Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 96 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika, saglasno članu 84, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Dušan Proroković. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O BEZBEDNOSTI I ZDRAVLjU NA RADU (načelni pretres) Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin, a neka se pripremi Rodoljub Gačević. Jedno obaveštenje, pre nego što vam dam reč, 31. sednica Odbora za kulturu i informisanje zakazana je za ponedeljak, 24. oktobar 2005. godine, u sali na drugom spratu, sa početkom u 13,30 časova. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, poštovane kolege narodni poslanici, Predlog zakona o bezbednosti i zdravlju na radu jeste, zapravo, jedan od onih zakonskih predloga koje je neophodno uskladiti sa međunarodnim zakonodavstvom kako bismo napravili kompletnu harmonizaciju svih zakonskih akata i kako bismo na taj način sebi olakšali put do ulaska u Evropsku uniju. Naravno, na svim ovim zasedanjima postoji veliki broj zakona koji je nama svima ponekada, vrlo često, da prihvatimo i da usvojimo, jer s razlogom pišemo veliki broj amandmana i pokušavamo da te zakone prilagodimo uslovima u kojima momentalno živimo. Međutim, ovaj predlog zakona, kao i onaj iz prethodne tačke dnevnog reda (Predlog zakona o sprečavanju dopinga u sportu), predstavljaju, zapravo, zakone oko kojih zaista ne bi trebalo da bude velikog sporenja da li ih treba usvojiti ili ne. Naprotiv. Poslanička grupa SPS će glasati za ovaj zakon, prevashodno zbog toga što obrađuje temu zaštite radnika na svojim radnim mestima. To je bio jedan osnovni i principijelni kurs koji politika SPS ima, koji je imala i koji će uvek imati. Dakle, kada se analizira sam zakon, reklo bi se da će poslodavci i te kako imati jednu ozbiljnu obavezu, jer će morati jedan ozbiljan deo finansijskih sredstava da ulože, kako bi se obezbedili radnici na svojim radnim mestima i na taj način zaštitili svoje zdravlje. Naravno, postavlja se pitanje šta je skuplje? Svi u zdravstvu, a i u narodu postoji jedna krilatica, da je ''bolje sprečiti, nego lečiti'' i stoga je sigurno, ma koliko to bila značajna finansijska izdvajanja od strane poslodavca, bolje uložiti u bezbednost i zdravlje svog radnika, nego, na kraju, ne samo radnik, njegova porodica i kompletno društvo, da ima pre svega obolelog čoveka, a drugo i da velika finansijska sredstva otiču tamo gde najmanje želimo da odu, a to je u lečenje istog. Zbog čega? Zbog nemara i neodgovornosti jednog poslodavca. Ovaj zakon je, kao i svi zakoni koji dolaze na dnevni red, usklađen sa vremenom u kome živimo. Tako se ovde po prvi put pominje da se na poslodavca odnosi, bez obzira da li je to strani ili naš državljanin, isto tako, odnosi se i na radnika, bez obzira da li se radi o stranom ili našem državljaninu. Naravno da je jasno zbog čega se sve ovo dešava, jer, prosto, u ovih par godina, u kojima dolazi do velike privatizacije, svesni smo činjenice da sve veći broj stranaca kupuje naše fabrike. Naravno, pri tom dovode svoje ljude da rade. No, bez obzira čiji su oni državljani, naravno, oni moraju da postupaju po istim zakonima po kojima postupaju i svi naši državljani, odnosno naši radnici. Šta je to što je dobro u ovom zakonu? Ne samo zbog toga što se radi, pre svega, o preventivi zaštite i bezbednosti zdravlja zaposlenih radnika, ovde se pojavljuje jedno lice koje, praktično, treba da bude predstavnik zaposlenih u komunikaciji sa poslodavcem. Zadatak ovakvog lica je, pre svega, da vrši edukaciju zaposlenih, da im objasni na koji način da koriste zaštitna sredstva, da sačuvaju sebe i da na taj način sačuvaju svoje zdravlje i, s druge strane, da komunicira sa poslodavcem u slučajevima da postoje negde neki problemi; da oni mogu poslodavcu da kažu šta je to što treba učiniti da bi se radnik zaštitio. Naravno, to lice ne može da bude svako, to lice mora da bude strogo stručno i kompetentno i za tu svoju stručnost i kompetentnost, ako jeste, dobijaće licencu po kojoj će moći da radi. Takođe, planira se da, ukoliko se radi, mada, moram reći u poslednje vreme, u nekim starim dobrim vremenima mi smo imali velike fabrike gde je bilo uposleno par hiljada, pa i desetine hiljada radnika, ali danas, ili ih nema, ili je vrlo mali broj, ali ako postoje firme, u kojima postoji veliki broj zaposlenih, isto tako može da se osnuje odbor za bezbednost i zdravlje na radu, pri čemu, naravno, sav taj posao nije u mogućnosti da radi jedan čovek, nego da se organizuje više njih kroz odbor. Čini mi se da je član 5. ovde nešto što je jako dobro, jer u članu 5. se govori da je obaveza poslodavca da pod istim uslovima obezbedi i zaštiti i sve one koji dođu, da tako kažem, na privremeni rad u određenu firmu. Tu se misli na učenike i studente koji će možda dolaziti da obave neku praksu, tu se misli čak i na stažiranje, tu se misli i na one koji u stvari vrše prekvalifikaciju svoje struke, bez obzira da li će i verovatno neće ostati u toj firmi da rade, oni imaju istu zakonsku zaštitu kao da su i zaposleni u određenoj firmi. Rekla bih još nešto što je jako pozitivno. Ovde u zakonu se govori o posebnoj bezbednosti i brizi o zdravlju jedne najosetljivije grupe zaposlenih, a to su upravo mladi, žene, invalidi i ljudi koji su profesionalno oboleli. Rekla bih da je ovde trebalo možda malo više poraditi na ovoj temi, ali imajući u vidu činjenicu da je ministar u svom uvodnom izlaganju rekao da će po usvajanju ovog zakona, praktično, biti izrađeno niz podzakonskih akata, mi iz SPS zaista očekujemo da ovaj segment bude maksimalno razrađen do kraja, imajući u vidu o kakvoj osetljivoj kategoriji zaposlenih se radi. Konačno, postoji nešto, reći ćemo i do sada smo imali Zakon o zaštiti na radu, i do sada smo imali neke zakonske obaveze, pa da li smo se ponašali po tome? Moram i želim da istaknem jedan pozitivan primer iz Kikinde. Svi ste sigurno dobro čuli, to je fabrika kolača "Banini", koja je i pre privatizacije, a i danas kada je privatizovana i te kako lege artis po svim standardima ulaže u zaštitu i bezbednost zdravlja svojih radnika. I danas kada je to privatna firma oni i te kako naprave i po nekoliko zdravstvenih pregleda svojih zaposlenih, ne štedeći pri tom finansijska sredstva jer su mladi, mudri i pametni ljudi i svesni su da samo zdrav čovek može da privredi i da samo zdrav čovek može da radi na opšte zadovoljstvo svoje i svoje porodice, naravno i svoje firme i da na taj način firma ostvaruje veliki profit. Želela bih da se svi ovako ponašaju i da nisu potrebni samo zakoni, a iskrena mi je želja da po usvajanju ovog zakona moraju svi poslodavci da se ponašaju u skladu sa njim. Ovo je zakon koji se odnosi naravno na sve zaposlene, iako bih rekla prilikom čitanja da se odaje utisak da se ovo više odnosi nekako na zaposlene u privredi, industriji, u građevinarstvu, a čini mi se malo manje je dat akcenat na ljude, za koje smo navikli da kažemo da rade u neprivrednoj delatnosti, odnosno u prosveti, zdravstvu i kulturi. Jasno mi je zašto je toliko do detalja razrađena ova oblast zaštite ljudi koji rade u građevinarstvu. Pre svega, na svu sreću, danas vidimo da je Srbija jedno veliko gradilište, da se po mnogim gradovima u Srbiji grade stambene zgrade. Svi mi koji svakodnevno putujemo od svojih mesta do Skupštine vidimo da se i te kako mnogo puteva radi, popravlja i prave nove zaobilaznice i to je dobro. Ali, nažalost, svi smo svesni činjenice da smo u relativno skorije vreme imali nekoliko tužnih i nesrećnih ishoda upravo radnika iz oblasti građevinarstva. Zašto? Verovatno zato što nisu bili dovoljno obezbeđeni i njihovi poslodavci nisu mislili o bezbednosti i zdravlju svojih radnika. Naravno da sa tim treba prestati. Naravno, bez obzira ko gde radio, mora da ima maksimalnu bezbednost od svog poslodavca, pa tek onda da krene u posao. Da li je građevinska operativa spremna na sve ovo, verovatno do sada nije bila, ali očekujem da usvajanjem ovog zakona i tu se prezentira sve ono što bude u interesu radnika. Što se tiče privrede, nažalost, u poslednjih par godina, pa rekla bih i dan-danas nama još uvek privreda ne radi i zbog toga tu praktično i nije bilo nekih velikih finansijskih izdataka što se tiče poslodavaca ni u onim elementarnim stvarima za svoje radnike, a ne u obezbeđivanju zaštitnih sredstava u interesu zdravlja zaposlenih. Naravno, jesam optimista i želim da verujem da će ubrzo doći do prave ekspanzije i zahuktavanja naše privrede, jer samo na taj način možemo podići standard svojih građana i naravno, standard svoje države, što je svima nama zaista u interesu. Kao što smo i usvojili Zakon o zaštiti životne sredine, gde smo rekli da svako ko pokrene, bez obzira koliko je čista ili prljava tehnologija koju neka fabrika koristi, mora i te kako ozbiljna sredstva da uloži, da obezbedi filtere kako bi zaštitio kompletno stanovništvo na teritoriji na kojoj ta fabrika radi, pa isto tako ovde za pokretanje neke fabrike, zaista, ne sme niko da prihvati da ona krene sa radom pre nego što se obezbedi zdravlje svih onih koji rade i koji će raditi. Zašto kažem da mi se čini da je tu ovaj deo prosvete, zdravstva i kulture zapostavljen? Zato što u delu zakona, u kome se govori o finansijskim sredstvima, kaže se da za primenu ovog zakona nisu potrebna nikakva dodatna sredstva – složila bih se sa tim jer, navodno, već postoji u budžetu Republike Srbije izdvojena, složila bih se u onom delu koji se odnosi na finansijska sredstva koja su potrebna za rad inspektora i inspektorata, koji će proveravati provodljivost ovih zakona na delu. Međutim, pitam vas ko je poslodavac u školama? Ko je poslodavac u zdravstvu? Svi dobro znamo da tu postoje direktori koji sada u nekim najnovijim tenderima žele da se zovu, ili bi bar to trebalo da budu, menadžeri. Ali, suština je ko je poslodavac, pa budžeti. Da li budžet lokalne samouprave, da li budžet pokrajine ili budžet Republike, svejedno, ali to su značajna sredstva koja bi trebalo uložiti u ove institucije. Nešto bih rekla o školama, o predškolskim ustanovama, o osnovnim i srednjim školama. Svi smo svesni činjenice da se nažalost, ako se zađe, vidi da je radna okolina, o kojoj ovaj zakon takođe govori,vrlo loša, da su higijenski uslovi loši i na taj način direktno se zdravstveno ugrožavaju svi zaposleni u školama i zdravstvenim ustanovama, a da ne kažemo o opasnosti koja preti prilikom dolaska i korišćenja ovih ustanova svih onih nama najmilijih i najdražih, odnosno nađe dece. Šta je razlog? Elementarno neodržavanje higijene prostorija, ne zato što to neko ne želi ili neće, nego jednostavno, odgovor da nemaju para za kupovinu dezinfekcionih sredstava; pa se tada jedno dezinfekciono sredstvo ''kap po kap'' raspiruje i koristi ko zna koliko dugo ili se ne koristi uopšte. Odgovor jednog takvog direktora je da, zapravo, nema para i da zato ne može da kupi određena higijenska sredstva. Ako uporedim, recimo, situaciju u zdravstvu, gde i sada postoje pravilnici po kojima je potrebno obezbediti zaštitu radi bezbednosti zdravlja na radu, pogledajmo činjenici u oči – kada su poslednji put zdravstveni radnici dobili uniforme, koja je apsolutno njihova zaštitna odeća? Zatim, kada su dobili zaštitnu obuću? Da li svi dobijaju rukavice za jednokratnu upotrebu kako bi radili? Da li svi koji rade u službama hitne pomoći ili kućne nege lečenja, odeljenja, hirurški blokovi, ginekološki itd. imaju upravo sve to što bi trebalo da imaju, kako bi zaštitili pre svega sebe, a naravno i one sa kojima dolaze u kontakt. Veliki je broj zaposlenih koji je zaista profesionalno oboleo upravo zbog toga što u nekim nemilim vremenima nije bilo dovoljno sredstava za zaštitu ovih istih. Želela bih, zaista, da se i ovde razmisli da direktori koji se nalaze na čelu zdravstvenih institucija, ne budu u situaciji da ponovo govore kako nemaju dovoljno para. Jedna je odgovornost radnika ukoliko ne koriste sva ta zaštitna sredstva pa sami prouzrokuju iugrožavaju svoje zdravlje. Zato mi se čini da možda treba više obratiti pažnje ili možda postoji način koji je planiran da se može isfinansirati i ovaj deo gde, zapravo, poslodavci ne dolaze iz nekog drugog sektora nego praktično iz onog što je ostalo na nivou države. Poslanička grupa SPS naravno da će da glasa za ovaj zakon. Jedino što želim i ministru, i našoj zemlji, i svima nama, da ovaj zakon apsolutno zaživi, jer treba da smo svesni činjenice da bez zdravog čoveka nema zdravog rada, nema zdrave proizvodnje, nema pokretanja proizvodnje i nema napretka za zemlju Srbiju.
Reč ima narodni poslanik Rodoljub Gačević, a neka se pripremi Snežana Pantić-Aksentijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, izlaganje gospodina ministra na prošloj sednici dosta je bilo ubedljivo, delovalo je dosta iskreno i dopadljivo, međutim, negiraju ga neke osnovne činjenice iz ovog teksta zakona. Naime, kada je govorio o prevenciji i saradnji između Unije poslodavaca, reprezentativnih sindikata, inspekcijskih organa itd, nemoguće je na bazi poverenja izgrađivati saradnju, kada je predviđena pod onakvim kaznenim odredbama, kao sankcijama. To na neki način negira ovu činjenicu, a sa druge strane i sama činjenica da je ovaj tekst zakona napisan još pre godinu dana, a tek je sada u skupštinskoj proceduriukazuje na toliku nebrigu Ministarstva kada je u pitanju zaštita na radu, odnosno Zakon o bezbednosti i zdravlju na radu, svejedno kako ćemo ga nazvati, u stvari, to je bivši zakon o zaštiti na radu. Istu materiju tretira, drugo je što je ovako predefinisan kao naslov. Po meni, ovaj zakon je važan koliko i sam Zakon o radu. Mere zaštite na radu su važne koliko i sam rad, ako ne i važniji. U ovom zakonu se očigledno vidi da nisu otklonjeni uzroci mnogih profesionalnih oboljenja, povreda na poslu itd. Prema tome, verovatno neće biti ni posledice otklonjene. Posledice će i dalje nastajati, ovakve kao što su i do sada bile. Nastaviće se sa tim trendom povrede na poslu. One su bile možda zadnjih nekoliko godina umanjene zato što je privreda bila slaba, ali, ako se oživi privreda, ako se budu stvorili bolji uslovi za privredu, onda će i dalje da se nastavlja sa velikim povredama na radu, sa profesionalnim oboljenjima, fondovi će se i dalje opterećivati i biće još opterećeniji penziono-invalidski fond, a posledice će i dalje ostajati. Kao da ovaj zakon ide na ruku osiguravajućim društvima i kao da je pisan radi osiguravajućih društava. Praktično, preporučuje se da se što više radnici osiguravaju kod osiguravajućih društava, kako bi se manja briga uzimala u nekom preduzeću, odnosno kod nekog poslodavca, kako bi se rasteretili drugi fondovi itd. Neka se osigura, pa neka drugi o njemu vodi računa, neka rešava posledicu, a ne uzrok da se rešava, po onom principu, otprilike, kao ona TV reklama: "Pomakni se s mesta". Ne mislim na vas, ministre. Dakle, osnovna zamerka kod ovog zakona je što zaista nema prevencije. Ne može ona da bude iskreno napravljena i učinjena i da se u tom pravcu ide, ukoliko to ne bude napravljeno na principima jednog otelovljenja kao kulture, kao discipline, kao radne navike, recimo, korišćenjem sredstava zaštitne opreme, preuzimanjem zaštite na radu kod radnika, da sam radnik to shvati kao disciplinu, kao kulturu, jednostavno, da postane deo trajne navike, da to bude ugrađeno u radnika. Ubeđen sam da u građevini 50% radnika ne radi samo osam sati, nego 16 sati na poslu. Pola kod nekog poslodavca, pola u privatnom poslu. Tako je i ranije bilo. Najveći broj povreda na radu tvrdim da se dešavalo u privatnom poslu, van radnog vremena i van radnog prostora, a stavljalo se pod onu odredbu, kao da se desila povreda na radnom mestu, pa uglavnom na relaciji od kuće, odnosno stana, do preduzeća i nazad. To se obično tako podvodilo. Ti uzroci su nastajali tamo gde se adekvatno nisu primenjivale mere zaštite na radu, gde nije ušlo u kulturu, u naviku da se to koristi, nego je radnik odbacivao. Zašto radnik odbacuje i ne primenjuje ta sredstva zaštite na radu? Prvo, zaštita na radu se sprovodi, pre svega, po mogućnosti kao kolektivna zaštita. Ukoliko ne može, onda se primenjuju sredstva lične zaštite. Sredstva lične zaštite, u principu, treba da zaštite radnika od najverovatnijih povreda na poslu i onih koje su najčešće, a ne od svih mogućih povreda na poslu. Inače, ako bi se po tom principu rukovodili, radnik bi bio opterećen ogromnom zaštitnom opremom da ne bi bio u stanju da je nosi. Tako natovaren zaštitnom opremom više ne bi ni ličio na radnika. To bi mu više pravilo smetnje, nego što bi mu pomagalo. Na primer, građevinski radnik treba da ima kacigu, zaštitne rukavice, zaštitne čizme, ali ne znači da se ne može nabosti na ekser ili na nešto drugo, u stomak, leđa itd. Zato mu ne treba nametati i kostobranik, grudobranik, pancire itd, od svih mogućih uzroka ga obezbediti, od svih mogućih povreda na poslu. Jednostavno, on to doživljava kao okove, kao stege, kao opterećenje. Kada nema neposredne kontrole nad njim, od neposrednog rukovodioca, pre svega, a kasnije ću reći zbog čega to treba prepustiti neposrednom rukovodiocu, on će to da skine, da se raspojasa. Najčešće se tako i dešavaju neke povrede, zato što se totalno oslobodio svih tih obaveza i, naravno, zbog nediscipline. Po mojoj oceni, disciplina je 90% uzrok svih povreda na poslu i oboljenja. Kada bi bila apsolutna i dobra disciplina, sredstva lične zaštite i sredstva opšte zaštite na radu gotovo da ne bi ni bila potrebna. Dakle, ako bi se ovo gledalo, morala bi da se koristi ta oprema namenski, celishodno, onoliko koliko zaista iziskuje potreba na nekom poslu. Međutim, kao što se vidi u članu 24, tamo se kaže da poslodavac treba da preduzme sve mere zaštite na radu, bezbednost itd. To ukazuje na činjenicu da je tamo neki inspektor predvideo silne mere, više da bi sebe ogradio i da on kaže – ja sam predvideo, napisao, propisao, a onaj poslodavac će reći – ja sam nabavio tu opremu, on ima tu opremu, ali je ne koristi. Tako će biti jedno vrzino kolo, da se ne zna šta je uzrok, šta je posledica, da upravo, ne rešavajući uzroke, imamo stalne posledice povrede na radu. Sa druge strane, npr. kaže da treba uputstva da budu prevedena na srpski jezik. Nije to razlog da je pod broj jedan stavljeno u članu 24. – da i nije mnogo bitno da li je prevedeno na srpski jezik ako se radniku neposredno na radnom mestu ukaže kako se koristi radna oprema; pokaže mu se i onda se proverava njegovo znanje, testira, pa ukoliko zna da primenjuje tu opremu, onda će i dobiti rešenje o raspoređivanju na odgovarajuće radno mesto. Dakle, on to treba da zna, a ne da posle neko od inspekcijskih organa kaže da nije imao prevedeno uputstvo na srpski jezik i zato je došlo do povrede itd. Lepo je slušati ono o zaštiti na radu kada je u pitanju saradnja, odnosno prevencija između inspekcijskih organa, odnosno reprezentativnih sindikata i Unije poslodavaca, odnosno poslodavaca. Ne može se to izgrađivati na principima kažnjavanja. Jasno je da je poslodavac najodgovorniji, jer je u njegovoj moći da vrši kontrolu, nadzor i preuzima obaveze radne discipline, ukupne radne discipline i korišćenja sredstava zaštite na radu. Međutim, kažnjavanje kako radnika tako i samog poslodavca stvara sasvim drugačije odnose. Ne može se stvoriti jedna saradnja po ovom principu, jer će poslodavac te kazne ili zabrane prenositi na radnike, kažnjavati radnike, ali se ovaj problem i dalje neće rešiti. Dakle, potrebna je iskrena saradnja kao prevencija. Kako se to može učiniti? To se može učiniti tako da se sve što je predviđeno, primena medicine rada, industrijskih psihologa, na neki način više približi poslodavcu, neposrednom rukovodiocu poslova, nekom majstoru, smenovođi, poslovođi, nije bitno kako ćemo ga nazvati, koji mora biti psiholog, pedagog, instruktor, poslovođa i da svakog trenutka ima u vidu gde je koji radnik, da stalno kontroliše njihovo prisustvo, njihovu primenu sredstava za zaštitu, da uvek može da kontroliše, da sprečava da se ne desi da je doneo na radno mesto alkohol da pije i ukoliko nije tu da vidi svakog trenutka ne može vršiti kontrolu. Kada se posmatra kao kadar, a tako se i definiše kao čovek sa znanjima, iskustvima i radnim navikama i šta onda vredi znanje ukoliko nema ove dve karakteristike. Zato će se dešavati povrede i najčešće se upravo dešavaju tako što nema neposredne kontrole, a ne kaznama. Šta vredi kazniti ako je određeno 10.000 za radnika koji nije primenjivao sredstva lične zaštite, a putem kazne, imajući u vidu male zarade, neće se mnogo postići ako se ne bude jednostavno sprečilo, onemogućilo da koristi sredstva, da bude pod stalnom kontrolom, a ne kažnjavati. Tim kažnjavanjem radnika kažnjava se njegova porodica. Dakle, poslovođa najbolje poznaje radnike i zna da li je radnik sposoban za posao. Treba izgraditi takav odnos da kada radnik dođe nesposoban za posao, a to se može desiti svakom od nas, da iskreno kaže poslovođi da nije danas sposoban za rad, da mu da neki pomoćni posao i, da se izgradi takav odnos, a ne upropastiti ga. Taj odnos se neće napraviti ukoliko postoje sankcije i ukoliko se zna da će biti preduzeta neka mera. Neće postojati iskrenost te saradnje. Ona će jedino biti na bazi pomirenja –onda će radnik poštovati rukovodioca, primenjivati sredstva zaštite na radu, zato što će u svakom trenutku imati prema njemu poverenje, imaće takav odnos i tako će se na neki način stvarati sama kultura korišćenja sredstava lične zaštite. Još bih predložio da se sredstva za HTZ oslobode poreza, a koliko znam tamo je porez kao i za ostale nabavke 18%. Nekada su porezi na HTZ bili ukinuti, pa je kasnije povećano na 14%. Dakle, treba na taj način omogućiti poslodavcu da po pristupačnim cenama nabavi zaštitnu opremu. Sve ovo što sam govorio, gospodine ministre, nema nigde u udžbenicima. Sve ovo sam stekao kao iskustvo za 31 godinu rada u neposrednoj proizvodnji, u svakodnevnom odnosu sa radnicima i video sam da su najbolje rezultate davale ove metode poverenja. Predlažem da i vi ovaj zakon vratite na dogradnju, da ugradite ove principe i ova načela o kojima sam govorio: poverenje, saradnja. To će biti jedan pravi evropski zakon o zaštiti na radu, a ne da prepisujete nemačke zakone i da ovo liči na Hamletovu predstavu.
Reč ima narodni poslanik Snežana Pantić-Aksentijević, a neka se pripremi Nikola Todorović.
Poštovani gospodine predsedavajući, gospodine ministre, gospodo narodni poslanici, danas razmatramo zakon o bezbednosti i zdravlju na radu. Zakon je dobar. Poslanička grupa G17 plus podržaće i u danu za glasanje glasaće za ovaj zakon. U njegovoj izradi uzeli su učešća i stručnjaci Instituta medicine rada ''Dr Dragomir Karajović'' iz Beograda, Fakulteta zaštite na radu Niš, predstavnici reprezentativnih sindikata, kao i nevladine organizacije, Savez za zaštitu na radu Srbije i predstavnici Unije poslodavaca Republike Srbije. Poslanici G17 plus podržaće ovaj zakon pre svega zato što misle na radnike, a svi smo mi to na svojim radnim mestima. Pre nego što pomenem novine koje donosi ovaj zakon, osećam obavezu da kao specijalista medicine rada pojasnim neke od pojmova, s obzirom na to da su mnoge diskusije na neki način konfuzne jer dolazi do zamene pojmova, pa i do zamene teza. Povređivanje, to je jedan socijalno-medicinski problem za svaku zemlju, pa i za našu zemlju. Definicija povrede na radu ima mnogo. Jedna od njih je Hajnrihova koja govori o tome da je nesreća nepredviđeni i nekontrolisani događaj, u kome je akcija i reakcija jednog objekta, materije, osobe ili radijacije imala za posledicu povredu neke osobe. Povrede na radu čine posebnu celinu, imaju pravni i društveni značaj i posledice po radnika, po njegovu porodicu i proizvodnju. Svake godine zbog povreda na radu izgubi se veliki broj radnih dana. Od intenziteta povrede i oboljenja zavisi i veličina posledica, koje se kreću od bolesnog stanja preko privremene nesposobnosti za rad, smanjenja radne sposobnosti obično trajno, što rezultuju promenom radnom mesta, moguć gubitak radne sposobnosti, kao i telesno oštećenje, narušavanje fizičkog integriteta radnika. Najteži ishod povrede na radu je smrt radnika. Na osnovu epidemioloških podataka ne možemo uvek pouzdano tumačiti pojavu povređivanja iz razloga što pad broja ovih povreda u jednom periodu koji je, na sreću, iza nas i nadam se da više nikada neće da se ponovi možemo tumačiti smanjenjem obima proizvodnje u svim preduzećima i neredovnim prijavljivanjem povreda, što predstavlja veliki problem. Podaci za 2004. godinu na teritoriji Republike Srbije govore o tome da je bilo 848 povreda na radu, od toga: 69 povreda sa smrtnim ishodom, a 759 teških povreda. Za 2005. godinu, za osam i po meseci tekuće godine, bilo je 625 povreda na radu, od toga: 25 sa smrtnim ishodom, 587 teških povreda. Najugroženije grane privredne delatnosti su šumarstvo, vodoprivreda, građevinarstvo, industrije i poljoprivreda. Smrtni ishod najčešće se dešava u vodoprivredi, saobraćaju, građevinarstvu i poljoprivredi. Toliko da znamo da se povrede ne dešavaju samo u građevinarstvu, iako nažalost najčešće o njima slušamo. Što se tiče neprivrednih grana, povreda na radu, najčešće su u saobraćaju. Zapaženo je da se obično više povređuju i da se veći broj smrtnih ishoda dešava kod radnika muškog pola. Ljudski faktor ima najveći značaj u povređivanju uopšte, pa i u profesionalnom traumatizmu. Izvesne činjenice vezivanje za čoveka, a imaju značaj pri povezivanju, su: godine života, iskustvo, dakle, određeni nivo znanja, adaptacija, bol akutne i hronične bolesti, fizički nedostaci, telesne karakteristike i ličnost radnika. Faktori iz životnih sredina su takođe značajni i tu možemo pomenuti: međuljudske odnose, organizaciju rada, stanje mašina, uređaja i alata. Dakle, tu su i uslovi pod kojima se posao obavlja, mere zaštite koje se primenjuju i uslovi rada. Dalje, nepoštovanje utvrđenih uputstava za obavljanje poslova je jedan od uzroka povređivanja. Nepoštovanje preporučenih mera zaštite, nekorišćenje sredstava lične zaštite, problem alkoholisanosti, takođe, ne smemo zanemariti. Povrede na radu možemo klasifikovati prema načinu nastanka povrede, prema materijalnom uzročniku, uzroku povrede, prirodi povrede i lokalizaciji povrede. Prevencija profesionalnog traumatizma je vrlo kompleksna, predstavlja celovit program i seriju koordiniranih aktivnosti koje su usmerene ka kontroli svih faktora koji mogu biti uzroci povreda na radu. Tu ne treba da zaboravimo ni ekonomska rešenja i da ne zanemarimo mere prevencija vezanih za ljudski faktor, tehničke mere zaštite, organizacione mere zaštite, higijenske i sredstva lične zaštite. Medicinske mere zaštite obuhvatile bi prethodne i periodične preglede, profesionalnu selekciju i orijentaciju, kao i kontraindikaciju za rad sa određenim štetnostima. Dakle, medicinsku i profesionalnu rehabilitaciju, evidentiranje povreda na radu, redovno prijavljivanje, profesionalni trening i sticanje veština, socijalnu zaštitu, ishranu radnika i radna mesta sa posebnim uslovima rada. Profesionalne bolesti su bolesti, određene bolesti prouzrokovane dužim i neposrednim uticajem procesa i uslova rada na poslovima, odnosno radnim zadacima koje osiguranik obavlja. Smanjenje i gubitak radne sposobnosti, telesno oštećenje i smrt mogu biti prouzrokovani i bolestima koje nisu specifične za radna mesta i ne mogu se neposredno vezati za radna mesta, već za opšte životne uslove. Tako dobijamo bolesti u vezi sa radom, multikauzalne sugeneze i nisu specifične za određenu profesiju. Tu možemo pomenuti povišen krvni pritisak, bolesti srca, hronična nespecifična oboljenja organa za disanje, bolesti lokomotornog sistema i bihegioralne poremećaje. Brojne su prednosti donošenja ovog zakona. Jedna od novina koju treba pozdraviti je uvođenje obaveznog osiguranja zaposlenih radi naknade štete koja je nastala povodom povrede na radu ili profesionalnog oboljenja. U Norveškoj svaki zaposleni je u obavezi da izdvaja 2% od bruto ličnog dohotka, kako bi u slučaju povrede taj nedostatak bio adekvatno nadoknađen. Takođe, treba pomenuti da se ovaj zakon odnosi na sve poslodavce i na sve zaposlene u državnom i privatnom sektoru što nije ranije poštovano, kako od strane poslodavaca, tako i od strane zaposlenih. U prvi plan dolazi pravo na bezbedne i zdrave radne uslove za sva lica koja se zateknu na radu, pa čak i za one koja se nalaze na terenu, odnosno za učenike koji se nalaze na redovnoj učeničkoj praksi. Jasno su definisane obaveze poslodavca i zaposlenog, ali podjednako i opšta kaznena politika, mogućnost postupnog otklanjanja nedostataka i sprovođenje preporučenih mera od strane stručnih i stručno osposobljenih lica, što je novina u našem novom zakonu, pravo zaposlenog da bude informisan, ali i da bez posledica napusti radno mesto ukoliko se steknu uslovi u radnoj sredini, ako bi ona nepovoljno uticala na njegovo zdravlje i ako bi eventualno mogla da dovede do povrede. Cilj ovog zakona je sprečavanje povreda na radu, profesionalnih oboljenja u vezi sa radom i njihovo svođenje na najmanju moguću meru, procena rizika od povreda na radu i profesionalnih oboljenja na radnim mestima u radnoj sredini, primena preventivnih mera za otklanjanje tih rizika. Očekivani rezultat donošenjem ovog zakona biće postupno smanjenje povreda na radu, kao i profesionalnih oboljenja. Humani efekat ovog zakona je svakako na prvom mestu, ali nisu zanemarljive ni materijalne uštede. Primena zakona uzrokovaće da više novca ostane u malim i srednjim preduzećima, pre svega mislim na novac koji bi se koristio za nadoknadu štete nastale povređivanjem, ukoliko ne bi bilo ovakvog zakona. Takođe, doći će postepeno do smanjenja troškova zdravstvenog, penzionog i invalidskog osiguranja. Posmatrajmo ovaj zakon kao jedan od instrumenata smanjenja siromaštva. Donošenjem zakona ispuniće se još jedan cilj koji je na prvom mestu svakom specijalisti medicine rada, da prezentira bolesti i spreči invalidiziranje i prati pacijenta do njegovog prirodnog odlaska u penziju. Jedna, sticajem okolnosti, marginalizovana grana medicine, odnosno medicina rada zauzeće mesto koje joj pripada na zadovoljstvo radnika, a ne zaboravimo da smo to svi mi na svojim radnim mestima. Zakon je dobar i nužno ga je doneti. Poslanici G17 plus podržaće i glasaće za ovaj zakon. Ne zaboravimo da smo ovde u Republičkom parlamentu svi predstavnici građana. Oni očekuju da radimo u njihovom interesu. Pozivamo vas da u danu za glasanje konsenzusom usvojimo ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović, a neka se pripremi Velimir Simonović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ja ću moja izlaganja ukratko da skoncentrišem na nekoliko stvari. Dakle, zakon o zaštiti na radu – za mene je bio dobar zakon i ranije, jasno definisan, nije se primenjivao iz razloga zbog različitih teških situacija, bez obzira o čemu se radilo o kojoj grani i nije to bio razlog da se donese nov zakon sa nekim novim nazivom, nekim novim imenom. Posebno bih o tom imenu zamerio predlagaču, jer, ako je to razlog da se promeni ime zakona zbog ulaska u Evropu, možda bih to i prihvatio – bezbednost i zdravlje na radu, meni to liči na jednu frazu. Zaštita na radu je sasvim jasan i određen pojam. Postoje fakulteti, instituti, postoji nauka koja se tim poslom bavi. Dakle, zaštita na radu, zaštita životne sredine, zaštita životne okoline i sasvim je jasno prihvatljivo objašnjen pojam koji je sveobuhvatan, malo nejasan, ali ne znam zašto je trebalo promeniti taj zakon, moralo je da se prevede sve zbog Evropljana, odnosno objasniti da je to to što oni imaju, a kod nas se zove drugačije. Reći ću samo jedan detalj gde bi predlagaču skrenuo pažnju koliko se ide do prevođenja i neznanja određenih materija, preformulisanja teksta iz člana 2. i člana 6. postojećeg Zakona u onom delu koji ste vi nazvali prevencija, u članu 7. Lepo ste definisali pojmove, objasnili pojmove, nije šala, ali koliko se ide u neku neozbiljnost, (u članu 4.) u tački 10) gde objašnjavate određene pojmove šta znači, pa kažete: ''Opasne materije jesu eksplozivne, zapaljive, oksidirajuće, otrovne, gadne''. Ovo gadne nisam razumeo, ko god je pitao, predlagač je to napisao. Znam da postoji jedinica mere za štetnost zračenja, ako je vlažnost, ako je temperatura, ako je zagađenost sredine određenim gasovima, ali ne znam kakva vam je jedinica mere za ''gadnost''. Kada se i tako nešto napiše vidi se da to ne pišu ljudi iz struke. Nije šala, ozbiljno govorim. Imam utisak da ove propise koje smo imali da su dobro urađeni, definisani, jasni. Ovaj zakon je donesen 1991. pa je napravljeno niz promena, izmena, koje su usledile 1993. dva puta 1994. i 1998. godine. Kade je taj zakon napisan, objašnjeno je da su obaveze poslodavca jako lepo urađene, a ne smeta mi čak ni to da ste vi sada referenta za zaštitu na radu nazvali licem za bezbednost i zdravlje na radu; referent zaštite na radu poznat pojam i tačno određena školska sprema, polaganje stručnog ispita, određena znanja da se bavi i odgovornošću – ako ne uđe u pogon, ne proveri tehnološku liniju, ne proveri uslove koji vladaju u proizvodnoj hali, pusti pogon, zaprećeno je kaznom zatvora kao krivično delo. Vi to zovete iz nekog razloga lice za bezbednost i tako u tom kontekstu sve ne smeta, čak i da ga prevedete ovako loše kako ste ga preveli i preformulisali, ako će se on primenjivati i ako ćete obezbediti dovoljno sredstava, nadzor ovlašćenih organa, inspekcije da se proces rada ne sme pustiti, a da nema sve ovo što određeni propisi, standardi, nauka ne propiše i ono što je propisala, a da se to u proveri ne konstatuje da su ispunjeni uslovi za početak rada. Sve greške, dolazim iz rudarstva, znam veoma teške uslove rada u rudarstvu, prava je sreća što veliki broj povreda na radu nije završeno sa smrtnim ishodom u kakvim uslovima smo radili. Lepo je da vi kažete ministre – sada smo uključili sindikat, pa i poslodavce, pa ćemo se mi tu lepo dogovarati. Kada su u pitanju timski propisi tu nema dogovora, pregovora. Imate opis koji definiše, ima stroga kontrola da su ti uslovi ispunjeni. Znam jednu fabričicu u okolini, u sredini gde živim, 1978. godine puštena u rad, zaposlili su negde 80-tak mladih žena i od njih napravili invalide rada. Rade sa veoma opasnim otrovnim materijama kao trikloretileni. Nisu 20 godina slali radnike na sistematski pregled. Nemaju ventilator u hali. U hali je temperatura rada zavisno od spoljne temperature. Leti ugreje se lim, pa je onda 40 stepeni. Zamislite isparenje, lako isparivih materija, koje trajno oštećuju mozak, bez ventilacije. Zamislite da je u hali temperatura kao spolja. Ako je temperatura zimi ispod nule, onda je u hali, hala se ne greje, ne uključuje se ventilator. I, onda inspektor dođe, napravi zapisnik, konstatuje, na intervenciju radnika, na tužbu, pokušaj radnika da zaštiti svoje zdravlje. Napiše kaznu, kazni nekom malom kaznom, (iako je, recimo, i u Zakonu o radu, setite se ranije, onaj raniji tekst, ne zadnji, bile su kazne oko 200.000, najmanje 200.000 kazna, ako poslodavac ne poštuje određene mere iz oblasti zdravstva na radu) – kazna je 3.500 dinara, poslodavca, direktora oslobode odgovornosti, iako oni nisu pisali prijavu protiv aktivnih direktora, nego direktora koji su zadnjih 10-15 godina radili, a nijedan nije uložio dinar za zaštitu na radu. Samo da kažem jedan primer. Ta fabrika proizvodi 100.000 jedinica, uglavnom za evropsko tržište. Pravi se u jednom selu u Milanovcu i stavlja se pečat neke fabrike iz Nemačke, Francuske, Hrvatske, iz nekih drugih zemalja, kao da je taj proizvod proizveden kod njih. Zašto je to kod nas? Ništa se ne ulaže u zaštitna sredstva, u mere zaštite, ni radne sredine, ni okoline. Jeftina radna snaga i dođu da naprave taj proizvod kod nas – izvezu, a direktori su u ovom slučaju veoma nemilosrdni ili nesposobni ili sebični, ne znam kako oni utvrđuju, ugovaraju tu cenu proizvoda kada izvoze. Ova država mora da poštuje zaštitu životne sredine i okoline i da ulaže nešto u mere zaštite na radu – onda kada pregovaraju i ugovaraju cenu rada neka zatraže neki dinar da se uloži u tu zaštitu, sredstva, jer mi moramo poštovati propise, ne mora to samo Evropa, Nemačka, Italija, Francuska itd. Nije slučajno da se taj proizvod pravi baš u jednom selu u Majdanpeku, okolini u Milanovcu, nije slučajno, zato što je tamo najjevtinije, nisu tamo radnici najproduktivniji, najkvalifikovaniji, najstručniji da baš taj proizvod najbolje naprave kod nas. Ne pravi se nigde u Evropi, zato što je to prljava tehnologija. Ovu sam vam priču ispričao namerno, ministre. Zadnjih dana su se veoma uzburkale strasti, zato što su vam još tamo neki direktori, činovnici iz onog DOS-a, kada su postavljeni krizni štabovi, postali rukovodioci, pa je sada proces privatizacije, u toku su pripreme za privatizaciju i prodaju tih fabrika, i dolazi do velikog šikaniranja radnika. Zamislite radnika koji odbije da radi u nemogućim uslovima – preti mu otkaz. Mora da ispuni radnu normu, mora u uslovima gde su otrovne materije veoma prisutne, ne sme da odbije radni zadatak, a nema određene mere zaštite na radu. Na poziv radnika, hoću samo da skrenem pažnju na ovaj detalj, biće sigurno ozbiljnih problema, inspekcija iz Bora bila je pre neki dan. Bilo je poražavajuće da mene radnici obaveštavaju da se inspektor iz Bora žali da nema benzin, da nema pare, mogućnosti da dođe da napravi uviđaj na pritužbe radnika, zbog maltretiranja direktora. Tražili su da im radnici plate prevoz, što su i uradili u ovom poslednjem slučaju. Imena vam nisu važna, vi znate koliko imate inspektora u Boru, koji su bili, naplatili su dolazak u Majdanpek u Milanovac, od radnika koji su tražili. Posavetovali su poslodavca kako da propuste, greške u postupku, ispravi. Otišli su sa direktorima na ručak, i normalno, radnici su ostali nezadovoljni njihovom intervencijom i veoma nepoverljivi u pravičan ishod inspekcijskog nalaza. Ako se zbog teških uslova rada, nemogućnosti da se popravi državna fabrika, ovo vam sve govorim zato što je sve ovo državna fabrika i ne poštujete propise u državnim fabrikama. Da li je to neki predsednik upravnog odbora ili neko drugi, pa ne sme ni inspektor ni sudija, ni tužilac da interveniše zato što je to neko iz državne vlasti koji treba nešto da uradi. Ogorčenje je i kod naroda i kod radnika. U državnim preduzećima, državni organi ne preduzimaju mere; pa se onda dogovaraju poslodavac i inspektor koji mora doći na intervenciju, posle ne znam koliko intervencija, pa zaustavi fabriku, pa očiste, srede, zaustaviproizvodni proces i normalno, drugačiji su uslovi nego kada je proces u toku. Da bi se pokazalo stanje stvari drugačije nego što jeste, od mene su tražili, kao narodnog poslanika, neću sada da vam čitam materijale, koliko je to komplikovana materija, koliko je tu nauka u pitanju kada je u pitanju težina uslova rada, pa nadležnost ministra zdravlja, nadležnost ministra za penzijsko i invalidsko osiguranje, pa beneficirani radni poslovi gde se radni staž računa sa uvećanim trajanjem, koliko je to sve komplikovano kada je u pitanju mesto gde su određena kategorizacija radnih mesta po psihičkom opterećenju, po fizičkom opterećenju, po biološkom opterećenju. Kada se sve uzme u odgovornost, samoinicijativnost, opterećenost, emocionalna napetost, koncentracija pažnje, mišićni rad, kardiovaskularne funkcije, kalorične potrošnje, kada se opasnost vezana za uslove rada, zdravstveno stanje radnika, fizičko opterećenje radnika, odgovornost na poslu, psihičko opterećenje radnika zbog organizacije rada koja je u toku, uticaj na proizvodne efekte radne organizacije, stručnost, kvalifikacije i sve ostalo, kada se sve to uzme u obzir, a znate da poslodavac može da stavi na spisak da ste radnik za čijim radom je prestala radna potreba i da ćete izgubiti posao – pod kojim stresom, pod kojim teškim uslovima ti radnici rade, ako nemaju zaštitu državnih organa, onda je to nešto što je najcrnje, najgore što se može desiti u uslovima gde mi pokušavamo da dovedemo red, da imamo propise, da li se zvali ovako ili onako, manje je važno. Naučićemo mi ove nove nazive, nije problem. Bitna je primena, suština i ozbiljnost u prihvatanju propisa i odgovornosti. Zamislite koliko je u postojećem Zakonu direktor odgovoran, a ne preduzima mere. Opet vam pričam, sreća je što nam privreda ne radi, nije sreća sa aspekta ekonomije, društvenog značaja, nego sa aspekta šansi za povređivanje, itd. Inače, sigurno bi daleko više bilo gubljenja zdravlja, povređivanja, jer nema sredstava za mere zaštite na radu, ne ulaže se u zaštitu na radu. Direktori su sada velike zverke, čeka se privatizacija, ona traje godinu, dve ili pet, a ništa se ne radi. Možete onda zamisliti u kojim uslovima radnici rade, kako ih maltretiraju neodgovorni ljudi u želji za ličnom ambicijom ili koristi. Ne mogu da shvatim da je inspektor tražio pare od radnika koji je tražio njegovu intervenciju, i uzeo je pare. Zar država nije u mogućnosti da obezbedi uslove da inspektor ode na teren, da ima vozilo, bonove za benzin, da ruča, da ne mora da ide kod protivničke strane na ručak, da bi kod radnika stvorilo sumnju da li će biti objektivan ili ne. Toliko sam hteo da ispričam, ali o detaljima nema smisla da vas zamaram, imam priloge od radnika iz te fabrike, gde je do detalja objašnjeno; napraviću kopiju pa ću vam dati. Dobro je da se uključite.Ima prijava od pre godinu dana, tužilac ne sme da je pokrene, jer bi se fabrika drmala iz temelja, neko bi zaglavio u zatvoru. Radnicima nije cilj da nekoga uhapse, nego da se nateraju neodgovorni rukovodioci da primene mere zaštite na radu. Bili su policijski inspektori, uzeli su podatke, uzeli su sve zdravstvene kartone u nekoliko zdravstvenih centara – Bor, Majdanpek, Beograd, Zaječar, najveći broj se leči kod neuropsihijatra. Vi govorite o zaštiti zdravlja zbog maltretiranja, šikaniranja, kada neko psihički oboli. Na koji način ćete vi štiti to njihovo zdravlje. Najveći deo tih radnika leči se kod neuropsihijatra zbog teškog oštećenja mozga, zbog ovih razređivača; burad su otvorena, jedan radnik je pretakao iz bureta u flašu na crevo, kao što se pretače vino ili rakija iz bureta, ne zna o čemu se radi, nije upućen u opasnost materije. U fabrici ne postoje propisane mere da radnik zna o kakvoj se materiji radi, koliko je opasna i eventualno prva pomoć u slučaju kontakta sa tom opasnom materijom, koja je otrovna. Neke smole iz uvoza, bez deklaracije, bez prevoda, puštene su u upotrebu, a nema nikakvog uputstva za rukovanje tim smolama. Ispričao sam tu priču, imate puno tih dokaza. Dokazi se nalaze u policiji, nalaze se kod tužioca u Majdanpeku, nalaze se u fabrici. Trebalo je da inspektori rade, jedan inspektor je dao otkaz i pobegao iz Bora zbog tih stvari. Samo treba ući u fabriku, registrovati zatečeno stanje i sve će vam biti jasno kako ta fabrika radi. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović, a neka se pripremi narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo, kratko ću se osvrnuti u načelu na ovaj zakon. Ono što je bitno, ma koliko neki zakon bio dobar, vrlo je važno kakva je kontrola sprovođenja. U mnogim institucijama i fabrikama postoje aparati za protivpožarnu zaštitu. Ako bi danas inspektori obišli samo Beograd, da ne idemo dalje, verovatno ne bi našli ni polovinu tih aparata koji su ispravni. Postoji kod poslodavaca, a nažalost i kod zaposlenih, izvesna ležernost u tom pogledu, kako da koriste sredstva koja su potrebna, a ugrađuju se mnoga sredstva, ne samo protivpožarni aparati, nego i druga sredstva zaštite, za koja moramo da se brinemo da budu uvek ispravna, a da ih nikad ne upotrebimo, ali u svakom momentu moraju da budu potpuno ispravna. Nažalost, to nije slučaj kod nas i o tome bi trebalo povesti računa. Zatim, imao sam prilike da ulazim u neke fabričke hale, gde se radi u zimskim mesecima pri vrlo niskim temperaturama. Ili, ako uđete u livnicu, tamo je opet druga vrsta problema – visoke temperature. Da li su prikladno obučeni? U tim halama sam video da su polupana stakla, duva vetar, užasni su uslovi. Zatim, buka u fabričkim halama. Da li se i koliko puta godišnje meri buka? To je vrlo opasna pojava za zaposlene u zatvorenim prostorijama. Dakle, zakon je dobar, detaljno obrađen, neophodno potreban, ali uz njega mora da ide jedna detaljna kontrola, pre svega obrazovanje onih koji treba zakon da primenjuju. Nije loše da se odštampaju neke jeftine male brošurice za zaposlene, na popularan način, tako da mogu da pročitaju kako da se zaštite na radnom mestu itd. Isto tako, treba povesti računa da u projektima, bilo da se projektuje neka poslovna zgrada ili se projektuje proizvodni pogon, u projektima mora biti predviđena i zacrtana zaštita na radu, šta je potrebno od opreme i šta treba ugraditi od uređaja da bi bili obezbeđeni ljudi koji unutra borave ili rade. Sve su to važne stvari. Uvek sam govorio mojim studentima – kada vi proračunate neku mašinu, stavite svoj potpis ispod toga, vi ste vrlo odgovorni. Ako se ta mašina raspadne i pogine radnik, vi ćete otići u zatvor. Prema tome, to mora da se shvati krajnje ozbiljno, jer može imati teške posledice za one koji koriste razne uređaje, mašine itd. Da ne govorim o uslovima rada gde se koriste vrlo opasna hemijska sredstva, zatim u zdravstvenim ustanovama, o čemu je govorila koleginica iz SPS, itd. Imam jednu malu primedbu, nisam stigao da napišem amandman, koji bi verovatno bio prihvaćen, odnosi se na član 5. pod tačkom 2). Dakle, učenici i studenti kada se nađu na obaveznom proizvodnom radu, itd. Zašto samo tada? I kada se nalaze u učionicama, amfiteatrima; to je njihovo radno mesto, dakle, i tu treba da budu zaštićeni. Uzmite, pun amfiteatar, može da izbije požar; slično, u učionicama. Prema tome, trebalo je reći – učenici koji se nalaze na nastavi, proizvodnom radu, praksi, da se i taj deo obuhvati kada su na nastavi, i tada treba da budu zaštićeni. Ovaj amandman nisam napisao, a i ne smatram da je to neka velika primedba, jer se ovde spominju laboratorije itd, pa se može pretpostaviti da su oni na radnom mestu i kada su u svojim slušaonicama. Hvala.
Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović. Izvolite.
Dame i gospodo, suočeni smo sa situacijom, slučaj Haradinaja koji je dobio od Haškog tribunala slobodu i političko delovanje, a s druge strane gospodin Šešelj je u kazamatu više od dve godine, a pri tome nije ni premijer Koštunica učinio ništa, ni bilo ko iz Srbije. Prema tome, nezadovoljan sam, jer sam očekivao i od strane Srpske radikalne stranke da delujemo kao onih 23 poslanika u prethodnom mandatu pod komandom Vojislava Šešelja. Nezadovoljan sam sa Tomislavom Nikolićem što nije uspeo da nas organizuje na taj način. Takođe, ulažem veliki protest od gospodina Todorovića i Milajića koji su upropastili Opštinski odbor SRS u Lazarevcu, što ću opširnije za javnost da kažem. Istupam iz poslaničke grupe Srpske radikalne stranke, kao samostalni poslanik.
Molim vas, zloupotrebili ste govornicu. Tražili ste reč po Poslovniku. Sledeći govornik je narodni poslanik Momir Marković, a neka se pripremi Rajko Baralić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo još jednog izdajnika. Šteta što je i do sada bio u našim redovima. Izgleda da su mu našli cenu. Uostalom, i vladajuća nomenklatura je mnogima nalazila cenu, a znamo da ovde sve ima cenu, čak i glasanje za pojedine zakone ima cenu. Ja ne bih o nulama koji su prošli kroz poslaničku grupu SRS govorio, vratio bih se na amandman. Reče jedan od poslanika maločas ministru – pomeri se s mesta. Ovoga ćete teško pomeriti s mesta, osim kada dođu parlamentarni izbori, pa kada SRS formira novu vladu, a onda ćemo raspravljati i o njegovoj odgovornosti i svih ostalih ministara. Dame i gospodo narodni poslanici, evo još jednog zakona koji je za vladajuću strukturu sistemski, a da u suštini ništa ne predstavlja. Što prethodni zakoni nisu regulisali, ne reguliše ni on i samo su magla i dim, magla kojom treba zamagliti Srbiju što više. Zakon koji je prethodio ovom zakonu zove se Zakon o zaštiti na radu. On je sva pitanja sistemski i sistematski regulisao. Ako je trebalo nešto uraditi, možda je trebalo raspravljati o izmeni i dopuni Zakona o zaštiti na radu. Pitam se, šta je to što je ministra nateralo da umesto Zakona o zaštiti na radu donese Predlog zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. Bezbednost i zdravlje na radu bez zaštite na radu nikako ne mogu ići. Pretpostavljam da su i ime ovog novog predloga zakona, a i mnoge tačke ovog zakona, mnoge članove ovog zakona dogovarali Lale i Mika, kada su onomad bili na televiziji, pa na nekoj večeri posle televizije. Zašto ovo govorim? Zato što zaposleni u privredi, zaposleni u preduzećima, zaposleni u ustanovama od strane sindikata ni tog Mikinog, ni onog Čankovog, ni onog trećeg ASNS ne mogu očekivati nikakvu zaštitu. Razlog je vrlo jednostavan. Svi predsednici tih sindikata su već kupljeni. Čanak je kupljen mestom predsednika Upravnog odbora u Fondu za zapošljavanje, Mika ne znam čime (pretpostavljam da su ga ucenili zbog onih kuća u Subotici i onih prethodnih aktivnosti), a prethodni predsednik ASNS lepo se udomio. Doduše, bio je ministar nekoliko meseci. Lepo se udomio u izuzetnu vilu u Zemunu, na atraktivnoj lokaciji, koja se zove Kalvarija. Prema tome, zaposleni zaštitu od sindikata tražiti ne mogu. Ali da se vratimo na zakon. Dosta je nedorečenosti. Mi smo amandmanima pokušavali bar da ukažemo, da ispravimo ne možemo jer sigurno većina tih amandmana neće biti usvojena, ali bar da ukažemo na to gde ovaj zakon bukvalno postaje neprimenljiv. Da krenemo od člana 4. Tačka 18. člana 4. kaže: "Pravno lice za obavljanje poslova pregleda i ispitivanja opreme za rad i ispitivanja uslova radne okoline, odnosno hemijskih i fizičkih štetnosti" itd. pa se kaže "pravno lice koje ministar nadležan za poslove" itd. I u ovom zakonu i u mnogim drugim zakonima koje ste prepisivali sa Zapada pa vam prevodioci nisu baš preveli kako treba, stavljate ministra, stavljate jedno lice, izvršioca poslova na nivo organa. Ministarstvo je organ a ministar je samo vršilac poslova. Može i ministar da bude organ ali na nekom drugom mestu u ministarstvu nije. On je samo starešina organa. U članu 9. se kaže: "Poslodavac se ne oslobađa obaveza i odgovornosti u vezi sa primenom mera bezbednosti i zdravlja na radu određivanje drugog lica ili prenošenjem svojih obaveza i odgovornosti na drugo lice". Dame i gospodo narodni poslanici, poslodavac u društvenim preduzećima je direktor, u privatnim preduzećima je vlasnik, a menadžer je takođe njegov izvršilac. Ukoliko ima veliko preduzeće poslodavac će zaposliti stručnog i sposobnog čoveka i taj će umesto njega obavljati poslove u vezi sa zaštitom na radu, higijensko-tehničkom zaštitom, protivpožarnom zaštitom, zdravstvenom zaštitom, jer će zaposliti velika preduzeća, a zapošljavaju i lekare, pored kontrola bolovanja itd, jer su lekari ti koji obilaze hale, utvrđuju itd. Sada će poslodavac biti obavezan da zaposli lice, da mu da veliku platu, a da ne može odgovornost da prenese na njega. To je apsolutno nelogično. U članu 11. se kaže: "Poslodavac je dužan da, prilikom organizovanja rada i radnog procesa, obezbedi preventivne mere radi zaštite" itd. Dalje se kaže: "Poslodavac je dužan da obezbedi preventivne mere pre početka rada zaposlenog, u toku rada, kao i kod svake izmene tehnološkog postupka". Kaže: "Poslodavac je dužan da obezbedi prevremene mere pre početka rada". Šta to znači u toku rada? Video da može presa da preseče prste nekome i onda traži da se postavi graničnik; ili, video da može da iscuri kiselina i da zatruje okolinu,i onda je to u toku rada i u toku procesa. Preventivne mere određuje poslodavac. Poslodavac je dužan (po članu 13.) da donese akt o proceni rizika, da izmeni akt. U tački 3. člana 13. kaže se – ako poslodavac proceni rizik, zasniva se na utvrđivanju mogućih vrsta opasnosti. Kaže se da – način i postupak procene rizika na radnom mestu i radnoj okolini propisuje ministar nadležan za rad. Opet nam je ministar ''alfa'' i ''omega'' u svemu, a on je samo jedan izvršilac državnih poslova. Ministarstvo je organ. U članu 16. se kaže da je, poslodavac dužan da aktom o proceni rizika, na osnovu ocene službe medicine rada, itd; član 18. kaže da – poslodavac koji izvodi radove na izgradnji i rekonstrukciji građevinskih objekata, a razumem zbog čega se posebno ovaj deo odnosi na građevinarstvo, jer ste nedavno pustili u bombardovanu zgradu, nedovoljno zaštićenu zgradu radnike i nekoliko njih je povređeno. Umesto da to podvedete pod ovaj zakon i pod odgovornost koja iz ovog zakona proističe i za rukovodioce i sve ostale koji su doveli te radnike u situaciju, vi u novom zakonu dajete čitavo jedno poglavlje vezano za građevinu. Ako bi tako radili, morali bi za hemijsku industriju jedno poglavlje, za avio industriju jedno poglavlje, za saobraćaj i veze jedno poglavlje i onda bi zakon bio ogroman. Mislim da posebno poslovi ne treba posebno apostrofirati. Svi poslovi koji nose rizik su poslovi koji nose rizik i taj rizik treba izbegavati. U članu 24. se kaže: ''Poslodavac može zaposlenima dati na upotrebu opremu za rad, sredstvo i opremu za ličnu zaštitu na radu ili opasne materije samo: 1) ako raspolaže propisanom dokumentacijom na srpskom jeziku za njihovu upotrebu i održavanje, odnosno pakovanje, transport, korišćenje'' itd. Dame i gospodo narodni poslanici, svi znamo da su uglavnom sredstva zaštite na radu odavno uvedena jer Srbija ne staje danas na noge u privredi, Srbija je imala privredu kada mnoge zemlje u okruženju nisu ni znale za to. Srbija je oduvek vodila računa o zaštiti na radu. Prema tome, ne vidim razlog da posebno bude ispisano na srpskom jeziku kako se koriste rukavice, klešta, presa. Ako je neko majstor koji radi na toj presi, on vrlo dobro zna i opasnosti od zloupotrebe, odnosno pogrešne upotrebe, odnosno nekorišćenja sredstava zaštite na radu itd. Član 32. kaže: "Zaposleni ima pravo i obavezu da se pre početka rada upozna sa merama bezbednosti" itd. Valjda se sa merama bezbednosti upoznaje onog trenutka kada zasnuje radni odnos – pa,radićeš na tom i tom mestu, poslovi će ti biti takvi i takvi, opasnost je takva i takva, sredstva zaštite na radu su ti takva i takva. Izvinjavam se, moraću da skratim. Dosta toga ću reći po amandmanima, jer je SRS podnela tridesetak amandmana, a ima dosta naših članova koji su se prijavili za govor o ovom predlogu zakona, pa ćemo tokom amandmana mnogo toga da razrešimo.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić – nije tu. Reč ima narodni poslanik Ivana Kovačević, a neka se pripremi Vjerica Radeta.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege i koleginice narodni poslanici, danas je na dnevnom redu zakon koji je veoma važan i nadam se da će biti prihvaćen od svih poslaničkih grupa, a to je zakon o bezbednosti i zdravlju na radu. Zašto je ovaj zakon toliko važan? Kao prvo i osnovno, to je što će doprineti da se smanji broj povreda na radu i da nam se više ne dešavaju onakvi slučajevi kakav se desio i pre neki dan u Mladenovcu. Postojeći Zakon, koji je još uvek na snazi, donet je još 1991. godine i u okviru njega je rađeno nekoliko izmena od kojih je zadnja rađena još 1998. godine. To nam dovoljno govori da je on prevaziđen. Ono što je osnovna zamerka postojećem Zakonu, po meni, jeste što ne obraća dovoljno pažnju na preventivu, a da ne kažem kakve su kaznene odredbe. One su toliko male, da je to dosta smešno. Zakon o kome danas govorimo je savremen, prilagođen je današnjim oblicima privređivanja i usklađen je ne samo sa direktivom EU, nego i sa preporukama MOR-a. Ministarstvo je prilikom izrade ovog zakona konsultovalo ne samo stručnjake iz ove oblasti, nego i Uniju poslodavaca i predstavnike sindikata. Koliko je meni poznato, oni su se složili oko ovakvog teksta, i to u onom pravom dobrom duhu socijalnog dijalogu. Zakon o kome danas govorimo mnogo je širi od postojećeg i tretira i pitanje zdravlja, a ne samo bezbednosti na radu. Dakle, on obuhvata pravne, tehničke, medicinske i psihosocijalne aspekte. Šta su osnovne novine? Prvo, ono što sam već malopre pomenula, a što nedostaje postojećem Zakonu, a to je preventiva, to su sve one mere kojima ćemo sprečiti da se neka povreda desi ili da se ugrozi zdravlje. U skladu sa tim, svaki poslodavac biće dužan da napravi akt o proceni rizika. Znači, po onoj narodnoj "bolje lečiti nego sprečiti". Za svako radno mesto će se tačno utvrditi šta mogu biti rizici i koje mere treba preduzeti da bi bezbednost na radu bila što veća i da bi se zdravlje zaštitilo. Naravno, iz ovoga sleduje da će biti obavezno i osposobljavanje zaposlenih u okviru firme, ali ovoga puta suštinsko, ne pro forme. Zašto je to potrebno? Evo, daću najbanalniji primer. Mislim da svaka firma danas u Srbiji poseduje protivpožarni aparat. Hajde da se zapitamo koliko zaposlenih zna da ga koristi. Verujem, mali broj. Teorijski da, ali praktično, da li znaju? Ovoga puta to neće biti tako i moraće u potpunosti svi da poznaju svoje radno mesto i kako da koriste zaštitna sredstva. Ono što je isto novo, a to je potpuno uključivanje medicine rada u ovu oblast. Oni će morati da prate zdravstveno stanje zaposlenih, higijenu na radnom mestu, a isto tako da učestvuju u proceni rizika po zdravlje zaposlenih. Novina je što će zaposleni imati svog predstavnika koji će biti aktivno uključen u pitanje bezbednosti i zdravlja na radu, a imaće pravo i da prisustvuje svakoj inspekciji koju vrši inspekcija rada i da nakon toga dobije zapisnik, kako bi imao potpuni uvid da li postoje neke smetnje koje treba otkloniti. Veće kompanije će formirati i odbor za zaštitu na radu, gde će tada ući više zaposlenih. Upravo da bi se ova osoba što kvalitetnije tretirala i pratila, u okviru Ministarstva rada će biti formirana posebna uprava za bezbednost, koja će upravo imati za cilj da prati što stručnije ovu oblast i da predlaže sve neophodne mere, da predlaže podzakonske akte kojima će se ova oblast što više unaprediti. Oni će zajedno sa inspekcijom rada vršiti nadzor. Takođe će organizovati i polaganje stručnih ispita, jer zakon predviđa da će svaka firma morati da ima lice koje će biti zaduženo da prati bezbednost na radu. Da to ne bi bilo pro forme, ta lica će se morati edukovati i polagati stručni ispit. Ova uprava će takođe izdavati i licence za firme koje će se profesionalno baviti ovim pitanjem. Pomenuću još to da će inspektor rada, recimo, imati ovlašćenje da, ukoliko nađe situaciju da postoje okolnosti koje ugrožavaju bezbednost i zdravlje zaposlenog na tom radnom mestu, on će moći da zabrani rad tom radniku dokle god se ne otklone svi nedostaci koji dovode do ugrožavanja bezbednosti. Naravno, nije samo ovo mera. Moram da kažem da će sada i novčane kazne biti mnogo veće, pa će, recimo, kazna za pravno lice iznositi čak i do milion dinara. No, predviđaju se i kazne za zaposlene koje će biti maksimalno 20.000. Zašto se ovo radi? Radi se zbog toga što, recimo, imamo slučajeve gde poslodavac obezbedi sve neophodne mere, nabavi zaštitnu odeću i sve što je potrebno. Na primer, to radno mesto predviđa da mora da nosi zaštitne naočare. Poslodavac obezbedi, a radnik ih ne koristi. Može doći do povrede. Upravo zbog toga mi moramo na taj način ubediti zaposlene da moraju i sami o sebi da vode računa, jer najbolje će sami sebe sačuvati. Na kraju, mislim da ćemo se svi složiti da ovaj zakon ne bi trebalo da je sporan, da je jako važno da se što hitnije donese, upravo da bi se smanjile povrede na radu i da bi se povećao nivo bezbednosti. Upravo iz ovih razloga, poslanička grupa će glasati za ovaj zakon, jer ga u potpunosti podržava, a poziva i ostale poslanike da glasaju za njega, pre svega, u interesu bezbednosti i zdravlja svih zaposlenih. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi Helijana Dragojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, mene svaki put sve više fasciniraju cinične i drske izjave ministra Lalovića, kada u javnosti ili za ovom govornicom govori o problemima zaposlenih, penzionera, socijalno-ugroženih. Dakle, svih onih čiji problemi i rešavanje problema su i direktnoj nadležnosti ministarstva na čijem čelu je ministar Lalović. U četvrtak ministar Lalović ovde reče da ćemo mi, a obraćao se poslaničkoj grupi SRS, kaže: "Vi ćete ugroziti bezbednost radnika, ako ne glasate za ovaj zakon". Ovo je zaista neverovatno. Ministar vlast, a mi ćemo biti odgovorni zato što ne glasamo za njegov zakon. Takođe, pre dva-tri dana ministar je imao jedan vrlo interesantan nastup, da li to beše na konferenciji, u medijima je preneto i nekoliko dana su se štampani mediji zabavljali tom izjavom ministra Lalovića, koji reče da to što u Srbiji ima 20% siromašnih, da su sami građani za to odgovorni, zato što građani Srbije ne vole da rade, a posla ima, obezbedila ova vlada, kaže – "neka, videće oni kada stigne kontigent Kineza koji će da rade u Srbiji umesto ovoliko nezaposlenih u Srbiji". Ministre Laloviću, to su vrlo neozbiljne izjave i pretpostavljam da ste vi toga danas svesni, posle svih onih komentara koji su bili u medijima nakon ove vaše izjave. Vi ste odgovorni, Vlada Vojislava Koštunice, kao i one prethodne Vlade Zorana Živkovića i Zorana Đinđića, odgovorni ste zašto je danas u Srbiji 20% siromašnih, a to znači gladnih, zašto se svaki dan dobijaju otkazi, zašto zaposleni nemaju nikakvu garanciju, zašto se realno smanjuje vrednost penzija, zašto se smanjuju plate, zašto je sve veći broj socijalno ugroženih. Dakle, vi ste kao ministar, kao član Vlade, cela Vlada i Vojislav Koštunica kao predsednik Vlade, odgovorni za teško ekonomsko i socijalno stanje u Srbiji. Nemojte da za to okrivljujete građane Srbije, zato što su gladni i što ste ih vi doveli u situaciju da moraju da žive ispod svakog nivoa. Za koga ste vi pisali ovaj zakon, kako ste ga trapavo nazvali o bezbednosti i zdravlju na radu? Zaista, pretpostavljam da vam je namera bila da se ovim zakonom zaštiti zdravlje i život, da se celokupna bezbednost na radu obezbedi. Neću da kritikujem službenike u Vladi, ali izgleda da vam je bio loš prevodilac. Kažete već u prvom članu i u prvom stavu tog prvog člana ovog zakona, da se, ovim zakonom uređuje sprovođenje i unapređivanje bezbednosti i zdravlja na radu lica koja učestvuju u radnim procesima, kao i lica koja se zateknu u radnoj okolini, radi sprečavanja povreda na radu, profesionalnih oboljenja i oboljenja u vezi sa radom. Očigledno je da ovde nedostaje jedan važan segment, doduše, kroz zakon se pojavljuju neke odredbe koje na nepotpun način regulišu to pitanje, ali je očigledno da je od samog naslova pa dalje ova materija, inače veoma važna, (svi smo svedoci koliko se tragičnih događaja dešava, ne samo ovih dana nego inače zbog nedovoljne bezbednosti zaposlenih i neobezbeđenih uslova za njihovu zaštitu na radu, kako je to lepo zvučalo u prošlom zakonu koji stavljate van snage,) ali da ste umesto ovog naslova o bezbednosti i zdravlju na radu, da ste bar rekli – zakon o bezbednosti na radu, onda bi to bilo nešto što je sveobuhvatnije i potpunije. Dakle, ovaj zakon ovakav kakav je nije dobar, a i da je bolji i da prihvatite naše amandmane opet ne bi bio dovoljno dobar zato što postoji jedan problem o kome smo govorili ranije, a problem je osnovni zakon, Zakon o radu. Dakle, Zakon o radu ne štiti zaposlene; Zakon o radu je za poslodavce i dokle god je takav Zakon o radu ovi zakoni koji izviru iz tog Zakona ne mogu biti dobri za zaposlene u Srbiji. Naravno, nemamo ništa protiv toga da zakon treba da štiti poslodavce, ali mislimo na poštene poslodavce koji nisu zloupotrebili i iskoristili ovaj period prelaska iz socijalizma u kapitalizam, kako ga vi popularno zovete – tranzicija. Vi ste to od 2000. godine do danas pretvorili u ''lov u mutnom''. Nažalost, vrlo je malo preduzeća koja su u jednom normalnom i zakonitom postupku privatizovana, gde se novi vlasnici zaista ponašaju onako kako zakoni od njih očekuju i kako zakoni predviđaju i kako, na kraju krajeva, etika na radnom mestu predviđa. Dakle, vi niste doneli za te poštene poslodavce, za zaposlene, ni taj Zakon o radu, niti donosite ovaj ovakav zakon, već štitite one za koje ništa nije sveto, koji mogu da kupe sve, ne samo ono što je materijalno, nego čak i nečasne ljude poput nesrećnika koji je malopre bio za ovom govornicom. Vi verovatno pokušavate da i ovim zakonom, i onim Zakonom o radu, zaštitite i vašeg poslodavca Bogoljuba Karića ili vam je žao što je samo deo vaših otišao tamo, a vi ćete u nekom drugom izvlačenju. U obrazloženju u tački koja govori o proceni iznosa finansijskih sredstava potrebnih za sprovođenje ovog zakona, u prvom stavu ste rekli da za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna sredstva predviđena u budžetu Republike Srbije. To je dobro da se jednom konačno predloži i neki zakon koji ne zadire direktno u trošenje budžetskih sredstava, a to znači sredstava građana Srbije. U drugom stavu kažete da će za sprovođenje ovog zakona biti potrebno da poslodavci obezbede odgovarajuća finansijska sredstva za sprovođenje propisanih mera, za bezbednost i zdravlje na radu, u slučajevima gde je to neophodno, sa ciljem smanjivanja povreda na radu i profesionalnih oboljenja. Ovo obrazloženje je umesno i zaista bi trebalo da je ovako, ali podsećam vas, gospodine ministre, da ove novokomponovane poslodavce danas u Srbiji možemo podeliti u dve grupe. Jedna grupa su oni koji ne mogu i nemaju sredstava, pošto su ova sredstva za zaštitu na radu veoma skupa, jedan deo njih nema tih sredstava, a više je onih koji nisu spremni da daju dodatna, da ulažu dodatna sredstva da bi zaštitili radnike na poslu. Vi ih ovim zakonom niste dovoljno čvrsto ubedili da moraju to da rade, niste, pre svega, zato što u Zakonu o radu imaju zaštitu za sebe i baš ih briga šta se dešava i šta će se dešavati sa zaposlenima. Ne može se očekivati poštovanje prava zaposlenih, gospodine ministre, u firmama koje sada imaju gazde, a ne poslodavce, koji prvo kada kupe firmu otpuste oko 50% zaposlenih, a onih 50% koji ostanu da rade svaki dan kada dođu na posao nisu sigurni da li će dobiti radnu knjižicu ili će i sutradan da dođu na taj isti posao. I od takvog čoveka, od takvog zaposlenog da očekujete da insistira na zaštitnim rukavicama, šlemu, to jednostavno nije moguće. Ne garantujete ni ovim zakonom, a još gore Zakonom o radu, zaposlenom koji će insistirati da, ako radi na građevini i mora da radi sa zaštitnim šlemom, ako kaže da neće da se popne na skelu bez šlema, vi mu ne garantujete da mu poslodavac sutra neće dati otkaz. To je ono što mi, između ostalog, zameramo ovom vašem zakonu, a to znači i generalno pristupu ove vlade prema zaposlenima u Srbiji. Vrlo je interesantno i čudi me da, ovi koji će podržati, poslanici koji će podržati ovaj zakon nisu se setili da bar amandmanski intervenišu ili ovde da vam stave do znanja da ste iz ovog zakona potpuno izbrisali rad u alkoholisanom stanju ili pod narkoticima. Nažalost, mnogo je alkoholizma i narkomanije danas u Srbiji i jedan od načina da se tome stane na put i preventivno jeste da se određena kontrola vrši na radnom mestu. Naravno, vi tako nešto ovde niste predvideli. Takođe, nedovoljno je jasno u zakonu, zapravo mislim da nema odgovora na to pitanje, šta se dešava ako ne daj bože pogine neki radnik i ustanovi se da nije imao šlem, a to je bio razlog zašto je poginuo. Na koji način će se ustanoviti, utvrditi da njemu poslodavac nije obezbedio šlem, jer će poslodavac da kaže – kako da ne, u magacinu stoje šlemovi, ali on i ostali neće da rade sa zaštitnim šlemom. Vi ste u ovih, ponavljam ponovo, pet godina za vlasnike novih firmi doveli nove ''nadobudne'' gazde, u većini slučajeva, izvinjavam se onima koji posao obavljaju ozbiljno i časno, na njih se ne odnosi, svi znaju koji su to, doveli ste te nove poslodavce koji niti priznaju sindikat, niti priznaju prava zaposlenih i naravno da neće poštovati ni ovaj vaš zakon, jer opet kažem i ponavljam, poslodavce štiti Zakon o radu. Taj zakon je ostavio po strani ovo malo zaposlenih što je ostalo u Srbiji i to je veoma loša politika, ministre, Laloviću, i vaša i vaše Vlade. Radi ilustracije, ja ću vam reći kratko za jednu firmu u Beogradu, ne smem da kažem kako se zove ta firma zato što ima vrlo malo zaposlenih i svi su ovih dana u strahu, verovatno ih je bar petoro danas dobilo otkaze i ako bih rekla o kojoj firmi se radi, svako od njih bi mogao da dođe pod udar tog novog gazde, jer bi mogao da ga optuži da nam je dao informacije koje ću sada da iznesem. Dakle, pre dve godine kupio je taj novi gazda tu jednu malu firmu u Beogradu, koja je mogla odlično da radi da je onom ko je kupio stalo da zaista radi; tu je 20 i nešto zaposlenih, dve godine tavore, ništa ne rade, primaju platu od 8.000,00 dinara, ništa se značajno nije dešavalo do ovih dana kada je taj novi gazda, u stvari, obelodanio da je on tu firmu kupio samo radi lokacije. Čekao je da mu isteknu dve godine, jer se ugovorom obavezao da dve godine neće menjati namenu, da neće davati otkaze i zaista to nije radio. Dakle, počeo je da preuređuje tu fabričicu, te objekte za neke buduće sadržaje, za organizovanje svadbi itd.(na ovako interesantnoj lokaciji u Beogradu). On sada zaposlene vrbuje, pokušava da ih ubedi da sami daju otkaze, jer je to bolje, jer će dobiti neki dinar na zavodu za zapošljavanje, ne mogu da očekuju od njega da im on plati ono što je obavezan, po Zakonu o radu, jer njegova firma nema sredstava, a ako se neki radnik malo pobuni i malo glasnije razgovara sa njim, on onda kaže: ćuti, smiri se, daću ti 100 evra iz mog džepa. Ženi koja je radila u toj firmi 30 godina, ćuti, nemoj dalje da komentarišeš, nemoj ostale da podižeš, dobićeš 100 evra, spusti glavu i idi iz firme gde si život svoj ostavila. Dakle, takvim poslodavcima, gospodine ministre, vi i Vlada Vojislava Koštunice idete naruku ovakvim zakonima. Mi iz SRS tvrdimo da je ovo jedan od zakona koji je neprimenjiv i videćete vrlo brzo da je ovaj zakon neprimenjiv, jer ne može da se primenjuje ako ste ukinuli kolektivne ugovore. Naravno, vi ćete sada da kažete da niste, da postoji mogućnost, ali to gde postoji mogućnost, a nije obaveza, vežite mačku o reč. Predlažem Vam, gospodine ministre, da povučete ovaj zakon, da razmislite o svemu što ste čuli kada je ovaj zakon u pitanju i kada je primena Zakona o radu u pitanju. Uradite jedan ozbiljan predlog zakona o radu, nemojte da zloupotrebljavate stavove poslaničkih grupa i narodnih poslanika, tako što ćete vi kao ministar da ih komentarišete. Budite malo narodni poslanik, jer to u jednom delu i jeste, pa malo komunicirajte sa građanima Srbije, sa zaposlenima, pa ćete da čujete pravo mišljenje o vašem Zakonu o radu, o vašem staranju o zaposlenima, o ovom nakaradnom zakonu. Dakle, predlažem da povučete ovaj zakon i da još jednom razmislite o donošenju pravog zakona o radu, da zaštitimo zaposlene, jer to jeste obaveza Vlade Republike Srbije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Helijana Dragojević, a neka se pripremi Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, danas na dnevnom redu imamo Predlog zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. Važeći Zakon o zaštiti na radu donet je 1991. godine, pretrpeo je u međuvremenu par izmena i dopuna, poslednji put 1998. godine, uređuje oblast zaštite na radu, ne obuhvatajući problematiku bezbednosti i zaštitu zdravlja na radu u obimu kako je utvrđeno u smernicama Evropske unije u Međunarodnoj organizaciji rada. Obaveza donošenja novog zakona proističe iz mnogobrojnih konvencija Međunarodne organizacije rada, koju je naša država ratifikovala. Činjenica je da regulative u ovoj oblasti zaostaju u odnosu na promene, odnosno na sve odnose u društvu, a to je prouzrokovano, između ostalog, i donošenjem određenih zakona sa kojima je ovaj zakon u posrednoj ili neposrednoj vezi, kao što je Zakon o preduzećima, Zakon o privrednim preduzećima, Zakon o radu, Zakon o PIO i dugi niz podzakonskih akata koji su u vezi sa oblašću sa ovim zakonom. Pojam bezbednosti i zdravlja na radu ima širi značaj u odnosu na pojam zaštite na radu. Oblast primene novog zakona su sve delatnosti, sem specifičnih delatnosti, kada je to zakonom propisano i odnosi se na sve zaposlene. Predlogom zakona obuhvaćena su sva lica koja se zateknu na radu kod poslodavca, čak i po osnovu faktičkog rada, učenici na praksi, lica koja se nalaze na stručnom osposobljavanju, usavršavanju, dokvalifikaciji itd. Uspostavljanje sistema bezbednosti i zdravlja na radu u savremenim uslovima uključuje i druge važne elemente i oblasti koje utiču na stanje bezbednosti i zdravih uslova rada, kao što je uvođenje principa prevencije u sprečavanju nastajanja povrede i profesionalnih oboljenja, aktivno uključivanje službe medicine rada, uvođenje principa odgovornosti organizatora za primenu mera iz oblasti bezbednosti zdravlja na radu, uvođenje obaveznog osiguranja zaposlenih radi naknade štete nastale povodom povrede na radu i profesionalnog oboljenja. Preventivne mere su od izuzetnog značaja u sprečavanju svih vrsta povreda na radu, profesionalnog oboljenja i oboljenja u vezi sa radom. Dakle, uvođenje principa primene preventivnih mera predstavlja suštinsku promenu Predloga zakona u odnosu na važeći zakon. Preventivne mere se primenjuju u svim fazama radnih procesa, u postupcima projektovanja, proizvodnje, korišćenja i određivanja sredstava rada, sredstava i opreme za ličnu zaštitu na radu i opasnih materija. Poslodavac je dužan da ih primenjuje u svim fazama radnih procesa, da ih obezbedi pre početka rada zaposlenog kod svake promene tehnološkog procesa. Predloženim zakonom uvodi se obaveza poslodavca da izvrši procenu rizika na radnom mestu i da odredi mere koje će preduzeti radi otklanjanja ili svođenja na najmanju meru kroz najmanji stepen rizika u cilju otklanjanja mogućih povređivanja i nastanka profesionalnih oboljenja. Imajući u vidu stanje sredstava za rad i finansijske mogućnosti poslodavca za adekvatna ulaganja, u slučaju da se utvrde nedostaci, a za njihovo otklanjanje su potrebna veća investiciona ulaganja, pod uslovom da život i zdravlje zaposlenih, poslodavac će sačiniti program o postepenom otklanjanju nedostataka i utvrditi rokove za njegovu realizaciju. Da se osposobljava za sprovođenje tih mera, da se u skladu sa propisima o zdravstvenoj zaštiti, zavisno od rizika radnog mesta, podvrgne prethodnom i periodičnom lekarskom pregledu, da se u slučaju neposredne opasnosti po život i zdravljepreduzme odgovarajuće mere u skladu sa svojim znanjem, raspoloživim tehničkim mogućnostima, da napusti radno mesto, radnu okolinu, pri čemu ne odgovara za štetu koju prouzrokuje poslodavcu. Zaposleni je dužan da primenjuje mere bezbednosti i zdravlja na radu, da namenski koristi sredstva rada, opasne materije, sredstva i opremu za ličnu zaštitu na radu. Značajna novina je i pravo zaposlenog da izabere jednog ili više predstavnika radi saradnje sa poslodavcem, po svim pitanjima od značaja za bezbednost i zdravlje na radu. U toku nove koncepcije bezbednosti i zdravlja na radu uređena je i evidencija u ovoj oblasti i nadzor nad primenom ovog zakona. Uloga predloženog zakona je da kontinuirano pokreće sve aktivnosti u smislu preduzimanja preventivnih mera, kako ne bi dolazilo do povreda i profesionalnih oboljenja, a bazirano na principu ići u susret problemima i njihovom rešavanju pre nego što se oni dese, sa ciljem sprečavanja i svođenja na najmanju moguću meru povrede na radu i profesionalnih oboljenja. Usvajanjem predloženog zakona učinićemo pomak u procesu harmonizacije naših propisa sa propisima Evropske unije. Imaćemo novi, savremeni okvir, za uređivanje bezbednosti zdravlja na radu. To su najvažniji razlozi zbog kojih će poslanička grupa Demokratske stranke Srbije u danu za glasanje podržati predloženi tekst zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a neka se pripremi Milica Petronijević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, posle Zakona o radu i njegove izmene u Narodnoj skupštini Republike Srbije, protiv čega se usprotivila Srpska radikalna stranka, moram da podsetim i gospodina ministra i celokupnu javnost da se nekim pozitivnim amandmanskim rešenjima, poslanici u stvorenoj skupštinskoj većini u martu mesecu, pokušali da poboljšaju Zakon o radu. Međutim, ministar se pre dva i po meseca pojavio i dosledno je želeo da vrati ono što je od početka zagovarao. Normalan sled događaja je bio da ovaj zakon dođe u skupštinsku proceduru, odnosno da se nađe na dnevnom redu. Niko ne spori, nije ni naš ovlašćeni predstavnik to osporavao i bilo ko od poslanika, da ova oblast treba da se uredi. Naravno. Od kada je sveta i veka, valjda je toliko težila ljudska civilizacija tome da se u tehnološkom smislu, u individualnom svako usavršava, da od najprostijeg oruđa dođe do najsavremenijih mašina, kako to vole da kažu oni koji se impresioniraju dostignućima nove tehnologije, da sve radi na dugme i da bude potpuno bezbedno. U razvijenim privrednim sistemima mnogo se ulaže i polaže na to da proces proizvodnje i svaka nova tehnologija, uz preispitivanje i uz nedostatke, koji će kasnije ili pre da se pokažu kao takvi, dostigne nivo da zadovolji ono što je bio osnovni cilj onoga ko je pronalazač nečega novog. Međutim, mi suočeni sa velikim problemima koje naša privreda ima i činjenicom da imamo skoro milion nezaposlenih i onih koji rade, i koji obavljaju neku delatnost, da je to veoma suženo, sa zastarelom tehnologijom, razgovaramo o zakonu koji poštuje određene evropske ciljeve i komponente zakona u razvijenim zemljama, a da ne razgovaramo o problemima koji nas tište. Zašto i ovaj zakon, i ako je imao tu nameru, da sledi razvijene tehnologije i razvijene privrede, nije do detalja razrađen u svakom svom segmentu. Poslanička grupa SRS je podnela mnogobrojne amandmane. Vi ste bili u pravu, gospodine Laloviću, kada ste prihvatili amandman koleginice Radete, jer član 35. i novi stavovi, koje je gospođa Radeta predvidela, 2. i 3, apsolutno zadovoljavaju formu člana 35. Ali, po uzoru na član 35. trebalo je da vi sve druge amandmane pažljivije pogledate. Imam utisak da ste ih previše uopšteno doživljavali na način koji je neprihvatljiv, kada je u pitanju naša intencija da potpuno i do kraja razradimo jednu materiju. Ako već kažete, po Zakonu o radu su definisana prava trudnica i maloletnih lica, odnosno njihova zaštita od ne daj bože nekih povreda i negativnih posledica, ništa nije smetalo da prihvatite amandman SRS koji smo podneli u tom smislu u članu 30. – posle stava 3. da dodate st. 4, 5. i 6, kako smo mi to predvideli, naročito za vreme trudnoće da žena ne sme da obavlja određene delatnosti. U vašem članu i stavu se kaže da ona treba da bude upozorena sa određenim rizikom koji može eventualno da je snađe. Vi vidite kako smo mi do kraja išli precizno kroz tač. 1, 2, 3. i 4 – niti bi se trošio "Službeni glasnik" sa papirom, ako vam je to muka, ili ne znam šta bi mogao da bude povod. Od viška reči boli glava, kada su one besmislene, kada razni neuki ljudi govore svašta i kada se mešaju u ono što nije njihova oblast, u nešto u šta se ne razumeju. Mi smo zaista veoma pažljivo pristupili ovom zakonu i ovom problemu kod nas. Naša namera je bila da neke stvari i pojmove definišemo do kraja. Zato oštro negodujem što niste prihvatili ove druge amandmane poslaničke grupe SRS, jer je to sve bilo samo u tom cilju da se do kraja definiše položaj i status zaposlenog lica i sve ono što ga očekuje u procesu zaštite i bezbednosti zdravlja na radu. Kada smo napisali, možda ste mislili da se mi šalimo, da zaposleni, kada mu se proverava stepen znanja za određeno zanimanje, to treba i praktično da pokaže i treba određenu vrstu ispita ili testa da položi, nismo tek onako napisali da to treba da se uradi u, za to, pripremljenim i prigodnim prostorijama, jer da ne bude kao u onoj reklami – pobogu čoveče, pomeri se s mesta. Da se malo našalim u celoj situaciji. Ali, zaista je tako. Ne možete da očekujete da je neko na skeli, pa da se desi to što je u reklami šaljivo prikazano, polaže takvu vrstu ispita. Ili, da radi kao rudar ne znam u kom kopu i da očekujete da on tamo popunjava nešto. Dakle, sve su to veoma smisleni i osmišljeni amandmani u cilju da se radnicima pomogne. Raspitivala sam se, uoči diskusije u načelu, kako stoje stvari, pošto znam za neke lične primere i uopšte kako to ide u razvijenom svetu, koji vi zagovarate i na osnovu kojeg pišete zakone, kada je u pitanju najviša osigurana suma kod osiguravajućih društava za, ne daj bože, teške telesne povrede. U Srbiji, po informacijama koje imam, koje su iz prve ruke, to najviše može da bude milion dinara. To je, znači, ugovorena stvar za slučaj smrti ili teških telesnih povreda. To je najviše milion dinara. Izračunajte šta je milion dinara i kako su neobezbeđeni naši radnici. Vidite, on ne može, ako želi da ugovori veću sumu, ne može u Srbiji da nađe takvo osiguravajuće društvo, jer je to najviši nominalni nivo koji je u opticaju. Znate kako je to u zapadnoj Evropi, znate kako je to u zemljama gde se poštuju visoki standardi, ili u drugim tehnološki razvijenim zemljama. Možemo da govorimo o Kini, zašto da ne. Njihov proces i njihova tehnologija je toliko daleko otišla da je to nešto za sve one koji se bore protiv opšte globalizacije na privrednom i političkom planu, koji Amerika sprovodi, uz pomoć zemalja zapadne Evrope, na koje se vi isključivo pozivate, što može samo da raduje. Mi, kao zemlja koja je opterećena mnogobrojnim problemima, prvo treba da razmišljamo o tome i pre nego što dođe, ne daj bože, do neke situacije da se u procesnom, tehničkom smislu nešto desi i da se neki radnik povredi, šta je ono što je osnovni uzrok, a tiče se zdravlja na radu i zdravlja zaposlenih uopšte? Ne možemo deklasirano da govorimo ovako, kao što ste vi to po nekim visokim, navodno, standardima predložili u zakonskoj formi, a da ne znamo ili da nismo svesni toga, što veoma često vi pokazujete, kao da imate odsustvo od realnosti i Koštunica, a da ne pričam o Dinkiću i svim drugim ministrima. Govorite o bezbednosti i o zdravlju na radu. Treba da se zapitamo koliko je taj naš čovek zdrav kada uopšte krene ujutru na posao, da li radnik u "Zastavi", Boru, Majdanpeku, Vranju, nije važno gde, osnovno pitanje je, da li uopšte ima predispozicije zdravstvene da radi to što radi. Teško, gospodine ministre. Da bi razmišljao o ovim merama zaštite, koje, naravno, treba da postoje, ali mi smo to mnogo bolje definisali amandmanima, on treba da ima uslove za egzistenciju, da krene na posao, da ima šta da doručkuje, da je obezbedio ženi i deci u kući sve što treba. On je unapred, u psihološkom smislu, indisponiran kada dolazi na radno mesto. Tu može i to je veoma čest uzrok, nekada nepažnje i svega, problemi, briga za golu egzistenciju. To je ono što je u Srbiji najveći problem. Poražavajući je podatak koji možemo danas da čujemo i koji možete da pročitate u nekoj dnevnoj štampi – da se svakoga dana desi neko samoubistvo. Zbog čega? Ne zbog toga što neko to od besa radi ili što se desio neki drugi vid poremećaja, nego od bede i nemaštine ljudi podižu ruke na sebe; nemaju osnovnu egzistenciju. Veoma često oni koji se bave tim dekadentnim stanjem u našem društvu, u tom stresnom položaju, u kome se nalaze naročito oni koji su ostali bez posla, kažu – treba da vodite računa o tome, a sve to ide iz bede i nemaštine. Ne mogu sada da dođem i da objašnjavam, kao narodni poslanik, nekom radniku da su ova rešenja idealna, da je to sve super, kada znam da će on da kaže – šta me na kraju briga, idem tamo da radim, da zaradim koru hleba. Onda dođemo do kaznenih odredbi, i vi pre nekoliko dana kažete: ne nosi zaštitno odelo, ne pridržava se mera zaštite, malo parafraziram, mora da plati toliku i toliku kaznu. Od čega da plati? Ništa ne bi bilo sporno, i uz mnogo preciznije, ovo što smo dali kroz amandmane, da se ovakav model zaštite i bezbednosti na radu zagovara, da je ovo država blagostanja, da ovde privreda radi i funkcioniše. Koleginica Radeta je govorila, ali to su samo neki od primera, to najbolje znaju poslanici SRS koji su u Odboru za privredu i privatizaciju. Na stotine oštećenih radnika, bez socijalnog programa, bez mogućnosti da normalno mogu da obavljaju svoj posao, sa novim gazdama, sa srpskim ''tajkunima'', kako se kod nas popularno zovu, koji rade šta hoće, obespravljuju radnike, a Vaš Zakona o radu je, gospodine ministre, mnogo tome doprineo. Reći ćete Vi – imamo kolektivni ugovor. Kakav je to kolektivni ugovor iza koga ne stoji Vlada Republike Srbije, samim tim i država kao garant, što je ustavno pravo svakog radnika? Trebalo je, a razgovaraćemo i o ovim rešenjima u pojedinostima, dakle, na mnogo bolji način smo, kada ovo bude zaista dostiglo svoju pravu primenu, u nekoj doglednoj budućnosti, ali sa ovakvom vlašću to je veoma teško, da se primenjuje. Razmislite još jednom o ovim amandmanima koje smo podneli. Pošli ste dobrim primerom, prihvatajući amandman koleginice Vjerice Radete, ali svi ovi drugi amandmani su do kraja precizni, poboljšavaju položaj i na mnogo bolji način štite radnike. Ako to treba u zakonskom okviru da im se pruži, onda neka se to uradi na jasan i precizan način. Od viška glava ne boli, ovo nije samo višak, nego neki nedostaci. Ne verujem da ste samo Vi, nego i vaši saradnici, sada i u ovom istumbanom ministarstvu, jer kako ste i Vi postali slobodan strelac, ovi Orlićevi odlazili, Vi neke ostavili – sada ko Vam je pomoćnik umesto Novovićke? Ko će to da zna šta vam se sve istumbalo po Ministarstvu? Radi se ko zna, gde i šta. Ali, ako su oni učestvovali u tome i u davanju ovakvih obrazloženja, to je potpuno besmisleno. Kažete – sadrži u tom članu, u Zakonu o radu je rečeno, samo malo na drugačiji način. Ne kažem da morate i da je vaš imperativ da prihvatite amandmane najveće opozicione političke stranke, ali vi onda pokazujete da je sujeta u pitanju i da niste spremni da razgovarate o mnogo boljim rešenjima i uopšte iz oblasti položaja i prava zaposlenih, socijalne politike, ekonomske politike. Srpski radikali nude mnogo bolja rešenja, to građani znaju i zbog toga nam ukazuju sve veće poverenje. Verujem da će znati na takav način da tumače ovakva naša zalaganja, da se mnogo bolje štiti položaj i prava zaposlenih, odnosno njihova bezbednosti i zaštita na radu.
Hvala gospođice Jovanović. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. (Nije tu.) Reč ima narodni poslanik Vesna Lalić. (Nije tu.) Reč ima narodni poslanik Stevica Deđanski. Izvolite, gospodine Deđanski.
Dame i gospodo narodni poslanici, slušali smo pre neki dan gospodina ministra kako je lepo pričao vezano za ovaj zakon, prevenciju, saradnju poslodavca, inspekciji i šta je sve tu pričao. Kada ga čovek sluša, pomisli kako je ozbiljan, kako stvarno ima nameru da brine. Prosto se začudimo kada ga slušamo. Ali, njega demantuje sam tekst zakona koji je napisan, u kome su određene kaznene odredbe. To je jedna stvar. Druga stvar, ovaj zakon nema nekih hitnih novina u odnosu na protekli, a uzroci koji dovode do povreda na radu nisu ni na jedan način rešeni, što znači, u praksi se pokazuje, da posledice bivaju iste. Znači, postoji puno invalida rada, profesionalno obolelih, itd. Šta, kao rezultat svega toga, dobijamo? Dobijamo nezadovoljne radnike, nezadovoljne poslodavce i dobijamo zadovoljna osiguravajuća društva. Šta nam to u praksi govori? Poznavajući bivšu "žutu vladu" i sadašnju "bledožutu", kakoveć da je nazovemo, vi sve u principu volite da radite zbog novca. Znači, cilj je ugraditi se, verovatno vezano sa osiguravajućim društvima. Do sada ste, u proteklim periodu, doneli zakone koji ne štite radnika, čuli ste u proteklom periodu od poslanika SRS na šta se sve to odnosi. Radnici koji ostaju na ulici, kada se nekome ne svide, kada nekoga loše pogledaju, koji su nezaštićeni, samim tim ostaju na ulici i nemaju kome da se žale. Sada, pored svega toga, ovo što sada donosite. Lično mislim, SRS misli da nije rešenje kažnjavati radnike, a ni poslodavce, jer će, samim tim, ako kaznimo poslodavca, on kazniti radnika. Treba ih u praksi privoleti na saradnju, kao prevenciju. To se može uraditi, a jedno od mogućih rešenja je preko poslovođe. Iz kog razloga? Zato što on, kao nadležan, koji je u kontaktu sa radnicima, zna njihove navike, takođe, stalno je prisutan za razliku od drugih osoba i može da spreči uzrok zbog kojih nastaju te povrede. To je uglavnom nedisciplina na radu. Samim tim može da ne dozvoli pristup radnom mestu ako neko od radnika nije sposoban za rad. To treba ugraditi u zakon. Zato vam predlažem da vratite zakon ili još bolje da odete, zajedno sa zakonom, vi sa vlasti, da vam vidimo leđa, pa da poslodavcima i radnicima u Srbiji svane. Hvala lepo.
Hvala vam gospodine Deđanski. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Ne.) Ministar? Reč ima gospodin ministar. Izvolite, gospodine ministre.
Poštovani narodni poslanici, nakon prve načelne rasprave osećam potrebu da dam nekoliko komentara u vezi ovih zakona koji su bili prisutni. Prvo, moram da izrazim zadovoljstvo što uglavnom nije bilo ozbiljnijih primedaba na tekst zakona. Ono primedbi što je bilo ticalo se drugih stvari i drugih pitanja. Što se tiče samog zakona, tu nije bilo nijedne ozbiljnije primedbe koja bi osporavala rešenje u zakonu. Pre nego što pređem na ove komentare zakona, pošto je kolega poslanik pokrenuo pitanje jednog preduzeća, gde je naveo primer da su veoma loši uslovi rada, da je visok stepen štetnih materija u tom preduzeću, da zbog toga radnici trpe. Ja sam u ovom kratkom periodu proverio o čemu se radi, pošto mi je narodni poslanik dao i materijal, koji ću pogledati posle, ali prvu informaciju koju imam u vezi toga što je ovde pomenuto je sledeća: da je 2003. godine bio izvršen nadzor, odnosno pregled uslova rada u tom preduzeću, da su bile određene mere tada naložene i da je sada, 18. oktobra izvršen ponovni pregled, gde je konstatovano da su četiri puta smanjene hemijske štetnosti i da je uvedena ventilacija. Znači, to je informacija koju imam od pre 15 minuta. Naravno da ćemo tu stvar dodatno proveriti, ali kažem ono što sam dobio kao informaciju. Što se tiče samih ovih primedbi ili konstatacija oko zakona, ono što mislim da je ohrabrujuće je sledeće – da su praktično poslanici svih poslaničkih grupa govorili da je najvažnija stvar u ovoj oblasti, zapravo, prevencija. Mislim da je jako dobro što svi poslanici to razumeju i o tome govore. Naravno da se možemo o pojedinim detaljima sporiti, da li je to najbolje rešenje u tom detalju, ali mislim da je ovo izuzetno važno. Zašto je važno? Zato što poslanici kada na taj način govore, kada tako shvataju stvar, pomoći će u jednoj važnoj stvari, a to je, da se u Srbiji promeni svest i odnos svih građana Srbije prema ovoj oblasti. Više poslanika je sa pravom ukazivalo na potrebu i probleme da sami radnici, na primer, neće da stavljaju zaštitnu opremu, da poslodavci to zanemaruju. Dakle, pitanje preventivnog delovanja je, zapravo, pitanje edukacije. U tom kontekstu bih pomenuo, a to je i pomenuto više puta, ova uprava za bezbednost zdravlja na radu, koju sada formiramo, jedan od zadataka te uprave jeste edukacija građanstva u odnosu na ovo pitanje i to građanstva, kako je to inače u svim evropskim zemljama ovim ozbiljnim, od malih nogu – kao kod saobraćajnih prekršaja, kaže se predškolsku decu treba obučavati da poštuju saobraćajne propise pa će biti manje nesreća. Isto je i ovde. Ova uprava ima jedan od zadataka da prati kontinuitet dugačkog vremenskog dela, pa se kaže da predškolsku decu treba obučavati, dakle, obuhvata i decu od predškolskog uzrasta, školskog, kada studiramo, kada se zaposlimo, da bi u glave ljudi ušla potreba da, kada je u pitanju bezbednost i zdravlje na radu, zauzmu odgovarajući stav. To je ključ i to je odgovor na ove probleme o kojima smo ovde govorili. U tom smislu je i ova diskusija poslanika u Skupštini Srbije, po mom mišljenju, veoma ohrabrujuća, zato što se ta osnovna stvar i što oko te osnovne stvari, mislim da, nema spora u Skupštini. Kada je pomenuto nekoliko drugih pitanja, ona su takođe u kontekstu, o čemu sam govorio. Poslanici su sa pravom ukazivali na probleme, na primer, discipline na radu. S pravom su ukazivali na potrebu discipline da svi poštuju ono što su pravila i propisi. Kada govorimo o obavezi radnika da stave na sebe šlem, sredstva zaštite, migovorimo o disciplini. Problem nedovoljne discipline na radu i loše organizacije rada jeste jedan od ključnih problema koji se negativno reflektuje i u ovoj oblasti. Zbog toga mi je drago što je ukazano od strane poslanika na taj širi kontekst ovog problema. Ne možemo mi rešavati ove probleme time što ćemo samo kažnjavati. Pitanje kazne je deo priče i ona uvek dolazi posle događaja. Ideja ovog zakona, i većine poslanika ovde, jeste da ne dođe do novčanog kažnjavanja nego onim što ćemo raditi predupredimo da dođe do povreda na radu, do smrtnih ishoda, do vrlo tragičnih događaja koji se mogu dogoditi u praksi. Ono što mislim da je ovde takođe važno da istaknem jeste i to naglašavam, pošto je to bio deo prigovora, ali da to jasno definišem, kada je u pitanju upotreba sredstava za rad, ono o čemu je ovde izvesna primedba stavljena zašto tu materiju ovde ne uređujemo kada je to u navici da se uređuje. Jednostavno, radi se o tome, kada se radi o upotrebi sredstava za rad, o mašinama koje dolaze u jednu fabriku da se na njima radi, ta materija se više ne uređuje ovim propisom, ovim zakonom. Postoji tzv. standardizacija kada je u pitanju ta oblast i to nije materija ovoga. Mi, hvala Bogu, kao država koja ide prema EU inače moramo u toj oblasti da poštujemo propise o standardizaciji tih sredstava rada, tako da će to sigurno bitno povećati stepen bezbednosti zdravlja na radu time što će sredstva rada biti standardizovana i što će biti u takvom stanju da neće ona sama po sebi proizvoditi povrede na radu. To je na drugom mestu, jer je pomenuto. Pomenuta je još jedna stvar, to je, protivpožarna zaštita. Ta materija se uređuje u jednom drugom zakonu, a ne u ovom i protivpožarna zaštita je u nadležnosti MUP-a. Znači, ove dve stvari koje su ovde rečene, da informišem vas i građanstvo, na drugom mestu je uređeno i to nije nedostatak ovog zakona. Jedna vrlo važna stvar koju želim da naglasim, koja će za većinu građana, odnosno većinu radnika u Srbiji biti od izuzetnog značaja kada usvojimo ovaj zakon je, da je ovaj zakon prilagođen tome da se bezbednost i zdravlje na radu obezbeđuje u malim i srednjim preduzećima. To je jedna vrlo važna stvar. Kao što znate, jedna od stvari za koju, takođe, mislim da se svi slažemo, važno je da u narednom periodu u Srbiji dođe do daljeg ozbiljnog rasta broja malih i srednjih preduzeća, da su ona, zapravo, odgovorna za problem nezaposlenosti i druge privredne probleme. Ta mala i srednja preduzeća koja treba da zapošljavaju većinu radnika u Srbiji, pozicija radnika u tim malim i srednjim preduzećima u odnosu na bezbednost i zdravlje na radu kada ovaj zakon ne bi bio usvojen, nego kada bi ostao ovaj stari Zakon, onda bi radnici, ta većina u tim preduzećima bila ozbiljno ugrožena. Zašto je to tako? Ne zato što je neko suviše pametan ili je glup, nego zato što sada važeći Zakon, koji je donet 1991. godine i na tradiciji je nekih ranijih rešenja, imao je u vidu pre svega tzv. velika društvena preduzeća kada je tu materiju uređivao, što je potpuno logično. Nije bilo malih i srednjih preduzeća, a sada njihov broj raste i zato je možda najznačajnija stvar u vezi ovog zakona njegovo usvajanje, da stvorimo realnu situaciju da radnici u malim i srednjim preduzećima mogu da ostvare bezbednost i zaštitu na radu i to je ključna stvar kada se radi o ovom zakonu i potrebi da se on donese. Dakle, ne radi se ovde o igri rečima, o tome da hoćemo da oponašamo ili prevodimo nekoga i negde, radi se o potrebi da propise prilagodimo realnoj privrednoj situaciji. Realna privredna situacija u Srbiji jeste da očekujemo razvoj malih i srednjih preduzeća i prilagođavamo propise prema tome. Mislim da je to jako značajno kada govorimo o ovoj materiji. Reći ću dve stvari za koje mislim da su jako bitne i jasne. Prvo, ono što ovim zakonom želimo da postignemo jeste sledeće: kada je u pitanju zaposleni, kada je u pitanju radnik pojedinac – da se njegova osposobljenost za bezbednost i zdravlje na radu proveri, praktično, na radnom mestu gde radi. Do sada su, po pravilu, bili raznorazni testovi i slične stvari koje ništa nisu značile. Znači, ako stvarno hoćemo da pomognemo tom našem radniku da na radnom mestu bude koliko god je moguće bezbedan, onda moramo stvoriti uslove da se na radnom mestu neposredno proveri njegova osposobljenost da može sebe da zaštiti, da razume o čemu se radi. Dakle, to je prva važna i praktična stvar, za mene jedna od najvažnijih stvari. Druga, po meni, vrlo krupna stvar jeste pitanje promene uloge medicine rada. Umesto toga da radi kako je radila, čitava ideja je da ona bude aktivni činilac u celom procesu, polazeći od onog akta o proceni rizika koji svaki poslodavac mora da donese i da usklađuje, da ona bude prisutna, do toga da ona bude terenska služba koja će u preduzećima proveravati na licu mesta kakvi su uslovi rada, kakvo je zdravstveno stanje čoveka koji treba tu da radi. To je srce toga što zovemo preventiva. Mislim da sa tih nekoliko stvari koje ćemo usvojiti u ovoj skupštini, stvorićemo realni pravni okvir da naše radništvo, koje će u narednom periodu, jer će se nastaviti i ubrzati privredni razvoj Srbije i rast industrijske proizvodnje, da u tim promenjenim pozitivnim ekonomskim okolnostima stvorimo uslove u kojima to neće koštati naše ljude zdravlja ili glave. Svi hoćemo da ide ekonomski razvoj, da ide industrijska proizvodnja. U tim uslovima, da ne bude to cena koju bi naši ljudi plaćali gubitkom zdravlja, gubitkom glava, u najgorem slučaju. Dao bih još jednu informaciju koja mislim da je bitna, a to je koliko košta priča o ovoj oblasti. Hteo bih da ukažem na ekonomski efekat. Do sada smo govorili, naravno da je to osnovno – pitanje humanizma, pitanje ljudskosti. Međutim, postoji ekonomski efekat o ovome o čemu mi govorimo. Prema standardima koje je uradila MOR, jedna smrtna povreda je ekvivalent 7.500 radnih dana. Sada vi vidite koliko je u materijalnom smislu ta šteta. Trajna i potpuna invalidnost, takođe ima ekvivalent od 7.500 radnih dana. Gubitak jednog oka, teškog telesnog oštećenja – 2.625 radnih dana. Izračunajte koliko je to u novcu. Gubitak dominantne šake – 4.750 radnih dana. Izračunajte koliko je to u novcu. Znači, ovo o čemu govorim ukazuje i na vrlo važan segment, ekonomski segment. Dakle, ne radi se samo o tome da smo dobri, plemeniti itd, radi se i o ekonomskom efektu. To je još jedan razlog zašto mislim da je dobro podržati ovaj zakon. Na kraju, samo još jednu stvar u jednoj rečenici. Da budemo potpuno jasni kada govorimo o ekonomiji i privredi. Govori se o tome ko je odgovoran za sadašnje stanje. Ukazao bih na to šta se događalo sa društvenim proizvodom Srbije u periodu 1990 – 2000. i šta se događa u periodu 2000 – 2005. Deset godina neprekidnog pada društvenog proizvoda, pet godina neprekidnog rasta društvenog proizvoda. Prosto, to sutvrdoglave činjenice. Samo toliko.
Replika na izlaganje gospodina ministra.
Izneo sam činjenice o jednoj fabrici koja se nalazi u okolini Majdanpeka. Ne znam da li je gospodin ministar dobio povratnu informaciju od stranačkih kolega. Bio je u stranci, gde je Čovićev poverenik direktor jedne fabrike i po toj liniji rukovođenje, iz te partije. Ako je tom logikom i inspekcija rada iz te partije, onda je dobio pogrešnu informaciju. Predlažem da gospodin ministar ili neko iz Ministarstva sedne u kola sa mnom i da odemo u fabriku. Lako ćemo konstatovati stanje stvari. Onda možemo hronološki unazad nekoliko godina, meseci da vidimo kakva su uputstva za rad, koja su sredstva koristili kada su u pitanju opasne materije, postoji li uputstvo, koliko je puta bila kontrola, imaju li referenta zaštite na radu, šefa službe zaštite na radu, koga vi sada zovete lice za bezbednost itd. Ne mogu se sakriti podaci. Ovo su podaci za zadnjih 15-20 godina, o kojima sam ja vama pričao. Nijedan radnik nije bio na sistematskom pregledu. Ima krivičnih prijava, protiv zdravlja ljudi, ima obimne dokumentacije u MUP-u i kod tužioca. Niko ne preduzima određene mere. Fabriku kazne simbolično – 3.500, direktora oslobodi odgovornosti sudija za prekršaje i radnicima se ne daje povratna informacija o čemu se radi. Veoma su loši uslovi rada, bili i ostali. Niska cena rada. Ništa se ne ulaže u zaštitu životne sredine i u pogledu sredstava zaštite na radu. Uvidom na licu mesta, a može se i veštačenjem obimne medicinske dokumentacije za jedan veliki broj radnika, a radi se o 80 mladih žena koje su počele sa 18-19 godina da rade. U 25-26 postale su invalidi rada. Nečije majke, nečije sestre, nečije ćerke ostale su invalidi rada u najboljim godinama života. Neke su uspele da se udaju, formiraju porodice, neke nisu mogle ni da rode posle određenog broja godina rada u toj fabrici i oštećenja, ne samo nervnih oštećenja, nego i jetre, želuca itd. Lekari su najčešće konstatovati alergiju na nepoznato, umesto trovanja opasnim materijama. Dešavalo se da iz fabrike sanitet odnese radnika, redovne su infuzije primane, medicina rada ne reaguje, direktor naredi da mora da se zaključi bolovanje, smanjuje se broj odsustva sa rada. Sprovodi se jedna žestoka tortura. U današnje vreme, kada vi očekujete da ćete ostati bez posla, ne smete da prigovorite poslodavcu na teške uslove rada, ne smete da kažete ništa, morate i najgore, najnepovoljnije uslove da prihvatite. To je ono što ne može nikome dobro da se vrati. Komplikuje se situacija, nezadovoljstvo je veliko i postoji opasnost rešavanja tog problema na drugačiji način.
Hvala vam, gospodine Todoroviću na ovom dodatnom pojašnjenju. Izvinjavam se svima, mada formalno nije bilo osnova, ali mislim da je bilo vrlo važno da čujemo ovo pojašnjenje. Još jednom vam mnogo hvala, gospodine Todoroviću. Zaključujem načelni pretres. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O OBELEŽAVANjU DANA ŽALOSTI NA TERITORIJI REPUBLIKE SRBIJE Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste Izveštaj Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe, srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 37 minuta 12 sekundi; Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi; Demokratska stranka - Boris Tadić – 44 minuta 24 sekunde; G17 plus – 37 minuta 12 sekundi; Socijalistička partija Srbije – 26 minuta 24 sekunde; Nova Srbija i samostalnih poslanika 9+9 – 21 minut 36 sekundi i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, četiri poslanika SPO-a, dva poslanika SDP i dva nezavisna poslanika – 5 minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, otvaram načelni pretres. Ovog trenutka nije prisutan predstavnik predlagača – Dragan Kojadinović, ministar kulture, te neću otvoriti početak rasprave dok ne stigne ministar. Dajem pauzu od 10 minuta, pošto je ministar pozvan. Istovremeno obaveštavam, dok pravite raspored svog vremena, kao što smo u četvrtak najavili, danas ćemo raditi do 20,00 časova, raspravljajući u načelu o onoj tački koja je na dnevnom redu do 18,00 časova. Nastavljamo u 12,45 časova. [[Posle pauze – 13,00]] Nastavljamo rad posle pauze. Treća tačka dnevnog reda. Da li želi reč, pošto smo saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine otvorili načelni pretres, predstavnik predlagača Dragan Kojadinović, ministar kulture? Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, kao prvo, želim da kažem da mi je iskrena želja da se ovaj zakon što ređe primenjuje. Zakon o danu žalosti je novina u našem pravnom sistemu. Do sada ponašanje u danima koji su bili proglašeni za dane žalosti bilo je regulisano različitim podzakonskim aktima, donošenim od strane različitih organa od situacije do situacije, kao što i sami znate. Smatramo da jedna uređena država mora da ima zakonski propis kojim će se jasno regulisati ponašanje različitih subjekata u danima koje nadležni organ proglasi za dane žalosti. Iz tih razloga, Vlada Republike Srbije obavezala je tri ministarstva kojima je ova problematika najbliža da izrade tekst zakona. Pored Ministarstva kulture, u izradi ovog predloga zakona, učestvovalo je Ministarstvo unutrašnjih poslova i Ministarstvo prosvete i sporta. Predlog koji imate pred sobom je Predlog zakona o obeležavanju dana žalosti, koji su izradila tri ministarstva i koji je Vlada Republike Srbije uputila Narodnoj skupštini na razmatranje u martu 2005. godine. Zakonom su vrlo široko utvrđeni subjekti na koje se on odnosi, a to su državni organi i organizacije, organi teritorijalne autonomije i lokalne samouprave, javne ustanove, javna preduzeća, kao i druga pravna i fizička lica. Ovim zakonom regulisano je da Vlada Republike Srbije svojim aktom proglašava dan žalosti i da on ne može da traje duže od tri dana, a utvrđene su i situacije u kojima se dan žalosti proglašava. Za različite subjekte na koje se ovaj zakon primenjuje zakonom su propisane različite obaveze, kao što su spuštanje zastave na pola koplja, odavanje pošte minutom ćutanja, medijsko informisanje i komemoracija. Zakonom je regulisan način obeležavanja dana žalosti u obrazovnim ustanovama, ustanovama kulture i na sportskim manifestacijama. Takođe su utvrđene i određene obaveze za pravna i fizička lica koja se bave ugostiteljskom, turističkom i delatnostima koje su slične ovima. Nadzor nad sprovođenjem ovog zakona u najvećem delu vršiće Ministarstvo unutrašnjih poslova, dok će nadzor nad pojedinim odredbama ovog zakona obavljati Ministarstvo kulture i Ministarstvo prosvete i sporta. Za neprimenjivanje ovog zakona utvrđene su novčane kazne. Na kraju, ukoliko državna zajednica SCG proglasi dan žalosti, s obzirom na to da ne postoji savezni propis koji ovu materiju reguliše, na teritoriji Republike Srbije primenjivaće se ovaj zakon za koji, podvlačim još jedanput, izražavam iskreno uverenje da se neće često primenjivati.
Da li izvestilac nadležnog odbora želi reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto država treba da uređuje svaku oblast života, tako nam se ponekad učini da raspravljamo o bizarnim problemima. Ovo ne bi spadalo u takvu vrstu da zaista nije loše vreme izabrano za stavljanje ovog predloga zakona na dnevni red. Toliko toga u Srbiji treba da se obavi i toliko važnih državničkih poslova imamo, a ljudi u Vladi koji određuju redosled, zajedno sa predsednikom Skupštine, predloga zakona koji će se naći na dnevnom redu očigledno ili ne umeju da procene delikatnu situaciju u Srbiji ili nas namerno uvode u priče o temama koje nisu previše zanimljive, niti su previše važne u ovom trenutku za politički i bilo kakav drugi život u Srbiji. Ali, ako ste već naumili da pričamo o bilo čemu u vreme kada se raspravlja o tome hoće li Srbija imati Kosovo i Metohiju, samo se nadam da je ministar zaboravio da kaže da se nada da neće biti primenjen na sudbinu Kosova i Metohije. Onda bih bio potpuno uveren u ono što pričate. Naime, previše je bitno to što se dešava na sednici Saveta bezbednosti da bismo pričali o tome kako ćemo još neku nesreću dodatno obeležavati. Šta tu nama smeta? Na kraju krajeva, kada se pojavi ovakav zakon ne možete mnogo toga da zamerite, jer to je zakon čovečnosti, zakon humanosti, zakon pripadanja zajednici i ovakve mere se čak, podsetiću na izuzetke, ali nisu im ni potrebne kaznene mere. Jednostavno, ne možete da budete mimo ljudi kada se sećaju ili kad obeležavaju ćutanjem ili neemitovanjem određenih programa nekakvu nesreću. Voleo bih da ste bili konsekventni do kraja. Nisam video odredbe za sve organizacije i posebno kaznene odredbe za sve organizacije koje su dužne da se pridržavaju zakona, a vrlo dobro se sećam u vreme kada je ko zna koliko vlasti bilo po Srbiji, kao i dan-danas, samo što su sada obično u lokalnim samoupravama na vlasti preširoke koalicije, pa jedni druge ne žele da ljute, tako da i oni koji su na vlasti u Republici nemaju previše zamerki na ono što se radi u lokalnoj samoupravi. Uvek je neki njihov član u toj lokalnoj samoupravi. Vrlo dobro znam da u određene dane pojedine lokalne samouprave, pa i ona naša u Kragujevcu, kada sam baš intenzivno boravio u Kragujevcu, iz inata nisu isticali državne simbole, inatili se sa republičkom vlašću, dokazivali da su hrabri, da su opozicija, da su demokrate, slobodan grad, pa tako mislim da je trebalo predvideti za takve slučajeve šta tada radi država. To je jedna stvar. Druga stvar, ima ovde reči koje bi trebalo da se izbace iz javne upotrebe, na primer reč: "komemoracija", za koju postoji odgovarajuća zamena. Mi smo vam je predložili amandmanom, dakle, reč: "sećanje" bi bila ona odgovarajuća reč, mogli biste lako da je uklopite u ovaj zakon, pa opet da vas svaki građanin Srbije razume, možda vas ne bi razumeo neko na Zapadu, ali on vas ne razume ni kada kažete vlada. Niste napisali zakon o government, nego ste napisali Zakon o Vladi, pa tako i ovde, manite se toga da nam ubacujete reči koje samo dokazuju kako ste vi školovani. To izgleda da znate samo vi i vaši saradnici, te reči, a to što će da se primenjuju u Srbiji i što će teško moći u nekoj mesnoj zajednici da se shvati, vas to ne interesuje. U principu – odbaci sve što pišu radikali, niste se upuštali u naše amandmane. Nisam video ni izveštaj Vlade. Nema gospodina predsednika, a gospodin Zankov zaista nije odgovoran ako sednica teče bez mišljenja Vlade o amandmanima, a pošto je veoma delikatna politička situacija u zemlji, naravno da vam nećemo glasati za ovaj zakon. Sve bliže smo tome da se delimo koliko će biti za, koliko protiv i jednog dana, prevagnuće ono što je protiv i zakoni neće biti donošeni, ali sada kažem da u principu protiv ovog zakona čovek ne može da bude previše, izuzev toga da smo toliko suprotstavljeni i da toliko očekujemo vanredne parlamentarne izbore da jedva čekamo da padne i ovaj zakon za koji bi u drugoj državi – u Nemačkoj gde su danas svi koji se bave politikom formirali vladu, jer znaju da je inflacija od 5%, da je to nešto teško što Nemačka može da izdrži. Da smo u takvoj normalnoj zemlji i SRS bi glasala za ovakav zakon. Ovako, mi ćemo biti protiv, a vi obezbeđujte većinu. Hvala.
U pravu ste, gospodine Nikoliću, mišljenje Vlade o ovim amandmanima nema. Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da nismo dobili prijave za reč poslaničkih grupa narodnih poslanika. Pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda pod tačkama 4, 5, 6, 7. i 8, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u zajedničkom načelnom pretresu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka –jedan sat 37 minuta 12 sekundi, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka - Boris Tadić – 44 minuta 24 sekunde, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije –26 minuta 24 sekunde, Nova Srbija i samostalni poslanici 9+9 – 21 minut 36 sekundi i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, u skladu sa članom 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika Pošto nema predstavnika predlagača, određujem pauzu od pet minuta. [[Posle pauze – 13,25]] Nastavljamo sa radom. Pre nego što dam reč gospodinu ministru, dva obaveštenja. Ovlašćeni predstavnik po ovim tačkama dnevnog reda, u zajedničkom načelnom pretresu poslaničke grupe Srpska radikalna stranka je narodni poslanik Vjerica Radeta, a ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Nova Srbija i samostalni poslanici 9+9 je narodni poslanik Bogoljub B.Pejčić. Prelazimo na zajednički načelni pretres 4, 5, 6, 7. i 8. tačke dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O ODGOVORNOSTI PROIZVOĐAČA STVARI SA NEDOSTATKOM, PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA KOJIMA SU ODREĐENE NOVČANE KAZNE ZA PRIVREDNE PRESTUPE I PREKRŠAJE, PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O SUDIJAMA, PREDLOGU ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O UREĐENjU SUDOVAI PREDLOG ZAKONA O PREKRŠAJIMA Pitam, da li predstavnik predlagača Zoran Stojković, ministar pravde, želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine ministre.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pred vama se nalazi, prvo, Zakon o zaštiti potrošača od mana stvari. Tu ću biti kratak, jer je i sam zakon kratak. U skladu sa direktivom Saveta Evrope, mi treba da upodobimo naše propise, da pružimo malo veću garanciju našim potrošačima, nego koju imaju do sada. To je zaštita od mana stvari objektivnog tipa. Tu se predviđa šira zaštita i samo izuzeci za proizvođača ili uvoznika, ako ne ispoštuje obaveze koje ima prema potrošaču, da mogu da budu oslobođeni od odgovornosti. U ostalom delu potrošač dobija znatno veću zaštitu. Ako proizvod nema svojstva koja bi morao da ima, koja treba da stoje u deklaraciji ili čak u reklami, ima pravo da se obrati za naknadu štete, ako je takvim proizvodom, usled korišćenja, pretrpeo određenu štetu. Normalno, tu postoji mali izuzetak vezan za nuklearne proizvode, obzirom da je to deklaracijom, koju je ratifikovala ova zemlja, predviđeno kao posebna mere zaštite. U odnosu na Zakon o prekršaju, želim da kažem da se radi o jednoj izuzetno značajnoj stvari, koja se prvi put kod nas dešava, tj. organi za prekršaje u onom ključnom delu postaju sudovi za prekršaje.Po potpisanim konvencijama mi smo imali obavezu da se odlučimo da li treba ostaviti kaznu zatvora, kako je do sada izriču upravni organi ili sud. Smatramo da ima mesta da sudovi za prekršaje budu ti koji izriču tu kaznu, da sudovi za prekršaje budu ti koji daju jemstvo i sudovi da budu ti koji daju sada valjane naloge za privođenje i zadržavanje. Iz tih razloga, kažem, sam zakon je prerađen, da bi mogao da se upodobi onome što smo preuzeli kao obavezu potpisivanjem Konvencije o zaštiti ljudskih prava. Što se tiče Zakona o prekršajima, tu je urađena nova sistematizacija, tako da su dati, pre svega, osnovni principi, prekršajna odgovornost, uslovi za propisivanje i primenu prekršajnih sankcija, sistem sankcija, prekršajni postupak, izvršenje odluka u prekršajnom postupku i ustanovljavanje nadležnih sudova za prekršaje. U opštem delu date su, takođe, novine, jer je valjano određena definicija samog prekršaja, a u kaznenom delu date su nove kazne. Jedna od njih je rad u javnom interesu, gde se tačno predviđa kada može da se izrekne, koliko traje i posebno je napravljen osvrt na maloletnike u tom delu. Nova kazna je, kazneni poeni, sa poništavanjem važeće vozačke dozvole. Uveden je ovaj princip da bi se ovaj zakon upodobio novom Zakonu o bezbednosti javnog saobraćaja i krivičnom zakonodavstvu. Predviđena je kao posebna mera upisivanje kaznenih poena, a kada dođe do broja od 18, ide poništaj dozvole i oduzimanje dozvole. Do sada smo imali da se upiše u dozvolu, pa malo falsifikuju dozvole, malo rade svašta i koriste ih dalje. Našli smo da je ovo daleko bolji način da se to pitanje reguliše. Ako bude bilo potrebno, daću još neke odgovore. Samo navodim šta je novina. Dve nove zaštitne mere su zabrana pristupa oštećenim objektima ili mestu izvršenja prekršaja i javno objavljivanje presude. Mislim da je druga mera i te kako značajna, ako želimo da određenim presudama, pre svega, prekršajnih sudova, damo značaj i da ukažemo građanima šta ne valja i da dobije valjani pristup javnost. Moramo da imamo u vidu da se naši građani mnogo češće sreću sa prekršajima nego sa sudovima. U tom smislu i objavljivanje presuda prekršajnih sudova za one bitne stvari će imati daleko veći značaj nego do sada. Kazniti čoveka prekršajno niko ne zna, a radi se o vrlo učestalim prekršajima i prekršajima sa najvećom opasnošću. Kod maloletnika, takođe smo upodobili sistem kažnjavanja, pa su predviđene i nove maloletničke mere, posebno određene obaveze, da se oštećenom izvini, da prema svojim mogućnostima nadoknadi štetu, da ne posećuje određena mesta, da izbegava kontaktiranja sa određenim licima, jer znate da danas imamo sve veći problem maloletničke delikvencije, pa i prekršajne, a vezana je vrlo često za kontakte sa određenim grupama. Pored ovog niza mera, predviđeno je da one mogu trajati najduže do šest meseci i normalno ako se radi o društveno-korisnom radu, ne može da pređe više od 10 sati mesečno, da ne bi došao u situaciju da remeti školovanje i slične stvari. Kod zastarelosti zadržan je raniji sistem, s tim što je uvedena novina, da može i do pet godina da traje rok zastarelosti, za razliku od prethodnih sistema, jer se došlo do zaključka da je čitav niz prekršaja vezanih za spoljnu trgovinu ili za carinske prekršaje i prestupe, koji traju duže od dve godine i ne mogu da se završe za dve godine. U toj situaciji smatrali smo dakod tih izuzetaka treba dozvoliti nešto duži rok zastarelosti. Imajući u vidu da je obezbeđena sudska zaštita, predvideli smo i donošenje presude. Tačno je predviđeno da za blaže prekršaje, gde ostaju prekršajni organi, oni mogu da donose rešenja i naredbe, zaključke i zabeležbe, a za one teže u prvom i drugom stepenu će suditi sudovi za prekršaje. U smislu tih izmena napravljene su i izmene u onom delu vezanom za omogućavanje suđenja za prekršaje, tako da organi uprave mogu da imaju samo mogućnost poziva i dovođenja, ali samo sud može jemstvo i zadržavanje da izrekne. Na novi način smo izvršili propisivanje zadržavanje lica pod dejstvom alkohola i drugih omamljujućih sredstava. Znam da će tu biti malo spora, ali slično sudu, odlučili smo da ima te mogućnosti, da može sada i sud za prekršaje da izrekne, jer imate vrlo opasne situacije, kada je čovek alkoholisan ili pod dejstvom droge, ako ga pustite može ponovo da uradi nešto slično, pa ga treba malo zadržati, da se bar otrezni ili da dođe k sebi. Jemstvo je takođe regulisano na valjan način. Ponovo je predviđeno, samo sud može da odredi jemstvo i način njegovog izvršenja. Kod najtežih – predviđeni su vanredni pravni lekovi i to je vezano za onaj deo gde sudovi izriču presude. Možda, jedna od najbitnijih novina, što smo sa onim amandmanima koje smo usvojili na Odboru, dali mogućnost da u onim slučajevima, gde se presuda izriče, a onaj ko bude ovlašćen, oglasi krivim, ili za prekršaje, ili oslobođen, ne traži presudu, nego da je dovoljno da se uradi samo prepis izreke presude. To ćemo morati da uradimo, u krajnjoj liniji, možda, i u parnici, i u krivici, da ubrzamo postupak do donošenja konačnih odluka, da narod ne čeka godinama. U pogledu efekata donošenja novog zakona, ono što je najbitnije, neće izazvati neke nove troškove, s obzirom na to da će organi biti pretvoreni u sudove, a pratiće onu mrežu sudova i u tom smislu se menja Zakon o sudovima i Zakon o Visokom savetu. Normalno, broj će biti određen zakonom, posebnim, kada se vidi potreba, gledajući broj predmeta, za brojem sudova. Inače, smisao ovih izmena je, po meni ono što je najbitnije, da se postigne efikasnost i ekonomičnost stečajnog postupka, da ne dolazimo u situaciju kao sada da skoro 50% zastareva, jer više ne mogu da stignu da urade, a s druge strane, kod izvršenja opet se javlja taj problem, da opet 50% zastareva. Sa svim ovim naporima koje smo uradili, podigli smo taj nivo zaštite. Ali, otprilike, u prvostepenim i drugostepenim postupcima penju se između 63% i 68%, a u izvršenju na 80 do 82%. Međutim, još uvek jedan veliki broj ne može da se završi zbog glomaznosti samog postupka. Sa ovim izmenama probaćemo i te nedostatke da otklonimo. Na kraju, ostaje nam onaj zakon koji stoji ovde već skoro godinu dana, to je tzv. omnibus zakon, kojim želimo da uskladimo Zakon o prekršajima sa ostalim odredbama o prekršajima kod drugih zakona. U jednom delu prihvatili smo amandmane, pa smo izostavili određene oblasti, gde je posebnim zakonima to već regulisano, a u drugom delu smo usaglasili ovaj Zakon o prekršajima sa ostalim zakonima, tako da tu ne bude nekih kolizija i suprotnosti. Prihvatili smo tu nekoliko amandmana, smatrajući da su dobri i da treba da, na određen način, poboljšaju tekst ovog zakona. Kada bude reči o amandmanima, vrlo rado ću se odazvati zahtevu da dam određena objašnjenja. Hvala.
Hvala. Obaveštavam vas da je ovlašćeni predstavnik DSS za tačke dnevnog reda, o kojima sada raspravljamo, narodni poslanik Đorđe Mamula. Pitam da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS, pa Đorđe Mamula ispred Demokratske stranke Srbije. Izvolite, gospođo Radeta.
Hvala. Demokratija zaista čini čuda. Naravno, mislim na demokratiju onako kako je vide sledbenici "buldožer revolucije". Danas ovde govorimo o pet predloga zakona u objedinjenoj raspravi. Radi se o zakonima iz oblasti pravosuđa, dakle, tamo gde smo još uvek najtanji. Raspravljamo o pet zakona gde se u jednom delu potpuno transformiše jedan deo uprave u pravosuđe i sve to danas radimo pred, verovali ili ne, 12 narodnih poslanika iz vladajuće koalicije. To je posledica Poslovnika koji je izglasan od strane te vladajuće koalicije, kojima je bilo bitno samo da uđu u salu u vreme kada se glasa, naravno, ni to nikada ne ide u terminu koji bude zakazan, zato što svako glasanje podrazumeva određene trgovine, dogovore, pregovore. Sve to ne interesuje poslaničku grupu SRS, to su problemi vladajuće većine. Ali, nas interesuje neodgovornost te vladajuće većine prema građanima Srbije, prema ovom parlamentu. Ovo što danas ovde vidimo je zaista, najblaže rečeno, nepoštovanje dostojanstva Narodne skupštine. Neverovatno je da narodni poslanici, koji će glasati za ove zakone, nisu spremni čak ni da odsede ovde da čuju šta to mi, srpski radikali, koji nećemo glasati ni za jedan od ovih zakona, imamo da kažemo. Naravno, reći ćemo i zbog čega nećemo da glasamo za ovaj zakon. Neprihvatljivo je našoj poslaničkoj grupi, gospodine ministre Stojkoviću, da ste i Vi u ime Vlade, za predlog da se vodi objedinjena rasprava o pet predloga zakona, došao je iz poslaničke grupe DSS, od šefa te poslaničke grupe. Naravno, znam da je to u dogovoru sa Vama, ministre Stojkoviću. Neprihvatljivo je i neverovatno je da vi niste mislili da o ovim predlozima zakona treba natenane da se ispričamo u ovom parlamentu, da vi kažete šta je to dobro u ovim zakonima, a mi da kažemo šta je to što nije dobro u predlozima ovih zakona. Nažalost, to je već postao manir u ovom parlamentu. Jedini i osnovni razlog na koji se ovde ministri pozivaju jesu nekakve direktive Evropske unije. Nikoga ne interesuje ustavni osnov donošenja određenih zakona, odnosno njihovog predlaganja. Videćete i danas, reći ću vam kasnije kada budem govorila pojedinačno o predlozima, kako se značajni zakoni donose suprotno Ustavu Republike Srbije, odnosno neke odredbe zakona su neustavne. To nikoga ne interesuje. Valjda zato što pojedinci iz vladajuće koalicije razmišljaju o nekom budućem ustavu, koji je očigledno teško da donesu. Ali, ne možete da koristite nešto što je već vaša ideja, vaše viđenje. Morate biti svesni da mi imamo Ustav, da Srbija ima Ustav i da svaki zakon koji se usvoji u ovom parlamentu mora da bude baziran i da ima svoj pravni osnov u Ustavu Republike Srbije. To je velika zamerka. Iznenađuje me, ministre, da ovakvi predlozi dolaze od vas. Na Odboru za pravosuđe i upravu raspravljalo se, bili su na dnevnom redu amandmani koji su podneti na sve ove zakone, nijedan amandman nije prihvaćen od amandmana koji dolaze iz poslaničke grupe SRS. Evo, tri, kaže ministar na pet zakona, baš dobro ministre. Jednostavno se nije saslušalo zbog čega smo želeli i na koji način smo želeli, bar amandmanski, da uredimo i pomognemo da se urede ovi zakoni. Ali, nismo mi u SRS uopšte iznenađeni što u vladajućoj koaliciji ne prihvataju naše amandmane. Ako se samo setimo, a podsećam vas, da je prošle nedelje skupštinska većina ovde izglasala da ne žele da se raspravlja o Predlogu rezolucije SRS, a koja se odnosi na onu Rezoluciju Ujedinjenih nacija o ugroženosti mađarske nacionalne manjine, dakle, kada o tako značajnom segmentu i tako značajnim događajima u Srbiji neće da se glasa samo zato što jedan takav predlog dolazi iz poslaničke grupe SRS, onda to zaista govori o vladajućoj većini. Neverovatno je i nemoguće da očekujete da mi glasamo za neke vaše zakone, čije donošenje uopšte nije o glavu, da tako kažem narodski. Ne kažemo da neke od ovih zakona nije trebalo predložiti i doneti, ali zaista u Srbiji ima mnogo prečih stvari, prečih problema. Najvažniji je ovaj, o kome se danas raspravlja u Ujedinjenim nacijama, pitanje Kosova i Metohije. Svi smo trebalo je da budemo zabavljeni tim problemom i danas i prethodnih dana. Nažalost, u ovom parlamentu se poodavno nije govorilo o toj rak-rani Srbije. Zakoni, koji se danas predlažu, možda jesu u jednom delu, bar neki od njih, osnov za popravljanje stanja u pravosuđu, ali sami zakoni, pogotovo ovi koji su danas na dnevnom redu, ministre, neće pomoći da se stanje u pravosuđu popravi. Vi dobro znate, kao što zna svaki građanin Srbije, da stanje u ovoj oblasti nije dobro, da se ništa nije učinilo ili veoma malo, da se stanje popravi, da nam i dalje sudovima haraju sudije i predsednici sudova predstavnici političkih stranaka, i to onih koji danas ne sede ovde u parlamentu. Mi govorimo o tome uporno i stalno, govorićemo kada na dnevnom bude ta tačka opširnije i konkretnije. Sada bih pokušala vrlo kratko da se osvrnem na ove zakone. Jednostavno je nemoguće govoriti i kao pravnik udubiti se u bilo koji od predloga ovih zakona, jer ovih 20 minuta koliko je određeno za svaku poslaničku grupu u načelnoj raspravi bi bilo možda dovoljno da se govori samo o jednom od ovih predloga. Zato ću samo kratko da govorim pojedinačno o predlozima ovih zakona. Kolege koje će govoriti u načelnoj raspravi verovatno će u najkraćem da pretrče preko ovih predloga zakona, ali kada budemo govorili o pojedinostima, koristićemo pravo da govorimo o amandmanima, da pokušamo da ubedimo skupštinsku većinu, ako tada bude više od 13 koliko je danas narodnih poslanika, s obzirom na to da ministra Stojkovića nismo uspeli da ubedimo kada smo govorili na Odboru za pravosuđe i upravu. Prvi po redu je Predlog zakona o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom. Ministre, rekli smo Vam i na Odboru, rekli smo i kolegama koji su bili prisutni da smo mi iz SRS mišljenja da ovaj zakon uopšte nije trebalo donositi. Ne trebaju nam zakoni samo da bismo imali jedan u nizu i da bi predsednik Skupštine s vremena na vreme obavestio javnost kako je ovo najprofitabilnija skupština, jer ne znam koliko je zakona doneto. Donosimo zakon o materiji koja je već regulisana Zakonom o obligacionim odnosima. Da ispunjavamo direktive EU samo tamo gde njima to odgovara nije dobro. Naravno, ne mislimo mi da ne treba da se usklađuju naši propisi, ali mnogo je godina do tog eventualnog ulaska u tu EU, ako je uopšte u to vreme kada mi dođemo pred vrata bude bilo. Nikada ne bi bio problem neposredno pre tih integracija da se donese taj veliki broj zakona, ali je nepotrebno donositi zakone i primenjivati 10 ili 15 godina zarad nečijeg ćefa, a nikakve koristi ni u ovoj oblasti, niti uopšte kod građana Srbije od ovih i ovakvih zakona. U ovu grupu ste, valjda da prođe nezapaženo, odnosno mislite da bi moglo da prođe nezapaženo, uvrstili Predlog zakona o izmenama zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje. Ako ste, kolege poslanici, gledali ovaj zakon, mislim da vam je jasno šta je suština. Ovde se radi o stotinak članova ovog predloga zakona, a u svakom članu se radi o povećanju novčanih kazni. Povećanja su zaista drastična. Čak i u zakonima koji su doneti u vreme ove vlade ili one prethodne vlade, a to govori o tome da nisu tačne tvrdnje predstavnika Vlade o inflaciji u ovoj godini, odnosno da su tačne tvrdnje stručnjaka, ekonomista koji nama predviđaju visoku stopu inflacije. Da je to tako, vidimo i po ovim predlozima, pogotovo i po amandmanima koje je jedan kolega iz poslaničke većine podneo na ovaj zakon. Naravno, svi njegovi amandmani su prihvaćeni od strane ministra na Odboru za pravosuđe i upravu. Zbog kratkoće vremena reći ću dve ili tri najdrastičnije stvari, odnosno povećanje novčanih kazni, više radi javnosti u Srbiji. U jednom od članova amandmanski je predviđeno da se u članu 10. Predloga zakona o izmenama Zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje, u Zakonu o oružju i municiji bilo je predviđeno u članu 34. tog Zakona, (o oružju i municiji) kazna za privredni prestup u ovoj oblasti od 30 do 150.000, a novim zakonom se predviđa od 50.000 do tri miliona dinara. Zamislite koliko je puta to povećanje i koliko je tačna priča Dinkića o suficitu u budžetu. Ovaj zakon se donosi samo da bi se napunio budžet, da bi se potvrdila inflacija. O čemu god da se radi, koji god privredni prestup je u pitanju povećati kaznu od 150.000 na tri miliona dinara je zaista strašno i nema opravdanja. Ne znam kako ćete ministre to da pravdate, ako budete uopšte o tome govorili, ali kažem vam da to nema opravdanja. Recimo, u Zakonu o javnom redu i miru između ostalog je povećana kazna od 1.000 na 20.000 dinara, a odnosi se na bacanje petardi, pucanje iz vatrenog oružja na svadbama itd. Ne mislimda ovo ne treba da bude sankcionisano, ali ovakvo povećanje je potpuno besmisleno. Komentarisaću samo jedan član Zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima. U članu 178. tog Zakona u prvom stavu stoji da novčanom kaznom od 1.000 do 10.000 novih dinara kazniće se za prekršaj organizacija udruženog rada, samoupravna interesna zajednica ili drugo pravno lice, između ostalog, ako naredi ili dozvoli da se probna vožnja vozila na motorni pogon vrši bez odobrenja. Vladi nije palo na pamet da promeni ovaj zakon bar terminološki, jer ne znam koga će to kazniti ako ovde stoji da će se kazniti organizacija udruženog rada, samoupravna interesna zajednica. Koja je to organizacija udruženog rada danas? Koja je to samoupravna interesna zajednica? To se nije menjalo, ali se kazna od 1.000 do 10.000 po ovom zakonu pretvara u kaznu od 100.000 do milion dinara. I ovo je dokaz da Vladi nije bitno, kao ni Ministarstvu koje predstavlja ovde ove zakone, da se nešto suštinski promeni, već samo da se narodu uzmu pare. Nemam više vremena da govorim o ovom zakonu, ali čućete još interesantnih primera. Predložene su izmene i dopune Zakona o sudijama i Zakona o uređenju sudova. Ove izmene i dopune odnose se na činjenicu da se predviđa da će organi za prekršaje da se transformišu u sudove za prekršaje i u suštini SRS nema ništa protiv tog transformisanja, ali imamo jedan strah u ime svih sudija za prekršaje – imamo loše iskustvo sa onom prvom tzv. demokratskom Vladom Zorana Đinđića i njegovim ministrom Batićem. Ni dan-danas, ministre Stojkoviću, niste vratili na posao u Vladi Srbije sve one sudije za prekršaje koje je Vladan Batić svojevremeno razrešio samo zato što su primenjivali zakon. Ovo nije ni karikiranje, ni parafraziranje, hvalili su se tada tzv. demokrate da sudije za prekršaje koje su primenjivale Zakon o informisanju u to vreme, više neće biti sudije za prekršaje. Više puta sam, kad god sam o sudijama govorila, govorila o tome i zaista očekivala da ova vlada ispravi tu nepravdu i da te sudije za prekršaje vrati na posao. Inače, dobro je da organi za prekršaje prerastu u sudove za prekršaje zato što, između ostalog, sudije za prekršaje su sudije kao one sudije koje rade u redovnim sudovima, ali im je status bio uvek lošiji od plate, rešavanja stambenih uslova, uslova rada. Uvek je to nekako bilo na marginama, kao da oni nisu ljudi koji takođe dele pravdu, a jesu. U tom smislu, dobro je da to bude tako, ali samo vam skrećem pažnju, ministre, da se ne desi ono što je već viđeno, da vi u vladajućoj većini ne iskoristite tu situaciju da, kada sve sudije budu razrešene, jer će to morati da se uradi da bi ih vi ovde na Skupštini, a na predlog Visokog saveta pravosuđa, predložili za sudove za prekršaje, da ne iskoristite tu priliku i da jedan deo sudija, koji nekome iz vladajuće većine iz nekih drugih razloga ne odgovaraju, ne budu imenovani za sudije. Na kraju, imamo Predlog zakona o prekršajima. On je i po dnevnom redu poslednji. Meni je ostalo minut i po da komentarišem taj predlog. Jednostavno, to nije moguće. Naravno, neću ni da govorim sada pojedinačno o članovima ovog zakona. Govoriću ja, govoriće i kolege, pogotovo u raspravi o pojedinostima. Dve načelne stvari samo da kažem. Prvo, ako je predviđeno da će se organi za prekršaje transformisati u sudove za prekršaje, onda mislimo da nije trebalo, da bi samo ovaj zakon bio ovako obiman i imao ovako veliki broj članova, nije trebalo da se prepisuje Zakon o krivičnom postupku, jer će ubuduće njegove odredbe da se odnose i na ove sudije za prekršaje. S druge strane, nedovoljna je sinhronizacija ova dva zakona u nekim delovima ovog zakona o prekršajima. Tu smo mi intervenisali amandmanski i tu ćemo da se raspričamo u danu kada se bude raspravljalo o pojedinostima. Ono što sam rekla na početku, spomenuću samo tri člana ovog predloga zakona, to su članovi 46, 54. i 68. koji nemaju uporište u postojećem, važećem i jedinom Ustavu Republike Srbije. Dakle, ministre, mislimo da je trebalo da prihvatite amandmane SRS bar ove koje se odnose na to da smo vas upozoravali da odredbe zakona koji se predlaže i koji se ovde donosi treba da budu u skladu sa Ustavom, do onih ostalih amandmana koji su pravno-tehničko uređenje zakona. Naravno, nama je najbitnije da se usvoje amandmani koji su suštinski i koncepcijski drugačiji, jer mi u SRS imamo drugačiji prilaz od vas i od stranaka koje će glasati za ovaj zakon. Dakle, poslanička grupa SRS neće glasati za ove zakone, odnosno glasaćemo protiv ovih zakona. Možda vaša namera i jeste dobra i nemamo suprotno mišljenje u tom delu da neke od ovih stvari treba regulisati ovako kako je predviđeno, ali kažem, koncepcijski potpuno drugačije. Trebalo bi da prihvatite naše amandmane, da bi vam zakoni koje ćete primenjivati bili bolji. Naravno, ne očekujemo mi to od skupštinske većine, s obzirom da mi ne učestvujemo u trgovinama kod glasanja. Dakle, nećemo glasati za zakon. Imamo mnogo zamerki. Nadam se da će kolege koje budu govorile da govore pojedinačno o zakonima, da ne potroše sve vreme govoreći uopšte, jer je nemoguće sa ovako malo vremena, u ovakvim uslovima predviđenim Poslovnikom, ozbiljno raspravljati o ovako ozbiljnim temama.
Izvolite, gospodine ministre.
Biću kratak i daću nekoliko objašnjenja, da ne ostane nedoumica. Što se tiče ovog zakona o zaštiti potrošača, tačno je da mi imamo Zakon o obligacionim odnosima, koji je dobar. Međutim, ovde se radi o pojačanoj meri zaštite potrošača. Prihvatam da mi nećemo sutra ući u Evropsku uniju, ali ako je Evropska unija donela direktivu da natera i svoje članice da moraju da daju povećanu zaštitu svojim građanima, ne vidim razloga zašto naši građani ne bi uživali tu zaštitu sve do onog momenta dok ne uđemo u Evropsku uniju. Zašto bi oni bili nešto gori nego oni tamo u Uniji, gde se traži veća odgovornost proizvođača i lica koja vrše prodaju u odnosu na građane i građani imaju veću zaštitu. Mislim da tu neće biti smetnji, da naši građani uživaju bar taj deo zaštite, bez obzira kada mi uđemo u Evropsku uniju. Što se tiče amandmana, mislim da ste me dovoljno upoznali i nikada nisam pravio razliku ko podnosi amandmane. Uvek sam gledao da li oni poboljšavaju sistem zakona i da li oni zaista mogu da se prihvate. I u ovom slučaju sam prihvatio one amandmane koji poboljšavaju tekst zakona. Jedan broj amandmana sam odbio iz vrlo jednostavnog razloga, a to sam rekao na Odboru. U odnosu na ovaj prvi zakon, koncepcijska je razlika između SRS koja smatra da zakon ne treba da postoji i onda se članovi brišu. U toj situaciji nije imalo mogućnosti da se prihvate radi poboljšanja, sem da povučemo zakon. Što se tiče kazni, stoji činjenica da su neke povećane. Moram da vam kažem da mi nemamo krivičnu odgovornost pravnih lica. Imamo za to prekršaje i prestupe. Njihove kazne su uvek znatno veće nego predviđene kazne za fizička lica. To i te kako ima opravdanja, naročito kada se radi o najtežim prekršajima vezanim za uvoz robe, carinske prekršaje i slične stvari. Što se tiče eventualnog biranja sudije za prekršaje i razrešenja, i sada kažem da sam od onih ljudi koji uvek smatra datreba časnost, struka i spremnost da se radi, da budu jedini kriterijumi za izbor. Što se toga tiče, uvek ću zastupati taj stav, a vi ćete u Skupštini birati. Takođe, vezano za Krivični zakonik, činjenica je da smo u ovom zakonu uneli određene stvari koje su specifične za prekršaje, slično odredbama iz Krivičnog zakonika, ali ostale odredbe nismo dirali, iz prostog razloga što imate odredbu koja kaže da će se za sve ostale stvari koje nisu regulisane ovim zakonom primeti Krivični zakonik. Prema tome, nije imalo potrebe ponavljati sve te odredbe u ovim drugim, jer će se on primeniti gde god nije regulisano posebno, kao specifičnost prekršajnog zakona. To je čisto radi objašnjenja.
Sledeći će imati reč ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS, gospodin Đorđe Mamula, posle pauze. Pauza je do 14,55 časova.
Dame i gospodo poslanici, nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula.
Budući da je više tačaka dnevnog reda spojeno govoriću samo o Predlogu zakona o prekršajima, koji mi se čini da je najvažniji. Ovaj predlog po svojoj sadržini predstavlja predlog modernog zakona, u skladu sa savremenim težnjama u prekršajnom pravu i nauci prekršajnog prava. Po svojoj sadržini usklađen je sa međunarodnim pravom, budući da po Ustavnoj povelji kod nas međunarodno pravo ima primat nad domaćim i sve usvojene konvencije se neposredno primenjuju, tako da više nije ostavljeno na slobodnoj volji da li ćemo prihvatiti međunarodne konvencije ili nećemo, ili ćemo poštovati primat međunarodnog prava ili nećemo. U UN 1948. godine izglasana je Opšta deklaracija o ljudskim pravima. Država Jugoslavija tada nije glasala za Opštu deklaraciju o ljudskim pravima, tako da svi oni čija su prava bila povređena od 1948. do 1971. godine ne mogu da računaju na naknadu za svoja povređena prava, jer država nije priznala Opštu deklaraciju o ljudskim pravima. To je bilo vreme kada je pao i predlog da se u Opštu deklaraciju o ljudskim pravima unese pravo na formiranje koncentracionih logora koji su bili formirani u Jugoslaviji, ali eto nisu ušli u proceduru UN, zamalo, tako da ta intervencija da ne treba da usvajamo zakone nije tačna, jer sve evropske države usklađuju svoje zakonodavstvo sa evropskim konvencijama, a onima koji ne veruju savetujem da pogledaju sajt EU i da pogledaju sajtove pretraživača zakonodavstva, pa da vide kako se usklađuju domaći propisi evropskih država sa Evropskom deklaracijom, odnosno svim preporukama EU. Bilo je krajnje vreme da se promeni naš zakon o prekršajima, jedan vrlo staromodan i prevaziđen zakon, iz jednog vremena koje je definitivno za nama. Sa druge strane, status prekršajnih organa nije dovoljno jasan. Oni su organi posebne vrste. Naime, nisu ni pravosudni organi, ni organi uprave, tako da je to moralo da se izmeni – da prekršajni organi prestanu da postoje u našem pravu i da dobijemo prekršajne sudove kao nadležne sudove za utvrđivanje odgovornosti zbog povrede prekršaja, da se sudije nadležne za prekršaje izjednače sa ostalim sudijama u sudskom sistemu i da prekršajno pravo i prekršajni postupak po svojim rešenjima prate promene u krivičnom pravu i krivičnom postupku, jer u svim državama u svetu se može uočiti određena sličnost. Ako želite da vidite kakav je prekršajni zakon u nekoj državi pogledajte kako je uređena krivična odgovornost u krivičnom zakonu, kako su uređena pitanja iz krivičnog prava i onda ćete znati da su preslikana rešenja u prekršajnom postupku. Isto važi i za zakone o krivičnom bilo koje države, videćete sličnosti između prekršajnog postupka i zakona o krivičnom postupku neke države. Kada je reč o materijalnom delu prekršajnog zakona mislim da je dobra nova definicija pojma prekršaja, koja vrlo jednostavno definiše prekršaj kao izvršenje radnje koja je propisom nadležnog organa određena kao prekršaj i uz to protivpravna. Načelo zakonitosti je u članu 3. vrlo jasno definisano: da prekršaj mora biti predviđen u propisima, vrlo jasno definisan i da se ne može suditi za prekršaj koji nije bio predviđen kao prekršaj u vreme kada je izvršen. Mislim da su dobra rešenja kod radnji izvršenja, vremena izvršenja, mesta izvršenja, posebno kod nužne odbrane, gde je došlo do preuzimanja rešenja iz Krivičnog zakonodavstva, koje je sada mnogo šire definisano. Naime, zna se da nema prekršaja ako je radnja propisana kao prekršaj učinjen u nužnoj odbrani. Međutim, ono što je bitno to je u stavu 2. (član 13.) da je, nužna odbrana – ''ona odbrana koja je neophodno potrebna da učinilac od svog dobra ili od dobra drugog odbije istovremeni protivpravni napad''. Dakle, sada se proširuju dobra koja se štite. Ranija je definicija bila da od sebe ili drugog odbije istovremeni i protivpravni napad, a sada od svog dobra i dobra drugog odbije istovremeni i protivpravni napad. Samim tim, sa takvim rešenjem kod nužne odbrane logično je da je došlo do promene kod krajnje nužde, koja je takođe definisana na savremen način. Naime: ''Krajnja nužda postoji ako je prekršaj učinjen da učinilac otkloni od svog dobra ili dobra drugog istovremenu neskrivljenu opasnost''. U pogledu prekršajne odgovornosti uveden je nov jezik. Naime, govori se o krivici i oblicima vinosti, umišljaju i nehatu. U članu 18. uračunljivost nije imala posebne novine. Pravna zabluda je zadržana na način kako je i do sada bila definisana i mislim da je tu nađena prava mera, obzirom da preuzimanje potpunog rešenja iz Krivičnog zakonika ne bi bilo u redu zbog specifičnosti prekršaja. Mislim da su dobra rešenja i u pogledu saučesništva, tako da su zadržana ranija rešenja. Novina u pogledu vrste kazni je da imamo sada rad u javnom interesu i poništenje važenja vozačke dozvole zbog negativnih poena za one vozače koji učestvuju u javnom saobraćaju i krše propise. Mislim da je to pravo rešenje, budući da imamo sve veći broj ljudi koji su nepažljivom vožnjom unesrećili mnoge ljude, naročito decu. Mislim da bi primena ove odredbe morala biti vrlo jasna i široka, kako nam se ne bi dešavalo da nepažljivi vozači stvaraju invalide ili usmrćuju ljude u javnom saobraćaju, posebno kada pogledate u poslednjih desetak godina koliko je ljudi izginulo u saobraćaju, a to nadmašuje cifru iz nekih ratova. Kada je reč o zaštitnim merama predviđena je zabrana upravljanja motorni vozilom. Međutim, mislim da bi bilo bolje još jedno rešenje, a to je da je uvedena zabrana polaganja vozačkog ispita za one koji su pokušali da voze i voze automobil bez položenog vozačkog ispita. Mislim da bi takve osobe, kojih ima sve više, trebalo da snađe odgovarajuća zaštitna mera tj. zabrana polaganja vozačkog ispita u određenom periodu, kako bi zapamtili taj svoj pokušaj učešća u javnom saobraćaju bez vozačke dozvole. Dobro je što je u članu 46. u tački 7) predviđena zabrana pristupa oštećenom, objektima ili mestu izvršenja prekršaja, gde, takođe, vidim paralelu sa krivičnim postupkom. Posebno je ovo bitno zbog nasilja koje je povećano i mislim da je ova mera pravi odgovor za smanjenje nasilja i uopšte, za ponašanje, odnosno posebna zaštitna mera prema onim prekršiocima koji ne mogu da poštuju određene vrednosti. Javno objavljivanje presude, to je takođe novina i mislim da oni koji vrše teške prekršaje treba da dožive to da javnost u novinama može da čita da su se obrukali i da to izađe svuda kako bi javnost znala o kome je reč. Što se tiče načela postupka, mislim da je tu napravljena dobra ravnoteža između zaštite javnog interesa i prava učesnika u postupku. Dalje, slobodna ocena dokaza je zadržana, insistira se na ekonomičnosti prekršajnog postupka, to načelo je i do sada bilo. Što se tiče prava na odbranu, ono je sada daleko bolje definisano, da je veoma jasno i da je pravo i na formalnu i na materijalnu odbranu obezbeđeno na dobar način. Što se tiče upotrebe jezika u prekršajnom postupku, takođe, taj član 86. je sasvim dobro rešenje i mislim da tu nije bilo nikakvih primedbi, čak ni u javnoj raspravi nije bilo primedbi povodom tog rešenja. Nadležnost sudova je ključna promena. Dakle, uvode se ipak prekršajni sudovi kao prvostepeni sud, dakle, vrše sudije, a radiće i prekršaje, trebalo bi da ispunjavaju iste one zakonske uslove koji se traže i za sudije. Okrivljeni i njegova prava u članu 108. su takođe dobro definisani. Mislim da je jasno stavljeno do znanja da okrivljeni ima pravo da se brani samo uz stručnu pomoć branioca, tako da tu nekih novina nema. Mislim da su dobra rešenja i u pogledu pravnih lekova, u žalbenom postupku. Ovaj zakon u celini treba podržati i mislim da predlagač zaslužuje svaku pohvalu. Hvala.
Da li ima još nekoga od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika da želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redoslednom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe:SRS, DSS, G17 plus i SPS. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić. Da li je tu? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, najpre moram da ukažem na jednu činjenicu, a to je da je, ponovo, čak pet zakona, odnosno načelna rasprava o pet zakona spojena u jednu i na taj način se najbolje pokazuje i kolika je i kakva je briga vladajuće koalicije o ovim oblastima o kojima se zakoni donose. Zaista je neverovatno i svi smo mi očekivali da, barem, zakon o prekršajima koji je izuzetno veliki i ima preko trista članova, a predstavnici vladajuće koalicije ga najavljuju kao nešto epohalno, veoma važno, kao nešto što će nas dalje približiti Evropi, svi smo mi očekivali da će taj zakon da kažem, uslovno, zaslužiti da se o njemu vodi rasprava u tom punom trajanju od pet časova. Ali, hajde što su ova četiri zakona koja imaju nekakve veze sa pravosuđem spojena u jedinstvenu raspravu, (Predlog zakona o prekršajima, Predlog zakona o izmenama Zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudijama i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova,) ali zakon o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom po meni zaista nema šta da traži u ovoj grupi zakona. Potpuno je nejasno šta je tu rukovodilo predlagača, odnosno šefa odborničke grupe DSS-a da predloži da se i ovaj zakon nađe u tom setu i da i on bude uvršćen u ovu načelnu raspravu. Jedini razlog kojim se on mogao rukovoditi je upravo izigravanje ove Narodne skupštine, obesmišljavanje njenog rada, jer ovaj zakon apsolutno nikakve veze sa ovim ostalim zakonima nema. Pročitati ću vam i član 140. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije koji kaže: "O predlogu zakona najpre se vodi načelni pretres". Stav 2. kaže: "Narodna skupština može odlučiti da obavi zajednički načelni pretres o više predloga zakona koji su na dnevnom redu iste sednice, a međusobno su uslovljeni ili su rešenja o njima međusobno povezana, s tim što se odlučivanje o svakom predlogu obavlja posebno". Dakle, da bi Narodna skupština mogla, čak i sa tom poslaničkom većinom, da izglasa ovako nešto nije potrebno da se vama žuri, odnosno to nije dovoljno, već je potrebno da i neki drugi formalni uslovi budu ispunjeni. Ja bih želeo, pošto već nije tu šef poslaničke grupe DSS-a, da mi, barem, onda, ministar Stojković, koji zastupa ove zakone, objasni na koji su način međusobno uslovljeni, na primer, zakon o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom sa zakonom o izmenama Zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje ili sa bilo kojim od ova četiri zakona. Dakle, pronađite tu nit koja spaja ove zakone i zbog kojih su rešenja u ovim zakonima međusobno povezana, zbog čega je neophodno da mi u jedinstvenom pretresu odlučujemo o svim zakonima. Jednostavno, nema te niti, već, ono što njih povezuje, što povezuje ove zakone, isključivo je želja vladajuće koalicije da obesmisli rad Narodne skupštine i da se rasprava o ovim izuzetno važnim zakonskim rešenjima svede na minimum. Ja ću onoliko koliko sam u mogućnosti, zbog kratkog vremena koje imamo na raspolaganju, pokušati da po nekoliko reči, odnosno rečenica kažem o svakom od ovih zakona. Najpre, naravno, o Predlogu zakona o odgovornosti proizvođača za stvari sa nedostatkom i moram reći da je nejasno uopšte zašto se ovaj zakon donosi. Mislim da ko god je završio pravni fakultet i pročitao Zakon o obligacionim odnosima, a zatim pročitao ovaj zakon od desetak članova o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom, da se našao u čudu zašto je uopšte potrebno donositi ovaj zakon. Ništa novo se u pravni sistem ne uvodi donošenjem ovog zakona. Obrazloženje je onakvo kakvo dobijamo za svaki drugi zakon:da su to zahtevi Evropske unije, da će nas to dalje približiti Evropi, da se usklađuje domaće zakonodavstvo sa evropskim i slično. Čuli smo ovde od predstavnika vladajuće koalicije i od ministra da se ovim zakonom povećava nivo zaštite koji će naši građani imati. Nakon njegove izjave još jedanput sam pročitao ovaj zakon. Nisam uspeo da nađem koji je to član zakona predložen, da se slično rešenje, odnosno istovetno rešenje ne sadrži u Zakonu o obligacionim odnosima, pa bih molio ministra da mi kaže konkretno, kojim članom ovog zakona su data bilo kakva veća prava građanimaRepublike Srbije i šta je to što povećava nivo zaštite, koji je konkretno član, koje će oni pravo imati koje do sada nisu imali i, eventualno, šta to upućuje nas na to da će sudovi na osnovu ovog zakona, eventualno, dosuđivati veće odštete ljudima koji pretrpe određenu štetu zbog neke stvari sa nedostatkom ili da će se povećati, na primer, broj slučajeva u kojima će se moći primeniti ove odredbe. Ja mislim da tih odredbi nema. Da je to tačno, mislim da nam najbolje govori analiza efekata zakona. To nam je stiglo u ovom obrazloženju Vlade, gde kaže da primena predloženih rešenja neće izazvati, po našoj proceni, dodatne troškove građanima i privredi, a time ni malim i srednjim preduzećima. Prevedeno na običan jezik, ono što je svima razumljivo, nama ovim Vlada kaže na jednostavan način da se neće povećati obim, jer ako kaže da se neće povećati troškovi u privredi, odnosno proizvođačima stvari sa nedostatkom, ni malim, ni srednjim preduzećima, da na osnovu ovog zakona neće biti naplate veće štete, da veći broj lica neće imati pravo na nadoknadu određene štete. Dakle, sve ostaje kao i ranije. Onda je pitanje zašto mi ovaj zakon donosimo? Da li da bi se hvalili da smo doneli toliko i toliko zakona, jer ako već imamo regulisanu ovu oblast u Zakonu o obligacionim odnosima, a ovde se ništa suštinski ne menja, već se samo deklarativno ponavljaju određene odredbe, mislim da je, čisto pravnički gledano, potpuno besmisleno uopšte ulaziti u ovakvu avanturu kao što je donošenje ovakvog zakona. Ono što bi trebalo da bude cilj ove vlade, a što svakako jeste cilj SRS, to je smanjenje zakonske regulative, smanjenje, da bi se na jedan konkretan i precizan način regulisale sve oblasti, a ne da bismo donosili zakone radi zakona i da bismo povećavali broj propisa koje neko mora da prati. Što se tiče Predloga zakona o izmenama zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje, ovo je definitivno zakon koji bi bilo jako teško obrazložiti. Pretpostavljam da se zbog toga niko iz vladajuće koalicije nije ni usudio da ovde detaljno priča ili da pokuša da obrazloži koji su to principi kojima su se oni rukovodili prilikom predlaganja izmena ovog zakona. Ako pogledate, to je izuzetno veliki broj zakona koji je obuhvaćen. To je prva karakteristika ovog zakona. Mislim da je izuzetno teško prebrojati. Radi se o 50 strana, na kojima su gusto napisane odredbe zakona koje se menjaju. Radi se isključivo o promeni iznosa novčanih kazni, koje su propisane u raznim zakonima, ali ono što nedostaje, to je jedinstvena koncepcija pri promeni. Dakle, ovde je trebalo da čujemo da li se radi o inflaciji. Ukoliko je to razlog za promenu propisanih iznosa, onda bi kroz sve te zakone trebalo da se provlači isti nivo povećanja, odnosno isti procenat povećanja. Upravo, ovde se takva koncepcija ne može naći. Negde se menja novčani iznos zaprećene kazne za 10 ili 15 procenata, negde se menja 50 ili 60 puta, odnosno pet ili 6.000 procenata. Daću par konkretnih primera: u Zakonu o bankama i drugim finansijskim organizacijama u članu 79. stav 2. reči "od 30.000 do 300.000 dinara", zamenjuju se rečima "od 30.000 dinara do 200.000 dinara". Dakle, opšti maksimum zaprećene kazne se smanjuje. Ovo nije opšta tendencija koja je u zakonu da se povećavaju svi iznosi, već se povećava samo zaprećeni maksimum, ali je onda pitanje zašto taj raspon ne ostaje isti kakav je bio? Znači, ukoliko je 300.000 dinara, sada smanjeno na 200.000, zašto onda i minimum od 30.000 dinara nije smanjen na 20.000? Na ovaj način se smanjuje raspon između minimalne i maksimalne zaprećene kazne. Generalno, mi iz SRS nemamo ništa protiv toga. Smatramo da zbog pravne sigurnosti treba da se smanjuje taj raspon, jer činjenica da je u nekim zakonima, u nekim članovima taj raspon i po 50 puta, razlika od minimuma do maksimuma, daje izuzetno velika ovlašćenja pojedincima i u konkretnim slučajevima dolazi do zloupotrebe, do pravne nesigurnosti, jer građani za isti prekršaj, neko će platiti 20.000 dinara, a neko će platiti kaznu od 1.000.000 dinara. To svakako ne treba da se dešava. U Zakonu o javnim nabavkama, član 147. stav 1. reči "od 100.000 do 200.000 dinara", zamenjuju se rečima "od 100.000 do 1.000.000 dinara". Dakle, ovde je potpuno drugačija situacija u odnosu na prethodni član. Minimum zaprećene kazne ostaje isti – 100.000 dinara, ali se maksimum povećava sa 200.000 dinara na čak 1.000.000. Dakle, pet puta je sada veći maksimum, dozvoljeni po zakonu, te kazne, a raspon koji je bio u zaprećenoj kazni od 100.000 do 200.000 hiljada, sada je od 100.000 do 1.000.000. Raspon je čak pet puta veći nego što je bio. Zašto je to rađeno, zaista ne znam koji su razlozi rukovodili predlagača ovog zakona, dobro bi bilo da nam se objasni, jer se ni na jedanracionalan način ne može objasniti ovako različit pristup od zakona do zakona i od člana do člana. Objašnjenje koje je dato na kraju zakona u analizi efekata zakona kaže: "Efekti će se videti i kroz ostvarivanje pravne sigurnosti građana i jednakosti pred zakonom". Nadam se da je ministar Stojković pročitao ovakvo objašnjenje pre nego što je došao i pre nego što je prihvatio da bude ovlašćeni predstavnik Vlade za ovaj zakon, ali ipak mislim da to nije tačno. Njega cenim kao pravnika i mislim on ne bi, da je video ovo, dopustio da iza takve izuzetno smele tvrdnje stavi svoj potpis i svoj autoritet. Šta znači da će se povećanjem opšteg maksimuma neke kazne ili povećanjem od 50 puta određene kazne, ili smanjenjem od tri puta, ostvariti pravna jednakost građana. Kakve veze ima propisana visina kazni sa jednakošću građana? Kakve veze ima visina propisane kazne sa pravnom sigurnošću građana? Nema apsolutno nikakve. Pravna sigurnost se ogleda kroz to, da li će prema svim građanima biti primenjen određeni zakon i da li je izvesno da će to biti urađeno. Jednakost građana se ogleda kroz to da svi građani, ukoliko su učinili isti prekršaj, pod istim okolnostima, treba da budu kažnjeni istim novčanim iznosima. Vi na ovaj način, propisujući mogućnost određivanja 50 putaveće kazne za jedno lice u odnosu na drugo za isti prekršaj, urušavate pravnu sigurnost i urušavate jednakost građana pred zakonom. Bolje bi bilo da ste malo razmislili pa zadržali neki normalan nivo tih kazni i normalan raspon na osnovu koga bi mogla kakva-takva pravna sigurnost i jednakost građana da se uspostavi. Evo na kraju o razlozima za donošenje zakona po hitnom postupku. Mi vidimo i šta je suštinski razlog za ovakvo povećanje. Predlagač nam kaže, donošenjem zakona, izmenama zakona kojima suodređene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje, značajno će se povećati priliv sredstava u budžet Republike Srbije. Dakle, nije cilj Vlade Republike Srbije pravna sigurnost građana, jednakost ili bilo šta drugo, već je cilj da se napuni budžet. Video je Mlađan Dinkić da od onog suficita, koji je on unapred povećao, nema ništa, video je da je naplata izuzetno slaba, da sve manji broj preduzeća radi, da je sve manji broj zaposlenih. Jedini način na koji on može da napuni budžet, to je, da ponovo posegne za povećanjem kazne. Ali, vi treba da znate da ne možete klati bilo šta za kilo mesa, već da vam je mnogo bolje da obezbedite povoljnu privrednu klimu, da obezbedite da preduzeća rade i da onda na taj način ubirate porez, a ne da pokušavate da, povećanjem kazni ono malo privrede što radi u Srbiji, dovedete do prosjačkog štapa. Što se tiče sledećeg zakona u ovom setu, to je Zakon o sudijama i uključivanju ovih odredaba koje se odnose na Zakon o prekršajima i pretvaranje sudija koji su do sada bili, praktično se i ne zna kakvi organi, to su sui generis organi, dakle, oni nisu prave sudije, nisu pravi organi državne uprave. Imali su neka sudijska ovlašćenja, direktno su postavljani od Vlade, birani na period od osam godina, sa mogućnošću reizbora. Sada se oni praktično prevode u redovne sudije. Ali, ono što nas zanima više, što je pre trebalo da nam kaže ministar Stojković, jeste – šta je sa obećanim poboljšanjima koja se odnose na materijalni položaj zaposlenih u sudstvu: koliko su povećane plate sudijama, stručnim saradnicima, pripravnicima, daktilografima i svim onim ljudima kojima ste, u prethodim setovima pravosudnih zakona kada ste povećavali takse, kada ste povećavali procenat koji će direktno ostajati sudovima od tih taksi, govorili da će ovo drastično uticati na povećanje plata, na zainteresovanost zaposlenih za rad i na sve ostalo? Prošli su meseci, mi smo i tada rekli da konkretnih efekata u tom pravcu neće biti, da će zaposleni biti u istom onom, maltene jadnom, stanju u kome su bili do sada. Mislim da bi bilo bolje da nam ministar sada odgovori zašto nisu ispunjena ta obećanja, koja smo od njega čuli ranije. Sam zakon je nešto što se može donekle osporiti. Najpre bih krenuo od člana 79v koji kaže da će odluka o broju sudija u prekršajnim sudovima i Višem prekršajnom sudu biti doneta do 1. jula 2006. godine, da će predsednik i sudije prekršajnih sudova i Višeg prekršajnog suda biti izabrani do 31. decembra 2006. godine u skladu sa odredbama ovog zakona. Već su, neki to znaju koji se bave oblašću pravosuđa, počela pregrupisavanja kod prekršajnih sudija. Naravno, oni su duboko svesni da će ova skupština, odnosno parlamentarna većina u bliskoj budućnosti odlučivati o njihovoj goloj egzistenciji, svesni su da njihov posao zavisi, budućnost njih i njihove porodice, od toga da li će skupštinska većina biti blagonaklona prema njima. Svima njima predstoji reizbor. Oni su u velikoj panici. Nama je jasno da će, poput situacije koju imamo kada se radi o izboru predsednika redovnih sudova i sudija redovnih sudova, sada doći do potezanja veza, da će opet proraditi stranačke podele, pa će svaka stranka, srazmerno učešću u Vladi, dobiti određeni broj sudija za prekršaje koje može da imenuje. Kako će se to raditi i na šta će to izaći, možemo samo da pretpostavimo. Član 3. je, takođe, veoma zanimljiv. Kaže da će viši prekršajni sud preuzeti iz veća za prekršaje, a prekršajni sudovi iz opštinskih organa za prekršaje potreban broj zaposlenih koji su obavljali poslove iz delokruga navedenih organa, što znači da su svi zaposleni u prekršajnim organima, takođe, već jednom nogom na ulici.Ostaje da se vidi ko će od njih biti partijski, politički podoban da ostane da radi i u narednom periodu. Ono što bi bilo normalno, znajući da ne postoji preveliki broj zaposlenih u tim organima, da se ovde u zakonu kaže da će automatski, po sili zakona, svi koji rade u tim organima za prekršaje nastaviti normalno da obavljaju to što su do sada radili i u sudovima za prekršaje. Ili, bar da nam ministar kaže – sada imamo toliko zaposlenih, a toga, naravno, nema ni u obrazloženju, procenjeno je da će biti toliko sudija, procenjeno je da je potreban toliki broj zaposlenih u stručnim službama koji će njih opsluživati i od toliko zaposlenih, toliko će ostati bez posla i ti ljudi će imati prioritete. Ovako, daleko od očiju javnosti, vi danas donosite zakon koji ne govori praktično ni o čemu, nego samo daje mogućnost vladajućoj koaliciji da sutra, daleko od očiju javnosti, na miru odlučuje – ovaj može, ovaj ne može. Jednostavno, da još jedan broj ljudi ostane bez posla. Mislim da je trebalo, mislim da je to bio osnovni red, da kažete – toliko i toliko građana Republike Srbije će dodatno ostati bez posla, pa da vam to dođe na biro-rada, a čuli smo kako ste i koliko ste ljudi, oko 200.000, izbrisali iz evidencije onih koji su bez posla u Srbiji i na taj način pokušavate da naštimujete one brojke koje se odnose na nezaposlenost.Pored toga što iz dana u dan veliki broj ljudi ostaje bez posla, a jako mali broj ljudi se zapošljava, vama zaposlenost opada. Ali, broj zaposlenih u Republici Srbiji, koji bi trebalo da bude glavni pokazatelj broja zaposlenih, ne raste, nego, takođe, opada. Sledeći zakon o kome bih rekao par reči je Zakon o uređenju sudova. Mi smo imali nekoliko puta na dnevnom redu zakon o uređenju sudova. Praktično, ovde se preslikavaju ove promene koje ste predvideli Zakonom o prekršajima i uvode se prekršajni sudovi, kao jedan vid organa, odnosno kao jedan tip sudova, inače, reguliše se njihovo osnivanje i sve ostalo kako će funkcionisati. S obzirom na to da mi vreme, koje imam, ističe, praktično se nisam Zakona o prekršajima ni dotakao, to ćemo do detalja uraditi u raspravi po amandmanima. Pitao bih ove koji kažu da se u Republici Srbiji, odnosno državnoj zajednici Srbija i Crna Gora direktno primenjuju sve međunarodne deklaracije, jer međunarodno pravo ima primat, pa je neophodno da se donese i ovakav zakon o prekršaju. Logično, onda se postavlja pitanje, ukoliko je to tako, ukoliko baš ništa ne zavisi od ove skupštine, nego je dovoljno da se donese negde u svetu sličan zakon, opravdano se postavlja pitanje zašto mi danas uopšte o ovome raspravljamo? Ukoliko je ovo nešto što mora, ukoliko je ovaj zakon takav zakon da mi ne možemo ovde ništa da promenimo, onda je bilo potpuno besmisleno da podnosimo amandmane, da raspravljamo, ili bilo šta drugo. Onda je ovo možda trebalo doneti u vidu neke deklaracije, a mi po Poslovniku ne bismo imali pravo da podnosimo amandmane i da uopšte pokušavamo da ova zakonska rešenja, predviđena u njemu, poboljšavamo. Poslanička grupa SRS neće glasati za ove predložene zakone. Mi smo podneli amandmane, pokušali da koliko-toliko poboljšamo predložene tekstove. Nadamo se da će poslanička većina imati sluha to što smo uradili, ali ostaje nam dan za glasanje, da se svi u to uverimo. Hvala.
Reč ima ministar pravde, gospodin Zoran Stojković.
U pitanje političkih ocena ja se neću upuštati, to je pravo svake stranke. Ali, ovde sam prozvan ja, lično, sa tvrdnjom da nisu ispunjena obećanja. Evo informacija što se tiče plata. To ste čuli, ali vidim da ste prećutali. Prošle godine sudijama je podignuta plata 25,7%, a ostalim zaposlenima 38,2%. Na to je obračunata inflacija za ovu godinu. Znajući da je to malo po onim prethodnim izmenama, a nisu bile davno, sudijama su podignute plate 30% na tu već povećanu osnovicu od 25,7%. Imate vrlo interesantnu situaciju, a znam da idete po Srbiji, a znam da vam je to poznato, sudije imaju sada u odnosu na prosek plata ostalih zaposlenih četiri do pet puta veću platu. Podaci koje sam dobio pre 15 dana, bile su sudije iz Bugarske, koja je već na pragu ulaska u EU – njihove sudije imaju platu od 500 do 800 evra. Penziju predsednik vidinskog suda imaće 160, 170 ili 180 evra, u zavisnosti od onog proseka. Budite sigurni da imamo znatno veće plate. Nama se plate kreću od 44.000 za opštinski sud do 171.000 u Vrhovnom sudu, u Odeljenju za suđenje za organizovani kriminal i ratne zločine. To su plate koje ne da zaslužuju poštovanje, nego bih ja više voleo kada razgovaramo ovde da vidimo šta da uradimo sa sudovima da oni kvalitetnije i efikasnije sude, jer narod je spreman da sudstvu plati, ali da dobije ono što je minimum obaveza tih sudova i sudija, da ispune svoju obavezu i posao prema građanima i da imdaju zaštitu prava. Mislim da se tada neće postavljati pitanje. Druga stvar je vezana za biranje. Ovde je rečeno da li će se izabrati ovoliko stranaka ili ovoliko. Koliko znam, ranije je bilo kada su birali odbor pa se tačno znalo jedna trećina ide ovoj stranci, jedna trećina onoj stranci i jedna trećina trećoj stranci, a onda kada su se odbori i dalje predlagali pa došao DOS, bilo ih je 18. Prvi zakon koji smo doneli uveli smo Visoki savet pravosuđa baš da bi se izbegla ta mogućnost da većina u skupštini po tom sistemu može da odabere. To smo uspeli. Odbor može da da mišljenje, ali više ne može da predloži izbor onako kako je ranije mogao. Što se tiče broja zaposlenih, u obrazloženju stoji, ništa se za sada ne ukida, ali imamo jednu evidentnu činjenicu da je jedan broj tzv. mandatnih kazni, a one predstavljaju skoro 40% prekršaja, prešao na organe MUP-a. Kada se, sada, krajem godine, izvrši analiza da se vidi koliko je predmeta ostalo i koliko treba zaposlenih i sudija, onda će se menjati Zakon o organizaciji sudova. Ovde ga nema i nije diran, ako ste to primetili. Znači, ako ne bude nekih ključnih izmena, gledajući da on sada postupa kao sud, to je postupak koji traži veći broj zaposlenih, a s druge strane smanjen broj predmeta, ne tvrdim da će uopšte nešto da se smanji ili ako se smanji, povećaće se onaj drugi organ, odnosno sud za prekršaje. Pitanje je da li će uopšte biti smanjenja. Međutim, tu moramo biti objektivni i da krajem godine sagledamo sve ove podatke, pa na bazi toga da određujemo mrežu sudova u Zakonu o sedištu i organizaciji sudova. To je ono našta sam hteo da ukažem da se zna da se tako zaista predviđa, a što se tiče obaveze koju sam preuzeo, ja sam je i ispunio. Vi ste rekli da nisam, a ja tvrdim da jesam ispunio. Ja idem po Srbiji, to je vama poznato, dobar broj ljudi kaže, bogami kakvo je stanje za sada sudije najbolje žive. Nemojmo da gledamo neobjektivno stvari. Hvala.
Hvala, reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, replika.
Tačno je gospodine ministre da ste vi na neki način onemogućavali te stranačke dogovore time što ste uveli Visoki savet pravosuđa, ali nije dobro to što sada to nije potpuno ukinuto, nego je samo umesto Skupštine preneto u Visoki savet pravosuđa. Sada je on u situaciji koju smo mi imali ranije ovde, da se stranke ovde dogovaraju oko toga koji će čiji predstavnik biti izabran, sada imamo situaciju da se u Viskom savetu pravosuđa predstavnici raznih stranaka i interesnih grupa dogovaraju oko toga ko će nama biti predložen, a mi kao legitimno i direktno izabrani predstavnici, neposredno izabrani predstavnici naroda, nemamo mogućnosti da utičemo na to da li će neko od prijavljenih kandidata, bez obzira na lične i profesionalne kvalitete, biti predložen za izbor. Što se tiče ovog vašeg primera vezanog za Bugarsku, za plate sudija – mislim da niste izabrali baš najbolje poređenje. Mislim da ima svetlijih primera i boljih sa kojima bi trebalo da se upoređujemo. Ta činjenica da je možda u Bugarskoj penzija sudija 160 evra vama možda nešto govori, ali znajući kolike su plate imale sudije u Republici Srbiji do pre par godina i imajući u vidu da se plata izračunava na osnovu proseka od svih 30, 35 ili 40 godina radnog staža, koliko ih je ko već ostvario, jasno nam govori da ni njihove penzije neće biti mnogo veće. Sudstvo je u jako lošem položaju već duže vreme. Mislim da ni kod nas penzionisane sudije nemaju mnogo veće plate. To je između ostalog i bio razlog što je veliki broj njih odlazio u advokate, što je veliki broj njih naknadno, iz penzije, dolazilo u sudove da rade, navodno da vrše onu čuvenu medijaciju od koje nije bilo ništa, a pravi razlog je bio samo da bi uzeli još neki dinar i da bi mogli da žive na način dostojan čoveka. Vaše je pravo, kao predstavnika vlasti i vladajuće koalicije, da hvalite to što ste uradili, naše je da osporavamo, ali vi ste propustili da mi odgovorite na jedno od pitanja, a to je: na koji način će ovaj predlog zakona o odgovornosti proizvođača za stvari sa nedostatkom poboljšati, odnosno povećati i dati neko novo pravo bilo kom građaninu Srbije, a i ono što je možda još važnije – na koji način je ovaj zakon u toj suštinskoj vezi sa bilo kojim drugim od ova druga četiri zakona, seta od pet, o kojima mi danas raspravljamo zajedno.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, kolege narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SPS reći ću nekoliko stvari o ovom setu zakona koji je na dnevnom redu Skupštine Republike Srbije, pre svega o zakonu o prekršaju, jer su ostala dva zakona, o izmenama i dopunama Zakona o izboru sudija i o organizaciji sudova vezana za zakon o prekršajima, a reći ću i nekoliko reči o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona kojim su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje, zato što mislim da to treba reći. Mislim da je dobro što Skupština Srbije raspravlja zakon o prekršajima. Nadam se da će biti usvojen jer lično mislim, a i poslanička grupa SPS, da je dobro da se pitanje rada sudova za prekršaje i pitanje statusa sudija za prekršaje reši na ovaj način, jer su do sada sudovi za prekršaje bili negde između uprave i pravosuđa, sa nekim posebnim statusom, predstavljaju jedan hibrid u našem sistemu. Sada oni, praktično, ovim zakonom postaju deo pravosuđa. To je dobro, dobro je što time izlazimo u susret i onome što je deo normativnog uređenja u zemljama EU, jer ima više razloga za tako nešto. Iz sadržaja ovog zakona se vidi da je u mnogim rešenjima Predlog zakona o prekršajima upodobljen Krivičnom zakoniku. Išlo se na neki sistem, metodološki sličan sistem i mislim da je to dobro. Generalno, moram reći da smo mi bar do sada kao obični građani bili upoznati sa prekršajima, oni koji voze to znaju, kada ne upravljaju motornim vozilom na odgovarajući način, pa kada su predmet prekršaja, a obični građani su se o tome informisali ili saznavali kada bi se govorilo o nekim incidentima na sportskim takmičenjima, u godinama pre kada su bile određene demonstracije ili slično i kada se desi u određenim gradovima Srbije da ponašanje ljudi u jednom većem obimu, koje iziskuje reagovanje sudova za prekršaje, jer je ta hitnost postupka bila obeležje rada sudije za prekršaje. U našoj novijoj političkoj istoriji, od 2000. godine pa naovamo, o prekršajima se najviše govorilo kada je kontrarevolucionarna vlast – DOS-ovska pribegla jednom rešenju, vanpravnom i siledžijskom i kada je određen broj sudija za prekršaje, zbog sprovođenja Zakona o prekršajima, jednostavno udaljila sa posla. Naime, za one koji ne znaju, sećate se nekoliko godina pre kada je jedan broj sudija u Beogradu, zbog sprovođenja Zakona o informisanju, bio suspendovan sa posla. Tada je u Beogradu 54 sudije bilo predloženo za razrešenje. Malo se zna da je taj Gradski sud za prekršaje, od primljenih zahteva, koliko je bilo zahteva za sprovođenjem Zakona o informisanju, 92% tih zahteva odbacio u startu i uopšte se nije vodio postupak za tih 92% slučajeva. Onih 8% preostalih slučajeva koji su bili predmet rada sudije za prekršaje, nažalost, bili su osnov da ti ljudi budu predmet sankcija DOS-a. Bilo je 54 predloga za razrešenje. U roku od tri dana, verovali ili ne, možda gospodin ministar ne zna taj podatak, a ostale kolege sigurno ne znaju, u roku od tri dana, od tih 54 sudije koji su bili predloženi za razrešenje, 37 je prešlo u redove DHSS i drugih stranaka DOS-a, da bi dobili formalan osnov da ne budu razrešeni. U roku od tri dana 37 sudija je prešlo, formalno su postali članovi političkih stranaka, DHSS i drugih stranaka DOS-a i time izbegle osnov za razrešenje, jer nije postojao nikakav drugi osnov do politički. Njih 17 je bilo razrešeno. Nažalost, posle toga se jedan od njih, koji je imao najbolje rezultate na nivou Beograda, ubio zbog toga. To je jedna tragedija koja pokazuje kako se može biti surov prema ljudima koji apsolutno primenjuju zakon i rade svoj posao. Tih 17 ljudi je bilo smenjeno što su primenjivali zakon. Vrhovni sud je, to treba znati, sve te ljude vratio na posao, jer je doneo presudu kojom je ocenio da je pogrešno primenjen zakon. Međutim, ti ljudi koje je Vrhovni sud svojom odlukom vratio, oni su kasnije bili raspoređeni, od strane ministra pravde, na celom prostoru Republike Srbije, od Preševa do Subotice. Čak se dešavalo da ljudi iz Beograda idu daleko od Beograda da bi radili taj posao. Vidi se kako se to radilo. U Beogradu su postavili čoveka koji je kasnije bio smenjen sa tog mesta zbog zloupotrebe službenog položaja i protiv njega se danas vodi više krivičnih postupaka. To najbolje govori o kvalitetu ljudi koji su došli na ta mesta. U svakom slučaju, to je u našoj novijoj političkoj istoriji bilo vreme kada se najviše govorilo o sudijama za prekršaje i o sudovima. SPS smatra da je ovaj zakon dobar. Kada se pogleda njegov sadržaj, vidi se da ima dosta elemenata koji su jasni. Moram ovde pomenuti još dve stvari za koje mislim da su od značaja kada se govori o ovom zakonu, a to je način izbor sudija. Najbolje bi bilo kada bi se, pošto će se od 31. 06. 2006. godine utvrditi ukupan broj sudija za prekršaje, od 31. 06. 2006. do kraja 2006. godine će se izvršiti izbor tog broja sudija i predviđa se nov način izbora sudija. Do sada je to bila stvar Vlade Republike Srbije. Može se pretpostaviti da takav način izbora sudija same sudije za prekršaje dovodio u stanje jedne nesigurnosti, jer kako god da su radili, koliko god da su radili, uopšte nije bio učinak, uopšte nije bilo bitno kvalitetno izvršavanje posla, sprovođenje zakona. Moglo im se desiti na sledećoj sednici Vlade da budu razrešeni. Pomenuo sam ove primere koji predstavljaju te eklatantne slučajeve. Dobro je da je unapređen postupak izbora sudija, da on ima jedno obeležje, neću upotrebi reč "demokratsko", jer ta reč je zloupotrebljena mnogo puta od ove kontrarevolucije 5. oktobra pa naovamo, ali da postoji veći uvid javnosti u predlaganju i izboru kandidata za sudije. Moram reći da sam, kao član Odbora za pravosuđe i upravu, bio u situaciji da više puta vidim da ni sam Visoki savet pravosuđa nije dosledan kada predlaže neke kandidate za sudije, pa moram i ovim putem, na ovom mestu, povodom ovog zakona da izrazim i ja svoje određene rezerve u to kako će Visoki savet predlagati kandidate, ali o tome ću govoriti kada bude tačka izbora ljudi u pravosuđu, a to je 17 tačka dnevnog reda. Za danas mislim da je dovoljno reći da je ipak bolje, nego što je do sada rešenje – da Vlada imenuje, bolje je da Visoki savet predlaže, a da Skupština raspravlja o tim kandidatima. Praktično, Skupština će biti u situaciji da raspravlja o svakom od predloženih kandidata i na osnovu informacija koje poslanici dobiju, a verujte mi da se u gro-slučajeva pokazuje da su informacije koje poslanici imaju najkvalitetnije i najtačnije. Onda će Narodna skupština, a preko Narodne skupštine i javnost Srbije biti u situaciji da mnogo kvalitetnije, nego do sada, oceni kvalitet tih predloženih ljudi. Moram pomenuti još jednu stvar vezano za zakon o prekršajima. Postoji četiri vrste kazne: novčane kazne, kazna zatvora, dobrovoljan rad i poeni za oduzimanje vozačke dozvole. Kada je reč o novčanoj kazni, činjenica je da su sudovi za prekršaje svojim poslom obezbeđivali jako veliki deo para u budžetu unutar pravosuđa, za budžet Republike Srbije. Izvršenje rešenja je početkom 2000. godine bilo preko 60% na nivou Beograda, a posle tih promena, kada su došli DOS-ovi ljudi, to je palo ispod 15%. To se dobro zna, ali to govori o načinu kako se zakon sprovodio. Objektivno, sudije za prekršaje će biti u jednom problemu, s obzirom na to da će morati da poznaju jako veliki broj zakona, jer se ove odredbe o prekršajima nalaze u velikom broju zakona. Oni će biti u situaciji da više od drugih pokažu sposobnost za razumevanje sadržaja mnogih zakona, sigurno nekoliko stotina, jer će morati na osnovu tih zakona da primenjuju odredbe i ovog zakona. Kada je reč o zakonu o prekršajima, SPS smatra da ovaj zakon treba usvojiti i da je to jedan dobar korak napred sa stanovišta određenja i normativnog i stvarnog položaja sudija za pravosuđe. Dobro je da ''prekršajci'' konačno ulaze u redovan sud. Još nekoliko reči o izmenama i dopunama Zakona kojim su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje. Moram reći da sam i ja, kao i moje kolege poslanici SPS, kada smo videli izmene i dopune ovog zakona, a s obzirom na to da u ovim izmenama i dopunama zakona ne piše na šta se odnose tačno te novčane vrednosti i kazne za prekršaje, bio iznenađen visinom nekih određenih kazni, prekršaja. Međutim, kada sam uzeo nekoliko zakona, a to nije teško, lako se može doći do toga, i kada sam uporedio sadržaj tih zakona, odnosno predložene kazne, verujte mi da to uopšte nije onako tragično kako izgleda ili kako se želi predstaviti. Iskustvo je pokazalo da su novčane kazne nekad najbolji lek da se preko džepa najbrže stiže do mozga i da je to najbolji način da se neki ljudi dovedu u stanje da poštuju zakon ili da se opamete da bi poštovali zakon. Pitanje je koliko je u mentalitetu našeg naroda prihvatljivo verbalno ubeđivanje ili kazne koje nemaju svoju suštinu, ali ovako preko džepa, mnogi će razmisliti o tome šta rade i kako rade. Primera radi, pomenuću samo nekoliko kaznenih odredaba zakona o bezbednosti saobraćaja, gde se pominje, npr. da će se novčanom kaznom, ranije je bilo od 500 dinara do 5.000 novih dinara, ovo uzimamo kao jedan eklatantan primer, a sada se predlaže – novčanom kaznom od 80.000 do 800.000 dinara kazniće se za prekršaj OUR, SIZ ili drugo pravno lice,i sada ima nekoliko uslova, ukoliko, kada odredi itd. Da bi pokazao koliko to ima smisla citiraću – "ako naredi ili dozvoli da autobusima u međumesnom prevozu bude pridodato priključno vozilo za prevoz putnika". Sasvim je logično ako bi se tako nešto uradilo da onaj ko to čini treba da bude predmet sankcija, predmet zakona ili ako naredi ili dozvoli da se prevoz lica autobusima i trolejbusima vrši protivpravno odredbama člana zakona ili novčanom kaznom od 60.000 do 600.000 novih dinara, a ranije rešenje je bilo od 450 dinara do 4.500 dinara. Kazniće se za prekršaj organizacija udruženog rada, samoupravna interesna zajednica i centar za obuku vozača ili drugo pravno lice, pa se onda u 41. tački navodi ako urade to i to. Ima tako logičnih stvari da, apsolutno, treba da budu kažnjeni ako bi učinili nešto što bi bilo suprotno odredbama zakona. Primera radi, ako se pri obuci kandidata za vozače ne pridržava odredbe tog i tog člana. Sami znate kakve posledice može izazvati ako neko nije kvalitetno obučen za vozača: on će sutra sesti u neko vozilo, voziće drumovima Srbije i izazvaće neku saobraćajnu nesreću gde će biti ljudske i materijalne žrtve, ili ako obučavanje kandidata za vozača vrši protivno odredbama zakona, ili ako naredi ili dozvoli za obučavanje kandidata da upravljanje motornim vozilom vrši instruktor koji je pod uticajem alkohola ili drugih opojnih sredstava, bolestan, umoran ili u takvom psihičkom stanju da je nesposoban da vrši siguran nadzor nad kandidatom kojeg obučava. Svedoci smo da škole za obuku vozača niču kao pečurke posle kiše i dobro je da postoje ovakve odredbe da bi se jednostavno mnogo razmišljalo o zakonu i o njegovoj primeni, odnosno kakve su sankcije za nepoštovanje zakona. Pomenuću Zakon o okupljanju građana, gde je sada kazna 5.000 umesto 1.000 novih dinara, a to je za ovu našu političku stvarnost beznačajno, da će novčanom kaznom od 5.000 dinara biti kažnjen, odnosno kaznom zatvora kazniće se za prekršaj sazivač javnog skupa koji nije preduzeo mere za održavanje reda na javnom skupu. Sa stanovišta naše političke stvarnosti to je beznačajna kazna u odnosu na organizovanje jednog političkog skupa itd. Zakon o javnom redu i miru ima sijaset primera u odeljku koji se odnosi na prekršaje gde se praktično vidi koliko je dobro da se povećava novčana kazna, jer ovde se pominje kazna od 500 novih dinara za one koji uznemiravaju druge svađom ili vikom; ili kazna od 1.000 novih dinara za paljenje raketa i drugog zapaljivog sredstva; ili za preprodaju ulaznica za bioskope, sportske i druge manifestacije kazna je 700 novih dinara, verovali ili ne, što je jako smešna suma u odnosu na stvarnost koja postoji. Uzeo sam ovih desetak primera da bih praktično pokazao da ima smisla što su odredbe zakona izmenjene i da ima smisla što su predloženi veći novčani iznosi. Kada je reč o Zakonu o osnovama bezbednosti u saobraćaju, delu koji se odnosi na kaznene odredbe, zadržana su ista novčana rešenja kao do sada u najvećem delu članova i tu nema nekih izmena. Uzeo sam namerno ove slučajeve, naravno, ne sporeći da će se verovatno naći i neki drugi koji mogu biti argument druge prirode, ali sam apsolutno mišljenja, i moje kolege narodni poslanici iz SPS, da je dobro zbog zastarelosti nekih odredbi koje se odnose na te novčane iznose, da se izvrše ove izmene i da se ovaj zakon usvoji, jer ljudi koji rade suprotno zakonu treba da budu predmet sankcija i treba da računaju da će pored moralne sankcije, ukoliko uopšte neko vodi računa o tome, biti predmet novčane sankcije, pa će duboko razmišljati o onome što rade.
Reč će posle ministra imati narodni poslanik Takač Ištvan, potom Sreto Perić, pa Petar Cvetković.
Želim da kažem dve rečenice čisto informativno. Poslanik Obradović reče da je naplata pala u Beogradu na 15%. Nakon kadrovskih promena na čelu tih organa mogu da vam kažem da se ona vratila na preko 60%, a ono što sam proverio lično na terenu po Srbiji je, negde, između 73 i 82%. Kada se dogura naplata na 82% verujte da je to skoro idealno, imajući u vidu materijalnu situaciju ljudi i nemogućnost plaćanja određenog broja lica koja su kažnjena. Inače, vezano za ovaj raspon mislim da treba da bude velik. Svi mi kažemo da je velika kazna, ali kada nam se desi da zbog bacanja raketa poginu deca na stadionu, onda to danima traje i pitamo se dokle ćemo to da tolerišemo. Znači, moramo da preduzmemo određene mere i da postignemo ono što je nama potrebno, a to je da je jedna Engleska koja nije mogla da preživi te stvari od nereda huligana danas ne mora da ima ni ogradu, jedan je mir i apsolutan red na utakmicama. To govorim kao jedan od primera. Potpuno se slažem sa Vama da taj raspon treba da bude viši.
Reč ima narodni poslanik Takač. Ištvan Nije tu. Reč ima narodni poslanik Sreto Perić, a neka se pripreme potom Petar Cvetković, Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo da obavestim javnost Srbije da smo pre ovog seta zakona imali na dnevnom redu razmatranje zakona o danu žalosti u Srbiji, pa smo imali početkom rasprave o ovom setu od pet zakona jednu žalosnu situaciju da je za vreme izlaganja ministra pravde, gospodina Stojkovića, bilo prisutno 12 poslanika iz poslaničkih grupa koje podržavaju ovu vladu. Sada se situacija nešto popravila, više je prisutnih, međutim, očekuje se polako osipanje, ali nije to tema o kojoj želim sada da govorim. Naime, mene čudi da ministar Stojković koji je redovno prisutan na svim sednicama Odbora za pravosuđe i koji je sve vreme prisutan kao predstavnik Vlade kada se govori o nekim zakonima, ovo je sada objektivno što je izašao, i otkud saglasnost da objedinimo pet zakona da se vodi jedinstvena rasprava, pogotovo što su tu dva zakona koja nemaju nešto slično ili srodno sa ovim zakonima. O tome je narodni poslanik Nemanja Šarović govorio malo više, pa samo da kažem o kojim se zakonima radi. Predlog zakona o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom, koji ništa posebno ne reguliše. To je zakon o obligacionim odnosima regulisao. Predlog zakona o izmenama zakona kojim su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje. Taj predlog zakona –gospodin Obradović je rekao da se u početku nijeznalo na šta se odnosi, samo je video povećanje kazni pa mu se učinilo da je to veliko povećanje, a zatim kada je malo temeljnije razradio video je da to nije tako strašno, međutim konstatacija poslanika poslaničke grupe SRS jeste da je izmenu i dopunu tog zakona, otprilike, trasirao ministar finansija koji želi na ovaj način, zavlačenjem ruke u džep građana Srbije, da prikupi što je više moguće sredstava od ljudi koji, u ovom momentu u Srbiji, ionako teško žive. Zatim, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudijama i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova. Ovo su dva zakona čije su izmene i dopune proistekle logično iz promene Zakona o prekršajima. Zakon o prekršajima jeste zakon koji uređuje i poslanička grupa SRS nema ništa protiv toga. Zapravo, smatramo da je vreme da se razreši i uredi na jedan način, ali se postavlja pitanje da li je ovo najbolji momenat da se o tome govori, pogotovo kada se pročita kada će ovaj zakon stupiti na snagu; videli ste da je do 30. juna 2006. godine obavezno urediti, odnosno utvrditi broj sudija za prekršaje,do 31. decembra 2006. godine da će se izvršiti izbori, a 1. januara 2007. godine da će početi da se primenjuje ovaj zakon. Znači, godinu i nešto, odnosno oko 15 meseci do primene tog zakona to ukazuje, a svi ovi zakoni su po hitnom postupku, da ne vlada baš tolika hitnost i potreba za stavljanjem ovih zakonskih predloga u ovom momentu. Čini mi se da imamo ozbiljnijih stvari koje su morale da imaju prioritet u odnosu na ovo. Što se tiče rešenja statusa sudija u organima za prekršaje – da oni do sada nisu imali ni status sudija ni državnih službenika, ovo je krajnje vreme da se taj problem reši, jer sudije za prekršaje u organima za prekršaje su izricale i kazne zatvora, znači, to mogu i moraju da budu samo organi u sistemu pravosuđa i to je sada potpuno u redu. Zatim, dolazi do povećanja nekih novčanih kazni, u ovom zakonu o prekršajima, a zna se i njime je propisano da organi lokalnih samouprava mogu prilikom predviđanja i propisivanja, odnosno utvrđivanja prekršaja, svojim odlukama da predvide takođe novčane kazne za duplo manje od onih što ovaj zakon predviđa. To može da se podrži, pogotovu kada znamo da u lokalnim samoupravama imamo određene prestupe koji proističu iz poštovanja trajanja radnog vremena u ugostiteljskim i sličnim objektima, gde dolazi, vrlo česte, do pojave narušavanja javnog reda i mira, gde je do sada lokalna samouprava, odnosno SO mogla da predvidi novčanu kaznu od 500,00 dinara. Sada ovaj zakon daje mogućnost lokalnoj skupštini da se taj novčani iznos poveća i to je nešto što će sigurno u praksi pokazati dobre rezultate, pogotovo kada znamo da smo na dnevnom redu ovih dana imali i zakon o sprečavanju dopinga u sportu, pa te probleme treba rešavati još odatle i započeti sa jednom veoma širokom i velikom akcijom. Kada je u pitanju ovaj zakon o prekršajima, on se može podeliti u nekakva dva dela. Prvi deo je materijalne prirode. On na jedan solidan i korektan način definiše pojam prekršaja i niz drugih osnovnih odredaba, a drugi deo ovog zakona o prekršajima je procesne prirode i on je uglavnom prepisan ili je obradio onu problematiku koju je Krivični zakonik tretirao, a možda je moglo da se ne unosi zbog racionalnosti, da ne steknem utisak da se ovde nešto epohalno desilo, da je nešto mnogo bitno i dobro napisano, a moglo se. Ministar je u obrazloženju rekao da sve ono što nije utvrđeno ovim zakonom, da će se primeniti odredbe Krivičnog zakonika i mislim da se dosta odredaba unelo u zakon o prekršajima, što je možda suvišno i možda nije moralo do toga da dođe. Interesantno je, samo da se vratim na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudijama, ja sam već parafrazirao odredbu člana 79. to je odluka o broju sudija u prekršajnim sudovima, a biće doneta do 1. jula 2006. godine, a izbor će biti do 31. decembra 2006. godine. Član 3. tog Zakona kaže – viši prekršajni sud preuzeće iz veća za prekršaje, a prekršajni sudovi iz opštinskih organa za prekršaje, potreban broj zaposlenih koji su obavljali poslove iz delokruga navedenih organa. Dakle, potreban broj, a u jednom članu zakona o uređenju sudova govori da će sva materijalna sredstva i kadrove iz veća za prekršaje preuzeti, što ostavlja jednu mogućnost sudijama, mislim na one sudije za prekršaje, da počnu da razmišljaju da se svrstavaju u određene političke partije, što ni u kom slučaju ne bi bilo dobri činiti to zbog rešenja njihovog statusa, a mi u suštini nemamo ništa protiv da neko izražava svoju političku pripadnost. Zapravo, znate da mi ističemo zamerke kada vi uspostavljate neki novi organ i kažete, ne sme pripadati nijednoj političkoj stranci i desi se da čovek koji bude izabran za nekog poverenika, dan pre toga nego što ga Skupština ili Vlada imenuje na to mesto podnese ostavku na članstvo, mislim na neku stranku gde je on pripadao i čije je imenovanje, zapravo, posledica nekakvih političkih dogovora i stavova, postavljanje na to mesto, ali to u suštini ne znači ništa. Ja se plašim zbog nečeg drugog. Dakle, zbog rešenja svog statusa, zbog toga da ne počnu da prelaze, zna se kakva je situacija bila pre ovog ministra, mislim na organe pravosuđa, gde su se učlanili, o kojoj stranci je reč, i ja izražavam bojazan da bi to moglo da se desi i sada, jer znamo da stranka kojoj pripada ministar, a pokazuje jedan dobar nivo znanja i jedan dobar pristup ovom problemu, ali veliki broj organa iz pravosuđa, mogao bi sada početi da se učlanjuje u stranku kojoj pripada resorni ministar. To nije predmet, nećemo se baviti time, već mi samo želimo da sudije koje obavljaju ovu i druge funkcije budu stručni što je ministar rekao, a ako tako misli i pokazuje u praksi, dakle, pre svega, doslednost i stručnost, da to budu one preporuke koje će imati i kod nas narodnih poslanika u Skupštini prilikom imenovanja nosilaca pravosudnih funkcija, da bude nešto što ima najveću težinu i najveći značaj. Kod ovog zakona o prekršajima ide se i korak napred u kvalitetu što će sada postojati jedinstveni drugostepeni organ prilikom rešavanja prekršaja, što do sada nije bio slučaj, pa su građani Srbije imali različite tretmane kod različitih veća. Znači, nije bila jedna ujednačena praksa, a primenom ovog zakona doći ćemo u situaciju da se napravi jedna ujednačena praksa kod višeg suda za prekršaje i predviđeno je da taj sud ima tri odeljenja. Dakle, to će biti u Prištini, Novom Sadu i Nišu, a Beograd će verovatno biti sedište, tu neće biti odeljenja, pa se zbog toga i ne predviđa jedna takva situacija za Beograd. Imali smo do sada 11 veća za prekršaje kao drugostepenih organa i sigurno da je toliki broj dovodio do neujednačenosti prilikom izricanja tih prekršajnih mera. Da je ministar tu, hteo sam samo da mu ukažem na jednu stvar –mnoge odluke, odnosno presude se ne izvršavaju i na to bi trebalo posebno obratiti pažnju i zbog situacije, lično, mislim da je najviše narušena u vreme prethodnog ministra gde nije bilo bitno suditi po zakonu što je veliki broj sudija to prihvatio i radio, nego po nekoj političkoj pripadnosti. Neke odluke, odnosno sudske presude se ne izvršavaju i na to treba obratiti pažnju, treba sprečiti negativnu selekciju u sudovima. Poznato nam je da zbog objektivnih problema u pravosuđu dolazi do mnogo bržeg napredovanja, jer veliki broj kvalitetnih sudija zbog stanja u sudu i zbog materijalnih primanja odlučuje se za rad u advokaturi, brže se napreduje. Interesantno, u vezi ove jedne kazne – prikupljanje poena za oduzimanje vozačke dozvole. U nekom ranijem vremenu jedna mlada i lepa devojka je vozeći auto napravila prekršaj koji se kažnjavao bušenjem rupe na vozačkoj dozvoli. Kada je onaj koji je trebalo da primeni tu meru pročitao malo bolje prezime, video je da je to ćerka jednog od ministara i on je brzo uzeo tu vozačku dozvolu i napisao – ova rupa nije rupa. Dakle, neka ministar malo povede računa sa onima koji treba da realizuju ove zakone, da kontrola bude adekvatna, a veća, jer to građani Srbije i žele i zahtevaju.
Hvala gospodine Periću, još jednom izvinjenje za onaj lapsus malopre. Reč ima narodni poslanik Petar Cvetković, a potom poslanik Branislav Rankić, pa Išpanović Ištvan.
Dame i gospodo narodni poslanici, zadovoljstvo mi je govoriti o setu predloženih zakona, koji su na današnjem dnevnom redu, tim pre što je i moj prethodnik, uvaženi kolega Perić, u onom delu, koji se odnosi na stručno objašnjenje i stručnu kritiku predloženih zakona bio vrlo pohvalan, odnosno pohvalno se izrazio o svim predlozima zakona, naročito o Zakonu o prekršajima. Stoga moram to da istaknem da u pogledu predloženih rešenja zakona među političkim strankama ili poslaničkim grupama u ovom parlamentu nema bitnijeg neslaganja. Na stranu ćemo ostaviti politička prepucavanja i dežurne kritike vladajućih stranaka ili aktuelne Vlade Republike Srbije. Ako krenemo od Vlade Republike Srbije, predloženi zakoni dokazuju pravilo koje je duže vremena u funkciji, koje se duže vremena u praksi primenjuje, a to je da se u principu i u ogromnom delu daju kvalitetni zakoni na raspravu i na usvajanje u ovom parlamentu. Počevši od Zakona o prekršajima, moram ukazati da su dosadašnja rešenja u Zakonu o prekršajima u Srbiji bila ostatak prethodnog perioda i drugačijeg društvenog uređenja, drugačijih političkih i društvenih odnosa i ekonomskih odnosa, u krajnjoj liniji. Niz godina se ukazuje od stručne javnosti i od međunarodne i Evropske zajednice, da rešenja koja su u praksi, odnosno rešenja koja su prihvaćena u Zakonu o prekršajima ne odgovaraju savremenoj pravnoj praksi i savremenim pravnim i civilizacijskim demokratskim rešenjima u razvijenim demokratskim državama. Naročito, da nisu u skladu sa Evropskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda. Do primedbi dolazi iz osnovnog razloga, jer su jedni, rekao bih uslovno, paradržavni organi, sudije za prekršaje, odnosno organi za prekršaje, jedan kao sui generis državni organ, koji je imao ingerencije i po zakonu neke ingerencije i nadležnosti, kao i sud, kao i sudija, mogao je izricati kaznu zatvora koja je u direktnoj suprotnosti sa napred navedenom Evropskom konvencijom, koja je u tom delu izričita i ne samo konvencija, nego i sve evropske i svetske konvencije u domenu zaštite prava građana, koja je izričita u tome da samo sudovi mogu izricati kaznu zatvora ili kaznu pritvora. To je, pored prvog problema, gde je jedan organ, koji nije sud, niti je državni organ, mogao da vodi postupak po nekim pravilima, gde se čak i primenjivao Zakon o krivičnom postupku, u nedostatku rešenja datih Zakonom o prekršajima. Takođe, stoji ovaj drugi i nerešivi pravni problem, enigma, gde ovakav paradržavni, odnosno organ sui generis, organ za prekršaje može izricati kaznu zatvora za koju je ovlašćen po konvenciji, odnosno po svim demokratskim pravima demokratskih država, da izriče jedino sud. Ta dva problema nisu jedini. Postoji niz problema, ali ova dva problema na koje sam ukazao su dovoljan razlog za donošenje novog zakona o prekršajima. Mi smo bili svedoci svojevremeno predloženog Zakona o magistratima, strana reč za domaću namenu, u vreme 2001, 2002. ili 2003. godine, svejedno, pa još jedan predlog zakona, koji su povlačeni iz procedure, jer su nekritički unošena rešenja drugih pravnih sistema i rešenja iz prakse drugih evropskih država. To je bilo po principu, ko je sastavljač predloga zakona, on je srazmerno tome gde se školovao, ili ne daj bože da je pod nekim drugim uticajem, i ta rešenja iz tih evropskih zemalja je primenjivao bez određene kritičke doze na rešenje u Srbiji, što je nepouzdano i može izazvati značajno veće probleme od dosadašnjih, a koje smo u funkciji, naročito Zakona o prekršajima i u prekršajnom postupku imali. Takođe smo kod Zakona o prekršajima imali dasu u prvom stepenu sudili organi za prekršaje, u narodu popularno nazvani "sudije za prekršaje", a u drugom stepenu veća za prekršaje, koja su postojala u brojci od 11 na nivou Srbije, gde se i drugostepeni postupak završavao, gde je u praksi dolazilo do neujednačene pravne prakse, odnosno primene zakona. U Srbiji je postojalo 11, uslovno rečeno, paralelnihpravnih sistema u okviru primene Zakona o prekršajima i primene prekršajnih odredbi. Taj problem je rešen ovim predlogom zakona o prekršajima, s tim što napominjem da su izbegnuti problemi ranijeg zakona i predloga zakona o magistratima, jer je bilo dovoljno vremena za javnu raspravu. Podsetiću, predlog zakona je u skupštinsku proceduru dat 25. jula 2005. godine, a sada je na dnevnom redu, tako da je i pre davanja predloga, odnosno u fazi nacrta, a i sada, u fazi predloga zakona bilo dovoljno vremena za sve primedbe koje se odnose na sadržinu zakona. Kao što rekoh na početku, bitnih, suštinskih primedbi na zakonska rešenja nije bilo, niti ih može biti s obzirom na predlog zakona. Neizbežno je da Srbija nije ostrvo van prostora i vremena, da nije izdvojeni deo svemira ili izdvojeni deo uEvropi, da Srbija mora da bude u okviru evropskog i svetskog pravnog poretka, te da svoje zakone i da svoj pravni sistem mora da usklađuje sa pravnim sistemom Evropske unije, tim pre što je opšte prihvaćen zadatak i opšteprihvaćena namera svih relevantnih stranaka da je budućnost Srbije u Evropskoj uniji. Dodao bih, Srbija je uvek bila deo Evrope, a vreme je da Evropa dođe u Srbiju. Ovim zakonom se i u tom domenu prekršaja postiže izjednačavanje pravnog sistema. Izmene i dopune Zakona o sudijama i Zakona o sudovima su neophodne iz razloga što se usvaja novi zakon o prekršajima i istim je predviđeno da sepored suda za prekršaje osniva i viši sud za prekršaje. Prekršaji će biti u sudskoj nadležnosti. Primenjivaće se odredbe zakona, odnosno procesne odredbe koje važe za primenu pred redovnim sudovima i time će se u potpunosti postići svrha i otklanjanje dosadašnjih problema u domenu primene, odnosno kažnjavanja za prekršaje. Stoga ove zakone, u svakom slučaju, treba prihvatiti, jer bitnih suštinskih primedbi koje bi se odnosile na materiju zakona i na predloge date ovim zakonom nije bilo. Kao što rekoh, ignorisaću političke kritike,jer za političke kritike, naročito neargumentovane, uvek ima mesta. U pogledu izmena i dopunama zakona kojima se predlažu uvećane kazne za prekršaje, reći ću samo jednu rečenicu, da je pogrešan pristup kritičara koji kažu da građani nemaju dovoljno sredstava za život, pa im ogromnim kaznama i ta nedostajuće sredstva za život i osnovne namirnice oduzimamo. To je zamena teza i to je potpuno pogrešan pristup ovom problemu. Zaprećenim kaznama i velikim kaznama sepostiže prevencija i cilj odvraćanja, odnosno velike kazne odvraćaju odizvršenja prekršaja, uostalom i od izvršenja krivičnih dela, ali to je tema za jednu drugu oblast. Znači, što su zaprećene kazne u većem iznosu, to je ipak volja za pokušajem, za izvršenjem krivičnog dela kod eventualnog učinioca, mnogo manja. Još nešto što bih mogao podsetiti, u principu u najvećem delu za izvršenje kazne za učinjeni prekršaj je, ipak, u ogromnom delu potrebna volja učinioca, u znatno manjem delu je dovoljan nehat i to ne bilo koji vid nehata. Te s toga kod eventualnog učinioca veća zaprećena kazna utiče na to da se mane, bukvalno rečeno, mogućnosti i pokušaja za izvršenjem krivičnog dela. Stoga treba zadržati veći opseg i veću visinu zaprećene kazne, čime će se u praksi, primeni i u pojedinačnom izricanju kazni moći postići određena individualizacija i time određena pravednost u izricanju kazni i kaznenoj politici. Hvala.
Hvala vama, gospodine Cvetkoviću. Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić, potom Išpanović Ištvan, pa Petar Jojić. Izvolite, gospodine Rankiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, malo više ću pričati o Predlogu zakona o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom. Pošto vidim da se do sada izbegavala, izuzev nečega što je paušalno rečeno, priča o ovom zakonu. Ovde je u obrazloženju rečeno da je ovaj zakon rezultat dve direktive EEZ, a podsetiću vas da je otprilike četiri takve ekonomske zajednice dovelo do formiranja Evropske unije i naravno te direktive nas ničim ne obavezuju, čak nas ne obavezuju ni direktive EU, s obzirom na to da nismo članica EU. Ne znam zašto po hitnom postupku na ovoj sednici da se nađe jedan ovakav zakon, ali kada se već našao, reći ću svoje osnovne primedbe koje imam na ovaj zakon. Već kod člana 1. izgleda da su prevodioci dosta nevešto ovo preveli. Ne znam iz čijeg zakonodavstva je ovo preuzeto. U članu 1. kaže se da se ovim zakonom uređuje odgovornost proizvođača za štetu nastalu od stvari sa nedostatkom. U Predlogu zakona se kaže – proizvodi sa nedostatkom, odnosno odgovornost proizvođača ''od stvari sa nedostatkom'', bilo bi logičnije da piše– ''od proizvoda sa nedostatkom'', nego stvari. U članu 2. se definiše šta je ''proizvođač, u smislu ovog zakona''. Kaže se, da je – proizvođač, u smislu ovog zakona, lice koje proizvodi gotove proizvode, sirovine i sastavne delove. Najlogičnije je da stoji da je proizvođač, u smislu ovog zakona, pravno i fizičko lice, strano i domaće, kao što je uobičajeno u zakonima koji se prevode, dakle, strano i domaće. Ako ne možemo strano zbog kasnijih odredbi tretirati, onda uvoznik, ali da je to pravno i fizičko lice koje proizvodi proizvode, sirovine i sastavne delove. Do sada smo imali podelu, kada su u pitanju ovakve stvari, na sirovine, poluproizvode i proizvode. Jer, poluproizvod ne mora biti uvek sastavni deo nečeg drugog. Tu ću vas podsetiti, recimo, poluproizvod je tehničko drvo. On u rudnicima sa jamskom eksploatacijom, pogotovo kada je bagrem, služi često za podgradu, kako to rudari kažu. Nije to sastavni deo nečega, nego se njime vrši podgrada. Dakle, šta će se desiti ako neko ko proizvodi i snabdeva rudnik takvim drvetom proizvede drvo koje ne zadovoljava određene uslove da istrpi pritisak koji se javlja u jami, ko je u tom slučaju odgovoran? Niko, zato što to nije sastavni deo nečega. Ovde je trebalo da stoji da su ovo: sirovine, poluproizvodi i proizvodi, a ne nikako sastavni delovi. U članu 3. govori se šta je ''proizvod, u smislu ovog zakona''. Kaže se da je – proizvod, u smislu ovog zakona, pokretna stvar, odvojena ili ugrađena u drugu pokretnu ili nepokretnu stvar. Zaista, neshvatljivo. Opet su prevodioci prevodili nešto, izgleda nisu dobro shvatili. Podsetiću vas, u poslaničkoj grupi imamo poslanika koji ima rasadnik. Sadnica nije pokretna stvar, kao što znate, a proizvod jeste. Ako definišete proizvod, onda sadnica nije pokretna stvar. Jeste samo utoliko što se sa jednog mesta prenese na drugo i ona i dalje postaje nepokretna stvar. Ako gledate u širem smislu, podsetiću vas da sve može biti pokretna stvar, pa je tako svojevremeno, kada je izgrađena Hidrocentrala "Đerdap I", deo naselja Donji Milanovac, koji je trebalo da bude poplavljen, neki objekti su premešteni i preneseni na drugo mesto na više kote, u potpuno istom obliku. Dakle, moguće je da i ono što tradicionalno smatramo nepokretnim stvarima, budu pokretne stvari. Zato u ovom zakonu, vidi se da je na brzinu pisan, vidi se da je neko pokušao ovde nešto da napravi, čime bismo mi harmonizovali, kako se kaže, naše ekonomske i trgovinske odnose sa zemljama EU, ovo ovde što stoji zaista nije tačno. U stavu 1. člana 3. kaže se da je proizvod, u smislu ovog zakona, pokretna stvar odvojena ili ugrađena u drugu pokretnu ili nepokretnu stvar. Rekao sam da to nije dobro. Ali, ovde je morala da stoji, i ako ste ovako napisali, da je to namenjeno prodaji, jer tada je to proizvod. Ako neko napravi pokretnu stvar koja je u sastavu neke druge pokretne ili nepokretne stvari i nije izneo na tržište, ako neko u svojoj kući, za svoje potrebe, recimo, napravi stolicu, onda to nije proizvod po ovom zakonu. Ovde, u ovom prvom stavu, mora da stoji da je to namenjeno prodaji jer nas na to obavezuje član 8. kada se utvrđuje kad proizvođač stvari sa nedostatkom neće biti odgovoran. Takođe, nije rečeno šta je sa proizvodima, ovde se kaže –zakon o stvarima sa nedostatkom, koji neće prouzrokovati štetu, ili nisu prouzrokovali štetu, ali su to proizvodi sa nedostatkom. Podsetiću vas na jedan primer od pre petnaestak godina, zato mislim da udruženje, odnosno Savez potrošača nije konsultovan oko ovog zakona, oni bi imali primedbe. U Francuskoj, kupac je u kilogramu kafe, u pakovanju našao parče drveta. Taj proizvod nije prouzrokovao nikakvu štetu. On je drvo primetio i odstranio ga, dakle, popio je kafu, ali je proizvođač, onaj koji je stavio u promet, preko njega proizvođač je trpeo određene sankcije, tako da su nagodbom tada ponudili da to ne da u štampu, jer bi im time opala prodaja. Dakle, šta sa proizvodima koji očigledno imaju nedostatak, kao što je ovaj slučaj, ovde to nije opisano, a neće prouzrokovati štetu, pa da neko može zbog toga što je pretrpeo štetu traži određenu nadoknadu. Mnogo je stvari koje u ovom zakonu nisu definisane. Takođe, nije mi jasno u članu 12. zašto u proizvode sa nedostatkom, sa manom, ne bi bili obuhvaćeni oni proizvodi koji dođu u zemlju po pitanju – ono što obuhvataju ratifikovani međunarodni ugovori. Šta to znači? To znači, ako mi imamo međunarodni ugovor sa nekom zemljom o uvozu određenih proizvoda, da li to znači ako ti proizvodi uđu sa nedostatkom u našu državu, da mi ne polažemo nikakvo pravo da na kraju tražimo krajnjeg potrošača, da krajnji potrošač ne polaže nikakvo pravo, da na kraju traži bilo kakvu odštetu za eventualne štete koje nisu pretrpeli, a koje su mogli da pretrpe. Da pređem na sledeći zakon, pošto ću o ostalim zakonima vrlo kratko govoriti. Za mene je to pod tačkom 6. dnevnog reda – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudijama. Ovde je izvršena jedna intervencija, gde je trebalo poraditi na platama sudija i šta je ono što meninije logično, nisam pravnik, već u članu 4. postojećeg Zakona, gde je pisalo da sudija ima pravo na platu pogodnu, da održi njegovu nezavisnost i sigurnost njegove porodice, sada piše – sudija ima pravo na platu dovoljnu da održi njegovu nezavisnost i sigurnost njegove porodice. Najbolje bi bilo da je ovaj član brisan, pošto se članom 30. potpuno uređuje kako se u stvari definiše plata sudija, kako Visoki savet pravosuđa može predložiti povećanje, kada će to i kako odobriti ministar. Ali, ovde, da stoji u članu da sudija ima pravo na platu dovoljnu da održi njegovu nezavisnost i sigurnost njegove porodice, zaista je neshvatljivo, meni. Znate da je nekada, u nekim vremenima, postojao jedan princip za koga je vreme pokazalo da nije ostvariv, a to je – od svakoga prema mogućnostima, svakome prema potrebama. Podsetiću vas da sudije imaju različite potrebe. Nekome je dovoljno da bude nezavisan time što je častan. Nekome nije dovoljno ni da mu date ne znam koliku platu, ako nije častan čovek neće biti nezavisan, zavisiće od nekih ljudi. Evo vam primera sudije iz Bora, žene koja je majka petoro dece. Njoj je mnogo više potrebno da bi bila nezavisna, ako se gleda kroz platu nego nekim sudijama koji po tom pitanju imaju manje obaveze. To je pet đaka koje ona šalje u školu. Kako će se njoj odrediti plata, po tome koliko ima dece i koliko je njoj dovoljno da bi ona bila nezavisna. Ne može to da stoji u zakonu. Član 4. je trebalo potpuno brisati, pošto su plate uređene. O Predlogu zakona o prekršajima neću mnogo govoriti, govoriće moje kolege više, ali ću prokomentarisati član 52. i 53. Član 52. se odnosi na zabranu upravljanja motornim vozilima. Ako je u pitanju prekršaj može se kazniti kaznom zatvora. Poslednji stav kaže da vreme provedeno na izdržavanju kazne zatvora ne uračunava se u trajanje mere zabrane oduzimanja vozačke dozvole. O tome je i ranije nekada bilo rasprave i mislim da ovo nije u redu, jer ako je neko osuđen na kaznu zatvora, za to vreme on i tako u zatvoru ne može upravljati motornim vozilom. Znači fizički je onemogućen da upravlja motornim vozilom. Nije potrebno da po izdržanoj meri zatvora, koja je jača od mere oduzimanja vozačke dozvole, naknadno trpi sankcije oduzimanja vozačke dozvole. Član 53. govori o obaveznom lečenju alkoholičara i narkomana. Možda tako i nije trebalo da se zove, možda je moglo da se zove o obaveznom lečenju onih koji boluju od bolesti zavisnosti, jer pored narkomanije i alkoholičara ima još bolesti zavisnosti. Šta je ono što je nelogično? Nelogično je što neće moći da se obezbedi ovakva mera lečenja. Prvo, zato što su kapaciteti zdravstvenih ustanova koje se bave lečenjem ovakvih bolesti vrlo mali. Drugo, što je veliki broj i sve je veći broj mladih ljudi koji su poročni na alkohol i na narkomaniju, a upravo je među njima najveći broj delikvenata koji treba da se kažnjavaju merama obaveznog lečenja. Treće i što je najvažnije, država nema para. To su obično veoma skupi i dugotrajni tretmani. Pitanje je da li će taj kome bude izrečena mera obaveznog lečenja, biti u stanju da plati to obavezno lečenje ili neće biti i ako neće,ko će platiti njegovo lečenje, a ako ima novac da plati lečenje, a ne želi, niste propisali na koji način će mu se izreći mera obaveznog lečenja.
Hvala, gospodine Rankiću. Reč ima narodni poslanik Išpanović Ištvan, a neka se pripremi Petar Jojić, pa Goran Rakovac.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, u okviru ove zajedničke načelne rasprave govorio bih samo o zakonu o prekršaju, koji je praktično najznačajniji zakon od ovih zakona koje danas razmatramo. Smatram da je bilo krajnje vreme i nužno da se donese jedan ovakav zakon. Naime, znamo kada je donet prethodni Zakon o prekršajima, sa bezbroj izmena tokom ovih poslednjih 15 ili 16 godina. To je jedan razlog. Drugi razlog je što stvarno položaj tih prekršajnih organa nije bio regulisan na pravi način, nije se tačno znalo kakvi bi trebalo da budu sudski organi s obzirom na to da su izricali i zatvorske kazne ili organi uprave. Sada je to na zadovoljavajući način rešeno. Pored toga, kako je to i u obrazloženju zakona rečeno, a o tome su govorili i neki drugi poslanici, bilo je nužno da prilagodimo naše prekršajno zakonodavstvo sa raznim međunarodnim konvencijama i sa prekršajnim zakonodavstvom nekih drugih evropskih zemalja ukoliko želimo da se približimo EU, odnosno da jednog dana budemo članice EU. Nešto detaljnije bi govorio o dve odredbe i to: o odredbama člana 34. a radi se o kaznenim poenima za upravljanje motornim vozilom. To rešenje do sada nije bilo poznato u našem zakonodavstvu. Međutim, već se duže vremena primenjuje u zakonodavstvu drugih evropskih zemalja. To rešenje je dalo određene dobre rezultate prilikom izricanja tih mera za razne prekršaje. Naravno, to se sada neće moći neposredno primeniti. Nužno je da se u zakonu o bezbednosti saobraćaja utvrde ti poeni koji će se izricati za određeni prekršaj. Moram da napomenem da je u zakonodavstvima raznih zemalja bilo lutanja, prema tome kada budemo taj zakon o bezbednosti saobraćaja donosili, treba dobro odmeriti za koji prekršaj koliko će biti tih kaznenih poena. I druge zemlje kada su uvele te kaznene poene, morale su kasnije menjati jer su ustanovile da to ne funkcioniše, jer najveći broj vozača nije ispunio za dve-tri godine one kaznene poene za koje se smatralo da ipak čine takve prekršaje zbog kojih bi trebalo oduzeti dozvolu. Ne znam da li u toku pripreme ovog predloga zakona, ali čini mi se da se potkrala jedna greška. Naime, u članu 34. stav 5. predviđeno je da se ti kazneni poeni sabiraju za dve godine. Pitao bih gospodina ministra koji je došao, a u obrazloženju zakona kaže se da će se ti kazneni poeni skupljati za tri godine, pa je verovatno obrazloženje kasnije menjano ili je iz Predlog zakona umesto tri godine uneto dve godine. (Sa mesta, Zoran Stojković: Možda se potkrala greška u kucanju.) Da, pa obrazloženje nije promenjeno. Inače ja bih se takođe založio za dve godine, jer mislim da ti poeni treba da služe u izuzetnim prilikama, a imamo takve vozače kojima, nažalost, treba oduzeti vozačku dozvolu posle određenog broja prekršaja, iako nisu činili takav prekršaj kojima se po današnjim prekršajima ne bi mogla oduzeti dozvola, a nužno je da se zbog tih relativno malih prekršaja ipak oduzme dozvola. Drugi institut o kome bih želeo govoriti o tim problemima, a odnosi se i na druge zakone, radi se o članu 86. to je upotreba jezika u prekršajnom postupku. Verovatno imamo problem zbog toga što postoji jedan propis o upotrebi jezika. Taj propis nije menjan, čini mi se da je donet 1992. godine. Bilo je nužno već do sada da se izmeni taj propis. U tom zakonu upotreba jezika nije na dobar način regulisana. Iz toga odmah proizilazi i regulisanje u drugim zakonima u vezi upotrebe jezike, pa i u ovom zakonu se kaže da se prekršajni postupak vodi u skladu sa odredbama zakona kojim se uređuje službena upotreba jezika i pisma. Kako to izgleda u nekim mestima gde žive nacionalne manjine? Dođe neka stranka koja ne zna jezik, a sudija ne zna jezike nacionalnih manjina, pa onda pita – "da li ste saglasni da moja daktilografkinja prevodi?". To su smešne situacije, a nažalost, znam da se veoma često događaju. To nije dobro rešenje, pa bi trebalo to na neki drugi način rešavati, jer nije dobro da daktilograf prevodi sudiji, odnosno stranci. Nisam siguran da će na ovaj način, kako je to predviđeno u članu 86, biti dobro rešeno. Da ne govorim da ne postoje prvostepene odluke koje se donese na jeziku nacionalnih manjina. Sumnjam da će u drugostepenom organu biti sudija koji će znati jezike nacionalnih manjina. Onda to znači, kao što se i u redovnom sudskom postupku čini, da se prevodi svaki papir koji je u omotu spisa, na srpski jezik, jer jedino će tako veće moći da odlučuje. To nije najsrećnije rešenje, pa bih molio ministra, koji to već zna, jer ne govorim prvi put o tom problemu, ako bude menjan Zakon o službenoj upotrebi jezika i pisma, da se nađe neko rešenje koje će zadovoljavati kako državu, tako i pripadnike nacionalnih manjina.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, a potom Goran Rakovac, pa Zoran Antić.
Dame i gospodo, imamo Predlog zakona o prekršajima. Lično mislim, da je ovaj zakon morao biti u celosti usaglašen sa Zakonikom o krivičnom postupku. Njegova sinhronizacija mora biti u celini. Postupak koji se primenjuje u prekršajnom postupku mora biti identičan postupku koji se vodi pred nadležnim sudom za prekršaje, zapravo, jeste postupak koji bi trebalo da se vodi na identičan način. Od 305 članova koji se primenjuju, preuzete su odredbe iz važećeg Zakona, u pretežnom delu. Neću ovde da navodim brojeve i članove, jer sam uporedio tekst Predloga zakona sa Zakonom o prekršajima, koji je važeći i koji je donet još 1995. godine. Moram reći da smo mi i pre Evropske unije i njenog zahteva da usaglasimo naše propise sa Evropskom unijom, usaglašavali naše zakonodavstvo sa uporednim zakonodavstvom, a pre svega zakonodavstvom evropskih zemalja. Naša država je ratifikovala na hiljade propisa i ugovora kojima je preuzela obaveze da usaglasi svoje propise. Još 1994 –1995. godine bilo je 12.000 zakona i propisa koje je naša država usaglasila sa zemljama EU, gde se koristilo i anglosaksansko pravo. Ovaj zakon je u tom delu kodifikacija, takoreći, prekršajnog postupka koji se vodi pred sudom za prekršaje, a i pred organom uprave. Međutim, mišljenja sam da je trebalo ići na izmene i dopune, jer bi se tu izbeglo prepisivanje odredbi iz važećeg Zakona. Šta je trebalo menjati? Okolnosti i praksa nameću da se propisi moraju, usled promenjenih okolnosti i novonastalih situacija, prilagođavati životu. Ono što je u ovom predlogu zakona bitno spomenuti – šta se, zapravo, menja? Mi imamo promenu koja je takve prirode, umesto organa za prekršaje, sada imamo sud za prekršaje. Umesto rešenja koje je donosio organ za prekršaje, sada imamo presudu. Kao novinu imamo u ovom predlogu zakona rad u javnom interesu. Pitanje je koliko se ovde usaglasilo sa onom odredbom Glave XXIX iz Zakonika o krivičnom postupku, koja je izmeštena i koja predstavlja jednu zaokruženu celinu, a odnosi se na postupak prema maloletnicima u krivičnom postupku. Svakako da je i tu izvršena jedna izmena. Napominjem da smo mi uložili jedan broj amandmana da bi se poboljšao tekst. Pitanje je sada ministra, kao člana Vlade, hoće li prihvatiti ili neće prihvatiti amandmane SRS. Naša je namera bila dobra i mi mislimo da bi neke amandmane trebalo prihvatiti, jer bi se poboljšao tekst i bilo bi delotvornije. Što se tiče postupka kod suda za prekršaje, mi smo mišljenja da u celini treba da budu primenjene shodno odredbama koje se odnose na Zakonik o krivičnom postupku, da to bude naglašeno, da se u praksi to ne zloupotrebi ili iskrivi u tom pravcu da će sudije za prekršaje shvatiti da je njima zakonom o prekršajima isključivo određen postupak, a nemajući u vidu odredbe Zakonika o krivičnom postupku. Najvažnije su odredbe Zakonika o krivičnom postupku, Zakona o prekršajima i zakona o policiji. To su tri zakona koja, pre svega, pokazuju u jednoj državi kakva je demokratija, kakav je krivični postupak, koji primenjuju nadležni i ovlašćeni, a pre svega sud, kakav je prekršajni postupak, kako se postupa sa građanima i kako se poštuju ljudska prava u prekršajnom i krivičnom postupku i u onim ovlašćenjima koja ima policija. Dakle, ta tri zakona, po njima se meri stepen demokratije u svakoj državi. Zato smatramo da zakon o prekršajima i zakon o policiji moraju biti sinhronizovani, usklađeni sa Zakonikom o krivičnom postupku. U kojim slučajevima? U slučaju pozivanja građana, u slučaju dovođenja, jer dovođenje samo po sebi kaže da ga je dovela policija. Na osnovu čega? Dovela ga policija na osnovu naredbe sudije za prekršaje, istražnog sudije ili po sopstvenom ovlašćenju ako policajca ovlašćuje zakon o policiji, odnosno doskorašnji Zakon o unutrašnjim poslovima. Moraju se poštovati osnovna ljudska prava u celini kod zadržavanja, određivanja pritvora. Pozivamo lice ako raspolaže nekim saznanjima da bi nam dalo neke informacije u vezi sa krivičnim postupkom, ali prema njemu primenjujemo poligraf. Drugo, kada dovodimo lice šest sati pre nego što treba da pristupi pred taj organ koji je izdao naredbu da bude privedeno – u jedan sat noću odlazi se kući, dovodi se čovek, drži se u prostorijama policije i on je lišen slobode. Nije to dovođenje. Onog trenutka kada mu je zazvonio policajac na vratima i kada mu je rekao – pođite sa mnom na osnovu naredbe te i te, on je lišen slobode i on ne može da ide sada na radno mesto, ne može da ide u kafanu, ne može da ide nigde, ima da ide sa tim ovlašćenim službenim licem. Taj čovek džedži šest sati u prostorijama organa koji izvršava naredbu ili svoju ili naredbu suda za prekršaje ili izvršava nalog suda, odnosno istražnog sudije. Šest sati čovek čeka, ali nema adekvatne prostorije za zadržavanje. Bilo bi dobro kada bi imali u policiji odgovarajuće prostorije u kojima lica treba da budu zadržana. Rokovi oko zadržavanja i privođenja su preveliki. Predviđa se u nekim odredbama da će biti za 24 časa predat licu, od momenta započinjanja privođenja. Ne putuje on iz Minhena, od Subotice do Vranja ili do Preševa, ne treba više od četiri ili pet sati, neka bude šest sati. Šta će 24 časa? Ogledalo demokratije u jednoj državi jesu upravo zakon o prekršajima, zakon o krivičnom postupku i zakon o policiji. U svakom slučaju, mi ćemo u pojedinostima neke naše amandmane obrazlagati, osvrnućemo se u pojedinostima na one odredbe za koje smatramo da su bitne, što u svakom slučaju ne smatramo da je nepotrebno bilo izmeniti ili dopuniti, a po proceni predlagača donet je Predlog novog zakona. Prema tome, SRS ostaje pri tome da predloži poslanicima ovog parlamenta da usvoje amandmane koje smo podneli.
Reč ima narodni poslanik Goran Rakovac, potom Zoran Antić, pa Vladimir Homan.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, dosadašnja diskusija, a javljali su se pripadnici svih političkih stranaka koje postoje u ovom parlamentu, pokazuje da je dobar potez Vlade Srbije i resornog Ministarstva da jedan ovakav zakon predloži Narodnoj skupštini na usvajanje. Kada kažem da je diskusija pokazala da je ovaj potez dobar temeljim ovo mišljenje na diskusijama koje su bile lišene ozbiljnijih kritika predloga zakona koje imamo pred sobom, a pre svega mislim na zakon o prekršaju koji je najveći pravni akt koji treba da usvojimo u danu za glasanje. Naime, kao što i sami znamo materija koja obuhvata prekršajnu odgovornost, prekršajni postupak i uopšte prekršaj više je nego obimna i kao takva do sada nije bila na pravi način regulisana u našoj zemlji. Ovaj zakon sveobuhvatno reguliše ovu materiju i niz nedoumica koje su do sada postojale u našem pravnom poretku, kako u teoriji tako i u praksi pokušava i po mom dubokom uverenju daje prava rešenja da ove dileme otkloni. Kada kažem da razrešava mnoga pitanja kako teoretskog tako i praktičnog značaja, pre svega treba poći od toga koji su bili glavni razlozi, koje su bile glavne smetnje da danas imamo toliko prekršaja, da su nam prekršajni organi danas neefikasni i da jednostavno imamo jedan hibridni sistem, kako su mnogi od prethodnih govornika upotrebili izraz, kako u pogledu organa koji su postupali u prekršajnoj materiji, tako i u pogledu samog prekršajnog postupka i uopšte u pogledu ove materije. Naime, više govornika je istaklo da je status organa koji se bave prekršajnom materijom do sada bio u potpunosti nedefinisan. Nedefinisan je bio kako njihov status sa jedne strane, tako i njihov način postupanja. Sama činjenica da se upotrebljava taj izraz hibrid i da sadašnji prekršajni organi nisu u užem smislu predstavljali ni upravne, a ni sudske organe, govori o tome da nisu na pravi način utemeljeni u našem pravnom sistemu. Rekao bih da se ne radi ovde o hibridu, jer je taj hibrid od momenta kada je donet važeći Zakon o prekršajima mutirao, pa sada predstavlja nešto između pola žena, pola riba. Činjenica da ti organi sprovode postupak, činjenica da ti organi utvrđuju odgovornost učinioca prekršaja i činjenica da ti organi izriču odgovarajuću prekršajnu sankciju, između kojih je propisana i određena kazna zatvora, sama po sebi govori o tome da ne samo da ovi organi, postupak i vrste sankcija koje su utemeljene nisu u potpunosti utemeljeni i usaglašeni sa našim pravosudnim sistemom, već nisu usaglašeni sa savremenim evropskim sistemima. Naime, nigde se više ne sme i ne može dozvoliti da jedan organ koji je bliži upravnom nego sudskom organu izriče, između ostalog, kaznu zatvora. To je jedan od razloga zašto se ovaj zakon morao doneti i zašto se morao na pravi način odrediti status organa koji treba da sprovodi prekršajni postupak i da se ti organi, između ostalog, usklade sa našim pravosudnim sistemom. I, zbog toga, između ostalog, imamo i prateće zakone koje danas imamo na dnevnom redu. Činjenica da postojeći organi, sudija za prekršaje koji odlučuje u prvom postupku, moraju da imaju završen pravni fakultet, moraju da imaju položen pravosudni ispit, moraju da imaju određeno vreme provedeno, bilo u pravosudnom ili nekom drugom organu, dakle da se za njih, ako ne u potpunosti, ono, bar, slični uslovi propisuju kao i za sudije koje sude pred opštim sudovima, pred redovnim sudovima. Samim tim, a i činjenicom da sprovode postupak koji se po ovom zakonu umnogome približava krivičnom postupku, koji ima mnoge institute koje poznaje i krivični postupak, pokazuje da je neophodno i da je krajnje vreme da se postojeći prekršajni organi transformišu; da se faktički pretvore u sudove, što je ovim zakonom i predviđeno, te ćemo u narednom periodu, nakon usvajanja ovog zakona, imati sudove za prekršaje kao prvostepene organe, odnosno viši prekršajni sud kao drugostepeni organ. Skrenu bih pažnju na način na koji su do sada prekršajni organi birani. Naime, prvostepene prekršajne organe je imenovala Vlada Republike Srbije. To su bile sudije za prekršaje, a sa druge strane imali smo jedanaest veća za prekršaje što je dovodilo do pravne nesigurnosti građana, što je dovodilo do toga da praksa ovih organa, posebno drugostepenih prilikom donošenja odluke po žalbama, nije bila ujednačena, što je, sve u svemu, stvaralo jednu pravnu nesigurnost u čitavoj zemlji. Uvođenjem jednog drugostepenog organa, višeg suda za prekršaje, koji će rešavati o svim žalbama jedinstveno za teritoriju Republike imaćemo priliku da se sudska praksa ujednači, da građani budu jednaki pred zakonom i da se izbegne voluntarizam koji je, hteli mi to da priznamo ili ne, u proteklom periodu i te kako postojao. S obzirom na to da nema više vremena da se diskutuje o svim elementima koje treba naglasiti u ovom zakonu, skrenuo bih pažnju na nekoliko instituta i to postoji u Krivičnom zakonu, a preuzet je u zakon o prekršajima. Dakle, pre svega bih rekao da je dobro to što je u članu 13, 14, 15. i 16. što su predviđene nužna odbrana, sila i pretnja i pokušaj za prekršajem, odnosno učinilac će se kazniti samo ako je to posebno propisano. Dobro je što su ovi institutu koji egzistiraju u pravnoj teoriji kao instituti krivičnog prava, što se nalaze sada i u zakonu o prekršajima, kao što je dobro što je u samom tekstu navedeno samo načelo, odnosno da niko ne može da bude kažnjen u prekršajnom postupku dva ili više puta za istu prekršajnu radnju, kao što se za prekršaj neće kazniti lice koje je u krivičnom ili drugom postupku za privredni prestup već pravosnažno kažnjeno, odnosno da postoji krivica koja ima obeležje prekršaja. Nešto što je novo u ovom zakonu, to su i dve nove prekršajne sankcije, a naše dosadašnje pravo nije poznavalo. Od te dve nove prekršajne sankcije, ja bih skrenuo pažnju na član 33. zakona, odnosno na rad u javnom interesu. Činjenica je da sagledavanjem uporednog prava, rad u javnom interesu kao prekršajna sankcija već duže vremena egzistira i da je u zemljama gde postoji dala jako dobre rezultate, jer se radi o sankciji koja ima izraženu generalnu prevenciju u sebi i koja odvraća veći broj potencijalnih učinioca prekršaja da te prekršaje ne čine. S obzirom na to koliko je u našem pravnom poretku, odnosno u našoj praksi, svakodnevnoj, koliko ima učinioca prekršaja, mislim da je ova prekršajna sankcija dobrodošla, da konačno dođe u naš pravni sistem. S obzirom na to da se radi o novom institutu, a naše pravo to do sada nije poznavalo, nije na odmet da se malo više pozabavimo ovim institutom. Dakle, rad u javnom interesu je pre svega neplaćeni rad u korist društva kojima se ne vređa ljudsko dostojanstvo i ne ostvaruje profit. Naglasio bih ova četiri elementa koja su predviđena u ovom institutu. Dakle, da je to neplaćeni rad, da je to u korist društva, da se tim radom ne vređa ljudsko dostojanstvo i da se tim radom ne ostvaruje profit. Rad u javnom interesu se može, odnosno ne može se izreći u vremenu kraćem od 10 niti dužem od 120 sati, a ne može se u toku jednog dana obavljati u vremenu dužem od dva sata. Na kraju, prilikom izricanja rada u javnom interesu, sud će imati u vidu posebnu vrstu prekršaja uz fizičku sposobnost, radnu sposobnost učinioca prekršaja, njegova psihička svojstva, njegovo obrazovanje, njegove sklonosti i druge posebne okolnosti koje se odnose na samu ličnost. Smatram da će ovom prekršajnom sankcijom zaista jedan broj naših građana koji olako čine prekršaje, čine protivpravne radnje, samim postojanjem jednog ovakvog krivičnog dela, dobro razmisliti i odustati od prekršaja sa jedne strane, a sa druge strane se radi o radu koji je u javnom interesu, koji je društveno koristan; nije na odmet da, umesto da se izriču neke druge prekršajne sankcije, kazne zatvora ili neke druge sankcije, da se učinioci prekršaja na ovaj način sankcionišu i da doprinesu razvoju društva. Sve u svemu, na osnovu diskusija svih prethodnih govornika, a nadam se da je svima jasno da je ovakav zakon neophodan, da je dobro što je ovakav zakon došao pred Narodnu skupštinu. Zaista očekujem da ćemo u danu za glasanje u velikoj većini podržati i izglasati ovaj zakon. U svakom slučaju, poslanici DSS-a će sa zadovoljstvom glasati za ovaj zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Antić, a potom Vladimir Homan, potom Božidar Koprivica. Za slučaj da završimo sa ovim setom pre 18,00 časova, nećemo prelaziti, naravno, na novu tačku dnevnog reda, svejedno što smo dali sebi do 20,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama se nalaze zakoni koji su veoma bitni i sasvim je sigurno da možemo da očekujemo kvalitetnu raspravu o ovim zakonima, ali nadam se da ćemo kasnije kroz raspravu o amandmanima, kojih ima dosta, s obzirom na to da se radi o jednom jako ozbiljnom zakonu, dakle zakonu o prekršajima, uspeti da nadoknadimo taj početni nedostatak kvaliteta. Krenuo bih od ovog prvog zakona, a to je zakon o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom i tu bih se složio sa mojim kolegom iz SRS da je ovo jedan skroman zakonski projekat koji ima samo 13 članova. Neke ozbiljne novine ne donosi i čini mi se da je bez problema mogao da se nađe u okviru nekog drugog zakonskog projekta, pretpostavljam, pre svega u okviru Zakona o obligacionim odnosima. Ovakvi zakonski predlozi, sasvim sigurno ne doprinose jednoj racionalnoj zakonskoj regulativi. Stvar je u zakonima, jer ovi zakoni zbunjuju građane i trebalo bi ih ubuduće izbegavati. Drugi Predlog zakona koji se odnosi na novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje, za mene je bio ovako najinteresantniji. Znam da je neophodno da se novčane kazne usklade sa ovim zakonom o prekršajima ali postoji drastično povećanje mnogih novčanih kazni u odnosu na ono što smo imali do sada i jako je teško opravdati ovo povećanje, a ono ide često i do pedeset, pa čak i do sto puta u odnosu na kazne koje smo do sada imali. Ne možete ih opravdati inflacijom, jer ima povećanja u zakonima koje smo donosili 2003. i 2004. godine, a ako je inflacija 15%, a kazne se povećavaju od dva, pet, pa i do sedam puta za samo dve godine, onda vidimo da ipak osnovni cilj nije bio prevencija, već, rekao bih, pre svega, želja predlagača da se na jedan ozbiljniji način popuni budžetski deficit. Ako uzmemo u obzir da građani Srbije izuzetno teško žive, da su na ivici egzistencije, sasvim je sigurno da država i mi kao društvo snosimo deo odgovornosti što su jako često dovedeni do takve situacije da čine te prekršaje i nije pravedno i nije u redu da samo oni snose posledice prekršaja. Pokušao bih da ilustrujem, sa par članova, sve ovo o čemu sam do sada govorio. Rekao bih samo da ima oko 120 zakona u ovom predlogu zakona gde se kazne drastično uvećavaju. Recimo, u Zakonu o bezbednosti saobraćaja na putevima imamo uvećanje nekih kazni od 40 do 60 puta, kod Zakona o osnovama bezbednosti saobraćaja na putevima, imamo i dopunu od 2002. godine, imamo uvećanje od dva do tri puta, kod Zakona o oružju i municiji od pet do deset puta su veće kazne, a imali smo dopunu zakona 2003. godine. Kod Zakona o prebivalištu i boravištu građana, to je član 11, jedno drastično povećanje, kazne su sto i sto pedeset puta veće nego do sada, mada je Zakon jako davno donet. Dalje, u članu 16. u Zakonu o putnim ispravama jugoslovenskih državljana, mislim da je predlagač zakona morao tu da se pozabavi problemom putnih isprava na jedan ozbiljniji način. Želeo bih da iskoristim ovu priliku i da kažem da naši građani koji rade u inostranstvu plaćaju znatno veću cenu svojih putnih isprava nego što to plaćaju građani u samoj zemlji; naš odnos prema našim građanima u inostranstvu je, od kojih pre svega SRS kao mogućnost privrednog oporavka mnogo računa u narednom periodu, da prema tim građanima moramo da imamo mnogo više obzira i da ih na neki način ne iritiramo takvim odnosima prema cenama putnih isprava. U Zakonu o budžetskom sistemu koji je donet 2002. godine imamo uvećanje kazni za 2,5 puta. Znači, zakon koji je donet samo pre dve godine, za 250% su uvećane ove kazne. U Zakonu o javnim nabavkama – veliki problem kod javnih nabavki je visoka cena, javne nabavke puno koštaju i nelogično je da imamo uvećanje do pet puta svih novčanih kazni koje se odnose na javne nabavke. Kada je u pitanju republička administrativna taksa,isto tako uvećanje je za pet puta. Biće tu i zakona o održavanju stambenih zgrada. Sve su to uvećanja 20 do 50 puta. To bitno utiče na standard naših građana. Siguran sam da je i njihova želja da ne prave prekršaje. Ali, ukoliko im se to desi, ne treba ih drakonski kažnjavati. I kod inspekcijskog nadzora, znate da nam je privreda u jako teškom položaju, pre svega, mislim na malu privredu, na našu trgovinu. I tu imamo uvećanje kazni. To su zakoni koji su doneseni 2001. i 2002. godine, 10 do 15 puta je uvećanje kazne koje smo imali do sada. Isto tako, u Zakonu o trgovini, koji je donesen 2002. godine, imamo 10 do 20 puta uvećanje kazni. Očigledno je da ministar finansija nema obzira prema privatnom preduzetništvu i da kaznama pokušava dareši, pre svega, budžetski deficit koji postoji. Kada su u pitanju sudovi za prekršaje i Zakon o sudijama, na neki način predstavljaju prateće zakone zakona o prekršajima. Ima dosta instituta u samom zakonu o prekršajima. Mislim da ih je u načelnoj raspravi teško pomenuti, a kamoli dati neko ozbiljnije mišljenje. Smatram da je to neophodno da učinimo putem amandmana. Verujem da će veliki broj amandmana, koji je podnela SRS, biti u mogućnosti da bitno popravimo ovaj zakonski predlog i da eventualno dobijemo kvalitetni zakon o prekršajima, nego što smo imali do sada. Hvala.
Hvala vam gospodine Antiću. Reč ima narodni poslanik Vladimir Homan. Nema se pripremi Božidar Koprivica, pa Marko Krstin. Izvolite, gospodine Homan.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su predlozi pet zakona. Pokušati ću da kažem nekoliko reči o onom zakonu za koji mislim da je najbitniji, to je Predlog zakona o prekršajima, a sa tim u vezi je Predlog izmena i dopuna Zakona o sudijama i o sudovima. Najvažnija novina ovog zakona je da u prekršajnim postupcima ubuduće moraju da sude sudije. Samim tim su promenjena ova dva zakona o sudijama i o sudovima, i o uređenju sudova, jer se uvode prekršajni sudovi. Oni koji budu u ovim stvarima odlučivali, ubuduće će morati da budu sudije, a ne kao do sada, takozvane, sudije za prekršaje. To su bila lica koja nisu čak morala da imaju položen pravosudni ispit, a odlučivali su o takvim stvarima, kao što je i lišavanje slobode pojedinca. Ovaj zakon je rezultat jednog ozbiljnog rada na usaglašavanju našeg zakonodavstva sa zakonodavstvom Evropske unije, a i našeg unutrašnjeg zakonodavstva. Mnogi instituti Predloga zakona o prekršajima uzeti su iz krivičnog prava i to sa razlogom. Osim ove novine, koja je sama po sebi dovoljna da ovaj zakon bude reformski i da bude izglasan u ovoj skupštini, a to je novina o kojoj sam govorio, ubuduće će prekršajni sudovi da sude u ovim stvarima i sudije, najbitnije su neke druge novine, koje su, takođe, značajne. Pokušaću, ukratko, o nekima od njih da kažem po koju reč. To su, recimo, kazne za prekršaje, gde su osim postojećih uvedene i neke nove, a to su kazneni poeni za saobraćajne prekršaje i rad u javnom interesu. Dosta je poslanika o tome govorilo. S obzirom na to koliko se danas u Srbiji dešavaju saobraćajni prekršaji i saobraćajne nesreće, izuzetno je bitno što su uvedeni ovi kazneni poeni, jer se to pokazalo vrlo delotvorno u zemljama u kojima tako nešto godinama postoji. Takođe je bitno, kao što je kolega Išpanović istakao, da se kazneni poeni kumuliraju tokom dve godine i da ih može biti najviše 18, nakon toga ide oduzimanje, tj. poništavanje vozačke dozvole. Problem koji ostaje ovde je problem primene tog novog instituta na ulici. Znači, problem primene i problem reakcije saobraćajne policije na razne saobraćajne prekršaje koji se dešavaju. Nadam se da nećemo biti u prilici kao vozači da vidimo da mnogi prolaze pored policije, a ne zaustavljaju ih, jer imaju skupa kola i neke tablice sa malim brojevima, a neki drugi budu zaustavljeni iz istih razloga, jer nisu takvog statusa i u takvoj situaciji. Osim ovoga, kao i rada u javnom interesu, što sam već napomenuo, koji je izuzetno značajan, trebalo bi navesti da se kazna zatvora može izreći samo kao glavna kazna, a da se novčana, kazna rada u javnom interesu i kazneni poeni, uz poništenje vozačke dozvole mogu izreći i kao glavna i kao sporedna kazna,što je, takođe, vrlo značajno. Kazna zatvora može biti najduže u trajanju od 30 dana, a u izuzetnim slučajevima 60 dana. Što se tiče novčanih kazni koje su dosta spominjane ovde, naravno da to nije namera zakonodavca i Vlade Srbije da tim novčanim kaznama popunjava državni budžet, koji, napomenuo bih, nije u deficitu danas, nego u suficitu, jer se nikada ne može predvideti koliko će lica činiti prekršaje, i pravnih i fizičkih lica, i na koji način će se oni odraziti na taj budžet. Ovde je osnovna stvar prevencija. Visoke novčane kazne će služiti tome da takvih prekršaja bude što manje. Takva je praksa i u svetu. Što se tiče drugih stvari u ovom predlogu zakona i drugih rešenja, napomenuo bih uvođenje dve nove vrste zaštitnih mera: zabrana pristupa oštećenom, objektu ili mestu izvršenja prekršaja i javnog objavljivanja presude, što je vrlo bitno i vrlo značajno. Nadam se da će takođe dovesti do smanjenja broja prekršaja. Samo načelno govorim o tome, jer, za više, ovoga puta nemamo vremena. Što se tiče maloletnika i njihove odgovornosti i kažnjavanja, takođe ću reći o nekim novinama, a to je da se osim postojećih vrsta vaspitnih mera – ukori i mere pojačanog nadzora, uvodi i nova vaspitna mera, a to su posebne obaveze koje imaju kako maloletnici, tako i roditelji. Propisuje se, ukoliko sud oceni da je odgovarajućim zahtevima i zabranama potrebno uticati na maloletnike i njihovo ponašanje, maloletniku može odrediti jednu ili više posebnih obaveza. Detaljnije o tome govori i Predlog zakona. Još nekoliko stvari. Prekršajni sudovi nisu više kao što su do sada bili nadležni organi uprave, kao što sam rekao, već sudovi. Uvode se dve vrste prekršajnih sudova: prvostepeni sud – u tom slučaju sudi sudija pojedinac i viši prekršajni sud – koji sudi u veću sastavljenom od troje sudija. Vanredni pravni lekovi, to je ono što je poslednje u svakom zakonu, to je glava 33. Propisuju se već postojeći vanredni pravni lekovi, a imamo i nove. To su, kod zaštitne mere oduzimanje predmeta za carinske, spoljnotrgovinske i devizne prekršaje i kod odluke o poništenju vozačke dozvole na osnovu člana 34. Predloga zakona. Takođe, imamo i one osnovne, zahtev za ponavljanje prekršajnog postupka i za vanredno preispitivanje pravosnažne presude, kao i zahtev za zaštitu zakonitosti, što je bilo i do sada. Ovim bih završio svoje izlaganje, uz konstataciju da će stranka G17 plus podržati paket ovih zakona. Još jednom kažem, makar ova jedna novina, a ima ih više, o nekima sam ovde govorio, a to je novina da će u prekršajnom postupku suditi posebni sudovi i sudije koje će morati da imaju, ponavljam, pravosudni ispit, što je izuzetno bitno, jer to nije bilo potrebno, a sada će morati da bude potrebno. Samim tim se nivo stručnosti i znanja sudija podiže na jedan viši nivo, jer će se tu odlučivati i o zatvorskim kaznama, lišavanju slobode. Znači, samo ta jedna novina je već dovoljna da se ovaj zakon podrži, ali ovaj zakon ima mnogo toga novog, o čemu sam govorio. S toga će stranka G17 plus da podržati, kao i ostale zakone koji su prateći, takođe i zakone, o kojima ovom prilikom nisam govorio. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Homanu. Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, a neka se pripremi Marko Krstin.
Pred nama je set od ovih pet zakona. Govoriću nešto o Predlogu zakona o prekršajima, jer smatram da je najinteresantniji. S obzirom da veliki broj zakona sadrži prekršajne odredbe, praktičan značaj zakona o prekršaju trebalo bi da bude veoma veliki. Međutim, organi za prekršaje su specifični organi koji nisu ni pravosudni organi, ni organi uprave. U stvari, oni izriču prekršajne sankcije do sada, shodno odredbama Zakonika o krivičnom postupku. Predlagač ovog zakona, nažalost, nije uskladio pojedine odredbe ovog zakona sa pravnim sistemom zemlje, a pre svega sa Ustavom. Mnoga rešenja iz Predloga, a naročito kada su u pitanju kazne, uvodite protivustavne odredbe, čime grubo kršite odredbe Ustava Srbije, kao najvećeg pravnog akta zemlje. Predlagaču je bilo najvažnije usklađivanje ove materije sa aktima i standardima Zapada, bez obzira na to što se tim krši važeći Ustav zemlje. Predlogom zakona uvodite prekršajne sudove. Gospodine ministre, organizaciju, nadležnost, sedište i područje tih sudova niste definisali, niti ste ih oredili, što će u praksi dovesti do brojnih problema. Uslovi za propisivanje sankcija, takođe, nisu do kraja razrađeni, niti definisani, a sistem sankcija i vrsta prekršajnih sudova i sankcija nije prilagođen, niti usklađen sa našim pravnim sistemom. Pojedine pravne norme su nejasne, neprecizne, jezik pojedinih normi je nejasan i u velikom broju nije adekvatan materiji koju obrađuje. Posebno su nejasne i neprecizne norme koje se tiču mesta izvršenja prekršaja, kao i načina izricanja kazne. Ako ostanu ovako, kako je predloženo, to može u praksi dovesti do brojnih nezakonitosti i neprijatnosti. Poštovani narodni poslanici, SRS smatra da isključenje prekršajne odgovornosti pravnih lica u stečaju i nemogućnost da se takvom pravnom licu ne može izreći kazna, praktično znači amnestiju pravnog lica u stečaju koje će stimulativno delovati na pravna lica u stečaju i odgovorna lica da vrše prekršaje, ako ovakav, rekao bih, nakaradni Predlog ostane. U smislu prekršajne odgovornosti u pravnom licu ne bi smelo da postoji više odgovornih lica, jer je shodno normativnim aktima, gospodine ministre, statutom i pravilnikom striktno definisana odgovornost odgovornog lica u pravnom licu. Ne može biti više odgovornih lica u pravnom licu za pojedine odredbe i materije. SRS smatra da su kazne zatvora i novčane kazne sasvim dovoljne i primerene i one su, dakle, sasvim dovoljne, pa nije potrebno uvoditi nove kazne tj. kaznu – rad u javnom interesu i kaznu izricanja kaznenih poena sa poništajem vozačke dozvole. I ako predlagač, po nalogu gazde, pretpostavljam iz Brisela, uvodi kaznu – rad u javnom interesu, naravno, protivustavno, ipak se nije udostojio da precizira šta je to rad u javnom interesu da bi olakšao rad sudija i šta se podrazumeva pod radom u javnom interesu. Kazna kojom se izriču kazneni poeni protivustavna je i ne bi trebalo da bude moguća, jer nije u skladu sa pravnim sistemom. Kako je moguće poništiti već izdatu vozačku dozvolu ako se ima u vidu da je svaki vozač, prilikom polaganja vozačkog ispita, zadovoljio i položio, kako teoretski, tako i praktični deo, odnosno praktičnu vožnju, što je normalno, a poništaj vozačke dozvole značio bi direktno ruganje postupku oko izdavanja vozačke dozvole. Ako se ovakav, opet moram da kažem tu ružnu reč – nakaradni predlog usvoji, obesmislio bi sevozački ispit. Postavlja se pitanje da li ga uopšte treba polagati ili ne i kako će ljudi koji izgube vozačku dozvolu ponovo polagati taj ispit? To nije precizirano. Trebalo je makar to precizirati. Poštovani narodni poslanici, SRS smatra da su novčane kazne previsoko određene i da ih treba smanjiti i uskladiti sa ekonomskim mogućnostima naših građana i pravnih lica. Smatramo da se može izreći zaštitna mera oduzimanja vozačke dozvole na određeno vreme, odnosno na određeni vremenski rok, ali samo kao zaštitna mera, a nikako kao kazna, što stoji u ovom vašem predlogu. SRS smatra da je zabrana vršenja određene delatnosti pravnom licu u trajanju do tri godine jako previsoka. Ako bi ova mera ostala, to bi praktično značilo likvidaciju tj. prestanak sa radom tog pravnog lica. U tom smislu smo predložili da se ta distanca, odnosno to trajanje smanji sa tri godine na jednu godinu. Posebne obaveze koje se propisuju za maloletnike zaista su protivustavne, rekao bih i ponižavajuće za maloletnike, i ako se one usvoje, a mi smo predložili amandman kojim to regulišemo, kršila bi se osnovna ljudska prava maloletnika, uključujući i pravo na slobodu kretanja maloletnom licu. Predlogom zakona predviđa se da se može održati pretres bez prisustva okrivljenog, dakle, učinioca prekršaja, pa čak i bez prisustva njegovog branioca, što je zaista neshvatljivo i nedopustivo, jer se mora čuti i druga strana. Mora se čuti strana podnosioca prijave, još više učinioca prekršaja, kako bi se omogućilo okrivljenom da se čovek brani na pretresu, a to sve radi utvrđivanja tačnog činjeničnog stanja i istine, koji su veoma bitni za donošenje pravične i zakonite odluke. Jer, ako se ovo usvoji, pitam se i ne bih želeo da budem u ulozi tih sudija, kako će oni donositi te odluke. Zato, gospodine ministre, SRS je podnela veliki broj amandmana kako bi poboljšala ovaj zakon koji je, inače, loš. Ako ih usvojite, makar ćete imati bolji zakon. Hvala.
Zahvaljujem se gospodin Koprivici. Reč ima Marko Krstin. (Nije tu.) Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovde imamo objedinjenu raspravu pet zakonskih predloga. Osvrnuću se kratko samo na prvi od tih predloga, s obzirom na to da su moje kolege dosta govorile o zakonu o prekršajima i posledicama tog zakona, to je zakon o sudijama i zakon o uređenju sudova. Moram se osvrnuti samo na Predlog zakona o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom. O tom predlogu je ovde najmanje govoreno. Mislim da ima smisla reći nekoliko rečenica, s obzirom na to da je ovaj zakonski predlog došao ovde kao direktna posledica naloga ili direktiva EU, što je i predlagač u obrazloženju nedvosmisleno rekao. Naime, u obrazloženju, kada se govori o razlogu za donošenje ovog zakona, stoji da je osnovni razlog za donošenje ovog zakona potreba za usklađivanjem domaćeg zakonodavstva sa direktivama EU. Takođe, ono što meni nije logično i, po mom mišljenju, prihvatljivo, jeste to što se navodi kada se govori o razlogu za donošenje po hitnom postupku ovog zakona, stoji da se predlaže donošenje po hitnom postupku radi ispunjavanja obaveza preuzetih Akcionim planom za harmonizaciju propisa Republike Srbije sa propisima EU. Lično smatram, a i SRS je to rekla na početku ove sednice kada smo utvrđivali dnevni red, da ima mnogo prečih stvari koje treba ovde razmatrati. Prvenstveno je trebalo ovde govoriti ovih dana o onome što je najaktuelnije i najbitnije za Republiku Srbiju, a to je problem Kosova i Metohije, odnosno početak pregovora o tzv. konačnom statusu Kosova i Metohije i Rezolucija koju je Evropa usvojila u pogledu navodnog kršenja ljudskih i manjinskih prava u Vojvodini. Mislim da je bilo mnogo logičnije i pametnije da smo govorili ovih dana o tome, a ne da se jedan ovakav zakonski predlog stavlja na dnevni red koji, da budemo realniji i iskreni, neće zaživeti u praksi. I sam naziv je previše rogobatan i nejasan. Naziv zakon o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom upućuje da postoje neki proizvođači u Srbiji koji proizvode svesno i namerno proizvode, stvari i robu sa nedostatkom. Sam naziv ne odgovara suštini ili smislu onoga što je trebalo ovde da se uradi. Predlog je prilično konfuzan i nejasan i kao takav verovatno u praksi neće zaživeti. Ako i zaživi izazvaće velike probleme jer će se otvoriti mnogi sudski procesi koji će trajati verovatno u nedogled, u kojima se neće moći ništa dokazati. Pokušaću da ukažem na nekoliko stvari koje nisu logične i nemaju svoj smisao. U članu 4. stoji da, nedostatak kod nekog proizvoda ili stvari koje se proizvode postoji ako proizvod ne obezbeđuje sigurnost koja se s pravom očekuje, s obzirom na sve okolnosti. Zamislite jednu takvu rečenicu kakve sve posledice i kako se može dokazati nešto na osnovu jedne ovakve rečenice? Šta znači ako proizvod ne obezbeđuje sigurnost koja se s pravom očekuje, s obzirom na sve okolnosti? S obzirom na koje okolnosti? Član 5. kaže da je – šteta, u smislu ovog zakona, šteta prouzrokovana smrću ili telesnim povredama i šteta nastala uništenjem ili oštećenjem nekog dela imovine, pod uslovom da se on uobičajeno koristi za ličnu upotrebu ili potrošnju i da ga je oštećeni u tu svrhu koristio. Ovaj član nema smisla, nema logičan smisao ova rečenica u članu 5. Na šta se ovde misli? S obzirom da se on uobičajeno koristi za ličnu upotrebu ili potrošnju i da ga nije u tu svrhu koristio, da li se misli na deo imovine koji je oštećen ili na proizvod koji je korišćen pa je zbog njegovog nedostatka izazvana šteta? U članu 7. govori se o odgovornosti proizvođača za štetu nastalu od proizvoda sa nedostatkom i kaže se da proizvođač odgovara bez obzira na to da li je znao za nedostatak. Molim vas, ako proizvođač zna za nedostatak, on svesno plasira na tržište proizvode i robe, odnosno stvari sa nedostatkom i to podleže verovatno nekim drugim zakonima po kojima bi trebalo da odgovara. Postavlja se logično pitanje, šta u slučaju ako proizvođač uoči nedostatak, znači ne proizvodi svesno robu sa nedostatkom ali uoči u toku proizvodnje da postoji nedostatak i šta ako on kao savestan obavesti potencijalne kupce o tom nedostatku? Da li u tom slučaju odgovara ili treba da odgovara za štetu koja može da nastane primenom, odnosno korišćenjem takvog proizvoda? U članu 8. se kaže da proizvođač neće biti odgovoran ako dokaže da nedostatak verovatno nije postojao u vreme kada je stavio proizvod u promet ili da se pojavio kasnije. Šta znači ako dokaže da verovatno nije postojao? Ako dokaže da nije postojao, to mogu da prihvatim, ali da verovatno nije postojao, to ne može biti nikakav dokaz. Dalje, kaže se, ako dokaže da on nije proizveo proizvod namenjen za prodaju i da proizvod nije proizveden u okviru njegove redovne delatnosti – ako nije namenjen prodaji i ako nije u okviru redovne delatnosti, on ne može ni biti u prometu, to je nešto što je ilegalan promet, što podleže nekim drugim zakonima. Zatim, kaže se, ili ako dokaže da je nedostatak nastao usled usaglašavanja svojstva proizvoda sa propisanim normama – to se mora usaglasiti pre stavljanja u promet i mora biti upodobljeno sa propisanim normama. Takođe se kaže, ako dokaže da nivo naučnog i tehničkog znanja u vreme kada je proizvod stavljan u promet nije omogućavao otkrivanje nedostatka – kako će neko dokazati posle dve ili pet godina da je u momentu kada je stavio proizvod u promet, nivo naučnih i tehničkih znanja bio takav da nije mogao da se uoči taj nedostatak. Vrlo je teško sve to dokazati. A u sledećem stavu člana 8. se kaže:''Proizvođač sastavnog dela proizvoda neće biti odgovoran ako dokaže da se nedostatak može pripisati dizajnu proizvoda ili da je posledica uputstva datog od strane proizvođača''. Molim vas proizvođač sastavnog dela ne treba da bude odgovoran ni u jednom slučaju. On ne stavlja taj deo posebno u promet već, ga isporučuje nekom krajnjem proizvođaču koji ga kao sastavni deo svog proizvoda stavlja u promet i odgovornost treba da preuzme taj finalni proizvođač koji koristi podsklopove, sastavne delove za sklapanje, montažu i proizvodnju svog finalnog proizvoda. On je taj koji stavlja u promet taj finalni proizvod. Znači nema logike da neko ko je proizvođač sastavnog dela odgovara pred kupcem. Trebalo bi da odgovara onaj ko stavi ceo sklop ili konačan proizvod u promet. Kaže: ''Proizvođač se može delimično ili potpuno osloboditi odgovornosti ako je oštećeni ili lice za koje je on odgovoran delimično doprineo nastanku štete''. Ako je proizvod sa nedostatkom onda ne može korisnik delimično doprineti nastanku štete. Korisnik može nesavesnim rukovanjem da napravi štetu, iako je proizvod bez nedostatka. A, ako je sa nedostatkom onda šteta može da nastane i pravilnim rukovanjem i to bi trebalo da bude smisao i suština ovog zakona, znači da neko odgovara ako je rukovanje pravilno ali nastaje šteta kao posledica nedostatka koji proizvod nosi sa sobom. Da ne bih trošio više vremena, mislim da ovaj zakon neće biti u praksi primenljiv, da je ovo zakon koji usvajamo pro forme ili reda radi da bi neko tamo u Evropi bio zadovoljan, jer smo ispoštovali neke naše obaveze, ali rekao sam, trebalo je da razgovaramo ovih dana o mnogo prečim i važnijim stvarima za Srbiju od ovog zakona.
Hala gospodine Jovanoviću. Reč ima narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kratko ću i taksativno izreći stavove SRS u pogledu pet vrlo bitnih zakona o kojima je ovde predlagač nešto i govorio, ali detalje ste čuli od poslanika SRS i naravno od kolega iz drugih poslaničkih grupa. Osvrnuo bih se najpre na jednu vrlo važnu činjenicu, a to je da se, gospodine ministre, mi ovde često viđamo i to je dobro. To je dokaz da vaše Ministarstvo radi više od ostalih, ali ipak je to nedovoljno jer moram vam preneti stav radnika u pravosuđu, nosilaca pravosudnih funkcija, da se mnogo više bavimo pravnom legislativom, prepisivanjem zakona, a da manje radimo na tome da se materijalni položaja tih sudova i sudija i ostalih radnika zaposlenih u pravosuđu poboljšava. Koliko sam mogao da vidim, ovde se samo dotičemo kakva bi plata trebalo da bude nosilaca pravosudnih funkcija, ali isto tako, ugledu i dostojanstvu sudova doprinose i zapisničari, doprinose i oni koji su u upravi sudova, počev od sudske pisarnice, pa sve do zemljišnih knjiga ili već kako se to u sudovima sprovodi, intabulacionih ili tapijskih knjiga itd. Dakle, apelujem da se time posebno pozabavimo, jer ćemo doći u takvu situaciju da sve ono što mi ovde propisujemo, sve ovo što donosimo ne može biti primenjeno, jer ćemo najverovatnije imati tihi, ako ne i javni bojkot radnika u pravosuđu zbog lošeg materijalnog stanja. Ako mi verujete na reč, iste smo struke, iste smo profesije, zaobilazim sudove i ne volim da uđem u sudove, jer me svi pitaju da li ovde iznosim njihove stavove i da li ikada sa ministrom progovorimo oko ovog veoma teškog materijalnog položaja. Evo, uzeo sam za obavezu i slobodu da to ovde javno kažem. Što se tiče ovih zakona, najbitniji je zakon o prekršaju koji za sobom vuče ove četiri izmene i dopune. Mogu da kažem da je zaista taksativno navedeno, da mi poštujemo direktive i uputstva EU, ali smatram da ovde na neki način treniramo demokratiju donoseći ovakve zakone, a sa druge strane nema povratnog dejstva od onoga što ovde javno iskažemo, a to je da ustanemo u odbranu pravničke delatnosti, i vi ministre i svi mi poslanici, jer se drastično krše prava optuženih ili prava pritvorenih u Haškom tribunalu, kao što je to slučaj sa potpredsednikom srpske Vlade. Sve nam građani mogu oprostiti, ali ovo, gospodine ministre, nikad nam neće oprostiti. Nismo javno ustali u odbranu osnovnih prava, a svim ovim zakonima štitimo prava kako okrivljenih u krivičnom postupku, tako sada i okrivljenih u prekršajnom postupku. Što se tiče Predloga zakona o prekršajima, mogu da kažem nekoliko stvari, a to je da je dobra činjenica da mi objedinjavamo ovde sudijske funkcije, dobra je činjenica da uvodimo jedinstven drugostepeni organ. Uticaće to na drugostepeno postupanje organa, na ujednačavanje sudske prakse. Ima stavova sa kojima SRS ne može da se složi. Naime, ne možemo se složiti sa pojmom prekršaja koji je dat dosta prosto i jednostavno, da je prekršaj protivpravno skrivljena i izvršena radnja koja je propisom nadležnog organa određena kao prekršaj. Znamo da i u osnovi krivičnih dela i u osnovi prekršaja je i ta protivpravnost, i ta odgovornost. Šta je onda prekršaj? Mi ne znamo šta je prekršaj. Dakle, zalažemo se da se ipak pomene da je to jedna povreda javnog poretka koji smo mi ustanovili zakonskim propisima ili na drugi način propisima. Dakle, počev od toga do onoga da opšta svrha propisivanja sankcija u prekršajnom postupku nije na adekvatan način navedena, jer kaže se da opšta svrha propisivanja, izricanja kazni je da građani poštuju pravni sistem i da niko ubuduće ne čini prekršaje, a nismo napomenuli da je i svrha da odgovorni i krivi budu pravično sankcionisani i da i oni zaslužuju određenu sankciju. Što se tiče nužne odbrane, smatramo da je tu bilo dovoljno preuzeti određene norme iz Krivičnog zakonika, da se nužna odbrana, pre svega, odnosi na otklanjanje, od sebe ili od svoga dobra ili od drugoga i njegovog dobra, određene opasnosti. Isto se odnosi i na krajnju nuždu. To su mogle da budu preuzete odredbe, ali i suviše se suvoparno ovo uređuje ovim zakonom. Nije mi jasno zbog čega je iz delova o prekršaju izbačena prinuda, gde govorimo o sili i pretnji, izostavljena je prinuda i kaže da nema prekršaja ako je radnja propisana kao prekršaj učinjena pod uticajem sile, pretnje, a izostavljeno je prinude. Dalje, možemo da kažemo da u pogledu ovih činjenica koje su jako bitne, to je da se pretpostavka nevinosti ne pominje, kao što se ne pominje ni u Krivičnom zakonu. Još bih napomenuo da ovim zakonom nije na adekvatan način regulisana procesna materija, jer se nešto preuzima iz Zakonika o krivičnom postupku, a nešto se još i ostavlja iz prethodnog Zakona o prekršaju. (Predsednik: Vreme.) Kada imamo sve te činjenice u vidu, moramo reći da ovaj zakon poboljšava uređenje prekršaja, ali uz one amandmane koje smo podneli, naravno, ukoliko ova skupština ovo prihvati ili ako nadležni ministar prihvati, smatramo da ćemo imati jedan kvalitetniji zakon.
Pošto na listama poslaničkih grupa nema više prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni zajednički pretres o: Predlogu zakona o odgovornosti proizvođača stvari sa nedostatkom, Predlogu zakona o izmenama zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prestupe i prekršaje, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o sudijama, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o uređenju sudova i Predlogu zakona o prekršajima. Prelazimo na 9. tačku dnevnog reda, Predlog zakona o javnim putevima, sutra u 10,00 časova. Radićemo do završetka načelne rasprave Predloga zakona o državnoj revizorskoj instituciji. Zahvaljujem svima na odgovornosti i efikasnosti u današnjem radu. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan, otvaramo treći dan rada treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 85 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, potvrđeno da postoji kvorum i uslovi potrebni za rad. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Dušan Proroković, nadam se da će nam se brzo priključiti posle operacije. Prelazimo na 9. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O JAVNIM PUTEVIMA. Kao što smo sinoć najavili da odmah danas dogovorimo i raspored rada, dakle, radićemo danas možda produženo, a raspravljajući tačku koja je na dnevnom redu pre 18,00 časova, ali najduže do završetka načelne rasprave 10. tačke dnevnog reda – zakonu o revizorskoj instituciji. Dakle, u odnosu na to, rasporedićete svoje vreme i rad po odborima. Zahvaljujem na razumevanju. Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme za raspravu iznosi pet časova, podsećam vas da je za poslaničku grupu SRS – jedan sat, 37 minuta, 12 sekundi; DSS– jedan sat, tri minuta, 36 sekundi; DS – 44 minuta, 24 sekunde; G17 plus – 37 minuta, 12 sekundi; SPS – 26 minuta, 24 sekunde; Nove Srbije i samostalnih poslanika 9+9 – 21 minut, 36 sekundi; poslanici koji ne pripadaju ni jednoj poslaničkoj grupi, četiri poslanika SPO, dva poslanika SDP i četiri nezavisna poslanika – po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika. Istovremeno, obaveštavam vas da su ovlašćeni predstavnici ispred poslaničke grupe SRS – narodni poslanik Aleksandar Đorđević, ispred poslaničke grupe Nova Srbija i samostalni poslanici – narodni poslanik Miroslav Markićević. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača Velimir Ilić, ministar za kapitalne investicije, želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine Iliću.