zamenika javnog tužioca u Višem javnom tužilaštvu u Novom Sadu. Predsednik Državnog veća tužilaca je 5. oktobra 2015. godine donela odluku o otpočinjanju postupka predlaganja kandidata za izborne članove Državnog veća tužilaca. Saglasno Zakonu o Državnom veću tužilaca i Pravilniku o radu izborne komisije Državnog veća tužilaca, izborna komisija je sprovela postupak izbora za izborne članove iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca koji su na stalnoj funkciji. Na sednici održanoj 13. novembra 2015. godine izborna komisija Državnog veća tužilaca donela je odluku o objavljivanju ukupnog broja birača u javnim tužilaštvima u Republici Srbiji, rešenje kojim se određuju biračka mesta za sprovođenje postupaka predlaganja kandidata za izborne članove Veća iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca sa stalnom funkcijom, kao i rešenje o utvrđivanju konačne liste kandidata za izborne članove. Javni tužioci i zamenici javnih tužioca biraju kandidate za Državno veće tužilaca na osnovu slobodnog, opšteg, jednakog i neposrednog izbornog prava tajnim glasanjem. Izbori za postupak predlaganja kandidata za izborne članove Veća iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca održani su 1. decembra 2015. godine. Zapisnik izborne komisije o utvrđivanju konačnih rezultata glasanja dostavljen je Veću 4. decembra 2015. godine. U skladu sa članom 35. stav 4. Zakona o Državnom veću tužilaca, konačnu odluku o predlogu kandidata iz reda javnih tužilaca, odnosno zamenika javnih tužilaca sa svake liste kandidata Državno veće tužilaca dostavlja Narodnoj skupštini. Iz kojih razloga je Veće za izbornog člana Državnog veća tužilaca iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca predložilo dr Gorana Ilića, zamenika Republičkog javnog tužioca? Isti je rođen 1963. godine u Kraljevu. Na Pravnom fakultetu u Nišu diplomirao je 1989. godine, a pravosudni ispit položio 1997. godine. Dužnost zamenika javnog tužioca u Drugom opštinskom javnom tužilaštvu u Beogradu obavljao je od 1998. do 2001. godine, da bi potom bio izabran na funkciju javnog tužioca u Prvom opštinskom javnom tužilaštvu u Beogradu. U periodu od 2001. do 2003. godine vršio je dužnost pozivnog člana Visokog saveta pravosuđa, a 2009. godine izabran je zamenika Republičkog javnog tužioca. Magistrirao je na Pravnom fakultetu u Novom Sadu 2001. godine i stekao zvanje magistar pravnih nauka. Doktorirao je 2007. godine na Pravnom fakultetu u Nišu, odbranivši disertaciju na temu – Stvaranje organizacije i funkcionisanje krivičnog pravosuđa u Srbiji u periodu od 1945. do 1957. godine i stekao zvanje doktora pravnih nauka. Tokom 2001. godine završio je specijalistički kurs iz oblasti međunarodnog humanitarnog prava, a 2006. godine stekao sertifikat Pravosudnog centra za posedovanje posebnih znanja iz oblasti prava deteta i krivično-pravnoj zaštiti maloletnih lica. Na osnovu odluke Ministarstva za nauku i tehnološki razvoj, 2009. godine dodeljeno mu je zvanje naučni saradnik za oblast društvenih nauka. Završio je obuku Saveta Evrope i Pravosudne akademije za predavače za pravosuđe, tužilaštvo i policiju o korupciji i kriminalu. Koautor je tri monografije i više priručnika. Autor je više 50 naučnih i stručnih radova iz oblasti krivičnog prava i organizacije pravosuđa, objavljenih u zbornicima sa domaćih i međunarodnih savetovanja. Bio je urednik više naučnih i stručnih publikacija i zbornika. Bio je predsednik i član desetak radnih grupa i drugih stručnih tela Ministarstva pravde, MUP, Državnog veća tužilaca, Misije OEBS u Srbiji i Saveta Evrope. U periodu od 2001. do 2004. godine bio je član uređivačkog odbora stručnog informativnog časopisa „Pravni informator“, a 2009. godine imenovan je za člana redakcije „Revije za kriminologiju i krivično pravo“ za period od 2009. do 2010. godine, kao i za člana Komisije za obuku sudija i tužilaca Visokog saveta pravosuđa za isti period. Od strane Saveta Evrope angažovan je u svojstvu nacionalnog eksperta za izradu modela Zakona o javnom tužilaštvu. Od osnivanja Pravosudnog centra do njegove transformacije u Pravosudnu akademiju, obavljao je dužnost člana Programskog saveta Pravosudnog centra. U periodu od 2010. do 2014. godine obavljao je dužnost člana upravnog odbora Pravosudne akademije. Na Godišnjoj konferenciji Međunarodnog udruženja tužilaca u Seulu 2011. godine uručena mu je nagrada za doprinos Udruženja javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca Srbije u ostvarenju ciljeva Međunarodnog udruženja tužilaca. Obavljao je i dužnost predsednika Udruženja javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca Srbije. Član je Predsedništva Srpskog udruženja za krivično-pravnu teoriju i praksu od 2014. godine. Na Godišnjoj konferenciji Međunarodnog udruženja tužilaca u Dubaiu imao je prezentaciju na temu – Izazovi u sistemu vrednovanja rada tužilaštva. Veće za člana Državnog veća tužilaca iz reda javnih tužilaca i zamenika javnog tužioca predlaže i gospodina Radovana Lazića, zamenika javnog tužioca u Apelacionom javnom tužilaštvu u Novom Sadu, koji je rođen 1970. godine u Osijeku. Diplomirao je na Pravnom fakultetu u Beogradu 1995. godine, a pravosudni ispit položio je 1998. godine. Za javnog tužioca u Opštinskom javnom tužilaštvu u Bačkoj Topoli izabran je 2001. godine. Zamenik je javnog tužioca u Apelacionom javnom tužilaštvu u Novom Sadu od 2010. godine. Poseduje sertifikat o stečenim posebnim znanjima iz oblasti prava deteta i krivično-pravnoj zaštiti maloletnika, sertifikat Pravosudne akademije o stečenim posebnim znanjima iz oblasti prava deteta i prestupništava mladih, kao i osposobljenosti za postupanje sa maloletnim učiniocima krivičnih dela u svim fazama postupka prema maloletnicima, sertifikat za strateško planiranje odnosa sa javnošću. Poseduje sertifikate o završenom kursu uvoda u intelektualnu svojinu za predstavnike sudova i tužilaštava, kao intelektualna svojina napredni nivo. Angažovanje u Potkomitetu za ljudska prava i imovinsko-pravne odnose Saveznog komiteta za Kosovo i Metohiju, odnosno u Odeljenju za pravosuđe Koordinacionog centra za Kosovo i Metohiju. Bio je član Izvršnog odbora Udruženja javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca, sekretar Izvršnog odbora Udruženja tužilaca i zamenika javnih tužilaca, kao i predsednik Upravnog odbora Udruženja. Bio je član brojnih radnih grupa koje su radile na izmenama i dopunama zakona, zamenik člana Komisije za sprovođenje Nacionalne strategije za reformu pravosuđa u periodu od 2013. do 2018. godine. Bio je član Radne grupe za analizu izmene ustavnog okvira, Komisije za sprovođenje Nacionalne strategije za reformu pravosuđa za period od 2013. do 2018. godine. Član je Upravnog odbora Pravosudne akademije od septembra 2014. godine i član Radnog tela Državnog veća tužilaca na izradi kriterijuma i merila za ocenu stručnosti i osposobljenosti i dostojnosti kandidata prilikom predlaganja i izbora na javno-tužilačku funkciju. Učestvovao je na brojnim projektima, kao i na savetovanjima u zemlji i inostranstvu. Veće za izbornog člana Državnog veća tužilaca iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca predlaže Stanislava Dukića, zamenika javnog tužioca u Višem javnog tužilaštvu u Beogradu, koji je rođen 1969. godine u Kraljevu. Diplomirao je na Pravnom fakultetu u Beogradu 1997. godine, a pravosudni ispit položio 2001. godine. Pripravnički staž započeo je kao advokatski pripravnik, a nastavio kao tužilački pripravnik u Opštinskom javnom tužilaštvu u Kraljevu. Od 2002. do 2009. godine bavio se advokaturom, a od 2010. godine bio je na funkciji javnog tužioca u Višem javnom tužilaštvu u Novom Pazaru. Za vreme obavljanja funkcije javnog tužioca stručno se usavršavao i kao koautor učestvovao u pisanju naučnih i stručnih radova, i to: Problematika upotrebe jezika i pisma u krivičnim postupcima pred krivičnim sudovima u Republici Srbiji, a zatim Zloupotreba prava na jezik i pismo u krivičnim postupcima u Republici Srbiji i specijalizacija tužilaca kao vid efikasnije borbe protiv kriminala. Učestvovao je na mnogim seminarima i studijskim putovanjima u zemlji i inostranstvu iz oblasti trgovine ljudima, a član je i Udruženja javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca u Republici Srbiji. Veće za člana Državnog veća tužilaca iz reda zamenika javnih tužilaca i javnih tužilaca predlaže Svetlanu Nenadić, zamenika javnog tužioca u Prvom osnovnom javnom tužilaštvu u Beogradu, koja je rođena 1977. godine u Sarajevu. Diplomirala je na Pravnom fakultetu u Beogradu 2002. godine, a pravosudni ispit položila 2005. godine. Završila je master akademske studije 2012. godine na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu, smer međunarodno-pravni i odbranila rad na temu – Povreda ljudskih prava u krivičnom postupku, praksa Evropskog suda za ljudska prava. Student je doktorskih studija na Pravnom fakultetu u Beogradu, smer međunarodna pravna naučna oblast. U Okružnom javnom tužilaštvu Beogradu radila je kao pripravnik volonter od 2003. do 2004. godine, a zatim kao tužilački saradnik od 2006. godine u Prvom opštinskom javnom tužilaštvu u Beogradu, dok je za zamenika javnog tužioca u Prvom osnovnom javnom tužilaštvu izabrana 2010. godine. Član je Udruženja javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca Republike Srbije, gde je učestvovala u brojnim projektima, a od 2015. godine član je Upravnog odbora navedenog strukovnog udruženja. Objavila je više publikacija iz oblasti krivičnog prava i javnog tužilaštva, kao autor i koautor. Pohađala je specijalističke kurseve i govori engleski jezik. Veće za izbornog člana Državnog veća tužilaca iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca predlaže Sandru Kulezić, zamenika javnog tužioca u Osnovnom javnom tužilaštvu u Šapcu. Rođena je 1970. godine u Šapcu. Pravni fakultet završila je u Novom Sadu 1997. godine, a pravosudni ispit položila je 2001. godine. Radila je kao pripravnik i stručni saradnik u Opštinskom sudu u Šapcu, dok je na funkciju zamenika javnog tužioca u Opštinskom javnom tužilaštvu izabrana 2003. godine, koju funkciju je obavljala do 2010. godine. U periodu od 2011. do 2012. godine bila je zaposlena u Ministarstvu građevinarstva i urbanizma, na radnom mestu savetnika za normativne poslove u Odseku za stambene poslove, gde je kao član radne grupe učestvovala u donošenju Pravilnika o načinu rada, sastavu, načinu izbora i razrešenja sudija časti Inženjerske komore Srbije, Pravilnika o projektovanju i izgradnji stambenih zgrada i stanova i Pravilnika o arhitektonskim konkursima. Na funkciju zamenika javnog tužioca u Osnovnom javnom tužilaštvu u Šapcu stupila je 2012. godine. Učestvovala je na brojnim stručnim seminarima, obukama iz različitih oblasti, kao što su: zabrana diskriminacije, saradnja Javnog tužilaštva i Policije, zaštita od nasilja u porodici, sprovođenje javno-tužilačke istrage i zaštita podataka. Tokom 2014. i 2015. godine učestvovala je na više seminara u okviru Naprednog programa obuke i veštine zastupanja predmeta na glavnom pretresu u organizaciji Republičkog javnog tužilaštva, Pravosudne akademije, Misije OEBS-a u Srbiji, Ministarstva pravde SAD i Ambasade SAD u Beogradu. Nakon završene obuke za instruktora obuke o veštinama zastupanja a na glavnom pretresu, angažovana je i kao predavač na projektu „Unapređenje veštine zastupanja predmeta na suđenju za javne tužioce i zamenike javnih tužilaca u Srbiji“. Od marta 2015. godine član je Upravnog odbora Udruženja javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca, a aktivno učestvuje u afirmaciji i zaštiti položaja i ugleda nosilaca javno-tužilačke funkcije. Veće za izbornog člana Državnog veća tužilaca iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca predlaže Tatjanu Lagundžiju, zamenika javnog tužioca u Višem javnom tužilaštvu u Novom Sadu. Rođena je 1964. godine u Zrenjaninu. Pravni fakultet u Novom Sadu završila je 1987. godine, a pravosudni ispit je položila 1991. godine. Kao sudijski pripravnik radila je u Okružnom sudu u Novom Sadu od 1989. do 1991. godine, nakon čega se zaposlila u DOO „Mark“ iz Novog Sada, gde je radila na poslovima zastupanja do 1994. godine. Posao stručnog saradnika U Okružnom javnom tužilaštvu u Novom Sadu obavljala je do 1998. godine. Za zamenika javnog tužioca u Okružnom javnom tužilaštvu u Novom Sadu izabrana je 1998. godine i funkciju obavlja do 2004. godine, a zatim se zaposlila u AD za osiguranje i reosiguranje DDOR Novi Sad, na poslovima direktora sektora za zastupanje i regres. Na funkciju javnog tužioca u Višem javnom tužilaštvu u Subotici izabrana je 2010. godine, dok se od 2014. godine nalazi na mestu vršioca funkcije javnog tužioca u Višem javnom tužilaštvu u Novom Sadu. Objavila je više stručnih radova i publikacija u Biltenu Republičkog javnog tužilaštva. Učestvovala je na stručnim seminarima iz oblasti krivičnog prava, u organizaciji međunarodnih institucija. Skupština Privredne komore Srbije izabrala je za sudiju časti pri Privrednoj komori Srbije 2008. godine, a bila je i član Komisije za pravna pitanja koju bira i imenuje Skupština Udruženja osiguravača Srbije. U periodu od 2007. do 2009. godine bila je predsednik ove Komisije. Bila je predavač i učesnik na mnogim seminarima i stručnim skupovima iz oblasti krivično-materijalnog i krivično-procesnog prava. Hvala.
Zahvaljujem se gospođi Rakić. Da li predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Petar Petrović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe.
Gospodine potpredsedniče Skupštine, uvaženi gosti iz Ministarstva pravde, Državnog veća tužilaca i Visokog saveta sudstva, ja bih zamolio, gospodine predsedavajući, da u par rečenica kažem u ime Odbora nešto, a posle bih nastavio kao ovlašćeni predstavnik Jedinstvene Srbije, da se ne bih dva puta javljao za reč i da bismo skratili vreme.
Izvolite gospodine Petroviću.
Mogu da kažem da je Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu jednoglasno podržao sve predloge zakona koji su danas na dnevnom redu i predlaže Narodnoj skupštini da ih u načelu u Danu za glasanje usvoji. Kada su u pitanju odluke o izboru članova Državnog veća tužilaca iz reda javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca, Odbor je takođe jednoglasno prihvatio rezultate glasanja koji su obavljeni za članove Državnog veća tužilaca između članova odnosno zamenika javnih tužilaca i javnih tužilaca i pred nama su rezultati koje su koleginice i kolege izabranih odnosno sada predloženih kandidata izabrali odnosno preporučili Narodnoj skupštini da ih usvoji i da ih izabere za članove Državnog veća tužilaca. Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu predlaže Narodnoj skupštini da prihvati ove predloge i izabere pomenute dame i gospodu za članove Državnog veća tužilaca. Kada je u pitanju izbor članova Visokog saveta sudstva, takođe su održani izbori među sudijama osnovnih, viših, apelacionih sudova, Vrhovnog kasacionog suda, prekršajnih sudova i pred nama su rezultati glasanja tih sudija i Odbor, takođe, predlaže Narodnoj skupštini da prihvati ove rezultate glasanja i pomenute sudije izabere za članove Visokog saveta sudstva iz reda sudija. Kada već govorimo o izborima, mogu da kažem da će i poslanički klub Jedinstvene Srbije predložiti, odnosno predlaže, i glasaće, prihvatiće sve ove predloge kada je u pitanju izbor članova Državnog veća tužilaca i Visokog saveta sudstva. Takođe, podržaćemo i predlog odluka Visokog saveta sudstva, kada su u pitanju izbori sudija koji se prvi put biraju na sudijske funkcije za sve ove sudove o kojima je gospodin Tomić pričao, da ih sada ja ne nabrajam, a radi se o desetak i više sudova osnovnih i prekršajnih u Republici Srbiji. Kada su u pitanju predlozi zakona koje smo dobili od strane Ministarstva pravde, poslanički klub Jedinstvene Srbije će u Danu za glasanje podržati sve ove predloge zakona, a naročito sa zadovoljstvom prihvatamo i Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama holokausta koji nemaju naslednike. To je i obaveza Republike Srbije da, u skladu sa Terezinskom deklaracijom iz 2009. godine, u svoje zakonodavstvo uvede i jedan ovakav zakon. Prema informacijama koje smo dobili iz Ministarstva pravde, do sada je preko 80% imovine jevrejskim naslednicima, čiji su preci bili žrtve holokausta, vraćeno na materijalni ili novčani način i da je otprilike nekih nepunih 20% te imovine sada u opticaju, da bi na osnovu osnovnog zakona, Zakona o povratku imovine tzv. restitucije, bilo vraćeno prema odredbama ovog zakona kako je i predviđeno. Mogu da kažem da Jedinstvena Srbija smatra da je trebalo i ranije da se donese ovaj zakon, ali bolje i sada posle sedam godina od usvajanja ove deklaracije da imamo ovakav zakon, jer je poznato da je mnogo Jevreja i jevrejskih porodica u vreme neprijateljske okupacije od 1941. do 1945. bilo lišeno njihove imovine, života i ovo je istorijski momenat da se ta nepravda ispravi i zato će, kao što sam rekao, poslanički klub Jedinstvene Srbije u Danu za glasanje glasati za Predlog ovog zakona. Kada je u pitanju zakon o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima pozdravljamo ono što je Ministarstvo pravde uvidelo da je u primeni Zakona o prekršajima koji je u primeni od 1. marta 2014. godine, došlo do određenih mogućnosti, da tako kažem, da se naročito ovaj prekršajni nalog na drugačiji način uredi, odnosno da se povećaju iznosi koji mogu da se prekršajnim nalogom direktno plate, bez učešća kroz sudski postupak itd. Ono što je posebno važno jeste da posle stupanja na snagu ovog zakona biće manje mogućnosti, odnosno rekao bih da će skoro biti nemoguće da se izbegavaju prekršajne kazne, odnosno da se izbegavanje dolaska u prekršajni sud po pozivima, zbog ne primanja poziva ili izbegavanja primanja poziva, dođe do zastarelosti postupka, jer opet, prema nekim mojim informacijama, ima desetine hiljada tih prekršajnih prijava koje nije moguće procesuirati jer ne može se doći do učinioca prekršaja. Na ovaj način će se poboljšati način određivanja kazni za učinjene prekršaje od strane građana, pravnih lica i drug. Kada je u pitanju treći zakon, Zakon o uređenju sudova, Visoki savet sudstva je prepoznao probleme do kojih bi došlo i koji bi usledili da je ostalo da se ona odredba člana 34. Zakona primenjuje od 1. jula ove godine, i došlo bi sigurno do određenih nesporazuma, pa je zato i uputilo zahtev Ministarstvu pravde. Mogu da kažem, i u ime Visokog saveta sudstva, u čijem radu sam učestvovao, se zahvaljujem Ministarstvu pravde što je prihvatilo predlog i izašlo sa promenom, odnosno sa predlogom izmena i dopuna ovog zakona, odnosno da se primena ovog člana 34. prolongira do 1. januara 2016. godine, iz mnogo praktičnih razloga. Da ne dužim, pošto je i u pitanju vreme, još jednom da napomenem da će poslanički klub JS u danu za glasanje podržati sve predloge zakona, i ova dva međunarodna sporazuma o kojima nisam govorio, kao i sve ove predloge, kako Državnog veća tužilaca, tako i Visokog saveta sudstva i glasaćemo za iste. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Petroviću. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe narodni poslanik Žika Gojković. Izvolite, gospodine Gojkoviću.
Hvala, poštovani predsedavajući. Dame i gospodo iz Ministarstva, poštovane kolege poslanici, u svom izlaganju ću se najviše bazirati na o Predlogu zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta, koji nemaju nikakvih zakonskih naslednika. Imali smo prilike da nedavno iz sredstava medija čujemo da je preko 80% od doktora Rubena Foksa, predsednika saveza jevrejskih opština Srbije, da je više od 80% predratne populacije Jevreja u Srbiji stradalo tokom Drugog svetskog rata. Ovaj poražavajući podatak, naravno, strašan podatak, je više nego dobar razlog da Srbija donese jedan ovakav zakon. Država Srbija planira da ublaži nepravdu prema žrtvama Holokausta koji nemaju naslednike, tako što će jevrejskim zajednicama u našoj zemlji, ne samo vratiti oduzetu imovinu tih žrtava, već će im svake godine, narednih četvrt veka uplaćivati po 950 hiljada evra radi proučavanja tog zločina nad Jevrejima tokom Drugog svetskog rata. Sva oduzeta imovina se sada nalazi u većini slučajeva u svojini Republike Srbije, ili pojedinih lokalnih samouprava, državnih i javnih preduzeća. iako država nije učestvovala naravno, u proganjanju jevrejskog naroda, ona ne treba da ima neku korist od posledica Holokausta. Ako bi država zadržala imovinu oduzetu žrtvama Holokausta u svom vlasništvu, to bi značilo da ona crpi korist iz takvog nemilog događaja. Suštinski razlog za donošenje ovog zakona duboko saosećanje srpskog naroda i predstavnika srpske vlasti prema velikim žrtvama jevrejskog naroda tokom Drugog svetskog rata. Druga dva razloga donošenja zakona su formalne prirode. Prvi je taj što je zakonom vraćena imovina i obeštećenje iz 2009. godine, propisuje da će otklanjanje posledica od oduzimanja imovine žrtvama Holokausta bez živih naslednika urediti posebnim zakonom, a drugi jer je Republika Srbija potpisnica Terizinske deklaracije koja se zalaže za principe propisane nacrtom zakona. Ovaj zakon treba da otkloni posledice oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju žive naslednike dok se otklanjanje posledica od oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje imaju naslednike vrši primenom opšteg Zakona o vraćanju imovine i obeštećenju. Vraćanje oduzete imovine predviđeno je da se vrši u naturalnom obliku koji je identičan načinu propisanom u Zakonu o vraćanju imovine i obeštećenju na čije odredbe posebni zakon i upućuje i u skladu sa njegovim istovetnim načelima i sa istovetnim izuzecima. Podnosilac zahteva za vraćanje imovine po posebnom zakonu biće jevrejska opština na čijoj teritoriji se nalazi oduzeta imovina. Takođe će imovina u naturalnom obliku vraćati onoj jevrejskoj opštini na čijoj teritoriji se imovina i nalazi. Drugi način otklanjanja posledica je finansijska podrška koja se obezbeđuje u budžetu Republike Srbije, predloženo je da taj vid podrške iznosi 950 hiljada evra godišnje u narednih 25 godina od donošenja zakona. Ta sredstva će se uplaćivati takođe na račun Saveza jevrejskih opština. Zakon tačno propisuje u koje se aktivnosti sredstva mogu usmeravati,tako da bi sredstva trebala da idu za proučavanje Holokausta, za obrazovanje u Holokaustu, za naučno istraživanje vezano za Holokaust, zatim na finansiranje školovanja mladih talenata Republike Srbije, pružanje finansijske pomoći preživelim žrtvama Holokausta, zatim Jevrejskoj zajednici u Srbiji i na troškove koji nastanu upravljanjem tim prihodima. Nacrt ovog zakona predviđa obrazovanje nadzornog odbora što smo imali prilike da čujemo od ministra sa zadatkom da prati kako se upravlja tim finansijskim sredstvima. Predsednik nadzornog odbora će biti predstavnik Vlade, a ostali članovi će biti predstavnici jevrejskih organizacija, Svetske jevrejske organizacije za restituciju, Saveza jevrejskih opština. Kada zakon bude donet, sledeće prikupljanje zahteva za vraćanje imovine, nakon čega će se znati i tačan broj stvari, vrednosti oduzete imovine od žrtava Holokausta bez naslednika. Kao što je rekao i direktor Agencije za restituciju Strahinja Sekulić, rok za podnošenje zahteve je tri godine, a tek nakon isteka tog roka biće poznat obim i vrednost imovine i sada je o tome vrlo teško davati bilo kakvu procenu. Tehnička rešenja iz Zakona o opštoj restituciji primenjivaće se u ovim slučajevima i to je naravno neminovnost. Kada neka imovina ostane bez naslednika po pravilima opšteg imovinskog prava trebalo bi da pripadne državi, ali ovde je specifična situacija zbog sudbine Jevrejske zajednice u Srbiji koja je na surov način gotovo potpuno nestala tokom Drugog svetskog rada. Ovde se ne radi o odgovornosti Srbije za Holokaust, Kraljevina Jugoslavija je bila žrtva agresije. Srbija je bila okupirana u Drugom svetskom ratu, a neviđen okupacioni režim je bio kvinsliški a Srbija je bila deo antifašističke koalicije, što god revizionisti danas mislili. Reč je dakle o aktu solidarnosti sa našim sugrađanima Jevrejima koji u Beogradu žive duže od 500 godina i koji su u tom periodu pretrpeli užasna stradanja. Mnogobrojna jevrejska groblja, naročito u mestima gde posle Drugog svetskog rada više nije ostalo ni jednog sugrađanina Mojsijeve vere, su zapuštena i zaboravljena, do te mere da ni stanovnici pojedinih mesta u Srbiji ne znaju za postojanje jevrejskog groblja na svojoj teritoriji. Savez jevrejskih opština nažalost nije imao kapaciteta ni snage da ih sam uređuje i brine o njima. Mnoga od njih su u veoma lošem stanju, ograde su izvaljene, nadgrobni spomenici popadali, polomljeni, neka grobna mesta su čak i pomerena i izmeštena. Drago mi je da je plan da se u prvom koraku srede upravo groblja u Crvenki, Ratkovu, Sonti, Kovilju i u još nekim drugim mestima u Vojvodini. Ovim nacrtom predviđena je finansijska podrška države Savezu jevrejskih opština, a ako što sam već rekao, propisano je u koje svrhe može biti potrošeno tih 950 hiljada evra. Mogu biti korišćena i kao finansijska podrška jevrejskoj zajednici u našoj zemlji, a ovaj novac npr. neće biti dat za korišćenje za izgradnju memorijalnog centra na Starom sajmištu, gde je bio ozloglašeni logor za Jevreje, kasnije za Srbe i Rome, jer bi značilo da se imovinom jevrejskih žrtava obeležava mesto gde su oni stradali. Dužnost je države, a to je i njena namera, tako smo čuli i od ministra, da dostojno obeleži staro sajmište, ali i Topovske šupe, Banjicu, Jajince koji su bili deo tog sistema ubijanja. Kako smo mogli da čujemo u narednih nekoliko meseci, jevrejskoj zajednici će biti vraćana sinagoga u Zemunu. Ima još nekoliko sinagoga u Srbiji koje treba da budu vraćene, ali najznačajnija je ona u Apatinu koja je po svom fresko-slikarstvu jedinstvena u svetu. Ona bi svakako trebalo da bude očuvana. Neko vreme je bila bogomolja neke druge verske zajednice, nisam siguran koje, ali je trebalo da se koristi, naravno, u kulturne svrhe. I zemunska sinagoga je, nažalost, trebalo da posluži u kulturne svrhe, ali je jedno vreme bila disko-klub. Koliko sam upućen, danas je restoran. Ovaj zakon, poštovani kolege poslanici, poštovani ljudi iz Ministarstva, pokazuje u stvari šta je Srbija, da je Srbija ozbiljna zemlja koja misli o svim svojim građanima, bez obzira koje su verske, političke ili druge pripadnosti, kao i da se prema njima odnosi jednako. To je za poštovanje, ne samo kada govorimo danas o ovoj temi, nego i poštovanje kada govorimo o našem putu ka EU i stvaranju jake i pravne države. Ali, morao bih nešto da dodam, a tiče se restitucije. Mislim da država duguje i svojim građanima da ispravi jednu veliku nepravdu iz prošlosti, a to je da vrlo brzo izmeni Zakon o restituciji. Svima je poznato da su od 1945. godine u jednopartijskoj Skupštini donošeni zakoni kojima se krše ljudska prava i oduzima privatna imovina. Mi danas imamo zakon i ministar je govorio da smo prvo doneli Zakon o povraćaju imovine crkvama, pa onda i građanima. Ja lično mislim da su svi ti zakoni koji su do sada donešeni bili gotovo isključivo političke privrede i želja za političkim poentiranjem, a ne želja da se ispravi jedna od najvećih nepravdi iz naše prošlosti i da se konačno napravi raskid sa komunističkim nasleđem. Zbog toga je restitucija i njena izmena zakona, za koju se nadam da će uskoro da usledi, a suština je samo u jednoj stvari, suština je u supstituciji. Ne samo ispravljanje jedne, kao što sam već rekao, nepravdi iz prošlosti ili neki, da tako kažem, simboličan raskid sa komunističkim nasleđem, već predstavlja i konačno uništenje jednog sistema koji je baziran na ratnom zločinu, a nažalost često i na zločinu prema sopstvenom narodu. Takođe, poslanička grupa SPO-DHSS veruje da je ovo dobar test za naše društvo, ne samo kada je u pitanju naš put ka EU, već i koliko smo kao narod iskreno spremni za nacionalno pomirenje. Ja bih pohvalio rad Agencije za restituciju, jer bez ovih izmena o kojima sam govorio, ali to su izmena koje se vrlo lako mogu doneti, u pitanju je samo želja i ja ne sumnjam da će ova ili buduća Vlada, koja će biti formirana manje-više u sličnom obimu, promeniti ove izmene zakona u restituciji samo u jednoj stvari, u supstituciji i time pomoći Agenciji za restituciju i Strahinji Sekuliću, gospodinu koji se vrlo često bori sa vetrenjačama ne bi li omogućio bar malo svojim prisustvom da se ispravi jedna od nepravdi koje su učinjene našem narodu. Ja ću još samo iskoristiti svoje vreme da kažem da će SPO podržati sve predloge kada je u pitanju imenovanje sudija i tužioca, ali ipak moram da istaknem jedno ime, a to je sudija Ivan Jovičić. Ne bih govorio o njegovoj kandidaturi, samo želim da kažem da ga podržavamo kao člana VSS. Dovoljno je reći da je imao duplo više glasova od prvog sledećeg sa najvećim brojem glasova. Mislim da je u našem društvu, kada se borimo za jednu pravnu državu, kažem opet, ne samo zbog EU, već zbog nas samih, izuzetno važno da imamo poštene sudije, poštene tužioce i da ne dođemo nikada više u situaciju da zločinci, na primeru pokušaja ubistva Vuka Draškovića, ne samo da postaju oslobođeni, nego vrlo često postaju i žrtve. Nažalost, toga smo se nagledali u prošlosti, a nadam se da će toga biti sve manje u budućnosti, jer je neophodno da imamo što više poštenih, čestitih sudija i sudija koji rade dobro svoj posao. Znam da nadležni ministar i ljudi iz Ministarstva rade jedan ozbiljan i težak posao i da će taj posao dugo da traje. Zbog toga, znači, ne samo zbog ovog zakona koji danas usvajamo i zbog svih ovih tačaka koje su na dnevnom redu, nego i zbog jednog ozbiljnog rada na menjanju jednog sistema vrednosti u Srbiji, Srpski pokret obnove je davao i daće punu podršku Ministarstvu pravde i, naravno, u Danu za glasanje pozitivno ćemo glasati za ove predloge zakona. Hvala.
Zahvaljujem se, gospodine Gojkoviću. Reč ima narodni poslanik Slobodan Homen, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Izvolite, gospodine Homen.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, dame i gospodo iz Ministarstva, dame i gospodo iz Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužioca, poštovane kolege, kada smo predavali spisak naših kandidata kao govornika za ovu raspravu obeležili smo da smo protiv. Zašto smo protiv? Ne zato što smo protiv pojedinačnih rešenja, nego se opet ponavlja ona praksa na koju smo i ranije ukazivali, da se na jednoj sednici dnevnog reda zaista stavljaju razne tačke, pa niti mi kao poslanici možemo da se pripremimo na pravi način, niti smatram da bilo ko može da diskutuje kvalitetno na ovoliko različitih tema i oblasti. Zbog javnosti, ja ću samo da naglasim šta su sve teme današnjeg dnevnog reda i da pitam gde sve tu postoji neka zaista suštinska veza što bi moglo da se prihvati prilikom objedinjavanja dnevnog reda. Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta. U redu. Zatim, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima. Nema preterano veze. Onda se pojavljuje Predlog sporazuma između Vlade Republike Srbije i NATO-a. Tek ne vidim tu nikakvu vezu sa žrtvama Holokausta. Pa, da ne idem dalje. Ministarstvo odbrane i Vlada Republike Mjanmarske Unije. Ne vidim zaista vezu i smatram da opet, kao i prošli put, gomila ovih tačaka neće biti obrađeno na adekvatan način, jer mi uvek kao poslanici pričamo o onome što je najvažnije. U ovom slučaju mislim da je to, naravno, Zakon o žrtvama Holokausta, odnosno povratku imovine i Zakon o prekršajima, pa ću svoje izlaganje koncentrisati na ove dve oblasti, bez obzira što bi verovatno bilo dobro da imamo vremena da se bavimo i drugim temama. Što se tiče Zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta, mislim da je to jedan izuzetno važan zakon. Donošenje ovog zakona je predviđeno bilo još donošenjem zakona, odnosno kada je usvojen Zakon o restituciji 2011. godine. Nažalost, čekamo pet godina, ali bolje ikad nego nikad. Smatram da je dobro što je danas ovo na dnevnom redu. Smatram da ovakav zakon treba doneti. Mi kao poslanička grupa u svakom slučaju ćemo glasati za usvajanje ovog zakona. Mislim da je i javnosti i svima nama jasno šta je značio Holokaust i kakva je to sramota bila za Evropu onog vremena, ali nažalost sramota delom i za naš narod, jer su pripadnici našeg naroda na neki način učestvovali u svemu tome. Da ne pominjem onu sramotnu objavu da je Beograd kao prvi grad u kome više nema živih Jevreja. Da li je tačno ili ne, ali to je ostalo nešto što je zapisano u istorijskim knjigama. U svakom slučaju, ovo je velika stvar. Suština ovog zakona, podsetiću, jeste da se vrati imovina jevrejskoj zajednici, odnosno imovina onih lica koja više nemaju živih naslednika, koji nisu živi i što je sada faktički u državnoj imovini, i da se koristi za obeležavanje žrtava Holokausta i, naravno, na svaki drugi način pomoć jevrejskoj zajednici. Smatram da je ovo dobro što se danas dešava i da će samim tim usvajanjem ovog zakona i skočiti ugled Republike Srbije. Ono što je, da tako kažem, na neki način zamerka samom zakonu, to je više pitanje procedure. Podneli smo niz nekih amandmana i zamoliću gospodu iz Ministarstva da obrate pažnju. Ti amandmani pre svega idu u pravcu da se više obaveza nametne samoj Agenciji za restituciju, odnosno da se olakša postupak vraćanja ove imovine, odnosno da teret dokazivanja i prikupljanja svih dokaza bude na Agenciji, a ne na instituciji koja predstavlja žrtve Holokausta. Nema puno tih amandmana, to je sedam ili osam amandmana, te vas molim da ih pažljivo razmotrite, jer smatram da mogu olakšati i ubrzati postupak povraćaja imovine jevrejskoj zajednici. Znači, generalno nešto što je vrlo prihvatljivo i, ponoviću još jednom, mi ćemo u Danu za glasanje podržati ovaj zakon. Drugi zakon koji je važan, to su izmene i dopune Zakona o prekršajima. Nisu one velike, u pitanju je 20 članova. Manje-više su to primedbe koje mi podržavamo. Uvek je važna, naravno, efikasnost procesnih zakona, kako krivičnog, građanskog, tako naravno i Zakona o prekršajima, jer ozbiljnost jedne zemlje se meri time na koji način i kako vi možete da sprovedete sankciju koju je neko zaslužio, koja je utvrđena sudskom presudom, odnosno ovog trenutka sudije za prekršaj. Postoji tu, po meni, jedna ozbiljna zamerka i nešto na šta smo podneli amandman, koji mislim da nije samo tema generalno ovog zakona, nego je i pitanje i poštovanje Ustava i generalno pitanje da li je ovaj zakon, u formi u kojoj ste ga predložili, može da opstane, odnosno da li će ga sud oglasiti protivustavnim, pogotovo što mislim da u našoj skorijoj praksi već imamo takva iskustva da su ovakve odredbe postojale, ispravićete me, mislim 90-ih godina konkretno. Odnosi se kada je neko kažnjen, odnosno nije platio kaznu, da mu se ograničavaju određena prava, znači ovde konkretno pročitaću – izdavanje vozačke dozvole, probne vozačke dozvole, izdavanje potvrde o registraciji, saobraćajne dozvole, registarskih tablica, odjava vozila. Drugim rečima, ako niste platili kaznu koju vam je izrekao sud za prekršaje, kada se pojavite da izvadite vozačku dozvolu koja vam je istekla ili registrujete kola, MUP, nadležan organ će odbiti to, pa će da kaže – molim vas, idite prvo izmirite kaznu, pa onda dođite da vam izdam vozačku dozvolu. Ista odredba je postojala 90-ih godina i ona je proglašena protivustavnom negde početkom 2000. godine. Molio bih Ministarstvo da obrati pažnju da ne predlažu nešto što je već jednom oglašeno protivustavnim i da dobro razmisli da li ovakva odredba treba da ostane, odnosno da usvoji naš amandman koji traži da se briše ova odredba. Mislim da je, kada je u pitanju ova odredba, zaista pitanje kršenja ljudskih prava, odnosno ograničavanja prava, ono može da proistekne iz Ustava, nisam siguran da može da proistekne iz ovakvog zakona. Ali ponoviću, nađite mišljenje Ustavnog suda, mislim da će se povući paralela zašto je jednom tako odlučio, da je vrlo slično formulisano sada i ovim zakonom. Tu dolazimo do jednog drugog problema koji je vezan za ovaj zakon, odnosno za registar novčanih kazni. Da, nema dileme, ja potpuno podržavam postojanje tog registra i smatram da je to dobro, korisno i da treba da olakša život svima nama koji smo učinili neki saobraćajni prekršaj, odnosno da znam da li jesam ili nisam platio kaznu, pogotovo danas kada postoji prekršajni nalog, pa niste ni morali da odete kod sudije a faktički ste dobili kaznu i da nema dileme. Mislim da je to sa prekršajnim nalogom za određene vrste kazni dobro. Ali, ono što jeste problem, to jeste zaštita podataka o ličnosti i pravo privatnosti. Ovako kako je koncipiran ovaj registar na sajtu Ministarstva pravde, dozvoljava zloupotrebe. Bili smo svedoci da su se po novinama pojavljivala određena imena, da li neko duguje ili ne duguje kaznu. Mislim da je to lična stvar one osobe koja je učinila prekršaj, koja duguje novac i naravno države i da to ne treba da bude podatak koji je dostupan široj javnosti. Šta je problem? Kao uslov za ulazak u taj registar traži se, pored imena i prezimena, i jedinstveni matični broj građana. Vi znate vrlo dobro da do skora se jedinstveni matični broj građana pre postojanja zakona masovno tražio ikoristio. Matični brojevi svih nas se nalaze u raznim institucijama i bez obzira što postoji zabrana korišćenja, mislim da kada na toliko mesta se nalazi, na svim, raznim, mogućim zahtevima, da su naši matični brojevi dostupni širokom broju građana, novinara ili onih osoba koje žele da naprave zloupotrebu Zakona o zaštiti podataka o ličnosti. Moj predlog, moja sugestija, moja molba je da Ministarstvo na još neki način restriktivnije uredi ulazak na veb-sajt, odnosno u bazu podataka, odnosno registar novčanih kazni. Mislim da to nije problem, da pored jedinstvenog matičnog broja građana mogu da se stavi neki drugi podaci koji su poznati samo toj ličnosti, npr. kad se otvara račun u banci itd, da to nije problem i da bi to sprečilo zloupotrebe, a da je to pitanje jednostavno pravilnika i odluke Ministarstva pravde. Naravno, da se vratim sada na ovo što je i naša suštinska zamerka na Zakon o prekršajima, a to jeste upravo da na osnovu tog registra se onemogućava građanima da dobiju vozačke dozvole, saobraćajne dozvole, tablice, da se odjave vozila i smatram da tome, u svakom slučaju, nije mesto u ovom zakonu, jer Zakon o prekršajima omogućava dovoljno načina da se te kazne silom naplate od nesavesnih građana koji ne žele da plate. Postoje mehanizmi prinudne naplate, postoji izvršenje i mislim da ovo kao dodatna mera zaista nije nužno, a naglasiću još jednom - smatram i da je protivustavna. Što se tiče ostalih tačaka dnevnog reda, zaista ne bih ulazio niti komentarisao izbor niti tužioca, niti sudije. Mislim da su i Visoki savet sudstva i Državno veće obavili svoj posao kako smatraju da treba. Na nama je da izvršimo verifikaciju, odnosno donesemo odluku i u tom slučaju ćemo podržati i ove tačke dnevnog reda. Drugim rečima, naša podrška izmenama i dopunama Zakona o prekršajima će zavisiti od volje Ministarstva, odnosno Vlade Republike Srbije, da usvoji amandman koji smatramo od suštinskog značaja. Verujem da ćemo i u raspravi u pojedinostima imati dosta prilike da raspravljamo o svakom pojedinačnom amandmanu, ali ako postoji volja Vlade da usvoji naše amandmane postoji naša spremnost da podržimo zakonske predloge. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Homen. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović, ovlašćeni predstavnike poslaničke grupe. Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Poštovani predstavnici Ministarstva, poštovani predstavnici Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca, poštovane kolege narodni poslanici, pred nama je set zakona koji zavređuje posebnu pažnju, a ja ću u svojoj diskusiji početi od onog prvog za koji smatram da u svakom slučaju treba da ima nešto što podrazumeva naš najveći domen pažnje, obzirom da se radi o jednom od zakona koji može da se okarakteriše kao zakon od istorijskog značaja. Zbog čega? Pa zbog toga što su motivi za predlaganje ovakvog zakona dvostruki. Prvi deo koji može da se okarakteriše kao razlog za usvajanje ovog zakona jeste upravo taj istorijski element, drugi je onaj pravni, o kome ću nešto kasnije govoriti, ali ovaj istorijski je i te kako značajan, imajući u vidu da se mi opredeljujemo za zakonsko rešenje kojim se pruža satisfakcija onima koji su najviše stradali u toku Drugog svetskog rata. Ono što bih želeo da na samom početku ukažem jeste deo zakona koji može donekle izazvati određene polemike, odnosno dileme kada je u pitanju sam pojam holokausta. Ono što holokaust u etimološkom smislu reči znači, podrazumeva državni progon i genocid nad različitim etničkim, verskim i političkim grupama ljudi, dakle ima poprilično široko značenje. Mi smo ga ovde vezali za Holokaust i samo jednu od ovih u klasifikaciji žrtava, a to je stradalnički jevrejski narod. Kada bi se prevodilo sa grčkog jezika, malo je drugačiji izgovor, nije holokaust, onda je prevod – žrtva paljenica, odnosno poklanjanje žrtve bogovima, ali sa hebrejskog jezika kada se prevede, reč hebrejska koja se izgovara kao „šoa“, jeste u prevodu – uništenje, i to uništenje u onom najgorem smislu reči, odnosno eliminacija. Dakle, holokaust, pojmovno ima daleko šire polje značenja i obuhvata svega onoga što podrazumeva ta reč u odnosu na ono što ćemo mi danas afirmisati kada su u pitanju teme o kojima raspravljamo, a to je pre svega satisfakcija, odnosno otklanjanje svih štetnih posledica za one na koje se zakon odnosi i koje su štetne posledice trpeli, a to su jevrejska zajednica, članovi jevrejske zajednice i jevrejski narod u celosti, naročito na prostorima bivše Jugoslavije, konkretno Srbije, u periodu od 1941. do 1945. godine. Poštovane kolege narodni poslanici, a pre svega građani Srbije, dužni smo da se prema stradalničkom jevrejskom narodu odnosimo sa posebnim poštovanjem, iz jednostavnog razloga što se radi o stradanjima koja su neverovatno velika, ne samo po svojoj monstruoznosti, ne samo po svemu onome što je to stradanje, u najgrubljem smislu reči, u praktično bilo sprovedeno, već i po tome koji je to broj žrtava bio. Hajde da pođemo od statistike koju niko ne može da dovede u sumnju. Konkretno, u Poljskoj je pre rata živelo 3.300.000 Jevreja, ubijeno je 3.000.000, dakle, 90%. Devedeset posto Jevreja je istrebljeno, odnosno ubijeno u Poljskoj. Ništa manji procenat nije bio ni u baltičkim zemljama, gde je živelo 253.000 Jevreja pre Drugog svetskog rata, ubijeno je 228.000. U Nemačkoj i Austriji, kao zemljama fašističke osovine pre rata je živelo 240.000 Jevreja, ubijeno je 210.000. Dakle, opet procenat od 90%. U Jugoslaviji, ne govorim Srbiji, u Jugoslaviji je živelo 43.000 Jevreja, ubijeno je 26.000 Jevreja, procenat 60%. Dakle, stradanja koja se teško mogu opisati razumnim rečima osim strašno. Sama Srbija, sam Beograd preko 80 čak blizu 90% Jevreja je ubijeno. Upravo zbog toga, bez obzira što Srbija nije učestvovala u holokaustu, bez obzira što u Srbiji nije bilo direktnih protagonista holokausta, Srbija upravo zbog toga što se holokaust dešavao na njenoj teritoriji je dužna da ne samo kroz ovaj zakon već i na svaki drugi mogući način preduzme sve mere, sve aktivnosti koje se vezuju za satisfakciju, odnosno otklanjanje štetnih posledica, naravno, i kroz odredbe Zakona o kome danas raspravljamo. Ovo naročito zbog toga što istorija ukazuje da se takvi pogromi, da se takva ubistva, takva zverstva i takvi zločini više nikada ne smeju desiti ne samo ovde nego bilo gde na zemaljskoj kugli. Od 1941. godine pa negde otprilike do kraja 1942. godine postojala su dva perioda. Prvi period, u toku 1941. godine kada je ubijeno najviše muškaraca Jevreja, kada su formirani koncentracioni logori, kada je dolazilo do internacija, kada su topovske šupe, ranije vojne kasarne bivše Jugoslavije i smeštajni kapaciteti u Šapcu predstavljali stratišta Jevreja. Drugi period, u toku 1942. godine je period stradanja, nažalost, onih najnedužnijih, a to su žene i deca. Preko 5.000 žena i dece je ubijeno na Sajmištu i ostalim koncentracionim logorima koji su postojali u Srbiji, u okolini Beograda, nešto malo manje u Šapcu. Ono što niko ne može da prenebregne, ono čega se svi na neki način ne samo ograđujemo već i moralno posmatramo kao nešto jako loše, kako se više nikada ne bi desilo, jeste činjenica da su za vreme stradanja Jevreja uglavnom traženi alibi i to kakvi alibi. Nemačke okupacione snage su donele odluke da se za svakog ubijenog Nemca, svakog ubijenog nemačkog vojnika strelja 100 civila, a za svakog ranjenog 50. Ko je u tom trenutku najviše stradao? Stradali su upravo Jevreji, stradali su oni najnedužniji. Zašto? Zbog toga što je postojao program nemačke fašističke sile na koji način najlakše, pod znacima navoda, rešiti jevrejsko pitanje. Nažalost, to jevrejsko pitanje je rešavano upravo ovako, pogubljenjima, zverstvima, zločinima, diskriminacijom u najgorem smislu reči kada su Jevreji nosili žute trake oko ruke, kada im je bio uveden policijski čas, kada su uvedena posebna ograničenja za Jevreje počev od nabavke hrane, namirnica i osnovnih potreba, pa svega daljeg, što čini ono što je egzistencijalno za život. Ne zaboravimo da je nemačka fašistička sila, konkretno Berlin upravo iz Beograda dobio najsramniju poruku, da je Beograd 1942, početkom 1943. godine očišćen od Jevreja. Da je Beograd prvi grad u Evropi koji ima rešeno jevrejsko pitanje, naravno, na najgore mogući način, ubijanjima. Da je Beograd prvi evropski grad koji je dosledno sproveo Ajhmanovu odluku, čuvenog, svirepog zločinca nemačke fašističke sile da Srbija ostane bez Jevreja. Veoma mali broj onih koji su preživeli su uglavnom spas našli u narodnooslobodilačkim okretima, narodnooslobodilačkoj revoluciji i ostalim pokretima protiv fašističke Nemačke i nemačkog Rajha. Moramo da se podsetimo nečega što je najstrašnije, a to je način na koji su vršena pogubljenja. Recimo, da je upravo iz Berlina uvezeno specijalno vozilo za pogubljenje tipa „šaureh“. Mi smo ga imali u Beogradu, vrlo sličnog, sa istom funkcijom, sa istom namenom, a zvao se „dušegupka“. Šta to znači? To znači da svi oni koji se nađu u sanduku tog vozila, sanduku koji je specijalno opremljen, hermetički zatvoren, gde izduvni gasovi iz vozila idu direktno u sanduk, podrazumevaju samo jednu jedinu posledicu, a to je smrt onih koji se u tom sanduku nađu, koji sigurno neće doći živi ni do Sajmišta, ni do bilo kog drugog koncentracionog logora, najviše žena i dece. Ako se sve ovo uzme u vidu, a nesumnjivo je lako proverljivo, onda dolazimo do činjenice da jedan stradalnički narod kao što su Jevreji zaslužuje i zavređuje pažnju da se i sistemski, odnosno zakonski reše pitanja oduzimanja njihove imovine koja je kao mera takođe bila primenjivana i realizovana od strane nemačkog fašističkog okupatora. Mi smo sada u situaciji da to učinimo. Siguran sam da niko, apsolutno niko od narodnih poslanika ovog parlamenta bez obzira kojoj političkoj stranci pripada, bez obzira koje političke ideološke orijentacije, ne može ignorisati ovaj zakon, odnosno svako će sigurno podržati i dati glas za ovakav zakon. Često se dovodi u vezu sa svim ovim što sam ja istakao kao istorijske činjenice Vlada Republike Srbije na čelu sa Milanom Nedićem. Poslanička grupa SPS dosledno istrajava da se hitno pristupi izmenama i dopunama Zakona o rehabilitaciji kako bi se sprečila, kako mi to često kažemo, sa jedne strane reinkarnacija zla, s druge strane, kako bi se sprečilo povampirenje prošlosti u najgorem mogućem smislu reči, a to je vraćanjem ideja fašizma, rasizma, semitizma itd. Da li to mi smemo da dozvolimo? Apsolutno da ne, ali onda treba sagledati na jedan krajnje realan način celu situaciju u kojoj se nalazimo. Kada govorimo o rehabilitaciji Milana Nedića, mi ne govorimo o sudskom postupku, ne govorimo o presudama, ne govorimo o načinu na koji Viši sud u Beogradu izvodi dokaze i sprovodi dokazni postupak, jer ako o tome govorimo onda ćemo se mešati u rad pravosuđa. Onda će to kod građana da izazove jednu vrstu sumnje zbog čega se to radi, ali imamo pravo da kažemo da istorijski pokazatelji, istorijske neumitne činjenice ukazuju da se rehabilitacija zločina i kolaboracionizma sa fašizmom ne može prihvatiti, jer ako se to prihvati doći ćemo jednog dana u situaciju, metaforički, da ne daj Bože naslednici germanskog porekla, naslednici Nemaca u Vojvodini traže vraćanje oduzete imovine i to kako, rehabilitacijom Hitlera. Što je najgore takvi se zahtevi pojavljuju. Što je najgore mi živimo u ambijentu u kome se i takve pojave tolerišu. Zbog toga ja SPS dosledno, i uveren sam sa svojim koalicionim partnerima na stanovištu da to ne sme da se dozvoli. Kada govorimo o samom zakonu mislim da je predlagač postavio zakon na temeljima na koje mora da ih postavi, a to su odredbe Zakona o restituciji i da je onako kako je zakon definisan zaista podrazumeva dobra sistemska rešenja, a podsetiću ovaj zakon je procesno pravne prirode. Kao advokat, kao pravnik, mogu da se izrazim pohvalno i da podržim sve ono što je normirano u Predlogu ovog zakona i lično smatram da ne postoje velike dileme oko toga da li je ovaj zakon praktično primenjiv ili nije, u svakom slučaju jeste, počev od načina uslova postupka po kome se sprovodi satisfakcija od štetnih posledica Jevrejskim zajednicama, Jevrejima, onima koji nažalost nemaju svojih naslednika i potomaka na osnovu kojih bi se izvršila restitucija. Zadovoljni smo činjenicom da postoji načelo javnosti ili transparentnosti po kome se odredbe ovog zakona sprovode. Zadovoljni smo činjenicom da država Srbija u narednih 25 godina, naravno, ukoliko usvojimo ovakav zakon, će izdvajati 950.000 evra godišnje na nivou jedne kalendarske godine i to počev od 1. januara 2017. godine. Zadovoljni smo činjenicom da će biti zaštićeni sticaoci prava svojine, ali isto tako smo zadovoljni činjenicom da niko neće zloupotrebljavati odredbe ovog zakona, da neće potraživati naknadu štete zbog izmakle dobiti ili izmakle koristi. Zadovoljni smo činjenicom da ovaj zakon predviđa i poreska oslobođenja, ali poreska oslobođenja samo do dana vraćanja imovine, ali ne i od tog dana, jer od dog dana se zna ko je poreski obveznik, od tog dana se zna kako će se prihodi u budžetu Republike Srbije popunjavati. Ceo zakon ima i druga dobra rešenja, pre svega, zbog toga što je sam postupak vezan za odredbe upravnog postupka, da su rokovi kako su definisani adekvatni, da nisu ni prekratki, da nisu ni predugi, i da u tim rokovima postoji sasvim dovoljno vremena da se prikupi kompletna dokumentacija na osnovu koje će se sprovesti ovaj zakon. Dakle, predlagaču pohvale i snažna podrška poslaničke grupe SPS za ovakav Predlog zakona. Naravno, zbog kratkoće vremena kao ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe SPS osvrnuću se samo kratko i na ostale teme, odnosno tačke o kojima danas raspravljamo, pre svega Zakon o prekršajima i vrlo kratko o izboru nosilaca i sudijskih i javnotužilačkih funkcija. U konkretnom slučaju Zakon o prekršajima ima dobra rešenja. Ovde se postavilo pitanje ustavnosti pojedinih odredaba zakona. Mi u poslaničkoj grupi SPS smatramo da ni jedna od odredaba ovog zakona nije neustavna, pa se postavlja pitanje na koje je polemično ukazivano, da ukoliko se ne plati kazna neće moći da se registruje vozilo. Pitanje je kontra prirode, a kako uopšte naplatiti ogromne kazne koje su 90% nenaplative ukoliko se te mere ne primene? Jednostavno ih moramo primeniti. Ono što je dobro, dobro je što je institut Sporazuma o priznanju prekršaja znatno bolje definisan i zbog toga što je daleko pojednostavljenija procedura usvajanja sporazuma o priznanju prekršaja i na samom kraju, uvažene kolege sudije i tužioci, moram da izrazim zadovoljstvo što ste u jednom predanom radu, što ste na osnovu kriterijuma koje ste postavili, ustrojili dali predloge za najbolje kandidate. Ne sumnjam, ni najmanje, niti moje kolege u poslaničkog grupi SPS sumnjaju da ste predložili najbolje kandidate i za tužilačke i za sudijske funkcije, a posebno pozdravljam kandidaturu za članove Visokog saveta sudstva imajući u vidu da jedna od kandidata Branislava Gorevica, osvojila nesumnjivo…
Vreme, gospodine Jovanoviću.
…evo, poslednja rečenica, Pred samim sudom najveći broj glasova od kolega sudija, ni od koga drugog osim kolega sudija da bude kandidat.
Zahvaljujem se.
Zahvaljujem se i još jednom ističem da ćemo podržati sve zakonske predloge koji su predloženi. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Meho Omerović. Izvolite.
Zahvaljujem se gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predstavnici Ministarstva pravde, VSS i Tužilaštva SDPS će u danu za glasanje podržati sve predložene zakone, međunarodne sporazume i razrešenja, odnosno imenovanja nosilaca pravosudnih i tužilačkih funkcija. Dozvolite mi da se vratim malo i na dva zakona koja su, čini mi se, na neki način u ovoj raspravi od jutros skrajnuta ili ostavljena na nekom terenu koji možda i ne zaslužuju. Reč je o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima, kojim mi u SDPS smatramo, pre svega, da je institut prekršajnog naloga koji je uveden 2013. godine u ovaj zakon o prekršajima, doživeo svoje puno opravdanje u ovoj praksi. Izmene koje je važno da napomenemo da su značajne, a nude se u ovom predloženom tekstu zakona jesu sledeće – Drugostepeni sud samo jednom može ukinuti odluku prvostepenog organa i vratiti je na ponovno odlučivanje. U slučaju nove žalbe, drugostepeni sud dužan je da sam presudi o žalbi na drugostepenu odluku, odlučuje drugo veće drugostepenog suda. Time se dosadašnji postupak po žalbi precizira i obezbeđuje sve veća efikasnost postupka. Drugo, u Predlog zakona uneta je i nova odredba o izdavanju opšte naredbe za dovođenje, dakle izdaje sud ako lice protiv koga se vodi prekršajni postupak u bekstvu ili izbegava dovođenje, naredba se dostavlja policiji, a utvrđeni su i uslovi pod kojima se okrivljeni može zadržati u policiji do 24 časa. Treće, proširene su i dosadašnje odredbe o privođenju osumnjičenih za prekršaj pre pokretanja postupka, tako da što ste donosi rešenje o zadržavanju sa pravom na žalbu u roku od četiri sata od donošenja rešenja i obavezu sudije da reši žalbu u roku od četiri sata. Četvrto, važno je i veoma značajno pomenuti i promene prilikom zaključivanja sporazuma o priznanju prekršajne odgovornosti. Predviđena je mogućnost da se za priznanje prekršajne odgovornosti okrivljenom može ponuditi izricanje zaštitne mere u trajanju kraćem od propisanog ili da se propisana zaštitna mera ne izrekne, s tim da sama novčana kazna iz sporazuma ne može biti određena ispod zakonskog minimuma. Očekuje se da bi posebnu oblast i bezbednosti saobraćaja na putevima, na ovaj način bila sprovedena brža naplata novčanih kazni za prekršaje, te da bi se i broj samih prekršajnih predmeta u sudovima smanjio otprilike na polovinu. Predložene izmene i dopune su rezultat praćenja sprovođenja zakona i prekršajima iz 2013. godine i pokušaj još bolje racionalizacije postupka smanjenja troškova i veće naplate novčanih kazni. Zakon o prekršajima iz 2013. godine je suštinski i reformski zakon sa nizom savremenih rešenja, a sa ovim izmenama i dopunama može se reći da imamo i solidno uređenu oblast prekršaja i prekršajne odgovornosti. Što se tiče izmena i dopuna drugog zakona, zakona o uređenju sudova, promenjena je samo jedna odredba i to u zakonu tako što je rok za preuzimanje određenih nadležnosti Ministarstava pravde od strane VSS pomeren sa 1. juna 2016. na 1. januar 2017. godine. Razlog je taj što za sada ne postoji personalni ni materijalni uslovi za preuzimanje, a smatra se boljim da preuzimanje nadležnosti bude na početku fiskalne godine. Nadležnosti koje će biti preuzete su poslovi pravosudne uprave, zatim akti u unutrašnjem uređenju sudova i predlaganje budžetskih sredstava za preuzimanje arhive zaposlenih koji obavljaju poslove koji se preuzimaju. Što se tiče predloga kojim se biraju, odnosno razrešavaju određeni nosioci pravosudnih i tužilačkih funkcija, mi kao Narodna skupština u skladu sa zakonima, faktički smo tu samo da potvrdimo ono što je stiglo od nadležnih institucija VSS, DVT i što je Odbor za pravosuđe i prosledio u svojoj odluci prema nama narodnim poslanicima. Dolazimo do onoga zakona koji je izazvao najviše, rekao bih, i pažnje, sa pravom, u našoj javnosti, a i u jutrošnjoj raspravi, do Zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koji nemaju živih zakonskih naslednika. Moj uvaženi kolega Ivan Bauer će u raspravi koja bude usledila govoriti nešto opširnije i konkretnije o onome što mi u SDPS smatramo kada je ovaj zakon u pitanju, ali i o nekim amandmanima koje smo podneli na ovaj predloženi tekst zakona, kako bi se on popravio i kako bi u potpunosti zadovoljio, rekao bih, intencije i želje predlagača, a to je Vlada Republike Srbije. Međutim, kada dođemo do ovoga zakona, mi moramo malo da se vratimo u prošlost. Ta prošlost je relativno blizu. Godine 2009. u Pragu, kao što je rekao ministar Selaković, održana je konferencija koja je usvojila Terezinsku famoznu deklaraciju. Država Srbija tada 2009. godine nije bila prisutna na toj konferenciji. Mi smo bili zastupljeni samo na nivou ambasadora. Dakle, mi smo svojim odbijanjem da prisustvujemo toj konferenciji tada i zauzeli stav, rekao bih, i o ovom pitanju i o onome što je kasnije usledilo, a to je bilo donošenje Terezinske deklaracije. Dakle, država Srbija je, nažalost, bila među, 46 zemalja je usvojilo i tada potpisalo Terezinsku deklaraciju, od Albanije do Urugvaja. Samo su dve države bile uzdržane, na neki način, ili to nisu potpisale. To su bile Vatikan i Srbija. Dakle, za državu Srbiju tada i za njeno tadašnje rukovodstvo, 2009. godine, učešće na ovoj konferenciji na kojoj je bila pozvana kao učesnik, bilo je nevažno. Zašto? Pa, mi smo poslali ambasadora Vladimira Vareša, koji je prisustvovao kao gost na ovom skupu i jedini u takvom statusu pored predstavnika Vatikana. A, Deklaracija koja je usvojena nema obavezujući karakter i pozivala je na ispravljanje posledica nelegalnog konfiskovanje imovine, kao i prisilnih prodaja koje su pratile progon nedužnih ljudi od strane nacista. Zato ja čestitam i od srca i kao čovek koji je ceo svoj politički život proveo boreći se za antifašističke ideje i za sve ono retrogradno Vladi Republike Srbije što je danas 2016. godine ponudila nama pred parlamentom i pred poslanicima jedan ovakav zakon, jer da nema ovog zakona, ignorisala bi se prava Jevreja na povraćaj imovine, a složićete se, to bi onda moglo da se tumači kao istorijski revizionizam kojim se pokušavaju rehabilitovati i neki kvislinzi. Međutim, ovaj pravni akt trebalo bi da ublaži posledice Uredbe o pripadanju imovine Jevreja Srbiji, koju je 1942. godine potpisao predsednik ministarskog saveta Milan Nedić, dakle, predsednik tadašnje kvislinške Vlade. Međutim, mi danas i sa ovim zakonom i posle usvajanja ovog zakona, za koji će poslanici SDPS glasati, imaćemo neku vrstu šizofrene situacije. Zašto? Imamo sa jedne strane sud u Beogradu, famozni Viši sud, koji razmatra zahtev za rehabilitacij, nikog drugog nego do istog ovog čoveka koji je potpisao tu sramnu uredbu, Milana Nedića, i uskoro bi trebalo da bude na dnevnom redu, videli smo, otpočelo je ročište u ponedeljak. Dakle, sud treba da razmatra, pazite, molim vas, da li će Nediću vratiti oduzeta građanska prava, a mnoge rehabilitovane, znamo šta dalje sledi, vraćanje imovine, to je sledeći korak, a sa druge strane, Agencija za restituciju jevrejskim opštinama bi trebalo da vraća imovinu koja je oduzimana Jevrejima po Nedićevoj uredbi. Ako sud odluči, u šta ja ne verujem, da rehabilituje Milana Nedića, mi bismo se zaista našli u paradoksalnoj, da ne kažem neku grublju reč, kada je situacija, da isto Vladino telo – Agencija za restituciju rešava zahteve i za vraćanje imovine s jedne strane Milana Nedića i njegovim potomcima, ali i za vraćanje imovine Jevreja nasilno oduzete njegovim potpisom. Ono što sigurno znam, da će čovek koji je na čelu Agencije za restituciju, Strahinja Sekulić, odbiti po bilo kojim uslovima da potpiše neko rešenje kojim će potomcima Milana Nedića vratiti neku imovinu. To mogu odgovorno da vam tvrdim, jer znam Strahinju više decenija godina. (Aleksandar Martinović, s mesta: Tema.) Tema je povraćaj imovine onima koji su služili kvislinzima, a koje neko pokušava da stavi u isti koš sa žrtvama koje su ti odgovorni ili su ih direktno i lično ubijali. Idemo dalje. Da bismo se vratili na ono što nam može pomoći u rešavanju ovog krupnog problema, ja ću vas samo podsetiti kako je sve počelo. Posle Aprilskog rata 1941. godine, opštu jurisdikciju nad jevrejskom imovinom preuzela je nemačka vojna uprava u Srbiji. Ona je formirala upravu jevrejskih nepokretnosti, koja je zatim popisala svu imovinu, dakle, kuće, poljoprivredna građevinska zemljišta itd, a odlukom od 22. jula 1941. godine započela je i prodaju po povlašćenim cenama, u početku i najviše foks dojčerima i nešto manje nemačkim privrednim i vojnim predstavnicima u Srbiji. Novac od prodaje slivao se na specijalne račune koji su otvarani u bankarskom društvu, tada ispostavi „Dojče banke“ u Beogradu. U avgustu 1942. godine Nemci donose odluku da ostatak neprodatih jevrejskih nepokretnosti predaju Vladi Milana Nedića na korišćenje, a da zauzvrat povećaju iznos koji je ova Vlada dugovala na ime ratne štete počinjene tokom Aprilskog rata. Nedićeva Vlada je prihvatila ponudu i već 28. avgusta 1942. godine donela uredbu o pripadanju imovine Jevreja u Srbiji. Pravo raspolaganja i uprave nad jevrejskom nepokretnom imovinom preuzelo je tadašnje Ministarstvo finansija Srbije, koje prenosi potom na državnu hipotekarnu banku, koja je tu imovinu i prodala Nedićevim saradnicima i simpatizerima na provizornim tzv. licitacijama, a dobijeni novac je knjižila u korist tekućeg računa koji je nosio naziv – upravni štab jevrejske imovine nepokretnosti. Specijalni račun na koji se novac tada prebacivao pod oznakom ratne odštete, ali unutar tog računa se i svaka prodaja beležila pod imenom i prezimenom pravog vlasnika, dakle, Jevrejina, iako je u tadašnjim zemljišnim knjigama pod oznakom vlasnika stajalo samo – Srbija. Kada bi sav novac koji su dobijali na ime ratne odštete stavljali samo na jednu gomilu, tu ne bi bilo dovoljno efikasne kontrole, a ovako je vršena unutrašnja finansijska kontrola među Nemcima. Zbog toga je danas vrlo lako proveriti ko je stvarni vlasnik, jer je „Bank Frajeren“, preko koje su išle sve uplate, imao 70% sačuvanih tih računa po imenima i prezimenima i njihovim adresama, pedantni i precizni Nemci, rekli bi svi. Čak iako je neko kupio nepokretnost od države Srbije u to vreme, vrlo lako se može proveriti da li je pravi vlasnik u stvari Jevrejin kojem je imovina oduzeta. S obzirom da je najveći deo imovine koju su većinom ljudi bliski Nedićevoj Vladi kupovali 1942. i 1943. godine nacionalizovan, moglo se desiti, to je ono što vi, kolega Martinoviću, ne razumete, da naslednici Milana Nedića, onih koji su u bescenje, na beščasan način, došli do imovine, da deo te imovine sad oni potražuju kao imovinu svog pretka, da li je deda ili otac. Dakle, od države Srbije se traži da im nepokretnost kupljenu pod nečasnim uslovima vrati. Takvi zahtevi koji se tiču nepokretnosti kupljenih 1942. i 1943. godine su na našu veliku sreću stopirani u Agenciji za restituciju. Upravo te nepokretnosti, između ostalih je obuhvatio i ovaj Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja žrtvama Holokausta koje nemaju živih naslednika. Zbog svega ovoga, vredi se podsetiti, i time ću završiti svoje izlaganje, šta je 9. septembra 1941. godine govorio tadašnji predsednik kvislinške Vlade Milan Nedić. Citiraću samo jednu njegovu rečenicu: „Ja znam samo jedno rešenje za Jevreje i za tzv. jevrejsko pitanje. Sve dotle, dok i jedan Jevrejin u Srbiji ili dok može da govori sa Srbima ili dok ga Srbi mogu žaliti, nema niti će biti mira u Srbiji“. Dakle, čovek je direktno radio sve ono što je bilo u tom trenutku važno, da se sprovodi politika nacističke Nemačke i Trećeg rajha. U dokaz svemu ovome stoje i nesporne činjenice kolaboraciji. Samo ću spomenuti dve stvari: Uredba o pripadanju imovine Jevreja u Srbiji koja je objavljena u službenim novinama, čime se defakto i dejure priznaje postojanje holokausta. Drugo, imovina koja je na licitaciji prodavana Nedićevim saradnicima i simpatizerima bila je prethodno nezakonito preneta u vlasništvo države Srbije. Nedopustivo je da se teret ratne štete plaća imovinom građana Srbije, a naročito onih koji su u tom ratu najteže stradali i zato ćemo podržati i glasati za ovaj zakon. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vesna Martinović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Izvolite.
Zahvaljujem. Ja ću današnje obraćanje započeti od Predloga zakona koji u civilizacijskom i ljudskom smislu smatram najvažnijim, a to jeste Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama holokausta. Na samom početku želim da naglasim da će DS, takođe, glasati za donošenje ovog zakona. U konkretnom slučaju, nije reč samo o našoj međunarodnoj obavezi, već je reč o jednom iskrenom, ljudskom izrazu razumevanja i saosećanja prema žrtvama, iako smo svesni da donošenjem ovog zakona sve posledice ne možemo u celosti otkloniti na potpun način, ali da posledice možemo ublažiti to je svakako tačno i ovo jeste jedan od načina da to učinimo. Iskreno se nadam da će na osnovu ovog zakona i uz finansijsku podršku Republike Srbije celokupna imovina biti vraćena jevrejskim opštinama, dakle imovina bez zakonskih naslednika, da će sinagoge, tamo gde postoje, a nalaze se u vrlo lošem stanju, biti vraćene svojoj prvobitnoj nameni ili bar nekoj primerenoj nameni, da će mnogobrojna jevrejska groblja ubuduće biti predmet stalne zajedničke brige i da ćemo zajedničkim naporima uspeti da očuvamo sećanja na stradale žrtve holokausta. Što se tiče Predloga zakona o prekršajima, želim da naglasim da je za DS potpuno neprihvatljiv tretman oštećenog u prekršajnom postupku, u situaciji kada postoji mogućnost postizanja sporazuma o priznanju prekršaja, jer je Vlada svojim predlogom predvidela da se oštećeni i njegov punomoćnik, ukoliko ga ima, potpuno izuzimaju iz dostavljanja odluke prekršajnog suda o odbacivanju, odbijanju ili usvajanju sporazuma, a sledstveno tome, ono što se ne dostavlja na to se ne može ni želeti, oštećenom i njegovom punomoćniku je uskraćeno pravo na žalbu protiv presude o usvajanju sporazuma o priznanju. Ja smatram da se time narušavaju osnovna prava oštećenog u prekršajnom postupku, jer ko, ako ne oštećeni, treba da zna kakva je sudbina predloženog sporazuma o priznanju krivice i ko, ako ne oštećeni, treba da ima pravo na žalbu u situaciji kada je sporazum o priznanju krivice usvojen od strane prekršajnog suda. Prekršajni postupak, jasno je, uglavnom štiti opšti interes i vrlo često se dešava da u prekršajnom postupku nemamo neposredno oštećenog, ali baš zato što u vrlo malom broju postupaka postoji oštećeni, smatram da je neophodno poštovanje osnovnih prava oštećenog u svakom postupku, pa i u prekršajnom, jer javni interes nije samo kažnjavanje učinioca prekršaja, već je javni interes poštovanje i adekvatan položaj oštećenog u prekršajnom postupku, jer on je, kao što mu i samo ime kaže, lice čije je pravo ili interes povređen ili ugrožen učinjenim prekršajem, tako da je minimum onoga što mu treba zakonom garantovati to da bude informisan o toku prekršajnog postupka i da ima pravo da uloži žalbu u slučaju donošenja presude za koju on smatra da nije u pravcu zaštite i ostvarivanja njegovih prava i interesa. Ovo naročito napominjem zbog toga što nisu samo saobraćajni prekršaji prekršaji. Prekršaji zahvataju mnoge oblasti života i rada svakoga od nas. Ono što bi za oštećenog moglo biti značajno jesu prekršaji iz oblasti rada i radnih odnosa, iz oblasti zdravstvene i socijalne zaštite, obrazovanja, javne bezbednosti, uprave. Ovim što Vlada ukida pravo oštećenog da mu se dostavi presuda kojom se odlučuje o sporazumu o priznanju prekršaja, oštećeni se potencijalno sprečava da svoja prava ostvaruje eventualno i u drugim postupcima, kao što je npr. parnični postupak, jer svaka presuda kojom se usvaja sporazum sadrži oglašavanje okrivljenog krivim i izriče mu se odgovarajuća kazna, što bi bitno doprinelo i olakšalo oštećenom ostvarivanje prava pred drugim nadležnim organima. Vlada je svela oštećenog u položaj pukog svedoka koji dođe pred sud, kaže šta ima i ode, bez da ima ikakvu informaciju i mogućnost da reaguje u onom postupku koji se završava sporazumom o priznanju krivice, a u kojem je on neposredno oštećen. To naravno nije u skladu sa odredbom člana 36. Ustava koji svima, pa gle čuda, i oštećenom jemči pravo na žalbu ili drugo pravno sredstvo protiv odluke kojom se odlučuje o nekom njegovom pravu, obavezi ili na zakonom zasnovano interesu, pa se iskreno nadam da će Vlada prilikom odlučivanja o amandmanima, odnosno prilikom razmatranja amandmana imati i ovu neustavnost u vidu. Kada smo već kod Ustava, smatramo da je u suprotnosti sa Ustavom i predlog da se kažnjenom licu, koje nije platilo ranije izrečenu novčanu kaznu ili troškove postupka, ne dozvoli izdavanje vozačke ili saobraćajne dozvole, kao ni odjava vozila, jer se time direktno ugrožavaju prava na imovinu, prava na rad, slobodu kretanja, a koja su zajemčena Ustavom. Država koja nema kapacitet da izvrši odluke koje su doneli njeni organi, nema pravo da zbog svoje nesposobnosti ograničava, uslovljava, da ne kažem, ucenjuje građane svoje zemlje. Za izvršenje sudskih odluka postoji izvršni postupak, prinudna naplata. Pre mesec i po dana, u ovoj sali, usvojen je novi Zakon o izvršenju i obezbeđenju. Bila su puna usta hvale o tome kako će taj zakon doprineti efikasnoj i brzoj naplati potraživanja, pa između ostalog i novčanih kazni po sudskim odlukama. Ovakav predlog praktično znači da mi ne verujem državi, ne verujemo sudu koji postupa, javnim izvršiteljima i ne verujemo da su u stanju da efikasno sprovedu prinudnu naplatu. Osim prinudne naplate, znam da je poznato, postoji mogućnost zamene neplaćene novčane kazne za kaznu zatvora ili rada u javnom interesu. Da li ovim predlogom, kojim se ograničava izdavanje vozačke, saobraćajne dozvole itd, praktično Vlada poručuje da ni za zamenu neplaćenih novčanih kazni zatvorom ili radom u javnom interesu ne postoji kapacitet, što bi bilo zaista poražavajuće? Država treba da stimuliše građane da plaćaju novčane kazne, da im olakša način plaćanja, a ne da uvodi jedan potpuno neprihvatljiv sistem. Jer, kada uvedete ovakav sistem gde kažete – nema vozačke dozvole dok se ne plati novčana kazna, za bilo koji prekršaj, ne saobraćajni nego bilo koji, onda se postavlja pitanje zašto građani nemaju pravo da kažu onda državi – pa, nema plaćanja novčane kazne dok mi se ne vrate oduzete penzije, isplate zaostale zarade i tome slično. Ta vrsta trange-frange odnosa u izvršavanju odluka državnih organa, a koju plasira Vlada Republike Srbije, je u najmanju ruku neozbiljna. Uvođenjem nekih dodatnih sankcija za neplaćanje novčane kazne, favorizujete jednu vrstu prekršajne kazne u odnosu na ostale kazne. Dakle, ako neko ne plati novčanu kaznu, njemu se ne izdaje vozačka dozvola dok ne plati novčanu kaznu. Ali, ako izbegava odlazak na izdržavanje kazne zatvora ili ako izbegava rad u javnom interesu, on takvu vrstu sankcije ne trpi. Zato me jako zanima, mada ne mogu sada da čujem odgovor, šta je bio razlog da se jedna vrsta sankcije favorizuje u odnosu na druge sankcije koje su takođe propisane u Zakonu o prekršaju? Za sam kraj, kada govorimo o Zakonu o uređenju sudova, Vlada je potvrdila da se specijalizovala za probijanje rokova koje je sama sebi odredila, jer, podsetiću, u decembru mesecu, dakle, pre nešto više od mesec dana, u ovoj Skupštini, u ovoj sali, već smo radili i raspravljali o izmeni Zakona o uređenju sudova. Tada je možda bila prilika da se rok koji je, to je bilo jasno, nerealno postavljen i tada – produži. Mene iznenađuje da se tada nije znalo da ne postoje, ne znam kako je u obrazloženju navedeno, personalni i materijalni uslovi za preuzimanje nadležnosti, pa to je bilo jasno i pre mesec dana i šta se to u međuvremenu desilo pa je odjednom to postalo jasno, a nije pre mesec dana bilo jasno? Iznenađuje činjenica da je bilo nejasno da, na primer, fiskalna godina počinje 1. januara. To je bilo i pre mesec dana. Dakle, ne postoje nikakve opravdavajuće okolnosti zbog kojih Zakon o uređenju sudova, koji je, ponavljam, već jednom u ovoj sali menjan pre nešto više od mesec dana, se sada ponovo menja. Ali, tako to biva kad se previše sniva a stvarnost se malo zna. Hvala.
Zahvaljujem se, gospođo Martinović. Reč ima dr Sulejman Ugljanin. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani predstavnici Vlade Republike Srbije, uvaženi predstavnici Visokog saveta sudstva i Veća tužilaca, danas ću govoriti u svojstvu predsednika manjinske poslaničke grupe u Skupštini Republike Srbije. Prvenstveno želim da se osvrnem na zakon, odnosno Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koji nemaju živih zakonskih naslednika. Vrlo sam sretan da je u našoj Skupštini došao na red jedan ovakav zakon. U stvari, radi se o jednom, slobodno mogu da kažem, plemenitom i ljudskom činu. Jer, niko danas od nas ne može da toleriše da bilo ko na svetu uživa zbog učinjenog zločina i genocida, ne može da koristi bilo kakvu imovinu na način ako je pre toga učinio genocid. Nakon govora mog kolege Neđe Jovanovića, koji je vrlo detaljno, iscrpno i argumentovano govorio o ovoj temi, čak objašnjavajući i tri etimološka pojma kada se tiče ovog zločina i genocida, mislim da bi svaki drugi govor na ovu temu oskrnavio vrednost govora koji je on nama održao i ja se zahvaljujem gospodinu Neđi Jovanoviću na ovom govoru. Kao legitimni predstavnik Bošnjaka iz Sancaka, kao Bošnjak, kao čovek, moram da izrazim nadu da ćemo kao država, odnosno da ćemo kao Skupština Srbije, već na narednoj sednici, poučeni ovim Predlogom zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koji nemaju zakonskih naslednika, na isti način da stavimo na dnevni red – Usvajanje rezolucije o genocidu u Srebrenici. Mislim da smo kao država dužni to da uradimo, zbog činjenice što se to desilo u našem komšiluku, zbog činjenice da ja ovde predstavljam Bošnjake koji su žrtva genocida i zbog jedne vrlo važne činjenice, da je 2007. godine Međunarodni sud pravde svojom presudom proglasio našu državu krivom zbog toga što nije sprečila zločin genocida i što nije pohapsila i predala Međunarodnom sudu pravde u Hagu počinioce genocida. Usvajanjem ove rezolucije, njene odredbe govore o redosledu poteza, to je čitav program, postići ćemo jedan vrlo važan efekat – skinućemo odgovornost sa države Srbije i svih drugih generacija koje se rode u ovoj zemlji za genocid koji je neko počinio u njihovo ime. Na taj način, stvorićemo preduslove za vraćanje međunacionalnog poverenja i međudržavne saradnje u regionu. Što se tiče ovog dnevnog reda, mi danas na dnevnom redu ove sednice, ukupno i juče i danas, pored ove tačke o kojoj sam govorio, imamo još 23 tačke. Postavlja se pitanje – imajući u vidu stanje na terenu, mi stanje na terenu u smislu primene ovih zakona, odnosno kršenja ovih zakona, postavlja se pitanje šta je smisao donošenja novih zakona, odluka ili amandmana, ako se ni postojeći zakoni ne primenjuju u praksi ili se krše? Donosimo zakone kao da smo najpravnija država na svetu, a radimo i živimo u jednoj vrlo centralizovanoj državi, gde centralni organi donose zakone….
Molim vas, gospodine Ugljanin, samo se vratite na temu.
Ovo je tema. Ovo je tema jer mi imamo, gospodine Bečiću…
Poslanici negoduju jer ne govorite o temi i ja bih vas molio da se vratite na temu.
Molim vas, nemojte me prekidati. Govorim o temi. Tema je da mi insistiramo na tome da svi naši amandmani i sve naše diskusije idu u smislu stvaranja preduslova da se na terenu zakoni primenjuju, a ne samo da se zakoni donose. Jer, kakve bi mi imali koristi ako bi nam najbolji svetski doktor napisao recept i mi taj recept držimo u džepu? Ne bi ozdravili. Ako se ne kupe lekovi i ako se ne ponaša po tom uputstvu, onda bi mnoge epidemije uništile našu zemlju. Isto tako i zakoni. Ako na terenu imamo predstavnike državnih organa iz pravosuđa, iz policije, i inspektore kao jastrebove svih vladajućih partija, ne samo ove, koji rade po principu – zakon to sam ja i ako rade po principu da se prema zakonu odnose kao prema švedskom stolu, ono što mi se sviđa hoću da uradim, a ono što mi se ne sviđa, neću da uradim, u takvoj situaciji mislim da je besmisleno donositi bilo kakav zakon. Takvo stanje ne možemo promeniti donošenjem novih zakona. Dok govorim, u isto vreme ja sam istovremeno izabran direktno na direktnim izborima i kao predsednik Bošnjačkog nacionalnog veća, tj. najvišeg predstavničkog tela manjinske bošnjačke samouprave u ovoj zemlji. Hajde da uzmemo taj zakon, manjinski zakon krše opštine. Pođimo u Novi Pazar, drsko krše taj zakon. Ne uplaćuju sredstva, ne konsultuju Nacionalno veće iako ih zakon obavezuje, ne konsultuju pri predlaganju i imenovanju predstavnika u školama. Umesto da se po zakonu omogući, kako je predviđeno, zakon traži da manjinama omogućimo da imaju svoje glasilo na svom maternjem jeziku, međutim, iako je devet godina ta neka televizija u Novom Pazaru bila proglašena kao posebno značajna za Bošnjake, i ministar je čak na sastanku sa vim predstavnicima manjina odlučio da treba da se pokloni, da se ustupi manjini, ona je prodata, odnosno oni ljudi od vertikale, sa ministrom u Beogradu, i oni po horizontali u Novom Pazaru, od opštinskih para su je prodali sami sebi. Od opštinskih para, kršeći zakone. O tome govorim. Oni su dali neke otpremnine i oslobodili se 51 radnika i u bescenje kupili za 90 hiljada televiziju koju otplaćuju od opštinskih para. Šta je sa zakonom tu? Imamo i druge zakone. Kada govorimo o tome ko može da pomogne građanima da ovi zakoni koje mi donosimo danas mogu da uživaju blagodeti zakona na terenu, pitam vas ko je taj? Zato smatram da u smislu donošenja ovih zakona treba da usvojimo mehanizme, donosimo mehanizme koji će omogućiti građanima da na terenu uživaju blagodeti tih zakona. Građani biraju nas poslanike, imamo ministre i predsednike opština. Sve sam bio, i predsednik opštine, i ministar, i poslanik. Šta smo imali? Imali smo još od 12. aprila 2007. godine, kada je u Novom Pazaru kod Đurđevih stupova ubijen Mirza Radonjica. Do danas sve smo zakonske mogućnosti iskoristili, niko ne zna šta je s njim. Takođe, imamo slučaj da je ubijen Harun Alić u Novom Pazaru, moj prijatelj, usred belog dana. Sve smo zakonske mogućnosti ispitali, idemo po sudovima, ali opet nema rešenja. Imamo ubijenog Suada Šutkovića, isto tako usred belog dana. Postupili smo po zakonu i kažu – idite, žalite se sudu. Imamo ubijenog Enesa Ajdinovića, ista stvar. To je bilo skoro, ovih godina, ove zadnje tri-četiri godine. Znači, ja sam i tada kao ministar pokušavao da učinim nešto i nisam mogao da učinim ništa. Ni sada kao poslanik ne mogu da dobije adekvatan odgovor na postavljena pitanja po tim pitanjima. Mi pitamo jedno, a nama odgovaraju drugo u ovoj Skupštini. Znači, moramo da izgradimo mehanizme, moramo da izgradimo pravnu državu koja funkcioniše. Imamo slučaj vama svima poznat, godinama postavljamo pitanje ovde i tri javna protesta su bila u Novom Pazaru za oružani upad naoružane bande u službene prostorije, gde je prekršeno načelo nepovredivosti doma kao osnovno, temeljno ustavno načelo Republike Srbije. Do danas nema istrage. Do danas ja ne mogu da dobijem odgovor, kao ni moj kolega Enis Imamović koji je postavljao ovde sa skupštinske govornice čak i ministru pitanje. Nema odgovora. Kakva je poruka građanima ako mi, ja kao nekadašnji ministar, u mojim službenim prostorijama pucalo se na ministra i njegove saradnike i nikome ništa? Kakva je poruka građanima? Moramo imati mehanizme da takve stvari rešimo. Imamo druge slučajeve. Slučaj Amira Stanovršanina. Mladić je po nacionalnoj i verskoj osnovi maltretiran u zatvoru u Nišu. Ja sam se interesovao kao ministar šta se desilo, a i poslanici su se interesovali u Skupštini Srbije. Njihova porodica je došla kod mene i kod mojih poslanika i rekli nam – molim vas, nemojte se više interesovati o njemu, što se vi više interesujete, više ga tuku, on to dalje ne može da izdrži. Kome da se žalimo? Kome narod da se žali? Nije po zakonu da ga tuku ljudi u zatvoru, ali ga tuku. Dalje, slučaj Hamida Tutića. Evo papir, Hamid Tutić, 16. januara prošle godine, po nalogu sudije iz Novog Pazara čitav kordon policije je napao selo Potreb i okupirali. Evo, piše da mu traže novac, oružje, drogu, kompjutere. Nakon toga, kada je čitavo selo zaplašeno, ništa nije nađeno. Bio sam kod ministra na molbu te porodice. Zakonskim putem ljudi nisu mogli sebe da zaštite. Šta kaže ministar? Ministar kaže - gospodine Imamoviću, to nije moguće, mi ćemo to da rešimo, to je kriminal. A kada sam mu dao ovaj papir i kada je video ime sudije Adil Bibić, kaže – oprosti kolega, to je vaša međubošnjačka stvar. On je Bošnjak i to je neki unutrašnji vaš međubošnjački sukob. Tako se ne odgovara poslaniku. Imamo druge slučajeve, da jedan policajac …
Molim vas, gospodine Ugljanin…
Pitam vas za primenu zakona na terenu, kako da…
Niste rekli ime ministra, iako se to desilo za vreme prethodnih vlada. Ja vas molim da se vratite na temu. Poslanici negoduju sa pravom, jer 10 minuta ne govorite o temi.
Ja govorim isključivo o temi. Mene zanima jedno…
Molim vas, razumem da vi želite i da je potreba sada…
Gospodine Bečić, vi govorite sa te govornice kao da se nalazite u Švedskoj, u Austriji, u nekoj zemlji koja ima uređen sistem. Na terenu, ja vam govorim o terenu, ne funkcioniše ono što mi usvojimo ovde. Znate li vi to? Dajete primer jedan, hajde da vidimo, tu su predstavnici tužilaštva, kome da se žali roditelj ili građanin koga policajac zaustavi, jedan policajac pri jednom zaustavljanju izrekne mu tri krivične prijave? Trojica sudija i sva trojica mu izdaju, samo zbog jednog zaustavljanja. I, opet ministar pravde kaže – pa to nema smisla. Toliki odgovor. Mislim da moramo da izgradimo mehanizme da imaju kome ovi ljudi da se žale. Ako nemaju kome da se žale, bespredmetno je donošenje zakona. Imamo drugu stvar. Jedna od tačaka se odnosi na Zakon o prekršajima i uz taj čitav set pravosudnih zakona. Tvrdim, kao čovek koji sam 25 godina u ovom poslu, koji se bori kroz institucije sistema, dok se u ovoj zemlji ne završi proces redefinicije za promene političkog sistema Srbije, dok se ne izvrši lustracija svih policajaca i sudija do sada u javnom sektoru i dok se ne zaposle novi mladi ljudi koji nisu kompromitovani, mi ćemo samo uzaludno donositi zakoni, a oni će da ih krše gde god stignu. Posebno oni koji imaju podršku iz Beograda. Zato, kada zaposlimo mlade nekompromitovane ljude, koji su došli sa svežim znanjem sa fakulteta, i kada nakon te lustracije koja će i njima biti opomena da ako oni greše da će biti lustrirani, i kada usaglasimo nacionalnu strukturu u sredinama gde žive manjine, bićemo sretna evropska država, bogata i ekonomski jaka i imaćemo zadovoljen građane. Sve drugo je gubljenje vremena. Ovde imamo još jedan, na desetom mestu piše, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Organizacije NATO za podršku i nabavku itd. Kao stranka, već 25 godina mi se zalažemo za evropske i evroatlantske integracije i u Danu za glasanje glasaćemo za ovaj zakon za potvrđivanje Sporazuma sa NATO paktom. Dalje, glasaćemo takođe i za ovaj Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta, ali tvrdim da pre svega, opet vam govorim, ako smo ozbiljni i ako želimo državu, pravnu državu Srbiju, zasnovanu na vladavini prava, pravnoj sigurnosti, jednakosti pred zakonom, treba da stvorimo uslove da građanin ima kome da se žali. Ljudima povećava bol činjenica, ne samo što su oštećeni, ali bol povećava i činjenica da nemaju kome da se žale. Pitam se, što bi na ove izbore Bošnjaci izašli i glasali za neke svoje bošnjačke predstavnike ili bilo koja druga manjina, ako ti njihovi poslanici, predsednici opština, odbornici ili čak ministri bošnjački ili manjinski ne mogu i nemaju kome da se obrate da otklone posledice i patnje svojih građana? Zato predlažem svojim kolegama u Skupštini Srbije, posebno gospodinu Babiću, da nas okupi, da požurimo sa redefinicijom političkog sistema Srbije, da uvedemo srednji nivo vlasti u svim sredinama koje mogu da se definišu kao neke regije ili na drugačiji način, da usvojimo akcioni plan za manjine za Poglavlje 23, ali akcioni plan u kojem manjine učestvuju, a ne onaj koji ignoriše manjine, i da usaglasimo nacionalnu strukturu u svim sredinama gde žive manjine u Republici Srbiji. Takva Srbija biće perspektivna, ekonomski razvijena, mirna, imaće dobre susede i manjine će služiti kao most saradnje sa susedima, a ne kao problem. Nama je želja da izgradimo takvu Srbiju, a da u Srbiji svakako izgradimo treći, odnosno srednji nivo vlasti za Sandžak, jer smo mnogo daleko od Beograda. Mnogo smo daleko od Beograda i sve sredine moraju da imaju srednji nivo vlasti da bi bili bogatija sredina. Hvala vam na pažnji.
Gospodine Ugljanin, vi ste ovde čitavo vreme govorili o nekim događajima za vreme bivših vlada i voleo bih da ste tada, kao ministar, sa vašim kolegama ministrima rešavali ova pitanja, a da sada ne dajete utisak da se ovo dešava za vreme sadašnje Vlade. Zahvaljujem se. (Sulejman Ugljanin, s mesta: Niste u pravu, gospodine. Ovo je bilo u vreme ministra Selakovića.) Vrlo jasno ste pominjali vašu ministarsku funkciju i da ste kao ministar tada reagovali, a vi niste bili ministar za vreme ove Vlade. Zahvaljujem se. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas je sreda, pitanja se postavljaju nekim drugim danima. Reklamiram članove 106. i 107. Poslovnika. Smatram da se govornik nije držao teme dnevnog reda, pod jedan, a pod broj dva – da je povređeno dostojanstvo Narodne skupštine i svih narodnih poslanika koji čine ovaj saziv Narodne skupštine, pa možda i narodnih poslanika iz prošlog saziva, a bogami, na ovakav način se krnji ugled i poslanika koji će doći posle nas. Naime, shvatam da je izborna kampanja, sve razumem, ali ako kaže neko da je policija napala selo, ili možda nisam dobro čuo, možda je napala belo, ili je tražila belo pa napala selo, nisam razumeo, ukoliko neko kaže da je policija napala selo, taj širi lažne vesti. Ja kao narodni poslanik nisam upoznat sa tom činjenicom da je policija bilo gde na teritoriji Republike Srbije, posebno ne u poslednjih 12, 13, 14, 15, 16 godina, napala bilo koje selo. Činjenica je da u ova demokratska vremena češće selo napada policiju nego policija selo, odnosno da građani češće nasrću na policijunego policija što to čini prema građanima. Razumem tugu i bol za izgubljenom foteljom. Razumem, kada imate fotelju, sve je u redu, ljudska prava su veoma velika, Beograd vam je veoma blizu Novog Pazara, ali kad izgubite fotelju, onda su vam ljudska prava nikakva, onda vam je Beograd daleko, onda vas niko ne razume. Ja razumem tugu i bol za izgubljenom foteljom, ali mislim da je ovo previše. Tražim da se u Danu za glasanje glasa o ovoj povredi Poslovnika. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Rističeviću. Smatram da nisam prekršio Poslovnik jer sam nekoliko puta pokušavao gospodin Ugljanina da vratim da diskutuje o temi i da ga vratim na dnevni red, ali videli ste da nisam imao uspeha, tako da je jedina mogućnost bila da, po Poslovniku, kaznim gospodina Ugljanina, ali nisam želeo u ovoj današnjoj raspravi da pribegavam tim kaznenim merama. Zahvaljujem se. Da li želite da se Skupština izjasni u Danu za glasanje? (Da) Zahvaljujem. Povreda Poslovnika, narodni poslanik dr Sulejman Ugljanin. Izvolite.
Član 106, zbog dobacivanja i ometanja govora dok sam ja govorio. Onda to, normalno, zbuni čoveka. Očigledno je, ja pokazujem papir, mogu vam i dati, da je to bilo…
Gospodine Ugljanin, neću dozvoliti da povredu Poslovnika koristite za repliku, pogotovo u ovom slučaju repliku predsedavajućem, tako da vas molim. Mogu samo da vas pitam da li želite da se Skupština u Danu za glasanje izjasni? (Ne) Hvala. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe narodna poslanica mr Zlata Đerić. Izvolite, gospođo Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, šalom uvraha, poštovani predstavnici Jevrejske zajednice, za koje znam da danas pažljivo pratite ovo plenarno zasedanje. Ja ću se posebno u ovom setu zakona baviti Predlogom zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika. Gospodin ministar Selaković je u svom uvodnom izlaganju nabrojao mnoge predstavnike, pripadnike Jevrejske zajednice koje su svoj život, svoje delovanje i svoje stvaralaštvo vezali za Srbiju i srpsku kulturu, među njima i kompozitora Enrika Josifa, koga inače vrlo rado citiram i upravo smatram da je danas momenat da ga pomenem i kažem jednu istinu koju je izrekao u svom intervjuu. Na pitanje novinara kako on doživljava Boga, gospodin Enriko Josif je rekao – Bog je jedna viša kosmička pravda koja se uvek uspostavi. Donošenje ovog zakona jeste skromni pokušaj, a veliki korak države Srbije da uspostavi jednu višu kosmičku pravdu u opštoj nepravdi stradanja Jevreja u prošlom veku. Naime, svi znamo, govorili smo i o etimološkom značaju reči „holokaust“. To je grčka reč, grčkog porekla, koja znači „totalno spaljen“. Sličnu reč imaju čak i Jevreji u svom jeziku, „olam kalil“ i oni govore o uništenju ognjem. Kroz politiku, kroz bavljenje ovim problemima, kroz razvijanje svojevremeno strašne i monstruozne politike antisemitizma, ova reč je dobila posebno značenje u svetskoj istoriji i mi kao narod znamo šta znači i kakvo je to stradanje šest miliona Jevreja bilo u Drugom svetskom ratu. Naravno, uvek smo imali odlične veze i razumevanje sa ovim bratskim narodom. Imali smo, nažalost, ponekad i sličnu sudbinu i odatle to naše sapatništvo koje nas je uvek vezivalo i koje nas je obavezalo čak i tom Deklaracijom u Terezinu 2009. godine koju smo potpisali kao jedna od 49 zemalja, da ćemo upravo ovakav zakon doneti, dakle, to nas je ponovo povezalo i učinilo bližim i solidarnijim. Kroz kulturu, kroz istoriju, kroz umetnost pitanje stradanje Jevreja, koje je zaista nesagledivo i ogromno u civilizacijskom smislu je imalo razna tumačenja i sećamo se filmova „Pijanist“, „Sofijin izbor“, „Vrt Vince Kontinijevih“, pa i Bertolučijev „Dvadeseti vek“, ali mislim da u poslednje vreme nas posebno impresionira film „Šindlerova lista“, mada su svi oni rađeni prema istinitim događajima, nažalost prema istinitim događajima, sa nešto umetničke obojenosti. Film „Šindlerova lista“ u kojoj ću vas podsetiti na završne scene filma, kada 1100 Jevreja u zoru 9. maja 1945. godine sede na šinama preživeli strašno vreme. Prilazi im ruski oficir na konju, pobednik i oni ga pitaju – da li ima preživelih Jevreja u Poljskoj? Njegov nemi izraz, jasan odgovor daje, a onda ga pitaju – a kuda da idemo sada? Na to imaju odgovor – ne idite na istok, to je sigurno, tamo vas mrze, a onda posle kraće pauze im kaže iskreno – ja ne bih išao ni na zapad da sam na vašem mestu. Ta scena u filmu predstavlja jednu prekretnicu jevrejske istorije. Jevreji su posle toga smogli snage, iz toga treba da nam budu uzori primera od koga možemo mnogo da naučimo, da se otisnu i Izrael, 1948. su napravili svoju državu na čelu sa Ben-Gujironom, svojim prvim premijerom, inače Ben-Gurijon simbolično ime u prevodu znači – sin mladoga lava i da lavovski iznesu tu pobedu i jedan deo da ode u Ameriku. Danas ih je 83% od ukupne populacije, žive u Americi i u Izraelu, a nešto u drugim zemljama sveta. Broj žrtava i potreba da se to obeleži je zaista nešto što treba da bude celom svetu opomena, da jedna politika koja je doživela svoju krunu u nacizmu, koja je počela kao antisemitizam, može da ima fatalne posledice po čovečanstvo i da se jedna takva politika ubuduće uvek mora prepoznati u začetku, kada je ona gotovo bezopasna, kada ona gotovo mili kroz ljudski rod i da se tada u začetku spreči, jer razmere koje može da preuzme, da zauzme, da realizuje jedna sumanuta politika, videli smo kako završava. Tada je ceo svet goreo. Mi danas imamo obavezu da kao država u kojoj su Jevreji živeli, stradali, koji su imali svoju imovinu, rekoh već na početku ostavili značajna svoja delovanja, sudbinska delovanja, da taj dug prema žrtvama holokausta civilizacijski vratimo. U ime toga mi donosimo ovaj zakon i u ime toga smatram da će svi poslanici u ovoj Skupštini podržati donošenje ovog zakona, jer to jeste jedan ozbiljan civilizacijski iskorak. Na teritoriji tadašnje Jugoslavije živelo je oko 40.000 Jevreja. U Srbiji je živelo najviše, najviše konkretno u Beogradu, tu ih je najviše i stradalo. Jugoslavija je izgubila oko 60% Jevreja. Dobar je primer države Danske, koja je bez obzira što je blizu baltičkih zemalja koje su zaista uspele da izgube veliki broj članova jevrejske zajednice, u strašnom holokaustu, država Danska je izgubila samo 1%. Jedan primer na koji želim da skrenem pažnju posle jednog napada na sinagogu u Danskoj gde je stradao jedan pripadnik jevrejske zajednice, premijer Netanjahu je pozvao sve Jevreje da se isele u Izrael. Danska premijerka Hele Torning Šmit, pozvala je svoje sunarodnike danske Jevreje da ne prihvate poziv izraelskog premijera Benjamina Netanjahua, da masovno migriraju u Izrael i istakla da su oni potrebni Danskoj i da ta zemlja bez Jevreja ne bi bila ista. Ne bismo bili isti bez jevrejske zajednice, rekla je Torni Šmit, dan nakon napada u Kopenhagenu. Ona je rekla da je preliminarna istraga pokazala da je napadač koga je ubila danska policija delovao samostalno i da nema indicija da je bio deo neke šire terorističke grupe. Jevrejska zajednica je vekovima u Danskoj. Danska je njen dom i ona je deo danskog društva. Danski Jevreji su se zahvalili što im je izraelski premijer Netanjahu pružio ruku, ali neće prihvatiti njegov poziv da emigriraju u Izrael, saopštio je portparol, jako smo zahvalni na ovoj pažnji. Mi smo Danci, mi smo danski Jevreji i nećemo zbog nasilja otići u Izrael, ako odemo to će biti neki drugi razlozi. Dakle, to je jedna dobar i poželjan primer kako mogu da opstaju multikonvencionalne i multietničke zajednice i mislim da smo mi jedna od zemlja koja je bila uvek primer dobrog sa života sa drugim zajednicama. Jevrejska zajednica sigurno to zna da ceni. Ono što želim da naglasim jeste da je srpski narod kroz istoriju uvek gajio prijateljske osećanja prema pripadnicima jevrejske zajednice i da su u vreme okupacije i sami Srbi suočeni sa pretnjom po svoj biološki opstanak činili sve kako bi mogli da sačuvaju živote svojih komšija Jevreja. Zato imajući u vidu istoriju stradanja srpskog naroda, posebno u dvadesetom veku kada smo se bukvalno našli na ivici biološkog istrebljenja i sami, smatram da je apsolutno na mestu formulacija u članu 2. Predloga zakona koji citiram – izrazi upotrebljeni u ovom zakonu oduzimanje, vraćanje i slično imaju se tumačiti isključivo kao izražavanje saosećanja, solidarnosti i razumevanja Republike Srbije za stradanje jevrejskog naroda na njenoj teritoriji tokom neprijateljske okupacije od 6. aprila 1941. godine do 9. maja 1945. godine odričući svaku odgovornost Republike Srbije za strahovite patnje i štetu nanetu žrtvama holokausta i drugim žrtvama nacizma na njenoj teritoriji u uslovima neprijateljske okupacije. Imajući u vidu tradicionalna prijateljska osećanja između naših naroda i dobre odnose Republike Srbije sa Izraelom, pomalo ipak čudi određena doza inertnosti koju smo do sada pokazali i zbog čega nas je Evropska komisija kritikovala u izveštaju o napretku Republike Srbije u 2014. godini konstatujući nedovoljnu aktivnost u vezi sa donošenjem ovog zakona. Deklaracija kojom smo se obavezali na iniciranje postupka za povraćaj imovine žrtava holokausta, potpisane 2009. godine, a opšti postupak restitucije u Republici Srbiji započet je 2011. godini donošenjem Zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju. Da podsetim da se ovim zakonom uređuju uslovi, način i postupak vraćanja oduzete imovine i to u naturalnom obliku tamo gde je to moguće kao i novčano obeštećenje za oduzetu imovinu tamo gde ne postoje objektivni uslovi za njen fizički povraćaj. Takođe i našim nacionalnim programom za usvajanje pravnih tekovina EU u periodu od 2014. do 2018. godine predviđeno je da će se doneti zakon kojim će se otkloniti posledice oduzimanja imovine žrtvama holokausta i drugim žrtvama fašizma na teritoriji Republike Srbije koje nemaju živih naslednika. Konačno, pred sobom imamo Predlog zakona koji se u velikoj meri naslanja na rešenje o Zakonu o restituciji i to je nešto što je svakako velika pobeda i veliki korak ove Vlade i dobra politika njenih međunarodnih odnosa. Konkretno u samom Predlogu zakona ono što je izuzetno dobro predviđa se da sticalac imovine koji je nakon podržavljenja imovine stekao pravo svojine u skladu a zakonom ostaje vlasnik i dražalac stvari i da njegovo stečena prava ne smeju biti povređena što je apsolutno na liniji sa načelom sigurnosti u pravnom prometu kao i zaštita savesnog sticaoca. U Zakonu o restituciji u takvim slučajevima postoji institut obeštećenja, pa me samo zanima da li finansijska podrška Republike Srbije Savezu jevrejski opština Srbije je predviđena odredbama člana 9. predstavlja supstitut za ovaj institut. Apsolutno je neophodno u skladu sa proklamovanim načelom javnosti da se sredstva koje jevrejska opština, odnosno savez opština ostvari iz imovine ili finansijskom podrškom od strane države troše u svrhu utvrđeno zakonom uz redovno obaveštavanje javnosti. Takođe, korektno je i rešenje koje se svim državnim organima i organizacijama, bez obzira na nivo vlasti, nalaže da u roku od 30 dana izdaju za potrebe sprovođenja ovog postupka svu potrebnu dokumentaciju i podatke kojima raspolažu. Dakle, to će zakon učiniti značajno efikasnijim. Sa aspekta pravičnosti, logično je da se sticanje imovine i ostvarivanja prihoda u vidu finansijske podrške na osnovu ovog zakona ne oporezuje, niti da se opterećuje administrativnim i sudskim taksama i slično, ali je zato takođe pravično rešenje da jevrejska opština, odnosno savez, postane obveznik plaćanja poreza na vraćenu imovinu, kao i plaćanje drugih vrsta poreza na ostvarivanje prihoda od imovine, odnosno novčanih sredstava. Zakon takođe na korektan način uređuje slučaj kada se naknadno pojavi preživali zakonski naslednik nad ovakvom imovinom, jevrejska opština je dužna da mu nakon što utvrdi njegova svojstva zakonitog naslednika, prenese u svojinu imovinu u skladu sa udelom koji mu pripada u skladu sa odredbama zakona kojim se uređuje nasleđivanje. Za to joj je ostavljen rok od 30 dana, uz mogućnost sudske intervencije. U slučaju postojanja zakupa na ovakvoj imovini, propisuje se da će zakupac biti zaštićen tako što će ukoliko, to naravno želim, moći da zadrži svoje pravo zakupa i naredne tri godine pod uslovima koje je prethodno govorio sa jevrejskom opštinom. Moram da postavim pitanje, uprkos očiglednoj težnji da se zaštiti savesni zakupac, da li je ovakvo rešenje adekvatno i ne predstavlja li ograničenje vlasnika da slobodno raspolaže imovinom, posebno imajući u vidu činjenicu da naslednik može da bude osoba u vrlo poodmakloj životnoj dobi. Što se tiče namena u koje se prikupljena sredstva mogu usmeriti, pored deklaracijom predviđenih ciljeva, vezano za zasnivanje svih činjenica koje se dovode, koje su dovele do holokausta i naravno težnja da se on nikada ne zaboravi, samim tim nikada više u istoriji čovečanstva i ne ponovi i bude deo kolektivnog pamćenja celog čovečanstva, a ne samo jevrejske zajednice, smatram da je jako dobro rešenje da se jedan deo ovih sredstava izdvaja za finansiranje školovanja i stipendiranja naših studenata, mladih talenata i naučnika, a jedan deo za humanitarne svrhe u Republici Srbiji. U tom smislu, osniva se i Odbor za nadzor nad upravljanjem prihodima i mislim da je to izuzetno dobro rešenje Vlade Republike Srbije da imenuje predsednika tog odbora, a da ostale članove daju predstavnici jevrejske zajednice. Savez jevrejskih opština se obavezuje da do 15. januara svake kalendarske godine sačini objedinjen godišnji program upravljanja prihodima za tekuću kalendarsku godinu i da ga nakon usvajanja dostavi Odboru, što je još jedna garancija transparentnosti u upravljanju prihodima od ove imovine i sredstava Republike Srbije. Republika Srbija zadržava pravo da suspenduje godišnju isplatu finansijske podrške ako Odbor ne usvoji šestomesečni izveštaj o upravljanju Saveza, što je još jedan dobar mehanizam kojim se obezbeđuje domaćinsko, odgovorno poslovanje i upravljanje ovom imovinom. Dakle, ovo je veliki civilizacijski iskorak ove Vlade, ovog saziva Skupštine i mislim da imamo razloga da budemo ponosni što ovaj zakon uz sve teškoće koje prate primenu ovog zakona i njegovo sprovođenje u praksi, da budemo ponosni što smo učestvovali u njegovom donošenju. Dakle, ono što želim da naglasim, to je da ćemo sa Jevrejima, Jevrejskom zajednicom i onima koji su u Srbiji i onima koji su u Izraelu i nadalje, održavati pre svega dobre poslovne veze, jer to je u interesu zajedničkog napretka. U to ime, lehitraot, pozdravljam pre svega predstavnike Jevrejske zajednice i zahvaljujem se na pažnji.
Zahvaljujem se gospođo Đerić. Reč ima ovlašćeni predstavnik SNS, dr Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, odmah na početku da kažem da će poslanička grupa SNS u danu za glasanje podržati sve predloge zakona i predloge drugih odluka koje su u okviru ove tačke dnevnog reda. Što se tiče Predloga zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama holokausta koji nemaju živih naslednika, čini mi se da je ovaj Predlog zakona u Narodnoj skupštini danas izazvao nekako najveću pažnju narodnih poslanika. Verovatno je izazvao i najveću pažnju javnosti. Sa nekim delovima izlaganja mojih uvaženih kolega iz drugih poslaničkih grupa, mogu da se složim u potpunosti. Sa nekim drugim delovima ne mogu ali mislim da debata u Narodnoj skupštini tome i služi da ukrstimo mišljenja i da razmenom argumenata dođemo do najboljeg mogućeg rešenja. Poslanička grupa SNS smatra da je Predlog zakona koji se odnosi na obeštećenje žrtava holokausta koje nemaju živih naslednika, jedna civilizacijska i demokratska tekovina. To nije samo formalna obaveza koja proizilazi iz tzv. Terezinske deklaracije od 2009. godine. To je jedan znak solidarnosti sa pripadnicima jevrejskog naroda koji su uz srpski narod, ruski narod i poljski narod i naravno uz romski narod bili najveće žrtve Drugog svetskog rata. Ja kao poslanik SNS želim da ukažem na još jednu činjenicu koja je, mislim, važna za Republiku Srbiju u trenutku kada se ona bori za svoj suverenitet i teritorijalni integritet na Kosovu i Metohiji, a to je činjenica da jevrejska država Izrael nije priznala nezavisnost tzv. „republike Kosovo“ i mislim da to pokazuje koliko Izrael poštuje Republiku Srbiju i koliko smo mi kao Srbi i mi kao Srbija tim više obavezni da donesemo jedan ovakav zakon. Kada je u pitanju holokaust, moj uvaženi kolega Neđo Jovanović, mi smo o tome pričali i na sednici Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo, on je o tome pričao i danas. Dakle, holokaust izvorno je starogrčka reč holokauston bukvalno znači potpuno spaljen. Radi se o običaju pojedinih antičkih naroda, pre svega Starih Grka i Rimljana, da prinose tzv. žrtve paljenice svojim bogovima. Kasnije su taj običaj uveli i Jevreji. Obično su spaljivali jagnje kao žrtvu Jahvi, odnosno svome bogu za iskupljenje grehova. Izvorna jevrejska reč koja se odnosi na holokaust glasi šoa i bukvalno znači nevolja, patnja i nema sumnje da je jevrejski narod u toku Drugog svetskog rata preživeo velike patnje u celoj okupiranoj Evropi, pa i u okupiranoj Srbiji. Termin holokaust kao izraz koji podrazumeva genocid i sistematsko istrebljenje Jevreja u toku Drugog svetskog rata u zemljama koje su okupirane od strane Nemaca, obnovio je i upotrebio je u tom političkom i filozofskom značenju dobitnik Nobelove nagrade za književnost Eli Vizel. Dakle, nema nikakve sumnje da su Jevreji u toku Drugog svetskog rata i u okupiranoj Srbiji bili izloženi holokaustu, genocidu, istrebljenju, odvođenju u koncentracione logore, kako na teritoriji Srbije, tako i na druga stratišta koja su bila pod kontrolom nacističke Nemačke. Ono sa čime ja ne mogu da se složim i nadam se da me niko neće pogrešno protumačiti zbog toga, to je da je srpski narod učestvovao na bilo koji način u holokaustu nad Jevrejima u Republici Srbiji, odnosno u onome što se između 1941. i 1944. godine zvalo Srbijom. U formalno-pravnom smislu, Srbija u Drugom svetskom ratu nije ni postojala. U formalno-pravnom smislu postojala je okupirana Kraljevina Jugoslavija, koja je imala svoju legalnu Vladu u Londonu, legalnog šefa države, kralja Petra II Karađorđevića i koja je imala svoju legalnu vojsku i svog ministra vojnog, koji je bio ministar u Vladi Slobodna Jovanovića, koga je jutros pominjao ministar Nikola Selaković, generala Dražu Mihajlovića. Tako stoji istorijska činjenica, ma koliko to sad nekoga ideološki bolelo. Kada je u pitanju jedna stvar koja je u poslednjih nekoliko dana zaintrgirala srpsku javnost, pitanje rehabilitacije Milana Nedića, vidim da su danas neke kolege pomalo i zloupotrebljavale tu temu. Mi u SNS smatramo da je to, pre svega, tema za sud. Dakle, sud će shodnom primenom zakona da odluči da li postoje uslovi za rehabilitaciju generala Milana Nedića ili ne postoje. Moj dobronameran i kolegijalni savet svim kolega koji pokušavaju da ovo pitanje potenciraju u Narodnoj skupštini je da to ne rade, da prepuste nadležnom sudu da donese odluku da li su ispunjeni zakonom propisani uslovi za rehabilitaciju Milana Nedića ili ne. Ono što mi se čini, i dozvolite da je to moj lični utisak, to je da se srpska istorija u Drugom svetskom ratu pomalo pojednostavljuje i prikazuje u crno-belim bojama. U jednom pismu tadašnjem britanskom premijeru Vinstonu Čerčilu, njegov ministar inostranih poslovi Entoni Idn 1944. godine, povodom izveštaja Ficroja Meklejna iz Jugoslavije, koji je inače bio šef britanske savezničke misije pri Vrhovnom štabu Josipa Broza Tita, kaže jednu sledeću rečenicu – za Meklejna Tito je bio potpuno beo, a Draža Mihajlović potpuno crn, meni se čini da je siva boja, kaže Entoni Idn, na Balkanu najčešća. Ja mislim da je ta siva boja nekako najčešća i kada je u pitanju Srbija ili ono što se zvalo Srbijom u toku Drugog svetskog rata. Moram da skrenem pažnju na jednu istorijsku činjenicu. Dakle, Srbija formalno-pravno nije postojala. Postojao je jedan deo okupirane Kraljevine Jugoslavije, koji je bio pod većom ili manjom kontrolom najpre Saveta komesara Milana Aćimovića, a od 29. avgusta tzv. Vlade nacionalnog spasa generala Milana Nedića. Ono što je problem, ne znam da li će se sve kolege sa mnom složiti, ali mislim da je to problem, odnosno da je to jedna teza koja je decenijama stvarana u komunističkoj Jugoslaviji, to je da postoji potpuni znak jednakosti između, na primer, ustaškog poglavnika Ante Pavelića i generala Milana Nedića ili generala Draže Mihajlovića. Nekome je bilo potrebno da se uspostavi veštačka simetrija između strašnog genocida koji se desio u Nezavisnoj državi Hrvatskoj i činjenice da su i pojedine srpske usijane glave činile nešto što je bilo suprotno čovečnosti, pravu, ljudskosti, hrišćanskom moralu. Ali, ono što se dešavalo u nezavisnoj državi Hrvatskoj, dakle, masovni pokolji Srba, Jevreja, Roma, na stotine hiljada ubijenih nevinih ljudi, to se u toj tzv. Nedićevoj Srbiji, čini mi se, ipak nije dešavalo. Beograd je proglašen, i tu je gospodin Neđo Jovanović potpuno u pravu, Beograd je proglašen od strane Nemaca 1942. godine za grad „juden fraj“, slobodan od Jevreja, ali su dominantu ulogu u istrebljivanju Jevreja imali Nemci, nemački okupatori. Nemci su držali logor na Starom sajmištu, ne Milan Nedić. Nemački komandant je upravljao Banjicom, ne ni Milan Nedić, pa čak ne ni onaj zloglasni Dragi Jovanović, Nemci. Nemci su imali ono specijalno vozilo, onu gasnu komoru na četiri točka koje je prolazilo kroz Beograd, ne Milan Nedić. Da li je Milan Nedić bio ubeđeni fašista? Ja lično mislim da nije. Milan Nedić je odbio, iako su mu Nemci to tražili, makar simbolično da pošalje određeni broj vojnika na istočni front, nijedan srpski vojnik pod srpskom trobojkom se nije borio na istočnom frontu protiv Crvene armije, iako je Milan Nedić bio ubeđeni antikomunista i antiboljševik, a borili su se u nemačkim uniformama i pod hrvatskim šahovnicama Hrvati, borili su Italijani, borili su se Španci, borili su se Bugari, borili su se Poljaci, borili su se Ukrajinci, ali se nisu borili Srbi. Mislim da je to važna činjenica da se istakne. Milan Nedić je tražio od Nemaca, nažalost, to mu nije pošlo za rukom, bio je suviše politički slab, da se 17 srezova u sastavu Nezavisne države Hrvatske priključi toj njegovoj Nedićevoj Srbiji da bi spasao srpski narod od potpunog fizičkog uništenja koji mu je pretio u istočnim delovima BiH. Na kraju krajeva, o tome koliko je možda manje Milan Nedić, ali srpski narod, bio čovečan u toku Drugog svetskog rata, govori činjenica da su svoj dom u Srbiji, toj i takvoj Srbiji, da je našlo preko 10.000 Slovenaca. Evo jedan mali istorijski kuriozitet. Čovek koji je bio najveći zagovornik otcepljenja od Jugoslavije, koji je jedno vreme iskazivao jednu patološku mržnju prema Srbima i Srbiji, koji je u junu 1991. godine otvorio vatru na golobrade momke JNA u Sloveniji, Milan Kučan, rođen je 14. januara 1941. godine, a svoje detinjstvo proveo je u Srbiji. I živ i zdrav i on i njegova porodica vratili su se posle završetka Drugog svetskog rata u Sloveniju. Nije im falila dlaka s glave. Da li se baš revanširao Srbima na pravi način, to ćete vi, uvažene koleginice i kolege i dragi građani Srbije, da procenite. Nema nikakve sumnje da ovaj zakon treba usvojiti i da svim onim pripadnicima jevrejskog naroda koji su bili žrtve Holokausta, da prema njima mora biti ispravljena istorijska nepravda i da se jevrejskim opštinama treba vratiti oduzeta imovina, ali ne bih voleo da se donošenje ovog zakona podvede u jedan istorijski kontekst koji nije tačan. Dakle, ja se sa mnogim stavovima te uvažene intelektualke i nekadašnje političarke Latinke Perović ne slažem, ali ona ima jednu sjajnu rečenicu – Istorija nije samo tekst, istorija je i kontekst. Dakle, mi događaje iz Drugog svetskog rata, u toj tzv. Nedićevoj Srbiji, moramo da tumačimo u kontekstu onoga što se zaista dešavalo. Šta je bila alternativa formiranju Vlade nacionalnog spasa Milana Nedića. Nemci su pred njega postavili vrlo jasan ultimatum – ili će se prihvatiti nezahvalne uloge da bude srpski kvisling ili će i taj ostatak ostataka Srbije biti podeljen između Nezavisne države Hrvatske, Bugarske i Albanije. Onda možete da zamislite šta bi ostalo od srpskog naroda da se on te nezahvalne uloge nije prihvatio. Inače, jedan potpuno slomljen čovek, čovek koji je izgubio snaju i unuče u eksploziji koja se desila na Smederevskoj tvrđavi u junu 1941. godine, koju nisu organizovali jugoslovenski komunisti, nego Mustafa Golubić i još jedan komunista koji je dobio specijalni zadatak od Kominterne da to uradi. Bilo je usijanih glava i među Srbima, nema nikakve sumnje, koji su prihvatali nacističke ideje, ali je njihov broj bio zanemarljiv. Ne znam da li vam je poznato i žao mi je što moj uvaženi kolega Meho Omerović nije tu, ja imam utisak da on misli da zna sve o istoriji Srbije u Drugom svetskom ratu, ali možda mu je jedan detalj promakao. Otac Nikole Kalabića, oko koga se takođe vodi jedna velika rasprava, da li je bio zločinac ili nije bio zločinac, da li je izdao Dražu Mihajlovića ili ga nije izdao, prikazan u nekim partizanskim serijama na najgori mogući način, Milan Kalabić je bio oficir Srpske državne straže, Nedićeve Srpske državne straže i krajem 1942. godine otkrio je u Arhivi i u tajnim dokumentima Gestapoa u Beogradu gde se nalazi nemačka fabrika, nedaleko od Berlina, koja je proizvodila, odnosno koja je trebala da proizvodi najnovije lovačke avione i bombardere koji su trebali da budu upotrebljeni u borbi protiv saveznika i zapadnih i istočnih. Tu informaciju o tačnom mestu gde se nalazi ta nemačka fabrika dostavio je Aleksandru Mihajloviću, Dražinom komandantu Beograda. Aleksandar Mihajlović Draži, Draža Vladi u Londonu, a Vlada u Londonu Englezima i Nemci su tačno znali gde da bombarduju i ta fabrika je uništena krajem 1942. godine zahvaljujući Milanu Kalabiću, Draži Mihajloviću, Slobodanu Jovanoviću, koji je u to vreme bio predsednik Jugoslovenske Kraljevske Vlade. Milan Kalabić, dakle, oficir Srpske državne straže, završio je tako što su ga Nemci, nakon što su otkrili da je on otkrio te njihove tajne planove, vodili na gubilište, dakle na streljanje, tako što je sto metara morao da prepešači bosih nogu po izlomljenim flašama, pri čemu su mu potpuno isečene sve vene na nogama i tako krvav, gotovo četvoronoške doveden je pred streljački stroj i mučki ubijen. Zašto ovo govorim? Ne zato da bi evocirao neke bolne rane iz prošlosti i bratoubilački rat među Srbija, to je ono poslednje što nam treba, nego da kažem da stvari nisu baš bile tako jednostavne, kao što neki pokušavaju da ih predstave. I srpski narod i jevrejski narod su u onoj okupiranoj Kraljevini Jugoslaviji, zajedno sa Romima, bili najveće žrtve. Upravo zbog toga što smo zajedno stradali, izražavajući jednu veliku zahvalnost sadašnjoj jevrejskoj državi Izrael što nije priznala nezavisnost Kosova i Metohije, kao nezavisne države, što ona i nije naravno, poslanička grupa SNS će svim srcem, čiste duše i čistog obraza glasati za ovaj Predlog zakona. Što se tiče Zakona o prekršajima, mislim da je dobro što ste uneli nekoliko bitnih novina u naš prekršajni sistem. Ima jedna latinska pravnička izreka koja kaže ius criminale sempre est reformandum. Dakle, kazneno pravo uvek trebareformisati. Budući da prekršajno pravo spada u širem smislu u kazneno pravo, dobro je što ste ga reformisali na ovaj način. Ubrzali ste prekršajni postupak. Mislim da ste uvođenjem elektronskog prekršajnog naloga, olakšavanja postizanja sporazuma o priznanju krivice, odricanja prava na žalbu na sporazum o priznanju krivice u stvari učinili prekršajni postupak, sa jedne strane, efikasnijim i ekonomičnijim, a sa druge strane, mislim da ste postigli mere specijalne i generalne prevencije na najbolji mogući način. Što se tiče Predloga zakona o izmenama Zakona o uređenju sudova, dakle, potpuno podržavam ovaj Predlog zakona. Slažemo se sa inicijativom Visokog saveta sudstva. Jedna tema za razmišljanje, i to jedno dugoročno razmišljanje vama, dame i gospodo, u Ministarstvu pravde. Lično, kao pravnik, nisam ubeđen da je dobro da potpuno razvlastimo Ministarstvo pravde kada je u pitanju tzv. pravosudna uprava. Nema nikakve sumnje da izvršna vlast ne treba da se meša u donošenje konkretnih sudskih presuda, i to u stvari znači sudska nezavisnost, ali čini mi se da ideja da se potpuno ponište sve ingerencije Ministarstva pravde kada je reč o pravosudnoj upravi nije dobra, jer Ustav Republike Srbije kaže da politički sistem naše države počiva na principu podele vlasti, ali da se sve tri grane vlasti međusobno kontrolišu i drže u nekoj vrsti ravnoteže. U tom smislu imamo dovoljno vremena, budući da prolongiramo…
Vreme. Završavam.
…sa prvog juna 2016. godine na prvi januar 2017. godine, da se razmisli, dobro da se razmisli, da li uopšte prihvatljiva ideja da se jedan važan deo poslova Ministarstva pravde, a to je pravosudna uprava, oduzme Ministarstvu pravde i poveri Visokom savetu sudstva. Mislim da bi to u velikoj meri učinilo srpsko pravosuđe manje efikasnim nego što je ono sada, a svi želimo da bude još efikasnije, još bolje i da bude apsolutno u službi svim građanima Republike Srbije. Hvala, gospodine Bečiću, što ste mi dozvolili da završim.
Zahvaljujem. Da li još neko od ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Zahvaljujem. Prelazimo na redosled narodnih poslanika prema prijava za reč i prvi govornik koji će imati pravo na izlaganje je narodni poslanik Ivan Bauer, a pre toga, poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akta iz dnevnog reda ove sednice. Poštovani narodni poslanici, u skladu sa članom 87. Poslovnika Narodne skupštine, sada određujem pauzu i sa radom nastavljamo u 15.45 časova. Zahvaljujem. [[Posle pauze.]] Nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Ivan Bauer.
Zahvaljujem predsedavajući. Poštovani ministre i gosti iz ministarstva, VSS i Državnog veća tužilaca, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, građani Republike Srbije, iskoristiću priliku u ovih 12 minuta koliko imam na raspolaganju da govorim o Zakonu o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika. Dve su polazne tačke ovog zakona, prvo svakako želja Republike Srbije da se u članu 2. stav 2. ovog zakona, citiram – izrazi saosećanje, solidarnost i razumevanje Republike Srbije za stradanje evropskog naroda koje je nastalo na njenoj teritoriji tokom neprijateljske okupacije. Drugo izvorište ovog zakona jeste i tzv. Terezinska deklaracija koja je usvojena 30. juna 2009. godine. Uz postiđenost zbog one po zlu čuvene izjave da je Beograd prvi grad bez Jevreja, koju je danas spomenuo čini mi se kolega Neđo Jovanović, a onda je bila više puta citirana ili možda upravo baš iz razloga postiđenosti zbog te izjave, mislim da treba makar napomenuti ako ne i naglasiti da Srbija ovaj zakon donosi kao matična država naroda koji je takođe pretrpeo strašne progone i strašna stradanja tokom Drugog svetskog rata. Isto tako treba reći da je Srbija za vreme Drugog svetskog rata bila pod stalnom okupacijom i to se nalazila u nekoliko okupacionih zona, dakle, čak nije bila ni jedna okupaciona zona, o tome ću nešto više govoriti malo kasnije. Dakle, zakon donosimo rekao bih iz ugla naroda žrtve ili više naroda žrtava, s obzirom da nisu Srbi bili jedini ti koji su trpeli nacistički progon ili ako hoćete da se opet izrazim metaforički, države žrtve, što bih rekao da ovom zakonu daje posebnu težinu. Pomenuo sam Terezinsku deklaraciju, nju je potpisao veliki broj država, gotovo 50 među kojima se i sve današnje članice EU i to treba naglasiti, ali i Srbija. Ideja koja je bila vodilja prilikom donošenja ove Terezinske deklaracije jeste da se obezbedi dobrobit budućih generacija i pozove na večno sećanje, na jedinstvenu istoriju nasleđa Holokausta koji je bukvalno zbrisao sa lica zemlje tri četvrtine evropskih Jevreja. Ne treba da podsećam, mada vidim da niko od kolega to danas nije rekao, da je jevrejski narod trpeo nepravde i rekao bih vekovne progone i mnogo pre Drugog svetskog rata. Drugi svetski rat je bio samo kulminacija tog procesa. Zato mislim da ta činjenica dodatno daje na značaju donošenju jednog zakona koji posebno tretira ovu materiju bez obzira na to što mi imamo krovni zakon koji reguliše pitanje vraćanja oduzete imovine i obeštećenje. Dakle, ovaj zakon predstavlja, nisam pravnik ali se toliko razumem u pravo, neku vrstu leks specijalisa, ali u najpozitivnijem značenju tog izraza. Usvajanje ovog zakona je predviđeno, to smo već danas čuli, nacionalnim planom za usvajanje pravnih tekovina EU u periodu od 2014. do 2018. godine, ali je važno reći da njegovo usvajanje ne predstavlja našu obavezu niti u procesu evropskih integracija ni našu međunarodnu obavezu. Rekao bih da svakako šalje jednu vrlo pozitivnu sliku o Srbiji u svetu i rekao bih da daje Evropskoj komisiji razlog više da na najpozitivniji mogući način oceni naše napore koje činimo da bismo unapredili prava manjinskih i ranjivih grupa, što će se siguran sam odraziti i na vrlo brzo otvaranje poglavlja 23 i 24. Osim vraćanja oduzete imovine što je predmet ovog zakona, bilo da je do oduzimanja te imovine došlo za vreme Holokausta, bilo da je do njega došlo za vreme tzv. agrarne reforme odnosno nacionalizacije i konfiskacije, jeste i finansijska podrška koja je predviđena ovim zakonom Jevrejskoj zajednici u trajanju od 25 godina, a počev od 1. januara 2017. godine. To je nešto što je svakako u duhu Terezinske deklaracije, odnosno u saglasju sa njenim preporukama, ali ponovo nije naša međunarodna obaveza, već je rekao bih jedan akt dobre volje ili dobre namere, pokušavam da pronađem neki izraz koji neće zvučati pežurativno, jer ovo zaista nije nešto što bi se moglo nazvati kada bi neko bio zlonameran nekakvom milostinjom države Srbije, nego je upravo jedan akt dobre namere kojim želimo da pomognemo Jevrejsku zajednicu u Srbiji, naročito one njene ugrožene pripadnike i da damo svoj doprinos stalnom podsećanju na strašne žrtve Holokausta. Mislim da je to tema koja ima poseban značaj na Balkanu, jer ne sme nikada da se zaboravi da su žrtve nacističkog progona tokom Drugog svetskog rata bili i drugi narodi, ne samo Jevrejski narod, naročito Srbi i Romi. Na žalost ta spirala zločina se nije završila završetkom Drugog svetskog rata na ovim prostorima, nego se nastavila i tokom 90-tih godina kada su stradali gotovo svi narodi na ovim prostorima. To je razlog zbog koga SDPS smatra da je posebno važno da se sećamo svih žrtava iz kog god naroda da one dolaze, ali isto tako i da osudimo one koji su na bilo koji način učestvovali u izvršenju tih zločina. U tom smislu mi naravno ovakav zakon zdušno podržavamo, ali isto tako i koristimo priliku da podsetimo naše kolege, narodne poslanike da je naša poslanička grupa podnela Narodnoj skupštini Republike Srbije deklaraciju o osudi saradnika, okupatora koji su vršili zločine ili su učestvovali u vršenju ratnih zločina. Što se tiče samog zakona, da se vratim ponovo na njega, smatramo da je njegova ideja vodilja za svaku pohvalu. Isto tako i ovo što sam ranije pomenuo, a to je finansijska podrška Evropskoj zajednici, ali bih rekao i da je za pohvalu propisana hitnost u rešavanju svih slučajeva, odnosno svih zahteva koji budu nastali na osnovu ovog zakona, a isto tako i oslobađanje od plaćanja poreza, taksi i ostalih dažbina za zahteve koji budu podneti za one slučajeve koji budu nastali kao posledica njegove primene. Dakle, zakon je koncipiran tako da oni koji podnesu zahtev, njihovi zahtevi budu zaista rešeni brzo, efikasno i uz minimalne troškove za podnosioce zahteva. Moram da kažem da broj tih zakona neće biti mali. Samo nepokretnih stvari, dakle, bez pokretnih stvari i preduzeće, što je takođe sastavni deo ovog zakona, na teritoriji Nemačke, dakle, samo nemačke okupacione zone, ima negde oko 3.000. Kada na to dodamo zahteve koji će pristići iz mađarske okupacione zone, odnosno Bačke, zatim iz okupacione zone koja je bila sastavni deo Nezavisne Države Hrvatske, odnosno Srema, kada dodamo zahteve koji se mogu pojaviti na Kosovu i Metohiji, ili zahteve iz jednog dela istočne Srbije koji je bio Bugarska okupaciona zona, onda je jasno da broj tih zahteva neće biti baš tako mali. Jeste tačno da je jedan deo ovih zahteva već rešen individualno, na osnovu Zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju, ali sam siguran da će priličan broj zahteva biti rešavan i po ovom zakonu koji smo danas doneli, po ovom zakonu, ponavljam, leks specijalisu, ali u najpozitivnijem značenju tog izraza. Poslanička grupa Socijaldemokratske partije Srbije pozdravlja angažman i Ministarstva i ministra, kao i radne grupe koja je radila na izradi ovog zakona, i to moram da naglasim, vrlo tesno sarađujući sa Savezom jevrejskih opština, odnosno sa Jevrejskom zajednicom u Srbiji i iz tog razloga jasno je da će naša poslanička grupa podržati i ovaj zakon, kao uostalom i sve zakone koje je danas obrazlagao ministar Selaković, ali i sve ove predloge koje smo čuli od gospode iz Visokog saveta sudstva, odnosno Državnog veća tužilaca. Mi smo podneli određeni broj amandmana, ali o tome ćemo razgovarati kada za to bude vreme, neću danas da zloupotrebljavam Poslovnik pa da govorim o amandmanima. Imam jednu dilemu iz koje proističu dva pitanja koja bih postavio ministru, zato što mi se čini da smo ono drugo rešili amandmanima, a za ovo nisam siguran da li uopšte može da se reši amandmanskim putem ili je potrebno da eventualno naknadno ministar reaguje nekakvom vrstom podzakonskog akta? Naravno, ukoliko bude bio saglasan sa onim što mu budem rekao. Ono što je problem, po mom mišljenju, ili po mišljenju poslaničke grupe, kako želite, jeste vezano za član 15. stav 1. tačku 5) Zakona, vezano za vraćanje imovine, odnosno dokazivanje pripadnosti evropskoj zajednici pre Drugog svetskog rata, odnosno tokom Drugog svetskog rata. Sada ću vam reći šta tačno piše u toj tački 5: „Dokaz o činjenici da je prethodni vlasnik bio pripadnik jevrejske zajednice, a ako je bivši vlasnik pravno lice, dokaz da je na bilo koji način bilo u funkciji jevrejske zajednice“. Dakle, treba da se dokaže da je neko bio pripadnik jevrejske zajednice. Ne znam kako to rešiti amandmanom, ali evo šta su potencijalni problemi u primeni. Dakle, šta činiti u slučajevima kada su knjige koje je vodila jevrejska zajednica uništene tokom Drugog svetskog rata i samim tim postoji problem da neko ko je bio član jevrejske zajednice dokaže da je bio njen član? Moram da vam kažem, to su podaci koje sam dobio u konsultacijama sa pripadnicima jevrejske zajednice u Srbiji, da postoje neke jevrejske opštine, odnosno one više ne postoje, postojale su jevrejske opštine u Srbiji koje danas više uopšte ne postoje, odnosno nemaju nijednog pripadnika, a čak ne postoje ni knjige, jer su spaljene tokom Drugog svetskog rata. Drugo pitanje – šta raditi u slučajevima Jevreja koji nisu bili članovi jevrejske opštine, a potpuno je jasan njihov status, s obzirom da jesu pripadnici jevrejskog naroda i jesu jevrejske vere? Oni su takođe bili predmet progona i trpeli sve strašne konsekvence kao i svi ostali pripadnici jevrejskog naroda, zato što su, da tako kažem, pod znacima navoda, bili otkriveni od strane nemačkih okupacionih vlasti? Pošto imam vremena ja bih, ako mi dozvoljavate, dao i predlog na koji način smatramo da bi ovo moglo da se reši. Mislim da je nešto slično pomenuo moj kolega Omerović kada je govorio kao ovlašćeni predstavnik naše poslaničke grupe, a to je da su nemačke okupacione vlasti vodile vrlo preciznu evidenciju o oduzetoj imovini Jevreja tokom Drugog svetskog rata. Ja bih rekao, s obzirom da u tim papirima praktično imamo u suštini dokaz da je neko pripadnik jevrejske zajednice, čak ukoliko i ne postoje knjige, ili ukoliko on nije bio registrovani pripadnik jevrejske zajednice, samim tim što mu je imovina oduzeta i što je trpeo progon, verujem da je to sasvim dovoljan dokaz. Rekao bih da ovo može da bude korišćeno, da ti papiri mogu da budu korišćeni kao jedan verodostojan dokaz, ili, ako hoćete, kao legitiman dokaz. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospodine Bauer. Reč ima ministar, gospodin Nikola Selaković. Izvolite.
Hvala. Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, drago mi je što sve poslaničke grupe podržavaju donošenje ovakvog jednog zakona i vraćam se na ono što sam izneo i u samoj uvodnoj reči, da ovo nije samo naša pravna obaveza, ovo je jedna vrsta i moralne obaveze i ovo je svrstavanje srpskog naroda i građana Srbije, još jednom, u porodicu naroda u kojem mu je i mesto, koje zaslužuje i koje je dokazao i kroz svoj otpor antifašistički u toku Drugog svetskog rata. Naravno, kada je u pitanju nešto što nas objedinjuje, otvaramo i neke teme koje su bolne i teške. I zaista, kada pogledate strogo jezički ovu odredbu o kojoj ste i govorili, kolega Bauer, stvari izgledaju, najblaže rečeno, nezgodno. Kako za čoveka čija porodica više uopšte ne postoji podneti dokaz da o tome da je bio pripadnik određene nacionalne zajednice? Kada pak pogledate da će ovaj zakon primenjivati diplomirani pravnici i kada pogledaju akte kojima je dolazilo do oduzimanja imovine, ti akti su po svojoj pravnoj prirodi zaista takvi da oni ukazuju na činjenicu da to što je nekome imovina oduzeta, a u tom aktu to uglavnom i stoji, da se oduzima pripadniku jevrejskog naroda, pa navedu ime i prezime. U trenutku dok sam bio privremeno odsutan odavde, a zahvaljujem vam i na razumevanju za to, preneli su mi saradnici da je bilo reči i o nečemu o čemu mislim da treba da se govori. U Narodnoj skupštini treba govoriti o svemu otvoreno i iskreno. To je o jednoj kontraverznoj ličnosti naše istorije, nekadašnjem đeneralu slavne srpske vojske iz Prvog svetskog rata, a u Drugom svetskom ratu o jednoj ličnosti na koju se različito gleda, ali nesumnjivo čelnom čoveku jednog kvinsliškog režima u Srbiji – Milanu Nediću. Znate, pripremajući se za ovu raspravu, ovo nije za mene bila priprema za raspravu o bilo kom zakonu, ja sam se zaista trudio da uđem u suštinu tog kvazi pravnog sistema koji je tada funkcionisao na jednom delu teritorije naše zemlje. Jer, kao što ste rekli, Kraljevina Jugoslavija je jedina država koja je bila podeljena u okupacione zone i pocepana u periodu od 1941. do 1945. godine. Onda sam naišao na nešto što želim zaista da podelim sa vama, a reč je o jednoj uredbi koja nosi naziv Uredba o pripadanju imovine Jevreja Srbiji. Verovali ili ne, pod brojem MS broj 3313 26. avgusta 1942. godine, tu uredbu je potpisao predsednik Ministarskog saveta Milan Đ. Nedić svojeručno i ministar unutrašnjih poslova Milan Aćimović svojeručno. U toj uredbi stoji sledeće. Dakle, Uredba o pripadanju imovine Jevreja Srbiji, na osnovu člana 1. Uredbe o izmenama postojećeg propisa i donošenju novih, MS broj 1113 od 16. septembra 1939. godine, Ministarski savet propisuje Uredbu o pripadanju imovine Jevreja Srbiji. Član 1. – Imovina onih Jevreja koji su 15. aprila 1941. godine bili državljani bivše Kraljevine Jugoslavije, ili bili bez državljanstva, ako se nalazi na srpskom području pripada Srbiji, bez ikakve naknade. Od ovoga se izuzima imovina Jevreja bivših pripadnika nemačkog Rajha, sada bez državljanstva. Član 2. Srbija jamči za dugove Jevreja čija je imovina pripala Srbiji samo do visine primljene sume od prodaje onih stvari i prava tih Jevreja koje su pripadale Srbiji, prava na predmete prenete na Srbiju ostaju na snazi. Ako je Jevrejin čija imovina na osnovu člana 1. pripadne Srbiji obavezan da na osnovu zakonskih propisa daje izdržavanje trećem licu, Srbija ne jamči za zahteve o izdržavanju koji posle pripadanja imovine budu dospevali, ali Srbija može sa nejevrejskim licima koja imaju pravo na izdržavanje i svoj redovni boravak u zemlji u visini tih potraživanja zaključiti poravnanje. Poravnanje se može zaključiti u novcu. Ugovorena suma ne sme preći visinu primljene sume od prodaje imovine koja je pripala Srbiji. Poravnanjem se može predvideti ustupanje stvari i prava titularu izdržavanja. Član 3. Ostaje na snazi oslobođenje imovine dato od strane generalnog opunomoćenika za privredu u Srbiji pre stupanja na snagu ove uredbe. Član 4. U slučajevima sumnje da li jedna imovina potpada pod udar ove uredbe odlučuje ministar finansija. Njegova odluka je konačna, protiv nje nema mesta pravnom leku. Uprava i pravo raspolaganja pripada jevrejske imovine, ostaje načelno, do prenošenja kod generalnog opunomoćenika za privredu u Srbiji. Po izvršenom prenosu, upravu i pravo raspolaganja nad imovinom koja je pripala Srbiji ministar finansija poveriće Državnoj hipotekarnoj banci u Beogradu. Član 5. Odredbe o sprovođenju ove uredbe donosi ministar finansija. Član 6. Ova uredba stupa na snagu na dan obnarodovanja u Službenim novinama. Datum, da ponovim još jednom, 26. avgust 1942, Beograd, predsednik Ministarskog saveta Milan Đ. Nedić, svojeručno. Ovo je nešto čega možemo samo da se stidimo u istoriji. Uglavnom smo spremni da kažemo kako, i što jeste istina, ovde se u ovim aktima područje naše države naziva državom Srbijom. To nije bila država Srbija. Otklon prema toj tvorevini postavila su oba antifašistička pokreta u Srbiji. Narodnooslobodilačka vojska Jugoslavije je imala 11 narodnih heroja Jevreja, a u Jugoslovenskoj vojsci u otadžbini, od samog njenog početka delovanja, znači već u maju 1941. godine, među 24 oficira i podoficira koji su se sabrali na Ravnoj Gori, od 24, jedan je Jevrejin. Benjamin Samokovlija. Naši zemljaci, pripadnici jevrejskog naroda, nazovite ih kako hoćete, srpski Jevreji, kako su oni sebe jedno vreme nazivali Srbi Mojsijevci, svejedno, učestvovali su u pružanju otpora okupatoru u oba pokreta i bili istaknuti antifašisti. Pripremajući se, kao što sam rekao, za ovu sednicu, znam da je jedan od argumenata koji je uvek u odbrani onoga što je radila Nedićeva Srbija, i on lično se ističe, da su postupali po naređenjima okupacionih vlasti. Zaista, ja sam ovde doneo i naredbe vojnog komandanta u Srbiji od 30. maja 1941. godine, nosi naziv „Naredba koja se odnosi na Jevreje i Cigane“, kraj citata. To kada uzmete i pročitate, zaista vidite rasističke naredbe koje je taj režim sprovodio. Ono što sam malopre oduzeo vam koji minut više i pročitao tekst Uredbe o pripadanju imovine Jevreja Srbiji je uredba koju je donela ta kvinsliška vlada koja je funkcionisala u okupiranoj Srbiji. Zato što je ta kvinsliška vlast to uradila, mi danas moramo danas da donosimo ovaj zakon. Koliko god ovo bilo koga od nas bolelo, ja ovo moram da kažem, jer ovo jeste istina. Da li je to rađeno samo od strane Nedićevog režima u Srbiji? Nije. To je ono što ste malopre skrenuli pažnju. I u Hortijevoj okupacionoj zoni, tamo naročito jer je značajan broj Jevreja živeo na području Bačke i u okupacionoj zoni ustaške Nezavisne države Hrvatske. Nije mi poznato, odmah moram da vam priznam, koji je bio broj naših zemljaka Jevreja na područjima drugih okupacionih zona. Znam konkretno da ih na Kosovu i Metohiji nije bilo mnogo. Znate li gde ih je bilo? Bilo ih je, recimo, u drugim delovima bugarske okupacione zone, na teritoriji sadašnje Republike Makedonije. U svakom slučaju, ovo je prilika da i mi kao Vlada i vi kao Narodna skupština, odnosno narodni poslanici jasno i glasno kažemo kako se koje stvari zovu i nazovemo ih pravim imenom. Znam šta je govorio moj dobar prijatelj, drug, kolega, brat Aleksandar Martinović i zaista kada su u pitanju naši lični utisci, ako mene neko pita da li je Milan Nedić bio ideološki fašista, ja mislim da nije bio, ali je on čovek na svome imenu ostavio jednu veliku mrlju. Iz kog razloga to govorim? Srbi su Jevreje u toku Drugog svetskog rata spasavali. Ja se, kao pripadnik srpskog naroda, time ponosim. Kada odete u Ruzveltovu ulicu i preko puta Novog groblja, a pored Groblja oslobodiocima Beograda nalazi se Jevrejsko groblje. Kada uđete na kapiju Jevrejskog groblja, sa desne strane nalazi se jedan monumentalni spomenik od belog mermera na kojem su ispisana imena svih onih, kako gore stoji, Srba Mojsijevaca koji su u golgoti i vaskrsu srpske države od 1912, znači u Balkanskim ratovima, do 1918. godine dali svoje živote za Srbiju, kao za svoju otadžbinu. Mi to nikada ne smemo da zaboravimo. Osoba koju sam pomenuo, iako mislim da se i te kako treba voditi računa kada pred Narodnom skupštinom pominjete neko ime, pogotovo ako je ime iz istorije i ako neko nije u prilici da iznosi kontraargumente, ali ja ću vam samo pročitati paragrafe 3, 4. i 5. ove naredbe od 30. maja 1941. godine, koju su sprovodile te kvinsliške vlasti. Pazite šta kaže - Jevreji su dužni obeležiti se. Oni moraju nositi na levoj ruci žutu traku sa natpisom „Jevrejin“. To je paragraf treći. Paragraf 4 - Jevreji ne mogu biti javni službenici. Njihovo uklanjanje iz ustanova moraju odmah da izvrše srpske vlasti. Paragraf 5 - Jevrejima ne može biti dozvoljeno upražnjavanje prakse advokata, lekara, zubnog lekara, veterinara i apotekara. Jevrejski advokati koji su do sada imali advokatsku praksu ne smeju više izaći pred sud ili vlasti kao zastupnici. Jevrejskim lekarima i zubnim lekarima se oduzima praksa, ukoliko se ne radi o lečenju Jevreja. Na ulazu u ordinaciju mora biti istaknuto jevrejsko poreklo i zabrana lečenja Arijevaca. Jevrejskim veterinarima i apotekarima zabranjuje se rad itd. Imao sam obavezu ovo da pročitam jer mislim da mi o ovim stvarima ne treba da raspravljamo. Koga ovo interesuje, lepo neka ode u Istorijski arhiv i ovo može da se pronađe i pročita. Što se tiče vašeg konkretno pitanja, videli ste iz one prve nesrećne uredbe, vrlo jasno je u svim tim aktima navođeno, kada se nekome oduzima imovina, da se to čini iz razloga što je pripadnik jevrejskog naroda. Ne bih vam ovde čitao, koga zanima mogu da mu pružim da pročita ove papire, ali ove naredbe vrlo detaljno određuju i kako se utvrđuje u to vreme, kada se vrši oduzimanje imovine kako se utvrđuje nečija pripadnost jevrejskom narodu. Tako da sa pravne strane gledano član je potpuno jasan. Činjenica da je Savez jevrejskih opština, jevrejske opštine su učestvovale u izradi ovog propisa govori dovoljno u prilog tome da je ova odredba kvalitetna, pravno kvalitetna i da neće uveren sam kod ljudi koji će raditi neposredno na njenoj primeni, neće stvarati probleme u samoj praksi. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine ministre. (Meho Omerović, s mesta: Replika. ) Gospodine Omeroviću, ali po kom osnovu želite da govorite? Nemate pravo na repliku. Pa, niste sada govorili da bi imali pravo na repliku. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Gospodine predsedavajući, hvala vam što ste mi dali reč. Meni je drago što je ministar Nikola Selaković, sada zaista...
Ne kažem da je osnov bio, ali ste dobili pravo na repliku i možete govoriti. Izvolite. Prijavite se ponovo, molim vas.
Drago mi je što je ministar Selaković u ovom svom obraćanju sada potvrdio ono što smo govorili mi iz SDPS od jutros, naime, ta kvislinška Vlada Milana Nedića donosila je takve uredbe, da nije bilo te Vlade Milana Nedića u periodu od Drugog svetskog rata u vreme okupacije Nemačke na teritoriji Republike Srbije, mi i danas ne bismo ni razgovarali o jednom zakonu koji je danas na dnevnom redu. Dakle, to su činjenice. Samo bih da podsetim, jer ovo je prilika i mesto upravo zbog pijeteta prema žrtvama, dakle, ovde se ne govori kao što neki pokušavaju inputirati da se radi o tome da je srpski narod učestvovao u zločinima ili na bilo koji način u holokausu nad Jevrejima, ovde je učestvovao državno policijski aparat kvislinške Vlade i na čijem je čelu bio Milan Nedić. Istine radi treba reći da je osim istrebljenja i čišćenja od Jevreja u vrlo kratkom periodu na prostoru okupirane teritorije Srbije, današnje Republike Srbije, taj kvislinški režim najviše zločina počinio prema sopstvenom narodu. Dakle, Milan Nedić i njegova Vlada su najodgovorniji i za zločine nad desetinama, desetinama hiljada Srba, Roma i naravno Jevreja, pošto danas govorimo o ovom zakonu. Taj isti Milan Nedić nije se setio, nije mu palo napamet iako ga neki danas nazivaju srpskom majkom da podnese ostavku kada su ubijena deca u Kragujevcu. Nije mu padalo napamet da podnese ostavku i da kaže – ja ne želim da budem na čelu Vlade u kojoj se ubijaju deca koja pripadaju mom narodu.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite, gospodine ministre.
Samo želim jednu stvar da do kraja ovde razjasnim koja mislim da treba da se razjasni i podržavam to što ovde otvoreno govorimo i ovim stvarima. Dakle, svakako da ja, verujte mi zbog toga što ličnost treba posmatrati u celom njenom životu, mogu da kažem još nešto što je važno sada reći, da li je ovo samMilan Nedić ili neki njegov pripadnik tog tadašnjeg režima radio sa ushićenjem, sa velikom željom, sa posvećenošću tome. Neću da ulazim u to. Ovde jednostavno vidimo rezultat i posledice. Nesporno je da Nedićeva Srbija bila utočište mnogim Srbima koji su bežali od ustaškog noža i koji sigurno ne bi preživeli da toga nije bilo.Ali, takođe je nesporno još jedna činjenica, a to je da je u jednom delu stvari Nedićev režim bio u službi okupacionih vlasti. Činjenica da su oba pokreta otpora napravila distancu prema njemu i prema tom režimu govori dovoljno u prilog tome. Šta je kome bilo u glavi? Šta je ko osećao kada je bilo šta radio, to je druga stvar, subjektivni utisak. Činjenica je da je on čovek koji je imao svoju i svetlu i svoju tamnu stranu. On je bio veliki ratnik i veliki vojnik u toku Prvog svetskog rata, nažalost njegova uloga u Drugom svetskom ratu u mnogim stvarima ne zavređuje zasluge, već našu sramotu.
Zahvaljujem gospodine ministre. (Meho Omerović, s mesta: Replika.) Gospodine Omeroviću, nemate pravo ne repliku. Niste imali ni prvi put. Dobili ste pravo na repliku. Sada zbog toga moram da prekršim i da dam pravo na repliku gospodinu Martinoviću isto tako kao što sam dao vama. Izvolite.
Zahvaljujem se gospodinu Bečiću. Očigledno je da je ova tema vrlo aktuelna i vrlo zanimljiva i ne čudi zašto privlači ovoliku pažnju narodnih poslanika. Moj uvaženi kolega i prijatelj Meho Omerović i ja se u nečemu slažemo u nečemu se ne slažemo. Mislim da nema potreba da sada ovde dižemo neku političku temperaturu zbog događaja koji su se desili u periodu od 1941. do 1944. godine. Samo sam hteo da ukažem na neke istorijske činjenice koje na ličnost Milana Nedića bacaju malo drugačiju svetlost nego što se to obično u istoriografiji koja je pisana posle Drugog svetskog rata prikazuje. Dakle, Milan Nedić je bio armijski general. Milan Nedić je bio učesnik Prvog svetskog rata, aktivno se borio protiv Nemačke i Austro-ugarske. Bio je načelnik Generalštaba vojske Kraljevine Jugoslavije. Ono što takođe mogu da kažem, Milan Nedić, ja bar tako mislim, Milan Nedić je verovao da će Nemci da dobiju Drugi svetski rat, ali ne zato što je verovao u svemoć njihove ideologije nego zato što je video da su Nemci počeli da pobeđuju na početku Drugog svetskog rata. Što se tiče rukovanja sa Hitlerom, pa pre Nedića Hitleru je u Minhenu1938. godine ruku su pružili Englezi i Francuzi. Da li znate kako je Čerčil nazvao Minhenski sporazum iz 1938. godine koga su Englezi i Francuzi potpisali sa Hitlerom, Minhensko klanje Čehoslovačke. Da li se sećate iz onih istorijskih filmova kako je Nevil Čemberlen kada se vratio u London mahao papirom i kaže – evo, doneo sam mir. To je bilo u septembru 1938. godine. Nije prošlo godinu dana i izbio je Drugi svetski rat.
Zahvaljuje. Povreda Poslovnika, profesor dr Janko Veselinović. Izvolite.
Hvala. Član 106. i 107. Mislim da je srpski parlament jedan od retkih parlamenta u svetu u kome se okupatori i saradnici Adolfa Hitlera mogu na ovako lep način opisivati i braniti. Ne samo što to nije tema današnjeg zasedanja, odbrana lika i dela gospodina Nedića, nego što se ovo krši sa osnovnim međunarodnim konvencijama koje je potpisala Republika Srbija, a to je osuda nacizma i svega onog što je danas čak predmet ove rasprave, a to je holokausta. Dakle, gospodin Nedić je sarađivao sa Adolfom Hitlerom koji je počinio holokaust i vi dozvoljavate da gospodin Martinović brani Nedića, a time i režim koji je sarađivao sa gospodinom Adolfom Hitlerom, ako se gospodin može nazvati koji je uništio jednu naciju gotovo, jevrejsku naciju, pobio najveći broj patriota, najveći deo srpskog naroda i drugih naroda koji su branili svoju domovinu. I vi dozvoljavate gospodine predsedavajući da se na taj način danas govori ovde i da to priča neko ko je zamenik šefa vladajuće stranke. O ovome će se verovatno čuti i van ovog parlamenta. Dakle, molim vas da opomenete gospodina ministra, da mu izreknete opomenu i gospodina Martinovića.
Molim vas, gospodine Veselinoviću. Vi sada tražite od mene da tumačimi da ispravljam govore narodnih poslanika. Ako i usvojim taj princip onda bi morao da ispravim svaku rečenicu iz vašeg govora od onog prvog u ovom sazivu do poslednjeg sada. Ja kao predsedavajući nemam pravo to, mogu samo da zaštitim dostojanstvo Narodne skupštine narodnih poslanika, ali da ispravljam govore i da navodim narodne poslanike kako će da diskutuju po određenoj temi, to niti mogu niti imam pravo po Poslovniku. Ali ste u jednom u pravu. Mislim da treba da okončamo ovo repliciranje iako ste vi zloupotrebili sada Poslovnik, replicirali gospodinu Martinoviću i ministru. Da li želite da se Skupština izjasni u danu za glasanje? (Janko Veselinović, s mesta: Da.) Da. Zahvaljujem. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Meho Omerović. Izvolite, gospodine Omeroviću.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Član 104. pogrešno sam protumačen. Kolega Martinović ne samo da me je prozvao imenom i prezimenom, kolega Martinović je rekao da je predsednik Kvislinške Vlade, Milan Nedić, verovao da će Nemačka dobiti Drugi svetski rat. Gospodine Martinoviću, to vreme nije bilo vreme kladionica, pa da on ode da uplati na Bajern iz Minhena neku kvotu, pa da zaradi neke pare. To bi bile njegove pare. On je uložio interese i srpskog naroda i srpske države. On se igrao sa sudbinom svog naroda i životima ne samo Srba, nego svih ostalih koji su živeli tada u toj okupiranoj Srbiji. Po toj logici mi danas ne bismo ni imali ovaj zakon da je to bilo kao što vi pričate, verovao da će pobediti Nemci. Znate šta, gospodine Martinoviću, u istoriji da je svako onaj ko je verovao da će okupator ili porobljivač na kraju pobediti, mnogi narodi, nacije i države bi nestali, ne bi ni postojali. Prema tome, pazite šta pričate. To što govorite je notorna neistina. To su istorijske neistine o čemu vi govorite. Baš mene briga šta je verovao Milan Nedić. Ja verujem u ono što je on radio, nažalost.
Gospodine Omeroviću, mislim da ovo nije u redu što radite. (Meho Omerović, s mesta: Molim?) Pa da zloupotrebljavate Poslovnik, vrlo vam je jasno da ste zloupotrebili Poslovnik i replicirali gospodinu Martinoviću. Da li imate to pravo po Poslovniku? (Meho Omerović, s mesta: Spomenuo me je čovek.) Onda imate pravo da tražite pravo na repliku.. (Meho Omerović, s mesta: Pa tražio sam, niste mi dali.) Ali onda i da uvažavate vaše kolege koji su se javili po povredi Poslovnika, koji imaju prednost. Trebali ste da sačekate vaš red, gospodine Omeroviću, kao što osporavate pravo uvaženom profesoru Martinoviću, koji je docent na Fakultetu političkih nauka, gde sigurno kao profesor može da vrši analize u istoriji i da po svojoj analizi procenjuje da je gospodin Nedić to mislio, a vi to osporavate uvaženom profesoru da natakav način pravi analizu istorije. Svako ima to pravo, pogotovo ljudi od nauke, kao gospodin Martinović. (Meho Omerović, s mesta: Nemojte vi tumačiti Martinovića.) Nemojte ni vi tumačiti, ako meni osporavate to pravo nemojte ni vi to da radite. Zamolio bih gospodina Martinovića. Imate pravo na povredu Poslovnika, ali dajte da okončamo ovu raspravu i gospođa Čomić strpljivo čeka da dobije reč. Izvolite.
Zahvaljujem se, gospodine Bečiću. Ja se više neću javljati za reč po ovoj temi. Nisam imao nameru bilo koga da vređam, samo sam istakao da temu o rehabilitaciji Milana Nedića treba ostaviti za sud. Sud je taj koji će da proceni da li su ispunjeni uslovi za rehabilitaciju Milana Nedića ili ne. Ja sam samo izneo one istorijske činjenice koje su meni poznate, a koje se odnose na taj period nesrećni i tragični period Drugog svetskog rata. Kao dugogodišnji narodni poslanik, kao čovek koji se duže od mene bavi politikom, dopustite da neko o istoriji i o istorijskim događajima ima malo i drugačije mišljenje od vas. Nemojte da mislite da ste baš uvek vi u pravu. Dopustite da postoje neki kontraargumenti. Ne mislim da je ovo sudbinski važno pitanje danas za državu Srbiju. Sudbinski važno pitanje je kako ćemo da oporavimo srpsku privredu, da zaposlimo i Srbe i Bošnjake i Mađare i Jevreje i sve ostale, da ljudima damo hleb u ruke. To što se razilazimo oko viđenja uloge pojedinih istorijskih ličnosti u našoj skorijoj istoriji koja je bila veoma bolna i veoma tragična, mislim da nije razlog da ovde usijavamo atmosferu i da se prepiremo do ponoći. Ja o vama, kao o mom kolegi, prijatelju, imam najbolje moguće mišljenje. Mislim da ste vrlo korektan narodni poslanik. Ne slažemo se uvek baš oko svega, ali mislim da parlament tome i služi da razmenjujemo argumente i kontraargumente. Ja sam samo hteo da ukažem na činjenicu da istorija Drugog svetskog rata u okupiranoj Srbiji, nije, po mom mišljenju, baš tako jednostavna kao što se vama čini. Ništa drugo. Nadam se da moje reči nećete pogrešno da protumačite.
Zahvaljujem se gospodine Martinoviću. Kao što sam i rekao, vi ste docent na Pravnom fakultetu i sigurno dozvoljavamo da vi na takav način imate pogled i da možete da vršite analize kada je istorija u pitanju. Zahvaljujem se. Reč ima narodna poslanica Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Moj glas za Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama holokausta koji nemaju živih naslednika iz, ja mislim, svakome, bez moralnog deficita jasnih razloga, to je prosto moralni imperativ da se usvoji kao zakon i da se time u okviru zakonodavstva Srbije pošalje jasna poruka o tome da se pridržavamo svojih anti fašističkih vrednosti i potpisanih međunarodnih dokumenata. Moja intervencija na zakon, odnosi se na član 3. Član 3. kao rubrum, kao naslov ima nadnaslov, ima reči pojam holokausta. Moj amandman je da se to menja u posledice holokausta. Pogotovo što član glasi – za potrebe ovog zakona, holokaust predstavlja vreme od 6. aprila, itd. Holokaust, pojam holokausta se zna, neću da kažem u međunarodnom pravu, ali se zna da se odnosi na ubijanje miliona Jevreja i pripadnika mnogih drugih zajednica, odlukama nacističkih vlasti Nemačke i da je Ninberškim zakonima, kojima je 1936. godine oduzeta građanska i sva druga prava Jevrejima, zakona posle kojih je došlo do Kristalne noći, koju obeležavamo novembra, kada je rulja razbila izloge jevrejskih radnji, dućana, izvlačila ih na ulice i tukla. Dakle, nacistička Nemačka je na zakonit način, ali zakonima sa moralnim deficitom, izvela industriju smrti. Budžet Nemačke je odlučivao o tome da se grade koncentracioni logori, to je bilo za njih zakonito i to nikada ne treba da izgubimo iz vida, kad god donosimo zakone. Nije dovoljno da imate većinu za zakon. Važno je da ti zakoni budu doneti tako da nemaju moralni deficit u sebi, kao što su to bili Ninberški zakoni. Otud moj predlog da u minimalnom redu reči promenimo ovaj član 3, kao i kraj člana 3. koji se odnosi na propise i akte nacističkog režima u propise i akta okupatora. Ništa ne menja na smislu, niti ja mislim da je predlagač zakona imao išta različito od mog stava kada je u pitanju želja da se utvrdi odakle je holokaust u okupiranoj Srbiji. Zato je važno govoriti o posledicama holokausta, jer to niti je autentično zakonodavstvo Srbije u bilo kom obliku, kraljevini, u bilo kom obliku, niti je nešto za čega bi, ja se nadam, ikada bilo većine u bilo kojoj skupštini, bilo kakve Srbije. Moje kratko drugo pitanje ministru, u stvari ne ministru, ali se odnosi na odluku da na ovoj sednici odlučujemo o razrešenju tužioca Vladimira Vukčevića i ostaje mi nejasno zašto o tome odlučujemo? Menjali smo zakon da on može da ostane u mandatu, bez obzira na godine starosti. Sada imamo zahtev da bude razrešen sa 31.12. a da novog tužioca nismo izabrali. Jasno je i meni i vama da tužilac Vladimir Vukčević ne može da izbegne silu zakona ako je u pitanju starost, ali meni nije jasno, možda je njemu jasno, ili vama, ne znam, zbog čega onda idemo na razrešenje i prekid mandata kada nismo izabrali novog tužioca? Iz medija imamo vest da će se ponovo otvarati konkurs za Tužioca za ratne zločine, jer Skupština voljom poslanika nije izabrala tužioca, pa tim pre ne vidim razloga da se tužilac Vladimir Vukčević razrešava, odnosno smenjuje sa mandata. Sa nadom da će amandman koji sam podnela na član 3. Zakona o otklanjanju posledica Holokausta biti prihvaćen, napominjem da ovo nije amandman kojim se zakon menja tako da se uslovljava predlagaču da ga prihvati ili ne, ali mislim da jeste amandman kojim je važno da promenimo reči i da ne govorimo o pojmu Holokausta u zakonu koji se ne bavi pojmom Holokausta, nego se bavi posledicama Holokausta. Uz iskreno žaljenje što su poslanici Rajhstaga onomad, 1936. godine bez glasa protiv, moći većine nepodeljenog obožavanja Adolfa Hitlera, doneli najtragičnije moguće zakone sa moralnim deficitom, nadam se da će naša poruka, o donošenju ovog zakona takođe biti poruka da nikada više neće biti uz ćutanje bilo gde u Evropi, u svetu, takve skupštine, takvog Rajhstaga, takve zemlje, u kojoj će moći biti donošeni takvi zakoni. Hvala.
Zahvaljujem, gospođo Čomić. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Meho Omerović ima reč.
Gospodine predsedavajući, prekršili ste Poslovnik, jer uopšte niste slušali koleginicu Gordanu Čomić. Gordana Čomić je danas, dok traje rasprava u načelu o predloženim zakonima, pričala o svom amandmanu i vi ste je pustili da priča nekoliko minuta o amandmanu, iako ćemo raspravu o pojedinostima po svim ovim zakonima voditi verovatno u petak.
Gospodine Omeroviću, po tom istom princip, ne bih mogao da vas pustim, u vašem izlaganju da kažete bilo koju rečenicu, jer takođe vi niste govorili o temi.
Ja nisam govorio o temi?
Ništa više ili manje nego gospođa Čomić.
Da li mogu da završim?
Ne možete zato što kršite Poslovnik.
Kako kršim Poslovnik?
Tako, zato što možete da mi ukažete na koji način sam prekršio Poslovnik, da vas ja upitam da li želite da se Skupština izjasni…
Drugi član o povredi Poslovnika, imam pravo na pogrešno tumačenje onoga što sam ja govorio, član 104.
To ste već rekli. Ja sam rekao da, kao predsedavajući procenjujem da nemate pravo. Moja odluka je konačna i ne vredi da se ubeđujemo.
Morate mi po toj osnovi dati pravo…
Zahvaljujem, gospodine Omeroviću. Reč ima ministar.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, vrlo kratko, krivo mi je što koleginica Čomić nije tu da čuje i moj odgovor. Naime, ovaj zakon u svom prvom članu vrlo jasno kaže šta je predmet njegovog uređivanja, u drugom članu razjašnjava pojedine upotrebljene izraze, a s obzirom da je u nazivu zakona pomenut pojam Holokausta, samo zakonopisac u članu 3. obrazlaže u kom smislu je upotrebljen pojam Holokausta u ovom zakonu. Prema tome, njena diskusija o eventualnom preimenovanju člana 3. u posledice Holokausta umesto pojam Holokausta mislim da ne stoji nikako, jer prvi član vrlo jasno kaže – ovim zakonom, radi otklanjanja posledica oduzimanja imovine žrtava Holokausta itd. Dakle, tu se već govori da ovaj zakon za cilj ima i svrhu uklanjanja posledica koje su nastale usled Holokausta, a termin Holokaust zaista određuje u granicama ovog zakona. Šta je pojam Holokausta uopšte, to nam je dobro poznato i to ne propisuje zakon. To je nešto što je i sociologija i istorija definisala već odavno. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković.
Petnaest tačaka u zajedničkoj raspravi je malo prevelik zalogaj, tako da ću ja da govorim o tri. Prvo, ova o kojoj je već dosta govoreno, a to je otklanjanje posledica Holokausta, to je dobar zakon. Ja imam, kao i svi građani Srbije, potpuno pravo da budem ponosan na odnos Srba prema jevrejskim žrtvama u Drugom svetskom ratu. Lično ja sam imao tu sreću da budem i gost izraelske Vlade na 50 godina države Izraela. Ja sam bio dva puta na Masadi, u Jad Ševamu itd. Puno toga o tom problemu znam i preporučujem svima kojima je teško da to uče iz istorijskih knjiga, da odu da pogledaju predstavu „Nevidljivi spomenici“ u Bitef teatru, koja na jedan dobar način daje sliku o stradanju Jevreja, u Beogradu posebno. Nažalost, od tih 15 tačaka, ovo je jedna od retko dobrih. Ostale su jako loše, posebno tačke 12. i 13. To su tačke koje se bave time da se donose odluke o prestanku funkcija tužilaca. Te tačke su protivustavne i nezakonite. Ja sam na to već upozoravao na Odboru za pravosuđe, pa ću samo da ponovim, ako nekome nije bilo jasno. Posledice su katastrofalne, posebno za pravnu struku, posebno za tužilaštva, posebno za ljude kojima je pravna država mila. Šta je prekršeno ovim odlukama? Pre svega, član 25. Poslovnika o radu DVT, jer nisu na vreme doneli odluku o izboru novih tužioca, šest meseci pre isteka funkcije postojećih tužilaca i to je propušteno u 20, i nešto primera i u slučaju Tužioca za organizovani kriminal, i u slučaju Tužioca za ratne zločine. Povređen je član 161. Ustava i član 87. stav 2. Zakona o javnom tužilaštvu, recimo, u slučaju Miljka Radisavljevića, bivšeg Tužioca za organizovani kriminal, jer je njemu prestala funkcija 21. decembra 2015. godine. Tad mu je istekao mandat. Vi od nas tražite da danas, februara meseca 2016. godine, glasamo o tome da mu je istekla funkcija 31. decembra prošle godine. Tu se javlja i pitanje retroaktivnog dejstva, potpuno besmisleno. Ne možemo sada da odlučujemo da je nekome prestala funkcija pre 45 dana, a posebno što je njemu prestala funkcija po sili zakona još 10 dana pre toga. Posledica toga je da smo očigledno od 21. decembra prošle godine do dana današnjeg, a imaćemo to još nekoliko dana, imali dva tužioca za organizovani kriminal, što kao posledicu stvara mogućnost obaranja svih pravnih poslova koje je to tužilaštvo radilo u ovih 45 dana, a to znači i da, recimo, budu pušteni na slobodu ljudi koji su tada pritvoreni, koji su iz opravdanih razloga bili deo posla tih tužilaštava. Istovremeno, u 20 i nešto slučajeva je Republički tužilac postavio vršioce funkcija javnih tužioca koji inače vrše funkciju javnih tužilaštava iz reda zamenika javnih tužioca i time uzurpirala pravo, pošto se radi o dami, uzurpirala pravo parlamenta. Ne može nikakav Republički tužilac, makar to bila i gospođa, da iz reda zamenika tužioca diže nekoga na nivo tužioca, jer to može samo da izabere Skupština u kojoj se mi sada nalazimo. To isto važi i za bivšeg Tužioca za ratne zločine. Naravno da je njemu vreme za penziju i da je ispunio sve uslove. Nije pitanje da li on treba da ostane tamo, nego je pitanje u tome što je na nezakonit, protivustavni način izvršena njegova ne smena, nego prestanak odluka koja se nama nudi da o njoj glasamo, o prestanku njegove funkcije. Ja molim vrle pravnike da iz ovog galimatijasa neodgovornosti ili zle namere nađu izlaz i da nas ne teraju da i mi kao narodni poslanici kršimo Ustav i zakon.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, čudan je Poslovnik ovih dana, vrlo čudan. Čudne su liste govornika, pa ću ja, ako dozvolite, nešto i da izjavim po pitanju suda i tužilaštva. Ja i dalje tvrdim da naš trpeljiv narod, pre svega trpeljiv, siromašan, na ivici bede i gladi, ogromna većina živi u bogatoj i plodnoj zemlji, ali siromašni i gotovo gladni više od tog hleba žele pravdu. Oni žele da se kazne, oni kao gubitnici tranzicije, čekaju i uporno čekaju da se kazne dobitnici tranzicije. Ne oni koji su to stekli svojim umećem, svojim biznisom, svojim kapitalom, već pre svega oni koji su to stekli kriminalom, koji su državu pretvorili u baru kriminala, gde dok nismo ušli u nju nismo znali ni koliko je duboka, a mnogo je duboka. Zato oni više od hleba traže od sudske vlasti da utvrdi istinu, da utvrdi istinu, da kazni krive i zaštiti žrtve, ne samo da bi ih kaznili, već da bi se ubuduće krivična dela ili nedela na takav način sprečila. Verujem da nove sudije, verujem da promene u tužilaštvu treba da obezbede da se na tom sudu jednom utvrdi istina. Takođe, želim da podstaknem tužioce da u ime naroda tragaju za tom istinom. Da bi sud imao šta da radi i kako da utvrdi istinu, oni zbog naroda moraju da tragaju za tom istinom iz razloga da se kazne krivi, da se zaštite oni koji nisu krivi. Činjenica je da su partijski sudovi, koji su postojali kao sudovi partije, kao produženi organi određenih stranaka, stranaka bivšeg režima, koalicije, pre svega služili da zaštite svoje partijske moćnike. To su bili sudovi partija. To nisu bili sudovi naroda koji su trebali da utvrde istinu, već su to bili sudovi koji su bili protiv naroda i protiv istine. Zadatak onih koji danas, kao sveža krv, ulaze u pravosuđe je da u ime toga pristupe rešavanju teških slučajeva. Ja pozdravljam razrešenje sudija u Valjevu, iskreno pozdravljam i snažno pozdravljam, ali ja ne verujem da su drugi sudovi imuni na divljanje sudskih izvršitelja kojim je nedavnom promenom zakona to divljanje sprečeno i ublaženo. Zakon koji je bio na snazi donedavno je sprečavao žrtvu da se uopšte žali. Izvršitelji su divljali, imali su svoje sudije, imaju svoje izvršitelje, svi su bili u kombinaciji, kao da su radili na procenat. Sudovi su lupali pečate kao da su bili šalteri sudskih izvršitelja, a ponekad i nekih advokata i nisi morao pitati – zašto je doneta neka presuda, već pošto je doneta neka presuda. Naš narod priča, a ja verujem gde ima dima ima i vatre, da se neki novac vraća i prebija u presudama. Kod mene u Inđiji očigledna nepravda. Čovek se spalio u dvorištu svog advokata uz tvrdnju da je advokat bio prvo njegov, pa prešao na protivničku stranu. Pošto nije bio zadovoljan pravdom, on se spalio. To je građanin ove zemlje. Ma koliko bio siromašan, on kao građanin ove zemlje, on kao neko koga mi predstavljamo ovde, ima pravo na zaštitu, bez obzira koliko je bio siromašan. Presuda je bila pravosnažna. Nažalost, nije mu se moglo pomoći. On je svoje muke malo gorom mukom skratio, ali nas je opomenuo da po pitanju izvršenja, što izgleda ovako benigno… Ovde se otprilike debate vode oko toga ko će gde biti koji tužilac, sudija itd. Debate treba sa se vode oko prava, prava građana na istinu i pravdu. Jedno je pravo, drugo je pravda. Sudovi moraju težiti ka istini, težiti da zadovolje one koje treba da štite i da kazne one koji ugrožavaju njihov život, njihovu slobodu, njihovo pravo na posao, pravo na hleb, barem je to moje mišljenje. O Holokaustu. Kao pripadnik familije koja je u svim ratovima, na sreću, bila među žrtvama, ono Patrijarha Pavla - ako ne možemo da živimo kao ljudi, bolje da nestanemo, da ne živimo kao neljudi, bolje da nestanemo. Otprilike tako. Tako se moja familija ponašala. Nestajali smo, ali smo gledali da ostanemo ljudi. Ja verujem da te naredbe postoje, ali toj nepravdi, koju danas ispravljamo, učinjena je još veća nepravda. Nekom novom naredbom, zločin je zadržati tu imovinu za vreme rata. To je zločin, kriminal, nazovite kako hoćete, veliki kriminal. Neću da govorim o imenima. Tadašnja okupirana Srbija, bez obzira što je bila okupirana, nije imala pravo da učini to. Učinila je pod pritiskom, postoji naredba. Šta ćemo sa naredbom kojom je ta imovina zadržana u slobodi? Ako je zadržana u ratu, a što je zadržana u slobodi? Ja pitam drugove i drugarice, pitam gospodina Martinovića koji je istoričar, pravnik istoričar, koji to najbolje zna. Posebno je dobar u istoriografiji koja vas zanima, gospodine, koji dobacujete. Verujem da je veoma dobar, ali ja govorim činjenicu. Ja neću govoriti o martovskim sporazumima. Neću govoriti o Velebitu, Đilasu, Koči Popoviću. Neću govoriti o pregovorima u Zagrebu. Evo, neću govoriti. Neću pokazivati ovlašćenje Koči Popoviću da pregovara. Evo, neću govoriti. Ja govorim zašto se u slobodi, koliko je prošlo godina, 70, 40, 50, zašto se u prvih 10 nepravda nije ispravila? Reći ću vam. Zbog braće po žrtvovanju. Romi, Jevreji, Srbi, braća po muci, braća iz gasnih komora, ubijena, zaklana, preklana, kako god hoćete, u Aušvicu, Jasenovcu, Sajmištu, Banjici, gde god hoćete. Oni su bili jednaki i kad je otimana imovina. Ova naredba, koja je sramna, zašto nije ukinuta posle rata? Čak i umnožena. Zašto je u Slavoniji Srbima zabranjen povratak? Kojom naredbom, gospodine ministre? Donesite i nju, da vidimo, biće pravedno. Kada govorimo o žrtvama holokausta, moramo da se setimo da je jedan narod uz jevrejski procentualno najviše nastradao oslobađajući sebe i druge, živeći kao ljudi, a bilo je među nama i neljudi, živeći kao ljudi u zadnjih sto godina 20. veka izgubili smo tri miliona pripadnika srpskog naroda. Mislim da su samo Jermeni i Jevreji doživeli goru sudbinu od nas. Mi smo doživeli i zašto to ne reći, kao armatura bivše Jugoslavije da budemo proglašeni isključivim krivcima za zadnju dekadu 20. veka. Zašto to ne reći u ovom parlamentu, zašto ne reći da pripadnicima većinskog naroda takođe nije vraćena imovina? Salaši, njive, objekti, mehanizacije itd. Pozdravljam ovaj povratak imovine, čak i u situacijama kada nema naslednika, ali mi nismo vratili većinskom narodu imovinu koja je oteta od 1944. godine pa nadalje od ljudi koji su krivi samo zato što su imali. Pobijeno je desetine hiljada ljudi. To nije sigurno uradio pokojni Draža, ni pokojni Hitler. Možemo govoriti o tome. Ne želim da se bavim podelama, gospodin Martinović je rekao – postoji crna i bela strana, postoje sivi tonovi. Mislim da smo svi u grešci. Dame i gospodo narodni poslanici svi grešimo. Za vreme Drugog svetskog rata bratoubilačkih ratova je bilo samo na teritoriji Srbije, brat na brata. Ovo sve drugo su bili ubilački ratovi, nemoj da lažemo i sebe i druge. Ne valja, ali mi ne smemo da se bavimo crnim i belim tonovima, mi ne treba da se bavimo podelama. Teško ćemo, ma koliko pokušavali u ime svojih ideologija da iskreiramo prošlost, teško možemo urediti prošlost. Ona se ne da urediti, ona se desila. Mi možemo na lepši ili lošiji ili ružan način opisivati jedne, druge ili treće. Možemo reći da je engleska reprezentacija 1938. godine, fudbalska, pozdravila Hitlera njegovim pozdravom. Ja to ovde ne mogu da imitiram, nepristojno je, ali to se desilo. Mi ne treba time da se bavimo. Previše smo jadan, iscrpljen, mali narod, toliko puta klan, ubijan, vešan, nabijan na kolac, da ne spominjem sve zločine i da ih ne opisujem toliko živopisno. Mi ne možemo iskreirati prošlost, možemo samo jedni drugima prebacivati neke krivice. To narod i na teritoriji bivše Jugoslavije ne radi. Mi treba ne da pričamo o podelama, mi treba da pričamo o sabiranju. Previše smo mali narod da bismo se više delili. U zadnjih sto godina 20. veka jedino Srbi nisu imali nikakav priraštaj na Balkanu. Grci 35%, Bugari 38%, u Rumuniji 45%, Srbi 0%, Turci 400%, Albanci 700% za sto godina priraštaj. Zato mi nemamo vremena da se bavimo podelama. Mi treba da se bavimo sabiranjem, množenjem, dizanjem ekonomije. Mi moramo da se ujedinimo oko nevolje u koju smo upali. Svu energiju da posvetimo rešavanju, da muka i nevolja bude to što nas je ujedinilo i tako ujedinjeni da napravimo državu, zemlju slobodnih i dom hrabrih. Da ekonomiju podignemo na noge i tada će nas poštovati svi drugi koji su nas podeljene koristili jedne protiv drugih. Zato je moja poruka za kraj, nemojte dozvoliti da nas dalje dele i da nas koriste jedne protiv drugih, dajte da se ujedinimo i da se mi jednom dozovemo pameti, da napravimo jednu državu po meri naroda, gde će nam narod biti manje bos, manje gladan, manje siromašan, da napravimo snažnu ekonomiju koja može da nosi napredak. Tako ujedinjeni da podignemo, a svedoci smo gospodo sudije, gospodo budući tužioci, da u prethodnih 15 godina ili 30 godina kada su nas prvo spolja ugrožavali, a unutra potkradali pa se obrnulo od 2000. godine su nas unutra više potkradali nego spolja pritiskali. Svedoci smo da nam samo orlove sa grba nisu pokrali. Zato vas pozivam da se ujedinimo, da se ne delimo, već da se saberemo i umnožimo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Veličković.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću nešto da kažem o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima, odnosno o mojoj opservaciji ovog zakona, budući da je o drugim zakonima bilo dosta govora. Predlog zakona koji se nalazi pred narodnim poslanicima predstavlja svojevrsnu prvu reviziju važećeg Zakona o prekršajima koji je u primeni od početka 2014. godine, a koji je kada je donet predstavljao suštinsku reformu u oblasti prekršajnog prava, u pravnom sistemu Srbije posle više decenija. Ove izmene onako kako su strukturirane predstavljaju sublimirana praktična iskustva u primeni novog Zakona gde se na bazi iskustva iz prakse vrši fina korekcija normi u onim delovima gde je njihov sadašnji tekst predstavljao prepreku u boljoj primeni, te dopunjuje u pojedinim odredbama koje su se pokazale efikasne. Na samom početku predlagač se pažljivo posvetio institutu prekršajnog naloga, popularnih mandatnih kazni koje na licu mesta izriču policijski službenici i službenici drugih organa koji vrše nadzor nad primenom zakona kada učinioca zateknu u izvršenju prekršaja i to tako što je približio novčani iznos kazni koje mogu svojim odlukama propisivati opštine i gradovi. Ovde valja napomenuti da je većina tih mandatnih kazni, tj. kazni propisanih u fiksnom iznosu vezana za prekršaj u oblasti bezbednosti drumskog saobraćaja, te da druga resorna ministarstva u izradi zakona nisu u dovoljnoj meri prepoznala kvalitet instituta prekršajnog naloga, pa je u većini zakona visinakazni ostala određena alternativno tj. u minimalnom i maksimalnom iznosu. U tom slučaju se prekršajni nalog ne može izdati, već se mora voditi postupak pred sudom, što dodatno komplikuje i poskupljuje prekršajni postupak. Nadam se da će u budućnosti ovaj problem biti uočen i ispravljen, jer će se na taj način mnogo bolje postići i svrha postojanja prekršajnih sankcija, a sa druge strane pojednostaviće se i pojeftiniti postupak. Dalje, Predlog zakona uređuje postupak pred drugostepenim sudom, usaglašavajući odredbe o toku postupka pred drugostepenim sudom sa odredbama ZKP sa kojim Zakon o prekršajima čini pravno logičku celinu u korpusu kaznenih prava. Potom uređuju se i pravila o dostavljanju poziva, odluka. Generalno su pravila o dostavljanju kao i sam postupak dostavljanja najveći problem prekršajnog postupka, jer zbog nemogućnosti dostave i namernog izbegavanja prijema sudskih akata u najvećem broju slučajeva dolazi do zastarevanja prekršajnog gonjenja, te nemogućnosti sudskog utvrđivanja prekršajne odgovornosti i izricanja sankcija. Na predloženi način dopunjuju se odredbe o dostavljanju odsutnom licu na taj način što će sada sud pre pokušaja druge dostave na istoj adresi proveriti kod nadležnog organa za vođenje registra prebivališta građana da li je ta adresa i registrovana kao prebivalište. Međutim, smatram da ova odredba nije dovoljno precizno formulisana, te sam u tom smislu na predloženi član uložio amandman u cilju pojašnjenja intencije predlagača, a i kako bi policija kao organ koji vodi evidenciju prebivališta od suda dobila povratnu informaciju i eventualno preduzela mere na koje je ovlašćena u vršenju nadzora nad primenom Zakona o prebivalištu i boravištu građana. Zakonom je predviđena mogućnost izdavanja prekršajnog naloga u elektronskoj formi, što je novina koja uvodi savremeni način izrade i dostave akata u sudskom postupku, koji u budućnosti tek treba da zaživi, a koji bi u mnogome skratio proceduru i smanjio troškove postupka. Elektronski prekršajni nalog bi bio izrađivan i dostavljan shodno odredbama zakona kojim se uređuje elektronski dokument. Proširena je i mogućnost izdavanja opšte naredbe za dovođenje, na osnovu koje bi policija raspisivala potragu za licem koje izbegava javljanje sudu, te je na taj način omogućeno da i prilikom rutinske kontrole saobraćajne policije lice za kojim se traga bude privedeno sudu. Ujedno je i proširena mogućnost policijskog zadržavanja lica zatečenog u izvršenju prekršaja, bez odluke suda, u slučaju sumnji da će ponovo ponoviti prekršaj ili izbeći vođenje prekršajnog postupka. Ovde ili ja nisam dobro razumeo, ili meni nije jasno, ali ne znam na osnovu čega će i kako lice proceniti u saobraćajnom prekršaju da ću ukoliko nisam vezao kaiš nastaviti sa izbegavanjem postupka za naplatu kazne. Uvažene kolege poslanici, izmenjena je i odredba o maksimalnom jemstvu kao meri obezbeđenja prisustva okrivljenog u toku postupka, tako što se predlaže da to bude do maksimalnog iznosa propisane kazne. Novina koja se predlaže u domenu primene sporazuma o priznanju prekršaja, kao načinu svojevrsnog poravnanja državnog organa kao podnosioca zahteva i okrivljenog, predstavlja izmenu odredbe o visini kazne, o kojoj se može pregovarati odstupanjem od dosadašnjeg rešenja po kome bi to bio najviši iznos propisane kazne za konkretni prekršaj, dok se sada predlaže da to bude najniži iznos koji je u ovom zakonu propisan za tu vrstu kazne. Konkretno i na primer, bez obzira na činjenicu da je za konkretan prekršaj propisana kazna u najnižem iznosu od 50.000 dinara za fizičko lice, podnosilac i okrivljeni se mogu sporazumeti da u slučaju priznanja okrivljenog bude izrečena kazna od 10.000 dinara, što je donja granica u okviru koje se uopšte može propisati i izreći novčana kazna. Ovakvo rešenje je mnogo primerenije materijalnim prilikama u Srbiji i smatramo da će svako svakako imati mnogo veće efekte nego dosadašnje. Ujedno omogućeno je i da podnosilac zahteva i okrivljeni pregovaraju i sporazumevaju se o izricanju zaštitne mere, što do sada nije bio slučaj, a što se u praksi pokazalo ograničavajućim faktorom o primeni instituta sporazuma o priznanju krivice. Ovo je najočiglednije u domenu saobraćajnih prekršaja koji su najmasovniji, gde se npr. zaštitna mera zabrane upravljanja motornim vozilom često izriče, a čije izricanje okrivljenog neretko može koštati gubitka radnog mesta, što je samo po sebi neprimereno visoka i teška sankcija za takvu vrstu povrede zakona. I još jedno od važnih rešenja uvodi se institutom registra neplaćenih novčanih kazni, koji je nedavno počeo sa funkcionisanjem i koji je javno dostupan preko interneta, a u kome se registruju sve neplaćene novčane kazne. Sada se uvodi dodatna sankcija u slučaju neplaćanja kazne, u tom smislu da se građanima neće omogućiti izdavanje i uknjižavanje vozačkih i saobraćajnih dozvola ukoliko nisu izmirili svoje obaveze. Na ovaj način se osigurava naplata izrečenih kazni i bez dodatnog angažovanja državnog aparata radi njihove prinudne naplate, a što se u praksi pokazalo i skupim i neefikasnim. Poslanička grupa PUPS će u Danu za glasanje glasati za ove izmene i dopune Zakona o prekršajima. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo, ja mislim da je ovo prvi put da mi narodni poslanici Nove stranke nismo podneli na predloge zakona koji su došli iz Vlade nijedan amandman kojima se koriguju nepravilnosti oko pravopisa i gramatike srpskog jezika. Prvi put nemamo takvu vrstu amandmana i ovde želim da saopštim da su ovo, na osnovu kriterijuma poštovanja pravopisa i gramatike srpskog jezika, veoma dobri predlozi zakona, bez i jedne naše intervencije, poštovana gospodo. Za mene je, budući da ovih godinu i devet meseci, koliko ja mislim vredno i posvećeno radim svoj posao narodnog poslanika, to velika stvar, budući da, gospodine Selakoviću, nije bilo slučaja a da nismo morali amandmanski da intervenišemo povodom velikog broja zakonodavnih projekata i na ovaj način. Bravo što ste vi sada poslali u Narodnu skupštinu ovakve predloge zakona! To je sigurno pre svega vaša zasluga, ali i vaših saradnica i saradnika, verujem i gospođe Nele itd. Druga stvar, poštovana gospodo, ja cenim i jednu temeljnost u pristupu osobe koja dolazi u našu Narodnu skupštinu da obrazlaže zakonodavne projekte. Ja to veoma cenim i cenim što je ministar Selaković danas i pomenuo izvesna imena ovde, da se još jednom evidentira njihov značaj i za našu zajedničku istoriju ovde povodom jednoga predloga zakona. Geca Kon, Oskar Davičo, Arčibald Rajs, Stanislav Vinaver, pa i Moša Pijade koji pripada jednom drugom ideološkom vremenu, drugom ideološkom okviru, ali s pravom, ja mislim, poštovana gospodo, pomenut u kontekstu naše rasprave ovde danas. Treća stvar, sistematski progon i usmerenost ka istrebljenju pripadnika cele jedne zajednice, jevrejske u ovom slučaju, je jedan od elemenata jedne političke ideologije, moderne političke ideologije koja je upamćena u istoriji civilizacije po zločinu i po zločinima, a to je nacistička politička ideologija. Ja mislim da je veoma dobro što je i ministar danas ovde i što je veliki broj narodnih poslanika učestvovao u raspravi, osudio i saopštio da će uvek učestvovati u borbi protiv sistematskog progona i usmerenosti bilo koje osobe na ovoj planeti, ne samo u našoj državi, ka istrebljenju pripadnika cele jedne zajednice, u ovom slučaju jevrejske. Ja cenim i to što je ministar Selaković danas iskoristio ovaj povod da ukaže vrlo precizno i na izvesne informacije i posledice delanja pojedinaca u našoj državi, na našem prostoru. Poštovana gospodo, kada govorimo o kolaboracionizmu, o saradnicima onih koji su promovisali nacističku ideologiju, nije nikada primereno da ulazimo u to da li neko od nas zna kakav je neko od njih bio čovek ovako privatno, da li je u njihovim glavama bilo ovih ili onih ideja, nego je uvek jedino primereno da merimo posledice njihovog delanja. Ja danas čestitam i ministru Selakoviću što je vrlo primereno ocenio posledice delanja i Milana Nedića tokom Drugog svetskog rata. Ja smatram da taj tekst, koji je ovde izgovoren, jeste bio primeren onome što je dostojanstvo našeg zakonodavnog tela, naše Narodne skupštine. Takođe mislim, poštovana gospodo, da i u nekim slučajevima koji su savremeni, pa i u našoj državi, treba da reagujemo na sve one elemente u kojima prepoznamo nešto što je vezano i za rasizam i za antisemitizam i za slične stvari, bez obzira što možemo da zamislimo da neki čovek, kada zastupa ime neke institucije, možda nastupa sa pozicija neznanja, pa u tom smislu govori o nekim genetskim kodovima, na primer, ili sličnim stvarima, ali taj veo neznanja nikoga ne sme da opravda i ti ljudi moraju da se konsultuju, moraju da imaju saradnike koji znaju, a obaveza je svih nas, kada uočimo nešto što miriše na bilo koji element nacizma, makar saopšteno i u neznanju, da saopštimo stav da se borimo protiv toga i da osudimo to. Gospodinu Tomiću moram i ovog puta da zamerim što povodom rasprave i o izboru sudija ipak nismo ukazali, gospodine Tomiću, na velika načela na koja se obavezuju oni ljudi koji će da vrše sudijsku funkciju. Ja sam saglasan, ima prilika za to. Ali kada u Skupštini govorimo o tome, tu priliku ne smemo da promašimo.
Vreme. Zahvaljujem. Naravno. Neđo Jovanović nije tu. Balša Božović nije tu. Reč ima narodni poslanik Dragan Nikolić.
Gospođo predsednice parlamenta, poštovani ministre Selakoviću sa saradnicima, drage kolege iz Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, današnja rasprava potvrđuje da Vlada Republike Srbije radi u punom kapacitetu, donosi predloge pred Narodnu skupštinu, pred nas narodne poslanike i poslanice i bez obzira na najavu vanrednih parlamentarnih izbora, mi smo spremni da ovde radimo i to činimo od ponedeljka do petka. Svaki put kada vi dođete ovde u ovaj parlament mi vas rado dočekamo. Ubeđen sam da je Ministarstvo pravde, a nemam tačan broj dolazaka, najčešće bilo u ovom parlamentu. Vi ste za ove dve godine ili za godinu i 10 meseci dali najveći broj predloga zakona, predloga dopuna i izmena zakona i dopuna zakona. Na tome sam vam zahvalan. Danas imamo pred nama jedan zakon koji je očigledno izazvao najveću polemiku i očigledno najveću pažnju svih građana Srbije. Pokazuje se da i sami narodni poslanici osećaju da građane Srbije interesuje najviše ta tema, a to je ovaj zakon koji ste dali i radi se o Predlogu zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtava Holokausta koje nemaju žive zakonske naslednike. Dakle, mi sada ispravljamo jednu istorijsku nepravdu, jedan veliki zločin koji je počinjen u Srbiji u periodu od 6. aprila 1941. do 9. maja 1945. godine. Ja se ne bih upuštao u to ko je kriv. Ne bih da ovaj parlament pretvorim u sudnicu, mada je danas ovde bilo i tužilaca, bilo je i sudija, bilo je i onih koji su izrekli presude i gospodinu Milanu Nediću, nesrećnom čoveku u nesrećnom vremenu, u najnesrećnijem periodu za Srbe u 20. veku. Svi su ginuli. I Jevreji su ginuli u Drugom svetskom ratu, i Jermeni su ginuli u Prvom svetskom ratu, a Srbi su ginuli i u Prvom svetskom ratu i u Drugom svetskom ratu. Hoću da kažem da se ja, kao ni moji preci, a ni moji naslednici, nećemo osećati krivim zbog ovoga što se desilo. Izražavam duboko žaljenje što su se ovakvi zločini dešavali. Ovim ljudima je prvo oduzet život, a onda im je oduzeta sva imovina. Država Srbija, usvajanjem ovakvog zakona, a ubeđen sam da ćemo ga konsenzusom usvojiti u ovom parlamentu od strane svih poslaničkih grupa, na pravičan način nadoknađuje ono zašta je kriva, ono što se desilo na njenoj teritoriji, ali bez njene političke volje i bez želje srpkog naroda da bilo kome uzme život jer se tada srpski narod borio za svoj život, da spase svoju nejač, svoju državu. Zbog toga ćemo, kao poslanička grupa, naravno, dati punu podršku iglasati za ovaj zakon. Pošto ste vi danas predložili i druge zakone, a koji su na neki način u zapećku vezano za brojne diskusije koje su bile koncentrisane samo na ovaj zakon o Holokaustu, ja bih se dotakao i izmena i dopuna Zakona o prekršajima, i to konkretno člana 336, gde se predviđa da ukoliko niste platili kaznu i ukoliko niste platili troškove prekršajnog postupka, neće vam biti izdata vozačka dozvala, nećetemoći da uzmete potvrdu o registraciji, nećete moći da uzmete saobraćajnu dozvolu. Ovo je sve mnogo benignije u odnosu na ono što je sada predviđeno. Dakle, onog momenta kada dobijete rešenje o kažnjavaju od sudije za prekršaje, koja glasi na novčanu kaznu, vi tu novčanu kaznu niste platili u roku, particiju, sudija donosi rešenje i ta novčana kazna se prebacuje na zatvorsku kaznu tako što hiljadu dinara košta jedan zatvorski dan, najviše 60 dana. Ukoliko ni tada ne platite, dolazi policija, vodi vas na izdržavanje kazne. E sada, hoću samo da kažem, šta je lakše za stranku, da li kada ode da registruje kola ili da uzme vozačku dozvolu, biva opomenut da to ne može da radi i da ode da plati kaznu ili da mu na vrata stana, kuće zvoni policija, stavlja lisice i vodi ga na izdržavanje kazne, a onda imamo nemile scene gde se poziva rodbina, na brzinu se dolazi, događa se da čak neko bude uhapšen nedeljom kada ne rade pošte, pa se onda porodica dovija tako što ode na granične prelaze pa tamo uplaćuje kaznu, donosi, ne bi li svog rođaka, prijatelja izveli iz zatvora. Prema tome, i ovo je jedna novina koja doprinosi tome da imamo i bolju pravnu sigurnost. Takođe su predviđene neke izmene koje ubrzavaju ovaj prekršajni postupak. Ono što je veoma važno o čemu danas mislim da niko ništa nije hteo da kaže od narodnih poslanika, a evo ja duboku potrebu osećam za tim, to je izbor članova za Visoki savet sudstva i izbor članova za Državno veće tužilaca. Način na koji je to sprovedeno je za divljenje. Nema nijednog prigovora, nema nijedne primedbe. Taj izbor je bio poput demokratskih izbora. Izbori su se odvijali tajno. Mogao je da se kandiduje naj koji je smatrao da ima uporišta kod svojih kolega, ko je smatrao da zavređuje i da će biti pobednik. Naravno, nisu mogli da pobede svi koji su to za sebe smatrali, a naravno svi najbolje mislimo o sebi. Pobedili su oni koji najviše imaju poverenja kolege sa kojima oni rade, neposredno ili posredno. Na ovaj način ćemo popuniti veće za pravosuđe, Visoki savet sudstva, nekada se zvao pravosuđe pa je zbog toga ostao taj recidiv, i Državno veće tužilaca. Kolegama koje ćemo izabrati u Danu za glasanje koristim priliku da čestitam. Želim da nastave da, zajedno sa vama koji ste već veoma iskusni u tome, rade na način kako smo radili ove četiri godine, računajući od 2012. godine, kada su u potpunosti uspostavljena merila i kriterijumi za izbor sudija, tužilaca, za izbor predsednika sudova i tužilaca i kada su ta merila u najvećoj mogućoj meri poštovana i u ovom parlamentu, a naročito od ova dva vrlo važna organa koja sam spomenuo i koji će sada biti u punom sastavu, odnosno sa nekim ljudima koji imaju više volje, više energije i koji će se samo uklopiti u stari tim i napraviti jednu ekipu koja je sastavljena od onih iskusnih i onih malo mlađih, ali punih energije i elana. Potpuno je jasno da postoje ta merila i ti kriterijumi. Potpuno je jasno da za izbor sudija i predsednika sudova postoji ono što se zove obučenost, ono što se zove spremnost da obavljaju tu funkciju, kao i ono što se zove dostojnost. Očigledno da postoji veliko interesovanje za izbor za sud u Srbiji. Postoji zbog toga što je svim našim kolegama potpuno jasno da se bira na transparentni način. Nije potrebno više da dobijete saglasnost neke stranke. Nije potrebno da obilazite opštinske i gradske odbore stranaka na vlasti. Nije potrebno da zovete bilo koga od narodnih poslanika da bi vam on završio posao ili intervenisao. Rekao sam više puta i sada ću da kažem – nikada niko za ove četiri godine od mene kao narodnog poslanika, ni bilo koga od narodnih poslanika Srpske napredne stranke, nije došao da interveniše, zato što su shvatili da se sada izbor vrši u okviru kolektiva u kome su oni radili, jer se traži mišljenje opšte sednice suda u kome su radili, kao i neposredno višeg suda ili državnog organa gde su oni obavljali posao. Traži se kakav je prosek na fakultetu ocena, traži se da li su položili pravosudni ispit sa odlikom i da li su se isticali u poslu koji su radili. I svi kandidati koji su do sada u ovom parlamentu predloženi od strane Visokog saveta sudstva su imali preporuku – naročito se ističe. To je vrlo važno za njihovo dalje napredovanje. Ubeđen sam da svi ovi predlozi koje ste dali, a imate predloge za osnovne sudove u Vranju, za prekršajni sud u Vranju, prekršajni sud u Nišu, osnovne sudove u Aleksincu, Negotinu, Pirotu, Kruševcu, Kragujevcu, Prijepolju, Ivanjici, Kraljevu, Čačku, Priboju, svi oni željno iščekuju da ovaj predlog koji ste vi nama dali bude usvojen i mi ćemo sigurno u Danu za glasanje, to će biti petak, glasati za sve ovo što ste vi predložili, bez ikakve želje da se mešamo u vaš predlog. Nikada to do sada nismo uradili, nikada vašu odluku nismo osporili. Ono što je takođe markantno i možda neprijatno, ali, šta ćete, život čini da dođe i do toga, jeste predlog za razrešenje predsednice suda u Valjevu, gospođe Ljiljane Karac. Predlog je bio obrazložen od ministra pravde, prihvaćen od Visokog saveta sudstva, prošao Odbor za pravosuđe republičkog parlamenta, saslušani su i svi su dali izjave koji su povezani sa ovim slučajem i žao mi je. Neki dan smo zbog nesmotrene rečenice jednog ministra smenili, a ovo, priznaćete, jeste mnogo više od jedne rečenice, ovo je nepravilnost koja ne sme da se toleriše i zato ćemo, takođe, pošto smo podigli lestvicu za sve, moral i poštovanje zakonskih odredbi mora da bude ono što nas sve odlikuje, svaka greška, pa čak i nesvesna, mora da ima konsekvence. Predsednik suda ne sme da napravi ovakvu grešku. Ovo je opomena svim predsednicima sudova u Republici Srbiji. Zbog toga, a i zbog svega ovoga što je Ministarstvo pravde uradilo za godinu i 10 meseci, ja ću kao narodni poslanik, a i moja poslanička grupa, glasati za sve ove predloge. Ono što očekujem od ministra pravde, gospodina Nikole Selakovića, jeste da posle sledećih izbora i po treći put bude izabran za ministra pravde. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović.
Poštovana predsednice, poštovani ministre Selakoviću, dame i gospodo narodni poslanici, mogu da kažem da ću u ime Pokreta za preokret podržati i glasati za Zakon o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih naslednika. Za druge zakone i predloge za izbor ne mogu da glasam, zato što smatram da izbori tužioca, sudija, u poslednje vreme jesu izbori koji predstavljaju volju stranke na vlasti, a manje odluku koja je po stručnim i nekim drugim kriterijumima. Neću danas posebno o tome govoriti, zato što mislim da sam dovoljno o tome rekao u nekim ranijim raspravama. Osvrnuću se na zakon koji ste predložili i koji se tiče moralne satisfakcije jevrejskom narodu za žrtve koje je taj narod pretrpeo u Holokaustu, dakle, u Drugom svetskom ratu. Nema tog novca koji može da plati jednu ljudsku žrtvu. I ovaj zakon nije zakon koji plaća jedan život koji je oduzet od strane fašističkog režima. Tu su, da se razumemo, danas nismo pominjali, i deca i njihovi roditelji i stari ljudi,samo zbog toga što su bili druge vere i nacije. Ja imam tu lični odnos prema tom pitanju i to pitanje svaki put budi, na neki način kod mene, i sećanje i priču u porodici u kojoj sam odrastao. Dakle, moja porodica jeste porodica koja je desetkovana u logorima tadašnjeg Rajha i moja porodica jeste stradala, čak i mala deca koja su bila još mlađa od sedam godina. Moram da kažem da čak i ime koje nosim jeste ime jednog jevrejskog borca protiv fašizma, odnosno njegov nadimak koji je bio srpski nadimak. Pominjano je danas to ime. Međutim, više o Holokaustu sam naučio od mog prijatelja Elazara Barkana, profesora na Kolumbija univerzitetu, koji je napisao knjigu „Krivica nacije“ i koji je opisao način materijalne satisfakcije žrtava Holokausta, ali i moralne satisfakcije žrtvama Holokausta, odnosno jevrejskom narodu. Ta knjiga nije pisana kao istorijski roman, već kao knjiga koja bi trebala da posluži budućim generacijama kako da se odnose da se takve stvari više ne ponove. I on je u toj knjizi naročito objasnio odnos jevrejskog i nemačkog naroda i način pomirenja između ta dva naroda i način finansijske satisfakcije i moralne satisfakcije. U tom smislu ovaj zakon jeste civilizacijsko dostignuće o kojem želim da kažem samo nekoliko rečenica. Kao što sam na početku rekao, on ne može da nadoknadi nijednu ljudsku žrtvu stradalu u drugom svetskom ratu, odnosno stradalu u Holokaustu, pogotovo onima na koje se on odnosi, koji praktično nisu iza sebe ostavili svoje naslednike. Zbog toga su me danas dirnule neke diskusije koje su relativizovale žrtve u Drugom svetskom ratu i saradnju sa okupatorom. Međutim, ovaj zakon može da posluži kao moralna satisfakcija jevrejskom narodu, jevrejskoj zajednici u Srbiji, koja je mala, malobrojna, koja je nestala sa ovih prostora zbog ubistava kroz Holokaust, odnosno ubistava na ovim područjima, ali i zbog ekonomske migracije. Dakle, mnogi od njih su posle Drugog svetskog rata otišli sa ovih područja. Ovaj zakon može da posluži…
Vreme. Zahvaljujem se.
Samo još dve rečenice, molim vas.
Ne može, dve rečenice bi bilo šest minuta. Zahvaljujem se. O tome posle izbora. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, evo jednom i ja da se složim sa prethodnim govornikom u jednom delu. Dakle, i ja snažno podržavam današnje predloge zakone. Za razliku od njega, ja podržavam sve predloge zakona, a on je podržao samo Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika. Zadovoljan sam, da kažem, potpunim konsenzusom koji smo danas postigli, dakle, koji je postignut po pitanju ovog Predloga zakona i drago mi je zbog toga. Drago mi je i zbog ciljeva koje ćemo postići ovim zakonom. Ne bih se naročito zadržavao na ovoj temi, ne bih produbljivao raspravu koja je danas negde i započeta, zato što je moj uvaženi kolega Martinović održao u prepodnevnom delu sednice jedan, rekao bih, istorijski čas. Održao je jedno predavanje istorije za koju, duboko sam uveren, narodni poslanici treba da budu srećni što su imali prilike da slušaju. Mada su zamerke na njegovo izlaganje ovde izneli i narodni poslanici koji nisu bili u tom trenutku u sali. Ali, dobro. Kada je reč o ostalim predlozima zakona, za koje prethodni govornih neće glasati, za koje je našao za shodno da nas kritikuje, moram da kažem da nas je, da tako kažem, parlamentarna borba, zapravo parlamentarna praksa naučila, da je nekad važnije od toga šta se priča, ko priča. Dakle, da je jako važno da utvrdimo ko kritikuje kada se iznose kritike. Prema tome hajde da vidimo ko kritikuje ove predloge. Kritikuju poslanici koji ne predstavljaju nikoga, apsolutno nikoga. To nisu moje reči, to su reči predsednika jedne parlamentarne stranke o prethodnom govorniku. Dakle, da bi neko iznosio merodavne kritike mora da predstavlja nekog. S druge strane, danas je određene kritike o današnjim predlozima zakona izneo poslanik koji je vršio vlast, odnosno da kažem, bio član vladajuće stranke u vreme kada je izvršena potpuna devastacija pravosuđa u Srbiji. Katastrofalna reforma pravosuđa, katastrofalan reizbor sudija. Dakle, ja opet kažem, nemojte meni verovati, to nisu moje reči, to je ocena Venecijanske komisije. Da li treba da čitam na koji način su birane sudije u to vreme, kada je prethodni govornik, koji sada nije u sali, vršio vlast? Mi smo to u nekoliko navrata čitali ovde, i gospodin Babić i gospodin Martinović iznosili kao primer opštine Vlasotince, odnosno opštinskih odbora širom Srbije Demokratske stranke, koji su na svojim partijskim forumima, svojim partijskim organima donosili odluke o izboru sudija, izboru tužilaca itd. Da li treba da čitam? Mislim da ne treba da čitam. Taj primer govori u prilog tome na koji način su oni uopšte doživljavali tu, kako su oni to voleli da nazovu, reformu pravosuđa, koja je, ponoviću, od strane Venecijanske komisije ocenjena kao katastrofalna. Mi danas slušamo kritike od tih istih poslanika koji su tada vršili vlast, danas nisu na vlasti, na sreću. U međuvremenu su se iščlanili iz raznih tih stranaka, jedne DS, druge DS, pa onda osnovali neke nevladine organizacije, i na taj način nastavili svoj politički angažman. Dakle, ovo sam sve naveo u cilju odbijanja takvih kritika kao potpuno neosnovanih, a iz svih razloga koji su danas istaknuti i u prepodnevnom delu zasedanja i od strane resornog ministra ali i od strane predstavnika svih poslaničkih grupa, dakle, ja zaista ne bih želeo da ponavljam sve ono što je već rečeno. Dozvoliću sebi možda u dve rečenice da kažem da kada je reč o Predlogu zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta, da ako postoji narod koji zna kroz šta su prošli Jevreji tokom Drugog svetskog rata, onda je to srpski narod. Ako postoji narod koji može da razume patnju i strahotu koju su Jevreji doživeli u toku Drugog svetskog rata, onda je to srpski narod. Ako postoji narod koji može da bude dovoljno saosećajan sa njima, onda smo to mi. Još jednom ističem zadovoljstvo što je postignut potpuni konsenzus. S druge strane želeo bih da iskoristim priliku, gospodine ministre, da čestitam vašem pomoćniku, gospođi Neli Kuburović, jednu prestižnu i značajnu nagradu i priznanje koje je dobila nedavno kao reformator godine od strane NALEDA. To govori u prilog činjenici da ste za vreme ovog mandata, gospodine ministre, angažovali vrlo kvalitetne, stručne saradnike u vašem ministarstvu. Zahvaljujem.
Reč ima Vesna Martinović.
Zahvaljujem. Drago mi je što sada u ovom delu skupštinskog zasedanja ću imati priliku i lično ministru da se obratim, jer postoje neke dileme i neka nerazumevanja koja se tiču Zakona o prekršajima i volela bih da ih zajedno sa vama danas razjasnimo. Ono što se meni čini kao nešto što je u suprotnosti sa Ustavom Republike Srbije jeste predlog sadržan u ovom Predlogu zakona, da se kažnjenim licima koja nisu platila izrečene novčane kazne, troškove postupka i obaveze ne dozvoli izdavanje vozačke i saobraćajne dozvole kao ni odjava vozila. Meni se čini da se takvim predlogom direktno ugrožavaju ona Ustavom zajamčena prava, kao što je pravo na imovinu, pravo na rad, pravo na slobodu kretanja. Uostalom, neko od kolega je danas u toku rasprave već upozorio da je u nekom prethodnom periodu bilo sličnih rešenja koja su se ticala ličnih karata i pasoša i da je Ustavni sud tada to ocenio kao nešto što je u suprotnosti sa Ustavom. Ovde se postavlja pitanje, da li ovo predloženo zakonsko rešenje ide u pravcu olakšavanja položaja građana ili se radio o tome da država zapravo nema kapacitet da sprovede i izvrši one odluke koje su doneli njeni državni organi. Ja mislim, ako je ovo drugo u pitanju, da u tom slučaju država nema pravo da ograničava i uslovljava građane da pravo na vozačku dozvolu, saobraćajnu dozvolu, odjavu vozila im se uslovljava plaćenim novčanim kaznama. Pre nešto više od mesec dana ovde u ovom domu Skupštine, vi ste ministre govorili o tome kako je Zakon o izvršenju i obezbeđenju čudo jedno od efikasnosti i da verujete da će na osnovu takvog zakona sudovi i javni izvršitelji brzo i efikasno sprovoditi i naplaćivati i ona potraživanja koja se između ostalog i tiču novčanih kazni, pa pitam da li ovim predloženim rešenjem praktično priznajete neefikasnost sudova i javnih izvršitelja u pogledu izvršenja? Ono što zaista mislim da nije dobro, jeste uvođenje ovog sistema, hajde finim rečima da kažem „daš mi-dam ti“. Ti platiš novčanu kaznu, ja ti dam vozačku dozvolu, jer ako bi se obrnulo u suprotnom smeru, to bi značilo da bi građani mogli da kažu – vrati mi oduzetu penziju, platiću ti novčanu kaznu. Ja mislim da to nije dobro, da se tako i na taj način i po tom sistemu pravna država i uređen sistem ne grade. Druga stvar tiče se uskraćivanja prava na žalbu oštećenog u prekršajnom postupku u situaciji kada Prekršajni sud donese presudu kojom usvaja sporazum o priznanju prekršaja. Predlogom Vlade predviđeno je i sada čitam – Odluka suda o sporazumu o priznanju dostavlja se ovlašćenom podnosiocu zahteva i okrivljenom, odnosno braniocu ako ga ima. Ranije je bilo predviđeno da se dostavlja i oštećenom i njegovom punomoćniku, ako ga ima. Sada toga nema. To bi možda imalo logike u slučaju da je reč o odluci kojom se odbacuje ili odbija sporazum, ali ako se usvaja sporazum, time sestavlja tačka na prekršajni postupak i ništa nije logičnije od toga da oštećeni u prekršajnom postupku ima saznanje o tome kakav je sporazum postignut i koja je kazna okrivljenom izrečena, pogotovo zbog toga što prekršajni postupci mahom nemaju neposredno oštećene. To su uglavnom postupci koji se vode zarad zaštite nekog javnog interesa. Ali, baš zbog toga što se ne javlja oštećeni u svakom prekršajnom postupku, jer nisu svi prekršajni postupci prekršaji iz oblasti saobraćaja, već iz oblasti i rada i radnih odnosa, zdravstvenog i socijalnog osiguranja, obrazovanja, javne bezbednosti itd. Dakle, imamo oštećene koji imaju interes da znaju kakav je sporazum o priznanju prekršaja postignut, koja je kazna izrečena okrivljenom na osnovu tog sporazuma. Ovako vi isključujete njegovo pravo da dobije tu informaciju. Sledstveno tome, ako mu se te odluke ne dostavljaju, onda, naravno, nema ni pravo na žalbe, jer nema na šta da se žali ukoliko mu odluka nije ni dostavljena, što mislim da je direktno kršenje Ustavom zagarantovanog prava na žalbu svakoga, pa i oštećenog o čijem se pravu ili na pravu zasnovanom interesu odlučuje nekom sudskom ili odlukom drugog državnog organa. Radi efikasnosti isključili ste ročište na kojem se odlučuje o sporazumu. Ja mislim da to nije dobro, zbog toga što sud koji odlučuje o prihvatanju, o usvajanju sporazuma ili ne, između ostalog, treba da utvrdi da je okrivljeni svesno i dobrovoljno priznao prekršaj, da je okrivljeni potpuno svestan svih posledica zaključenog sporazuma itd. Ja se bojim da se na osnovu samog sporazuma to ne može utvrditi, bez da se prethodno održi ročište. Razumem potrebu brzog i efikasnog okončanja, ali mislim da se ove okolnosti od kojih zavisi odluka prekršajnog suda o tome da li će usvojiti ili odbiti predloženi sporazum, nije moguća bez održavanja ročišta. Zahvaljujem. Nakon što dobijem odgovore na ova pitanja, odlučiću da li ću se ponovo javiti.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite, gospodine ministre.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo uvek slušam uvaženu koleginicu i ne mogu a da ne odreagujem na neke iznete tvrdnje i viđenja. Da je istina da predložene izmene Zakona o prekršajima, i to u članu 336. važećeg zakona, nas definišu kao, citiram – dam ti, daš mi državu, kraj citata, onda bi se, recimo, takvom državom mogla nazvati i jedna Savezna Republika Nemačka, a koju mi smatramo idealom i uzorom pravne uređenosti i vladavine prava u Evropi. Možda vam nije bilo poznato, ali želim da vam približim jedno saznanje. Lice koje u Nemačkoj ne plati redovno račun za telefon ni u jednoj jedinoj banci ne može da podigne kredit. Ne postoji pravo na dozvolu, jer se to onda ne bi zvalo dozvola. Država je jedina suverena da izdaje dozvole. Posedovati motorno vozilo, dozvolu da njime upravljate i dozvolu da to vozilo bude u saobraćaju na putevima u Republici Srbiji nije pravo, to je privilegija. A, pravo da odlučuje o dostupnosti takve dozvole jedino i isključivo poseduje država i niko više. S druge strane, kada sam slušao diskusiju, odnosno izlaganje, jedna stvar mi je ostala potpuno nejasna. Vi hoćete da kažete da država ima pravo da izrekne novčanu kaznu recimo od 50.000 dinara, pa ako se ta kazna ne plati na vreme, da se ona pretvori u 50 dana zatvora i zbog neplaćanja kazne može da vas liši slobode, ali zaboga, ne može da vas liši vozačke dozvole ili motornog vozila. Možda neko tu može da nađe logiku, ja ne mogu da je nađem. Za mene je ljudska sloboda mnogo veća i viša vrednost nego što je to mogućnost upravljanja motornim vozilom ili posedovanje motornog vozila koje je registrovano za saobraćaj u Republici Srbiji. Da je ovaj predloženi član neustavan, ja ne delim takvo mišljenje. Reći ću vam na čemu zasnivam svoje mišljenje. Zasnivam ga upravo na tome što se ovim predlogom poslednjeg člana zakona, kojim se predlaže izmena postojećeg teksta zakona, u suštini precizira važeća odredba koja je mnogo šira. Zakon je usvojen novembra meseca 2013. godine, primenjuje se od 1. marta 2014. godine. Nije mi poznato daje iko inicirao postupak ocene ustavnosti ovog člana kojeg mi danas preciziramo. Podsećanja radi, ja ću da citiram važeći član 336. zakona, koji kaže – u svrhu naplate izrečene novčane kazne, troškova postupka i drugih dosuđenih novčanih iznosa koji su evidentirani u registru novčanih kazni, kažnjenom licu dok u potpunosti ne izmiri dugovani iznos neće se dozvoliti: pod jedan, uverenja za čije su izdavanje nadležni organi uprave, osim onih koja se odnose na lični status, dva, povraćaj oduzetih ličnih i drugih dokumenata koja su oduzeta po osnovu člana 199. ovog zakona, i tri, registracija, odnosno promena registracije pravnog lica ili registracija preduzetničke delatnosti koje podrazumevaju promenu PIB-a. Mi ovaj široko postavljen član značajno preciziramo predloženim izmenama i lišavamo mogućnosti svaku vrstu improvizacije, da nekome ne padne na pamet da našem građaninu uskrati pravo na posedovanje, recimo, zdravstvene knjižice, lične karte, pasoša, putne isprave. To ne možete ograničiti. Postoje mišljenja da čak i to možete da ograničite, jer ako možete nekoga da lišite slobode zbog toga što nije platio kaznu, a šta je to viša i veća vrednost, jedino ljudski život, od slobode. Pravno uređeni poreci u Evropi, u demokratskom svetu, na drugim kontinentima, počivaju na predvidivosti i odgovornosti. U razgovorima sa predsednikom Prekršajnog apelacionog suda, gospodinom Pašalićem i Prekršajnog suda u Beogradu, gospodinom Marinovićem, izneli su mi podatak da postoji lice koje je imalo, hvala Bogu više nema, zato što je ovaj zakon uveo itekakav red u oblasti prekršaja, postojala su lica koja su imala neplaćenih po 35,40 kazni. S obzirom na tešku dostupnost organima gonjenja, sve je odlazilo u zastarelo, izigravali su zakon. Po novom zakonu, teško da to mogu da rade. Ako im uskraćujete ovakvu vrstu privilegija, opet kažem privilegija, jer ja ne vidim razliku između uskraćivanja nekome mogućnosti posedovanja vatrenog oružja i posedovanja automobila. Možemo sada da ulazimo u pojedinosti određene, ali sve što ima epitet dozvole, onaj ko ga izdaje može i da ga uskrati, ako je zakonom propisan osnovni razlog za uskraćivanje takvog nečega. Prema tome, ne vidim uopšte zašto bi ovaj član bio problematičan. Za mene je to član koji treba da deluje i sankcionišuće, ali i preventivno, da svako vrlo dobro zna, ukoliko ne plati ili ne izmiri kaznu kojom je kažnjen, šta mu sledi. Čista pravna predvidivost. Jedna od ključnih odlika pravne države i vladavine prava. Što se tiče sporazuma o priznanju prekršaja, svaku vašu reč ja bih potpisao da ne postoji član 236. Zakona o prekršajima koji, kao bitan element sporazuma odnosno potvrđivanja sporazuma u svom stavu 1. četvrtoj tački, kaže da sporazumom o priznanju nisu povređena prava oštećenog. Dakle, ne može se potvrditi sporazum o priznanju prekršaja, ako su tim sporazumom povređena prava oštećenog lica, i to automatski argumentuje da smo u pravu ovakvim pristupom, da vam je možda promaklo da pogledate i taj važan element, uslov za potvrđivanje sporazuma o priznanju prekršaja. Ja, štaviše, mislim da pristup koji smo omi ovde demonstrirali u predlaganju izmena i dopuna ovog zakona jeste nešto što je dobro i za državu i za građane, što omogućava mnogo veću efikasnost. Uvažena koleginica iskoristila je jednu sintagmu, ne znam zašto i zbog čega, možda i preterujući, jer znam da nije poznata po oštrom jeziku, govornom, za Zakon o izvršenju i obezbeđenju rekavši, citiram – čudo jedno od efikasnosti. Ne znam da li je to trebalo da bude ironično ili ne. Taj zakon je ocenjen kao izuzetno dobar zakon. Kao što je spočitavano mnogo što šta kada smo u novembru 2013. godine usvajali Zakon o prekršajima, a danas taj zakon predstavlja jednu od najuspelijih delova reformi pravosuđa, ja to iskreno i odgovorno tvrdim i za Zakon o izvršenju i obezbeđenju, a citiram, rečeno je, da li ovim rešenjem priznajemo neefikasnost sudskog izvršenja? Kada je u pitanju izvršenje odluka prekršajnog suda ne postoji nadležnost javnih izvršitelja i uopšte ih ne dotiče ovaj zakon. Tako da mislim da je došlo do male omaške, ali u svakom slučaju ono čime bih završio ovo izlaganje, što treba svima da nam bude jasno, dozvola nije pravo, dozvola je privilegija. Onaj ko dozvolu izdaje, ima pravo i da je uskrati kada su zakonom utvrđeni propisani uslovi kao nepostojeći ili postojeći ili prepreke koje postoje da bi do izdavanja došlo. Kao što rekoh, postoje oni koji tvrde da to ne treba da budu samo registracija automobila, vozačka dozvola, saobraćajna dozvola, odjava automobila, da bi trebalo da bude znatno šire postavljeno. Kao što vidite, mi smo u stavu 2. ostavili mogućnost da se drugim propisima predvidi i tako nešto.Naravno, o tome u raspravi kada takvi drugi propisi jednog dana možda dođu ovde. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Gospođo Martinović, želite repliku? (Vesna Martinović, s mesta: Da.) Izvolite.
Zahvaljujem. Dakle, u ovom delu koji se tiče dozvola, verovatno će o tome Ustavni sud odlučiti, ne bih dalje da širim diskusiju. Ministre, molim vas, neće nas daleko odvesti tvrdoglavost, ja verujem da vi shvatate apsurd odredbe koju ste sami citirali, a gde kažete da se sporazum neće odobriti ukoliko su povređena prava oštećenog. Zar nije apsurdno da o zaštiti prava oštećenog brine sud, a da isti taj oštećeni nema pravo na odluku tog suda koji brine o njegovom pravu? To je apsurd. Dakle, nije meni promaklo da li sud o tome vodi računa ili ne. Naravno da vodi. Zadatak suda je se stara o zaštiti prava i okrivljenog i oštećenog i javnog interesa itd, ali je suština u tome da oštećeni o čijem pravu se takođe vodi računa prilikom odlučivanja o prihvatanju ili ne prihvatanju sporazuma nema informaciju o tome kakva je odluka prekršajnog suda o sporazumu. To je apsurd. O tome govorim. Isto tako, mislim da je apsurd da, ukoliko sud usvoji predloženi sporazum, oštećeni nema pravo na žalbu, jer možda je sud pogrešno procenio njegova prava i interese itd, pa prihvatio sporazum. Ja o tome govorim. Mi smo predložili amandmane koji koriguju ovaj predloženi tekst i ja vas molim da pre odluke o tim amandmanima ipak još jednom razmislite o suštini položaja oštećenog u ovoj situaciji.
Zahvaljujem, gospođo Martinović. Reč ima ministar. Izvolite, gospodine ministre.
Zahvaljujem. Citiraću vas i nećete mi zameriti - neće vas daleko dovesti tvrdoglavost. Kraj citata. Sa jedne strane jeste u pravu ali mi ne pričamo o krivičnom postupku. Prekršajni postupak podrazumeva znatno kraće, znatno brže, efikasnije postupanje sa kratkim rokovima zastarelosti i uvažena prethodnica je u prvom svom izlaganju vrlo dobro primetila i rekla da najčešće se prekršaji ističu onda kada postoji ugroženost ili oštećenost onoga što je javno dobro ili što je javni interes. Postoje prekršaji u kojima možemo reći da postoje i lica koja su neposredno oštećena. Recimo, poslodavac ne prijavi radnika. Za mene je tu na prvom mestu oštećen taj radnik, oštećena je i država, ali taj radnik je na to pristao i vrlo dobro je znao kada ga je nesavesni poslodavac zaposlio da mu neće uplaćivati poreze i doprinose, i to je potpuno jasno. Znači, sam oštećeni je prihvatio izvršenje prekršaja na svoju štetu. Da li ga je neko primorao na to? Ne. Ja sam dao konkretan primer. Mislim da niste u pravu, mislim da je ovde isuviše buke oko nečega oko čega ne treba da je bude. Sud neće usvojiti presudom sporazuma o priznanju prekršaja, ukoliko se takvim sporazumom povređuju prava oštećenog lica. To vrlo jasno piše i u Zakonu. U svakom slučaju Zakon predviđa i mogućnost podnošenja vanrednog pravnog sredstva. Dakle, postoji mogućnost vanrednog pravnog sredstva, prema tome ne vidim uopšte bilo kakav spor. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospodine ministre. Reč ima narodna poslanica Jelisaveta Pribojac. Izvolite gospođo Pribojac.
Hvala predsedavajući. Poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, uvažene kolege narodni poslanici, pred nama je danas set pravosudnih zakona i ja ću se u svom izlaganju ukratko osvrnuti na neke od njih. Danas je ovde izneto mnogo istorijskih činjenica u vezi sa stradanjem jevrejskog naroda, tokom Drugog svetskog rata, te se ja neću ponavljati, tim pre što mislim da analizu istorijskih događanja treba prepustiti istoričarima. Ja ću se držati isključivo zakona. Zakonom o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju iz 2011. godine započeto je restitucija u Republici Srbiji, odnosno povraćaj imovine koja je na osnovu tadašnjih propisa, a posle 9. maja 1945. godine oduzimana od fizičkih i pravnih lica i preneta u državnu, društvenu ili zadružnu imovinu. Odredbe ovog zakona odnose se i na vraćanje imovine čije je oduzimanje posledica Holokausta na teritoriji naše države, ali takođe predviđa i to da će se ta materija regulisati posebnim zakonom kada je u pitanju oduzeta imovina žrtava Holokausta, a koji nemaju žive naslednike. Ovaj Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtava Holokausta, koje nemaju živih zakonskih naslednika predviđa i uređuje način, uslove i postupak vraćanja oduzete imovine koja je bilo na teritoriji Republike Srbije, a koja je kao posledica Holokausta oduzeta pripadnicima jevrejske zajednice. Takođe, predviđa se i finansijska podrška Republike Srbije jevrejskoj zajednici i na taj način Vlada Republike Srbije izražava razumevanje za stradanje jevrejskog naroda na našoj teritoriji tokom neprijateljske okupacije. Pored načela zaštite sticaoca imovine i načela javnosti, mislim da je važno istaći i načelo hitnosti postupanja svih državnih organa, a naročito arhiva koji raspolažu dokumentacijom i podacima koji su potrebni za ostvarivanje prava na vraćanje imovine. Rok za dostavljanje tih podataka po zahtevima je 30 dana. Što se tiče finansijske podrške Republike Srbije ona će se vršiti preko Ministarstva finansija uplatom novčanih sredstava iz budžeta Republike Srbije na račun Saveza jevrejskih opština u iznosu od 950 hiljada evra na nivou kalendarske godine na period od 25 godina, počev od 1. januara 2017. godine. Kada je postupak vraćanja imovine u pitanju jasno, je definisano ko su stranke u postupku, ko je podnosilac zahteva, kome se podnosi zahtev, kakva je njegova sadržina i to koji organ vidi postupak, kako prvostepeni, tako i drugostepeni, kada se može pokrenuti upravni spor, kao i rokovi u kojima se to pravo može ostvariti. Takođe, precizno je definisana i procedura i nakon pravosnažnog rešenja kojim se utvrđuje imovina koja se prenosi u svojinu jevrejske opštine, a tiče se upisa svojine u registar nepokretnosti. Precizira se i usmeravanje sredstava ostvarenih vraćanjem nepokretnosti i primanjem finansijske podrške Republike Srbije, pa se u skladu sa tim formira odbor za nadzor i kontrolu finansijskih sredstava, čiji su članovi predstavnik Vlade, dva predstavnika Svetske zajednice jevrejske organizacije za restituciju u Republici Srbiji i dva predstavnika Saveza. Predstavnika Vlade imenuje Vlada na period od četiri godine i on je istovremeno i predsednik odbora. Ono što ovde treba naglasiti jeste mogućnost angažovanja spoljnog revizora koji vrši godišnju revizora svih aktivnosti koje Savez jevrejskih opština obavljaju. Propisano je i sačinjavanje programa upravljanja, kao i podnošenje izveštaja o upravljanju, prihodima Saveza jevrejskih opština. Mislim da je posebno važno istaći da je deklaracija iz Terezina koju je Republika Srbija potpisala 2009. godine obavezala sve članice da jedan od prioriteta bude rešavanje svih problema i svih potreba vezanih za preživele žrtve nacističkog doba, a koji su sada u poodmaklim godinama. Na ovaj način se daje doprinos da se ne zaboravi istorija i nasleđe Holokausta, a ono što je obaveza Saveza jevrejskih opština jeste da vodi stalnu i ažurnu evidenciju bivših vlasnika koja će biti dostupna javnosti. Kada je u pitanju Zakon o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima, on predviđa nekoliko izmena i dopuna već postojećeg Zakona o prekršajima. Predložene izmene predviđaju povećanje maksimalnog iznosa fiksnih kazni koje se mogu propisivati kako bi se omogućilo procesuiranje većeg broja prekršaja izdavanjem prekršajnog naloga. Takođe, daje se mogućnost skupštinama AP, opština i gradova da mogu propisivati novčane kazne u fiksnom iznosu, ali samo do jedne polivine maksimalnog iznosa koji je propisan za fiksne kazne. Na taj način će iznosi biti ujednačeni za sve lokalne samouprave. Predviđa se i sasvim novim član 154a. kojim se uređuje odlučivanje drugostepenog suda tako što će veće drugostepenog suda samo presuditi ak je u istom predmetu prvostepena odluka već jednom ukinuta. Veće odlučuje da li će održati pretres. Veće može po žalbi da preinači presudu, pa u tom slučaju okrivljeni može da uloži žalbu na drugostepenu presudu o kojoj odlučuje drugo veće drugostepenog suda.Ovim predlogom zakona se precizno uređuje dostavljanje pismeno na adresu okrivljenog. Predviđa se izdavanje prekršajnog naloga u elektronskoj formi koji mora biti overen kvalifikovanim elektronskim potpisom ovlašćenog lica. Uvodi se mogućnost da se kopija naloga u elektronskoj formi uruči počiniocu prekršaja na licu mesta. Novim članom 189a. uređuje se izdavanje opšte naredbe za dovođenje okrivljenog koji se nalazi u bekstvu ili izbegava dovođenje. U tom slučaju prekršajni sud dostavlja organima policije nalog za dovođenje radi raspisivanja poternice što omogućava efikasnije pronalaženje, naročito višestrukih povratnika uz mogućnost zadržavanja do 24 sata. Ovaj zakon određuje i visinu jemstva, dopunjuju se i odredbe vezane za Sporazum o priznanju prekršaja, njegovoj primeni, visini novčane kazne. Sporazum se usvaja presudom a ne rešenjem kao što je to bio slučaj do sada. Ono što je važno istaći jeste da zakon tačno precizira koje su to posledice upisa u registar novčanih kazni, pa ako kažnjeno lice u potpunosti ne izmiri dugovani iznos neće je imati određene beneficije u smislu izdavanja vozačke dozvole, probne dozvole, registracije vozila itd. Ovaj predlog zakona je usklađen sa odredbama Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju evropskih zajednica, njihovih država članica i Republike Srbije kao i drugim sporazumima i pravnim tekovinama EU. Što se tiče Predloga zakona o izmenama i dopunama zakona o uređenju sudova, jasno je da se odnose samo na rok koji je određen na preuzimanje pojedinih nadležnosti ministarstva nadležnog za pravosuđe, od strane VSS i on se pomera za 1. januar 2017. godine. Naravno da je za to potrebno obezbediti neophodne uslove i iz tih razloga se taj rok i pomera. U danu za glasanje, ja ću kao i moje kolege SNS glasati za predložene zakone. Hvala.
Zahvaljujem gospođo Pribojac. Reč ima narodna poslanica Ivana Stojiljković.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, danas je pred nama set pravosudnih zakona, svi su izuzetno kvalitetni i, naravno, ja ću se, kao i većina mojih kolega, najviše osvrnuti na jedan od najvažnijih zakona, zakon od istorijskog značaja, a to je Zakon o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika. Ovaj zakon svojom primenom pre svega ispraviće istorijsku nepravdu, ispraviće nepravdu koja se desila Jevrejima stradalim u Holokaustu i zaokružiće proces vraćanja imovine, koji je već započet Zakonom o vraćanju imovine i obeštećenju iz 2011. godine. Ovo je, da na pomenem, jedan od formalnih razloga za donošenje ovog zakona. Drugi je zato što je Republika Srbija potpisnica, jedna od 47 potpisnica Terezinske deklaracije iz 2009. godine, kojom je ovo upravo i predviđeno i predviđeno je šta činiti sa imovinom koja će biti vraćena, a koja nema zakonskih naslednika. Ona je pre svega namenjena rešavanju materijalnih potreba ugroženih koji su preživeli Holokaust, zatim za obrazovanje u Holokaustu, kulturni, verski i nacionalni život Jevreja, kao i očuvanje održavanja komemoracija i memorijalnih mesta. Ono što bih ja pre svega napomenula, to je da ovaj zakon, odnosno razlog za donošenje je pre svega naša moralna obaveza i duboko saosećanje našeg naroda i ove vlasti sa jevrejskim narodom koji je stradao u Drugom svetskom ratu, sa željom da se sve posledice Holokausta ukinu, odnosno da ne ostanu na snazi. Iako Republika Srbija nije učestvovala u ovom progonu i ubijanju Jevreja, niti oduzimanju njihove imovine ni na koji način, definitivno treba napomenuti da je jako neophodno da se ovakav zakon donese. Pre svega, i Srbija je bila u jako teškoj situaciji te godine u Drugom svetskom ratu, 1941. godine, sva iscepkana, da bi nekome mogla da pruži pomoć. Nije mogla da pruži nikome, bez obzira koje nacionalnosti je bio narod, jer prosto je i sama je bila ugrožena. Ali, ono što smo danas potvrdili svi zajedno i mnogi spisi, jeste da su se Srbi i Jevreji zajedno čuvali i poštovali i to je ono što je na ponos ova dva naroda. Iz tog razloga je još značajniji ovaj zakon koji je pred nama. Još jednom ću pomenuti činjenicu da je od 34.000 Jevreja koji su živeli na teritoriji Republike Srbije ostalo samo dvadesetak odsto živih naslednika, odnosno 80% je ubijeno u Holokaustu. Tako da, i sama individualna restitucija je jako redak slučaj prilikom povraćanja imovine. Nakon rata veliki deo oduzete imovine upravo je ostao bez naslednika i ostao je u svojini Republike Srbije, jedinica lokalnih samouprava, državnih i javnih preduzeća, što svakako ne bi trebalo da je slučaj, zato što, kao što sam već napomenula, Srbija nije učestvovala u ovom zločinu ni na koji način i ne bi trebalo da ima nikakve koristi od posledica Holokausta. Takođe, najveći broj ovih objekata treba napomenuti da je u Beogradu, Novom Sadu, Subotici i Nišu, kao i da je naveden neki okvirni broj od oko 2.975 samo objekata nepokretnosti, ali tu su i brojna druga dobra. Vraćanje ove imovine će se vršiti u naturalnom obliku, kao što je već i predviđeno Zakonom o vraćanju imovine iz 2011. godine. Takođe, kao vid otklanjanja ovih posledica, Republika Srbija je ovim zakonom predvidela i uplatu, odnosno iz budžeta će izdvajati oko 950.000 evra godišnje u narednih 25 godina. Ovo će se, naravno, trošiti transparentno, uplaćivaće se na račun Saveza jevrejskih opština i, naravno, namena je već, kao što sam rekla, definisana. Pre svega, ovaj zakon bi trebalo da posluži i jako mi je drago što se danas donosi ovakav zakon, a videli smo da su i predstavnici jevrejskih opština jako zadovoljni ovim zakonom, tako da je kvalitetan zakon pred nama i svi su se pozitivno izjasnili. Pre svega, drago mi je što će predstavljati i primer ostalim zemljama kako treba da izvrše jednu svoju moralnu obavezu prema ovim velikim i nezapamćenim stradanjima, sa jasnim stavom, naravno, svake države, u ovom slučaju naše države kakvo je naše mišljenje i stav o tome. Vrlo je jasno izneto kroz ovaj zakon i, naravno, sa željom da se ovakva stradanja nikada više i nikome ne ponove. Vrlo kratko ću se, pored toga, osvrnuti i na drugi zakon koji je pred nama, a to su izmene i dopune Zakona o prekršajima. Dakle, prekršajno zakonodavstvo se uvek menja sa ciljem da se ova vrsta delikta suzbije, odnosno smanji na najmanji mogući nivo, kao i da se obezbedi lakša i bolja naplata prekršajnih kazni. Zato pred nama danas nije veliki broj izmena, radi se već o kvalitetnom zakonu, ali su prosto ove odredbe naišle na malo lošiju primenu. Ja ću se samo na par odredbi osvrnuti, jer se jednim brojem izmena i dopuna rešava pitanje dostavljanja pismena odsutnom licu, jer se to pokazalo kao značajan problem, pa je tako uvedeno da se, ukoliko se okrivljeni nakon dva pokušaja da mu se dostavi pismena i uz proveru, naravno, adrese od strane suda, ukoliko se to ne bude u mogućnosti, pismeno se ističe na oglasnoj tabli ili internet stranici i ili internoj stranici suda. Zatim, izmenama članova 170. i 172. predviđena je mogućnosti izdavanja prekršajnog naloga i u elektronskoj formi i to se definiše – overa ovakvog naloga i način dostave. Takođe, ukoliko je okrivljeni u bekstvu i izbegava dovođenje, ovo je jako bitna izmena, dakle, od strane prekršajnog suda od sada će se moći izdati opšta naredba za dovođenje, koja se dostavlja i policiji radi potere. Do sada je policija samo mogla okrivljenog da traži na adresi koja je dostavljena u samom nalogu, a sada će okrivljeni moći da budu pronađeni i privedeni bilo kojom pretragom ili rutinskom kontrolom. Posebno bih se osvrnula na veoma značajne izmene člana 20, gde se preciziraju posledice upisa u registar novčanih kazni, odnosno posledice na izdavanje i produžavanje dokumenata. Dakle, radi se o ličnoj karti, saobraćajnoj dozvoli ili izdavanju registarskih tablica. U prilog ovome ide portal koji je otvoren 27. januara ove godine, dostupan na internetu, a zove se „Portal neplaćenih kazni“, zbog kojeg nema više skrivenih prekršaja i ovo je veoma bitno. Dakle, to je jedna centralizovana elektronska baza koja je uvela sve podatke o nenaplaćenim kaznama, troškovima postupaka i drugim iznosima izrečenim putem konačnog i izvršnog prekršajnog naloga. Dakle, svi prekršajni sudovi su sada umreženi, svi lako jednim klikom mogu da dođu do ovih informacija i nije potrebno više da se šalju dopisi po celoj Srbiji i da se gubi vreme za to. Ovo će omogućiti sudijama brži i bolji rad, a ujedno će omogućiti i da se njihova efikasnost, i samih sudija, a i sudova, prati. Ako uzmemo u obzir da je država za dve godine od kako se primenjuje Zakon o prekršajima, od 1. marta 2014. godine, od kazni prihodovala oko 16,7 miliona evra, može se definitivno reći da se prekršajni sudovi nalaze među tri prva punioca državnog budžeta. E sada, ako vidimo da u sistemu ima trenutno oko 2 miliona predmeta iz cele Srbije, definitivno se zato može očekivati bolja naplata i brža naplata prekršajnih kazni, a samim tim i smanjenje ovakvih prekršaja. Iz Ministarstva pravde nezvanično sam saznala i najavljen je uskoro i portal za praćenje toka predmeta za prekršajne sudove, što je zaista za svaku pohvalu, jer će građani imati mogućnost da prate dokle je njihov predmet stigao. Sve ovo je osnov za efikasnije, za transparentnije i pravičnije pravosuđe. Obzirom da su ovo samo dva u nizu jako kvalitetna zakona iz oblasti pravosuđa, tu je i ostalih 13 i očekujemo još mnogo, svakako da ćemo glasati u danu za glasanje. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospođo Stojiljković. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite, gospođo Vukojičić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanice i poslanici, poštovani građani Srbije, izuzetno mi je zadovoljstvo i čast što kao narodni poslanik danas na debati ovde u Narodnoj skupštini posle 71 godine dolazi na red Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koji nemaju živih zakonskih naslednika. Dakle, trebalo je da prođe 71 godina, a da se pojavi Vlada koja uz puno saosećanje prema žrtvama Jevrejima koji su na najstrašniji način mučeni i stradali u Drugom svetskom ratu, u periodu od 6. aprila 1941. do 9. maja 1945. godine, da se o žrtvama Holokausta i o vraćanju njihove imovine raspravlja. Znači, to je Vlada koja ima punu odgovornost, puno saosećanje, puno uvažavanje prema žrtvama, ali i Vlada koja se distancira od svake odgovornosti Republike Srbije koje su počinjene prema jevrejskom narodu u tom vremenu na teritoriji naše Republike. Ono što posebno želim da istaknem, to je da su srpski i jevrejski narodprijateljski narodi, da jevrejski narod, odnosno Izrael država nije priznala nezavisnost Kosova, da od jevrejskog naroda naš narod u Republici Srbiji ima i te kako šta da nauči i o čemu da se nauči, pre svega, o radu, o obrazovanju, o odgovornosti, o marljivosti, o poštovanju i očuvanju svoje države. Ovaj zakon je apsolutno u skladu i sa Nacionalnim programom usvajanja pravnih tekovina EU za period 2004-2018. godine. On se nalazi na agendi plana Vlade za 2016. godinu i danas je ovde pred nama narodnim poslanicima. Ono što moram posebno da istaknem, to je da se ovim zakonom precizno i jasno definiše način i postupak vraćanja imovine, definiše se koja je institucija nadležna za podnošenje zahteva, a to je Agencija za restituciju. Definiše se rok u kome je neophodno doneti rešenje, a to je rok od šest meseci, u složenijim predmetima i do godine dana, definiše se drugostepenost postupka, što je i te kako važno, a drugostepeni postupak je Ministarstvo finansija. Definiše se, naravno, i pokretanje upravnog spora, tako da je pravna sigurnost u potpunosti postignuta. Ono što takođe želim da naglasim, to je da je precizno i jasno taksativno navedeno zašta se sve mogu koristiti sredstva koja u ime jevrejskog naroda, koji su nažalost preminuli, koji nemaju živih naslednika, mogu da se koriste. Ono što posebno želim da naglasim, to je da mogu da se koriste za školovanje mladih talenata, da se koriste u humanitarne svrhe, da se koriste za izučavanje holokausta, kako se to više nikada ne bi ponovilo, da se koriste kao jedan istorijski bukvar za sve one zločine i zlodela koja su nemački fašisti i nacisti učinili prema jevrejskom narodu, ali moram da napomenem, i prema srpskom narodu, jer ne smemo da zaboravimo ni streljanje đaka u Kragujevcu, ni streljanje više hiljada ljudi u Kraljevu i takođe stradanje Roma, koji su stradali kao Srbi na ovim područjima. Zadržaću se kratko na izmenama i dopunama Zakona o prekršajima. Taj zakon je reformski, stupio je na snagu 1. aprila 2014. godine, bio je reformski. Ali, ono što hoću da pohvalim Ministarstvo, to je da mi nismo doneli Zakon 1. marta 2014. godine, da to nije ostalo prazno slovo na papiru, nego da je praćena implementacija tog zakona i upravo na osnovu poteškoća koje su se pojavile u praksi i u primeni Zakona o prekršaju, danas su na dnevnom redu izmene i dopune Zakona. Inače, što se tiče sankcija koje su predviđene Zakonom o prekršajima, a to su one sankcije koje se odnose na to da nije moguće izdavanje vozačke dozvole, odjava vozila, registracija tablica, privremene tablice itd, hoću da kažem da svaki zakon treba da ima dva aspekta. Prvi aspekt su sankcije, kazne, a drugi zahtev svakog zakona koji je možda i prvi, to je preventivni karakter. Znači, sukobljavanje sa zakonom i činjenje prekršaja i krivičnih dela je društveno neprihvatljivo ponašanje i ono mora biti kažnjeno. Poruka građanima je da ne dolaze u sukob sa zakonom, da Srbija postane pristojna zemlja i naravno da svi moraju poštovati zakone. Takođe, želim da istaknem i mišljenje Visokog saveta sudstva koje se odnosi na imenovanje sudija. Samo ću se zadržati na sudiji Osnovnog suda u Prijepolju i Osnovnog suda u Priboju. Znači, poštujući sve one kriterijume, sudijski pomoćnici, u pitanju je jedan sudijski pomoćnik u Priboju i dva sudijska pomoćnika u Prijepolju, biće imenovana na sudijske funkcije. Takođe želim da pohvalim i Visoki savet sudstva, zato što je i te kako vodio računa o nacionalnom sastavu stanovništva opštine Prijepolje, tako da je između dva sudijska pomoćnika jedan Srbin, a drugi Bošnjak. Srpska napredna stranka, naravno, u Danu za glasanje podržaće sve predložene zakone. Hvala.
Zahvaljujem, gospođo Vukojičić. Reč ima narodna poslanica Ljubica Mrdaković Todorović. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Poštovani gospodine ministre sa saradnicima, koleginice i kolege narodni poslanici, u svom izlaganju ću se zadržati na Predlogu zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika. Želim da kažem da ovaj Predlog zakona predstavlja još jednu potvrdu da je Vlada Republike Srbije, na čelu sa premijerom Aleksandrom Vučićem i resornim ministarstvom, odgovorno posvećena rešavanju ovog veoma važnog pitanja. Srbija je, kao što znamo, je potpisnica Terezinske deklaracije iz 2009. godine, ali je Srbija do danas, po rečima gospođe Elen Heler, prva zemlja koja usvaja ovakav zakon. Obećanje koje je dato iz Ministarstva pravde ministra gospodina Nikole Selakovića gospođi Elen Heler, sudiji iz Svetske jevrejske organizacije za restituciju, se današnjom sednicom i usvajanjem ovog Predloga zakona u celosti ispunjava. Ovom prilikom želim da podsetim na sledeće – da u našoj zemlji, u našoj Srbiji su nekada postojali ljudi koji su sebe nazivali Srbima Mojsijeve vere. Ti ljudi, naši sugrađani, su zajedno sa nama, sa našim precima i u dobru i u zlu čuvali ovu zemlju, gradili je, branili i tretirali je kao svoju. Bezbroj je pisanih tragova i svedočenja o njihovom učešću u oba balkanska rata i u Prvom svetskom ratu, bezbroj je usmenih svedočanstava o njihovom zalaganju za opšte dobro i pomoć većinskom srpskom narodu. Onda je u vreme Drugog svetskog rata došlo do bestijalnog uništavanja svega jevrejskog u Evropi toga vremena u kojoj tada nije bilo mesta ni za Srbe, ni za Jevreje, ni za Rome. Ne samo što su ubijani samo zato što su Jevreji, već im je i sva imovina konfiskovana, tj. oduzeta. U toj agoniji nije pretekao niko. Stradale su čitave porodice, od najstarijih do najmlađih, nestale su čitava mala naselja. Bukvalno su svi slati na put bez povratka, u nepovrat koji ničim nisu zaslužili. Naravno, Srbija oseća pijetet prema žrtvama stradalih Jevreja i svim drugim žrtvama Holokausta. Znamo da je u vreme Drugog svetskog rata na teritoriji naše zemlje živelo oko 33.000 Jevreja, a preko 23.000 Jevreja je stradalo u Holokaustu. Ovaj zakon, svesni smo, ne može da vrati žrtve, niti da umanji patnje preživelih i onih koji i danas tuguju za stradalim Jevrejima, ali može da predstavlja doprinos zadovoljenja pravde za stradale Jevreje u Holokaustu. Vlada Srbije i resorno ministarstvo ne samo što poštuju i ispunjavaju domaće i međunarodne obaveze, budući da smo potpisnici ove Terezenske deklaracije, nego pre svega svoju civilizacijsku i moralnu obavezu da se ne zaborave jevrejske i sve druge žrtve Holokausta. Mi, kao svedoci današnjice i slušaoci strašnih priča iz prošlosti, želimo da očuvamo spomen na te ljude, vratimo ono što u naše ime nije oduzeto i nikad ne zaboravimo šta se desilo sa dobrim ljudima Srbima Mojsijeve vere. U Danu za glasanje moja poslanička grupa SNS, kao i ja, podržaćemo ovaj Predlog zakona i sve ostale predloge zakona na današnjem dnevnom redu. Hvala.
Zahvaljujem gospođo Mrdaković Todorović. Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić. Izvolite, gospodine Bojaniću.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući. Poštovani ministre, gospođe i gospodo iz Ministarstva, Državnog veća tužilaca i Visokog saveta sudstva, bilo mi je izuzetno zadovoljstvo kao i uvek kada je gospodin ministar ovde i kada su na dnevnom redu teme i zakoni koje predlaže i koje brani ispred Narodne skupštine uvaženi gospodin ministar. Dosta toga je rečeno o svim od predloženih zakona i ja ću samo napraviti jednu kratku retrospektivu, počeću od predloga izmene i dopune Zakona o prekršajima. Mi smo tokom 2013. godine u ovom istom sazivu doneli jedan kvalitetan i dobar Predlog zakona, odnosno zakon koji je počeo i stupio na snagu od marta meseca 2014. godine. Upravo ovo što ste vi danas predložili i o čemu smo ceo dan raspravljali samo su uočene dopune i poboljšanja već postojećeg zakona. Tako da sam siguran da će se ovim izmenama i dopunama ovaj zakon doneti dosta toga. Što se tiče Zakona o uređenju sudova u pitanju su opet, primetilo se i zaključilo se, da je rok koji je dat da Visoki savet sudstva preuzme neke obaveze nije realan i upravo zbog tog razloga vi predlažete da ovde bude umesto 2016. godine, 2017. godina. Takođe, danas su pred nama i dva zakona tiču se odbrane, odnosno vojske i to su zakoni koji potvrđuju da Republika Srbija i sada zastupa ono što već zastupa od 2012. godine, da se okrenemo prema svetu, da sarađujemo, pa i u domenu odbrane sa svim svetskim državama i sa svim organizacijama što se tiče vojske. Tu su i predlozi, imenovanje i razrešenja i od strane Visokog saveta sudstva i od strane Državnog veća tužilaca i normalno to su stručni predlozi koji će Skupština u Danu za glasanje prihvati, a ja posebno sa zadovoljstvom pošto sam primetio da predlozi, a ja sam lokal patriota, pre svega predlozi Državnog veća tužilaca, vidim da u Državnom veću tužilaca dva kandidata su iz mog grada, iz Kraljeva, što je još jedan plus. Na kraju, reći ću neku reč o onom zakonu o kome smo ceo dan danas diskutovali i koji je u svim raspravama i svim diskusijama bio krovni zakon. Neću govoriti o Terezijskoj deklaraciji, neću reći ni o svim onim dobrim predlozima u ovom zakonu o načinu isplate, o rokovima, o tome kako sredstva treba da se troše i zašto je namena, ni o roku od 25 godina u kome će država Srbija davati po 950.000 evra, ja ću opet vratiti se na ono što je provejavalo kroz celodnevnu diskusiju na to da su i srpski i jevrejski narod doživeli pogrom od 1941. do 1945. godine. Kad to kažem onda mogu i sa pravom da kažem da grad u kome sam ja rođen, u kome živim i sada, Kraljevo je doživelo pogrom 14. oktobra u Kraljevu se desio, opet sam ja lokal patriota, jedan strašan čin, istorija će reći koliko je tačan broj stradalih. Nekada davno, kad sam ja bio dete bilo je 6.000 stradalih u novije vreme istorija je promenila nešto sada je 1.800, 1.700, nije bitno, da je i 100 stradalih to je ogroman broj. Neću dužiti pošto iza mene ima dosta kolega i koleginica koji će govoriti, koji čekaju da govore, ja ću pomenuti pored svih ličnosti koje su danas pomenute ovde naših visokih, i umnih i državnika i mislilaca, pomenuću samo Danila Kiša. Danilo Kiš je upravo utemeljenje svega ovoga što smo mi izgovorili danas. Danilo Kiš kojem je otac bio Jevrej, koji je streljan u Aušvicu i majka Srpkinja, odnosno Crnogorka sa Cetinja. Danilo Kiš, koji je napisao jedno divno prozno delo, to su „Rani jadi“, njegovo detinjstvo, pogrom koji je od „Ulice kestena“ pa tamo do livada ko želi da pročita – shvatiće sve. Hvala vam lepo.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Suzana Šarac. Izvolite.
Zahvaljujem poštovani predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, cenjeni građani, pred nama se danas na dnevnom redu nalazi set zakona i odluka iz oblasti pravosuđa, kao i predlozi zakona o potvrđivanju sporazuma iz oblasti odbrane. U svom izlaganju bih se fokusirala na Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika. Prvo bih naglasila da su strašne i poražavajuće činjenice da je na teritoriji današnje Republike Srbije pre Drugog svetskog rata živelo 34. 000 Jevreja, a da je za vreme Holokausta od 6. aprila 1941. godine do 9. maja 1945. godine ubijeno gotovo 90% te populacije, što je za mene nezamislivih 31. 000 jevrejskih žrtava. Stradale su uglavnom čitave porodice od beba do staraca pa je značajna imovina ostala bez titulara to jest naslednika. U Beogradu, Novom Sadu, Subotici i Nišu postojale su jake jevrejske zajednice. Pretpostavlja se da će najviše imovine koja je predmet ovog predloga zakona biti u Beogradu. Tu imamo primer gornjeg Dorćola, gde je bilo mnogo radnji, stanova i čitavih zgrada koje su pripadale i bile vlasništvo jevrejskih porodica. Ovim predlogom zakona, država Srbija, njena Vlada na čelu sa premijerom Aleksandrom Vučićem želi da ublaži nepravdu koja je naneta žrtvama Holokausta koje nemaju naslednike tako što će jevrejskim zajednicama u našoj zemlji ne samo vratiti imovinu, oduzetu od tih žrtava već im svake godine, narednih četvrt veka uplaćivati novčana sredstva od 950 hiljada evra. Oduzeta imovina se sada nalazi u većini slučajeva u svojini Republike Srbije ili pojedinih jedinica lokalne samouprava, državnih ili javnih preduzeća. I ako naravno država nije učestvovala u proganjanju jevrejskog naroda ona ne treba da ima ikakvu korist od jednog takvog nemilog istorijskog događaja. Suštinski razlog za donošenje ovog zakona je duboko saosećanje, prvenstveno srpskog naroda i predstavnika srpske vlasti prema velikim žrtvama jevrejskog naroda tokom Drugog svetskog rata. Druga dva razloga su formalne prirode. Prvi razlog je što Zakon o vraćanju imovine obeštećenju iz 2011. godine odredbama člana 5. stav 4. propisuje da će otklanjanje posledica oduzimanja imovine žrtava Holokausta bez živih naslednika urediti posebnim zakonom. Upravo je to ovaj zakon koji ćemo doneti. Drugi, jer je Republika Srbija potpisnica Terezinske deklaracije koja se zalaže za principe i načela koji su propisani upravo ovim predlogom zakona koji je danas pred nama. Ovim predlogom zakona vraćanje predmetne imovine je predviđeno da se vrši u naturalnom obliku koji je identičan načinu propisanim opštim Zakonom o vraćanju imovine i obeštećenju i u skladu sa njegovim istovetnim načelima i sa istovetnim izuzecima. Precizirano je da će podnosilaca zakona zahteva za vraćanje imovine biti jevrejska opština na čijoj se teritoriji nalazi oduzeta imovina. Takođe, imovina će se u naturalnom obliku vraćati onoj jevrejskoj opštini na čijoj se teritoriji imovina i nalazi. Drugi način otklanjanja posledica je finansijska podrška koja se obezbeđuje u budžetu Republike Srbije, što sam već pomenula. Precizirano je da taj vid podrške iznosi 950 hiljada evra godišnje i u narednih 25 godina od donošenja ovog zakona. Ta sredstva će se uplaćivati na račun Saveza jevrejskih opština. Zakon takođe precizno i tačno propisuje i u koje se aktivnosti sredstva mogu usmeravati što je veoma važno. Data sredstva bi trebalo da idu za proučavanje Holokausta, za naučno istraživanje vezano za Holokaust, zatim za obrazovanje o ovoj oblasti, za finansiranje školovanje mladih talenata Republike Srbije, pružanje finansijske pomoći preživelim žrtvama Holokausta, zatim jevrejskoj zajednici u Srbiji i naravno što je neizbežno troškove koji nastaju upravljanjem ovim prihodima. Predlog ovog zakona predviđa i obrazovanje nadzornog odbora sa zadatkom da prati kako se upravlja tim sredstvima. Predsednik nadzornog odbora će biti predstavnik Vlade Republike Srbije, a ostali članovi će biti po dva predstavnika Svetske jevrejske organizacije za restituciju u Republici Srbiji i predstavnika Saveza. Moram da ukažem na to da su njihovi predstavnici i učestvovali u izradi teksta Nacrta ovog zakona, što je za pohvalu. Kada zakon bude donet, a sigurna sam da će svi ovde glasati za to, uslediće prikupljanje zahteva za vraćanje imovine, nakon čega će se znati tačan broj i vrednost oduzete imovine od žrtava holokausta bez naslednika. Rok za podnošenje zahteva što smo danas već i čuli iznosi tri godine i nakon isteka tog roka, kao što sam rekla, biće poznat i obim i vrednost oduzete imovine. Na samom kraju, istakla bih još da je ovo veliki, mogu slobodno reći civilizacijski iskorak koji je ova Vlada učinila i da mogu samo da budem ponosna što ću u Danu za glasanje biti u prilici da glasam za ovaj zakon, koji pruža prvenstveno pravdu jevrejskoj zajednici za sve strahote kroz koje su jevrejske porodice prošle u Drugom svetskom ratu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospođo Šarac. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Malušić. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Poštovani ministre sa saradnicima iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, dragi gledaoci, danas ću govoriti o Predlogu zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama holokausta. Ovaj humani zakon se bavi vraćanjem imovine žrtvama holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika. Nažalost, kada govorim o ovome, ne osećam se dobro, kao i sve moje drage kolege u ovom visokom domu, ali sam ponosna što donosimo ovakav zakon, jer kada se setim holokausta, setim se i svih žrtava sa svih strana, Jevreja, Srba, Roma. Holokaust, grčka reč koja znači istrebljenje. Period od 6. aprila 1941. godine kada je bombardovan Beograd do 9. marta 1945. godine kada je nacizam kapitulirao. Bilo, ne ponovilo se. Nažalost, desilo se to, ne ponovilo se, šta reći o žrtvama, bilo ih je u Drugom svetskom ratu, Jevreja šest miliona. U Beogradu, glavnom gradu, najviše je žrtava. Ukupno u tadašnjoj zemlji, 31 hiljada Jevreja. Sa pijetetom govorim o ovome i drago mi je što će Republika Srbija, na čelu sa našim Ministarstvom i premijerom, što je uopšte donela ovakav zakon o restituciji, naravno ovo sve ide jevrejskim zajednicama, vraća se imovina i organizacijama koje su tada bile aktuelne u jevrejskim zajednicama, jako mi je drago zbog toga. Vrlo je bitno napomenuti i uslove i načine na koji će se to odrađivati. Naime, to će biti period od 25 godina, a suma na godišnjem nivou će biti 950.000 evra. Bravo za Vladu Republike Srbije, ovo je jedan human zakon. Mi ovim pokazujemo svu empatiju i demokratičnost prema Jevrejima, našim dragim prijateljima od kojih možemo mnogo toga da naučimo, pre svega da su sačuvali svoju zemlju, a drugo samopoštovanje. Ono što bih još istakla je i da smo mi potpisnici deklaracije, Terezinske deklaracije u Češkoj, u gradu Terezinu, iz koga je na hiljade evropskih Jevreja otišlo u logore smrti. Naime, mi smo jedna od potpisnica, ima 49 zemalja u EU koja je donela ovu deklaraciju i divno je što smo i mi jedna od potpisnica zahvaljujući ovoj Vladi. Šta reći, novac koji će dobiti Jevrejska zajednica, naravno ide za možda poboljšanje materijalnog stanja ljudi koji su preživeli ove strahote rata, takođe za obeležavanje važnih datuma za komemoracije. Istorija je učiteljica života, nadam se da se ovo više nikada nikome neće ponoviti, iako smo svedoci aktuelnih ratova, jedan prođe, drugi dođe. Nadam se da će moćnici svetski jednog dana ukapirati da to vodi samouništenju, odnosno uništenju ove prelepe planete. Nadam se, s obzirom da sam pacifista, da će čuti, sigurna sam da masa populacije svetske misli kao i ja da rata više nikada ne treba biti. Hvala vam na pažnji. Srpska napredna stranka će u Danu za glasanje glasati za predlog ovog humanog i divnog zakona.
Zahvaljujem gospođo Malušić. Reč ima narodni poslanik Boban Birmančević.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovani gosti, poštovane kolege poslanici, poštovani građani, na današnjem dnevnom redu prva tačka zaista je izuzetno značajna i prošla je 71 godina od tih dešavanja. Konačno jedna Vlada, jedan poslanički, jedna poslanička odluka da se prihvati jedan predlog zakona koji je trebao da bude usvojen bar pre 50 godina, a i zaista mi je velika čast da budem pripadnik te većine iz SNS koja je inicijator ovakvog jednog zakona. O značaju prihvatanja ovakvog zakona rečeno je dosta, ali ono što je bitno, to je i ja hoću to da napomenem da svi građani Srbije, imajući u vidu dešavanja ne samo u Drugom svetskom ratu, nego i u Prvom svetskom ratu, kroz istoriju dešavanja u ratovima na prostorima bivše Jugoslavije, jasno je da svaki građanin Srbije podržava i podržaće ovakve i slične zakone. Sve što je rečeno dovoljno je, pa ću ja u mom obraćanju malo preći na neke od drugih zakona koji su malo bili zapostavljeni, pre svega Zakonu o prekršajima, koji je za nepune dve godine napravio veliku promenu na sceni rešavanja, odnosno na rešavanjima svih prekršaja, odnosno naplate istih i sam podatak da je 75% naplate prekršaja i to dobrovoljnom uplatom zaista primer koji jasno pokazuje koliko su zakonska rešenja koja smo pre dve godine usvojili bila dobra i kvalitetna. Upravo to povećanje efikasnosti samog procesa naplate i samog poslovanja prekršajnih sudova, upravo kroz ovu reviziju zakona će biti postignuto. Nemoguće je ne preskočiti, ne reći nešto i o predlogu koji smo dobili za postavljenje, odnosno za smenu sudije, predsednika Osnovnog suda u Valjevu, zaista za svaku pohvalu. Upravo, taj predlog koji je obrazložen i to obrazložen do tančina, možda i prvi put u praksi ovog parlamenta da građani imaju priliku da čuju kako se menja i zašto se menja jedan predsednik Osnovnog suda u Valjevu sa tačnim podacima i ono što pokazuje da ova većina, ova Vlada i ovo Ministarstvo jednostavno ne toleriše nepravdu. Niko nema pravo da zloupotrebi svoju poziciju, svoju funkciju i svi oni koji rade mimo zakona i ne rade u interesu građana, jednostavno će biti smenjeni, pa makar to bio i predsednik Osnovnog suda. Da to nije slučaj bio u ranijim praksama Ministarstva pravde, setimo se samo 2010. godine i januara 2010. godine, kada je 837 sudija i 220 zamenika tužilaca ostalo bez posla, odnosno bilo razrešeno. Naravno da to nije bilo u skladu sa zakonom i da su ti isti posle određenog vremena vraćeni i da su im izvršene i materijalne nadoknade, ali pričamo o stavu da su ljudi promenjeni, odnosno da nisu izglasani na svoja radna mesta upravo zato što nisu odgovarali nekome. Jedan od predloga za postavljenje sudije Prekršajnog suda u Šapcu, upravo pokazuje da pravda jeste spora, ali je dostižna. Upravo Milenko Mihić koji je predložen za sudiju Prekršajnog suda u Valjevu je odlukom u to vreme gospodara Života i smrti, a to je u Šapcu bio Dušan Petrović, iako je bio u dva mandata predsednik Udruženja sudija za prekršaje, iako je imao besprekoran dosije, odlukom Dušana Petrovića je razrešen sa mesta sudije Prekršajnog suda. Evo sada posle pet godina taj čovek se vraća u pravosuđe, vraća se u Prekršajni sud, što pokazuje da je pravda zaista spora, ali u slučaju ovog Ministarstva i ove Vlade ipak dostižna. U Danu za glasanje ćemo podržati ove predloge, sa posebnim akcentom na onaj koji je prvi u današnjoj raspravi, a to je zakon o otklanjanju posledica žrtava Holokausta, što samo pokazuje da je ova Vlada spremna da donese sve one zakone koje niko u prethodnih, a u ovom slučaju 70 godina, nije bio spreman. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik prof. dr Marko Atlagić. Izvolite.
Uvaženi potpredsedniče Narodne skupštine, gospodine Bečiću, gospodine ministre pravde, Selakoviću sa saradnicima, gospodo iz Vrhovnog saveta sudstva, gospodine Zorane Babiću, obraćam se gospodine Zorane Babiću i večeras vama, jer ste vi večeras jedini predsednik poslaničkih grupa od svih 12 u ovom visokom domu. To govori ne samo o vama, nego govori o vašem odnosu prema građanima Srbije, a i o odnosu čitave Srpske napredne stranke prema građanima Republike Srbije. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, pred nama su predlozi zakona i predlozi odluka iz oblasti pravosuđa. Moja malenkost nema nameru da govori o predlozima zakona, jer su to prethodnici bolje od mene učinili, a gospodin ministar bolje od mene obrazložio. Dozvolite samo jednu rečenicu da kažem, da Predlog zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika, neću kao čovek struke da govorim,jer ste to vi, gospodine ministre Selakoviću, obrazložili fenomenalno i vaše ocene o Jevrejima su fenomenalne. Samo da dodam da to ne govori samo o vama kao ministru pravde i vašem ministarstvu i Vladi Republike Srbije u celini, nego to govori u prvom redu o vama kao čoveku. Dozvolite da kažem da su tu i predlozi odluka o izboru sudija koji se prvi put biraju na sudsku funkciju, o kojima ću kratko reći samo nekoliko reči. Ovde se radi o izvanrednim kandidatima, što govore, pored ostalog, i veoma dobre ocene koje su svi kandidati dobili prilikom studiranja na pravnom fakultetu, što je jedan od kriterijuma prilikom njihovog izbora. Želim naglasiti ono što je veoma bitno, što je komisija Visokog saveta sudstva za izbor sudija izvršila proveru podnetih prijava na oglas, utvrdila njihovu blagovremenost i potpunost, obavila razgovor sa kandidatima koji se prvi put biraju na sudsku funkciju. Isto tako, dame i gospodo narodni poslanici, komisija je dala ocenu da li kandidati ispunjavaju uslove, tj. kriterijume i merila za izbor sudija. Zajedničko je svim kandidatima da je komisija utvrdila da su kandidati ispunjavali sve kriterijume i merila za ocenu, stručnost, osposobljenost i dostojnost. Ali, zašto ja to sve govorim? Dame i gospodo, zato što u vreme stranke bivšeg režima nisu poštovani ovi kriterijumi, što je dovelo do toga da nam je sudstvo bilo pre nego što ste vi gospodine ministre Selakoviću došli na čelo Ministarstva pravde „najgore u Evropi“. Ono se kretalo od nezapamćenih skandala u kadrovanju i proterivanju sudija, do neuravnoteženih krivičnih dela, tako da se sudstvo ljuljalo kao zgrada sklona padu. Kako ćete, gospodo iz bivšeg režima, objasniti činjenicu da su vam neki od sudija umirali od nepravde, a neki od sudija izvršili samoubistvo? Kako ćete, gospodo iz bivšeg režima, objasniti činjenicu da ste i mrtvog sudiju izabrali za sudiju, pokojnog Ljubišu Đurovića, iako je predsednica Vrhovnog saveta sudstva, gospođa Nata Mesarović izjavila da su svi kandidati, verovali ili ne, bili provereni i da je za proveru utrošeno 200 časova, dakle čitavih mesec dana? Ne znam samo kako je proveravala mrtvog sudiju? Kako ćete, gospodo iz bivšeg režima, objasniti činjenicu da ste izabrali za sudije ljude koji nikada nisu radili u pravosuđu, što sada nije slučaj, videli ste danas kod ovih sudija? Kako ćete, gospodo iz bivšeg režima, objasniti činjenicu da niste izabrali u jedan okružni sud sudkinju koja je bila na listi među pet najboljih sudaca? Znate li zašto je niste izabrali? Zato što joj je muž bio advokat, a radio je Ibarsku, kao istražni sudija doneo prvostepenu presudu u slučaju Ćuruvije i branio Gorana Kneževića. Kako ćete, gospodo iz bivšeg režima, objasniti činjenicu da ste izabrali Sonju Brkić za sudiju, koja je kršila Zakon o sudijama, jer je istovremeno obavljala dužnost sudije Vrhovnog suda Republike Srbije i predsednika RIK? Zakon o sudijama to izričito zabranjuje. Ona je u RIK-u na taj način protivpravno uzela 2008. godine 2.673.000 dinara. Odbila je da vrati te pare. Eto, takvi su, gospodo, bili vaši kriterijumi u prethodnom režimu. Zato je u Izveštaju Evropske komisije za 2010. godinu stajalo, citiram jednu rečenicu – Reforme koje sprovodi vlast, znači, bivša, 2010. godine, predstavlja posebnu zabrinutost, završen citat, iz knjige „Reforme pravosuđa, Srbija 2008. godine“, strana 96. Ista Evropska komisija nastavlja - proces reizbora sudija bio je netransparentan i rizikujući time princip nezavisnosti, završen citat. Gospodo iz bivšeg režima, reforme koje ste provodili u pravosuđu bile su, citiram, kao najgora moguća stvar, završen citat, iz Evropske komisije, objavila je i naša „Politika“ 7. 7. 2012. godine na strani 4. Dolaskom, gospodine Selakoviću, gospodine ministre pravde, vas na čelo ovog ministarstva, situacija se znatno popravila i svakoga dana se sve više popravlja. To su ocene najznačajnijih evropskih zvaničnika, i ne samo njih, nego i nas, narodnih poslanika. Ono što je bitno, sudstvo u Srbiji svakog dana se poboljšava iz dana u dan. Dozvolite da napomenem da ipak u 2014. godini, kada su bili teški uslovi za naše sudstvo, jer u prvom redu je obnovljena nova mreža sudova, a Advokatska komora donela je odluku da ne učestvuje na suđenju četiri meseca i kasnije još dva, znači, svega za šest meseci, ipak je popravljeno za jedan celi 4% u odnosu na prethodne godine. Mislim, kada se skupe svi elementi o radu sudova u 2015. godini, a nadam se u ovom visokom domu da ćemo i to čuti, da će biti izuzetno dobri rezultati. Sve u svemu, ovo su vrlo dobri zakoni. Srpska napredna stranka, kako rekoše moji prethodnici, daće glas u Danu za glasanje. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić.
Zahvaljujem. Uvaženi gospodine ministre, uvaženi predstavnici sudova i tužilaštva, uvažene kolege poslanici, građani Srbije, ja sam Milija Miletić i dolazim iz najlepše opštine u Srbiji, to je opština Svrljig, koja se nalazi pored najlepšeg grada u Srbiji, a to je grad Niš. Sada ću, kao i moje kolege poslanici, govoriti o Predlogu zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koji nemaju živih naslednika. Mislim da je ovo jedan od najbitnijih predloga, što se tiče današnjeg dana. Konkretno, na ovaj način ispravićemo grešku koja nije urađena unazad 71 godinu. Svi smo svedoci događaja i govora kako je bilo. Čuli smo malo pre vas, ministre, kada ste govorili šta je rađeno 1941, 1942. godine, kada su naši predstav-nici tog vremena radili neke negativne stvari na štetu jevrejskog naroda, gde smo svedoci da je veliki broj ljudi ubijeno, nestalo, gde su celokupne porodice nestajale. Ja ću se sada osvrnuti na grad Niš, na okolinu jugoistočne Srbije, na centar jugoistočne Srbije, a to je Niš, gde je u rimskom dobu bio veliki broj Jevreja, da je za vreme turske okupacije isto bila jevrejska zajednica, bila je jevrejska škola. Pre početka Drugog svetskog rata u Nišu je bilo 360 Jevreja koji su radili kao veterinari, lekari, trgovci, i ostalo i bili su veoma dobri domaćini. Posle završetka Drugog svetskog rata ostalo je samo njih četvoro. Svi su ubijeni u logoru na Crvenom Krstu, u logoru gde je ubijeno preko 30 hiljada ljudi, gde nisu samo nestali Jevreji, Romi, nego i Cigani. Ja ću sada sa ovog mesta podsetiti sve vas, a i ostale građane koji će kasnije gledati ovaj prenos Skupštine, da će u Nišu za dva dana biti obeležen 12. februar, a to je dan kada su se po prvi put u Evropi organizovali zatvorenici i pobegli iz logora na Crvenom Krstu, gde je 105 tih ljudi ostalo živo, 46 je poginulo. Među njima je bio veliki broj Jevreja. Prvi među njima koji je poveo tu pobunu bio je Branko Bjegović, po kome se zove jedno naselje u Nišu. Ovo govorim baš iz tog razloga što je i na Crvenom Krstu i u Nišu taj logor bio veoma frekventan, veliki broj ljudi je ubijen. Moramo pamtiti sve ono što je bilo. Ja sam kao čovek i kao narodni poslanik veoma zadovoljan što ste vi sada stavili da ovaj predlog zakona danas izglasamo, da damo mogućnost jevrejskoj zajednici da ima neku satisfakciju, da ova sredstva koja se izdvajaju narednih 25 godina iz budžeta Republike Srbije, 950 hiljada evra, od 1. januara 2017. godine… Mislim da je to korektno, da je to pošteno. Mislim da treba da se pamti, da se nikad ne zaboravi to što je urađeno od 1941. do 1045. godine. Ja ću isto glasati za ovaj drugi set zakona koji ste danas predložili, kao predstavnik Ujedinjene seljačke stranke sa liste SNS. Mislim da je vaše ministarstvo i vi, kao ministar, jedan od najuspešnijih ministara pravde koji su bili u višepartijskom sistemu. Ja stvarno poštujem vaš rad, rad vašeg ministarstva, jer puno grešaka je ispravljeno, puno stvari je urađeno za dobrobit svih građana naše zemlje Srbije. Mi moramo vratiti poverenje u naše sudstvo, u naše tužilaštvo i u sve one institucije u Srbiji koje su izgubile svoje značenje i poverenje naroda u prethodnom periodu. Još jednom ću vas pozvati da budete gost kod nas u opštini Svrljig i da zajedno obiđemo sudsku jedinicu Prekršajnog suda i da zajedno sa vama neke stvari, koje su tamo, popravimo i da bude još bolje i uspešnije za sve građane u samom Svrljigu i na nivou Niškog regiona i u celoj Srbiji. Ja ću kao poslanik glasati za set svih ovih zakona sa zadovoljstvom i za sve zakone koje predlaže Vlada na čelu sa našim premijerom.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Biljana Hasanović Korać. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, moram da prvo objasnim zašto pored mog imena na spisku govornika stoji „neopredeljen“. Ne zato što nemam mišljenje o predlozima zakona, već na taj način sam iskazala svoje nezadovoljstvo i nezadovoljstvo naše poslaničke grupe na način kako je zakazana ova sednica i na to kako su objedinjene tačke koje se danas razmatraju u jedinstvenoj raspravi u načelu. Naime, dnevni red je zaveden u pisarnici 6. februara i sednica je zakazana preko vikenda. Imali smo samo ponedeljak da dođemo do materijala, da proučimo, a u okviru ove tačke dnevnog reda objedinjena je rasprava o 17 tačaka dnevnog reda. Morate da priznate da nisu sve tačke povezane, da ima tačaka koje zaista nemaju nikakve veze jedna sa drugom, čime je prekršen i Poslovnik, jer on predviđa objedinjavanje tačaka koje su međusobno povezane. To što je većina poslanika izglasala nije opravdanje da se uopšte stavi na dnevni red objedinjavanje tačaka koje nisu međusobno povezane, jer može neko da predloži i da se izglasa da je danas ponedeljak i da većina glasa. Hoćemo li mi verovati da je danas ponedeljak? Nećemo, naravno. Molila bih još vladajuću većinu da ne odgovori na ove moje primedbe time što će iznositi koliko je prethodni režim objedinjavao tačaka dnevnog reda na jednoj sednici. Ja mogu iskreno da kažem, pošto sam već četvrti mandat u ovoj Skupštini, prethodni režim je platio cenu na izborima i sadašnja vladajuća većina valjda može da izvuče neke pozitivne zaključke iz toga i da ne pravi iste greške. Naravno, meni neće biti žao ako i one plate cenu, ali zbog građana Srbije mislim da to nije u redu i da nije u redu da se ne ostavi dovoljno vremena da se ovako značajni zakoni prouče i da se pripreme kvalitetni amandmani, ako uopšte postoji potreba, i kvalitetna diskusija. Sada bih ipak prešla na razmatranje pojedinačnih zakona i prvo ću nešto reći o Predlogu zakona o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama holokausta koji nemaju živih zakonskih naslednica, jer smatram da je to najvažniji zakon koji se u okviru ove tačke dnevnog reda razmatra. Posle zakona koji su doneti iz ove oblasti u našem pravosudnom sistemu, kao što je bio još 90-ih godina Zakon o vraćanju zemlje oduzete preko utvrđenog zakonskog maksimuma i konfiskovane narodnim neprijateljima, jer sam tada 90-ih godina u lokalnoj samoupravi učestvovala u postupku vraćanja zemlje i shvatila kolike nepravde su doživeli ljudi kojima je ta zemlja oduzeta. Zatim, preko Zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju za koji bi zaista od srca želela da se malo brže sprovodi. Pretpostavljam da postoji puno okolnosti koje usporavaju i otežavaju, ali zbog pravde koju želimo da postignemo, i to treba ubrzati. Ovaj zakon predstavlja na neki način zaokruživanje celine ispravljanja nepravde koja je učinjena građanima koji su živeli u Srbiji u jednom periodu i oduzimanjem imovine koju su imali. Ono što sam stekla utisak, čitajući ovaj Predlog zakona, jeste da je on vrlo detaljno i vrlo sistematično napisan i da bar za sada ne bi trebalo, na ovo čitanje, koliko sam imala vremena, da bude problema u primeni. U članu 1. je definisan, pre svega, predmet uređenja zakona i definiše se da se uređuju uslovi, načini, postupak vraćanja imovine oduzete pripadnicima jevrejske zajednice koji nemaju zakonskih naslednica i vraćanja oduzete imovine organizacijama koje su u vreme oduzimanja bile u funkcije jevrejske zajednice. Zatim, član 2. detaljno reguliše pojmove iz zakona. Osvrnuću se i na član 3. koji definiše pojam Holokausta u smislu ovog zakona. Taj pojam jeste definisanje u međunarodnom pravu i jeste opšte poznat pojam, ali mislim da zbog lakše primene je dobro što stoji ovde definicija da se za potrebe ovog zakona Holokaust predstavlja vreme od 6. aprila 1941. godine do 9. maja 1945. godine u kome su okupator i njegovi saradnici na teritoriji današnje Republike Srbije sistematski progonili i ubijali pripadnike jevrejske zajednice, uništavali i oduzimali imovinu Jevreja bez obzira na njihovo državljanstvo i jevrejskih organizacija zasnovano na rasističkim odredbama, propisima i aktima nacističkog režima i neću da prepričavam ceo zakon. Ono što bi istakla kao pozitivno, mislim da to niko nije danas spomenuo, jeste da je u članu 10. predviđeno da sticanje imovine i ostvarivanje prihoda u vidu finansijske podrške na osnovu ovog zakona ne podleže plaćanju nijedne vrste poreza administrativnih i sudskih taksi i naknada državnim organima i organizacijama, mislim da je to u redu ako se ispravlja jedna nepravda da treba da ovo oslobađanje stoji u samom zakonu. Još bi ukazala da je vrlo pozitivno što su određene namene za koje će se sredstva koristiti, za proučavanje Holokausta, za stipendiranje onih koji se bave proučavanjem, za obeležavanje raznih godišnjica i događaja kako bi se stalno podsećali na strahote Holokausta, kako se nikad ne bi zaboravilo i kako se nikad ne bi ponovilo, kao i na to da će se pružiti finansijska podrška preživelim žrtvama Holokausta koji su imali prebivalište na teritoriji Republike Srbije u vreme Holokausta i koje trenutno žive u Republici Srbiji ili u inostranstvu i mislim da je i to zaista pozitivno. Ovim Predlogom zakona ne samo da se upotpunjuje set zakona koji reguliše vraćanje imovine i nepravde, već se ispunjava i obaveza koju je Srbija, kao potpisnik Terezinske deklaracije usvojene 2009. godine, prihvatila. Ta deklaracija je potpisana u Terezinu, u Češkoj, u mestu gde su stradali i odakle su poslati u logore smrti hiljade evropskih Jevreja i drugih žrtava nacističkog progona tokom Drugog svetskog rata. Deklaraciju su proglasili predstavnici 49 zemalja i EU, što je takođe od veoma važnog značaja, jer se ovim svrstavamo u demokratske zemlje jasno antifašistički opredeljene. I, jedino što smo intervenisali amandmanski je bila naša ideja da se izmene odredbe koje regulišu pribavljanje dokumentacije, odnosno o tome ću detaljnije govoriti kada budu amandmani, da se predvidi da su državni organi koji poseduju dokumenta dužni koji vode postupak dužni da pribave od drugih državnih organa i organizacija dokumenta koja su potrebna za vođenje postupka i za donošenje odluke. Mislimo da bi se time u potpunosti pružila satisfakcija onima kojima treba da se vrati imovina, a u ostalom takav postupak bi bio i u skladu sa načelima koja su predviđena Predlogom zakona o opštem upravnom postupku, koji je već u postupku ovde u Narodnoj skupštini. Drugo o čemu želim da pričam jeste Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o prekršajima. Pošto smo i o tom zakonu već dosta govorili, ja se neću zadržavati na sve odredbe, na novine koje unosite u cilju ubrzavanja postupka i smatram da je dobro što se prati primena zakona i što se na vreme uočavaju nedostaci ili mogućnosti da se poboljša primena, pogotovo procesni zakoni u pravosuđu imaju veliki značaj, pa smatram da je dobro što ste izašli sa ovim predlogom zakona kako bi se kažem, poboljšali neki delovi ili kako bi se ispravili neki nedostaci. Zadržala bih se samo na članu 20. kojim se menja član 336. i smatram da ovde nije sve do kraja kako treba urađeno. Naime, u predzadnjem stavu se kaže – posebnim zakonom može da se predvidi i privremeno uskraćivanje izdavanja ili pružanja važnosti drugih dozvola i dokumenata. Smatram da je ovo problematično, kako može Zakonom o prekršajima da se ovlasti predlagač zakona, da predloži donosilac zakona odnosno Narodna skupština da usvoji neki poseban zakon? Naime, nadležnosti Narodne skupštine su utvrđene Ustavom Republike Srbije i Zakonom o skupštini. Ne može se posebnim zakonima utvrđivati neka druga nadležnost, a ovde se predviđa da će se posebnim zakonima koje mora da donese ova skupština, jer je jedino ona nadležna da donosi zakone, može predvideti mere koje sam rekla. Stavila bih i primedbe na mere koje se izriču ovim članom, odnosno koje se uskraćuju. To su i neki moji prethodnici govorili i vi ste ministre objasnili, da ako neko daje dozvolu …
Vreme gospođo Korać.
Ima pravo i da je uskrati. Samo da kažem da imamo još jedan amandman, ali o tome ćemo u zakonu u pojedinostima.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Svetislav Vukmirica.
Poštovani predsedavajući, ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici, u današnjem izlaganju ću akcenat staviti na Zakon o otklanjanju posledica, oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koje nemaju živih zakonskih naslednika. Verovatno ću u mojoj diskusiji ponoviti i reći nešto što su rekli i moji prethodnici, ali značaj ovog zakona me prosto obavezuje na to. Podsećanja radi, postupak restitucije započet je 2011. godine donošenjem Zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju kojim su regulisani uslovi, način i postupak vraćanja oduzete imovine i obeštećenje za oduzetu imovinu koja je na teritoriji Republike Srbije primenom propisa o agrarnoj reformi, nacionalizacijik, kao i drugih propisa, odnosno akata oduzeto od fizičkih i određenih pravnih lica i preneseno u opšte narodnu državnu društvenu ili zadružnu svojinu. Odredbama tog zakona predviđeno je da će se otklanjanje posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta i drugim žrtvama fašizma na teritoriji Republike Srbije koje nemaju živih zakonskih naslednika urediti posebnim zakonom. Obavezu donošenja posebnog zakona kojim bi se regulisala ova pitanja Republika Srbija preuzela je i kao potpisnik Terezinske deklaracije usvojene 2009. godine u Terezinu, u Češkoj, kojom su zemlje učesnice pozvale da se učini svaki napor da se isprave posledice nepravedne zaplene imovine koja je sprovođena kroz konfiskaciju prinudnu prodaju imovine i prodaju pod prisilom i koja je predstavljala deo progona tih nedužnih ljudi i grupa od kojih je većina umrla bez naslednika. Iz svih ovih razloga danas na dnevnom redu je upravo zakon koji ima za cilj stvaranje uslova za otklanjanje posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta. Takođe ima za cilj da se predmetna imovina koristi kao osnova za rešavanje materijalnih potreba ugroženih lica koja su preživela Holokaust, za trajno obrazovanje o Holokaustu, njegovim uzrocima i posledicama, da se, pored ostalog, podržavaju i uspostave redovne godišnje ceremonije sećanja i komemoracije i da se radi na očuvanje memorijalnih mesta i drugih lokacija sećanja na stradanje jevrejskog naroda, kao i da se prioritetno uključi obrazovanje o Holokaustu i drugim nacističkim zločinima. Zatim, da se finansira školovanje i stipendiranje studenata, mladih talenata i naučnika iz Republike Srbije, kao i da se radi na jačanju veza jevrejske zajednice u Republici Srbiji sa sunarodnicima u drugim državama. Predlog ovog zakona predviđa i finansijsku podršku Savezu jevrejskih opština Srbije, koja se obezbeđuje iz budžeta Republike Srbije preko ministarstva nadležnog za poslove finansija, u iznosu od 950.000 evra na nivou kalendarske godine, a na period od 25 godina, počev od 1. januara 2017. godine. Iskoristio bih ovu priliku da celokupnu javnost podsetim na stravične zločine koji su tokom Drugog svetskog rata učinjene pripadnicima jevrejske zajednice. Jevrejski narod je tada podneo ogromnu žrtvu i patnju nesagledivih razmera i u Evropi je od progona nacističke Nemačke i njenih saradnika ubijeno 5.033.900 Jevreja, što je 67% od ukupnog broja Jevreja koji su u to vreme živeli na starom kontinentu, dok je u tadašnjoj Jugoslaviji od ukupno 43.000 pripadnika jevrejske zajednice ubijeno 26.000 ili preko 60%. Zločini nisu zaobišli ni Kikindu, gde je deset dana nakon okupacije izvršen popis 299 žena, dece i muškaraca pripadnika jevrejske zajednice. Tom prilikom je oduzeta sva pokretna i nepokretna imovina, a nakon četiri meseca su isti bili deportovani u prihvatni logor u Novom Bečeju, a potom i logore Banjica i Sajmište. Kasnije su iz logora puštene samo Jevrejke koje su bile udate za hrišćane, da bi kraj Drugog svetskog rata dočekalo samo 16 Jevrejki i dece. Inače, Jevreji su započeli naseljavanje područje Kikinde oko 1800. godine i pored toga što je postojala zabrana naseljavanja stanovništva drugog etničkog porekla, a same 1800. godine osnovana je Jevrejska crkvena opština. Prema popisu iz 1824. godine, Kikinda je imala 12.334 stanovnika, a od kojih je 198 bilo Jevreja, dok se 1921. godine po popisu kao Jevrejin izjasnio 551 stanovnik Kikinde. Po tim pokazateljima se može zaključiti da Jevreji u Kikindi nikad nisu bili brojno dominantna populacija, između 1,5 i 2% od ukupnog broja stanovnika, ali su imali vrlo značajan udeo u društvenom i ekonomskom razvoju grada. Jevreji su bili trgovci, apotekari, lekari, što se može videti u raznoj arhivskoj građi. O životu i aktivnostima Jevreja u Kikindi pre Drugog svetskog rata na svoj način govori i danas uređeno otvoreno jevrejsko groblje staro 200 godina. Takođe i neke lepe zgrade i nekretnine govore o doprinosu jevrejske zajednice u opštem razvoju Kikinde. Trenutno jevrejska opština u Kikindi broji 30 članova i svojim aktivnostima se trudi da sačuva sećanje na svoje pretke i kulturu, tako da će i primena ovog zakona u svakom pogledu pomoći u realizaciji svojih planiranih aktivnosti i ciljeva. Sa ovim završavam današnje izlaganje i pozivam sve narodne poslanike da u Danu za glasanje podrže ovaj zakon. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem, gospodine Vukmirica. Reč bih sada dao narodnom poslaniku Zoranu Babiću, šefu poslaničke grupe SNS, kao poslednjem prijavljenom za diskusiju. Izvolite, gospodine Babiću.
Gospodine ministre, poštovani predstavnici Ministarstva pravde, uvaženi predstavnici Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca, dame i gospodo narodni poslanici, današnja rasprave je pokazala različitosti u pogledima na određena dešavanja iz naše prošlosti. Međutim, mnogo važniju poruku je danas srpski parlament poslao, poruku jedinstva u osudi Holokausta, poruku poštovanja prema svim žrtvama i Holokausta, ali i svim žrtvama ratova u prošlom veku. Smatram da Zakon o otklanjanju posledica oduzimanja imovine žrtvama Holokausta koji nemaju živih zakonskih naslednika prestavlja još jedan stub, stub u mostu prijateljstva između Srbije i Izraela. Izrael je prijateljska država Srbiji. Izrael je država koja poštuje teritorijalni integritet, suverenitet, celovitost Republike Srbije. Izrael je država koja nije priznala tzv. nezavisnost Kosova i zbog toga sam jako zahvalan na takvoj odluci Izraela i zbog toga sam ponosan što sam deo srpskog parlamenta koji je danas jasno pokazao osudu Holokausta, poštovanje svih žrtava, ali i napravio još taj jedan stub u mostu prijateljstva između naših država. Ovaj zakon, po mom skromnom mišljenju, ispravlja nepravdu iz prošlosti, ali je i okrenut budućnosti. Ovaj zakon šalje poruku svim Jevrejima, živeli oni u Izraelu, živeli u Americi, živeli bilo gde, šalje poruku da je Srbija i njihova država, da je država koja je spremna da ispravlja nepravdu, da je država koja je otvorena, da je država koja je spremna da se u nju investira, da se u Srbiji zaposle ljudi, da se u Srbiji zaradi, da se u Srbiji plati porez, da se u Srbiji otvaraju fabrike. Zbog toga bih podsetio i na reči ministra inostranih poslova Austrije izrečenih pre nekoliko dana u Srbiji, a to je da je Srbija postala sidro stabilnosti u ovom delu Evrope. Žao mi je što nismo većim brojem prisutnih narodnih poslanika i narodnih poslanica pokazali poštovanje, veće poštovanje prema temi koja je danas na dnevnom redu. Žao mi je zato što su ovde prisutni samo narodni poslanici iz poslaničke grupe SNS. Žao mi je što ovaj predlog nismo dali možda na početku današnje rasprave, ali ću dati sada na kraju, a to je da jednim minutom ćutanja, gospodine ministre, odamo počast svim žrtvama Holokausta, da odamo počast svim žrtvama koje su se desile, nažalost, na našim prostorima, u našoj državi u prošlom veku. Dakle, da jednim sećanjem na njih ne dozvolimo da se ikada više u budućnosti tako nešto desi. Srbija na ovaj način, ali ne samo na ovaj način, već svim onim stvarima koje radi i srpski parlament i Vlada Aleksandra Vučića, šalje poruku stabilnosti, šalje poruku prijateljstva, šalje poruku mira, šalje poruku onakvu kakvu žele svi građani Republike Srbije, ali verujem i svi normalni i čestiti ljudi. Zbog toga, na kraju ove rasprave, ja ću pozvati, nažalost, malobrojne narodne poslanike da jednim minutom ćutanja odamo počast svim žrtvama Holokausta i svim žrtvama na ovim prostorima, uz sećanje i želju da se ovako nešto nikada više ne ponovi. Hvala vam, gospodine ministre. (Minut ćutanja.)
Zahvaljujem se, gospodine Babiću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne) Gospodine ministre, da li želite reč? (Ne) Saglasno članu 98. stav 4. Poslovnika, zaključujem zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima akata iz tačaka 7. do 23. dnevnog reda. Zahvaljujem se, gospodine ministre, vama i članovima vašeg kabineta, a takođe i predstavnicima Visokog saveta sudstva na učešću na današnjoj sednici. Zahvaljujem se i narodnim poslanicima. Nastavak je sutra u 10,00 časova. Zahvaljujem.