Poštovani gospodine predsedniče Narodne skupštine, reklamiram povredu Poslovnika, član 88, koja kaže da predsednik Narodne skupštine otvara sednicu i na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatuje broj narodnih poslanika koji su prisutni u Narodnoj skupštini. Ako predsednik konstatuje da na početku radnog dana u sali za sednice nisu prisutna najmanje 84 narodna poslanika, početak rada odlaže za jedan sat. Ovo je trebalo uraditi po članu 87. u 10,00, jer Narodna skupština, po pravilu, radi od 10,00. Danas je četvrtak i sada je 10,25 časova. Znam da gospodin Cvijan može da nadoknadi kvorum, ali pošto njega nema, možete sa nekim drugim da imate kvorum. Nije dobro da ovako kasnimo svakog dana. Nađite zamenu za gospodina Cvijana, ako neće da radi.
Hvala na tom upozorenju. Ja podsećam da je obaveza svih narodnih poslanika, po Poslovniku, da svoje kartice ubace u poslaničke jedinice da bi potvrdili kvorum, pošto to nije obaveza samo poslanika iz vladajuće koalicije, već svih onih koji primaju platu u Narodnoj skupštini. U svakom slučaju, nastavljamo sa radom. Danas, na osnovu člana 287. stav 2. Poslovnika, narodni poslanici imaju pravo na traženje obaveštenja ili objašnjenja. Pitam da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da traži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Gospodin Neven Cvetićanin, izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, svoje pitanje upućujem ministru prosvete, nauke i tehnološkog razvoja u Vladi Republike Srbije, prof. dr Tomislavu Jovanoviću i ona se tiče problema kredibiliteta doktorskih studija koje organizuju univerziteti u Srbiji. Ovo pitanje ne želim da postavim kao neku usiljenu kritiku, budući da je ministar novi, da je tek stupio na dužnost, a da je i pred Odborom za prosvetu, nauku i tehnološki razvoj pokazao da je svestan ovog problema kredibiliteta doktorskih studija na univerzitetima u Srbiji, već ovo pitanje želim da postavim kao apel, na prvom mestu stručnoj akademskoj javnosti, pa onda i svim institucijama sistema, da se ovaj problem reši. U čemu je problem? Svi smo svesni, prethodnih godina u Srbiji, velike inflacije doktorskih titula, velikog broja ljudi koji imaju doktorske titule i treba postaviti pitanje – koliko su one kredibilne, jer je sa doktorskim diplomama kao i sa novcem. Što se više štampaju, to manje vrede. Konačno, konkretni podaci Republičkog zavoda za statistiku govore da se u poslednjih pet godina broj odbranjenih doktorata povećao sa 206 na 561, što znači da smo u našem prosvetnom sistemu počeli da delimo doktorate šakom i kapom, bez obzira da li iza toga stoji ozbiljan naučni rad. Takođe, broj studenata doktorskih studija, takozvanih doktoranata, se povećao za pet godina. Sad, pazite ovaj broj, sa hiljadu na 5,5 hiljada, što znači da mi u Srbiji danas imamo 5,5 hiljada koji pretenduju da budu doktori nauka za jednu, dve, tri ili četiri godine, pa ispada da kod nas, u našoj državi, živi sve sam suv genijalac do genijalca i da svaki komšiluk ima svog doktora nauka. Evo vam još jedan podatak. Na primer, u Šumadiji je pre pet godina bilo 63 doktoranata, a danas ih ima 757. Nije Šumadija po ovome najgora. Ona je još i dobra u odnosu na ono što se dešava u drugim delovima države, recimo u Beogradu. Pazite ovaj podatak koji je fascinantan. Samo je u Beogradu broj doktoranata za pet godina porastao sa 405 na 2.967, preko šest puta. Ako uzmemo u obzir podatak da je u istoriji Beogradskog univerziteta, za 205 godina Beogradskog univerziteta proizvedeno 8,5 hiljada doktora nauka, a da je za samo zadnjih par godina ili budućih par godina proizvedeno 3.000, onda je jasno o čemu se tu radi. Ako ovako nastavimo, mi ćemo za 10 ili 20 godina imati desetine hiljada doktora nauka, pa neće imati ko da radi konkretne poslove, jer će svi sedeti u kafićima sa doktorskim titulama i mudrovati. Da li je Srbija zemlja veličine Nemačke ili Italije, pa da ima ovoliko doktora nauka? Imamo isti broj doktora nauka, a imamo nekoliko puta manje stanovnika. Ono što želim da postavim kao konkretno pitanje ministru prosvete je – koje konkretne mere ministarstvo vidi kao korisne da se ovaj problem reši i kako bi ponovo, kao nekad, doktorske titule dobijali samo oni najbolji i najstručniji, a ne da se to deli kao bonovi za gorivo? To urušava naš prosvetni sistem. Ministar je pokazao da je ovog problema svestan i moje je pitanje – koje su konkretne mere da se ovaj problem reši? Dozvolite mi na kraju da konstatujem još jednu stvar, da je prosvetni sistem za vreme komunizma, bez obzira šta neko mislio o komunizmu, bio bolji i pošteniji nego prosvetni sistem za vreme ovoga što sada nazivamo „divlji kapitalizam“, gde možemo da dobijemo diplomu samo ako se plati. Titulu, diplomu treba da dobije onaj koji je nešto naučio, koji je zaslužio svojim radom. Na kraju, neko može reći – što je sad bitna tema za Srbiju neke doktorske titule? Neko može da kaže – doktorske titule se ne mažu na hleb, što je to sada bitno za Srbiju? Međutim, ako jednom ne uredimo ovaj problem, da svako dobija po zasluzi, svojim konkretnim radom, nećemo napraviti sistem u kojem će deca svih nas ovde i građana danas, sutra imati hleb. Ukoliko jednom ne razdvojimo žito od kukolja i ne napravimo razliku između onih koji uče i ne uče, nećemo imati kvalitet ni u državi ni u institucijama. Završio bih sa tim. Hvala vam na pažnji.
Hvala. Narodni poslanik Milica Vojić Marković.
Hvala gospodine predsedniče. Mislim da svako u ovoj sali deli užas samnom kada pročita naslove tipa – učenik od 18 godina u Novom Pazaru nožem izbo oca drugog učenika, u Aranđelovcu petaci pretukli prvaka i teško ga povredili, u Novom Sadu osnovci pretukli čoveka koji je sedeo u parku, u Leskovcu trinaestogodišnjak ima 136 krivičnih prijava, da ne ređam dalje. Nedavno su objavljeni podaci da je za manje od godinu dana u Beogradu bilo jedno ubistvo, tri pokušaja ubistva, 16 nanošenja teških telesnih povreda, 65 krivičnih dela nasilničkog ponašanja, a učinioci su bili deca do 18 godina, dakle, maloletnici. Sumnja se da su maloletnici takođe odgovorni za 121 razbojništvo, 724 teške krađe, 683 krađe, 31 krađu automobila, 22 stavljanja u promet opojnih droga i 114 krivičnih dela držanja opojnih droga. Ovo sam namerno navela kao činjenicu, to se sve događa u Beogradu za godinu dana. Učinioci su maloletnici. Problem koji je direktno povezan sa maloletničkom delikvencijom je svakako i vršnjačko nasilje. Jedno istraživanje u Srbiji kaže da je 65 učenika tokom svog školovanja bar jednom bilo izloženo nekom od oblika agresivnog ponašanja, a sa druge strane, jedno drugo regionalno istraživanje kaže da 70% učenika podržava nasilje prema ženama i prema vršnjacima. Očigledno je da je nasilje fenomen koji debelo drma naše društvo, ali je takođe očigledno da se ovim fenomenom baš niko ne bavi. Svi stavljaju glavu u pesak, svi stavljaju problem pod tepih i problem ne otvaraju. Naravno, i sama država ume i te kako da bude nasilna. To smo imali prilike da vidimo juče i neki dan u Ljigu, kada je država, držeći se formalnih razloga, jednostavno izručila dete od tri godine ocu nasilniku, praveći ustupke ne znam kome i nepoštujući odredbe konvencije koja kaže – u najboljem interesu deteta. O tome ću kasnije govoriti, vratiću se maloletničkom nasilju. Nasilje i kriminal među maloletnicima u Srbiji su u poslednjoj deceniji narasli tri puta, a nauka kaže da je potpuno dokazano da je vrlo bliska veza između vršnjačkog nasilja i virtuelnog nasilja. Potpuno je jasno, a i nauka kaže takođe da je glavni problem zbog koga se sve ovo dešava zapravo degradirajući položaj porodice. Ova Vlada je takođe, kao i prethodna, svu nesreću i svu muku teških i ekonomskih uslova svalila na leđa porodice. Porodica se bori da fizički opstane i da preživi, da zaposli svoje članove i nema vremena da se bavi razvojem svojih maloletnih članova. Sa druge strane, one institucije koje je država napravila da se bave takođe vaspitanjem i da brinu o vaspitanju mladog pokoljenja, mladih ljudi, one ne rade svoj posao. Imali smo prilike da gledamo Zakon o osnovnim školama koji kaže da se škola ne bavi vaspitanjem, nego samo obrazovanjem. Zatim, imamo problem i sa neadekvatnim korišćenjem vremena mladih ljudi, gde takođe sve košta roditelje. Baviti se nekim sportom, učešće u nekom klubu, nekoj kreativnoj radionici, to sve košta i roditelji ne mogu da isprate potrebe svoje dece. Uz to imamo i jedan negativan uticaj sredstava masovne komunikacije. Imamo „Farmu“ koju deca gledaju, imamo medije koji pretvaraju u glavne likove polusvet i ljude sa one strane zakona. Interesantno je da sve institucije koje su napravljene peru ruke i kažu da one nisu direktno odgovorne za ovaj problem, nego je neko drugi odgovoran. Meni je neki dan, prateći u novinama šta se dogodilo u Novom Pazaru, zaista zasmetala izjava direktora koji je izjavio – nisam odgovoran, to se desilo dva metra od ulaska u školu. Znači, apsolutno svi peru ruke od ovog. Mi imamo problem sa tim da imamo jedan vrlo blag Zakon o maloletničkoj delikvenciji, koji jako blago sankcioniše one koji su izgrednici. Da ne širim priču dalje, smatram da bez sistemskih mera, bez jasnog stava ko, šta i kako radi, ovo ne može da uspe. Zato pitam premijera – kada će se konačno pozabaviti statusom porodice? Kada će konačno Vlada početi da se inter-resorno bavi problemom nasilja? Pitam ministra prosvete – kada će škole početi da se bave vaspitanjem, odnosno kada će se promeniti koncept da škola postane i vaspitna i obrazovna ustanova? Kada će razni projekti, poput „Škole bez nasilja i razmene nasilne komunikacije“, zaista postati dostupni svim školama, a ne samo pojedinom uzorku? S obzirom da je nemoguće jednom kampanjom uraditi nešto mnogo za ovaj problem, prosto pitam ministra kulture - na koji način će se on uključiti u rešavanje ovog problema? Pitam i ministra pravde – kada će biti donet novi zakon o maloletničkoj delikvenciji? Na kraju, pitanje za ministra sporta – kada će besplatan sport konačno ući u osnovne škole i srednje škole ove zemlje?
Hvala. Reč ima narodni poslanik Đorđe Stojšić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Imamo pitanje za ministarku Mihajlović, koju smo prošle nedelje imali priliku da gledamo u emisiji „Insajder“, gde je učestvovala i iznela nekoliko vrlo interesantnih ocena vezano za potpuno sramnu privatizaciju NIS, odnosno „Naftne industrije Srbije“, o kojoj je i sama rekla da je to jedan od najštetnijih poslova u istoriji naše zemlje. Naše pitanje glasi – da li je urađeno išta po pitanju redefinisanja sporazuma sa Rusijom? Da li je otišao nekakav formalan zahtev prema ruskom partneru da se taj sporazum ponovo pokuša pregovarati? Ona je sama naglasila da ministarstvo nije u mogućnosti da više menja išta u tom sporazumu. Međutim, vidimo da postoji iskustvo iz regiona gde je, recimo, Hrvatska uspela da otkupi svoj deo, odnosno INA je sada ponovo u vlasništvu Republike Hrvatske i isplaćen je mađarski MOL. Tako da, takva rešenja postoje. Iz te emisije smo saznali da je NIS prodata za 400 miliona evra, da je procena bila na dve milijarde, a sada saznajemo i da su ukupna nalazišta nafte koju eksploatiše ta ista NIS sedam milijardi dolara, tako da imamo pitanje i za gospodina Bačevića – zbog čega je rudna renta tri dolara? Zbog čega rudna renta nije povećana, kada znamo da je 10, 20 ili 30 dolara u okruženju, ili čak u toj istoj Rusiji koja je NIS kupila, odnosno „Gasprom“? Zbog čega se ne uvede progresivna rudna renta, kada vidimo da se eksploatacije iz domaćih izvorišta nafte značajno povećavaju ne bi li se osušila ta ista nalazišta, dok se rudna renta ne poveća? Treće pitanje je za prvog potpredsednika, gospodina Vučića – da li se ijedan državni organ bavi istragom po pitanju ove najsramnije privatizacije? Ko je tačno procenio NIS na 400 miliona evra, pošto smo saznali da je to nekakva državna tajna? Da li znamo ko su inspiratori takve ideje da se takva transakcija obavi, s obzirom da su žrtvovali budućnost generacija svoje dece zarad jednog mandata? Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Judita Popović. Izvolite.
Hvala vam, gospodine predsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, pitanje bih uputila ministru finansija i ministru privrede, a u suštini pitanje upućujem Vladi. Šta je plan Vlade za izlazak iz ekonomske krize, kada je već dijagnostikovano da se radi o ozbiljnom kanceru? Pre 10 dana smo čuli neke najave, neke planove oko toga da će se preduzeti određeni koraci, da postoje određene krizne mere. Prošlo je 10 dana, a u međuvremenu se ništa ne dešava u smislu bar pokušaja ozdravljenja privrede i ekonomije. Međutim, situacija se usložnjava. „Srbijagas“ je ponovo izašao sa jednim zahtevom da država garantuje za 200 miliona evra budućeg zaduživanja. Uz 300 miliona evra, koliko nas košta „Železara“ za 2014. godinu, znači da će ovih 500 miliona evra budžet Srbije u 2014. godini bukvalno da se optereti, a time se obesmišljavaju svi oni benefiti koji se očekuju od solidarnog poreza, odnosno od povećanja PDV. Podsećam vas da je taj solidarni porez porez na nevelike zarade od preko 60.000 dinara. Ma šta vi tvrdili, 60.000 dinara zaista nije neka mesečna zarada. Kada usput povećate i PDV sa 8% na 10% na osnovne životne potrepštine, kao što je hleb, mleko, odnosno, kao što je gas, u tom slučaju jasno vama je da ćete u znatnoj meri da ugrozite egzistenciju svih građana ove države. Šta u međuvremenu Vlada radi da bar na neki način pošalje jasan ohrabrujući signal da neće samo uzimati, nego će ujedno raditi na tome da ono što je uzeto potroši na najbolji način? Radi to što ćuti. Dakle, šta to znači da sve one krizne mere koje ste tako bombastično najavljivali, o kojima ste držali konferencije za štampu, da li će one ostati samo prazno slovo na papiru i samo još jedna afera koja je punila naslovnice tabloida, odnosno služila je za jednu priču kako se ne bi građani dosetili da je ova Vlada nesposobna i da ova Vlada nema kapacitete da iznese borbu sa ozbiljnom krizom u kojoj se nalazi srpska ekonomija? Evropska komisija je u svom godišnjem izveštaju izašla sa stavom da država ima preveliki uticaj u ekonomiji, da se jako malo zaštićuje privatni sektor, odnosno nema zaštite i, šta više, privatni sektor je poprilično marginalizovan. Privatni sektor je taj koji donosi određene benefite građanima Srbije, za razliku od javnog sektora, a pogotovo javnih preduzeća. Time je Evropska komisija samo potvrdila politiku LDP, a mi mesecima govorimo o tome da su najveći problem srpske ekonomije javna preduzeća i javni sektor, koji očigledno ne dozvoljavaju da se bilo šta uradi u smislu poboljšanja ove ekonomije. Ekonomski pad za ovu godinu je 1,7%, a vi ste očekivali neki rast. Šta to sve govori o tome, šta vi to očekujete, šta planirate, a šta u stvari realizujete? Govori o tome, da se ništa ozbiljno ne preduzima i ne radi i da osim nekog verbalnog zalaganja za razne borbe, korupcije, organizovani kriminal, ili protiv ekonomske propasti, vi uglavnom tapkate u mestu. Šta ste uradili sa upravnim odborima u javnim preduzećima? Šta ste uradili sa izborima direktora javnih preduzeća, sa nadzornim odborima? Šta ste u stvari uradili da se ta javna preduzeća reformišu u tom smislu, da više ne budu najveći teret i u stvari, najteži kamen po privredu ove ekonomije?
Narodni poslanik Zoran Kasalović.
Zahvaljujem. Zatražiću obaveštenje i postaviću nekoliko pitanja Ministarstvu regionalnog razvoja i lokalne samouprave, a osnov mog obraćanja je upravo dopis ovog ministarstva broj 07-00-00151/2013-04, od 13. avgusta ove godine, upućeno predsedniku Skupštine opštine Žitište, u predmetu i u vezi sa pitanjem potvrđivanja mandata odbornika Skupštine opštine Žitište, gde se u poslednjem pasusu govori da o preduzetim merama u konkretnom slučaju, potrebno je da saglasno članu 78. i članu 80. tačka 3. Zakona o lokalnoj samoupravi, obavestite podnosioca prestavke i ovo ministarstvo. Moje pitanje i dakle, obaveštenje, je upravo u tom smislu, podnosioc prestavke je odbornik Milan Pašić, a on o preduzetim radnjama očigledno nije obavešten, a moje pitanje je – da li je Ministarstvo povodom ovog dopisa obavešteno o preduzetim merama od strane Skupštine opštine Žitište? Suštinski, ovo može da izgleda i političko pitanje, ali da bih zaista izbegao bilo kakvu dodatnu političku konotaciju, u svom obrazloženju pitanja i zahteva za obaveštenjem neću zaista spominjati nijednu političku stranku, ni aktuelnu većinu koja je čini u postupku, dakle, postavljena pitanja iz zahteva za objašnjenje, već želim zaista principijelno da govorim, jer se radi o potvrđivanju mandata Milanu Pašiću, nastavniku iz Torka, koji je dobio uverenje od Izborne komisije opštine Žitište, 8. jula 2013. godine, koje je zavedeno pod brojem I-013-5/2013, na osnovu kog Skupština opštine Žitište, odnosno aktuelna većina u više navrata odbija da potvrdi ovaj mandat. Zaista, bili smo svedoci više puta da smo slušali u praksi određene probleme koji se tiču pre svega, odredbe da mandat pripada odborniku, ovo je čini mi se jedan jedinstven slučaj i pitao bih zaista i ovog puta i Ministarstvo – da li postoje, ili je upoznato sa još ovakvim slučajevima u Republici Srbiji? Smatram da, pre svega, Ministarstvo resorno za regionalni razvoj i lokalnu samoupravu, mi narodni poslanici, javnost, uopšte treba da bude upoznata sa svim informacijama i praksom kako se primenjuje zakon u Republici Srbiji, odnosno ne primenjuje. Smatram da na taj način i samo Ministarstvo i mi na osnovu tih informacija možemo u budućnosti preduzeti određene mere, kako bi se izvršile izmene i dopune zakona, određenih podzakonskih akta, da se ovakve situacije ne bi dešavale. Naime, u konkretnom slučaju, odbornik Milan Pašić ima uverenje, aktuelna većina odbija da u dnevni red Skupštine opštine Žitište uvrsti potvrđivanje mandata, odnosno na Administrativno-mandatnoj komisiji u više navrata. Zbog toga, cenim i mislim da ovo zaista nije tema i političkog i nekog lokalnog karaktera, jer na ovaj način izbornu volju građana praktično u svoje ruke uzima aktuelna većina, ovog puta u Skupštine opštine Žitište. Zaista mislim da to više nije ni političko pitanje, već pitanje i ljudskih prava, vladavine prava, jer ne sme se dozvoliti da bilo kojoj aktuelnoj većini u Republici Srbiji, u slučaju da se ne dopadaju određeni stavovi odbornika, način razmišljanja i načina kako će on prezentovati te stavove u ime građana, ne pripada, već jednostavno građani na izborima odlučuju ko će ih predstavljati. Naravno, ovakvim svojim nepostupanjem unazad tri meseca u Skupštini opštine Žitište se ne zna ko su odbornici, ko je odbornik, a svakako u ovom slučaju ne postoji 31 odbornik u aktuelnom sazivu Skupštine opštine Žitište, kako je to aktima propisano i ne treba govoriti da u tom smislu, zaista u ovom trenutku Skupština opštine Žitište nema legitimitet da odlučuje, niti na valjan način radi u interesu građana. Zbog toga zaista cenim da je ovo jedno principijelno pitanje i želim da još jednom dobijem obaveštenje od Ministarstva regionalnog razvoja, da li je dobilo povratnu informaciju od predsednika Skupštine opštine Žitište o potvrđivanju mandata Milanu Pašiću i da li su poznati još slični slučajevi u postupanju lokalnih samouprava u Republici Srbiji?
Narodni poslanik Janko Veselinović.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, moje pitanje je upućeno Vladi Republike Srbije i predsedniku Republike Srbije, a tiče se sve češćeg ugrožavanja slobodnih izbora koje je jedno od osnovnih ustavnih prava. Podsetiću da je još u vreme opštih izbora za predsednika Republike, parlamentarnih izbora i lokalnih izbora, kroz jednu obmanu birača, sadašnji predsednik stvorio među građanima zabunu da li je bilo krađe izbora. Ispostavilo se da te krađe izbora nije bilo. Međutim, posle tih izbora usledili su neki lokalni izbori na kojima je bilo kupovine glasova, otvorene kupovine glasova, neke stranke ili grupe građana su kupovale glasove, a neke su dokupljivale glasove. Bilo je pretnje građanima, bilo je premlaćivanja i upotrebe državnih resursa u izborne svrhe, automobila, novca itd. Pitam Vladu Republike Srbije i nadležne organe - dokle se stiglo sa istraživanjem slučaja kupovine glasova u Novom Sadu, na lokalnim izborima? Pitam, da li su pronađeni i privedeni pravdi batinaši koji su na prethodnim izborima održanih u Vrbasu, pretukli Danila Bobića? Pretili devojci koja je bila sa njim? Lišili Danila Bobića slobode i ugrozili mu tom prilikom izborno pravo, član 52. Ustava Republike Srbije? Slobodu kretanja član 39. Ustava Republike Srbije? I još neka druga načela koja su zapisana u najvišem pravnom aktu Republike Srbije. Pitam, takođe predsednika i Vladu Republike Srbije – koliko vozila Vlade Republike Srbije i predsednika Republike Srbije je bilo od 1. do 13. oktobra na službenom putu u Vrbasu? Koliko kilometara su prešli i ko je izdao putne naloge za ta putovanja i kojim povodom su putovali? Pitam – ko finansira bilborde sa likovima i porukama partijskih funkcionera SNS po gradovima Vojvodine? Ističem primer Vršca i Novog Sada iako znamo da je oglašavanje mimo izbora nezakonito. Da li je pokrenut postupak za širenje lažnih informacija i uznemiravanje građana zbog navodne krađe glasova pred izbore, predsedničke izbore, drugi krug, koje sam postavio na početku ovog govora? S druge strane, pitao bih predsednika Republike Srbije povodom njegove jučerašnje izjave koja je nedržavnička i nanosi štetu ugledu Republike Srbije o činjenici da mu navodno predsednik Tadić nije ostavio ništa i da je on morao krenuti od nule, pa ga pitam da li zna da je predsednik Tadić bio najugledniji predsednik Republike Srbije u poslednjih dvadesetak godina koji je posetio i susreo se sa većinom svetskih državnika, da li zna da je predsednik Tadić bio zagovornik mirenja u regionu baš na razvalinama politike koju je ostavila stranka gospodina Nikolića? Da li zna da je gospodin Tadić aktivno učestvovao i doprineo ukidanju viza građanima Republike Srbije, opet sanirajući posledice politike gospodina Nikolića i njegove tadašnje stranke? Da li zna da je gospodin Tadić…
Vreme.
Završavam, još dve rečenice. … doveo do ukidanja viza, do poboljšanja položaja nacionalnih manjina, Srba u regionu i svega onog što nam je u nasleđe ostavio gospodin Nikolić? Istina, gospodin Tadić nije ostavio ordenje u sefovima i tu moram priznati da je gospodin Nikolić u pravu.
Reč ima narodni poslanik Radmilo Kostić. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, imam nekoliko pitanja, neka pitanja ću pretvoriti u apel pre svega za Ministarstvo građevine, odnosno Ministarstvo građevine i urbanizma. Naime, vodosnabdevanje i govoriti o vodosnabdevanju, odnosno snabdevanju zdravom pijaćom vodom u 21. veku je malo smešno, naročito ovde u ovom visokom domu. Međutim, u okolini Pirota, jedno selo zove se Ponor, gde ima puno poljoprivrednih proizvođača. Već godinama unazad ima ozbiljan problem sa snabdevanjem zdravom pijaćom vodom. Obzirom da lokalna samouprava u Pirotu nije do sada uspela da reši problem, ja ne bih ulazio u to zašto i zbog čega. Javno preduzeće „Vodovod“ iz Pirota je napravilo kompletan projekat i dostavilo ga Ministarstvu građevine, tako da ovog puta stvarno molim nadležne u Ministarstvu da obezbede da stvarno u 21. veku ljudi dobiju zdravu pijaću vodu. Drugo pitanje i apel odnosi se na Ministarstvo saobraćaja, a radi se o regionalnom putu Pirot-Kalna-Knjaževac, koji se direktno oslanja na Staru Planinu i najkraći put koji povezuje istočnu i jugoistočnu Srbiju sa južnom Srbijom, koji ne da je u katastrofalnom stanju, nego jednostavno saobraćaj vozila je, ne otežan, nego skoro nemoguć, pa ako želimo da razvijamo Staru Planinu i da pokupimo sve blagodeti, ne mislim samo na razvoj turizma nego i stočarstva, molim ovo ministarstvo da u najskorije vreme sagleda mogućnosti kako bi izašli u susret, ne samo građanima Opštine Pirot, već i Knjaževac i Zaječar. Treće pitanje je za Ministarstvo državne uprave i lokalne samouprave, a radi se o sledećem, kada će i trebalo bi još jedni lokalni izbori da dokažu izbornu volju građana Vojvodine, jer evo sad ne samo u Vrbasu nego i u Kovinu, Srbobranu i još nekim mestima, izborna volja građana uopšte se ne slaže sa, da kažemo, stanjem situacije u parlamentu AP Vojvodine, pa pih molio nadležno ministarstvo da nam da neki odgovor kako ćemo i na koji način da tretiramo i sagledamo ovaj problem na pravi način? Hvala.
Hvala. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Ljubica Milošević, Dijana Vukomanović i Dragan Tomić. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pored predstavnika predlagača dr Jovana Krkobabića, potpredsednika Vlade i ministra rada, zapošljavanja i socijalne politike, pozvao da sednici prisustvuju i Brankica Janković i Stana Božović, državni sekretari u Ministarstvu rada, zapošljavanja i socijalne politike; Zoran Milošević, pomoćnik ministra rada, zapošljavanja i socijalne politike; Dragan Vulević, načelnik Odeljenja u Ministarstvu rada, zapošljavanja i socijalne politike; Radoje Savićević, rukovodilac Grupe u Ministarstvu rada, zapošljavanja i socijalne politike; Dragan Knežević, iz Uprave za rodnu ravnopravnost u Ministarstvu rada, zapošljavanja i socijalne politike. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja, Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Kanade o socijalnoj sigurnosti i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg o socijalnoj sigurnosti (tač. 9, 10, 11. i 12. dnevnog reda). Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka 9, 10, 11. i 12. dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova te poslaničke grupe. Vreme imate u prilogu. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 170. stav 1, a shodno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja, Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Kanade o socijalnoj sigurnosti i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg o socijalnoj sigurnosti. Da li predstavnik predlagača dr Jovan Krkobabić, potpredsednik Vlade i ministar rada, zapošljavanja i socijalne politike, želi reč? (Da) Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovano predsedništvo, cenjeni i poštovani narodni poslanici i narodne poslanice, dame i gospodo, danas ću samo u nekoliko rečenica da vas uvedem u pitanja ove konvencije i sporazume. Radi se o dve međunarodne konvencije, dva međunarodna sporazuma i to su akta koja su donele međunarodne organizacije, prema tome, vi već znate da su ovo sporazumi koji su prethodno raspravljani, međudržavno usvojeni i prema tome, danas ostaje na nama da usvojimo ove sporazume ili da ih odbijemo. Počeću prvo sa nekoliko rečenica o Konvenciji o zaštiti deteta. Konvencija o kojoj danas raspravljamo usvojena je 29. maja 1993. godine pod okriljem Haške konferencije za međunarodno pravo, privatno pravo kao odgovor na niz složenih pravnih i ljudskih problema koji su pratili međunarodna usvajanja. Konvencija o međunarodnom usvajanju je u skladu sa odredbama Ustava Republike Srbije jer garantuje posebnu zaštitu dece bez roditeljskog staranja i upućuje na pojačane pravne i faktičke mere koje omogućavaju saradnju sa drugim državama. Prema podacima Ministarstva za rad, zapošljavanje i socijalnu politiku u periodu od 2006. do 2012. godine bilo je u proseku 11 međunarodnih usvojenja na godišnjem nivou. Ratifikacijom Konvencije bi se omogućilo većem broju dece bez roditeljskog staranja, za koju se u razumnom roku ne mogu pronaći usvojitelji u Republici Srbiji, da ostvare svoje pravo na život i razvoj u porodičnom okruženju u drugoj državi. Ratifikacijom Konvencije pojačala bi se sigurnost u postupcima međunarodnog usvajanja, jer se njom uspostavlja sistem saradnje između organa u državama porekla i državama prijema i uspostavljaju se mere sigurnosti kojima bi se sprečila otmica, prodaja i trgovina decom radi usvajanja, i to: sprečavanjem ekonomskog iskorišćavanja i vršenja pritiska na biološke porodice, osiguranjem da samo deca kojima je stvarno potrebna porodica mogu biti usvojena u zemljama van Republike Srbije. Konvencija obavezuje države ugovornice da preduzimaju odgovarajuće mere kako bi u njihovim državama unapredile usluge nakon usvajanja. Po prelasku deteta u zemlju usvojenja, a nakon procene centralnog organa te države da ostanak deteta u porodici usvojitelja nije u njegovom najboljem interesu, taj organ može preduzeti neophodne mere radi zaštite deteta. U tom smislu, dete može biti oduzeto od usvojitelja i stavljeno pod starateljstvo. Može se organizovati zbrinjavanje deteta u cilju njegovog usvajanja u drugoj porodici, a može se organizovati i povratak deteta u zemlju porekla, ako primenu takve mere zahteva najbolji interes deteta. Sve ove mere se realizuju uz prethodno obaveštavanje i dogovor sa centralnom organom države porekla deteta. Konvencija ima veliki broj ratifikacija, što je svakako bitan elemenat odluke da je i ratifikuje Republika Srbija. Posebno je značajno što je većina evropskih država ratifikovala ovaj međunarodni ugovor, uključujući države iz neposrednog okruženja, a zatim i Kina, SAD, Ruska Federacija. Ratifikacija ovog međunarodnog ugovora je od velikog značaja, jer bi se Republika Srbija na taj način uključila u porodicu država koje tesno sarađuju u oblasti međunarodnog usvajanja, sprečavajući zloupotrebe i propuste sa lošim ishodom po decu. Moram da istaknem da su određene države, državne institucije i agencije koje realizuju međunarodno usvojenje i Švedska iz koje je značajan broj usvojitelja, koji usvajaju decu državljane Republike Srbije, dobile visoku ocenu, jer ovom postupku pristupaju visoko profesionalno i odgovorno, i u najboljem interesu dece bez roditeljskog staranja. Republika Srbija redovno prati rast i razvoj deteta koja odlaze na međunarodna usvajanja, putem izveštaja koje dostavljaju ovlašćene agencije ili direktnim obilaskom deteta u državi usvojenja. Smatram da ova konvencija daje dodatne elemente sigurnosti za međunarodno usvojenje i da zaista naša Skupština danas ima puno razloga da izvrši ratifikaciju ove konvencije. Dozvolite da vam u najkraćim crtama predstavim Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i u borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici. Republika Srbija je potpisala Konvenciju 4. aprila 2012. godine u skladu sa svojom Nacionalnom strategijom za poboljšanje položaja žena i unapređenje rodne ravnopravnosti iz 2009. godine i Nacionalnom strategijom za sprečavanje i suzbijanja nasilja nad ženama u porodici i u partnerskim odnosima iz 2011. godine i time se svrstalau red 19 država članica Saveta Evrope potpisnica Konvencije. Takođe, predviđeno je formiranje evropske grupe Saveta Evrope za borbu protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici sa nadležnostima zasnovanim na principima ne pristrasnosti stručnosti i multidisciplinarnosti. Poštovane narodne poslanice, poštovani narodni poslanici, nasilje nad ženama i nasilje u porodici predstavlja težak društveni problem sa kojim se suočava i Republika Srbija. Prema podacima centra za socijalni rad u 2012. godini imali smo 9.325 žrtava i one su dobile neki vid pomoći, kao što su sigurne kuće i druge vrste pomoći, radi njihovog zbrinjavanja. Nasilje se uglavnom dešavalo u porodici oko 96%. Centri za socijalni rad evidentirali su 6.121 počinioca nasilja prema deci i odraslima, gde su 80% muškog pola. Republika Srbija radi na smanjenju nasilja javnim kampanjama, radom na lokalu, utiče da do nasilja ne dođe, preduzimajući čitav niz mera koje su u ovom momentu u mogućnosti, uključujući i izgradnju sigurnih kuća. U tom pravcu svaki doprinos je izuzetno dobrodošao i pojedinca i lokalnih zajednica, kako bismo smanjili nasilje u porodici, a naročito nasilje nad ženama i decom. U svetlu približavanja Republike Srbije EU i harmonizacije njenih propisa sa pravnim tekovinama EU treba istaći da je Evropski parlament, krajem februara 2013. godine, usvojio Rezoluciju o eliminaciji i sprečavanju ovih oblika nasilja nad ženama i decom, kojom je pozvao sve zemlje članice EU da obave ratifikaciju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, a posebno nasilja nad decom. Dozvolite mi sada nekoliko reči o Sporazumu o socijalnoj zaštiti sa Kanadom, imajući u vidu brojnost građana Republike Srbije koji žive i rade u Kanadi, kao i potrebu daljeg razvoja i učvršćivanja prijateljskih odnosa i saradnje u svim oblastima, pa i u oblasti socijalnog osiguranja. Pristupanje pregovorima u cilju zaključivanja Sporazuma o socijalnom osiguranju je bilo obostrano korisno. Prema raspoloživim podacima, u Kanadi živi i radi preko 100.000 građana srpskog porekla. Sporazum o socijalnoj sigurnosti između Republike Srbije i Kanade, kojim je utvrđeno ostvarivanje prava iz penzijsko-invalidskog osiguranja, kao i prava za slučaj povrede na radu i profesionalne bolesti, potpisan je 12. aprila 2013. godine u Beogradu. Usaglašeni Sporazum sadrži odredbe koje će omogućiti osiguranicima i korisnicima prava i potpunu zaštitu u oblasti penzijskog osiguranja. Standardna rešenja i principi koji su zastupljeni kroz odredbe Sporazuma su: jednak tretman državljana država ugovornica u oblasti penzijskog osiguranja, neposredna isplata stečenih davanja, korisnik koji je ostvario pravo na davanje u mestu njegovog prebivališta, penzija i druga primanja; sabiranje perioda osiguranja navršenih u obe države ugovornice radi ostvarivanja prava na penziju i druga davanja; princip osiguranja koji omogućava da teret na davanja iz penzijskog osiguranja snosi ona država čiji je osiguranik u pitanju; principi primene zakonodavstva države u kojoj je lice zaposleno, sa izuzetkom upućenih radnika, državnih službenika, diplomatskih i konzularnih predstavnika kojima je obezbeđeno socijalno i penzijsko osiguranje u zemlji porekla, odnosno koja šalje predstavnike. Primena ovog sporazuma imaće značajne efekte u oblasti penzijskog i invalidskog osiguranja, kao i prava za slučaj povrede na radu i profesionalne bolesti. Za Srbiju je zaključivanje Sporazuma o socijalnoj sigurnosti od izuzetne važnosti, jer omogućava našim građanima koji su živeli i radili u inostranstvu da lakše ostvare prava iz socijalnog osiguranja i da ta prava mogu koristiti na teritoriji Republike Srbije. U oblasti socijalnog osiguranja između Republike Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg primenjuje se identičan sporazum koji je zaključen i sa Kanadom, sa jednom izmenom da se ovim sporazumom reguliše i zdravstvena zaštita naših građana koji privremeno rade u Luksemburgu. Hvala na pažnji.
Hvala. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Đorđe Kosanić.
Zahvaljujem. Poštovani ministre sa saradnicima, predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je danas zajednički jedinstveni pretres predloga zakona i to: o potvrđivanju Konvencije o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvajanja, zatim, potvrđivanje Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici i dva predloga zakona o potvrđivanju sporazuma, između Vlade Republike Srbije i Kanade i Vlade Republike Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg o socijalnoj sigurnosti. Na početku ću reći da će poslanička grupa JS u Danu za glasanje podržati sve ove gore napomenute predloge zakona. Moje izlaganje danas biće fokusirano u prvom delu na Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvajanja, a u drugom delu ću se osvrnuti i na dva predloga zakona o potpisivanju sporazuma. Na samom početku, reći ću osnovne ciljeve koji se postižu primenom ove konvencije, dakle, uspostavljanje sistema saradnje između država ugovornica radi obezbeđivanja poštovanja tih garancija i sprečavanja otmice, prodaje ili trgovine dece i obezbeđenje priznanja usvajanja, zasnovanih u državama ugovornicama u skladu sa pomenutom konvencijom. Pre nego što krenem na međunarodno usvajanje, treba reći kakva je situacija kod nas u Srbiji. Što se tiče Republike Srbije, zbrinjavanje dece bez roditeljskog staranja postiže se smeštajem u drugu porodicu ili u ustanove socijalne zaštite. U Srbiji, prema zvaničnim podacima, prema onima koje je Ministarstvo dalo, u hraniteljskim porodicama ili institucijama smešteno je oko 4.000 dece. Treba reći važan podatak da je u Srbiji smeštaj deteta u ustanove socijalne zaštite krajnja mera zbrinjavanja deteta, ono krajnje što se postiže. Ali, alternativni načini zbrinjavanja dece još nisu dovoljno razvijeni kod nas u Srbiji, kakav je slučaj u drugim zemljama u okruženju. Važan podatak je da u Srbiji 770 parova čeka na usvajanje dece. Moram da kažem da su ti ljudi prošli zaista težak put od pokušaja da prirodnim putem dobiju dete, pa do svega ostalog. Od tih 770, i ako se pojavi neko dete za usvajanje, svodi se broj na 12 potencijalnih usvojitelja. Poznavajući neke ljude koji su iz Kragujevca, ja odatle dolazim i znam neke ljude koji pokušavaju da dobiju dete, moram da pohvalim ministarstvo, a mislim da tu gospođa Brankica vodi taj tim, da se zaista dosledno odnose prema tim ljudima i svi kriterijumi se ispune kada treba da se dobije dete. Zaista, sa jedne strane moram da pohvalim to kako se radi. Moramo biti iskreni i reći da je prirodna želja svakog čoveka da ima zdravo, lepo i uspešno dete. Otuda i želja da takvo dete i usvoje. To je nešto čime se usvojitelji kod nas rukovode. To su ljudi koji su obično prošli težak put od pokušaja da prirodnim putem dobiju dete, a onda, posle toga u sve to ulaze iscrpljeni i prirodna je želja da se to sve na kraju završi usvajanjem zdravog deteta. Za razliku od nas, stranci nisu prepuni predrasuda kada su u pitanju deca ometena u razvoju, moramo biti potpuno iskreni tu i reći, i deca romske nacionalnosti. Isto tako, što se tiče sistema socijalne i zdravstvene zaštite, on je kod nas, nažalost, još uvek veoma loš. Moramo puno da radimo na tome da roditelji koji imaju hendikepiranu decu nemaju problema i kada usvojitelji dođu da usvoje takvu decu, oni vide primer toga i teško se odlučuju za usvajanje takve dece. Kada je reč o međunarodnom usvajanju, zaista treba reći da u situaciji kada baš nema usvojitelja u Srbiji, primenjuje se međunarodno usvajanje. Međunarodno usvajanje se pokazalo u praksi kao dobra mera za napredovanje dece i da dosadašnja iskustva govore da stranci neguju ne samo identitet, nego i poreklo deteta. Ne bih sada da govorim, često ste vi u Ministarstvu pričali o tome da ta deca zaista napreduju, a ono što je za pohvalu, vi pratite to dete kada je u inostranstvu i do one mere da ono bude potpuno zbrinuto u toj porodici gde ode. Ovo ću ilustrovati nekim podacima da je u Srbiji od 2006. godine usvojeno 90 mališana, uglavnom bolesnih i sa smetnjama u razvoju. Kako je to izgledalo, u koje zemlje su otišli? Trebalo bi da kažemo da je u SAD otišlo 40 mališana, u Švedsku 26, u Kanadu šest, u Francusku i Sloveniju tri mališana, u Luksemburg, Švajcarsku i Veliku Britaniju dva i u Hrvatsku, Grčku, Irsku, Italiju, Španiju i Kazahstan jedno dete. Još jednom kažem, to su uglavnom bila deca ometena u razvoju i to je za pohvalu. Kada je počela da se primenjuje pravna institucija međunarodnog usvajanja? Posle Drugog svetskog rata, svakako, a 70-ih godina prošlog veka broj ovakvih usvajanja značajno je porastao i vreme koje je dolazilo pokazalo je da ovakvo usvajanje prati niz problema. Prosto, ukazala se potreba multilateralnog pristupa. Iz tog razloga, 2. maja 1993. godine, pod okriljem Haške konferencije o međunarodnom privatnom pravu usvojena je Konvencija o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvajanja. Treba reći da Konvencija uspostavlja minimum standarda. Njen cilj nije da predstavlja jedino moguće pravo usvajanja. Konvencija prepoznaje i priznaje značaj odrastanja deteta u porodičnoj sredini kao uslov za njegov srećan i zdrav razvoj. Takođe, Konvencijom se uspostavlja i sistem saradnje između organa u državama porekla i državama prijema kojima se obezbeđuju uslovi za primenu standarda najboljeg interesa deteta i svođenja na najmanju moguću meru rizika zloupotreba u procesu međunarodnog usvajanja. Treba nešto reći i šta to garantuje Ustav Republike Srbije, što se tiče deteta. Ustav Republike Srbije garantuje deci pravo na uživanje ljudskih prava primereno svom uzrastu i društvenoj zrelosti. Takođe, Ustav garantuje detetu niz pojedinačnih prava, koja ću ovde isto reći: pravo na lično ime, upis u matičnu knjigu rođenih, pravo da sazna svoje poreklo, pravo na očuvanje svog identiteta, zaštitu psihičkog, fizičkog, ekonomskog i svakog drugog iskorišćenja i zloupotrebljavanja jednakosti prava deteta rođenog u braku i van braka. Ovde što se tiče Ustava treba nešto reći i o porodici, majci ili ako su u pitanju samohrani roditelji. Ustav takođe propisuje i posebnu zaštitu za ovakve slučajeve, u smislu da se garantuje posebna zaštita dece o kojoj se ne staraju roditelji i dece koja su ometena u psihičkom i fizičkom razvoju, kao i zaštitu dece od dečijeg rada, tj. zabrana rada deci ispod 15 godina starosti i zabrana rada na poslovima koja su štetna za moral ili zdravlje deteta ispod 18 godina. Naravno da Konvencija o međunarodnom pravu nije suprotna sa navedenim odredbama Ustava Republike Srbije. Naprotiv, upućuje na pojačane pravne i fizičke mere koje omogućavaju saradnju sa drugim državama radi rešavanja ovog zaista, moram da kažem, velikog problema. Isto tako, i ovo je jedna važna stavka, po zasnovanom usvajanju, a nakon procene centralnog organa države primaoca da ostanak deteta u porodici usvojitelja nije u njegovom najboljem interesu, taj organ može preduzeti mere u najboljem interesu deteta. Vi ste, ministre, nešto o tome i rekli da ministarstvo zaista prati svaki korak tog deteta, pa do one krajnje mere da u jednom trenutku ako to sve nije onako kako je u najboljem interesu deteta možemo to dete i vratiti u zemlju. S te strane treba zaista samo reći hvale. Zaista tako treba i nastaviti. Konvencija ima veliki broj ratifikacija, što je bitan element ratifikacije u Srbiji. Prema nekim zvaničnim podacima koje sam ja našao Konvenciju je podržalo 79 zemalja. Većina je članica EU, zatim SAD, Kina i Ruska Federacija, što govori u prilog da zaista i mi trebamo da ratifikujemo ovu Konvenciju, da uđemo u taj krug zemalja koji se bavi ovim međunarodnim usvajanjem, jer mislim da je to veoma važna oblast. Pored svega toga gore navedenog, u prilog ratifikacije Konvencija nije zanemarljiva činjenica da se od Srbije očekuje u okviru sprovođenja ratifikacije međunarodnih ugovora da ratifikuje ovaj ugovor isto. Na samom kraju vezano konkretno za ovu konvenciju, treba reći da njenim usvajanjem pojačala bi se sigurnost u postupcima međunarodnog usvajanja, jer se njom uspostavlja sistem saradnje između organa u državama prijema i državama porekla deteta na način u kojem se obezbeđuju uslovi za primenu i standard najboljeg interesa deteta i svođenja na najmanju moguću meru rizika u procesu međunarodnog usvajanja. Još jednom, vezano za ovu Konvenciju, reći ću da će poslanička grupa Jedinstvene Srbije, na osnovu svega ovoga što sam sada rekao, podržati ovaj predlog zakon. Sada ću se vratiti na predloge zakona o sporazumima i najpre na dva sporazuma i najpre govoreći o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Kanade. Reći ću na samom početku još jednom da poslanička grupa Jedinstvene Srbije podržava ovaj predlog sporazuma. Neskriveno, mi uvek iz Jedinstvene Srbije kažemo da svaki sporazum pruža niz mogućnosti za saradnju i drugim oblastima, tako da i to mislimo i za ovaj sporazum. Njime se reguliše penzijsko i invalidsko osiguranje i pravo u slučaju povrede na radu i profesionalne bolesti.Sporazum je potpisan u Beogradu 12. aprila 2013. godine. U cilju primene ovog sporazuma nadležni organi i nosioci ugovorenih strana mogu direktno direktno komunicirati na bilo kom službenom jeziku ugovorenih strana. Isto tako, sporazum je zasnovan i na iskustvima naše zemlje i opšte prihvaćenim principima u ovoj oblasti, kao i na standardima koji vladaju u EU, koji regulišu socijalnu sigurnost radnika i migranata. Koji su to principi zastupljeni kroz odredbe ovog sporazuma? Princip nacionalnog tretmana, primena pravnih propisa države zaposlenja na utvrđivanju obaveza za sprovođenje socijalnog osiguranja sa izuzetkom sprovođenja socijalnog osiguranja upućenih lica i diplomatsko-konzularnih predstavnika, princip osiguranja koji omogućava da teret davanja socijalnog osiguranja snosi ona država čiji je osiguranik u pitanju, sabiranje perioda osiguranja navršenog u obe države ugovornice radi ostvarivanja prava na davanja i neposredna isplata stečenih davanja korisniku koji je usvojio pravo na davanje penzija. Što se tiče trajanja i otkazivanja ovog sporazuma, treba reći da ovaj sporazum ostaje na snazi bez ograničenja njegovog trajanja. Svaka ugovorena strana ga može otkazati u bilo kom trenutku, uz davanje pismenog obaveštenja drugoj strani 12 meseci unapred. U slučaju otkazivanja ovog sporazuma sva prava ostvarena njegovim odredbama će biti zadržana. Ovaj sporazum će se i dalje primenjivati u odnosu na sva lica koja su pre njegovog otkazivanja podnela zahtev i ispunila uslove za ostvarenje prava i prema odredbama ovog sporazuma. Ukratko bih nekoliko reči i o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg o socijalnoj sigurnosti. Primenom ovog sporazuma reguliše se penzijsko i invalidsko osiguranje, osiguranje za slučaj povrede na radu i profesionalne bolesti, zatim zdravstveno osiguranje, osiguranje u slučaju nezaposlenosti i dečija zaštita i materinstvo. Sporazum je potpisan u Luksemburgu u junu 2013. godine. Radi primene ovog sporazuma, saopštenja nadležnim organima ili nosiocima strana ugovornica sačinjavaju se na srpskom ili francuskom jeziku. Zahtev ili dokument ne može se odbiti zbog toga što je sačinjen na zvaničnom jeziku druge strane ugovornice i sporazum je zasnovan na opšteprihvaćenim principima i iskustvima naše zemlje u ovoj oblasti, kao i na standardima koje vladaju u EU. Na samom kraju, na osnovu svega gore navedeno, reći ću da poslanička grupa Jedinstvene Srbije u danu za glasanje podržaće sve gore navedene predloge zakona. Zahvaljujem se.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala. Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa DSS takođe će glasati za ove dve konvencije, ali ja ću svoju diskusiju bazirati upravo na njih dve zato što mislim da su one jako važne između ove četiri tačke koje su objedinjene. Zaista mislim da je mnogo važnija priča o međunarodnom usvajanju dece i priča o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i porodici, nego ove dve stvari koje jesu važne, o socijalnoj sigurnosti, Sporazuma između Republike Srbije i Kanade i Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg. Stvarno mislim da su ove dve stvari vrlo važne i mislim da o njima treba mnogo govoriti zato što vrlo obazrivo treba pričati o njima i mislim da im treba dati prostor. Počeću od Haške konvencije o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodne saradnje. Moramo da pođemo od nekoliko činjenica koje treba imati u vidu kada govorimo o ovoj konvenciji i onome na šta se ona odnosi, odnosno materiji koju ona obrađuje i o tome moramo vrlo vrlo oprezno da govorimo. Upravo tako nam preporučuje komitet. Ovo je zaista vrlo jedna pipava materija koja treba da bude jako dobro razmatrana u parlamentu kako bi mogli da se odlučimo. Nekoliko činjenica, a prva od njih je da smo mi praktično u naše porodično zakonodavstvo već utkali odredbe ove konvencije. One se već nalaze unutar porodičnog zakonodavstva. Naše osnovno načelo i naš osnovni princip jeste najbolji interes deteta. To je ono što traže konvencije i to je ono što mi u našem porodičnom zakonodavstvu imamo. Srbija se obavezala da će do 2015. godine svu decu starosti do tri godine izmestiti iz socijalnih ustanova, deinstitucionalizovati. Mi imamo praktično dve godine da svu decu do tri godine, koja se sada trenutno nalaze u socijalnim ustanovama, smestimo u hraniteljske porodice, damo na usvojenje ili, ako je moguće, a vidim da država nekako najmanje razmatra tu mogućnost, vratimo u biološke porodice. Ja ću ponuditi model kako je to moguće, pa prosto ću otvoriti diskusiju. Nadam se da će druge kolege učestvovati u tome i komentarisati. Posle 2015. godine mi nećemo stavljati decu starosti do tri godine u socijalne ustanove i to je ono što je najvažnije i mislim da je to jako dobro. Izuzetak su ona deca kojima je potrebna intenzivna medicinska nega i nekako sada dolazimo na teren i na materiju ove konvencije, nekako su upravo deca koja imaju problema u razvoju, koja zaostaju u razvoju, deca koja imaju mentalne ili fizičke probleme, deca koja su bolesna, deca kojima je potrebna intenzivna medicinska nega upravo ona deca koja idu na međunarodno usvajanje. Odmah ću zatim da se bavim malo profilom onih koji žele da usvoje decu. Profil naših potencijalnih usvojitelja je takav da oni žele da usvoje beloputu decu, starosti do sedam godina, što mlađu to bolje i decu koja su zdrava. S druge strane, međunarodni usvojitelji, oni koji bi usvojili decu su zapravo oni koji su spremni da usvoje decu koja su bolesna, koja imaju probleme u razvoju, kojima je potrebna medicinska nega i medicinski nadzor. Još jedna stvar ih razlikuje, naravno i romsku decu, jer oni su spremni, mada sve više i naši potencijalni usvojitelji hoće da usvoje romsku decu, to je pomereno, a pomereno je zbog toga što je rađena kampanja i mislim da je kampanja jedan od načina koji ću ja predložiti kasnije. Još jedna zanimljivost u vezi sa ovim profilom. Strani usvojitelji imaju svoju decu već a spremni su da usvoje još dece i da se bave njima a naši usvojitelji potencijalni zapravo usvajaju prvo dete jer ne mogu da ostvare svoje pravo na roditeljstvo na drugi način. To je jako velika razlika i možda bi trebalo razmišljati o tome jer mi postupamo u interesu deteta i mi zapravo detetu tražimo roditelje i ne roditeljima dete. To je razlika i mislim da je to ono prema čemu se treba vrlo obazrivo odnositi. Naravno, meni je potpuno jasno da, kada nemamo kada iscrpimo sve svoje mogućnosti možemo da krenemo i taj korak dalje, da dete damo na međunarodno usvajanje, ali ja mislim da počnemo prvo od Konvencije o pravima deteta. Naravno, Konvencija o pravima deteta je tu vrlo jasna, ona kaže da dete ima pravo da bude zbrinuto u svojoj zemlji, da ima pravo da bude vaspitavano u duhu svoje mere i u duhu svoje nacije. Mislim da nema nikog kome bi to bilo sporno u ovoj sali. Međutim, to naročito ističem zato što mislim da nisu iskorišćene sve mogućnosti i svi kapaciteti koje mi kao društvo imamo i da se mi nekako olako odričemo svoje dece u tom pravcu da kao etoiscrpeli smo sve mogućnosti pa idemo korak dalje. Mislim da zapravo, ono što sam malopre napomenula, to je biološka porodica jeste kapacitet koji mi moramo da koristimo mnogo više. Naravno, apsolutno bih volela da me ne shvatite pogrešno, ovo ne govorim zbog toga što je hraniteljska porodica loša varijanta, ona je mnogo manje loša varijanta nego što je dom, nego što je socijalna ustanova, ali je biološka porodica ono što je detetu najpotrebnije. Zbog toga smatram da kada bi se država opredelila da se biološkom porodicom mnogo više bavi, da im pomogne materijalno makar onoliko koliko pomogne hraniteljskoj porodici, da joj pomogne savetodavno, da uvek imate socijalnog radnika koji će da bude uz porodicu, da država podigne jedan broj servisa koji će pomoći porodici da se bavi svojim hendikepiranim detetom i detetom koje ima probleme u razvoju,onda bi zaista i porodica biološka bila u stanju da se brine o svom članu, kao što bi i onda kada bi zaista i drugi ljudi u ovoj zemlji koji hoće da budu potencijalni usvojitelji znali da sve to postoji, dakle da postoje servisi, da je zaista država se pobrinula da pomogne svakom roditelju koji žele da podiže dete koje ima probleme u razvoju, oni bi se takođe radije opredeljivali za decu koja imaju probleme u razvoju ili su bolesna i usvajali ih. Mislim da te kampanje ovo društvo nažalost ne vodi. Nekako smi mi digli ruke od toga a meni se čini da bi to bio pravi način da se zaista pomogne i biološkoj porodici i deci koja se nalaze u problemu i nalaze u situaciji da se traži porodica za njih. Ono što ja vidim jeste da se država radije opredeljuje nekako za hraniteljsku porodicu i jedan veliki broj dece, moram da budem vrlo precizno, tražila sam podatke i podaci se kreću o tome koliko je dece u hraniteljskim porodicama od 4.000, 4.500 do 6.500. Prosto je neverovatno da su toliko različiti podaci koji se tiču dece koja se nalaze u hraniteljskim porodicama. Neka to bude 4.000, da kažem da je to najmanji broj i negde se ministarstvo operiše sa tim brojem, ali to je jako veliki broj dece, to je jako veliki broj hraniteljskih porodica, a ono što hraniteljstvo čini zapravo, što se mene tiče i što se razvoja deteta tiče, nepovoljnim jeste što je to trenutno stanje. Znači deca nisu data u hraniteljsku porodicu pa će imati status koji će biti trajan, to je trenutno stanje, stanje koje će kratko trajati da se dete pripremi za usvajanje i sve ostalo. Znači, ono će ponovo menjati porodicu. Uvek sam razmišljala da je možda mnogo bolje i jeftinije na kraju krajeva za državu, mada ne volim da poredim te dve stvari, odnos porodice koja treba da gaji dete i da li su plaćeni ili nisu, znači uvek sam razmišljala da hraniteljstvo zapravo jeste jedan kratki korak koji država treba da učini što kraćim, kako bi se našlo trajno mesto za dete i kako bi dete imalo prostora da se razvija. Sa druge strane, moram da pomenem problem, a pominjem probleme upravo zato što mislim da treba da govorimo o svojim institucijama vrlo ozbiljno i analitično da bismo znali da li smo spremni da uradimo korak kao što je usvajanje ovih konvencija. Dakle, hraniteljstvo jeste pod znakom pitanja u mnogim situacijama, mnogi govore o tome da su hraniteljske porodice krenula u hraniteljstvo zbog novca koji država daje, što ne bih volela da sada ja procenjujem. Imam situacije kao narodni poslanik, da nam se obraćaju roditelji koji žele da usvoje decu, dakle, usvojitelji, ne roditelji i da nailaze na razne situacije. Hraniteljske porodice nam se obraćaju. Ono što hoću da kažem, volela bih da se negde analizira rad hraniteljskih porodica, šta smo postigli konceptom hraniteljstva, bez toga da ja procenjujem i da o tome vrlo ozbiljno razgovaramo, gde su nam teškoće, problemi, šta ćemo sa time, šta treba da uradimo. Mislim da je trenutak da se o tome razgovara, jer već jedan broj godina radimo na tome i mislim da je uredu. Interesantna stvar jeste da ovog trenutka 887 dečaka i devojčica starosti do 10 godina se nalazi u hraniteljskim porodicama i čeka usvojenje. Sa druge strane imate podatak da 780 parova čeka decu na usvojenje i još 60 onih koji su iz inostranstva takođe čekaju na usvojenje. Šta se događa sada, zašto su u nesrazmeri ova dva broja i da li ćemo nešto da promenimo kao društvo? Da li ćemo da radimo na edukaciji svojih potencijalnih usvojitelja ili ćemo da ispunjavamo želje? Da kažemo – znate, treba nam dete sa plavim očima, visine te i te, parafraziram neke stvari koje sam pročitala, ali ostavile su mi mučni utisak. Mislim da treba raditi na edukaciji usvojitelja i treba rešiti proces koji očigledno stoji. Izvinite, između ta dva broja koja su vrlo bliska postoji nesrazmera koja se prvo, odnosi na materijalne resurse države koji se troše u tom smislu, a na drugoj strani, onoj koju zaista zagovaram, jeste da su ta deca u poziciji trenutnoj da ne znaju svoj status. Tek trebaju da budu usvojena. Hoću da kažem da je dobro što ćemo konačno pričati o ovoj konvenciji upravo zato što ona reguliše trajno odnose između država one iz koje se usvaja dete i one u koju dete ide, jer je do sada bilo nelogično da sa agencijama kao država imamo odnos, jer su agencije u inostranstvu bile te koje su bile zadužene za usvajanje naše dece. To je dobro i to rešava stanje stvari prilično dobro. Mislim da ova konvencija nije sama po sebi sporna, ali volela bih da razgovaramo šta možemo da uradimo da što manje naše dece ide u međunarodno usvojenje, da ostaju ovde. Za mene je bilo porazno kada ste rekli, ovde sam čula i na odboru – njima je tamo bolje, jer se njima tamo neko bavi. To dovoljno govori o nama, a to ne valja što govori o nama. Jer, ako se neko tamo bavi, a mi se ovde ne bavimo, a posao nam je da se bavimo, onda to nije dobro. Druga konvencija o kojoj hoću da govorim jeste Konvencija Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici. To je vrlo značajna stvar i mislim da je to stvar kojom se i ženska mreža ovog parlamenta i te kako bavi i želi da se bavi do kraja, ali moja poslanička grupa se vrlo ozbiljno bavi ovom temom i smatramo da je dobro što se ova konvencija našla pred nama, jer se fenomen nasilja i porodičnog nasilja zaista progresivno umnožava, a kod nas je samo u nekoliko godina 20% ili 30% više nasilja, povećano u odnosu na prošlu godinu. Konvencija se odnosi na preuzimanje vrlo preciznih i zahtevnih obaveza države, kako bi se sprečilo nasilje nad ženama i nasilje u porodicama. Određeni članovi te konvencije se odnose i na nasilje nad decom, što je sasvim prirodno jer je situacija takva, da tamo gde je nasilje nad ženom ili majkom, dete je to koje ili direktno trpi to nasilje ili je ono kao posmatrač nasilja zlostavljano. Usvajanje ovog dokumenta je međunarodna obaveza Srbije i naročito posle Izveštaja Komiteta za borbu protiv nasilja vrlo važno da o ovome razgovaramo. Kada sam govorila o prethodnom, mi zapravo pravo stanje porodičnog nasilja i nasilja u Srbiji nad ženama ne znamo. Imamo gomilu različitih podataka. Država raspolaže jednim, civilni sektor drugim. Moram da govorim o tome jer se civilni sektor zaista ozbiljno bavi ovom temom i godinama se bavii jako dobro radi. Tako da ono što čitamo u medijima jeste strašno. Recimo, 2011. godine je ubijeno 29 žena, 2012. godine 24, a samo u prvih osam meseci ove godine, podatak koji sam našla, je 42. To dovoljno pokazuje kako se progresivno umnožava nasilje u porodici. Srbija ima strateška dokumenta. Srbija zaista ima Nacionalnu strategiju za borbu protiv nasilja. Srbija ima akcione planove. Srbija ima jako dobar zakon poput Porodičnog zakona koji treba da se u nekim delovima renovira, ali mora da se promeni Krivični zakon, ali su nam zakoni generalno prilično solidni. Srbija ima institucije, ali je nasilje nad ženama i nasilje nad decom i dalje prisutno i, ponovo kažem, ono raste. Mi smo imali situaciju da je nasilje, recimo, nad ženom bilo čak i u sigurnoj kući. To je retko, vrlo retko, ali je kod nas bilo i to moguće. Prvo istraživanje o rasprostranjenosti i karakteristikama nasilja nad ženama u centralnoj Srbiji urađeno na reprezentativnom uzorku moram da kažem je ono istraživanje koje je urađeno između 2009. i 2012. godine u okviru Projekta programa UN za razvoj i Uprave za rodnu ravnopravnost. To istraživanje pokazuje da je 54% žena bilo u jednom trenutku zlostavljano, a 38% žena i dalje je zlostavljano u ovoj zemlji. Podaci govore da najčešće zlostavljač bude muž, bivši muž ili intimni partner i ono što je najstrašnije da je za ženu najopasnije mesto njen dom. Porodični dom je najopasnije mesto za ženu. Pročitaću jednu rečenicu koju nisam izgovorila ja, ali je ona vrlo značajna i ako zvuči kao da je izgovara opozicija – iako država govori da je uradila mnogo na zaštiti žena i sprečavanju nasilja nad njima, uopšteno gledajući nema većih poboljšanja. Ta poboljšanja se mogu videti u individualnim slučajevima. To što je 42 žene smešteno u Sigurnu kuću i nisu ubijene da nisu tamo smeštene, u kojima su žene uspele da ostvare svoja prava i izađu iz kruga nasilja ili su ih institucije zaštitile. To je izjavila žena iz Autonomnog ženskog centra, Jelena Keserović. Šta je glavni problem, govorim o našim institucijama, u zaštiti žena od nasilja? To su nepovezan sistem, nepovezan rad institucija, nepraćenje svih postupaka i procedura koje su propisane, blage kazne i na kraju nedostatak evidencije o broju žena izloženih nasilju. Neko kaže da su brojevi naduvani, jako su veliki. Neko kaže da su jako mali. To pokazuje da mi pravu meru ne znamo, a da sa druge strane država propisuje mere a ne zna koje kapacitet ima, ne zna prema čemu propisuje te mere. Zapravo, idemo u maglu i to ne valja. Podaci kažu da je bar jedna institucija uvek znala da je nasilje nad ženama vršeno i da je pretnja smrću izražena, ali ipak nije reagovala, nije smatrala dovoljnom opasnom tu situaciju i onda je najčešće došlo do tragičnog ishoda, odnosno žena je ubijena. Šta je problem prilikom prikupljanja podataka i njihovog tumačenja? To što neredovno dostavljaju institucije tražene informacije, nesistematično se vode podaci i ne možemo da pratimo pravu situaciju u nasilju. Drugo pitanje, pitanje centara za socijalni rad je pokrenulo njihovu značajnu ulogu koju im je dao Porodični zakon i oni imaju, kada govorim o toj ulozi, ovlašćenja da po službenoj dužnosti podnose tužbe za nasilje u porodici, da traže donošenje privremenih mera zaštite od nasilja. Nažalost, žrtve ukazuju da upravo ovo zbog čega centri za socijalni rad treba da im pomognu ne dobijaju, ali dobijaju savete sa pokretanjem određenih postupaka, davanju informacija o smeštaju. Moram da kažem da se najčešće policija i centri za socijalni rad vade, da tako kažem, i kažu – znate, žrtva nije sarađivala. Međunarodni standardi, dobra praksa kaže da žrtva i nema potrebe da sarađuje i da nije realno očekivati da žrtva pokreće te postupke. To treba da rade oni koji su za to zaduženi od države. Sledeći problem su blage kazne i tu bih pomenula ovaj slučaj koji sam već pominjala, u Ljigu, a to je kako se odnosi naša država prema tom problemu. Problem SOS telefona u mnogim sredinama je ugušen. To je dvostruki standard koji je bio u nekom trenutku dostignut, a sada je pao. Da ne pričam dalje, nećemo imati te SOS telefone u mnogim lokalnim sredinama. Zbog čega ovo govorim? Zbog toga da vidimo da li su naše institucije pripremljene da mogu da ispoštuju sve ovo što piše u ovoj konvenciji, da li naše institucije u članu 57. mogu da obezbede besplatnu pravnu pomoć. Zatim, da li naša država može da se obezbedi, da li ima instrumente da recimo svi podaci seksualno zlostavljane dece budu tajni kada imamo priliku da pratimo u medijima, samo što nema slika i ime deteta, sve podatke komšije, ulice, škole. Sve piše, samo ne piše ime deteta. Dakle, to su podaci koji moraju biti tajna za nas. Dalje, ono što je najvažnije, imamo li mi kao država instrumente da pratimo implementaciju konvencije koju hoćemo da usvojimo ili mislimo da će ona ostati mrtvo slovo na papiru a mi ćemo pričati da smo mi to usvojili i podići ćemo standard svojih usluga i, ko veli, govoriti o tome? Mislim da je neozbiljno da o tome govorimo ako imamo u vidu da naše institucije nisu spremne za ovo. Demokratska stranka Srbije će glasati za obe konvencije. Smatramo da su one potrebne. Smatramo da su one jako moćni instrumenti u rukama države, ali mislim da mi nismo spremni za njih. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Slavica Savić.
Poštovani predsedavajući, poštovani potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici i poslanice, nažalost gotovo da ne prođe dan da nas na prvim stranama novine ne dočekaju vesti o užasnim zlostavljanjima i monstruoznim ubistvima koja se dešavaju u porodicama. Najčešće žrtve su zapravo najslabiji i najosetljiviji, a to su uglavnom žene i deca. Brojne međunarodne institucije poput UN, Međunarodnog krivičnog suda Saveta Evrope donele su različite konvencije, statute i preporuke, kao što su Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima, Konvenciju Sidou, Rimski statut i sve one u svoj fokus stavljaju postavljanje standarda i mehanizama rodne ravnopravnosti, sprečavanje nasilja nad ženama i eliminisanje svih oblika diskriminacije žena. Zaključak je da je upravo jednakost između muškaraca i žena osnovni faktor u prevenciji nasilja nad ženama. U Istambulu 11. maja 2011. godine donete je Konvencija Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i u porodici koja je danas pred nama. Ciljevi ove konvencije su zaštita žena od nasilja, suzbijanje diskriminacije, osnaživanje žena, pomoć žrtvama nasilja, kao i podrška organima i organizacijama koje se bave ovom problematikom. U brojnim istraživanjima u svetu, ali i u Srbiji utvrđeno je da skoro 60% porodica u kojima postoji nasilje nad ženama isto tako postoji i nasilje nad decom, a ukoliko je žena morala da traži pomoć od organa države deca su žrtve u skoro 100% slučajeva. Sve žene iz jednog od istraživanja svakodnevno su bile izložene različitim vidovima nasilja. Najčešće je to fizičko nasilje tokom kog žene, ali isto tako i deca bivaju konstantno fizički zlostavljana, prebijana, a neretko i ubijana. Organi države i druge institucije su često previđali stepen opasnosti, a okolina je smatrala da ih se ne tiču dešavanja u okviru tuđe porodice. Sve ovo navodi na zaključak da je društvo u celini donekle zatajilo Ova konvencija se bavi psihičkim i ekonomskim nasiljem nad ženama. U našem društvu siromašnom i sa velikim ekonomskim problemima većina porodica se nalaze u teškoj poziciji, žene ponajviše jer su uglavnom one te koje nisu zaposlene ili najpre bivaju otpuštene kao tehnološki višak u preduzećima ili zbog nege dece ili starijih odustaju od karijere i tako postaju potpuno ekonomski zavisne. Ratifikacijom Konvencije mi se obavezujemo da preduzmemo neophodne zakonodavne mere radi unapređenja prava žena, kao i sprečavanju diskriminacije uključivanjem principa jednakosti i, ono što je najvažnije, primenom sankcija. Onog trenutka kad sankcije budu u potpunosti zaživele, verujem da će i ovi procenti u istraživanju nasilja biti malo drugačiji. Obavezno je da se organizuju sistemi kontrole sprovođenja ovih mera i programa, ali i da se podržavaju organizacije nevladinog sektora koje se bave ovim temama. Iako smo mi prilično konzervativno i patrijarhalno društvo, i mali koraci ka boljitku su ipak koraci i pomeranje ka zdravijem i snažnijem društvu, tako da je neophodno da se preduzmu organizovane akcije u cilju promocije rodne jednakosti i iskorenjivanje predrasuda prema ženama, gde se žene smatraju inferiornim, slabijim, manje značajnim za društvenu zajednicu. Te akcije moraju biti podržane od strane državnih institucija, civilnog društva, ali takođe i kulturnih i sportskih institucija, kao i od strane sredstava javnog informisanja. Trenutno jedan naš dnevni list objavljuje feljton o ženama zatvorenicama, koje su ubile svoje partnere posle mnogo godina monstruoznog zlostavljanja. Veliki broj žena i muškaraca veoma emotivno reaguje na ove ispovesti i to jeste jedan od ciljeva ove konvencije. Takođe je preporučeno da se uvede u škole, u okviru nekih predmeta, tema rodne jednakosti i sprečavanje nasilja nad ženama. U još jednom od istraživanja utvrđeno je da se veći broj žena obraćalo Centru za socijalni rad, u očekivanju da dobiju mere zaštite od nasilja. Mnoge žene su navele da nisu dobile nikakav odgovor niti pomoć, da je prijava nasilja najčešće bila samo evidentirana ali da nije pružena nikakva pomoć, ili se na nju dugo čekalo, a ponekad je stizala kada je već bilo prekasno. Mnoge govore da su od strane zaposlenih u centrima najčešće savetovane da se pomire sa mužem, da mu se vrate i da je to najbolje za decu. Neke su čak bile osuđivane i da je uglavnom ignorisan problem nasilja, iako su žrtve imale evidentne povrede, ili je policija potvrđivala delikt nasilja. Ovo je, naravno, ozbiljna optužba na račun Službe za socijalni rad i obaveza koju preuzimamo upravo ovom konvencijom je da se vrši ozbiljna edukacija svih zaposlenih koji dolaze u kontakt sa žrtvama nasilja i naročito da se vodi računa o podršci i psihičkim osobenostima svake žrtve pojedinačno. Mi na sebe preuzimamo i obavezu otvaranja sigurnih kuća za žrtve nasilja, posebno za žene i decu, ali da te sigurne kuće zaista budu sigurne. Svi se sećamo slučaja, pomenula ga je Milica, od samo pre nekoliko meseci, kada je nasilnik u sred dana ušetao u sigurnu kuću i na očigled sopstvenog deteta pokušao da ubije ženu. Kod nas već postoje SOS telefoni, ali treba i dalje raditi na promociji tih brojeva na koje žrtve mogu da se javljaju u svakom trenutku u toku dana, jer su takođe istraživanja otkrila da se žrtve nasilja čak i češće javljaju na SOS telefone, nego što se obraćaju centrima za socijalni rad ili policiji.Naročito je podcrtano da je policija najmanje uticala na to da nasilje bude smanjeno i da se čak nasilje posle intervenisanja uveliko povećavalo ili pogoršavalo. Ono što je još kod nas problem je što mnoge žrtve nasilja nisu imale pristupa pravnim lekovima protiv počinilaca nasilja, ali isto tako i protiv onih organa koji nisu ispunili svoju dužnost i na taj način doprineli ne nastanku ili produžetku nasilja. Ova konvencija nalaže da se uvedu i ove institucije u pravni sistem. Tu je uključena i materijalna nadoknada, posebno onima koji su zadobili ozbiljne telesne povrede. U našem društvu se povremeno pojavljuju i slučajevi prinudnog sklapanja braka, najčešće je to u romskoj populaciji, zbog njihove dugogodišnje tradicije koja uključuje i prodaju maloletnih nevesta. Ova konvencija nas obavezuje da se takvi brakovi moraju poništiti, bez nepotrebnog finansijskog i administrativnog opterećivanja žrtve. Takođe se navodi da uz fizičko, seksualno i psihičko nasilje i proganjanje mora biti inkriminisano. Mora biti inkriminisano i seksualno uznemiravanje, kao i prinudni abortus i sterilizacija. U Konvenciji se navode i sankcije i mere protiv nasilnika zajedno sa otežavajućim okolnostima. Kod nas je poznato da su nasilnici uglavnom bili kažnjavani najmanjim mogućim propisanim kaznama, ili čak nekad ispod propisanih kazni. To je najčešće dovodilo do ponavljanja nasilja, pojačavanja koje je povremeno bilo fatalno i završavalo se uglavnom smrću žrtve, a ponekad i smrću nasilnika, kada je žrtva prešla preko svoje granice trpljenja i u strahu za svoj život ili bezbednost svoje dece usmrtila nasilnika. Konvencija nas obavezuje na još niz mera koje se tiču prevencije nasilja, hitnih mera zaštite, mera zabrane prilaska, mera zaštite prava i interesa žrtava, kao i zaštite njihovih porodica i svedoka od zastrašivanja i od odmazde. Navodi se i pravo na pravnu pomoć, azil, informisanje, kao i međunarodne saradnje u vezi parničnih i krivičnih slučajeva koji se dotiču više zemalja. Ratifikacija ovako značajnog akta je neophodnost koja nas uvodi u društvo zemalja sa razvijenom svešću o rodnoj ravnopravnosti i zaštiti žena od svake vrste nasilja. U ovom setu zakona, u Sporazumu o socijalnoj sigurnosti između Republike Srbije i Vojvodstva Luksemburg, kao i Sporazuma o socijalnoj sigurnosti između Srbije i Kanade, nalazi se Konvencija o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja. Kod ove konvencije bih se zadržala samo par trenutaka, jer smatram da je od izuzetnog značaja da prihvatimo preporuke i obaveze koje nam nameće ova konvencija. Naime, najveća tragedija za svako dete je da odrasta bez porodice i cilj ove konvencije je da se omogući svakom detetu da odrasta u krugu porodice. Konvencija još obezbeđuje i efikasniju zaštitu dece bez roditeljskog staranja, povećanja sigurnosti u postupku međunarodnog usvojenja i posebne zaštite usvojenog deteta po usvojenju. Socijaldemokratska partija Srbije glasaće za ratifikaciju ovih konvencija. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vera Paunović. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovani gospodine ministre i ostali članovi Vlade, poštovane kolege narodni poslanici, u najkraćem ću se osvrnuti na ova četiri zakonska predloga kojima se potvrđuju međunarodni ugovori i konvencije. Pristupanjem naše države Međunarodnoj konvenciji o zaštiti dece i saradnje u oblasti međunarodnog usvojenja stvoriće se sigurniji pravni okvir u ovoj grani međunarodno-privatnog prava. Ratifikacijom ove konvencije doprineli bi kvalitetu međunarodnog usvojenja i to bi bila još jedna mera za zaštitu dece sa zdravstvenim smetnjama ili posebnim potrebama bez roditeljskog staranja. Sam podatak da je ovu konvenciju ratifikovalo 79 država sveta, među kojima su sve najuticajnije svetske vele sile - Evropska unija, Rusija, SAD i Kina, govori nam o tome da se njome tretira još jedno pitanje oko koga se čovečanstvo načelno ne spori i pokušava da nađe zajednički dogovor. Možemo konstatovati da naši usvojitelji još uvek nisu spremni na ovaj vid usvojenja zbog reagovanja okoline, što zavisi od jednog civilizacijskog i kulturološkog nivoa sredine u kojoj živimo. Naši usvojitelji uglavnom žele dete malo i zdravo. Međunarodna usvojenja samo se izuzetnu primenjuju, a da je kod nas glavni razlog međunarodnog usvojenja taj što naši građani u najvećem broju slučajeva ne žele da usvoje decu sa zdravstvenim problemima ili posebnim potrebama. Inostrano usvojenje se izuzetno primenjuje po posebnom režimu i posebnom postupku, davanjem dozvole ministarstvu nadležnom za rad i socijalnu politiku. Iako naš porodični zakon već tretira pitanje međunarodnog usvojenja dece na jedan korektan način, u smislu da se mera međunarodnog usvojenja koristi tek kao krajnja mera za zbrinjavanje ovakve dece, iako ovakvih slučajeva ima svega desetak godišnje, sa druge strane, prihvatanjem ove konvencije otvaraju se mogućnosti za kvalitetniju saradnju naših i inostranih organa. To je naročito važna oblast i nadzorna nad usvajanjem u drugoj državi. Ova konvencija usavršava sistem, iako je u našem zakonodavstvu već dosta toga ugrađeno. Ona nam daje mogućnost bolje saradnje sa drugim agencijama, da na lakši način dođemo do usvojitelja koji hoće, mogu i žele da usvoje decu sa ovim zdravstvenim smetnjama. Deca usvojenjem gube naše državljanstvo, ali svi međunarodni usvojitelji koje danas imamo poštuju pravo deteta na poreklo i neguju identitet deteta. Od momenta primene porodičnog zakona bilo je 45 međunarodnih usvojenja, najviše u Švedskoj, SAD, kao i pojedinačnih slučajeva u Grčkoj, Italiji, Francuskoj i Nemačkoj. Potvrđivanje konvencije bi svakako doprinelo sprečavanju različitih zloupotreba, nelegalnog poslovanja agencija za posredovanje trgovine ljudima i drugo. Druga konvencija koju ćemo danas potvrditi je Konvencija Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja u porodici i ženama. Ova konvencija ima za cilj nastojanje da se žene zaštite od svih oblika nasilja, da se podstakne prevencija i krivično gonjenje slučajeva nasilja u porodici, da se vrši promocija ravnopravnosti žena i muškaraca, ekonomsko osnaživanje žena i otklanjanje svih vrsta diskriminacije, pružanje zaštite žrtvama nasilja, pružanje pomoći žrtvama nasilja u porodici i stvaranje okvira za veću međunarodnu saradnju u ovoj oblasti. Sve ovo svakako spada u jednu od vrlo delikatnih mera u našem društvu i gotovo da nema dana da ne vidimo u medijima neku vest o ovako žalosnim događajima, neretko i sa najtežim posledicama. Uprkos velikim naporima koji su učinjeni na podizanju opšte svesti našeg građanstva o ovom problemu i uprkos činjenici nastojanja država i brojnih nevladinih organizacija da se stvore što bolji materijalni uslov za pomoć žrtvama porodičnog nasilja, kao i efikasniji pravni sistem i mehanizmi za prevenciju i efikasno sankcionisanje ovih negativnih pojava, nažalost, mi moramo biti svesni da će ovakvih slučajeva svakako biti i u budućnosti. Stoga, iako je naša država već u svom nacionalnom zakonodavstvu ugradila veliku većinu prava i obaveza proklamovanih ovom konvencijom, smatram da najveći značaj usvojenja ove konvencije leži u mogućnosti za međunarodnu saradnju. Priključivanjem ove konvencije naša država stiče pravo da se uključi u rad Međunarodne ekspertske grupe za borbu protiv nasilja nad ženama „GREVIO“ Na taj način ćemo se uključiti u razmenu iskustava i podataka iz ove oblasti, ali to automatski povlači i znatno viši stepen odgovornosti u primeni konkretnih pravnih normi i ostalih mehanizama zaštite, jer će se one ubuduće nalaziti pod nadzorom međunarodnog tela. U Narodnoj skupštini Republike Srbije osnovana je ženska parlamentarna mreža koja podržava ovu konvenciju u želji da prvenstveno pomogne ženama kod ekonomskog osnaživanja u realizaciji ostvarivanja njihovih životnih ciljeva. Kao 11. i 12. tačku dnevnog reda mi danas razmatramo međunarodne sporazume o socijalnoj sigurnosti sa Kanadom i Luksemburgom. Svakako da je dobro što smo uspeli da se u još dve zemlje izborimo za regulisanje pitanja vezanih za penzijsko i invalidsko osiguranje, tj. za priznavanje radnog staža i nesmetanu isplatu ovih vrsta, prinadležnosti naših građana u inostranstvu i obrnuto. To je posebno važno za Kanadu, jer mi tamo imamo veliki broj naših građana koji tamo rade i žive duži niz godina, pa će njihov položaj biti znatno olakšan, jer će trošiti manje vremena po državnim ustanovama radi ostvarivanja svojih stečenih prava. Poštovani narodni poslanici, kao što smo videli, predlozi sve četiri konvencije i sporazuma usmereni su na rešavanje socijalnih problema i poboljšanja položaja naših građana. Oko njih ne može biti nekog političkog i ideološkog sporenja, kao za neke druge zakone, pa će poslanička grupa Partija ujedinjenih penzionera Srbije u danu za glasanje podržati ove ratifikacije, a verujem da će to učiniti jednoglasno i druge poslaničke grupe. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se. Reč ima narodna poslanica Nataša Mićić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u okviru ovog dnevnog reda Vlada nam je predložila potvrđivanje četiri međunarodna ugovora. Kao što smo čuli, dva su dvostrani međunarodni ugovori sa Kanadom i Luksemburgom i tiču se socijalne sigurnosti. Treća je Konvencija o zaštiti prava dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja i nju potvrđujemo po preporuci Komiteta za prava deteta. Ona je značajna ne samo zbog toga što se pojačava pravna sigurnost, naročito u sprečavanju trgovine, otmice, prodaje ili zlostavljanja dece, nego je značajna i zbog toga što se zapravo efikasnije ostvaruje pravo naše dece na život u porodičnom okruženju. Naime, pored domaćeg usvojenja i hraniteljstva, treći vid jeste to međunarodno usvojenje i ono je važno pre svega zbog dece invalida, ometenih u razvoju, starije dece i dece romske nacionalnosti, gde budući usvojitelji ovde u našoj zemlji, nažalost, ne pokazuju veliko interesovanje. To ne bih isključivo dovodila u vezu sa pitanjem humanosti, nego pre svega kao i posledicu velike traumatizacije ovog društva i velikog siromaštva. Četvrta konvencija, i njoj nameravam da posvetim najviše pažnje, jeste konvencija o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i porodičnom nasilju. Radi se o konvenciji Saveta Evrope. Htela bih da vas podsetim da se ove godine obeležava desetogodišnjica od kako je Srbija postala članica Saveta Evrope. Mislim da je ovo bila dobra prilika, važna, značajna tema i ogroman problem i da se taj mali jubilej mogao iskoristiti kako bi se poklonila puna pažnja i potvrđivanju ove konvencije. Ono što je zajedničko svim međunarodnim ugovorima generalno, jeste to da obogaćuju pravni okvir, pojačavaju pravnu sigurnost, promovišu međunarodnu saradnju itd. Međutim, ja bih ove četiri konvencije koje se bave socijalnom sigurnošću, pravom dece, pravom žena, zapravo shvatila, odnosno zatražila od svih i ovde u parlamentu, u društvu uopšte, da ih tretiramo kao opomenu. Kao opomenu koliko se malo ovo društvo brine o ljudima, odnosno posvećuje pažnju ljudskim pravima. Država je odgovorna za kršenje ljudskih prava ne samo kada je ona počinilac nego kada su počinioci i druga lica. Ako je pre 5. oktobra država bila ona koja je zapravo najviše kršila ljudska prava, sada je važno da država što više preuzima odgovornost i štiti ljudska prava svakog građanina pojedinačno. Mislim, da na tom putu nismo baš toliko uspešni i ne idemo tako brzo. Hoću da kažem, kad već govorim o ljudskim pravima, o brizi o ljudima, o socijalnim pitanjima da je u prethodnih 25 godina jedino vreme kada su socijalna pitanja imala prevagu i prvenstvo nad nacionalnim pitanjima bio period od 5. oktobra do 12. marta 2003. godine. Rekla bih nešto o značaju ove konvencije. Ona je značajna kako u prevenciji nasilja, bavi se zaštitom žrtava, kažnjavanjem počinioca i od naše države traži se puna posvećenost kako u sprečavanju, procesuiranju, kažnjavanju pa čak i reparaciji prema žrtvama. Ta puna posvećenost i prevencija koju sam pomenula evo kako se zapravo odvija kod nas. Naime, zaista imam utisak da se u Vladi i kada je Vlada ovo poslala kao Predlog zakona o potvrđivanju konvencije, ovom se konvencijom apsolutno niko nije bavio. Usudiću se da kažem da je možda niko nije ni pročitao, jer da je pročitao video bi da u članu 12. Konvencija zahteva od naše države, znači, naša država se obavezuje da na svim nivoima, počev od najvišeg do najnižeg i redovno se bavi pitanjem značaja i širenja svesti o manifestacijama, svim oblicima nasilja i njegovom sprečavanju. Dame i gospodo, prethodnih dana, niti na toj sednici Vlade kada nam je prosleđena ova konvencija apsolutno niko nije, niti resorni ministar niti bilo ko iz Vlade, a nosioci aktivnosti su i premijer i ministar policije i ministar pravde i ministar prosvete i ministarka zdravlja, niko nije izgovorio ni polurečenicu. Da vas podsetim, prethodnih dana vrlo smo se živo bavili i bilo je više priloga u elektronskim medijima i članaka u štampanim medijima o upotrebi rotacionih svetala službenih vozila. Da li je to to podizanje svesti? Da li je to ta prevencija? Čekajte, ako niste pročitali Konvenciju, ako niste upoznati sa njom onda ste bili obavezni da po Nacionalnoj strategiji o sprečavanju nasilja nad ženama koju je ova zemlja usvojila 2011. godine, ta nacionalna strategija bukvalno počinje rečenicom – Izrada nacionalne strategije predstavlja izraz odlučnosti Vlade za sprečavanje nasilja. Ne vidim stvarno i žao mi je što resorni ministar za rad, zapošljavanje i socijalnu politiku se u ovoj zemlji zaista ne bavi ni zaposlenima, ni nezaposlenima, ni socijalnom politikom, a suzbijanje nasilja je jedan važan segment te socijalne politike. Još jedna stvar, ne samo da je marginalizovala ovo pitanje, znači, borbu protiv nasilja nad ženama i porodično nasilje, nego je Vlada pored toga poslala jednu jako lošu poruku angažujući za ekonomskog savetnika Dominikana Štros Kana, čoveka koji je više puta optuživan za seksualno nasilje, pre dva meseca je u gradu Lilu ponovo podignuta optužnica protiv tog čoveka. Da li je to poruka Vlade počiniocima nasilja i kakva je to poruka i kakva je to poruka ženama koje u ovoj zemlji trpe nasilje svakodnevno? Mislim da je to nedopustivo. Ekonomija da, ali ne po cenu promovisanja nasilja i nasilnika. Ne moramo ići sada u neke druge zemlje i tražiti pozitivne primere kako je zemlja slala pozitivne poruke prilikom suzbijanja nasilja tako što se odgovarajući ponela prema svojim funkcionerima. Podsetiću vas dame i gospodo, 2002. godine premijer Zoran Đinđić je predložio i vodila se rasprava o tome gde je smenjen jedan poptredsednik Vlade, Vuk Obradović, isključivo iz razloga što je seksualno uznemiravao svoje koleginice. To je prava poruka. To je prava poruka i nasilnicima i ženama i deci koja u ovoj zemlji trpe nasilje. Što se tiče zaštite, pošto se vrlo ozbiljno i detaljno Konvencija bavi i zaštitom, rekla bih, da je ona ovde svedena na samo pomoć. Preko 90% žene same pokreću postupak ili tužbom za nasilje u porodici ili zahtevom za zaštitnim merama ili krivičnim prijavama. U toj zaštiti Konvencija naročito insistira na koordiniranom i delotvornom radu svih državnih organa službi, a naročito su važne, naravno, nevladine organizacije koje su prethodnih 20 godina dale najznačajniji doprinos ovom pitanju. Kažem preko 90% žena zapravo same pokreću te postupke, a samo nekoliko procenata četiri ili pet socijalni rad i još manje policija ili tužilaštvo po službenoj dužnosti. To bi trebalo da se promeni. Treba biti svestan da žrtve često nisu ni u objektivnoj mogućnosti da same pokreću taj postupak. Što se tiče kažnjavanja, traži se harmonizacija kaznene politike i da se smanji raspon između najviše i najniže kazne. Kada sam rekla to delotvoran i koordiniran rad službi, prekjuče smo imali primer, jednom počiniocu nasilja je sud izrekao zaštitnu meru zabrane pristupa žrtve, njegovoj supruzi i niko nije bio nadležan da tu meru kontroliše i nadzire, tako da je ta žrtva, zapravo ta žena je bila žrtva jer je taj suprug izboo šrafcigerom. Mislim, da to pokazuje koliko su u realnosti ti problemi veliki. Želim da kažem i da apelujem ovde i na Žensku parlamentarnu mrežu i na sve kolege poslanike i koleginice, da je naša država potpisujući ovu konvenciju prošle godine stavila rezervu u skladu sa članom 3. Konvencije i rezerva se odnosi na dva člana, jedno je član 30. stav 2. Zapravo, naša država je odbila, stavila je rezervu, odbila da primeni odredbu da nadoknadi ženama koje su imale teške telesne povrede ili ozbiljno narušeno zdravlje, a pri tom ni počinilac ni osiguranje nije nadoknadilo štetu, naša država je odbila da nadoknađuje tu vrstu štete žrtvama. Mislim da to nije dobro i da nije dovoljan razlog da je to država uradila zbog finansijskih teškoća, jer ako u ovoj zemlji ima novca da se, recimo, ne znam, oproste dugovi jednoj kompaniji kao što je „Simpo“, ako možemo da pokrivamo gubitke i „Srbijagasa“ i „Železnice“ po 200, 300 miliona, ako Skupština juče u jednom danu može da se odrekne 300 miliona dinara, da smanji, da skreše svoj budžet za 300 miliona dinara, ako možemo da se odreknemo naplate rudne rente u punom iznosu, a te rezerve iznose 7 milijardi, a mi naplaćujemo rudnu rentu samo 3%, a mogli bi i do 30%, ili barem 22 koliko je u Rusiji. Ako je ova država mogla da isplati, za jednog nasilnika mislim na Miladina Kovačevića, odštetu američkom državljaninu koji je jedva prežive nasilje od strane Miladina Kovačevića, ako je mogla da izdvoji milion dolara za to, onda mislim da bi, kažem naročito u situaciji što se radi o nadoknadi gde počinilac ne može da plati i gde osiguranik, tek u slučaju da se na drugi način ne može naplatiti država preuzima odgovornost da štiti i da izvrši reparaciju žrtvama. Tako eto molim, molim poslanike da me podrže, a Vladu, resornog ministra molim da povuče ovu rezervu, jer mislim da nije dobro. Druga rezerva se odnosi na član 44. Radi se o nadležnosti. Naša država se izuzima nadležnost u slučajevima kada se radi o licima koja imaju ovde samo boravište, a ne prebivalište. To se pravda razlogom da je potrebno utvrditi harmonizaciju krivičnog zakonodavstva. Dobro, to bi se moglo ispraviti tom harmonizacijom, ali s druge strane postoje primeri kada smo istovetni tekst prihvatali, ratifikovali konvencije, pa onda ne vidim, iako nisu bile usaglašene sa krivičnim zakonodavstvom, pa onda ne vidim razlog zašto to ne bi bio i ovde slučaj. Posvetila bih pažnju, naročito, porodičnom nasilju, koje je zapravo rak rana ovog društva, koje je generator svih oblika nasilja, zato što se u porodicama obično transgeneracijsko nasleđe, zato što polovina dece prisustvuje nasilju, a svako treće je i žrtva nasilja, pa su tako ta deca posle obično, najčešće prenose taj model ponašanja i na ulicu, i u škole, na stadione i na druga mesta. Pošto je LDP navikao, to mu je način rada da u javnom životu pokušavamo da nas suočimo sa realnošću, kazaću da je u ime LDP, da je zapravo porodica najnasilnija društvena grupa u ovoj zemlji. To potvrđuju i podaci, i to potvrđuju istraživanja. Naime, evo samo za prvih osam meseci u porodičnom nasilju je ubijeno 42 osobe, od toga su 38 žena. Za osam meseci ubijeno 38 žena. Prošle godine 28 za čitavu godinu. Pretprošle godine 29. Od tih 29, 23 su bile žrtve svojih partnera, četiri su ubijene od strane njihovih sinova, a dve su bile žrtve tazbinskog srodstva. To porodično nasilje, to je o smrtnim slučajevima. Znači tih 38 žena koje je ubijeno ovih osam meseci su nečije ćerke, su nečije sestre, su nečije majke, 38 ubijenih žena u prvih osam meseci u ovoj zemlji. To je o smrtnim ishodima. S druge strane, postoje istraživanja koja govore o povredama i o intervencijama policije. Naime Udruženje sudija za prekršaje je izvršilo istraživanje od 2004. godine do jula 2006. godine i prema tom sveobuhvatnom istraživanju na nacionalnom nivou, zabeleženo je 50.127 intervencija policije u toj oblasti porodičnog nasilja. Uzmite u obzir podatak da pomoć policije prilikom poslednjeg incidenta zatraži samo 23% žena, 18% se obrati centru za socijalni rad, a 30% zdravstvenim ustanovama od kojih najviše za prelome i iščašenja, za prelome i iščašenja. Pošto se radi o cikličnom problemu, to nasilje se ponavlja. Te žene sutra, neka od njih mogu biti i ubijene. Gde nam je svest o tome? Istovremeno, tih 50.127 intervencija policije za dve godine Republički zavod za statistiku je otprilike za to isto vreme uradio istraživanje i došlo se do zaključka da je za tih 50.127 slučajeva podneto samo 4.500 prijava. Od toga je 2.070 osuđeno. Znate šta, ne može se u ovom društvu govoriti samo o pitanju i problemu bele kuge. I nije dobro što se neke organizacije, koje se nazivaju udruženjima za zaštitu porodice, se sete da se oglase jednom godišnje, i to kada je u pitanju promovisanja prava različitosti LGBT populacije, kao da ta populacija vrši nasilje nad tim silnim ženama, i kao da je to koren problema nasilja u ovoj zemlji. Na kraju bih rekla da je najvažnije prvo stvoriti društvo, da je najvažnije stvoriti društvo koje javno osuđuje nasilje. Da taj put za borbu protiv i eliminaciju nasilja nije lak i jednostavan. Da će LDP glasati za sve četiri konvencije i da još jednom upućujem predlog i molbu Vladi da povuče rezervu na član 30. Molim kolege i koleginice da u tome podrže taj predlog LDP. Hvala vam.
Hvala. Replika, Marija Obradović. Izvolite. (Narodni poslanik Nataša Mićić, s mesta: Po kom osnovu replika.) Kao ovlašćeni predstavnik.
Dame i gospodo, zahvaljujem se poslanici LDP na ovako zanimljivoj diskusiji kada su predlozi zakona u ovoj objedinjenoj tački u pitanju i jako mi je drago što je svoj politički autoritet iskoristila i da se obrati određenoj ciljnoj grupi da i oni čuju koliko je važna ova tema, a o kojoj se govori, iako je Vlada predlagač, a ne neko od opozicionih partija, ali je ovo izuzetna katastrofalna zloupotreba pozicije poslanika, njegovog ovlašćenog vremena za dobijanje sitnih dnevno-političkih poena. Pominjanje jednog od savetnika u Vladi kada govorimo o ovako važnoj temi, koja znači veliki iskorak u promeni svesti ljudi u Srbiji, kada se i Vlada i svi poslanici i sve partije, složile da ćemo svi glasati kao jedan, u ovom trenutku, u ovom kontekstu spominjati nekog od savetnika Vlade, u tom kontekstu jako je ružno sa vaše strane i pomeranje težišta koje je krenulo u jednom odličnom smeru, u ovom trenutku kada u Srbiji imamo mnogo problema i ima mnogo nepravdi. Nešto od stvari koje ste spomenuli i događaja stoje, ali, da li je ovo trenutak i da li mi sada možemo da ispravimo sve nepravde? Ovo je trenutak kada Srbija može da vidi da su poslanici parlamenta svi kao jedan na tome da nasilje moramo javno da osudimo. A vi ste to pomerili u jednom sasvim drugom smeru. To vam neće proći, to su zaludni pokušaji koji samo diskredituju vašu partiju.
Vreme. Po kom osnovu, Judita? Po Poslovniku? Izvolite.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. Član 107. i član 27. Povređeno je dostojanstvo ovog parlamenta a vi niste prekinuli prethodnu govornicu kada je izrekla određene uvredljive reči na uštrb prethodne govornice, gospođe Mićić. Gospodine predsedavajući, vi ste poznati po tome da pažljivo pratite tok sednice i da ste pri tom prilično strogi prilikom izricanja opomena. Prethodna govornica je rekla da je gospođa Mićić zloupotrebila svoj položaj parlamentarne poslanice, da se ružno izjašnjavala. Zar to nisu uvrede, gospodine predsedavajući? Mnogo veće uvrede zato što u njima možemo da pronađemo i određenu dozu omalovažavanja gospođe Mićić kao poslanice ovog parlamenta. Dakle, to je mnogo gore od onoga kada mi skrećemo pažnju na to da je predsedavajući u obavezi da govori istinu, da samo sa istinom barata kada se obraća poslanicima i kada komentariše bilo čije stavove koji se iznose u ovom parlamentu. Prema tome, gospodine predsedavajući, vi jeste zaista povredili dostojanstvo ovog parlamenta kada ste dozvolili da se na tako nipodaštavajući način jedna poslanica obrati drugoj poslanici, iako se radi o poslanici iz vladajućih stranaka a pri tom je ova druga poslanica koja je povređena iz opozicione stranke.
Gospođo Judita, ja ne sporim vaše pravo da imate takvo mišljenje. Međutim, ja nemam takvo mišljenje i nisam stekao utisak da je povređeno dostojanstvo. Vi imate pravo da se izjasnite da li je povređen Poslovnik. (Da) Znači, u Danu za glasanje Skupština će se izjasniti da li je došlo do povrede Poslovnika. Replika, Nataša Mićić. Izvolite.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. Prvo, zaista mi nije jasno po kom osnovu ste dali koleginici iz SNS-a pravo na repliku, pošto poslanička grupa SNS apsolutno nije spomenuta, niti ona ovde može da ima ulogu zaštitnika Vlade, savetnika, drvenog advokata. Apsolutno ne vidim po kom osnovu jedna poslanička grupa zato što je spomenuta Vlada može da dobije pravo na repliku. Drugo, želim da odgovorim, kad sam već prozvana. Ja sam rekla – ekonomija da, ali ne po cenu promovisanja nasilnika, a Dominik Štros Kan je više puta optuživan za seksualno nasilje, vođen je postupak i trenutno se sad u gradu Lilu vodi postupak. Upravo ova konvencija i upravo ova tema bi nas trebalo da podstakne da o tim stvarima ne treba da ćutimo nego da o tome treba da govorimo, da je to loša poruka za sve nasilnike u ovoj zemlji, da je to tužna poruka za sve žene koje trpe nasilje u ovoj zemlji i da nije dobroni kada se prvi potpredsednik Vlade na konferenciji za štampu zahvalio novinarima što ne postavljaju nezgodna pitanja jer, ako budemo zaobilazili nezgodna pitanja i stavljali ih pod tepih, ta pitanja, a već nam se to dešavalo mnogo puta, će nam se vratiti pravo u lice i sa mnogo težim posledicama. Mislim da koleginica nije u pravu i da imam pravo da prokomentarišem. Neke nevladine organizacije su se oglasile po tom pitanju, pre svega „Žene u crnom“ i ja mislim da je to ipak jedan dokaz da u ovoj zemlji neka svest postoji i neka potreba za realnošću. Hvala vam.
Povreda Poslovnika, Biljana Pantić. Izvolite.
Predsedavajući, smatram da je prethodna govornica povredila član 107. ovog poslovnika, kada je povredila moju koleginicu i uvredljivo se izrazila o njoj, napominjući da je isto drveni advokat Vlade, a koleginica je ovlašćena ispred SNS da govori o ovoj temi, a danas je tema konvencija koju treba da ratifikuje ovaj parlament, a ne Dominik Štros Kan. Gospođa Nataša Mićić ne može da govori da onome što danas nije na dnevnom redu. Hvala vam.
Narodni poslanik ne može da povredi Poslovnik, već samo predsedavajući. Zato vas molim u tom smislu da kada reklamirate povredu Poslovnika, imate u vidu da samo predsedavajući može povrediti Poslovnik. U tom smislu ne mogu da prihvatim da je došlo do povrede Poslovnika. Ali, ako smatrate da treba da se izjasnimo, izjasnićemo se. (Ne) Reč ima Jelena Travar Miljević. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, ja ću u okviru ove četiri tačke koje su spojene dozvoliti sebi da govorim danas samo o Konvenciji SE o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama. Zašto sam prioritet dala ovoj temi? Zato što se ovom temom bavimo dosta dugo u društvu i jeste nešto urađeno od 2000, 2002. godine, pa izmenama Krivičnog porodičnog zakona 2005. godine, ali, svakako smatram da nije dovoljno. Veoma često mi kao društvo dodatno potenciramo na ovim temama kada su dani specifični koji se vezuju za nasilje, a to je „16 dana aktivizma borbe protiv nasilja nad ženama“. Isto tako, pre par dana, 15. oktobar kao međunarodni dan seoskih žena kojima ja tvrdim da treba posvetiti posebnu pažnju i koji ova tema svakako ne zaobilazi, a vrlo često i 8. mart. Ali, ovo su teme kojima mi treba svakodnevno da se bavimo i ovo je tema na koju mi moramo da damo sistemski odgovor. Ono što je meni i dalje poražavajuće je što nama treba konvencija da bi mi ostvarili ono što je moguće i bez posebnih sredstava. Multisektorska koordinacija je nešto što se može sprovesti veoma jednostavno. Brojni su mehanizmi za ostvarenje rodne ravnopravnosti jednakih mogućnosti koji su već formirani, od raznih saveta za rodnu ravnopravnost na lokalnom nivou, preko ombudsmana na pokrajinskom nivou, na republičkom nivou, poverenice za rodnu ravnopravnost, organizacije civilnog društva koje najčešće i otvaraju određene teme i rade na njihovom rešavanju. Ono gde mi treba da odgovorimo kao sistem jeste da napravimo telo gde će sarađivati organizacije civilnog društva, tužilaštvo, policija, centri za socijalni rad, zdravstvo i školstvo. I to je nešto čime nas ova konvencija i obavezuje. Ova konvencija predstavlja jedan sveobuhvatni dokument i pravno obavezujući instrument za Srbiju. Ima jasne smernice i standarde i strateške okvire i nadam se efikasnoj implementaciji, jer i sama konvencija, kao i poslanička uloga, pozivaju na praćenje od strane parlamenata kako se ova konvencija implementira. Poštovani ministre, verujte mi da ću i ja kao i moja poslanička grupa URS i te kako pratiti kako se ova strategija implementira. Jer, politika borbe protiv nasilja u porodici je nešto što je osnovna politika URS i nešto za šta se zalažemo. I prošle godine smo, kao politička partija, vrlo jasno apelovali upravo na ovu sektorsku saradnju i razmenu podataka. Isto tako i ja sada apelujem na vas, jer sam primetila da ste se po određenim pitanjima koja su vama interesantna zauzeli i rešili ih, pa istu takvu aktivnost očekujem od vas i kada je u pitanju nasilje nad ženama i nasilje u porodici. Očekujem od vas da se zauzmete i zajedno sa ministrom pravde što pre unapredite Krivični zakonik, da se pooštre kazne. Isto tako očekujem od vas, kao ministra, da zajedno sam ministrom finansija iznađete možda rešenje za formiranje fonda za pomoć žrtvama nasilja, i to u nekim evropskim zemljama već postoji i funkcioniše i postoji način njegovog punjenja. Ne vidim zašto nasilnici ne bi mogli biti jedni od takozvanih punitelja upravo tog fonda. Nije uvek neophodno tražiti izgovore, nego mislim da je neophodno tražiti rešenja. To je i vaš i naš zadatak, a pored toga, naš zadatak je da pratimo rad Vlade i ministarstava kako će ovu konvenciju implementirati. Do sada je, recimo, sedam država ratifikovalo ovu konvenciju, pet podnelo zvanične instrumente o ratifikaciji Savetu Evrope. Pored usklađivanja zakonodavnog okvira, verujem da ćemo menjati institucionalne politike, da će one biti jasne, da ćemo uvesti nove i redefinisati neke postojeće zakonske odredbe. Možda treba da formiramo i krizni centar za žrtve silovanja. Isto tako, ne vidim razlog da nemamo nacionalni SOS telefon, koji radi 24 sata dnevno, svaki dan u nedelji. Nevladine organizacije su u mnogim opštinama to pokrenule u saradnji sa Savetima za rodnu ravnopravnost. Dosta je opština koje to i finansiraju. Ne vidim zašto mi to znanje i taj resurs ne bi mogli da umrežimo, iskoristimo i to uradimo na nacionalnom nivou. Tonije nešto što iziskuje mnogo sredstava. Volela bih da razgovaramo i o uslugama za zaštitu žrtve u institucijama. Šta ćemo raditi kada one već ponižene dođu i žale se institucijama, a ovi ih, ili zaposleni u institucijama, dodatno diskriminišu? Da li mi imamo mehanizme i odgovore na to? Koliko se iz ministarstva prati rad upravo institucija na nižim nivoima? Potrebna su nam poboljšanja administrativnih evidencija u centrima za socijalni rad. Ono što sam već rekla, a što ne iziskuje dodatna sredstva, jeste umrežavanje na lokalnim nivoima. Ne smemo mi dozvoliti da to zaviti od dobre volje lokalnih lidera, ili od dobre volje aktivista, ili od organizacija civilnog društva, ili od jedne ustanove, da bi seli možda jednom godišnje i razmenili podatke iz policije, centara za socijalni rad, ministarstva, odnosno zdravstvenih ustanova na primarnom zdravstvenom nivou. Ono što mi treba da pružimo jeste sistemsko rešenje kroz ovu konvenciju. Ona nam to omogućava kako uskladiti obrazovne programe i to je zadatak za Ministarstvo obrazovanja, odnosno prosvete, kako da kroz obrazovanje sprovede sve ono što je prihvatljivo i stvori toleranciju za jednake šanse za sve. Naša obaveza jeste da kažemo - te i te institucije sede četiri puta godišnje, razmenjuju podatke i vode ih po istom obrascu. Ono što kod nas isto stvara, bar kod mene jednu nedoumicu, jeste nesrazmera između intervencija i broja prijavljenih slučajeva nasilja, odnosno nasilja u porodici. Ne može me niko ubediti da kad neko to prijavi ne zna šta prijavljuje. Našla sam podatak da je 27, 5% od ukupno prijavljenih postupaka da je poveden prekršajni postupak, da su za 15% počinilaca podnete krivične prijave, a da je za 42 iniciran postupak koji u načelu može da dovede do kažnjavanja. Mislim da je ovo jasan podatak da mi treba da poradimo na sistemskim rešenjima. Ono što se dešava u Ljigu - zašto se problemi rešavaju na ulici, a ne u institucijama? Pitam šta je naš odgovor kao sistema na takve događaje? Zašto mi uvek moramo da dočekamo da nešto izađe na ulicu da bi mi o tome razgovarali. Šta mi radimo da predupredimo takve nemile događaje? Moram da ukažem i na odgovornost institucija ukoliko nešto ne čine. Moje prethodne koleginice i govornici su govorile upravo o tome da je neka ta pomoć stigla veoma kasno. Ako je to 38 žena ove godine, onda je mnogo. Bila je kampanja jedne nevladine organizacije koja je govorila – ni jedna više, ni jedna manje. To je ono što mi treba da radimo. Nije dovoljno usvojiti Konvenciju. Gledala sam, recimo, kada govorim o policiji, ona ima protokol u postupanju u ovakvim situacijama. Mislim da je to jedan dobar korak, ali isto tako mislim da je uloga ovog, nadam se da će se brzo formirati ovo multisektorsko telo, odnosno koordinaciono telo, da izradi dokument kojim će jasno reći koja institucija, na koji način postupa kada dođe do nasilja nad ženama, odnosno nasilja u porodici. Verujem da ćemo imati jasnu sliku o tome, ako se neko obrati centru za socijalni rad, koga ono obaveštava, šta radi i na koji način se pomaže žrtvi. Mi, nažalost, nemamo sistemski rešeno ni finansiranje sigurnih kuća. To vrlo često zavisi od dobre volje nekih donatora i lokalnih samouprava. To je nešto što mora sistemski da se reši. Moramo da iznađemo mogućnosti kako tim ženama i porodici nakon izlaska iz sigurne kuće pomoći. Vrlo često, ono što mene lično brine, jeste to što mi ženu vodimo iz kuće i duplo je viktimiziramo. Zar nije dovoljno što je ona pretrpela nasilje? Umesto da ona ostane u svom domu, mi nju i decu odatle vodimo. Ne bih da pričam o podacima koliko puta su i deca direktno žrtve nasilja u porodicama. Ja sam neko ko zaista veruje da porodica treba da bude i da predstavlja najsigurnije mesto za život. Tu je uloga i ministarstva i Vlade, a i nas da kontrolišemo kako Vlada radi, da pronalazi određene odgovore i sistemska rešenja. Mislim da samo jedan protokol koji kaže – ukoliko se žrtva javi centru za socijalni rad, a našla sam podatak da se najčešće žrtve javljaju policiji telefonom, čak u nekim policijskim ustanovama, u 90% slučajeva, kome se one upućuju, šta se dešava, kojom brzinom joj se pruža zdravstvena zaštita i nega i šta ćemo posle toga sa decom i ženom, jer ne možemo ih prepustiti. Bilo je tu dobrih pokušaja. Moram da pohvalim, Nacionalna služba za zapošljavanje je, recimo, prilikom bodovanja biznis planova za samozapošljavanje davala veći broj bodova žrtvama nasilja u porodici, odnosno ženama. To je jedna dobra mera. Mislim da takve mere trebamo, na neki način, da kopiramo, da spuštamo na niže nivoe, a naročito što i vi i ja znamo da postoje lokalni saveti za zapošljavanje i postoji niz mogućnosti kojima mi žrtvama možemo pomoći. Stoga, mislim da bi svaka reč u mom govoru bila suvišna. Borba protiv nasilja nad ženama jeste jedan od prioriteta Ženske parlamentarne mreže, jedan od ciljeva koji je nesporan i oko koga smo se svi okupili. Borba protiv nasilja je očigledno nešto što ovaj parlament izglasava praktično jednoglasno i očigledno bez kompromisa. Borba protiv nasilja je moja uloga, kao narodne poslanice, da na svakih šest meseci pitam – šta je učinjeno po pitanju implementacije i dokle smo stigli. Zahvaljujem se na pažnji i verujem da će reakcija biti brza.
Reč ima narodni poslanik Tamara Tripić.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega ću se osvrnuti na Konvenciju Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, gde država treba konačno da uspostavi nultu toleranciju, odnosno nove oblike nasilja. Ova konvencija predstavlja najsveobuhvatniji međunarodni ugovor u ovoj oblasti. Ako uzmemo u obzir činjenicu da godišnje u Srbiji policija primi preko 20 hiljada prijava za porodično nasilje, krajnje je vreme da se oglasi alarm za uzbunu u ovom društvu. Sprečavanje nasilja, zaštita žrtava nasilja i gonjenje počinilaca predstavlja temelje ove konvencije. Ona prepoznaje nasilje nad ženama kao kršenje ljudskih prava i kao oblik diskriminacije. Sada se po prvi put države pozivaju na odgovornost ukoliko ne pruže adekvatan odgovor na počinjeno nasilje. Konvencija poziva na aktivno učešće sve relevantne državne institucije da koordinisano deluju na zaštiti od nasilja nad ženama i porodičnog nasilja. Ovde moram da napomenem da Ženska parlamentarna mreža kao jedan od svojih osnovnih ciljeva ističe stalnu borbu protiv svih oblika nasilja u porodici. U tom smislu, sve poslanice članice Ženske parlamentarne mreže će podržati i glasati za usvajanje Istanbulske konvencije. Mi se iskreno nadamo da će ona da promeni način razmišljanja, stavove i sistem vrednosti celog društva. Zašto je ova konvencija potrebna Srbiji? U maju ove godine cela Italija se ujedinila oko slučaja šesnaestogodišnje Fabijane koju je brutalno ubio njen partner. Donji dom parlamenta jednoglasno je doneo odluku o ratifikaciji ove konvencije. Jedna Fabijana ujedinila je celu Italiju. U Srbiji su prošle godine smrtno stradale 32 žene od strane svojih partnera. Ove godine pojavilo se novih strašnih 37 razloga da država ozbiljno krene u borbu protiv ovog narastajućeg problema. Da budem malo jasnija, ove godine do sada je smrtno stradalo 37 žena od strane svojih partnera. Skoro svakodnevno mediji izveštavaju o brutalnostima porodičnih obračuna kao da ljudski život, da ubistvo žene postaje najbolje rešenje porodičnih problema i ne mogu a da se ozbiljno ne zapitam - da li je država nečinjenjem, zakasnelom reakcijom, nesaradnjom državnih organa nekako doprinela da ovaj neslavan rekord osvojimo baš ove godine? Možda bi neka Ljubica, Svetlana, Maja danas bile žive da je država sa svoje strane uradila malo više i malo brže. Najbolji primer da smo mogli da uradimo više je slučaj brutalnog ubistva žene u jednom selu kod Kovačice u drugoj polovini prošle godine. Tada je nasilnik betonskim blokom smrskao lobanju nesrećnoj ženi i ubio je na mestu. Ovim slučajem bavio se Autonomni ženski centar, ali i Zaštitnik građana, pa je Zaštitnik građana u postupku kontrole zakonitosti i pravilnosti rada policijske uprave, Centra za socijalni rad i opšte bolnice utvrdio sledeće. Prvo, policijski službenici nisu ni nakon višestrukih prijava nasilja od strane partnera o tome obavestili nadležni centar za socijalni rad. Oni čak nisu sačinili ni plan bezbednosti koji je zasnovan na prethodno utvrđenom stepenu ugroženosti žrtve nasilja i nisu obavestili nadležnog tužioca o ozbiljnoj neposrednoj opasnosti po život žrtve nasilja. S druge strane, zaposleni u bolnici ni po saznanju o partnerskom nasilju takođe o tome nisu obavestili nadležni centar za socijalni rad. Zaposleni u bolnici nisu čak ni dokumentovali povrede koje su nastale nasiljem, nisu procenili bezbednost žrtve i nisu razvili bezbednosni plan u skladu sa posebnim protokolom Ministarstva zdravlja Republike Srbije za zaštitu i postupanje sa ženama koje su izložene nasilju. I na kraju, ni taj načelnik policije, ni taj direktor bolnice nisu preduzeli mere za utvrđivanje odgovornosti policijskih službenika, odnosno zdravstvenih radnika koji su povezani sa ovim slučajem. Da li smo mi mogli da spasemo tu nesrećnu ženu? Ja, nažalost, ne znam odgovor na to pitanje, ali jeste fakat da je ta žena prepuštena na milost i nemilost u ovom slučaju osvedočenom nasilniku. Kada pogledamo naslove u medijima, utisak je da je život žene za našu državu najjeftinija roba. Po pravilu je isti scenario: on ima istoriju nasilnog ponašanja, ona je to nasilje prijavljivala ili postoje svedoci tog nasilja, nasilje je trajalo i završilo se ubistvom. Samo su načini različiti i nažalost sve raznovrsniji. Pročitaću vam samo neke od naslova u medijima u prethodnih par meseci: „Ručnom bombom razneo naočigled njenog deteta“, „Ljubomoran zapalio ljubavnicu pa sebe“, „Zaklao ženu pred vrtićem“, „Ženi smrskao glavu peharom“, „Nožem ubio bivšu suprugu“, „U Kruševcu ubio ženu metalnom šipkom“ i da ne nabrajam dalje. Negde pre dve nedelje trebalo je da bude organizovana Parada ponosa u Beogradu. Neke ultradesničarske organizacije, a za mene ljudi koji sjedinjuje volja za vršenjem nasilja, odmah su požurili da organizuju šetnju u zaštitu porodičnih vrednosti. Pa, kako to da porodične vrednosti zavređuju zaštitu kada se pomene seksualna orijentacija, ali nema potrebe za aktivizmom kada je žena posuta lepkom, pa zapaljena pred očima svoje dece? Zašto nema saopštenja ovih nazovi nosioca porodičnih vrednosti kada nasilnik aktivira ručnu bombu i ubije svoju suprugu? Kako to da nemamo ni šetnju, ni društvenu angažovanost kada neki on izbode svoju ženu zbog ljubomore? Gde je tu iskren odnos prema porodičnim vrednostima? Porodica je definitivno ugrožena, ugrožavaju je nasilnici, ponavljaju i fizičko i psihičko nasilje nad žrtvama. Zašto su se baš u poslednje vreme pojedine marginalne grupe ohrabrile da pišu spiskove nepodobnih nevladinih organizacija? U isto vreme, mi kao država postižemo neslavne rekorde ubistava žena, kao da je država stvorila ambijent u kome nasilje eskalira na svakom koraku, svaki dan i u skoro svim segmentima društvenog života. Moram da naglasim da nisu samo ubistva žena u pratnerskim odnosima problem porodičnog nasilja. Pored toga, postoji čitav spektar ponašanja koja su krivično, odnosno prekršajno sankcionisana, odnosno trebalo bi da budu sankcionisana. Nasilje u porodici je i psihološko nasilje i fizičko nasilje i seksualno uznemiravanje i silovanje u braku i proganjanje. Problem je što se većina slučajeva porodičnog nasilja nikada ne prijavi i ostaje u crnoj zoni, daleko od očiju javnosti, ali daleko i od mehanizama zaštite. Trebalo bi da se zapitamo zašto je to tako. Odmah mogu da vam kažem da je problem što građani nemaju poverenja u državne organe, u državni sistem, u adekvatnu i blagovremenu reakciju države. To je danas slabost našeg društva i jedan neuspeh sa kojim moramo da se suočimo. Da zaključim, ove žene nisu statistika, nisu prazni brojevi na papiru. One imaju svoje ime i prezime, one su nečije majke, one su nečije ćerke. One ne smeju da postanu svakodnevnica, nešto sa čim smo se pomirili i na šta smo se navikli. Poslanička grupa DS smatra da je Srbiji posebno potrebna ova konvencija, obzirom da nismo naročito uspešno zauzdali ovaj strašan problem. Nadamo se da ćemo na ovaj način dobiti odlučan stav države, akciju, sinergiju i koordinaciju u radu državnih organa. Mi kao država moramo da pokažemo i spremnost i odlučnost da ovom narastajućem fenomenu stanemo na put. Da vas podsetim, nasilje nije privatna stvar. Može se čak reći da predstavlja posledicu činjenice da su institucije zadužene za njeno rešavanje odustale od svoje funkcije. Da li su odustale? Pa, nekad izgleda da je tako. Elementarno je pravo svakog građanina i građanke da dobije zaštitu od države kada su mu ili joj ugrožena osnovna ljudska prava, ne daj Bože život. To pravo nam garantuju i Ustav i zakon. Trideset sedam žena je uskraćivanjem tog prava ostalo bez prava na život. Ova konvencija uspostavlja ozbiljnu odgovornost države da preuzme konačno odgovornost i počne efikasno da obavlja ovu, a za mene jednu od njenih osnovnih funkcija. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Mirjana Dragaš.
Hvala. Poštovani ministre sa saradnicima, poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani poslanici, pred nama se danas nalazi set međunarodnih sporazuma i konvencija koje mi kroz zakonodavstvo, zakone koje danas usvajamo, koje danas razmatramo želimo da uvedemo u našu praksu i u naš svakodnevni život. Ovim zakonima naše domaće zakonodavstvo će se u svakom slučaju obogatiti, unaprediti i uskladiti sa savremenim evropskim zakonodavstvom i time ćemo postići još jedan uspeh na planu uređivanja našeg ukupnog pravnog sistema. Ovi zakoni zavređuju punu našu pažnju i skupštinsku, a to pokazuje i interesovanje svih poslaničkih grupa da kažu svoje mišljenje o danas predloženim zakonima, kao i broj poslanika koji su se javili da po ovoj temi govore, a njih je preko 40. Zaključujem da su ova pitanja u Skupštini izazvala odgovarajuću pažnju, ali pred nama nije zadatak samo da mi zakone usvojimo, da ih razmatramo itd, nego je ogroman zadatak i mnogo veći od ovog prethodnog da ona postane deo svakodnevne zakonodavne i izvršne prakse, a to znači da pored naše pažnje u raspravi, u životu mora da se obezbedi i sprovođenje zakona. Efikasnost i multidisciplinarnost je nešto o čemu je ovde bilo reči, što je veoma važno kod ovih pitanja i koja mora da postoji kao razvijena praksa ubuduće da različita ministarstva po nekim složenim društvenim pitanjima i društvenim pojavama zajedno razmatraju ih i donose zajedničke mere svako u svojoj oblasti. Kada je o ovome reč, istakla bih značaj Ministarstva pravde, pored Ministarstva za socijalnu politiku, zatim, Ministarstva zdravlja, Ministarstva za obrazovanje itd. Danas govorimo o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju borbe protiv nasilja nad ženama, što smatram veoma značajnim, što se već u dosadašnjoj diskusiji nekoliko puta ponovilo i Konvencija o zaštiti dece o saradnji i u oblasti međunarodnog usvojenja, što je za mene jedan set ili dve teme koje su međusobno veoma bliske. Ustavni osnov za donošenje ovih zakona sadržan je u članu 97. tačka 1. našeg Ustava, kao i u članu 99. stav 1. tačka 4. Ustava. Oni se uklapaju u niz takođe već donetih sličnih zakona koji se odnose, na primer, na prava i zaštitu žene majke i deteta, zaštitu samohranih roditelja, porodice, dece sa posebnim potrebama i onih koji se odnose na zaštitu od prinudnog rada, eksploatacije, zloupotreba itd. Veliki broj njih takođe je proizašao iz potpisanih i usvojenih međunarodni sporazuma i konvencija. Po broju zakona zakonodavstva u Srbiji možemo da zaključimo da je razvijeno, da je u dobroj meri uređeno i prati evropske zakone. Postoji pozitivna ocena u Izveštaju Komiteta Ujedinjenih nacija, koji skoro raspravlja o ovim pitanjima u Ženevi, koji govori o napretku Srbije u ovoj oblasti. Pozitivni su izveštaji Kancelarije za ljudska i manjinska prava, kao i poverenice za zaštite ravnopravnosti. Međutim, život nas surovo opominje. Nasilje nad ženama i decom je prisutno. Primera ima svakodnevno. Mnogi od njih citirani su i danas. Ovom prilikom neću precizno govoriti o zakonskim rešenjima i primerima iz života jer je već bilo reči o tome i jer će biti takođe mnogo reči i u raspravi u pojedinostima. O tome će govoriti i moje kolege iz poslaničke grupe. Opredelila sam se da ovom prilikom još jednom ukažem da su ove pojave i problemi ukorenjeni u mnogo dubljim problemima, u tradicionalnim odnosima, u patrijarhalnim stereotipima i uvreženom shvatanju o ulozi žene i muškarca, po današnjem poimanju uloge i značaju porodice, njenom mestu u društvu, kao i u obavezi roditelja da odgajaju zdravo i sigurno dete. Još kada se sa tim udruži ono što je danas veoma prisutno, socijalna kriza, nezaposlenost, nedostatak sredstava za normalan život, onda puca tamo gde je najtanje. Žena prva gubi posao, lako postaje tehnološki višak, teže se zapošljava, manja joj je zarada, materinstvo postaje prepreka, a ne prednost. To su sve fenomeni sa kojima se mi danas srećemo i koji sve više utiču na loš položaj žene u društvu. U takvim uslovima žena najčešće gubi sopstvenu sigurnost, pa veoma često onda i u porodici ostaje sa manjkom podrške. U nedostatku novca, u uslovima krize svi problemi postaju veći, a nasilje prisutnije. Kako kaže narodna poslovica – sirotinja ulazi na vrata, a ljubav izlazi kroz prozor. Nasilje u porodici se najčešće ispoljava kroz nasilje onih koji su nam najbliži, sa kojima delimo život, ali se ispoljava prema onima koji su slabiji. Pojave nasilja se ispoljavaju kroz batine, mučenja, razne vrste, seksualno i psihičko proganjanje, prinudni brak, sakaćenje, razne oblike nasilja, a o ovome se svakodnevno piše. Neko kaže zašto se alarmira javnost, zašto se uznemirava, ali ono što je mnogo strašnije, iza stoga ne traži se akcija, ne događaju se nove mere i njihova primena koja bi nasilje suzbile i koje bi omogućile upravo zaštitu i siguran život na onom mestu koje nam je najdraže, a to je naša kuća i naša porodica. Nalazimo se u 21. veku u kojem je prisutno širenje znanja, nauke, informisanja, demokratije na koju se pozivamo, a pojave kojima smo okruženi i sa kojima živimo su pojave, tako reći, iz 19. veka. Bili su ovde citirani podaci i brojke koje govore, na primer, da je u prošloj godini ubijeno 29 žena, preko 1.500 prijava. Negde je rečeno da je u ovoj godini do sada taj broj 38, a ne 42. To ukazuje na povećan broj, na opasnost koja i dalje postoji, na nemanje i preduzimanja mera na adekvatan način, ali i na usložnjavanje svih ovih društvenih uslova u kojima živimo na koje moramo reagovati. Nalazimo se u vremenu sa toliko mogućnosti za širenje znanja i učenja, a govorimo o problemima i velikim razlikama u položaju žena i muškaraca. Naravno, nije to samo problem srpskog društva. Problem je to i evropskog i uopšte svetskog društva i svetske populacije, kao da sa razvojem demokratije ili pozivanjem na demokratiju mi u razvijenom svetu i državama imamo problem ugroženosti žene, dece i porodice, ali na to se mora odgovarati na odgovarajući način i odgovorno prema tome ponašati. Važno je znati da urušavanje uloge porodice, vladanje starijih shvatanja, prihvatanje različitih društvenih uloga, zadržavanje stereotipa, ugrožavanje prava žena, nepoštovanje, omalovažavanje i nasilje traže našu reakciju kroz pokrete emancipacije, udruženja žena, nevladinih organizacija, ali još više kroz rad svih odgovornih službi i državnih organa. Pitanje uloge prava i poštovanja žena rekla bih da nije samo žensko pitanje. To pitanje je pre svega kao muško pitanje, jer pokazuje mušku emancipaciju i savremenost. Na koncu ja ću se pozvati i na to da je naš najveći prosvetitelj, prvi srpski ministar prosvete, dolazeći iz Evrope u Srbiju, donoseći progresivna evropska znanja u tekovnovljenu državu Srbiju, ovde pisao već tada – teško onoj zemlji čije majke i žene žive u neznanju i zatvorene u kuću, toj državi i takvom društvu nema budućnosti. Dakle, Dositej je ostavio poruke koje mi nismo ni posle dva veka adekvatno primenili i kojih nismo svesni. Statistika pokazuje na slabo iskorišćen ekonomski potencijal žena u ovom društvu. Na primer, u aprilu 2011. godine u Srbiji je bilo zaposleno samo 38,8% žena, a 52% muškaraca. Iz toga proizilazi neadekvatan odnos prema ženi ili samim tim ima i posledicu nešto o čemu danas govorimo. Među zaposlenim ženama tek 13% obavlja samostalno posao, dok to čini 28% muškaraca. Prema podacima UN, u svetu žene obavljaju dve trećine svetskog posla, zarađuju jednu desetinu svetskog prihoda, a poseduju manje od jednog procenta svetske imovine. Ako ćemo da govorimo o samoj slici u Srbiji, onda ćemo moći da kažemo da žene čine više od polovine stanovništva, da je prosečna starost 41,5 godina, da od 2007. godine više žena dobija diplomu fakulteta, ali 52% je nezaposleno. Razlika u zaradama je ogromna, 3,7% u korist muškaraca. U kući rade pet puta više od muškaraca, a na selu devet puta više. Ako ćemo prosto svakodnevno, žene su pažljiviji vozači, manje ginu na putevima. Žene teže pronalaze posao, ali ga lakše gube. Manje je žena na menadžerskim i drugim rukovodećim poslovima. Samo dve žene su ministri. Svaka četvrta žena u Srbiji trpi neki oblik nasilja. Ovakvu Srbiju treba menjati. Sve poslanice će u našoj Skupštini, uverena sam, glasati za usvajanje ovih zakona i primenu Istambulske konvencije u punoj meri, kojoj je cilj i sprovođenje zaštite žrtava i kažnjavanje počinilaca. Ženska parlamentarna mreža u Skupštini ima obavezu i zadatak da posebno brine o ovom pitanjima. Sve stranke, kako sam videla iz dosadašnje rasprave, će dati podršku ovoj orijentaciji i ovim zakonima, a svakako možemo da zaključimo da je Srbija bogata resursima, ali je bogata i problemima. Vezano za to mogu da kažem da Vlada u poslednjih godinu dana ima za cilj da ozbiljno se uhvati u koštac sa mnogim postojećim društvenim problemima, sa raznim fenomenima koji su prisutni, ali i ovo je jedan koji mora da bude ubuduće u njenom fokusu i zato sam uverena da će, ponašajući se na takav način, obezbediti adekvatnu reakciju kroz samo zakonodavstvo. Zato donosimo ove zakone. Sa tim ciljem, poslanička grupa SPS će glasati za ovaj, kao i druge zakone, iz ove današnje rasprave, ali još više, zalagaćemo se za promenu društvene svesti i odgovornost, za smanjenje i eliminisanje svih oblika nejednakosti i ugrožavanja položaja i života žene, čime se utiče samim tim i na smanjenje nasilja. Kratko ću se osvrnuti i na Predlog zakona o utvrđivanju Konvencije o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja. To je relativno skoriji fenomen koji se razvio posle Drugog svetskog rata. Posebno je iza 1970. godine razvijena i zakonska regulativa. Razvija se pravni sistem u mnogim državama. Vrlo je zastupljen multilateralni pristup, jer se zaštita dece u međunarodnom usvojenju odvija kroz saradnju više država. Na primer, 1993. godine usvojena je Konvencija koja se bazira na osnovnoj Konvenciji o pravima deteta iz 1989. godine. Kada je reč o zaštiti dece u međunarodnom usvojenju, veoma je važno da pravno i zakonodavno budu regulisane i ono što su obaveze države porekla i obaveze države prijema. U skladu sa tim, ovi predlozi zakona idu na adekvatan način u smislu zaštite i obezbeđenja sigurnosti dece i to je svakako za pohvalu. Važan uslov je, koje ministarstvo u svakom slučaju želi da sprovede i da prati, jeste odrastanje deteta u porodičnoj sredini u kojoj se obezbeđuje sigurnost, predvidljivost, transparentnost tog procesa i svih subjekata i svih država koje u tome učestvuju. Konvencijom se uspostavlja saradnja između država i organa koja se ne realizuje samo u činu donošenja ovog akta, nego u svim tokovima, odnosno posle usvojenja, postadaptivnom periodu i životu deteta u novoj porodici. U Srbiji su prava deteta definisana Ustavom u članu 64. i 65. Na primer, to je pravo na lično ime, upis u MKR, pravo da se zna poreklo deteta, pravo na očuvanje identiteta i zaštitu od psihičkog, fizičkog, ekonomskog i svakog drugog iskorišćavanja. Primenom ove konvencije u skladu sa svim pozitivnim oblicima zaštite porodice, majke, samohranog roditelja, zaštite deteta, deteta sa posebnim potrebama, zaštićen je i položaj dece u celini. Deca bez roditeljskog staranja, međutim, traže posebnu brigu od nas. Kod nas, u našoj svakodnevnoj praksi, postoji smeštaj takve dece u srodničku, hraniteljsku porodicu, usvajanjem i smeštajem u ustanove socijalne zaštite. Treba pozdraviti međunarodno usvojenje dece, posebno što vidimo i iz prakse, a i iz konvencija koja se na ovo odnosi, da se ovde najčešće radi o deci sa posebnim potrebama i da se u tom smislu obezbeđuje dodatna i veća kontrola njihovog budućeg života i njihovog položaja i pokazuje sveukupna pažnja koja je usmerena ka tim stvarima. U tom smislu, ja bih svakako pohvalila i predlog Ministarstva za socijalna pitanja koje je, u stvari i omogućilo da ove konvencije budu usvojene i samim tim postanu i deo našeg zakonodavstva. Najzad, u ovom setu predloga nalaze se zakoni o potvrđivanju sporazuma između Republike Srbije i Kanade o socijalnoj sigurnosti, s jedne strane, odnosno Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg. Kada se radi o prvom, vidimo da se odnosi na deo socijalnog i penzionog osiguranja. Ja o njemu ne bih govorila, to su razvijeni sistemi u Kanadi, kao jednoj razvijenoj, pravno uređenoj državi. Ali, ono što je dobro jeste da reguliše i obezbeđuje pravnu zaštitu svih naših ljudi koji tamo rade, jer je to sigurno više u korist naših građana, nego građana Kanade, koji ovde ipak ne dolaze na rad, sem kada je to po određenim projektima, zadacima, kada su u diplomatskoj službi, ili na neki drugi način. S druge strane, zakon kojim se određuje saradnja sa Republikom Luksemburg, daje nam jednu lepezu socijalne zaštite koja se odnosi na više segmenata, koja obezbeđuje i socijalnu sigurnost, i zdravstvenu, i zaštitu na radu, zaštitu porodice itd. Značajna je jer je to evropska zemlja. Mi naš zakon usklađujemo sa ovim evropskim zakonima, obezbeđujemo međusobnost razmene. Naši građani sigurno i u Luksemburg i u druge evropske zemlje sa ovakvim zakonodavstvom češće odlaze na rad, te je, opet, i primena ovoga, kao i drugih sličnih zakona, u skladu sa interesima pre svega naših građana. Ono što je meni posebno skrenulo pažnju, kada je reč o kanadskom zakonu, jeste da vidimo da Kanada ima kanadski penzioni plan. Ja, kako ga tumačim, to pokazuje da postoji tačna evidencija zaposlenih, dužina njihovog radnog staža, vreme i dinamika njihovog odlaska u penziju itd, te se na osnovu toga mogu planirati izdvajanja, budžeti, ne samo državni, nego i svi ostali, i privatni podsticaji i stvaranje one dodatne grane osiguranja. Uverena sam da ćemo o tim stvarima i o promeni Zakona o penzionom sistemu razmišljati i mi i obezbeđivati da i taj set zakona i problema koji se pred nama danas nalazi i treba da se uskladi sa zakonima EU, bude adekvatno tretiran, da bude obezbeđeno njegovo trajanje, da bude obezbeđena njegova zaštita, ali da iskoristi sve resurse koje država Srbija ima, sve privatne motivacione resurse koje do sada nismo u dovoljnoj meri iskoristili. Na taj način da obezbedimo da faktori sigurnosti života građana u svakom pogledu, socijalnom, ekonomskom, pa i svakom drugom, a posebno kada je reč o zaštiti od nasilja u ovoj zemlji budu prisutni i da se primenjuju. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Dubravka Filipovski.
Gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, poštovana gospođo Janković, kolege i koleginice narodni poslanici, pred nama je veoma važan dokument, odnosno zakon, tzv Istambulska konvencija koja ima za cilj sprečavanje nasilja, zaštitu žrtava i kažnjavanje počinilaca. Sa zadovoljstvom, odnosno sa ponosom mogu da kažem se Srbija obavezala u aprilu mesecu da će ovaj dokument što pre ratifikovati, ali da su moje koleginice narodne poslanice u okviru Ženske parlamentarne mreže vršile određeni pritisak i svakodnevno na svojim sastancima tražile od predsednika parlamenta da ovaj zakon što pre dođe u raspravu i na usvajanje, shvatajući važnost ovog sveobuhvatnog dokumenta. Izlazak iz kruga nasilja nije samo jedan od glavnih ciljeva Ženske parlamentarne mreže, nego odgovornost i obaveza celog društva. Na to nas opominju žrtve porodičnog nasilja i žene žrtve rodno motivisanog nasilja. Zbog čega? Zbog toga što je svaka druga žena doživela neki oblik psihičkog nasilja. Zbog toga što je svaka treća žena doživela neki oblik fizičkog nasilja, a svaka četvrta žena je izložena pretnjama nasiljem. Nažalost u 92% slučajeva izvršioci krivičnog dela u porodicama su muškarci, najrasprostranjeniji oblik je bračno nasilje, najčešće žrtve nasilja su supruge ili bivše supruge nasilnika. Smatram i složila bih se sa prethodnim koleginicama da je ovo prilika kada građani Srbije mogu da vide jedinstvo celog parlamenta. Nisam za to da se ova tema politizuje i moram objektivno i vrlo jasno da kažem da je porodično nasilje i uopšte rodno motivisano nasilje problem ne samo u Srbiji nego u celom svetu. U celom svetu svaka treća žena po podacima je žrtva nekog oblika nasilja, kao što je nažalost i to slučaj u Srbiji. Da istaknem jedan podatak, koji moje koleginice nisu istakle i ako su mnogo toga već rekle, da je 37 osoba ove godine ubijeno, ali da su 25 maloletne dece ove godine ostale bez svojih majki, ili baki, zbog toga što su njihove majke ili bake nažalost ubijene. To je već zaista alarmantan podatak, odnosno crta ispod koje se ne može ići i za koju celo društvo mora da stane i svi zajedno moramo učiniti i ovaj parlament sa svojom nadzornom ulogom, i resorno ministarstvo da se ova konvencija primenjuje. Vrlo je važno da kažem da će koleginice narodne poslanice, kao što su mnoge rekle, nadzirati primenu ove konvencije. Vrlo često ćemo vam postavljati pitanja i tražiti vrlo jasne podatke kako se ona primenjuje. Ne smemo dozvoliti da zbog ovolikog broja porodičnog nasilja i žrtava žena ovako važan dokument koji usvajamo ostane mrtvo slovo na papiru, ni u kom slučaju. Ova konvencija u svojim odredbama uređuje mnoge oblasti, ali je veoma važno da napomenem, da bez obzira što resorno ministarstvo ima određeni protokol od ove godine za međuresorsku saradnju, veliki je problem što imamo nedostatak saradnje državnih organa i ostalih institucija zbog toga što smatram da postoji bolja međuresorska saradnja između centara za socijalni rad, policije i ostalih institucija, da bi mnoge osobe koje su bile žrtve nasilja, a koje nažalost nisu među živima, danas bile žive. Od 37 žena koje više nisu među nama ove godine, njih 13 je prijavilo policiji slučaj nasilja. Nažalost, policija nije odreagovala. Znači, imali smo i vi to verovatno veoma dobro znate, da su se one evidentirale i u centrima i u policiji, da su žrtve porodičnog nasilja. Često se dešava da kada žrtva pozove policiju da nasilnik odmah bude priveden, ali je problem što se odmah pusti. Problem je u tome što se kaže tužite osobu, puštena je i tužite je. Ali, sada sa ovom konvencijom imamo vrlo jasne naznake. Znači da će država stati između osobe koja je žrtva nasilja, tako što će joj pomoći u pravnoj pomoći i tako što će i ona ako odustane od tužbe, država nastaviti da ceo postupak sprovodi. To su vrlo važne odredbe ovog zakona. Dakle, zbog nedostatka saradnje među državnim resorima, smatram da je vrlo važno da se uspostavi dobra koordinacija, kao i da budu usvojeni i primenjeni protokoli o postupanju i saradnji sa svim ustanovama i organizacijama, kada to kažem, onda mislim i na ministarstva i na centre za socijalni rad, na lokalnu samoupravu, sudove, policiju i nevladine organizacije. Ako smo ove godine mogli da uvedemo kontrolu pedofila usvajanjem Marijinog zakona, i ako smo postali druga zemlja u Evropi posle Velike Britanije, koja je upravo na predlog Ženske parlamentarne mreže, uspela da ukine zastarevanje seksualnog delikta, onda smatram da možemo da pojačamo ovu međuresorsku saradnju između relevantnih institucija, kako bi primenom ove konvencije sprečili nasilje. Rekla sam već da nasilnik koji preti i fizički zlostavlja, automatski mora da dobije zatvorsku kaznu i zbog toga je po mom dubokom uverenju potrebna dopuna Krivičnog i Porodičnog zakona. Očekujem da će posle usvajanja ove konvencije i doći do izmena i dopuna Krivičnog i porodičnog zakona, reći ću i zbog čega. Za krivično delo nasilja u porodici predviđena je kazna od jedan do osam godina, moj stav je da zakon mora da bude precizniji. Zašto? Zato što nijedan sud u Srbiji tokom prošle godine nije izdao nalog za iseljenje nijednog nasilnika iz kuće, niti je izdat i jedan nalog da se u stan useli žrtva. Prema podacima koje ja imam za prošlu godinu, samo 49 nasilnika dobilo je zabranu približavanja članu porodice na određenu udaljenost, 434 osobe dobile su zabranu daljeg uznemiravanja člana porodice, a osam osoba dobilo je zabranu pristupa u prostor oko mesta stanovanja i mesta rada člana porodice. Dakle, naš Krivični zakon mora biti precizniji pod jedan, a pod dva, sudovi moraju donositi mere, odnosno odluke koje će biti rigoroznije. Vrlo je važna prevencija u ovoj oblasti. Dakle, ne možemo sve postići ni izmenama i dopunama zakonskih rešenja, već je vrlo važna i prevencija. Više puta sam za ovom govornicom tražila od ministra prosvete da se promene nastavni planovi i programi i da u relevantne udžbenike se uvedu teme koje su vezane za porodično nasilje i seksualno vaspitanje. Moje mišljenje kao pedagoga je da se preventivom moramo početi od najranijeg uzrasta i uticati na naše mlade dečake da svaki oblik nasilja razara porodicu kao osnovnu ćeliju društva. Protiv sam u udžbenicima inferiorne uloge žena. Zašto se to ne promeni? Zašto u udžbenicima za prvi razred osnovne škole na svakoj trećoj ili četvrtoj strani vidimo ženu kao medicinsku sestru ili ženu kao majku ili baku koja kuva neki ručak? To je nešto što se konačno ratifikacijom ove konvencije mora promeniti. Ono što je po mom mišljenju veoma važno, smatram da je neophodna adekvatna zdravstvena strategija za žrtve iz dva razloga. Nije dovoljno da se nasilnici leče određeno vreme u psihijatrijskim ustanovama i psihijatrijske bolnice u tom lečenju od nekoliko nedelja urade svoj deo posla, ali po izlasku nasilnika iz bolnica ne postoji kontrola da li oni uzimaju terapiju i oni se ponovo vraćaju nasilju kojem su do sada pribegavali. Koliko su potrebni programi za žrtve nasilja, toliko je potrebno i razvijanje programa za rehabilitaciju za nasilnike. Ova konvencija doprinosi promeni načina razmišljanja, stavova i sistema vrednosti celog društva. Htela sam samo još nekoliko rečenica da kažem o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvajanja. Do sada je ovaj zakon usvojilo 70 država sveta uključujući SAD, Rusiju i Kinu, tako da bi se i Srbija ratifikovanjem ovog dokumenta uključila u klub država koje sarađuju u oblasti međunarodnog usvajanja sprečavajući zloupotrebe i propuste sa lošim ishodima po decu. Zašto je važno potvrditi i ovu konvenciju? Zbog toga što nažalost kao, slobodna sam to da kažem, tradicionalno društvo nismo spremni da usvajamo hendikepiranu decu. Ukoliko postoji interesovanje stranih porodica za usvajanje ove dece treba im omogućiti da ih usvoje zato što je bolje da deca žive u porodičnom okruženju nego u ustanovama. Drugi bitan momenat koji ide u prilog ratifikaciji ove konvencije jeste pojačanje opšte pravne i faktičke sigurnosti u postupku međunarodnog usvajanja uspostavljanjem sistema saradnje između nadležnih organa u državama porekla i državama prijema. Ovom konvencijom se na vrlo konkretan način definiše način saradnje svih organa u zemlji iz koje se dete usvaja i u zemlji u kojoj je dete usvojeno. Države potpisnice se obavezuju da preduzmu sve moguće mere kako bi bila sprečena otmica, prodaja, trgovina dece radi usvajanja, što inače nije izolovan slučaj. To su po meni tri najvažnija razloga zbog čega treba usvojiti i ovaj zakon. Na kraju želim da vam kažem da će poslanička grupa Nove Srbije u danu za glasanje podržati obe konvencije. Hvala.
Hvala. Narodna poslanica Marija Obradović.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, čast izuzecima, danas srpski parlament može da bude ponosan na svoj saziv, jer je ovo već druga inicijativa Ženske parlamentarne mreže, gde su se svi usaglasili i kao jedan glasaće i za ovaj predlog zakona. Prvo je bilo ukidanje zastarevanja krivičnog dela – seksualno zlostavljanje maloletnika, ovo je druga tema, tzv. Istanbulska konvencija. Trudiću se da govorim, što bi rekli, svakodnevnim jezikom, kako bi javnost što više ostala uz ovo što govorim, jer često predlozi zakona koji ratifikuju određene sporazume, konvencije budu pomalo nerazumljivi za običnog gledaoca, uslovno rečeno, i ostane negde po strani ono što je suština i ono što su efekti tih sporazuma i konvencija. Da se to ne bi dogodilo i danas, govoriću pomalo, ne toliko detaljno kao o Istanbulskoj konvenciji, i o ostalim tačkama koje su objedinjene u ovoj tački dnevnog reda, a nešto kasnije i o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici i to ću govoriti onako puna srca. Jer, tako danas Srbija i treba da se ponosi svojim parlamentom, poslanicama posebno Ženske parlamentarne mreže, ali o svemu tome nešto kasnije. Ono o čemu danas na početku želim da govorim, to je Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o socijalnoj sigurnosti između Republike Srbije i Kanade i sličan sporazum, uslovno rečeno, o socijalnoj sigurnosti između Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg. Sporazum sa Kanadom potpisan je u aprilu ove godine, sa Luksemburgom u junu ove godine, što govori da smo relativno brzo stigli do potvrde i ratifikacije u parlamentu, što još jednom potvrđuje da su nam ove teme socijalne zaštite, socijalne sigurnosti veoma važne i negde među prioritetima. Imajte u vidu da se Srbija nalazi u jako teškom trenutku i da po hitnom postupku donosi mnoge zakone koji su neophodni za funkcionisanje države u ovakvoj situaciji, u ovako složenom trenutku. Zbog toga, još jednom ponavljam, ovo je relativno brza ratifikacija sporazuma. I jedan i drugi sporazum o socijalnoj sigurnosti je međunarodni sporazum kojim se reguliše penzijsko i invalidsko osiguranje, zdravstveno osiguranje, osiguranje za slučaj povrede na radu i profesionalne bolesti, a u Sporazumu o socijalnoj sigurnosti sa Velikim Vojvodstvom Luksemburg je reč o osiguranju za slučaj dečije zaštite i materinstva. Osim onih opšteprihvaćenih principa i iskustva naše zemlje u ovoj oblasti, tu su uvedeni i standardi koje predviđa Uredba EU broj 883, koja reguliše socijalnu sigurnost radnika migranata. Bez obzira što sam rekla da ću govoriti prostijim, svakodnevnim, jednostavnim jezikom, opet se uvedoh u ovaj službeni pravni jezik. Hoću da vam kažem da nam je socijalna zaštita i socijalna sigurnost, zdravstvena zaštita naših ljudi u dijaspori među prioritetima. Mnogo naših ljudi van Srbije se nalazi i moramo da radimo na tome da se popravi njihov položaj i da se obezbede ta prava koja imaju, a svakako nisu na zadovoljavajućem nivou. Ova dva zakona o potvrđivanju ova dva sporazuma, sa Kanadom i Luksemburgom, svakako će pomoći. Sledeći Predlog zakon o potvrđivanju Konvencije o zaštiti dece i saradnje u oblasti međunarodnog usvojenja je veoma značajan, kao što ste mogli čuti i od ostalih govornika tokom današnjeg dana. Međunarodno usvojenje je relativno skoriji fenomen, ali posle Drugog svetskog rata je počelo da se razvija kao pravna institucija. Međutim, od sedamdesetih godina prošlog veka, dakle dvadesetog, broj ovakvih usvojenja je dramatično porastao. Kako broj tih usvojenja raste, naravno da su tu i nove situacije koje su blizu zloupotrebe i u današnjem svetu, kada su neki moralni principi među poslednjima na našem spisku, neophodne su ovakve konvencije koje će zaštiti i decu, posebno u ovoj oblasti međunarodnog usvojenja, veoma specifična oblast. Moguće je da neće veliki broj korisnika i građana biti obuhvaćen ovom konvencijom, ali ne smemo da dozvolimo da nijedno dete bude žrtva zloupotrebe međunarodnog usvojenja. Dakle, ovim zakonom smo uskladili određene odredbe Konvencije sa Ustavom Republike Srbije, obezbeđena je efikasnija zaštita dece bez roditeljskog staranja, svakako povećana sigurnost u postupku međunarodnog usvojenja, zatim obezbeđene postadoptivne zaštite usvojenog deteta i ono što je zanimljivo kod ove konvencije i o čemu nisu govorile ostale kolege, namerno preskačem one sadržaje koje su spomenuli dosadašnji ovlašćeni govornici u parlamentu, jer želim da javnost čuje što više novih informacija, ova konvencija ima veliki broj ratifikacija u svetu i to je svakako bitan element kod odluke da i Srbija ratifikuje ovu konvenciju. Posebno je značajno što je većina evropskih država ratifikovala ovaj ugovor, uključujući i države iz neposrednog okruženja. Za sada je ratifikovalo 79 država, među kojima je većina država članica EU, zatim Kina, SAD i Ruska Federacija. Toliko o ovim sporazumima. Svakako kažem da zaslužuju više vremena, ali o tome ćemo govoriti u nekom narednom periodu, jer mislim da se zapravo svest u Srbiji dosta promenila i da, što bi rekli, neće moći više ovako. Mnogo je mladih obrazovanih ljudi u ovom sazivu parlamenta koji su bili aktivni u nevladinom civilnom sektoru i tamo su se naučili jednom načinu rada, gde ne odustajemo dok ne rešimo određeni problem. Inicijativu dobijamo sa terena, dobijamo od ljudi koji žive tu tešku svakodnevnicu i čiji problemi nisu nama ponuđeni na tacni, nego ih je muka naterala da nas pritiskaju, nas koji donosimo i menjamo zakone, a i pratimo njihov nadzor, da ih promenimo i da ih donesemo na dnevni red parlamenta. Jedan od prioriteta Ženske parlamentarne mreže u srpskom parlamentu, kojom svakako treba da se ponosimo, cela Srbija a i parlament, jer, evo, ovo je zgodna situacija da kažem da i u poslednjem, jučerašnjem izveštaju Evropske komisije, gde je pohvaljen rad srpskog parlamenta kao proaktivan, kao moderan, kao parlament koji je otvoren za inicijative javnosti, što do sada nije zabeleženo u toj meri, poseban doprinos svemu tome daje Ženska parlamentarna mreža. Drago mi je što su sve koleginice, koje su do sada govorile, spominjale Žensku parlamentarnu mrežu. Želim da kažem onima koji slušaju ovaj direktan prenos da tu mrežu čine sve poslanice ovog parlamenta. Sada nas ima 84, zahvaljujući poslednjem zakonu, ima nas 1/3 žena u parlamentu i mislim da to smo mi to iskoristile na najbolji mogući način i radićemo dalje na promociji mreže i pojačavanju našeg uticaja, koliko nam to dozvoljavaju i naša izlaganja i naša pozicija u parlamentu. Ono što je zanimljivo za Srbiju je da su se poslanice oko određenih prioriteta okupile da bismo insistirale na rešavanju veoma krupnih problema u Srbiji, pre svega kada je u pitanju pitanje žena. Tu je i oblast borbe protiv nasilja, ono što nam je danas na dnevnom redu, zatim borba za ekonomsko osnaživanje žena, odnosno pomoć u toj oblasti, obrazovanje i zdravlje žena. Ovako nabrojano to možda zvuči suviše uopšteno, ali verujte mi, od februara ove godine, za ovih sedam, osam meseci, koliko postoji mreža, mi smo napravile veliki broj inicijativnih sastanaka za početak buduće saradnje, a i sastanaka gde smo se samo sreli sa određenim ljudima, da čujemo kako oni razmišljaju, bez možda nagoveštaja za buduću saradnju. Ali, ima vremena, stvari se u Srbiji menjaju. Tu su i sindikati i nevladine organizacije i mediji, brojne strane kancelarije raznih humanitarnih i međunarodnih važnih organizacija koje rade u našoj zemlji, ali i iz inostranstva. Veliku pomoć i podršku su nam dale i brojne ambasade, predstavnici diplomatskog kora u Srbiji. Dakle, Ženska parlamentarna mreža je jedno telo koje može biti odličan alat za popravljanje imidža ove zemlje, ne zato da bismo negde na papiru to napisali, nego zato što ljudi, koristeći snagu 84 poslanice u ovom parlamentu, mogu da promovišu pozitivne stvari u Srbiji. Ukinuli smo zastarevanje seksualnog zlostavljanja nad decom, tog krivičnog dela. Promovisanje, podsticanje Istambulske konvencije, odnosno Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici je naš drugi veliki korak. Svakako da je ministarstvo predlagač ovog zakona, ali vam moram reći da smo jako, mnoge koleginice iz Ženske parlamentarne mreže, radile na tome da što pre dođe na dnevni red, da što više kolega razmišlja o tome. Problem nasilja u porodici i nad ženama u Srbiji smo dijagnostikovali. U tome uopšte nije problem. Čuli ste brojne koleginice i drago mi je što smo čuli mnoge brojke i mnoge potresne slučajeve u Srbiji. Drago mi je što smo odvojili barem jedan dan u parlamentu da govorimo isključivo o tome i da javnost može da sluša ukoliko je zainteresovana. Hoću da pohvalim muške kolege. Mislim da je ovo jedinstvena prilika da među ovlašćenim izveštačima, ovlašćenim govornicima imamo i predstavnika Jedinstvene Srbije koji je kao muškarac bio zainteresovan da govori o ovoj temi. Znate o onim tradicionalnim okvirima – žene se u Srbiji bave ovim temama. Retki su muškarci, ali u parlamentu je drugačije. Drago mi je što je parlament nosilac tih promena u Srbiji. Kolege su stale rame uz rame uz nas i hoće da govore o ovome, da pomognu da se reše ovi problemi. Tu smo jači i tu je ona poruka koju treba da pošaljemo, da ovako velike probleme samo svi zajedno možemo da rešavamo. Evo još malo brojki. Prijavljeno je 44 govornika za diskusiju, nakon nas ovlašćenih govornika. Od tih 44 govornika 14 je muškaraca. Jako je zanimljivo da se trećina muškaraca uključilo u ovu temu i čućete od njih jako zanimljive podatke. Ono što mogu da garantujem za poslanike SNS, jeste da su kolege koje dolaze iz različitih gradova iz Srbije bili izuzetno posvećeni i kontaktirali su institucije u njihovim gradovima i doneli podatke kako to izgleda u Srbiji. Mi smo ovde ograničeni vremenom, ali bih volela da obratite pažnju i do kraja dana da saslušate tu sliku Srbije, kakvo je stanje kada je nasilje nad ženama i u porodici u pitanju. Jako mi je zanimljivo i izlaganje kolege koji će govoriti o nasilju nad muškarcima u Srbiji. Dakle, 75% nasilja u Srbiji se, kada su u pitanju partneri i u porodici, dešava nad ženama, ali imamo 25% nasilja nad muškarcima i to ne smemo da zanemarimo, jer ti ljudi doživljavaju iste traume kao i pripadnice ženskog pola. Jako mi je zanimljivo što danas u parlamentu imamo veoma mali broj novinara, veoma mali broj medija. U najavama, ukoliko ste pratili, teško da ste mogli da čujete da će tzv. Istambulska konvencija biti na dnevnom redu. Očekivala sam nekoliko emisija gde bi pozvali stručnjake relevantne za tu temu, da o tome razgovaramo pre nego što nas očekuje razmatranje na dnevnom redu. Očekivala sam danas da nas pitaju nešto o tome. Možda će biti nekih narednih dana ako nekome bude zanimljivo. Mislim da bi mediji morali ovome da posvete malo više pažnje, jer osim toga što mi u parlamentu donesemo određeni zakon koji je na papiru, dalek je put dok žrtva ne počne da koristi efekte tog zakona. Ratifikacija ove konvencije Saveta Evrope je samo početak. Mi smo 4. aprila 2012. godine potpisali ovu konvenciju. Prošlo je godinu i po dok to nije stiglo u parlament. Sada se stvar ne završava današnjim ili naredne nedelje izglasavanjem ove konvencije. Nama predstoji naporan rad u formiranju određenih tela, nadzornih mehanizama, kao i određenih ostalih mehanizama koji će pomoći da ta žrtva na kraju oseti efekte ove konvencije i sprovođenja. Zato se naš zadatak ovde ne završava. Mi smo danas tek otvorili priču. Zato pozivam i medije i civilni sektor i ostale institucije koje se bave ovim, da zajedno na ovom talasu dobijenog prostora u javnosti ovu priču dovedemo do kraja. Kada smo već ovim potpisivanjem ušli u tu veliku svetsku i evropsku porodicu zemalja u kojima se štite ljudska prava, mislim da treba da iskoristimo tu šansu na najbolji mogući način. Dakle, nisam mnogo danas govorila o sadržaju konvencije, to će činiti naredna 44 govornika u parlamentu. Želela sam da pošaljem poruku kao parlament, kao članica parlamenta, poruku javnosti da smo mi svesni da je nasilje ogroman problem, ali da je naš zadatak da što složnije i što glasnije govorimo o ovoj konvenciji, odnosno dok je ne sprovedemo i ne implementiramo u javnosti. Ovu konvenciju je do sada potvrdilo pet zemalja od 31 potpisnice. Dakle, od trenutka kada potpišemo, rekoh i malo pre, predstoji period implementacije i do potvrde može proći i nekoliko godina. Za sada je posle potpisa potvrdila Albanija, Italija, Crna Gora, Portugal i Turska. Ostale zemlje do broja 31 su u procesu potvrđivanja i taj proces je veoma važan. Kada su rezerve Republike Srbije na pojedine odredbe ove konvencije u pitanju, želim da ukažem na to da su ove rezerve zapravo znak da smo mi spremni da radimo na otklanjanju ovih uzroka koji sada onemogućavaju da potvrdimo u ovom trenutku konvenciju bez rezerve. To je dobar znak da veoma ozbiljno pristupamo implementaciji ove konvencije. Naravno, ostaje prostor da do trenutka kada treba to da potvrdimo, odnosno da dostavimo određene instrumente za ratifikaciju nadležnim telima Saveta Evrope, da dotle probamo da odložimo, odnosno da ukinemo te rezerve, ali na tome ćemo raditi. Tu se radi i o usklađivanju određenih zakonskih propisa i na otvaranju i formiranju mnogih drugih tela i organa koji će pomoći implementaciju. Hvala vam na pažnji. Želim javnost da zamolim da, kao što je i koleginica Jelena Travara iz URS rekla, najmanje na svakih šest meseci pitamo šta je sa implementacijom tzv. Istambulske konvencije. Moramo svi zajedno da radimo na tome. Hvala.
Hvala. Pošto više nemamo prijavljenih ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa, prelazimo na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč. Reč ima narodna poslanica Nevena Stojanović.
Hvala vam uvažena predsedavajuća. Poštovani ministre, uvažene narodne poslanice i narodni poslanici, vreme za diskusiju po ovoj objedinjenoj raspravi iskoristiću da govorim isključivo o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilju u porodici, time mi poslanici JS želimo da iskažemo važnost usvajanja ovog zakona i pružimo bez rezervnu podršku ovoj borbi i damo svoj doprinos glasanjem za ovaj predlog zakona. Prema godišnjem izveštaju i statističkim podacima opservatorije za praćenje nasilja nad ženama dolazimo do zaključka da se većina nasilja u porodici, tačnije, oko 70% vrši upravo nad ženama i devojčicama. Po statističkim podacima žena ima više šansi da bude ubijena i povređena u porodici nego u bilo kojoj drugoj društvenoj sredini. Prema podacima UN prvi uzrok smrti i invalidnosti među ženama od 15 do 45 godina nisu ni bolesti, ni saobraćajne nesreće već upravo nasilje, a najopasnije mesto za ženu je njen sopstveni dom. Najčešći izvršioci nasilja, istraživanja još pokazuju, da su to upravo supružnici i bivši supružnici. Svaka treća je otprilike taj brojčani izraz krize sa kojom su suočene žene. Kako bi to ilustrovali reći ćemo da od tri devojčice koje sede u učionici učeći da čitaju i pišu, jedna će trpeti nasilje samo zbog toga što je žensko. Od tri žene koje su izašle na pijacu da prodaju ono što su izgajile kako bi prehranile svoju porodicu jedna će biti napadnuta, a najverovatnije će je napasti njen neposredni partner. Svaka treća žena je silovana, premlaćena ili na neki drugi način zlostavljena u toku svog života. Po analiziranju tih podataka, sa pravom možemo govoriti da se u velikom broju slučajeva radi o upravo rodno zasnovanom nasilju. Tačnije o degradiranju, psihičkom i fizičkom maltretiranju žena i devojčica, jer po uverenjima nasilnika one su u podređenom položaju i zaslužuju sve te oblike nasilja. Cilj nasilnika je kontrola. On želi da odlučuje o svim situacijama kada se radi o ženinom životu. On odlučuje šta ona treba da radi, šta ona treba da misli, šta ona treba da govori. Nasilnik postiže kontrolu upravo neprestanim zastrašivanjem, fizičkim nasiljem, a često se te pretnje odnose na decu ili na bliske osobe, roditelje, braću ili sestre. Sa sigurnošću tvrdim da samo žene koje su to iskusile i žive u ovakvim okolnostima znaju kakvo beznađe i tama visi iznad njihovih glava, ne dozvoljava im da dišu, da vole i budu voljene onako kako su zaslužile. Svesna sam i da se mnogi, refleksno doduše, namršte kada čuju tu sintagmu – rodna ravnopravnost, jer ih ona direktno asocira na feminističke pokrete i borbu nekih žena za nešto što već postoji. Ali, upravo nam ovi podaci pokazuju da to nije neka besmislena borba, već upravo borba za jedan normalan život, za slobodu koju svi mi, bez obzira da li smo rođeni kao žene, kao žene na selu ili žene u gradu ili da li smo rođeni kao muškari, zaslužujemo. Ono što zaista motiviše je da se u ovoj borbi sve više uključuju upravo muškarci, za koje smatram da su verovatno i najbitnija karika. Možemo reći da umesto rata polova izranja nova vrsta savezništva kada je reč o nasilju nad ženama, gde velika većina muškaraca, čak 83%, smatra da nasilje treba oštro kažnjavati. Ovom prilikom JS apeluje na te muške pripadnike našeg društva koji poštuju žene da utiču na dečake i muškarce, prvenstveno u svojoj porodici, zatim u svom okruženju i da svojim ponašanjem i dokažu da žene kao majke, da žene kao supruge, da žene kao radnice koje nose veliki teret u savremenom svetu upravo i zaslužuju svo poštovanje tog sveta. Time mi zaista pravimo gigantski korak ka građenju ne samo civilizovanijeg već i produktivnijeg društva, gde će se žene i muškarci međusobno dopunjavati, stvarati sinergiju i na mnogo lepši i lakši način dostizati ciljeve. Ono čemu se zaista nadamo, da ova ratifikacija Konvencije neće izroditi samo pregršt pravnih mera, već da će biti značajan pokretač i instrument koji će, ako se, naravno, adekvatno bude koristio, pomoći u osvešćivanju onog dela javnosti koji i dalje smatra da je nasilje nad ženama i u porodici privatan a ne javan problem. Kako bih to obrazložila iz ugla poslaničkog kluba JS, iskoristiću previše korišćenu ali zaista istinitu frazu da je porodica ćelija našeg društva. Kada su ćelije bolesne, imamo i bolesno društvo. Zato smatramo da je odgovornost svih nas, svakoga u našem domenu, da učini sve kako bi se nasilje u porodici nad ženama sprečavalo, kažnjavalo i žrtve bile zaštićene. Moram i da kao članica Ženske parlamentarne mreže istaknem da je jedan od glavnih ciljeva te neformalne grupe upravo stalna borba protiv svih oblika nasilja. Zato će sve poslanice, bez obzira na političku orijentaciju, podržati ovu konvenciju. Zbog ograničenog vremena, za kraj želim da kažem da će JS uvek ostati dosledna u borbi za očuvanje pravih vrednosti našeg društva, dosledna u štićenju i pomaganju žena i dece i stvaranju zdravih i funkcionalnih porodica i boljeg društva. Zato ću još jednom za kraj reći da ćemo u Danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona. Hvala vam.
Hvala. U skladu sa članom 87. Poslovnika, određujem pauzu. Sa radom nastavljamo u 15.00 sati. [[Posle pauze]] Reč ima narodni poslanik Milorad Stošić.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, uvaženi predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe PUPS izneo bih neke stavove u vezi sa ovim predlozima zakona kojim se potvrđuju sporazumi između Republike Srbije i Kanade o socijalnoj zaštiti, odnosno sigurnosti i Sporazum između Republike Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg o socijalnoj sigurnosti. Imajući u vidu promene nastale u proteklom periodu u našoj zemlji i obe zemlje potpisnice, broja lica koja rade i žive u tim državama, kao i potrebe daljeg razvijanja i učvršćivanja prijateljskih odnosa i saradnje u svim oblastima, pa i u oblasti socijalne sigurnosti, ocenjujemo kao svrsishodno i obostrano korisno da se ova dva Predloga zakona usvoje. Nakon održanih niz rundi pregovora delegacija Republike Srbije i Kanade, ove delegacije su u otvorenoj i prijateljskoj atmosferi detaljno razmotrile i usaglasile sve odredbe teksta Sporazuma između dve države o socijalnoj sigurnosti. Sporazum potpisan u Beogradu 12. aprila 2013. godine, je prvi sporazum sa Kanadom u ovoj oblasti. Ovim Sporazumom predviđeno je da i dogovor sa kanadskom provincijom organi Republike Srbije i kanadska provincija mogu zaključiti dogovor u svim pitanjima socijalne sigurnosti u okviru jurisdikcije kanadske provincije ukoliko taj dogovor nije u suprotnosti sa odredbama ovog sporazuma. Takođe, radi regulisanja oblasti socijalne sigurnosti nakon pregovora u Luksemburgu je 7. juna 2013. godine, potpisan Sporazum između Republike Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg o socijalnoj sigurnosti. Stupanjem na snagu ovih sporazuma u odnosima između Republike Srbije i Velikog Vojvodstva Luksemburg prestaje da važi sporazum između Srbije i Crne Gore i Velikog Vojvodstva Luksemburg o socijalnom osiguranju od 2003. godine. Sporazumi predstavljaju sveobuhvatni međunarodni sporazum kojim se reguliše penzijsko, invalidsko osiguranje, zdravstveno osiguranje, osiguranje za slučaj povrede na radu i profesionalne bolesti, osiguranje nezaposlenosti, dečija zaštita i materinstvo. Po standardima koji predviđa uredba EU br.883 iz 2004. godine, koja reguliše socijalnu sigurnost radnika emigranata. Usaglašeni sporazumi sadrže rešenja koja su usklađena sa promenama u nacionalnim zakonodavstvima ovih država, kao i najnovije evropske standarde u ovoj oblasti koji će omogućiti osiguranicima i korisnicima prava najvišu zaštitu. Ovi sporazumi se zaključuju kako bi se eliminisale negativne posledice kretanja radne snage, a svrha im je da licima koja su živela i bila osigurana u državama potpisnicama i članovima njihovih porodica osiguraju određena prava iz socijalnog osiguranja. Ovi zakoni su posebno bitni, a posebno sporazum sa Kanadom jer smo na početku čuli podatak da oko 100 hiljada naših sugrađana ili poreklom sa ovih prostora živi i radi u Kanadi. Svi naši radnici koji vremenom žele da se vrate u zavičaj svakako ovi sporazumi danas potpisani idu im na ruku. Standardno rešenje i principi koji su zastupljeni kroz odredbe sporazuma su, jednak tretman državljana država potpisnica u oblasti socijalnog osiguranja. Ovo načelo znači da se prema državljanima druge države potpisnice postupa na isti način kao i prema sopstvenim državljanima odnosno da pod istim uslovima imaju prava i obaveze iz obaveznog socijalnog osiguranja. Neposredna isplata stečenih davanja korisniku koji je ostvario pravo na davanje u mestu njegovog prebivališta, penzija i druga prava, smisao ovog načela je da korišćenje prava iz obaveznog socijalnog osiguranja ne ostane ograničeno na teritoriju u kojoj su ta prava ostvarena. Ovo načelo obezbeđuje isplatu davanja na teritoriji druge države potpisnice i u tom smislu veliki broj naših ljudi povratnika koji se nakon radnog veka vraćaju u zemlju neće imati problema da svoju penziju, svoje stečeno pravo primaju u mestu daljeg življenja. Sabiranje perioda osiguranja navršenih u obe države potpisnice radi ostvarivanja prava na penziju ili novčanu naknadu, ukoliko navršeni staž osiguranja na teritoriji jedne države potpisnice nije dovoljan za ostvarivanje prava u određenom slučaju ta država uzeće u obzir i staž navršen u drugoj državi potpisnici. Ovim se omogućava koncept jedinstvenog radnog veka, bez obzira na njegov rad i ostvarenost osiguranja u dve države. Sama visina prava zavisiće samo od zarada i osnovica navršenih prema zakonodavstvu u kom se ostvaruje pravo. Tu je opšte prihvaćeno pravilo da se penzija određuje srazmerno dužini staža osiguranja i doprinosima u određenoj državi. Ovo se posebno uklapa u stav PUPS, da je penzija stečeno pravo i da je penzija ekonomska a ne socijalna kategorija, kako bi neki pojedinci ili grupe hteli da prezentuju i proglase penziju kao socijalnu kategoriju. Korišćenje zdravstvene zaštiteza lica koja imaju prebivalište ili boravište na teritoriji druge države, potpise, turisti, penzioneri, detaširani radnici i drugi. Princip osiguranja koji omogućava da teret davanja i socijalnog osiguranja snosi ona država čiji je osiguranik u pitanju. Primene zakonodavstva države u kojoj lica rade, ovo načelo znači da se obaveza o osiguranju određuje prema zakonodavcu države u kojoj se obavlja rad ili neki oblik samostalne delatnosti. Od ovog pravila sporazum predviđa izuzetke u pogledu upućenih radnika, državnih službenika i diplomatsko-konzularnih predstavnika, posade brodova, aviona, kada se primenjuju zakonodavstva države iz koje su upućeni. Sporazum između naše zemlje i ove dve države u ovoj oblasti je od izuzetnog značaja, pre svega zbog građana Srbije koji žive i rade u Kanadi i Luksemburgu, kojim se zaključivanjem ovih sporazuma omogućuje da ostvare svoja prava iz oblasti socijalnog osiguranja. Republika Srbija primenjuje sporazume o socijalnom osiguranju sa 26 država, od kojih su većina članice EU u kojima živi i radi veliki broj naših građana. Neophodno je da se u narednom periodu pokrene inicijativa za zaključivanje sporazuma i sa ostalim državama gde ima naših građana, pre svega u regionu i u državama gde živi i radi veliki broj naših sugrađana. Uz ove postojeće sporazuma ostvarila bi se zaštita u oblasti socijalnog osiguranja za najveći broj naših građana koji žive i rade u inostranstvu. Što se tiče regiona, po mojim saznanjima, mi jedino nemamo sporazum o socijalnoj sigurnosti sa Grčkom, dok sa ostalim zemljama u regionu imamo potpisane sporazume. Shodno ovome, poslanička grupa PUPS nakon ove rasprave podržaće predlog ovih zakona, kao i predloge zakona koji se danas razmatraju, a to su Zakon o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici i Zakon o potvrđivanju Konvencije o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja, o kojem je nešto više govorila moja koleginica Vera Paunović. Izrazio bih posebno zadovoljstvo što su današnje diskusije ušle u pravcu podrške ovih zakona i čime po prvi put postižemo konsenzus o nečemu što mislim da je i dobro, ne samo po ovim zakonima nego i drugim zakonima na koje ne bi trebalo da ubiramo neke političke poene, već da to radimo suštinski za dobrobit naših sugrađana. Zahvaljujem se na pažnji.
Hvala. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujemo utvrđivanje mandata narodnom poslaniku u Narodnoj skupštini za upražnjeno poslaničko mesto, kako bismo omogućili njegovo učešće u radu Narodne skupštine. Dostavljena vam je Odluka Republičke izborne komisije o dodeli mandata narodnog poslanika radi popune upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini. Takođe, uručen vam je Izveštaj Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnom poslaniku sa predlogom da Narodna skupština, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Marku Milutinoviću, izabranom sa izborne liste DSS Vojislav Koštunica. Na osnovu Odluke iz RIK, Izveštaja i Predloga Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, a shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatujem potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Marku Milutinoviću. Čestitam narodnom poslaniku na izboru i molim da pristupi radi polaganja zakletve. Poštovani narodni poslaniče, molim vas da saglasno članu 17. Zakona o Narodnoj skupštini pristupamo polaganju zakletve. (Predsednik čita tekst zakletve, narodni poslanik ponavlja.) „ZAKLINjEM SE DA ĆU DUŽNOST NARODNOG POSLANIKA OBAVLjATI PREDANO, POŠTENO, SAVESNO I VERNO USTAVU, BRANITI LjUDSKA I MANjINSKA PRAVA I GRAĐANSKE SLOBODE I PO NAJBOLjEM ZNANjU I UMEĆU SLUŽITI GRAĐANIMA SRBIJE, ISTINI I PRAVDI!“ Molim narodnog poslanika da potpiše tekst zakletve. Dozvolite mi da vam poželim uspešan rad u Narodnoj skupštini. Nastavljamo rad. Reč ima narodna poslanica Judita Popović. Izvolite.
Hvala vam gospođo potpredsednice. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kao prvo, meni je zaista žao što ovoj raspravi ne prisustvuje državna sekretarka iz Uprave za rodnu ravnopravnost. Bilo bi zaista dobro, s obzirom da bih htela da istaknem dve poruke koje bi ovaj parlament morao da pošalje javnosti. Jedna poruka je nulta tolerancija prema porodičnom nasilju i prema nasilju prema ženama. Druga poruka bi trebala da bude da ova tema bude prioritetu radu Vlade. Ne može život da stane dok Vlada rešava ili pokušava da reši ekonomske probleme, prilično neuspešno. Dakle, nasilje prema ženama i porodično nasilje su eskalirali. Društvo i država nemaju pravi odgovor. Ova država ima zakone, ima nacionalnu strategiju, ima akcione planove. Dakle, što se propisa tiče, otprilike ima sve što je potrebno da bi se sprečilo nasilje prema ženama i porodično nasilje. Međutim, uprkos svemu tome, nasilje raste iz godine u godinu. Dakle, očigledno nešto ne funkcioniše u sprovođenju svih tih propisa koje već imamo. Mi smo danas slušali sve poslanike koji su govorili i isticali svoju podršku Konvenciji za borbu protiv nasilja nad ženama i porodičnog nasilja i to je zaista pozitivno. Dakle, verovatno će svi poslanici da podrže ove dve konvencije i dva sporazuma koja su danas na dnevnom redu. Od 44 prijavljena poslanika za diskusije, svi su zaokružili ono – za, konvencije i za te sporazume. Međutim, postoji jedna čudna slika ove liste koja ukazuje na aktuelno stanje odnosa ovog društva i ove države prema ženi. Od 44 poslanika, 13 poslanika su muškarci. To je otprilike taj odnos koji postoji i u radu parlamenta gde žene predstavljaju 30% od svih poslanika. Očigledno postoji i jedan otklon i ovog parlamenta kada je na dnevnom redu tema ovako bitna. Kada Ministarstvo rada i socijalne politike, tako nesrećno skrojeno, predstavlja, između ostalih, i ovu Konvenciju za borbu protiv nasilja nad ženama, prosto ne dostaje jedan kvalitet u smislu ozbiljnog shvatanja šta je tu problem sa nasiljem nad ženama. Ukoliko se problem ne bude rešavao, mi možemo uskoro očekivati i da se udvostruči taj broj ubijenih žena. Nažalost, čuli smo neveselu statistiku, ali nije dovoljno samo ritualno da se ponavljaju statistički podaci, da se detektuju svi problemi, potrebno je i da se sprovode svi propisi koji su usmereni na to da zaštite žrtvu. Šta se onda radi sa ovom konvencijom koja se predlaže? Država napravi jednu rezervu prema članovima 30, 40 i 44. Član 30. se odnosi na materijalnu odgovornost ove države prema žrtvi, a 44. se odnosi na reagovanje države po službenoj dužnosti bez ikakvih ograničavajućih faktora kada je potrebno da se procesuira neki postupak protiv nasilnika. Evo nama prilike ovde u parlamentu da ne ostanemo samo na verbalnom, neka svako od poslanika, koji je danas iskazao svoju podršku ovoj konvenciji, glasa za povlačenje rezerve na ova dva člana Konvencije i eto nama konkretnog doprinosa parlamenta u smislu borbe protiv nasilja nad ženama i protiv porodičnog nasilja. To je već jedan iskorak iz verbalnog prema konkretnog postupanju. To je ono što nedostaje u sprovođenju svih zakona. Očigledno da ni Ministarstvo pravde, ni Ministarstvo zdravlja, ni Ministarstvo rada i socijalne politike ne vode računa, a pogotovo MUP, da koordinišu svoje poslove i da zajedničkim snagama se pokušaju izboriti sa ovim velikim problemom kada se govori o porodičnom nasilju i nasilju nad ženama. Dakle, nulta tolerancija prema nasilju, prioritet za Vladu zato što nasilje, porodično i nad ženama, je jasan pokazatelj u kakvim problemima je ovo društvo, a sa njim i država. Tek ukoliko, u tom smislu, ozdravi društvo, ako se promeni taj tradicionalni pristup prema ženama koji je toliko aktuelan i toliko jak, unazad stotinu godina, u tom slučaju možemo očekivati uspeh i na svih ostalim terenima državnog i društvenog napretka. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slavica Saveljić.
Gospodine ministre, čuli smo vaše uvodno izlaganje i pravo je zadovoljstvo da u ime rekonstruisane Vlade, kao ministar koji je zadovoljio kriterijume uspešnosti, visoko postavljene od strane premijera, vi imate danas priliku da u srpskom parlamentu branite čitav paket zakona pred poslanicima. Odmah ću reći da ovaj paket zakona za poslanike i poslanice URS zaista predstavlja one zakone za koje možete i dobićete našu apsolutnu podršku. U toku naših izlaganja ćemo se osvrnuti na dva zakona, a samim tim i na dve teme. Prvo je zakon, odnosno Konvencija koja se tiče sprečavanja nasilja nad ženama, a drugi dokument jeste dokument koji govori o međunarodnom usvojenju dece bez roditeljskog staranja. Dakle, nasilje u Srbiji je dostiglo pandemijske razmere i gotovo da nema dana a da ne čujemo da se u nekoj porodici, u školi, na ulici, na sportskom takmičenju nije dogodilo nasilje. Porodica koja treba da bude mesto spokoja za mnoge žene, nažalost, u Srbiji je mesto njene najveće nesigurnosti, i to zato što u porodici trpi najveće nasilje koje se ne retko, kako smo danas puno puta čuli, završi smrtnim ishodom. Porodica, koja treba da bude mesto njenog oslonca, za svaku drugu ženu, prema zvaničnim podacima u Srbiji, ona je mesto najveće psihičke torture, a za svaku treću, bogami, i mesto fizičkog nasilja. Nasumice sam uzela jedan dnevni časopis potpuno sigurna da ću u njemu ili bilo kom drugom dnevnom listu pronaći neki tekst koji govori o nasilju. „Nemoj da se plašiš, neće se vratiti kući. Tako su mi rekli u policiji kada su ga odveli, ali ja ne mogu, ne smem da zaspim, tresem se od straha, iako znam da je uhapšen.“ Ovako počinje samo jedna teška ispovest jedne pretučene žene koja se osmelila da prijavi nasilje, ali je ovo ujedno, nažalost, i svakodnevnica ko zna koliko drugih žena u Srbiji koje nikada ne skupe hrabrost da prijave nasilje i nasilnika zato što je, nažalost, nasilje i danas u Srbiji, mnogo puta, ostalo iza zatvorenih porodičnih vrata. Upravo zato što je nasilje postalo tolerantno, prihvatljivo, a ja bih rekla i stimulisan način ponašanja u našoj državi, zato što je kaznena politika prema počiniocima nasilja izuzetno blaga, zato što se nedovoljno primenjuju ili se uopšte ne primenjuju sve raspoložive mere, zato što procesi nedopustivo dugo traju, zato što sve to utiče da se žrtva porodično ili nekog drugog nasilja oseća nesigurno, zato što žene ne znaju šta ih čeka kada se nasilnik vrati kući, zato što se s razlogom strahuje da se nasilje ponovo ne dogodi. Danas smo ovde čuli brojne podatke, mnogo različitih, ali su svi imali za cilj da nam ukažu koliko je veliki problem nasilja u našoj zemlji. Nažalost, čak ni evidencije nisu jedinstvene. Vrlo ćete često dobiti različite podatke od centara za socijalni rad, policijskih uprava, zdravstvenih ustanova. U svakom slučaju, pored svih kampanja, pored promene zakonodavnog okvira, veliki broj nasilja u Srbiji i dalje ostaje neprocesuiran. Prema zvaničnim podacima, tek 16% nasilja dobija sudski epilog. Preko 25% nasilja ponovilo se više od pet puta. U 18% slučajeva u porodici, pored žena, žrtva je neko drugi, a najčešće njihova deca. U 75% slučajeva nasilnik je suprug, partner ili bivši suprug. U 7,5% slučajeva korišćeno je oružje da se nanesu teške telesne povrede. U 37% slučajeva nasilnik je bio pod dejstvom alkohola. Ono što će, verovatno, obzirom na populaciju kojom se najčešće bavite, za vas biti sigurno interesantno, ogroman je broj žena iznad 75 godina starosti koje su žrtve porodičnog nasilja. Kao što ste i sami rekli, samo ove godine evidentirano je preko 6.100 nasilnika, ali u isto vreme i 9.325 žrtava, među kojima je i 4.838 dece. U Srbiji se mnoge žene osećaju postiđeno zato što su žrtve porodičnog nasilja, jer su vaspitavane da trpe nasilje, ali se najveći broj njih, upravo zbog ekonomske nesamostalnosti, ne odlučuje da izađe iz tog začaranog kruga. Podaci govore da se jedna žrtva porodičnog nasilja i do sedam puta vraća nasilniku pre nego što izađe iz nasilja, a neke nikada iz tog zatvorenog kruga ne izađe. Ovu konvenciju ćemo podržati zato što smatramo da je njen primarni cilj prava zaštita žrtava porodičnog nasilja, ali u isto vreme i gonjenje počinioca uz poseban akcenat na rad, na prevenciji i uspostavljanju društva koje je rodno senzitivnije. Kao međunarodni dokument, ova konvencija ima zahtevnu ulogu da obaveže sve zemlje potpisnice na bolju saradnju, na zajednički rad, na zajednički pristup u rešavanju problema. Ima zahtevnu ulogu u propisivanju procedura i protokola, kada su u pitanju žrtve porodičnog nasilja, ali u isto vreme se ona bavi i suzbijanjem diskriminacije i promoviše suštinsku jednakost uz promociju politika i mera za zaštitu žrtava porodičnog nasilja. Ono što je posebno važno, ova konvencija ima segment koji se odnosi na decu koja su žrtve ili svedoci porodičnog nasilja. Ono što ostaje kao otvoreno pitanje jeste koliko smo spremni kao društvo da ovu konvenciju primenimo? O tome su posebno govorile kolege iz LDP. Bojim se da ovom rezervom, kojoj smo kao država iskazali, u startu pokazujemo otpor prema dokumentu, a ne spremnost da ga na primeren način u našoj praksi zastupimo. Dakle, otvaranjem ove teme, kao društvenog, a ne privatnog problema žena i njihovih porodica, mislim da je zaista otvoren put promenama i društvenog i kulturnog obrasca za suzbijanje nasilja. Drugi dokument jeste dokument koji govori o međunarodnom usvojenju dece bez roditeljskog staranja i on govori pod kojim uslovima i na koji način ono može da se obavi, poštujući najbolji interes deteta. Ovo je veoma osetljiva tema i bojim se da mnoge potencijalne usvojiteljske porodice, koje nas u ovom trenutku gledaju, imaju možda osećaj neke anksioznosti i pitaju se šta sada to srpski poslanici rade, a preko 700 porodica u ovom trenutku čeka na usvojenje. Želim da njima pošaljemo jednu ohrabrujuću poruku, a to je da usvajanjem ovog dokumenta apsolutno ničim nije ugrožen njihov položaj zato što su međunarodna usvojenja jako retka, zato što se međunarodna usvojenja odnose isključivo na onu decu za koju se u Srbiji, u nekom razumnom roku, otprilike godinu dana, nije pronašla adekvatna usvojiteljska porodica. Kao što smo čuli na jednom od odbora, od predstavnika resornog ministarstva, godišnje se u proseku oko 11 međunarodnih usvojenja dogodi. To su uglavnom deca koja imaju određene smetnje u razvoju, deca sa invaliditetom, romska deca za koju potencijalne usvojiteljske porodice u Srbiji ne pokazuju dovoljno interesovanja. Zato smatramo da su za takva usvojenja, međunarodnog tipa, potrebne dodatne regulative zato što one, i stepen procene i stepen bezbednosti dece koja odlaze u porodice u inostranstvu, znače jednu dodatnu sigurnost. Ovaj zakon je takođe uredio i na koji način će država preko nadležnih tela dalje pratiti položaj dece usvojene u inostranstvu. Mi smatramo da je deci mesto u porodici. Smatramo da je porodica najbolji način da se deca zaštite, ali i podvlačim da ta međunarodna usvojenja moraju da imaju poseban tretman i pod posebnom pažnjom da budu praćena. Zato ćemo mi ovaj dokument da podržimo. Ono što ne možemo da podržimo jeste činjenica da se u ovom trenutku 887 dece starosti do 10 godina, podobne za usvojenje, nalaze u hraniteljskim porodicama. U zemlji koja proklamuje kao osnovni cilj najbolji interes deteta, kako i treba da bude, u zemlji u kojoj se na usvojenje čeka i po nekoliko godina i čeka nekoliko stotina parova,887 dece u hraniteljskim porodicama, podobno za usvojenje, ne uverava nas u savestan rad svih onih u lancu odgovornosti. Ja znam da nije moguće za svih 887 dece pronaći adekvatnu usvojiteljsku porodicu, jer da je drugačije, mi danas ne bi usvajali dokument o međunarodnom usvojenju, ali sam isto tako sigurna da je za veliki broj dece moglo i moralo da bude drugačije. Zato vas pitamo, gospodine ministre, ko je kriv, ko je zatajio u sistemu odgovornosti? O čemu se ovde radi? Zašto ova siromašna zemlja, ja ću aproksimativno reći, samo za ovu decu izdvaja oko 400 miliona za hraniteljstvo, a možda je moglo da se upotrebi za neke druge adekvatnije oblike zaštite? Da li se ovde radi samo o pasivnosti organa starateljstva? U čemu je i kolika ovde bila uloga ministarstva? U čemu ste vi kao nadležni organ zatajili ili imamo i neki treći organ? Zaista od vas očekujemo konkretne odgovore. Znam da ovo nije nešto što je moglo da se reši u poslednjih godinu dana koliko ste ministar ili nešto duže, ali ste i u prethodnom mandatu bili potpredsednik Vlade zadužen za socijalnu politiku. U tom smislu ne možemo da vas aboliramo od potpune odgovornosti. Zato i očekujemo da nam konkretno kažete šta ćete preduzeti prema odgovornima, jer ukoliko ne budete rekli o čemu se radi, smatramo da odgovornost apsolutno preuzimate na sebe, pa kao odgovoran čovek koji je dugo u politici, onda i sami znate šta vam je činiti. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Hvala. Poštovani ministre, ja ću govoriti o obe ove konvencije koje su u okviru ove tačke dnevnog reda. Odmah na početku želim da kažem da će DSS, a i Ženska parlamentarna mreža, koja je veoma aktivna u ovom parlamentu, podržati usvajanje ovih konvencija. Posebno je značajna Istanbulska konvencija, zato što je jedan od glavnih ciljeva Ženske parlamentarne mreže upravo borba protiv svih vrsta nasilja u društvu. Međutim, ono što zabrinjava je da je Srbija usvojila neke prilično dobre zakone, da je usvojila i neke druge konvencije i dokumenta, pa čak mislim da je 2011. godine usvojena i Strategija o borbi protiv nasilja u porodici i nad ženama, a da je nasilje i dalje veoma rasprostranjeno u našem društvu. Čak je i po statističkim podacima nasilje, naročito porodično nasilje sa smrtnim ishodima u porastu. Da li će ratifikacija i usvajanje Istanbulske konvencije zaista uticati da se stanje popravi, ne znam. Mi smo nedavno i u skupštinskom materijalu dobili izveštaj o tome šta misli Komitet koji prati primenu jedne druge konvencije – Konvencije UN o sprečavanju i zabrani diskriminacije nad ženama i šta oni misle o tome kako Srbija primenjuje tu konvenciju koja je određeni broj godina na snazi u Srbiji. Srbija je do sada, odnosno Vlada Republike Srbije podnela tri izveštaja. Drugi i treći izveštaj su nekako išli u paketu. Mislim da se čak ta konferencija ili to izveštavanje Komitetu odvijalo u junu ili julu ove godine i ono što smo dobili kao ocenu stanja o tome kako se Srbija bori protiv diskriminacije žena u svom društvu, nisu uopšte ohrabrujuće. Oni nam zameraju, ali nam oni daju i određene preporuke. Neke od tih preporuka o izveštajima, o tome kako već primenjujemo neke konvencije i međunarodna dokumenta, ovde ću navesti i to naročito u ovom delu koji se odnosi na nasilje nad ženama. Ne znam koliko ste imali priliku da pročitate ta zapažanja Komiteta, ali smo imali priliku od mnogih koleginica koje su iznele sve one probleme sa kojima se sistem i institucije u Srbiji neću da kažem suočavaju, ali probleme koje imaju i koje ne rešavaju. Recimo, u tim zapažanjima i preporukama, tačnije, naglasak je na preporukama, da ministarstva treba da izvrše analizu i izmene Krivičnog zakonika i Porodičnog zakona. Mi volimo da kažemo da imamo, naročito kada je Porodični zakon u pitanju, jedan savremeni zakon, sa nekim dobrim rešenjima, ali znamo, a o tome je i danas bilo reči, da neka rešenja i nisu dobra i na to nas opominje i Komitet UN. Zatim kažu da se moraju ohrabriti žene da prijave nasilje. Dakle, potrebno je da država vodi jednu stalnu kampanju za podizanje svesti o tome da je nasilje krivično delo i da žrtva nasilja u porodici, naglašavam reč porodica zato što nisu uvek samo žene žrtve porodičnog nasilja, tu su deca, ali bogami su tu nekada i muškarci, da žrtva nije dužna da godinama trpi nasilje, nego da ona ima zaštitu države i da je država ta koja je ohrabri, upravo zato što će imati zaštitu, da prijavi to nasilje. Šta nam još zameraju? Kažu – da se obezbedi efektivno vršenje istraga, da se počinioci nasilja kažnjavaju sankcijama koje su srazmerne težini zločina, odnosno drugim rečima, da je naša kaznena politika veoma blaga. Velike su razlike između broja policijskih intervencija, broja podnetih krivičnih prijava i broja osuđenih nasilnika. Zatim se poziva država da obezbedi pomoć i pristup zaštiti, odnosno da izgradi ili obezbedi, nisu uvek potrebna ulaganja velikih sredstava i izgradnja posebnih sigurnih kuća, ali da obezbedi sklonište i da su nam nedovoljna izdvajanja iz budžeta. Videćemo mi koji danas govorimo o ovoj konvenciji, i svi ćemo glasati, šta će biti u predlogu budžeta za sledeću godinu, da li će biti predviđene stavke za otklanjanje nekih od ovih nepravilnosti. Zatim, da se retko izdaje nalog za hitnu zaštitu žena u riziku, odnosno da se ne interveniše dovoljno brzo. To se statistički vidi koliko je uopšte bilo naloga za hitnu zaštitu žene. Da je možda bilo više ovih hitnih mera, možda bi nam manje žena stradalo i manje bi bilo smrtnih ishoda. Naravno, ono što je takođe veliki problem, to je naše neefikasno, da kažem reformisano pravosuđe, pa su sudski procesi jako dugi. Čak imate podatak da se ni jedan sudski proces protiv nasilnika u porodici nije završio u periodu koji je žena provela u sigurnoj kući. Dakle, žrtva bude smeštena u sigurnu kuću, tu postoji neko vreme u kojem može da boravi u toj sigurnoj kući i kad izađe, taj zbog čega je smeštena tamo je, da ne upotrebim ružnu reč, na slobodi, ali uglavnom nije završen sudski proces. Dakle, isti je problem i kad izađe iz sigurne kuće. Ono o čemu je bilo puno reči danas, to je da naše institucije nisu dobro povezane, da je loša saradnja između centara za socijalni rad, policije i tužilaštava. Na osnovu onoga kako ovu konvenciju, koja je već na snazi dugi niz godina, primenjujemo, bojim se da ne pruža neku nadu da ćemo i ovu konvenciju nešto mnogo bolje primeniti ako nešto ne promenimo. Sada ću par reči da kažem o Konvenciji o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvajanja. To je ova druga konvencija o kojoj govorimo. Inače, međunarodno usvajanje, to ste i vi verovatno pročitali kao i ja, nisam mnogo znala o tome, u obrazloženju, da je to jedan relativno novi fenomen, da se pojavio negde posle Drugog svetskog rata, da je ta oblast bila prilično neregulisana i tu je bilo mnogo zloupotreba, tako da vidim da sve te konvencije koje pokušavaju da pravno urede ovu oblast su u stvari pokušaj da se upravo to uredi zakonima kako treba, pa je to i cilj i ove konvencije, s tim što, verovatno ste pratili iz medija, neke države imaju jako loše iskustvo kada je u pitanju ovo međunarodno usvojenje. Znate, na primer, da je Ruska Federacija zabranila međunarodno usvojenje, jer su imali neka loša iskustva. Ne znam da li je ta država uopšte imala ovu konvenciju, moguće da nije, pa da su zbog toga i nastajali ti problemi. Uglavnom, ova konvencija je usvojena 1993. godine pod okriljem Haške konferencije međunarodnog privatnog prava i ona je, takođe, poznata kao Haška konvencija.Međutim, ovih dana su građani Srbije čuli za jednu drugu Hašku konvenciju. Slična je tema te konvencije. Takođe se naziva Haška zato što je to taj paket konvencija koji je tada i usvojen, jer se na tu Hašku konvenciju pozvao sudija u sudskoj jedinici u Valjevu, inače sudija ljiškog suda, kada je odlučio da devojčica Rea Metejević bude vraćena, upotrebiću reč i isporučena svom ocu koji živi u Zagrebu, ocu zbog koga su njena majka i Rea boravile nekoliko meseci u sigurnoj kući. Dakle, taj sudija je odlučio da nasilniku vrati dete. O tome je upoznata cela javnost Srbije. Juče su u svim medijima građani Ljiga pokazali šta misle o toj odluci. Ministarstvo pravosuđa je, po meni, prilično kasno reagovalo. Uputilo je neku preporuku, ali to je sada stvar koja nije nikako rešena. Na početku sam rekla da će Demokratska stranka Srbije glasati za ovu konvenciju, međutim zaista više nemam poverenja ni u ovo naše pravosuđe, tako da se bojim da će i ova Haška konvencija o međunarodnom usvajanju biti zloupotrebljena od strane nekog sudije. Mislim da je dobra prilika da ste vi tu, vi nam i onako retko dođete, ali pretpostavljam da ste i vi svesni problema sa kojima se danas u Srbiji suočavaju i roditelji, i hranitelji i usvojitelji. Mi smo kao poslanička grupa i kao poslanici dobili puno predmeta od hraniteljskih porodica širom Srbije, jer tu ima prilično velikih problema. Uglavnom je to na relaciji hraniteljske porodice i centri za socijalni rad. Gospodine ministre, ne znam da li je do vas stigao predmet? Dakle, o ovome govorim zato što me je ta hraniteljska porodica zamolila da o tome govorim. U pitanju je hraniteljska porodica Marković iz Smederevske Palanke, gde je za mesec dana, odnosno 2. septembra, Centar za socijalni rad odlučio da po hitnom postupku devojčicu staru dve godine, koja je imala samo deset dana kada je smeštena u tu hraniteljsku porodicu, bez ikakvog razloga izmesti u drugu hraniteljsku porodicu, da bi je ta hraniteljska porodica pripremila za usvojenje. Na internetu je peticija preko 10.000 glasova, najviše sugrađana porodice Marković. Najlepše vas molim da vi lično pogledate ovaj predmet. Taj upravni postupak je završen. Vi ste iz Ministarstva već poslali rešenja, itd. Ni u kom slučaju ne želim da utičem ni na koji način. U pitanju je upravni spor. Molim vas zaista da pogledate o čemu se radi. Puno je o tome bilo reči u medijima i ako ništa da usporite taj postupak usvojenja dok ne preispitate sve ove postupke koji su prethodili. Hraniteljstvo i prelazak, da li u drugu hraniteljsku ili u usvojenje, to mora da ima neku proceduru koja mora da se poštuje i moraju da se izvrše adekvatne pripreme, a sve to je u interesu deteta. Inače, ova deca doživljavaju strašne traume gde se to uradi na ovako nagao i loš način. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, gospodine potpredsedniče, ministre, saradnici u Ministarstvu, dame i gospodo narodni poslanici, danas imamo veoma važne zakone pred sobom. Rekao bih u uvodnom delu da ovo vreme u kome živimo, uz ono što su svakodnevne međunarodne relacije, protok ljudi, njihovo prisustvo, život i rad na raznim destinacijama u drugim zemljama, na svim tačkama zemljine kugle, dovodi do toga da treba da uredimo mnoga pitanja koja su značajna za građane, kako naše, tako i građane drugih zemalja. Danas je protok ljudi i veze između njih interesi i sve ono što je za njih značajno rašireno na celoj zemljinoj kugli. Danas možemo govoriti o građanima jedne zemlje, a istovremeno su to građani Evrope i sveta. Zato je potrebno urediti mnoga ta pitanja koja su značajna za njih i, eto, danas pred sobom imamo dve značajne konvencije. Jedna se odnosi na zaštitu dece i saradnju u oblasti međunarodnog usvojenja. Druga konvencija se odnosi na sprečavanje i borbu nasilja nad ženama i nasilja u porodici i dva sporazuma o socijalnoj sigurnosti između Republike Srbije i Kanade i sa druge strane između Srbije i Luksemburga. Kada je reč o konvenciji o zaštiti dece i o saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja, značajno je reći da se ovom konvencijom prepoznaje prevashodni značaj odrastanja deteta u porodičnoj sredini. To je uslov za srećno detinjstvo i za zdrav razvoj deteta i to je ono što je osnovno. Veoma je važno to što se ovom konvencijom zabranjuje sticanje finansijskih dobiti, čime se obezbeđuje sigurnost, predvidljivost i transparentnost za sve učesnike u procesu usvojenja. Važno je da uspostavlja odnose između organa država porekla i prijema u cilju primene standarda najboljih interesa deteta, a što u krajnjem treba da spreči svaku zloupotrebu tipa otmice, prodaje, trgovine decom i takvim nekim najgorim činovima. Zna se da je kod nas zbrinjavanje dece bez roditeljskog staratelja smeštajem u drugu porodicu, bilo srodničku ili hraniteljsku, usvojenjem ili smeštajem u ustanovu socijalne zaštite. Smeštaj deteta u ustanovu socijalne zaštite je krajnja mera. To su standardi koji danas važe. Možda ranije pre 30,40 ili 50 godina je to bio prevashodni cilj i smatralo se da je to najbolje. Pokazalo se da inkluzija u krugu porodice i u društvu uopšte, ali polazeći od porodice je najbolji način uvažavanja svih potreba deteta kada je reč o deci sa smetnjama u razvoju. To je posebna problematika jer i kada imamo usvojenja i kada imamo smeštaj dece u hraniteljske porodice uglavnom se izbegavaju deca sa smetnjama u razvoju, što nije slučaj kada je reč o usvojenjima iz drugih država. Ono što je najbolje za svako dete jeste da raste i razvija se u biološkoj porodici. Ponekad kada je reč o deci koja su sa smetnjama u razvoju, imamo to da su ta deca iako imaju svoje biološke roditelje odrastaju van porodice. Reč je o mnogim problemima koji obespravljuju ove biološke roditelje i o tome da čaki hraniteljske porodice su donedavno imale neka veća prava u oblasti socijalne zaštite u odnosu na biološke roditelje. Moram da kažem da je poslanička grupa SPS u prošlosti činila na poboljšanju ovih pitanja, tako je 2011. godine tokom rada na Zakonu o socijalnoj zaštiti u saradnji sa Udruženjem roditelja dece sa smetnjama u razvoju „Zora“ iz Loznice uspela da amandmanima koje smo podneli značajno poboljšamo položaj bioloških porodica i te dece. Radi podsećanja, jedan od amandmana je bio prava na uvećanu tuđu negu i pomoć drugog lica za decu i odrasle sa posebnim potrebama i utvrđenim invaliditetom. Iz ovog prava proističe i drugo pravo, a to je istovremeno jedan od naših najznačajnijih doprinosa, to je da jedan od roditelja koji nije u radnom odnosu a koji najmanje 15 godina neposredno neguje svoje dete koje je ostvarilo pravo na uvećani dodatak za pomoć i negu drugih lica, ima pravo na posebnu novčanu naknadu u vidu doživotnog mesečnog novčanog primanja u visini najniže penzije. Naravno, kada navrši opšti starosni uslov za ostvarivanje penzija prema propisima PIO. Kada je reč o međunarodnom usvojenju, želim da kažem da tu postoje određene razlike i da su predrasude kod nas mnogo veće nego kod ljudi u drugim zemljama, ali to je proces sazrevanja svesti i o tome će vreme učiniti svoje. Želim da kažem kada je reč o Konvenciji Saveta Evrope i sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, da je za svaku pohvalu da je ženski deo parlamenta na jedan veoma sveobuhvatan i kvalitetan način obradio ovu temu i da je veliko interesovanje ženskog dela parlamenta. Čuli smo da se i muški deo parlamenta uključio u to, mada lično smatram da je mogao i u većoj meri da se uključi, jer kako kaže naša poslanica gospođa Mira Dragaš koja je u ime SPS predstavila ove konvencije i ova pitanja, to je ne samo žensko, čak bi se reklo pre svega muško pitanje. Zašto je to muško pitanje? Svaki muškarac danas nije potpun, nije ceo da tako kažem bez one svoje ženske komponente. Ta komponenta je veoma prosta i jednostavna. Svaki muškarac ima svoju majku ili ima svoju ćerku, možda ima sestru, suprugu ili devojku i tek u nekim takvim relacijama on je ono što treba da bude. Prema tome, naravno da svi treba da se uključimo na jedan adekvatan način. Izrazio bih pohvalu za Ministarstvo rada i socijalne politike da je stavilo ove zakone na dnevni red Narodne skupštine, jer su ovo veoma značajna pitanja. Činim pohvalu u ime SPS za vas gospodine potpredsedniče i ministre i vaše saradnike, da se bavite i drugim pitanjima na jedan veoma odgovoran i profesionalan način. Ono što je važno u ovoj konvenciji, posebno za nas iz poslaničke grupe SPS je važno da u konvenciji stoji da ne postoji opravdanje za određeno nasilje koje se čini zbog određene kulture, religije, običaja ili tzv. časti, pa je to sada olakšavajuća okolnost u nekim sredinama da se učinilo nasilje. Toga ne sme nikako da bude i to ne sme da bude opravdanje. Još bih rekao da je veoma značajna ova druga komponenta ne samo pravno-formalna regulativa u represiji i sprečavanju nasilja, već je važna i prevencija nasilja nad ženama i nad decom. Tu obrazovni sistem može mnogo da učini i ministarstvo sa drugim ministarstvima i drugim organizacijama. Još je 2005. godine uvelo program „Škola bez nasilja“. To je veoma važno. Tu su i drugi projekti i programi, sprečavanje digitalne represije, zatim je MUP kroz jedan aneks memoranduma uključio se u ovaj projekat zaštite dece od nasilja, odnosno „Škola bez nasilja“. Nije samo u pitanju pravna regulativa koja treba da uređuje ova pitanja. Mi ovim pitanjima moramo da se bavimo i u oblasti kulture i u oblasti obrazovanja i u oblasti informisanja. Naša pažnja i cele javnosti treba da bude usmerena bavljenjem ovih pitanja na jedan sadržajniji i konkretniji način. Socijalistička partija Srbije će glasati za ove konvencije i sporazume.
Reč ima narodna poslanica Nataša Vučković. Izvolite.
Hvala gospođo predsedavajuća. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, danas ću se fokusirati u svom govoru uglavnom na Istanbulsku konvenciju. Ne zbog toga što ostale teme na dnevnom redu smatram manje bitnim, nego pre svega zbog toga što sam kroz rad u Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope imala priliku da od samog početka pratim i pripreme na izradi ove konvencije, samo usvajanje konvencije i na kraju krajeva velike kampanje koje Savet Evrope u različitim zemljama članicama je pokrenuo i vodio tokom ovih poslednjih godina. Brojni izveštaji, razne studije su ukazale da je nasilje nad ženama i porodično nasilje toliko rasprostranjeno u Evropi da su standardi toliko neujednačeni i da je potrebno zbog zaštite ljudskih prava, zaštite prava žena i dece, ujednačiti te standarde i zbog toga je Savet Evrope pokrenuo izradu, donošenje,usvajanje ove tzv. Istanbulske konvencije. Ono što je nama svima jasno je da je nasilje nad ženama i porodično nasilje svakodnevnica u Srbiji. Izveštaji ukazuju na raširenost ovog problema, novinski izveštaji ukazuju na razarajuće oblike porodičnog nasilja i nasilja nad ženama. Kod nas se često postavlja pitanje da li je danas nasilje nad ženama i porodično nasilje povećano u odnosu na to kako je bilo ranije? Mislim da je to pitanje potpuno relevantno. Ono što je bitno danas je da shvatimo da je ovo bio jedan privatan problem, da ga nismo osvetljavali kao društvo, da danas kada ga osvetljavamo kao društveni problem, kada se borimo protiv toga po svoj prilici uspevamo da prikažemo svu ozbiljnost i razarajuće dejstvo ove pojave. Mislim da smo kao DS u prethodnoj Vladi učinili velike napore da se pokrenu brojni mehanizmi koji će ublažiti ovu pojavu, koji će žrtvama pružiti određene mehanizme zaštite, da je i kroz Nacionalnu strategiju koja je doneta 2011. godine i kroz izmene pravnih propisa pokrenuta ozbiljna društvena akcija za borbu protiv nasilja nad ženama. Mislim da je važna podrška koja je u svim ovim godinama davana sigurnim ženskim kućama i svim drugim organizacijama koje su se uključile u ovu borbu. Ona nije dovoljna zato što je problem ogroman i zato što je broj žena koji je izložen nasilju toliko veliki da mi teško kao jedno siromašno društvo možemo imati takve mehanizme zaštite, odbrane koji svaku ženu možemo najefikasnije zaštiti od nasilja. Međutim, i Autonomni ženski centar pokazuje da su programi prevencija u priličnoj meri sporadični i da moramo da ih intenziviramo. Potrebno je žrtvama garantovati veću zaštitu, sveobuhvatniju podršku, a sam problem procesuiranja počinilaca je poseban problem na koji moramo obratiti pažnju kroz naše pravosuđe i obezbediti mnogo veću kažnjivost. Po mišljenju mnogih i po mom ličnom mišljenju kazne koje se izriču počiniocima nasilja nad ženama i porodičnog nasilja su izuzetno blage. Postavlja se pitanje i na to ne možemo dati odgovor – otkud toliko nasilje u porodici, otkud toliko nasilje nad ženama? Pored toga što osiromašenje, brojni problemi koje vučemo iz 90-tih godina, ratna razaranje, izbeglištvo i sve drugo što utiče na jednu strašnu promenu društvene strukture, postoji nešto u našem društvenom ambijentu što po mom mišljenju u našim svakodnevnim životima na neki način podstiče nasilje. Mislim da kao građani ne možemo ostati ni slepi i ne možemo kao političari ne osuditi sve one pojave koje i kroz medijske sadržaje i kroz neki vrlo agresivni advertajzing, u kojima se žena prikazuje kao neko inferiorno biće, ali i mi između sebe kada komuniciramo u ovoj javnoj sferi ne pružamo dovoljno ni poštovanja jedni prema drugima, a čini mi se, a to ima sigurno i određeno dejstvo na građane, da ne razvijamo dovoljnu količinu i ne podstičemo određenu količinu tolerancije i borbe protiv nasilja i svake vrste agresije. Kod nas u društvu je nasilje nataloženo tokom svih ovih godina i kriza i ratova i moramo se mnogo svestranije i intersektorski boriti protiv toga. Nasilje nad ženama i porodično nasilje je u priličnoj meri povezano sa diskriminacijom, mada diskriminacija sama po sebi ne mora odmah biti nasilje i ne treba mnogo analize pa zaključiti kako izgleda osoba koja danas po svoj prilici u Srbiji vrlo malo šanse ima da nasilje izbegne. Ako pokušamo da napravimo foto robot te osobe, verujem da ćemo se svi složiti da se radi o devojčici romske nacionalnosti koja živi u porodici sa više dece, braće i sestara, gde su roditelji nezaposleni i koja živi u nekoj od najsiromašnijih opština u Srbiji. Vrlo je taško da će ona izbeći različite vrste nasilja. To je nešto na šta moramo posebno da obratimo pažnju. Međutim, suočavamo sa vrlo čestom predrasudom, a to je da je nasilje u porodici i nasilje nad ženama vezano za najsiromašnije slojeve koji su egzistencionalno ugroženi. To apsolutno nije tačno. Mislim da se mnogo manje pažnje posvećuje da se mnogo manje prijavljuju slučajevi nasilja u gradskim centrima, u velikim gradovima. Mislim da to nije ni na koji način vezano samo za najsiromašnije slojeve, već postoji i u vrlo dobrostojećim beogradskim porodicama, ako hoćete. Vrlo četo zatvaramo oči pred tom činjenicom kao da se to događa nekom drugom jako udaljenom od nas. Ova konvencija ima jednu tripartitnu, ako mogu tako da kažem, zaštitu odnosno pruža tri nivoa zaštite. Jedna je prevencija i ona tu predlaže i utvrđuje mere koje svaka država članica, odnosno potpisnica treba da preuzme i razvije u svojim okvirima. Druga je zaštita žrtve i treći nivo je kažnjavanje. Mislim da je vrlo važno da imamo u vidu da konvencija postavlja temelje za uvođenje novih krivičnih dela i za mnogo efikasniji odgovor države na nasilje. Takođe, od svake države potpisnice traži se efikasan monitoring i to je nešto gde ćemo morati da napravimo značajan korak napred, upravo imajući u vidu da naše statistike, naši izveštaji nisu dovoljno precizni u tom smislu. Mislim da je važno naglasiti da borba protiv nasilja u porodici i nad ženama ne može biti u nadležnosti samo jedne ili par državnih institucija, da je potreban intersektorski pristup, multidisciplinarni pristup i u tom smislu želim da iskoristim ovu priliku i da pozovemo sve one opštine koje još nisu usvojile Protokom o pristupanju i saradnji ustanova i organa i organizacija da to učine, zbog toga što ćemo na taj način postići da postoji bolja saradnja između različitih ustanova i organa. Sa svoje strane želim da podržim ovaj amandman u odnosu na rezervu koju je Vlada podnela na član konvencije koji se odnosi na naknadu štete. Nadam se međutim da ćemo svi jedinstveno glasati za usvajanje ove konvencije dokazujući tako da smo jedinstveni u osudi svakog nasilja, a posebno nasilja nad majkama, ćerkama, suprugama, sestrama i prijateljicama, ali isto tako i protiv svakog oblika porodičnog nasilja koji sve češće uključuje i dečake i mladiće. Nadam se da ćemo na taj način doprineti smanjenju ljudske patnje i očuvanju mnogih života. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Biljana Pantić Pilja.
Poštovani predsedavajući, ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, danas je na dnevnom redu tzv. Istambulska konvencija i broj prijavljenih govornika, mojih kolega potvrđuje izuzetnu važnost ove teme. Postoji izreka kada se poremete odnosi u braku – bolje dobar razvod nego loš brak. U Republici Srbiji mali je broj supružnika koji se vodi ovom izrekom. Prema nezvaničnim podacima godišnje se podnese preko 20.000 prijava za nasilje u porodici. Nema podataka koliko žena ne prijavi nasilje u porodici pa je ovaj broj na žalost mnogo veći. Dosadašnji program prevencije nasilja nad ženama u porodici pokazao se kao neadekvatan i nedovoljan i da će implementacija konvencije u našem zakonodavstvu nadam se doprineti poboljšanju istog. U Srbiji postoji problem što je mali broj nasilnika uopšte procesuiran. Žrtva ima strah da prijavi nasilnika ili nakon prijave odustane uz obećanje nasilnika da se nasilje više neće ponavljati. Nasilnici koji su procesuirani su bili osuđeni na blage kazne, pa je potrebno promeniti postojeće odredbe Krivičnog zakonika uvođenjem strožije kaznene politike. Oblici nasilja o kojima se najčešće govori su fizičko nasilje koje se ne tako retko okonča smrtnim ishodom, seksualno nasilje, ekonomsko i ne manje bitno verbalno nasilje. Centar za socijalni rad kao organ starateljstva ima široka ovlašćenja, ali mišljenja sam da su oni ili preopterećeni ili imaju manjak stručnih ljudi, ali ne rade odnosno ne doprinose svom statusu ključnoj instituciji u zaštiti protiv nasilja nad ženama. Danas je nasilje u porodici na žalost rasprostranjena pojava. Svaka treća žena je žrtva porodičnog nasilja, dok svaka druga trpi psihičko nasilje, a preko 90% slučajeva izvršioca krivičnog dela nasilja u porodici su muškarci. Prema podacima policijske uprave za Novi Sad u prvih sedam meseci 2012. godine počinjeno je 151 nasilje u porodici. Funkcije i osnivanje sigurne ženske kuće postiže se unapređenje društvenoj zaštiti, pomoći ženama i deci ugroženih nasiljem. Imamo i sigurne kuće i SOS telefone, ali smatram da treba da edukujemo kroz medije da postoje ovakve vrste pomoći za žrtve nasilja. Ne treba zaboraviti da u Srbiji i dalje postoji patrijarhalni model porodičnih odnosa ekonomska zavisnost žene od svojih nasilnika. Mnoge žene se boje da prijave nasilje. Neke smatraju da su zaslužile da dobiju batine jer nisu bile dobre, poslušne supruge i majke ili još gore razmišljaju – gde da ode, uzeće joj suprug dete pa bolje da trpi. Poražavajući podatak UN je da je prvi uzrok smrti ili invalidnosti žena između 15 i 45 godina starosti nasilje i da je za ženu najopasnije mesto njen sopstveni dom. Nasilje nad ženama u porodici mnogi smatraju za unutrašnji porodični problem. Dokle god ga tako posmatramo, ovu problematiku nećemo imati uspeha da rešimo. Nasilje u porodici nije lični problem, već nezakonito i nedopušteno ponašanje koje se mora sankcionisati i sprečiti. Jedan od glavnih ciljeva Ženske parlamentarne mreže jeste stalna borba protiv svih oblika nasilja, kojoj su se pridružili naše kolege poslanici koji su se danas javili za reč, i mislim da je to napredak za naše patrijarhalno društvo i hvala im na tome. Konvencija koja je pred nama zagovara jednakost žena i muškaraca. U društvu u kojem postoji podređenost žena prema muškarcu, nasilje je izvesnija pojava. Istorijski su žene bile u podređenom položaju. Nisam feminista, ali svi znamo da u našem društvu i dalje postoji krilatica da je za ženu kuća, a nije posao. Kada žena nema posao, nema primanja, pa je suprug izdržava i imamo dominaciju muškarca nad ženama. Deca u porodici su često i sama žrtve nasilja, ili su svedoci kada tata tuče mamu jer mama nije bila dobra i stvara se obrazac ponašanja. Nije retko da dete koje je svedok nasilja i samo postaje nasilnik kad odraste, jer je to obrazac u kojem vidimo. Konvencija koju treba da usvojimo definiše ciljeve koje država potpisnica treba da ostvari, a najbitniji cilj je zaštita žena, jer samo zaštitom žena doprinosi se suzbijanju svih oblika nasilja, mere zaštite, pružanje podrške i pomoći. Imajući u vidu poražavajuće statističke podatke i položaj žena i rasprostranjenost porodičnog nasilja, pozivam sve da u Danu za glasanje glasamo za Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici. Hvala vam.
Hvala i vama. Reč ima narodni poslanik Miljenko Dereta. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Poštovani ministre, mi ćemo, naravno sa rezervom, podržati potpisivanje ove konvencije. Naša rezerva je, čini mi se, potpuno opravdana, jer nismo sigurni šta je Ministarstvo spremno i sposobno u ovom trenutku da po ovom pitanju preduzme i preduzima u budućnosti. Hvalimo se činjenicom da smo šesti koji će to potpisati, ovu konvenciju, a mislim da ostali to još nisu potpisali jer oni vrlo ozbiljno shvataju svaku reč iz ove vrste konvencije, a jedna od reči koja se često ponavlja je – potpisnici se obavezuju na mnoge stvari po ovoj konvenciji, a iskustvo nas uči da mi lako potpišemo, a teško sprovodimo ono na šta smo se obavezali. Da je sumnja opravdana me uverava i činjenica da trenutno ovde nije prisutna gospođa Stana Božović, koja vodi ustanovu za rodnu ravnopravnost. Dakle, imamo ustanovu, ali oni koji treba da diskutuju i sa kojima treba da razgovaramo o ovoj konvenciji i primeni te konvencije nisu ovde. Imam problem u tome što se uvek ove vrste konvencija najviše bave žrtvama a manje počiniocima. Bez obzira što govorim kao muškarac, znam da nisam počinioc, bar nisam svesni počinioc te vrste nasilja, ali mislim da u našem društvu osnovni problem jeste što se mi vrlo retko bavimo onima koji počine zločine i sa svim vrstama zločina imamo jedan poseban odnos. U ovoj konvenciji u članu 9, pokušao sam neke članove da izvučem kao vrlo bitne, se govori o udruženjima građana. Prepoznaje se i kao obaveza državi se daje da podstiče i podržava rad relevantnih udruženja građana i organizacija civilnog društva u borbi protiv nasilja nad ženama i uspostavlja delotvornu saradnju sa tim organizacijama. Kao što znate, mnogi možda i ne znaju, postoji jedna cela mreža organizacija civilnog društva koja se zove – Ženska mreža za borbu protiv nasilja nad ženama. One funkcionišu u veoma teškim uslovima, bez prave podrške države, bez prave komunikacije sa državom. Uveravam vas da će organizacija civilnog društva vrlo predano pratiti primenu ove konvencije i podsećaće vas na ovu svoju obavezu svakog trenutka kada ta obaveza ne bude ispunjena. Član za koji ne sumnjam da će biti ispoštovan je član 10, a to je formiranje koordinacionog tela, jednog ili više. Formiraće se ta tela, to će postati uhlebljenje ponovo za neke ljude koji sa ovom temom nikada pre toga, a ni tokom svoga rada u tim telima se neće baviti, kao što je, recimo, ustanova za rodnu ravnopravnost. Moram da postavim jedno pitanje, žao mi je što državna sekretarka nije ovde, koja je, koliko ja znam, dobila projekat od Švedske, koji se zove – Prioritetne aktivnosti iz nacionalnog akcionog plana za sprovođenje Nacionalne strategije za poboljšanje položaja žena i unapređenje rodne ravnopravnosti. To je trebalo da počne u januaru ove godine. Koliko sam upoznat, on još uvek nije započet, zato što su odnosi između ustanove i ministarstva po pitanju – ko i kako treba da raspolaže tim sredstvima, nedefinisani po želji ministarstva. Postaviću i kao poslaničko pitanje, da mi se odgovori, zašto milion i po evra za trogodišnji projekat inače još nije dirnuto, nego čeka sa strane da se vi između sebe dogovorite – kako zaštititi i poboljšati položaj žena u društvu? Član 14. kaže – strane koje potpisuju se obavezuju da preuzmu neophodne korake za uvođenje nastavnog materijala o pitanjima kao što su jednakost itd. Obavezujete se da uspostavite komunikaciju sa ministarstvom koje je odbilo projekat da svoje nastavnike obavesti o Zakonu protiv diskriminacije. Zakon protiv diskriminacije uopšte nije bio tema u nastavi na bilo kom nivou. Nastavnici naši ne prepoznaju diskriminaciju, ne znaju koja im zakonska rešenja stoje na raspolaganju, ne umeju da se bore protiv diskriminacije. Kako će se boriti protiv nasilja u porodici? Da li naši nastavnici su osposobljeni da prepoznaju među decom žrtve nasilja? Da li su stručne službe u školama, psiholozi i ostali, senzibilisani na ovu temu? Koliko ja znam, nisu, a vi se obavezujete da nešto u tom smislu preduzmete. To je ogroman posao za koji sasvim sigurno nećete imati podršku ministarstva, a još manje u samim školama, jer će se to shvatiti, nažalost, kao još jedno opterećenje, kao još jedna dodatna obaveza u i ovako teškom i komplikovanom nastavnom programu i planu, kako se kod nas sprovodi. Uvođenje u obrazovanje teme nasilja kao takvog i teme nasilja unutar porodice je obaveza koju ste preuzeli i zbog toga mi je jako drago i to će biti monitorisano, uveravam vas, najkoncentrisanije što je moguće. Pratićemo šta se u tom smislu radi. Školski sistem, ovakav kakav je, to nije spreman da prihvati. To se vidi, između ostalog, i u načinu na koji se sprovodi inkluzija osoba sa invaliditetom i drugih manjinskih grupa. Dakle, to su problemi koje treba na jedan poseban način tretirati i drago mi je da vas ova konvencija na to obavezuje, kao što vas obavezuje da obučite stručnjake koji mogu biti u školi, ali mogu biti i, recimo, u pravosudnim organima. U našim pravosudnim organima, kada se pogledaju presude, vidi se da se u svim brakorazvodnim parnicama, da se pri registrovanju bilo koje imovine uopšte ne uzima u obzir da bi neka porodična imovina mogla biti registrovana i kao vlasništvo žene. Uvek je vlasnik muž, a to je, prema ovoj konvenciji, jedna vrsta finansijskog nasilja koje se vrši nad ženama. Ta vrsta osvešćenja i osposobljavanja žena, da prepoznaju to svoje pravo, može doći samo iz škole, iz obrazovnog sistema i iz drugih kampanja koje se vode u ovom društvu. Pomenut je slučaj sada sa ovom devojčicom koja je dovedena iz Hrvatske, između ostalog i zato što njena majka nije imala nikakva sredstva prepisana na svoje ime, te nije mogla da izdržava to dete u Hrvatskoj, dok je tamo živela. Naravno, pošto su obe konvencije često neprijatno konkretne, tu je i član 24. koji kaže – strane se obavezuju da preduzmu mere neophodne zakonom, kao i druge mere za uspostavljanje non-stop, 24 sata dnevno, sedam dana u nedelji, besplatne SOS telefonske linije koje pokrivaju celu zemlju itd. Pre nekoliko meseci smo morali da intervenišemo prošle godine zbog zatvaranja sedam SOS telefona u Srbiji, pa je to u poslednjem trenutku sprečeno, zato što je, između ostalog, na računu te iste uprave za rodnu ravnopravnost bilo sredstava za to, ali niko se time nije bavio. U ovom trenutku, neposredno sam upoznat sa tim, SOS telefoni koje vode organizacije civilnog društva, ženske organizacije, su ponovo u istom problemu. Vi se obavezujete da pomognete rad tih SOS telefona jer je to ne samo briga o žrtvama, nego i jedna vrsta prevencije, jer osposobljavate potencijalne žrtve kako da se na pravi način suprotstave nasilju koje im preti. Naravno, znam da to košta. Ono što me brine jeste činjenica da ste vi stavili ogradu na pitanje nadoknade žrtvama, zato što nema para. Ako nema para za nadoknade, neće biti ni za SOS telefone.
Hvala. Odlično. Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović Plavšić. Izvolite.
Zahvaljujem. Nadam se da ću i ja zaslužiti vaše pohvale, predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, poštovane dame i gospodo, dozvolićete mi, imajući u vidu da je danas sa nama ministar čija su nadležnost i socijalna pitanja, da podsetim da je danas 17. oktobar - Svetski dan borbe protiv siromaštva. Ovo je dan kada treba da se podsetimo na sve probleme siromaštva i sigurno da ga povežemo i sa ovom temo, jer i nasilje i briga o deci jesu sa njim povezani. Vi, gospodine ministre, jako često u javnosti ostavljate utisak čoveka koji se dosledno i uspešno bori za prava penzionera. Pozvala bih vas da se sa istom odlučnošću borite i za prava siromašnih. Podsetila bih vas da su u ovoj zemlji, nažalost, najsiromašnija populacija deca, a ne penzioneri. Volela bih da vas čujem da malo glasnije govorite i u zaštitu njihovih interesa, pogotovo sada kada će njihovi roditelji biti još siromašniji, imajući u vidu da očekujemo poskupljenje osnovnih životnih namirnica. Neću govoriti o ovim konvencijama sa aspekta tumačenja njihovih odredbi, niti ću ih prepričavati. Želim da čestitam svim kolegama koji su se danas uključili u raspravu. Ne smatram da je nasilje nad ženama žensko pitanje i ne želim da pohvaljujem koleginice koje su o tome govorile, to podrazumevam. Volela bih da vidim više muškaraca i volela bih, da budem iskrena, da vidim gospodina ministra koji sa nama razgovara o ovome i vodi polemiku ukoliko je potrebno. Volela bih, gospodine ministre, da, osim što ste pročitali tekst, učestvujete sa nama u ovoj raspravi i da nam pre svega kažete šta ćete vi uraditi da ove konvencije u Srbiji zaista budu na snazi. Šta ćete vi uraditi da se ove konvencije primenjuju u praksi? Možda biste za početak, ako biste me slušali, mogli da odgovorite na neko moje pitanje. Pre svega, kada je hraniteljstvo u pitanju, verujem da vi imate podatke o tome koliko se dece nalazi u hraniteljskim porodicama, ali ono na šta želim da vam skrenem pažnju, jeste da je, po podacima koje sam ja našla u prošloj godini, među decom koja su u hraniteljskim porodicama bilo 112 studenata i šest studenata master i doktorskih studija. Po podacima koje su dali centri, osposobljeno za posao je 26 dece. Mislim, ministre, da je vaš posao da zajedno sa drugim ministarstvima, ne samo obezbedite da ova deca izađu iz hraniteljskih porodica, već da zaista omogućimo kao država da ova deca i nađu posao. Šta je to 26 mladih ljudi koji su prošli težak životni put, završili svoje obrazovanje, osposobili se, kako kažete, za dalji život, a nisu u mogućnosti da nađu posao? Zar nije prioritet da im u tome pomognemo? Ja očekujem da budete aktivni na tom pitanju i da rešavajući ovako konkretne probleme, a ne pričajući samo o konvencijama, damo pravi doprinos poboljšanju položaja ove dece. Ono na šta još ozbiljnije želim da vam skrenem pažnju, gospodine ministre, to je da je, po podacima iz 2012. godine, 27 dece koja se nalaze u hraniteljskim porodicama bilo izloženo zlostavljanju i nasilju. Znači, 27 dece, koja su izdvojena iz svojih porodica zbog toga što su zanemarena i zlostavljana, trpelo je nasilje dok su bili u hraniteljskim porodicama. Dobro, možda ćete reći da to može da se desi. Ali, kako može da se desi, gospodine ministre, da je podneto samo četiri krivične prijave za ovih 27 dela? Oni su registrovani kao zlostavljanje, a podneto je samo četiri krivične prijave. To je direktna odgovornost ministarstva koje vodite i volela bih da mi date odgovor na to pitanje. Kada govorimo o nasilju nad ženama, naravno da je to problem čitavog društva i URS će naravno podržati ovu konvenciju. Ona je dobra za našu zemlju. Zašto? Zato što je Srbija još uvek društvo koje je tolerantno na nasilje i, nažalost, tolerantno i na nasilje nad ženama. Svaka treća žena u Srbiji žrtva je fizičkog nasilja. Svaka druga žena žrtva je psihičkog nasilja. Svaka četvrta žena u Srbiji bar jednom je bila žrtva nasilja. Svakog trećeg dana novine u Srbiji objavljuju članke o zlostavljenim, pretučenim ili ubijenim ženama. Već je 38 žena ubijeno u Srbiji kao žrtve nasilja u porodici. Samo 16,5% slučajeva je prijavljeno policiji. U 25% slučajeva nasilje se ponavlja više od pet puta. U 18% slučajeva zlostavljeni su i drugi članovi porodice, naravno, najčešće deca. Zatim, 7,4% nasilnika koristi oružje ili oruđe kako bi nanelo teške telesne povrede ženama. U 74% slučajeva nasilnik je supružnik. Dame i gospodo, u Srbiji još uvek 72% roditelja misli da je batina iz raja izašla i priznaje da tuče svoju decu. Svako dete u Srbiji bar jednom je bilo izloženo fizičkom nasilju. Zato je ova konvencija važna. Ali, zato je još važnije šta ćemo mi zaista uraditi da ovu konvenciju sprovedemo, pre svega u onom delu koji govori o prevenciji nasilja. Konvencija kaže da je naša država obavezna da promeni društvene i kulturne obrasce sa ciljem iskorenjivanja predrasuda, običaja i tradicija, koji se zasnivaju na ideji inferiornosti žena. Da li mi možemo to? Šta ćete konkretno vi uraditi, gospodine ministre, da se ovi obrasci menjaju? Da li to znači da više nećemo svi stajati iza toga da treba štititi tradicionalne vrednosti u srpskim porodicama? Šta su to tradicionalne vrednosti u srpskim porodicama i šta je, na kraju krajeva, tradicionalna srpska porodica? Da li je možda vreme da menjamo i odredbu klasične porodice? Jer, porodica, priznaćete, već davno nije samo mama, tata i dete. Šta ćemo učiniti da se kultura, običaji, religija, tradicija ili tzv. čast ne smatraju opravdanjem za nasilje nad ženama? Ogroman broj srednjoškolaca u jednoj anketi je rekao da je opravdano tući devojku ili ženu ako ona vara muškarca. Šta ćemo učiniti zaista da se to promeni? Da li ćemo i dalje negovati tradicionalne srpske obrasce? U jednom istraživanju gospodina Žarka Trebješanina u jednom njegovom tekstu o tome šta su tradicionalni srpski obrasci, analizirajući usmenu i pisanu književnost srpsku, on kaže da se žene u tradicionalnoj srpskoj kulturi predstavljaju kao varljive, zle, brbljive, lukave, glupe. To je tradicionalno srpsko shvatanje o ženama. Evo nekih dokaza. Recimo, poslovice na koje često volimo da se pozovemo: „Na pseto zamahni, a devojku udari“, „Konja i ženu treba držati za ular“, „Ljudi kad buče, žene nek muče“, „Ženu i zmiju po glavi udri“, „Ko ženu ne bije, on čovek nije“. To su tradicionalni srpski obrasci i stereotipna shvatanja o ženama. Jedino kada se žena pominje u pozitivnom kontekstu je ako je majka i domaćica. Danas još čujemo neke političare koji nam kažu da žene treba malo više da heklaju, a malo manje da rade neke druge stvari. To je ono što po ovoj konvenciji ćemo biti obavezni da menjamo da bismo prevenirali nasilje nad ženama, a ne samo da bismo svi govorili jednoglasno kako zaista u to verujemo. Na kraju, dame i gospodo, samo jedan citat gospodina Nimilera, nemačkog intelektualca koji je rekao, napisao je jednu pesmu koja glasi ovako: „Kada su došli po komuniste, ćutao sam, kada su došli po Jevreje, ćutao sam, jer nisam Jevrejin, kada su došli po sindikalce, ćutao sam jer nisam sindikalac, kada su došli po katolike, ćutao sam, jer nisam katolik, kada su došli po mene više nije imalo ko da se pobuni.“ Dame i gospodo, nasilnici u Srbiji tuku žene, tuku pripadnike drugih nacionalnih grupa i doći će i po vas.
Reč ima narodni poslanik Bojana Božanić.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, malo ću se pozabaviti upravo ovom temom koja se odnosi na Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici. Rodno zasnovano nasilje u visokom procentu se završava smrtnim slučajevima i već smo danas to čuli, a zaista mislim da to treba stalno da ponavljamo, kako bi to svi upamtili, da u protekloj 2012. godini 32 žene su stradale upravo od ovog rodno zasnovanog nasilja, odnosno bile su žrtve tog nasilja i one su umrle. U ovoj godini, čuli smo, broj se kreće oko 40 žena, da je to do današnjeg dana, što su stvarno porazne činjenice i da bez obzira na to što mi uvodimo neke mere zaštite, prevencije i slično da se ova situacija sve više i više pogoršava. Pre nekoliko meseci smo raspravljali ovde o Izveštaju Zaštitnika građana i tu smo imali takođe nekoliko podataka koji govore, znači relevantnih činjenica, koji su zatim proistekli, odnosno koji su dali određene rezultate i kažu da zakonom propisane mere, koje mi imamo definisane, se ne poštuju u najvećoj mogućoj meri onoliko koliko bi to trebalo da bi se ove žrtve nasilja zaštitile. Nemamo odgovarajuću međuinstitucionalnu saradnju, dakle, između organa koji bi trebalo da se bave ovim velikim problemom. Takođe, postoji jedan opšti protokol kojim mogu da poštuju ti zaposleni u ovim određenim institucijama, međutim ne postoje protokolom u posebnim ministarstvima koji se bave ovim problemom nasilja u porodici. To su veliki problemi i mislim da ova konvencija koja daje nama u potpunosti okvir kako i na koji način, ukoliko bi se s punim kapacitetom primenjivala, mogla bi na neki način da dovede možda do smanjenja ove stope iz godine u godinu. Jer, ona detaljno definiše sve ono što bi trebalo da se radi, što bi trebalo da se učini da bi se sprečilo nasilje u porodici i preveniralo pre svega, što je najvažnije, ali samo u skladu sa domaćem zakonodavstvom zemalja potpisnica ove konvencije. Mi moramo i naše zakonodavstvo koje manje-više, čuli smo nije ni loše, ali mora ono da se primenjuje. To je ono što je najvažnije. U zabludi smo ako pričamo da je ova konvencija samo za žene, ovde, svakako u preambuli se spominje da potpisnice kažu, odnosno saglašavaju se sa time da nasilje pogađa žene neravnomerno, a da muškarci takođe mogu biti žrtve nasilja u porodici. Dakle, ovo se odnosi na sve, kao i na decu i na stare, odnosi se na sve žrtve nasilja u porodici. Obaveza države, pre svega, je najvažnija i ona mora biti da uspostavi tu međusektorsku saradnju, saradnju između organa vlasti, između ministarstava pravde, između zdravstvenih ustanova, Ministarstva unutrašnjih poslova i svih drugih institucija, centara za socijalni rad i svim drugih institucija koje učestvuju u ovom lancu. Dakle, mora se uspostaviti koordinacija. Često se dešava da, na primer, zbog nesaradnje upravo pojedine činjenice koje su poznate jednim organima, ne budu drugim i na kraju imamo situaciju da uopšte ne znamo da je neki nasilnik, možda određeni slučaj sa psihijatrije itd. i prema njemu se ne postupa onako kako bi to trebalo. Ono što mene jako zabrinjava u ovom društvu u kojem živimo i što smo takođe već čuli, ali nije s goreg da ponovimo, da treba svakako da izbacimo kao izgovor za nasilje naše kulturne modele, običaje, religije, tradicije ili nekakva čast tamo, da je sasvim normalno udariti ženu, tući je. Ono što me jako porazilo, kada sam nešto ispitivala, istraživala u vezi ove rasprave, a to je, ako niste znali, pre par godina jedno istraživanje gde su anketirani mladići godina 18 do 20 i koji su rekli, u preko 80% slučajeva, da su oni bar jednom, zamislite do tih godina starosti, pretukli, udarili, gurnuli, ošamarili svoju partnerku, ne znam da li tih godina i može biti žena, što je stvarno porazno. Pedeset posto slučajeva nasilja između muškaraca i žena, odnosno tamo gde trpe žene, je u stvari u vezama, a ne u bračnoj zajednici, što je za mene još gora situacija. Dakle, te žene uopšte ne razmišljaju da to nije normalno i da je to loše i da to treba da sankcionišu na neki način, već se sigurno u velikoj meri udaju upravu za te muškarce. Upravo nam se dešava to što nam se dešava. Mislim da je najznačajnija stvar u celoj priči prevencija. Treba raditi na edukaciji, bukvalno od škole, dakle, od prvog razreda, kroz radionice. Mislim, da kroz građansko vaspitanje treba da se uvede stalna priča i diskusija na temu nasilja, pa ne samo nad ženama već i svakako vršnjačkog nasilja. Takođe, mislim da to podizanje svesti kako kod muškaraca tako i kod žena je vrlo značajno. Osvešćivanje žena, šta su njena prava, kako i na koji način ona treba da se obrati nadležnim institucijama. Kome može da se obrati i na koji način može da se suprotstavi tom nasilniku. Svakako učešće medija je jako važno kao i obuka stručnjaka koji se bave ovom temom. Jaka kampanja na nivou države mora da bude i moramo da vodimo računa svi zajedno i da se trudimo da u svojoj okolini razgovaramo i sa ženama i sa muškarcima. Mislim da tu nije problem samo muške populacije koja u najvećoj meri vrši to nasilje nad ženama već je veliki problem i kod žena koje ne znaju kako sa tim da se izbore. Imamo danas situaciju da je zaista loša socioekonomska situacija u zemlji. Imamo tu neku otuđenost među ljudima. Mislim, da kao društvo trebalo bi malo da poradimo na toj socijalizaciji. Zato mislim da bi sa lokalnog nivoa u stvari cela priča trebala da bude zasnovana. Dakle, da kroz različite institucije koje se nalaze na lokalnom nivou, naročito saveti za rodnu ravnopravnost, da li su tu aktivi žena, da li su to nevladine organizacije koje se bave pitanjima rodne ravnopravnosti. Oni treba da budu okosnica i ta baza gde će te žene da dođu, gde će da se požale, sa kim će da razgovaraju. Da se stvara određena socijalizacija i da ne dođemo u situaciju da te žene ne smeju nikome da se obrati, da ne smeju da razgovaraju na ovu temu, da ih je sramota što je neko tuče. To zaista nije njihova sramota, to moraju svi da budu svesne, pre svega ove mlade devojke. To je u stvari devijacija ponašanja njihovih partnera ili nekog člana njihove porodice. To su velike i značajne stvari o kojima treba da se razgovara da bi se razrešile. Tu dolazimo do još jedne situacije, do procedure kako se prijavljuje nasilje. Nasilje se može prijaviti centru za socijalni rad. Tako sam ja razgovarala sa predstavnicima nekoliko tih centara i kada se dođe popuni se prijava. Na osnovu te prijave radnici u centru za socijalni rad reaguju, dakle, razgovaraju sa nasilnikom, pozovu ga. Ako se on ne odaziva, to je otprilike u polovini slučajeva, onda ga oni traže u njihovim lokalnim zajednicama i dođu do njega, razgovaraju ali se u principu ništa ne dešava. Ta prijava žena može da ode u dom zdravlja, da se evidentiraju povrede. Ide u stanicu policije. Zatim se upućuje da podigne tužbu, znači u sud, tužilaštvo i ti pravosudni organi. Ovde nastaju najveći problemi. Problemi su takvi da su sudski procesi veoma dugi i veoma komplikovani. Ta žena koja dođe da prijavi nasilje ona nekoliko puta ponavlja i preživljava tu traumu, ponavlja u centru za socijalni rad, u domu zdravlja, u policiji, sudu, tužilaštvu itd. Non-stop prolazi kroz istu stvar. Svi je pitaju ista pitanja. Mislim da je to već previše za nju. Takođe, u sudu, pošto ti procesi traju dugo, te njene povrede manje-više već zacele. Ti izveštaji bivaju oboreni na sudu od strane advokata nasilnika i ti nasilnici u najvećem broju slučajeva prođu nekažnjeno. U nekim slučajevima oni bivaju poslati na lečenje, a nikada ne budu poslati od kuće, dakle, ne izriče im se mera da moraju da odu od kuće i da ta žena ostane tu sa decom. Tu sada isto imamo jedan problem gde žena ako je ugnjetavana ne može da ode od kuće zato što ona danas u preko 95% slučajeva, te žene koje su žrtve nasilja one su stambeno materijalno, finansijski, ekonomski, kako god hoćete zavisne od tih muškaraca i one moraju tu da ostanu. Mali je broj žena po ovoj statistici koje su otišle u sigurne kuće i našle neki posao. To je minoran broj, ne znam da li ima 1% ili je to ispod te cifre. Takođe se pre svega na lokalnom nivou mora raditi na ekonomskom osnaživanju žena, na realizaciji određenih projekata, određivanju sredstava za pomoć tim ženama kako zapošljavanja ali svakako da se ti sudski procesu dovedu do kraja onako kako treba. Naravno, dok ta procedura u sudu traje, naravno, da se to nasilje nastavlja, možda ne fizičko ali se nastavlja u nekom drugom obliku psihičkom itd. Zato smatram da ova konvencija zaista definiše određene postupke u samoj proceduri borbe protiv nasilja nad ženama koje su veoma važne i koje će uvesti određena nova krivična dela verovatno u naš krivični zakon. Tako da mislim da ovi problemi sa kojima se mi suočavamo mogu se rešiti samo zajednički, samo prevencijom i samo što glasnijim pričanjem i razgovorom sa svim tim ženama ali i muškarcima, naročito sa mladim devojkama. Nije dovoljno da one prijave te svoje nasilnike već moraju da znaju da takvo ponašanje nije normalno, da nije opravdano, da one protiv toga moraju da se bore, moraju da potraže pomoć, a mi kao država moramo da napravimo striktniji i strožiji okvir kako da se izborimo sa ovim nasilnicima da budu kažnjeni, da im nikad više ne padne na pamet da urade tako nešto.
Reč ima narodni poslanik Vesna Jovicki.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, u svom izlaganju bih se pre svega osvrnula na Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici. Donošenje ove konvencije u maju 2011. godine predstavlja ogroman korak u borbi protiv nasilja nad ženama u Evropi. Srbija je usvojila 2011. godine Nacionalnu strategiju za sprečavanje i suzbijanje nasilja nad ženama u porodici i u partnerskim odnosima, a 2012. godine potpisala Istambulsku konvenciju. Pored toga, a čuli smo dosta podataka danas, nažalost, sve je veći broj žena koje su ubili muževi, bivši muževi ili partneri i žene žrtava drugih oblika nasilja. Prema podacima Ministarstva rada, zapošljavanja i socijalne politike, najčešći oblik nasilja je porodično nasilje, nasilje muškaraca nad ženama i to 90% fizičko, 75% psihičko, 85% ekonomski i do 3,8% seksualno nasilje. Najčešće u 78% slučajeva je nasilnik ženin partner, u 9% je sin, a u 4,2% ćerka. Značajne su razlike između broja policijskih intervencija, broja podnetih krivičnih prijava i broja lica osuđenih za nasilje u porodici. Postoje značajne prepreke sa kojima se suočavaju žene, posebno Romkinje i žene sa invaliditetom, kada traže zaštitu od nasilja. Nedostatak je i naloga za hitnu zaštitu, i razvrstanih podataka o svim oblicima nasilja nad ženama. Neke žene čitav život provedu u patnji i bolu, zanemarene, zlostavljene, a neke se izvuku iz takve situacije. Da li to one zaslužuju, da li su sve institucije uradile ono što je njihova obaveza? Kakva je svest svakoga od nas o ovom problemu, problemu nasilja nad ženama. Da li ćemo i dalje opravdavati kulturom, običajima, religijom, tradicijom, čašću, takva dela nasilja. Nasilje je krivično delo, a žrtve mogu biti svi članovi porodice, a najzastupljeniji oblik jeste nasilje nad ženama. Šta je sa decom koja gledaju to nasilje. Nasilje nad ženama je javni, a ne privatni problem. Podizanjem svesti kod građana, stvara se prava akcija protiv ovakvog nasilja. Zabluda je da se nasilje vrši nad ženama koje žive u nekom ruralnom području, koje su manje obrazovane i ekonomske nezavisne. Istina je da svaka žena može da postane žrtva. Potrebno je ojačati prevenciju nasilja nad ženama, osnaživati i povezivati vladin i nevladin sektor i podizati svest o neprihvatljivosti nasilja kao modela ponašanja u porodici. Veliku ulogu imaju mediji, jer utiču i na formiranje sistema vrednosti, ali sa onim što svakodnevno gledaju deca i odrasli u bilo kom terminu, poput „Farme“, „Velikog brata“, estradnih nastupa bez bilo kakvih kriterijumima, razne „trenutke istine“, pa naslovne strane novina koje su preplavljene slikama zločina i nedoličnim sadržajima, jer se tako bolje prodaju, možemo li pružiti pozitivan model ponašanja i formiranja funkcionalnih porodičnih odnosa i uslova u kojima odrastaju naša deca. Izopačene vrednosti, promašeni životi postaju poželjan model ponašanja mladima, lakše je biti loš, lakše je obogatiti se brzim kriminalom i ubistvom. Ovakva poruka stiže iz medija. Zašto ne jačamo porodicu, jer je prava investicija materinstvo, zdravo dete, tradicionalne vrednosti, jer to manje košta od ulaganja u lečenje posledica. Kao odgovorno društvo, moramo ozbiljno da se suočimo sa činjenicama i izgradimo kompletan sistem zaštite, od prevencije do saniranja posledica. Zbrinjavanje žene i dece u Sigurne kuće, treba da bude samo privremeno rešenje, a država preventivnom porodičnom i kaznenom politikom mora da obezbedi žrtvama sigurnost u sopstvenom domu. U patrijarhalnom društvu, smatra se da je nasilje u porodici privatna stvar, a ukoliko u tragičnom raspletu žena ubije muža, nasilnika ili partnera, slučaj se u pravosuđu tretira kao hladnokrvno ubistvo. Sindrom pretučene žene u Srbiji ne postoji, odnosno sud im nasilje koje su trpele, ne uzima kao olakšavajuću okolnost, a to znači da tokom suđenja niko ne pita ženu kako je živela, niti se taj kontekst uzima u obzir, nego isključivo čin ubistva i događaji koji su neposredno prethodili. U tradicionalističkom društvu, odgovornost je prebačena sa muškarca na ženu žrtvu, one se prikazuju neretko u medijima, kao alkoholičarke i preljubnice, međutim, podaci kao i mnogi drugi koje smo danas čuli su zabrinjavajući. Pojedina istraživanja pokazuju da čak 54% žena u Srbiji trpi neko porodično nasilje i ono što je frapantan podatak, a prema nalazima istraživanja Helsinškog odbora za ljudska prava, svaki deseti srednjoškolac u Srbiji smatra da ženu treba povremeno tući. Moj kolega Mihajlović je govorio kako sistem obrazovanja i vaspitanja može uticati na promenu ovakvih stavova kod mladih. Institucije sistema treba da reaguju blagovremno i adekvatno na prijavu nasilja, a ne da zanemare da su videle nasilje i da znaju da ono postoji. Centri za socijalni rad, policija i tužilaštvo treba da reaguju povezano, da nam se ne bi dešavali slučajevi kao što je slučaj majke iz Ljiga. Ona je morala prvo da pobegne, da bi sačuvala svoj i detetov život od supruga nasilnika, a sada sud tom istom ocu nasilniku želi da vrati dete, što je juče moj kolega Milićević javno osudio. Jedan od glavnih ciljeva Ženske parlamentarne mreže, a danas je ona spomenuta mnogo puta i istaknut je taj cilj, a to je stalna borba protiv nasilja je nešto čemu teži Ženska parlamentarna mreža, ali kao što smo videli danas, priključili su se i kolege poslanici, borbi za ovaj cilj i u razmišljanjima da na tome treba raditi stalno. Meni je da drago da čak stižu i mišljenja građana koji slušaju ovu današnju raspravu. Još bih htela da kažem nešto o zakonu, o potvrđivanju Konvencije o zaštiti dece i saradnje oblasti međunarodnog usvojenja, kojom se obezbeđuje sistem koji će na najmanju moguću meru svesti rizik od zloupotrebe instituta međunarodnog usvojenja. Reformskim procesima, već niz godina se veliki broj dece izmešta iz ustanova socijalne zaštite i primarni zadatak sistema zaštite je da razvija usluge i servise kojima se podržava biološka porodica i dete i time se sprečava izdvajanje deteta iz porodice i zajednice. Strani usvojitelji su u značajnoj meri tolerantni i usvajaju decu sa ozbiljnim zdravstvenim i razvojnim problemima, odnosno onu decu za koju se ne mogu naći usvojitelji među domaćim državljanima. Postoji ustaljeno mišljenje o dugoj proceduri usvojenja i dugom čekanju na usvajanje, ali proces usvojenja ne bi trebalo da bude olako shvaćen, da se ne bi desilo da pređe u trgovinu ljudima. Trgovina ljudima je, pored trgovine drogom i oružjem, najprofitabilnija kriminalna aktivnost. Prema proceni UNICEF 1,2 miliona dece svake godine postanu žrtve trgovinom ljudima. Iako dominira uverenje da samo žene i deca mogu biti žrtve, istina je da žrtva trgovine može biti svako. Decom se trguje u cilju seksualne i radne eksploatacije, prosjačenja, sklapanja prinudnog braka, prinude na vršenje kriminalnih aktivnosti, te je trgovina najteži oblik kršenja ljudskih prava. Lišenja i ograničenja, najdrastičniji su kod prava na život, na dostojanstvo, integritet, na slobodu i bezbednost, a ponekad i na sam život. Trgovina ljudima, posebno ženama i decom, je problem svetskih razmera i zahteva poseban i sistemski pristup države i društva. Ratifikacijom ove konvencije pojačava se sigurnost u postupcima međunarodnog usvojenja, jer se ono odvija u najboljem interesu deteta i poštovanja osnovnih prava priznatih međunarodnim pravom. Uspostavlja se sistem saradnje između država ugovornica radi obezbeđenja poštovanja tih garancija i sprečavanje otmice, prodaje, ili trgovine decom. Poslanička grupa SPS će zbog značaja podržati i Istanbulsku konvenciju i Predlog konvencije o zaštiti dece a u oblasti međunarodnog usvojenja, kao i ostala dva predloga iz ove objedinjene rasprave. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ljiljana Lučić. Izvolite.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Gospodine ministre, predstavnici ministarstva i kolege poslanici, i ja ću kao većina kolega danas u raspravi veću pažnju da posvetim ovim dvema konvencijama. Mislim da su one jako važne, ali to ne znači da ne cenimo i napore Vlade da ispregovara i dva važna međudržavna sporazuma u oblasti socijalne sigurnosti, važna sigurno za određen broj građana koji su deo svoje profesionalne karijere obavljali i realizovali u ovim dvema zemljama. Kao što je poznato, a i kolege su u raspravi već to istakle, Konvencija o međudržavnom usvojenju važi još od 1993. godine i do sada je ratifikovalo 79 država, dakle, mi smo verovatno 80-a, dok Konvencija Saveta Evrope protiv nasilja nad ženama još nije stupila na snagu i našim usvajanjem ovde u parlamentu mi ćemo možda doprineti tom procesu njenog stupanja na snagu. Ali, zašto ja ističem ove činjenice? Ja hoću da naglasim, normalno, važnost usvajanja obe konvencije, ali i da kažem da u prvom slučaju, kada se radi o Konvenciji o međudržavnom usvojenju dece, mi nakon usvajanja ove konvencije ne moramo u našem važećem zakonodavstvu, posebno kada se radi o porodično-pravnoj zaštiti dece bez roditeljskog staranja, ništa posebno da menjamo. Hoću da kažem da mi tu materiju već imamo regulisanu po standardima iz ove konvencije koju ćemo danas da usvojimo, ali i po standardima Konvencije UN o pravima deteta. Ali, već kada se radi o Konvenciji Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja i nad ženama i porodičnog nasilja, situacija je nažalost sasvim drugačija, jer mi i pored usvajanja niza dokumenata, mislim i na Nacionalnu strategiju za poboljšanje položaja žena i unapređenje rodne ravnopravnosti, Akcionog plana koji je donet za njeno sprovođenje, mislim i na Nacionalnu strategiju za sprečavanje i suzbijanje nasilja nad ženama u porodici i partnerskim odnosima, nažalost nemamo ozbiljnijih rezultata u smanjenju nasilja nad ženama i porodičnog nasilja. Ima različitih podataka i mi smo danas u ovoj raspravi čuli dosta različitih podataka. Ja sam koristila, pre svega, podatke godišnje izveštaje centara za socijalni rad, jer tu već postoji jedna utvrđena metodologija. Ovaj fenomen se prati već nekoliko godina i moguća su neka poređenja, onda mogu da se vide trendovi, a čim možete nešto da pratite, da poredite, onda možete i da osmislite nekakve mere i da popravljate stanje. Naime, prema godišnjem izveštaju centara za socijalni rad za 2012. godinu i dalje se, nažalost, beleži rast nasilja nad ženama i porodičnog nasilja. U odnosu na 2006. godinu, kada je počela primena Porodičnog zakona i kada smo počeli da pratimo organizovano ovaj fenomen, povećanje je tri puta. Naime, u 2012. godini, po ovom izveštaju, imamo 9.325 osoba koje su žrtve nasilja. Iako smo u prve dve-tri godine primene Porodičnog zakona mogli da pretpostavljamo da taj rast i tako veliki broj primera nasilja nad ženama i porodičnog nasilja imamo i zbog toga što je porastao senzibilitet prema pojavi nasilja u društvu, tome je zakon svakako doprineo, to se više ne može posle sedam-osam godina primene zakona, samo na taj način objašnjavati. Nažalost, sigurna sam da imamo realan porast nasilja u našem društvu i ono što se vidi iz ovog izveštaja za 2012. godinu on je porastao u svim delovima Srbije. Interesantno je da jedino u Beogradu od 2009. godine u kontinuitetu svake godine, dakle četiri godine za redom, porast i nasilje prema ženama i porodičnog nasilja opada. Bilo bi jako interesantno, jer u ovim izveštajima koje sam pogledala, takvi su izveštaji, to nije ni predviđeno, ne radi se analiza da li se tu odvija nekakav proces za koji mi ne znamo, da li se primenjuju neki mehanizmi koji preveniraju nasilje. U svakom slučaju to bi bilo interesantno istražiti i eventualno primeniti i u drugim gradovima i opštinama gde imamo permanentan porast nasilja. Među žrtvama nasilja najviše ima dece, oko 40,6%. Po vrstama nasilja dominira fizičko nasilje 44,3%. Sa aspekta rodne ravnopravnosti, najveći broj žrtava su žene 68%, starije odrasle žene 32,8%. Ono što je stvarno zabrinjavajuće, to je, iz ovih izveštaja to se može pouzdano utvrditi da je porodica najčešće mesto gde se odvija nasilje, odnosno da u 88.923 slučaja u stvari imamo žrtve nasilja u porodici. Mi još nemamo svakako podatke za 2013. godinu, ali prema nekim podacima, taj dramatičan porast nasilja nad ženama i porodičnog nasilja traje. Imamo saopštenja dve PU, iz Novog Sada i Leskovca, koji u septembru mesecu prema njihovim evidencijama procenjuju da je porast nasilja i da iznosi između 20 i 30%. Uzroci ove eskalacije nasilja u 2013. godini prirodno još nisu istraženi, ne možemo sa sigurnošću utvrditi šta se to dešava, ali može li se nešto i pretpostaviti. Mislim da pored ostalih uzroka da je porast nasilja sigurno i posledica jedne nove društvene klime koje smo svedoci, a u kojoj dominiraju netolerancija i agresivnost. Javna scena je pretvorena u opskurdni rijaliti u kojem je se dozvoljeno. Takvoj društvenoj klimi, nažalost, i neki političari, unoseći u politički diskurs jedan visok stepen agresivnosti i verbalnog nasilja, svakako doprinose i apelujem da se od takvog političkog diskursa što pre odustane, jer žrtve nisu samo politički protivnici, nego nažalost čitava društvena atmosfera. Ako tome dodamo da smo mi još uvek tradicionalno, patrijarhalno društvo u tranziciji sa loše prikrivenom mizoginijom, ne čudi onda što se nasilje nad ženama još uvek ne uočava ne samo kao disfunkcija, dezintegracija i poremećaj porodičnih odnosa, već kao obrazac ponašanja koji karakteriše autoritarno društvo. Takođe, ne uočava se da je nasilje nad ženama posledica diskriminacije žena i nejednakosti muškaraca i žena i zato se nadam da će usvajanje ove konvencije makar još jednom sve u društvu na to podsetiti, jer u Konvenciji se eksplicite i s pravom ističe da je postizanje de jure i de fakto jednakosti između žena i muškaraca ključni elemenat u prevenciji nasilja nad ženama. Takođe, Konvencija nasilja nad ženama vidi kao rodno zasnovano nasilje, odnosno da je nasilje nad ženama jedan od ključnih društvenih mehanizama kojima se žene primoravaju da budu u podređenom položaju u odnosu na muškarce. Ono što je važno, Konvencija govori i o obavezama države. Koliko je važno da politike u ovoj oblasti budu koordinirane, koliko je neophodna interresorna saradnja, uloga civilnog sektora, važnost prevencije, podizanja svesti, a već su neke kolege o tome govorile, a podizanja svesti nema bez obrazovanja. Prihvatanjem Konvencije, želim to danas da naglasim, mi smo se obavezali na još jednu stvar, da neke teme kao što su jednakost žena i muškaraca nestereotipne rodne uloge, uzajamno poštovanje, nenasilno razrešavanje sukoba, itd, uvrstimo zvanično u nastavno gradivo prilagođeno sposobnostima učenika na svim nivoima obrazovanja, dakle od predškolskog, pa na dalje. U Konvenciji se posebna pažnja poklanja i obavezi države da obezbedi adekvatne usluge podrške žrtvama nasilja, posebno deci i žrtvama seksualnog nasilja. Neke kolege su, posebno i koleginica Vukčević, govorile o tome da smo mi bez razloga neke rezerve postavili na Konvenciju. Naime, ako neke izmene krivičnog zakonodavstva nismo blagovremeno uradili, to mogu da razumem, ali ne mogu da razumem da smo stavili rezervu i na član 30. stav 2, u kojem se kaže da je potrebno obezbediti odgovarajuću državnu naknadu onima koji su zadobili ozbiljne telesne povrede ili onima kojima je narušeno zdravlje, do te mere da stepen povrede nije pokriven iz drugih izvora, kao što su počinilac, osiguranje, odnosno državno, zdravstveno i socijalno osiguranje. Ovaj član razumem tako da žrtva nasilja, u slučaju da nije zdravstveno osigurana, ima makar pravo na neophodne zdravstvene usluge o trošku države. Ne vidim razloga, ali verujem da se u praksi to i dešava, da smo na ovaj stav stavili rezervu i poslanici Demokratske stranke će amandman koji je podnet, dakle, od strane kolega, podržati ovde u danu za glasanje. Kada se radi o Konvenciji o zaštiti dece i saradnje u oblasti međudržavnog usvojenja, kao što sam rekla pitanja koja reguliše ova konvencija već su inkorporirana u naš pravni sistem u oblasti zaštite dece i međudržavnog usvojenja. Kao što znate, i naš Ustav i porodični zakon i Zakon o socijalnoj zaštiti, kada se radi o deci bez roditeljskog staranja, čitav koncept njihove zaštite bazira na Konvenciji Ujedinjenih nacija o pravima deteta, odnosno sva rešenja i važeći standardi su u funkciji ostvarivanja najboljeg interesa deteta uključujući, pre svega, pravo deteta da odrasta u porodičnoj sredini, jer je to najbolje okruženje za njegov zdrav razvoj. Poznato je da su reformski procesi koji traju od 2000. do 2001. godine, posebno sistema porodično-pravne zaštite dece bez roditeljskog staranja, išli u pravcu smanjivanja njihove institucionalne domske zaštite, uz jačanje instituta hraniteljstva i usvojenja. Neki rezultati su postignuti, rekla bih značajni. Danas imamo stvarno veoma mali broj dece u domovima, ali očigledno da taj reformski proces treba da se nastavi. Hraniteljstvo je doživelo jednu ekspanziju, ali sad je trenutak da se vidi u kom pravcu treba to dalje da ide. Hraniteljskim porodicama svakako treba svaka vrsta podrške, ali isto tako treba videti da li centri za socijalni rad suviše lako pribegavaju hraniteljstvu, kao obliku zaštite dece bez roditeljskog staranja, čak i u slučajevima kada deca po porodičnom zakonu mogu biti usvojena. Nemojmo zaboraviti, hraniteljstvo nije dugotrajno rešenje za dete bez roditeljskog staranja. Dakle, imamo zastoj u primeni instituta usvajanja koji je očigledan već nekoliko godina. Taj broj se kreće kada se radi o usvojenju domaćih državljana, između 100, 110 i to je zabrinjavajuće. Verujem da će se nešto u narednom periodu na tom planu raditi. S druge strane, kada se radi o deci sa smetnjama u razvoju bez roditeljskog staranja, tu imamo vrlo usporen proces njihove deinstitucionalizacije i jako teško razvijanje čak i hraniteljstva, takozvanog specijalizovanog hraniteljstva, a nažalost i usvojenje ide jako teško, jer nemamo domaće usvojitelje kada se radi o deci sa smetnjama u razvoju. Možemo reći da se suštinski ova konvencija, koju ćemo usvojiti, odnosi na tu decu, jer tih 10, 11 usvojenja, koliko imamo na godišnjem nivou, upravo jesu deca sa smetnjama u razvoju za koje ne postoje domaći usvojitelji, iako po zakonu najmanje godinu dana se traga za domaćim usvojiteljima. Dakle, to je jedna oblast u kojoj još uvek treba mnogo toga da se radi. Na kraju, hoću da kažem da će naš poslanički klub glasati za sporazume o socijalnoj sigurnosti sa Luksemburgom i Kanadom, jer mi smatramo da je od najvećeg interesa za naše građane, koji su deo svoje radne karijere proveri u ovim zemljama. Ovim sporazumom se garantuju njihova prava, i to kada se radi o Kanadi u oblasti penzijsko-invalidskog osiguranja, ali kada se radi o Luksemburgu, onda su to prava u oblasti zdravstvenog osiguranja, osiguranja u slučaju povrede na radu, profesionalnih bolesti, nezaposlenosti, dečijoj zaštiti i materinstvu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Vesna Stepić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, članovi Vlade, cenjene kolege narodne poslanice, narodni poslanici, pored ostalog u okviru ovog objedinjenog pretresa danas razgovaramo o Konvenciji o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja, koje naša država treba da ratifikuje. U ovom kontekstu osvrnula bi se na institut usvojenja, kao veoma značajnu meru zaštite i zbrinjavanja dece koja nemaju svoju biološku porodicu ili žive u uslovima nedostojnim deteta. Usvajanje dece je čin plemenitog karaktera. Usvojitelji su ljudi velikog srca, a institut usvojenja je takav da zavređuje afirmaciju i podršku u društvu, u najširem smislu. Brojni suptilni procesi, koji su uspostavljeni, utvrđeni su zakonom i sprovede se institucionalizovano, uz podršku i pomoć stručnih službi. Za jedan broj ljudi usvojenje jedini je način da se ostvare kao roditelji, a za određeni broj napuštene dece, jedini način da steknu svoju porodicu i budu zaštićeni u njoj. Usvojenjem dete preuzima prezime i sva druga prava, kao biološko dete svojih novih roditelja i u potpunosti može da izgradi osećanje pripadnosti i zajedništva sa njima. Konvencijom o kojoj govorimo uspostavlja se sistem saradnje između organa u državama porekla i državama prijema, kome se obezbeđuju uslovi za primenu standarda najboljih interesa deteta i sprovođenja na najmanju meru od rizika, od zloupotrebe u procesu međunarodnog usvojenja. Upravo, da bi sam postupak usvojenja bio uspešan, neophodno je u potpunosti primeniti ovu konvenciju, koja treba da obezbedi veću sigurnost, predvidljivost i transparentnost za sve učesnike u procesu usvojenja, uključujući i potencijalne usvojitelje. Na taj način se pojačava sigurnost u postupku usvajanja i uspostavljanju bolje mere bezbednosti, kojom bi se sprečila otmica, prodaja i trgovina decom radi usvajanja. Pored hraniteljskih i domaćih usvajanja međunarodno usvojenje jeste aktuelno i može biti zaštita dece bez bioloških porodica, ali i adekvatnih uslova za život i ratifikaciju ove konvencije i u Srbiji bi omogućili bolje uslove za odrastanje i razvoj ove dece. U Republici Srbiji je veliki problem sa smeštajem i usvajanjem romske dece i dece sa smetnjama u razvoju. Nema dovoljno hraniteljskih porodica koje su spremne i osposobljene da odgajaju takvu decu, a nema ni zainteresovanih usvojilaca. Istovremeno, složena procedura usvajanja treba da štiti decu, kako bi se posebno kod instituta međunarodnog usvajanja, da nam se ne bi ponovio scenarijo kao u Rusiji, Rumuniji, Africi. Trebamo biti obazriviji da se ne bi ponovio primer iz Rusije, kada su od 1999. godine američke porodice usvojile više od 45.000 dece, gde je bilo više dece sa posebnim potrebama, gde je došlo do više smrtnih slučajeva zbog nemarnosti usvojitelja. Iskustva u Republici Srbiji govore da se potencijalni usvojitelji najpre odlučuju za mlađu decu, a to su deca starosti od tri do šest godina i nisu preterano tolerantni po pitanju zdravstvenih, razvojnih i nacionalnih karakteristika maloletnog deteta, koje bi želeli da usvoje. Prema podacima Ministarstva za rad i socijalnu politiku na teritoriji Republike Srbije, u periodu 2006. do 2008. godine, dolazi do povećanja broja usvojene dece, dok u periodu od 2008. do 2012. godine taj broj je u opadanju. U 2008. godini usvojeno je 149 dece, dok u 2012. godini smanjen je na 83 dece. Sa druge strane, ovi podaci oslikavaju i sliku i u unutrašnjosti. Pa tako, prema podacima Centra za socijalni rad Vladimirci, na teritoriji Opštine Vladimirci do 2012. godine nije bilo ni jedno usvojenje, a u 2012. godini je bilo tri, dok u ovoj godini, za sada, nije bilo nijedno usvojenje. Broj hraniteljske porodice je trenutno 25. Isto tako, ni međunarodno usvojenje nije često u Republici Srbiji. Republika Srbija je još uvek zemlja iz koje se deca usvajaju, a ne zemlja čiji državljani pokazuju interesovanje da usvoje decu iz drugih država. Za razliku od usvojitelja iz Srbije, stranci najčešće, iz SAD, iz Švedske imaju više razumevanja i strpljenja za prihvatanje takve dece. Tako češće usvajaju decu romske nacionalnosti, stariju decu i decu sa hendikepom. Upravo zbog toga smatram da je bitno da se u Srbiji razvije takav odnos prema toj deci koja bi svako od njih odrastala u zemlji i kulturi u kojoj je rođeno. Zato se trebamo boriti da stvorimo takav sistem vrednosti. Pored svih civilizacijskih promena porodica je bila i opstala kao prirodna i osnovna zajednica u društvu. U današnjem vremenu usklađenost privatnog i profesionalnog života žene i muškarca jako je važno za stabilnost društva. Oni treba ravnopravno da dele i brigu i odgovornost za porodicu. Ona ima veoma značajnu ulogu u značaju čoveka. Odrasti u normalnoj i zdravoj porodici mnogo znači. Pravo svakog deteta je da odrasta u porodici koja ga voli, prihvata i izlazi u susret njegovim potrebama. Takvo dete odgajano u porodičnoj sredini, u atmosferi sreće, ljubavi i razumevanja kroz školovanje i osamostaljivanje, biće korisno sebi, a i društvu. Zbog svega navedenog smatram da je izuzetno važno da se navedena Konvencija o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja ratifikuje, kako bismo imali jasna pravila i mehanizme u zaštiti i usvojenju dece, kako bi se sprečile eventualne zloupotrebe i zlostavljanja dece. Poslanička grupa SPS će u danu za glasanje podržati navedenu konvenciju i set zakonskih predloga. Takođe, kao članica Ženske parlamentarne mreže ću podržati Predlog zakona o sprečavanju naselja nad ženama i nasilja u porodici. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Predrag Mijatović. Molim vas, izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsedniče. Dame i gospodo, uz dužno poštovanje, gospodine ministre, pridružio bih se opasci gospođe Plavšić, koja je apelovala na vas da malo aktivnije učestvujete u onome što poslanici govore i da pokažete malo više pažnje. U svom izlaganju ću se osvrnuti samo na Konvenciju o zaštiti dece u saradnji u oblasti međunarodnog usvajanja, jer smatram da je u ovom setu to jedno od najvažnijih pitanja, pored druge konvencije o kojoj ćemo glasati. Naime, međunarodno usvajanje dece u drugoj polovini prošlog veka počelo je da se razvija kao pravna institucija. Sedamdesetih godina broj ovakvih usvajanja je dramatično porastao, a početkom osamdesetih postalo je očigledno da međunarodno usvajanje prati niz složenih pravnih ljudskih problema i da nedostatak domaćih i međunarodnih pravnih instrumenata ukazuje na potrebu za višeaspektnim pristupom. Iz tih razloga, kao što je ovde više puta ponovljeno, 29. maja 1993. godine, pod okriljem Haške konferencije međunarodnog privatnog prava, usvojena je Konvenciji o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvajanja. Godine 1989. dodat je poseban značaj odredbama člana 21, precizirajući široku formulaciju iz Konvencije o pravima deteta u odnosu na mere zaštite i pravila postupka, kojom se obavezuju, uz neprikosnovenu obavezu države porekla i države prijema, da poštuju prava deteta, uvažavaju principe najboljih interesa deteta, da imaju svoje kulturne osobenosti, što se ispoljava u porodičnom životu i relevantnom domaćem pravu. Uvođenjem jasnih procedura Konvencija prepoznaje i priznaje prevashodni značaj odrastanja deteta u porodičnoj sredini, kao uslov za njegov srećan i zdrav razvoj, kao i zabranom sticanja finansijske dobiti. Zamolio sam vas, gospodine ministre, da pratite ono što poslanici govore. Konvencija uspostavlja sistem saradnje između organa u državama porekla deteta i države prijema deteta, što svodi na najmanju moguću meru rizik od zloupotreba u procesu međunarodnog usvajanja. Do sada se zbrinjavanje dece bez roditeljskog staranja u Republici Srbiji postiže smeštajem u drugu porodicu koja može biti srodnička ili hraniteljska, zatim usvajanjem ili smeštajem u ustanovu socijalne zaštite. U Srbiji je trenutno u hraniteljskim porodicama ili institucijama smešteno oko 4.000 dece, što je ogroman broj. Sa humanog stanovišta, smeštaj dece u ustanovu socijalne zaštite je krajnja mera zbrinjavanja. Neophodno je voditi intenzivnu kampanju za povećanje broja hraniteljskih porodica i poboljšanje njihove strukture. Takođe, potrebna je i veća popularizacija usvajanja dece bez roditeljskog staranja, kao i spremnost za usvajanje dece sa smetnjama u razvoju, hendikepom i dece romske nacionalnosti. Do sada, spremnost građana Srbije za usvajanje dece iz drugih država bilo je minimalno. Podatak koji je inače ovde iznesen, to je da od 2006. do 2010. godine je ukupno usvojeno 47 dece. U obrnutom slučaju, kada strani državljani žele da usvoje dete iz Republike Srbije, mora se poštovati određena procedura koja je regulisana članom 103. Porodičnog zakona koji kaže, ja ću ga citirati, mada mislim da ga je i naša poslanica takođe citirala: „Strani državljanin može usvojiti dete pod uslovom da se ne mogu naći usvojioci među domaćim državljanima i da se ministar nadležan za porodičnu zaštiti saglasi sa usvajanjem.“. To je inače član 103. stav 1. – „Inače smatraće se da se usvojitelji ne mogu naći među domaćim državljanima ako je prošlo više od godinu dana od dana unošenja podataka o budućem usvojeniku u jedinstveni lični registar usvajanja.“, što predstavlja član 103. stav 2. Ovo sam pročitao upravo zbog građana Srbije, da bi bili upoznati sa problematikom. Ovim zakonom, međutim, ustanovljen je izuzetak u odnosu na predviđeno pravilo, u smisli daministar nadležan za porodičnu zaštitu, ako postoje naročito opravdani razlozi, i pre isteka ovog roka može dozvoliti usvajanje stranom državljaninu, što je regulisano članom 103. stav 3. Ratifikacijom konvencije o usvajanju usaglasiće se zakonska regulativa Republike Srbije i država potpisnica konvencije, odnosno obezbediće se uslovi za primenu standarda najboljih interesa deteta i svođenje na najveću moguću meru rizika od zloupotrebe u procesu međunarodnog usvajanja, kao što su otmica, prodaja, trgovina dece i ekonomsko iskorišćavanje. Do sada je konvenciju ratifikovalo 79 država, među kojima su sve države iz našeg okruženja, većina država EU, zatim Kina, Ruska Federacija i SAD. Na kraju napominjem da su svi zakonski članovi ove konvencije u saglasnosti sa Ustavom Republike Srbije, u delu koji se odnosi na pravo deteta, na uživanje ljudskih prava, primerenost svom uzrastu i duševnoj zrelosti, kao i u članu 64. koji propisuje da se prava deteta uređuju zakonom i garantuju detetu niz pojedinačnih prava, kao što su pravo na lično ime, upis u matičnu knjigu rođenih, pravo da sazna svoje poreklo, pravo da očuva svoj identitet, zaštitu od psihičkog, fizičkog, ekonomskog i svakog drugog iskorišćavanja i zloupotrebljavanja. Članom 64. stav 5. Ustava Republike Srbije utvrđeno je da se prava deteta i njihova zaštita uređuju zakonom. Član 65. našeg Ustava propisuje i posebnu zaštitu porodice, majke samohranog roditelja i u tom smislu garantuje se posebna zaštita dece o kojoj se ne staraju roditelji i dece koja su ometena u psihičkom i fizičkom razvoju, kao i zaštita dece od dečijeg rada, to je zabrana rada deci ispod 15 godina starosti, zabrana rada na poslovima koji su štetni za moral dece i njihovo zdravlje. Kontrolu ispunjenosti zakonskih uslova, kako naših, tako i iz Konvencije, za međudržavno usvajanje konkretnog deteta vrši ministarstvo nadležno za porodičnu zaštitu, koje na osnovu mišljenja tima stručnog ministarstva daje ministru nadležnom za porodičnu zaštitu dozvolu za usvajanje deteta od strane stranih državljana. Ne treba da napomenem da će poslanička grupa SNS ovaj civilizacijski doprinos u svakom slučaju izglasati. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Biljana Hasanović Korać.
Hvala gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u okviru ove tačke dnevnog reda je potvrđivanje četiri konvencije od kojih je svaka važna za određenu grupu građana Srbije. Ipak, Konvencija Saveta Evrope sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, tzv. Istambulska konvencija, direktno ili indirektno tiče se svakog od nas, posredno ili neposredno dotiče sve građane Srbije. Iz tog razloga, a i kao koordinatorka Ženske parlamentarne mreže, u svojoj diskusiji ću se fokusirati na Predlog zakona o potvrđivanju ove konvencije. Na samom početku, sa zadovoljstvom moram da istaknem da su se sve članice Ženske parlamentarne mreže iz svih stranaka izjasnile da će podržati donošenje ovog zakona, kao i ostala tri zakona u okviru ove tačke dnevnog reda. To je dokaz da je Ženska parlamentarna mreža zaživela i da ostvaruje svoj cilj – okupljanje narodnih poslanica iz svih stranaka oko pitanja koja se odnose na žene i porodicu, a to podrazumeva i borbu protiv nasilja. U dosadašnjoj diskusiji već je dosta rečeno o korenima nastanka i o prisustvu nasilja u našem društvu, o sadržini navedene konvencije. Zato ću se sada fokusirati samo na neke meni važne aspekte. Kao prvo, hoću da istaknem da konvencija predviđa da se strane potpisnice obavezuju na podizanje svesti u javnosti o različitim oblicima i vidovima nasilja, njihovih posledica i potrebe da se u njihovo sprečavanje uključe svi nadležni akteri, a to su nacionalne, regionalne i lokalne skupštine i organi uprave, državne institucije za zaštitu ljudskih prava i civilnog društva. Ovde ističem značaj civilnog društva u Srbiji kao aktera koji je prvi pokrenuo borbu protiv nasilja tako što je motivisao žrtve nasilja i svedoke da progovore o nasilju, da nasilje postane vidljivo u društvu i da se probudi osetljivost društva za ovaj problem. Drugo što želim da istaknem jeste da konvencija stavlja akcenat na obrazovanje preventivne intervencije i adekvatan rad sa počiniocima nasilja, kako bi se promenilo njihovo ponašanje i postalo nenasilno i kako ne bi ponavljali krivična dela i nasilničko ponašanje uopšte. U okviru toga i o važnosti ovog aspekta civilnog društva koje je doprinelo da nasilje u Srbiji postane vidljivo, želim da kažem da sam i sama od 1998. godine bila članica nevladine organizacije Centra za prava žena u Vršcu, koji je prvi u Vojvodini imao SOS telefon za žrtve nasilja. Kao advokat sam pružala žrtvama nasilja pravnu pomoć. Mislim da ko nije bio uključen u rad sa žrtvama nasilja, ne može da bude svestan koliko je bilo teško u početku rada na ovim problemima, pogotovo krajem devedesetih i početkom dvadesetih godina, osloboditi žrtve nasilja i svedoke da progovore o tom nasilju i da prevaziđu stereotipe u našem društvu, da su možda i same krive za to što ih je snašlo, da je sramota da o tome pričaju i slično. Drugo što želim da istaknem jeste da konvencija stavlja akcenat na obrazovanje, kako sam rekla već, počinioca nasilja. Ovo je važno iz razloga što ne smemo da dozvolimo da se ponovi situacija koja je nastala kada su amnestirani počinioci krivičnih dela nasilja nad ženama i decom, bez vaspitnog rada sa njima, kako bi usvojili nenasilno ponašanje i time sprečili da ponove krivična dela, pa je među njima bilo povratnika koji su posle amnestije počinili još teža krivična dela, pa čak i ubistva. Dalje, konvencija naglašava i da je uz dužno poštovanje slobode izražavanja i njene nezavisnosti neophodno da se podstiče privatni sektor, sektor za informativne i komunikacione tehnologije i sredstva javnog informisanja za učešće u razradi i sprovođenju politike sprečavanja nasilja nad ženama i u porodici i veće poštovanje dostojanstva žena i porodice. To znači da većina naših medija mora da promeni odnos prema ovoj temi. Kada se desi nasilje, ne bi smeli da pišu na senzacionalistički način sa bombastim naslovima od kojih se svaki normalan čovek ježi, a dostojanstvo žrtve ruši. To je sada prisutno u našim medijima i primere takvih naslova je koleginica Tripić već iznela, pa ne bih da ih ponavljam. Da budemo iskreni i da se ne zavaravamo, potpisivanje i potvrđivanje Konvencije Saveta Evrope je tek jedan od koraka u suzbijanju nasilja u našem društvu. Predstoji nam mnogo rada i mnogo aktivnosti. Moramo da radimo na usaglašavanju zakona i podzakonskih akata, na promeni i dopuni nastavnih programa u obrazovnim ustanovama radi razvoja svesti o nenasilnom ponašanju. Ovo je pogotovo važno jer je kod nas u obrazovanim ustanovama veoma prisutno vršnjačko nasilničko ponašanje, a ono stvara uslove za razvoj mladih ljudi u nasilnike dalje. Zatim, treba da se radi i na aktiviranju svih relevantnih činioca i Narodne skupštine i Pokrajinske skupštine i lokalnih skupština i organa uprave na svim nivoima, zatim, državne institucije za zaštitu ljudskih prava i civilnog društva i na uspostavljanju njihove međusobne saradnje na sprečavanju nasilja nad ženama i u porodici. Mora da se radi i na pružanju adekvatne podrške i zaštiti žrtava i svedoka nasilja, zatim na primeni mera za promenu svesti kod učinioca krivičnih dela. Jedan od preduslova je i obezbeđivanje većeg učešća žena na svim mestima odlučivanja i stvaranja uslova za osnaživanje i za ekonomsko osamostaljivanje žena. Kako su sve vrednosti koje štiti ova konvencija istovremeno i vrednosti za koje se zalaže DS, poslanici poslaničke grupe DS će podržati usvajanje zakona kojim se potvrđuje i ova konvencija i ostala tri zakona iz ove tačke dnevnog reda. Ako budemo intenzivno radili, trebaće tri do pet godina da se postignu prvi vidljivi rezultati na smanjenju nasilja u našem društvu. Zato moramo da počnemo da radimo odmah. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Katica Vijuk.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, danas je na redu Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici, koja je doneta 11. maja 2012. godine u Istanbulu i koja se primenjuje u doba mira, kao i u situacijama oružanog rata. Nasilje je negacija svih ljudskih vrednosti i činjenica pred kojom naše društvo ne sme da zatvori oči. Države članice Saveta Evrope i druge potpisnice ove konvencije su dužne da u potpunoj posvećenosti pristupe nacionalnoj implementaciji konvencije i izradi rodno osetljivih politika i da pri tom obavezno sarađuju sa nevladinim organizacijama i civilnim društvom. Zahteva se rad na prevenciji nasilja nad ženama i nasilja u porodici, zaštitnim merama i podršci uz formiranje sigurnih kuća, SOS telefona i specijalizovanih uslova podrške sa naročitim naglaskom na decu žrtve tog nasilja i decu kao svedoke tog nasilja. Strane koje su potpisale Konvenciju se posebno obavezuju da naznače i formiraju više zvaničnih tela koja će koordinirano prikupljati podatke, vršiti analizu i objavljivati rezultate, a takođe će morati da imaju i neposrednu komunikaciju sa odgovarajućim telima i drugim članicama. Potrebno je redovno i na svim nivoima propagirati, sprovoditi kampanje ili programe podizanja u javnosti o različitim manifestacijama svih vidova nasilja obuhvaćenih konvencijom, njihovim posledicama po decu i potrebe da se takvo nasilje spreči u saradnji sa državnim institucijama za ljudska prava i telima za ravnopravnost, civilnim društvom i nevladinim organizacijama, posebno ženskim. Nasilje koje se čini prema članovima porodice ima specifičnu karakteristiku u odnosu na nasilje učinjeno van porodice. Nasilje u porodici uvek predstavlja zloupotrebu moći, kontrolisanje članova porodice koji imaju manje moći ili raspolažu manjim resursima. U većini društva, naročito u tradicionalnim i patrijarhalnim zajednicama, muškarci imaju znatno više moći, ne samo fizičke, već i ekonomske i društvene. Konvencija Saveta Evrope o prevenciji borbe protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici definiše nasilje u porodici kao svaki akt fizičkog, seksualnog, psihičkog i ekonomskog nasilja koje se dešava u okviru porodice ili domaćinstva ili bilo kog drugog partnerskog, odnosno intimnog odnosa, bez obzira da li nasilnik deli ili ne deli istu stambenu jedinicu sa žrtvom. Porodični zakon nasilje u porodici definiše kao ponašanje kojim jedan član porodice ugrožava telesni integritet, duševno stanje ili spokojstvo drugog člana porodice. Krivični zakon određuje da krivično delo nasilje u porodici vrši svako ko primenom nasilja pretnjom da će napasti na život ili telo drskim ili bezobzirnim ponašanjem ugrožava spokojstvo, telesni integritet ili društveno stanje člana svoje porodice. Vlada Republike Srbije je 2005. godine usvojila opšti protokol u kojem pod nasiljem u porodici se podrazumeva zloupotreba moći, poverenja ili zavisnost unutar porodice, što ugrožava opstanak, bezbednost i dobrobit drugog člana ili članova porodice. Uključuje različite oblike zloupotrebe kao što su nasilje u partnerskom odnosu, zlostavljanje i zanemarivanje starijih ili drugih zavisnih osoba, zlostavljanje i zanemarivanje dece, zlostavljanje roditelja i prisustvovanje i izloženost nasilju nad drugim članom porodice. Savremena saznanja potvrđuju da izloženost fizičkom, seksualnom ili psihološkom zlostavljanju i nasilju između roditelja ili drugih članova porodice ima ozbiljan uticaj na decu i druge naročito osetljive članove porodice. Takva izloženost izaziva traumu i negativno utiče na razvoj deteta i bezbednost i položaj drugih posebno ranjivih članova porodice kao što su osobe sa invaliditetom, stariji članovi porodice, osobe sa teškim zdravstvenim i razvojnim problemima. Na osnovu izveštaja svih centara za socijalni rad u Republici, broj evidentiranih slučajeva u porodici eskalira. Primera radi, u 2006. godini ih je bilo 441, a 2011. godine 8.481 prijavljena žrtva nasilja u porodici u Republici Srbiji. Međutim, bez obzira na to, to povećanje ne mora biti rezultat nekog stvarnog povećanja broja slučajeva nasilja u odnosu na prethodni period. To povećanje je pre svega rezultat reagovanja opšte i stručne javnosti na ovu pojavu. Građani, stručnjaci zaposleni u raznim sistemima i žrtve nasilja postali su znatno osetljivi na ovu pojavu. Ne doživljavaju je kao nečiju privatnu stvar. U sadašnjem vremenu pojava nasilja nad ženama i uopšte nasilja u porodici se ne negira, ne minimizira i nenormalizuje, pa i iz tih razloga češće se prijavljuje i reaguje na nju. Ono što u svakom slučaju može da zabrinjava to je povećanje izuzetno teških oblika nasilja u porodici koja je za posledicu imala drastično povređivanje i smrtni ishod žrtve. Svaka žrtva nasilja u porodici ili žena žrtva nasilja u partnerskim odnosima ima pravo da bude zaštićena, da se nasilje odmah prekine, a da se prema nasilniku preduzmu i građansko-pravne mere zaštite od nasilja u porodici u skladu sa odredbama Porodičnog zakona. Na kraju se postavlja pitanje zašto žena ostaje sa nasilnikom? Zato što je niko ne podržava, zato što joj niko ne veruje, zato što drugi traže krivicu u njoj, zato što zakonske procedure predugo traju, zato što ima strah od nasilnika, zato što nema dovoljno prihoda, zato što nema gde da ode, zato što ima decu, zato što se boji da će on uzeti decu, zato što se stidi onoga što će ljudi misliti, zato što je emotivno vezana za partnera, zato što brine o nasilniku, zato što veruje da će joj biti bolje. Da bi se imao što bolji uvid u ovu problematiku i što bolju saradnju sa članicama potpisnicama ove konvencije poslanička grupa SNS će u danu za glasanje podržati Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Ninoslav Girić.
Poštovani gospodine ministre, članovi ministarstva, koleginice i kolege, ja ću govoriti o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u porodici. Donošenje ovog zakona je očekivan, obzirom da je platforma konvencije 1. aprila 2012. godine usvojena na Skupštini, a 4. aprila iste godine je potpisana sa Savetom Evrope, tako da donošenje ovog zakona predstavlja samo logičan sled događanja i neophodnih koraka približavanju i integraciji naših zakona sa evropskim. To je prihvatanje načelne politike EU u borbi protiv svih oblika diskriminacije i nasilja sa posebnim naglašavanjem na nasilja diskriminacije žena i dece, kao i svih oblika nasilja u porodici. Preko potrebno je da se bezuslovno usaglasimo sa ciljevima konvencije koji se odnose pre svega na zaštitu žena i porodice od svih vidova nasilja, donošenjem mera, propisa i zakona koji će omogućiti realizaciju prevencije, ranog otkrivanja, procesuiranje i kažnjavanje počinitelja nasilja. Na taj način dajemo značajan doprinos u suzbijanju diskrimacije, polne jednakosti, a isto tako promovišemo i jednakost polova, uključujući tu i aktivnosti na osnaživanju i ohrabrivanju žena u njihovim nastojanjima za aktivnom i odgovornom ulogom u zajednici u okvirima Nacionalne strategije po ovom pitanju. Konvencija Saveta Evrope o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilje u porodici, detaljno sistematski i eksplicitno u svim segmentima usvojene Platforme, definiše sve prisutne elemente nasilja, stavove zajednice prema njima, kao i zakonske mere prema počiniocima nasilja i diskriminacije, a odnosi se na sprečavanje, odnosno ohrabrivanje žena i žrtava nasilja u porodici da prijavljuju nasilje, detektovanje, procesuiranje i konačno sankcionisanje kod počinitelja, kroz paralelnu zaštitu žrtava nasilja u svim segmentima, od pravnih, a to bi bilo od donošenja adekvatnih zakona, preko ekonomskih, potraživanje nematerijalne nanete štete, kao i zaštite žrtava za izgradnju sigurnih kuća. Konvencija samo u jednom članu dosta stidljivo navodi da žrtve nasilja mogu biti i muškarci, što malo marginalizuje sve učestalije prisustvo problema sa muškim polom, muškarcima, kao žrtvama nasilja u porodici. Godinama unazad, muškarci su sve češće žrtve nasilja u porodici, što govore podaci iz MUP-a, centara za socijalnu zaštitu i psihijatrijskih ustanova i to kako psihičko, tako i fizičko. Taj uzlazni trend nove vrste nasilja, ne treba u budućnosti zanemariti. Opravdana je zabrinutost da bi ovakvo minimiziranje učešća muškaraca kao žrtava nasilja moglo ohrabriti pojedine organizovane grupe žena za delovanje u sasvim drugim krajnostima. Isto tako, nisu dovoljno transparentno date mogućnosti, za detaljno viktimološko preispitivanje žrtava nasilja, odnosno u kojoj meri i koliko sama žrtva nizom postupaka i aktivnosti provocira nasilje, kakva je tu njena odgovornost, a posebno u bračnim zajednicama gde su mogućnosti raznih socijalnih, psiholoških i seksualnih manipulacija žena nad muškarcima jako prisutne i neretko zloupotrebljene, mnogo pre nego što je nastala konačna posledica ovakve provokacije, odnosno fizičko nasilje u porodici. To zahteva i potrebu za ozbiljnim budućim pristupom ovom problemu, u odnosu polova, čak možda i do donošenja zakona o zaštiti muškaraca. Iako su muškarci fizički jači od žena, isto tako su žene najčešće psihološki i verbalno, manipulativno, socijalno i ekonomski dominantnije od muškaraca, što izjednačava snagu njihovih oruđa u konfliktu sa rezultatima povređivanja i nasilja. Zanemarivanje ove činjenice bio bi početak nove diskriminacije, ali sada prema muškarcima, to je u potpunoj suprotnosti sa principima EU o ravnopravnosti polova. Kako je konvencija ultimativna, jer ne dozvoljava bilo kakve komentare, izmene zakona, osim u članu 30, 41, 55, 58. i 59. koji se tiču dosta marginalnih i tehničkih pitanja, mišljenja sam da je ovaj zakon u celini kvalitetan i da ga treba prihvatiti, pogotovo što je to još jedan korak ka približavanju i našeg usaglašavanja EU. Zahvaljujem.
Gospodo narodni poslanici, završavamo… (Milica Vojić Marković, s mesta: Ne znam da li su kolege poslanici čuli šta je prethodni kolega rekao?) Molim vas, prijavite se ponovo. Izvolite.
Vrlo pažljivo sam slušala, volela bih da ste čuli gospodine predsedavajući, da zamolite kolegu da se drži činjenica, ovde prisutne dame su verovatno čule da smo manipulativne i seksualno manipulativne, pa sam nekako našla za shodno da prosto ili to razjasnimo o čemu se radi ili da vidimo da li je povređen Poslovnik. Ovo je zaista ugrožavanje dostojanstva svih nas ovde prisutnih.
Dame i gospodo narodni poslanici, izvolite.
Zahvaljujem se predsedavajući. Ja sam se vrlo jasno izjasnio da je opravdana zabrinutost, da bi ovakvo minimiziranje učešća muškaraca kao žrtava nasilja moglo ohrabriti, možda niste od početka slušali, pojedine organizovane delikventne grupe žena za delovanje u sasvim drugim krajnostima. To je jedna stvar. Druga stvar, ne odnosi se na koleginice koje se nalaze ovde, ovde je samo doprinos konstatacije da se radi o jednakosti polova i da se borimo za jednakost polova, a koristio sam podatke i to sam naveo iz MUP-a centara za socijalnu zaštitu i psihijatrijskih ustanova. Zahvaljujem se.
Dame i gospodo narodni poslanici, završavamo sa radom danas. Nastavljamo u utorak, 22. oktobra u 10.00 sati.