Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Devetnaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 68 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja poslanika prisutnih u sali, molim da ubacite svoje kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 92 narodna poslanika. Pitam da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Vesna Ivković.
Poštovana predsedavajuća, poštovane kolege poslanici, zdravlje stanovništva je veoma važna društvena kategorija, jer samo zdrav čovek može dati doprinos svojoj porodici i društvu u celini. Za zdravlje stanovništva, između ostalog, važan je kvalitet hrane i struktura ishrane. Srbija je poslednjih godina kompletirala zakonodavni okvir koji se tiče bezbednosti hrane i on je u najvećem delu usaglašen sa evropskim standardima. Tu mislim kako na proizvodnju tako i na promet iste. Zakonska i podzakonska akta daju dobre osnove za unapređenje kvaliteta proizvodnje poljoprivrednih proizvoda mleka i mesa, ali se ipak uočava praznina u njihovom sprovođenju. Poznato nam je da se u proizvodnji poljoprivrednih proizvoda veoma često koriste nedozvoljene količine pesticida, da se veoma često ne poštuje karenca, ono što, nažalost, dovodi do pojave takvih proizvoda na tržištu, na pijacama bez dovoljne kontrole. Ono što treba pohvalite jeste da su Vlada Republike Srbije i resorno ministarstvo uložili velike napore da je tokom prošle godine sa radom počela Nacionalna referentna laboratorija za kontrolu mleka, ali i laboratorije za kontrolu hrane i fito laboratorija sa bankom biljnih gena. U ovim laboratorijama moći će da se kontroliše mleko, meso, voće, povrće, pa čak i biljno seme, uzorci na mikro toksine, pesticide, teške metale, veterinarske lekove i druge materije u proizvodima biće detektovane posebnim i akreditovanim metodama. Ono što je posebno važno, jeste da u laboratoriji za kontrolu kvaliteta hrane postoji akreditovana metoda za kontrolu malina na prisustvo Norovirusa. Ova kontrola je posebno bitna za naše malinare, jer je upravo prisustvo Norovirusa bio čest problem i glavna prepreka prilikom izvoza maline. Ovom prilikom želela bih da uputim pitanje ministru poljoprivrede, ministru zdravlja i ministru trgovine, turizma i telekomunikacija. Ministra zdravlja bih pitala - da li Republika Srbija ima dovoljan broj sanitarnih inspektora, a ministra poljoprivrede i ministra trgovine - kako se kontroliše kvalitet i bezbednost hrane koju uvozimo i koja se nalazi na našem tržištu? Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić.
Dobar dan. Ja sam se malo udubio u pitanje pošto ovo postavljam pitanje i ranije i sada su vam ponoviti. Konačno, svedoci smo da u ovom prethodnom periodu prethodnih nekoliko godina, velika tema je i rad na zadrugarstvu na promociji drugarstva, na stimulaciji zadrugarstva za potrebe svih naših ljudi koji žive na selu i od sela, gde smo i na Odboru za poljoprivredu, gde je predsednik Odbora Marijan Rističević zajedno sa svima nama više puta govorio o problemima vezano konkretno za zadrugarstvo, gde smo više puta zvali i ministra nadležnog za zadrugarstvo, za regionalni razvoj da zajedno sa nama razmotri određene pravce razvoja u zadrugarstvu, neke sugestije, dobronamerne sugestije. Na Odboru smo postavili i nekoliko pitanja, a i sam predsednik Odbora Marijan Rističević je postavio pitanje unazad, mislim, više od mesec dana da se vidi, pošto smo stvarno prethodnih godina bili veliki zagovornici, dosta je sredstava odvojeno za zadrugarstvo, pitanja su bila usmerena ka tome koliko je zadruga dobilo u prethodnih nekoliko godina sredstava, matične brojeve tih zadruga i odakle su te zadruge, odnosno mesto odakle su te zadruge. Inače, mogu još jednom da podsetim sve prisutne da je zadrugarstvo jedini način i jedina šansa kroz stimulaciju zadrugarstva da se razvije poljoprivreda. Sela su nam mahom stara, najvećim delom su stara gde nemamo dovoljan broj ljudi koji rade određene radnje konkretno vezano za poljoprivrednu proizvodnju, proizvodnju kukuruza, pšenice, da li je to stočarstvo, da li je to ratarstvo, da li je to proizvodnja lekovitog bilja ili nečeg drugog, sva ta roba, svi ti proizvodi moraju biti sada kroz zadrugarstva udruženi da se može obezbediti lakši plasman za te proizvode. Sa druge strane, to je borba protiv sive ekonomije. Još jedno od mojih pitanja, pošto smo ranije govorili da će Ministarstvo privrede, odnosno Nacionalna služba za zapošljavanje imati mogućnost da kroz program zadrugarstva da sredstva i pomoć da se direktori zadruga ili ovlašćena lica u zadrugama, stručni ljudi u zadrugama kao što su inženjeri poljoprivrede, veterinari, zaštitari u poljoprivrednoj proizvodnji, da se tim ljudima može obezbediti do dve godine plata i da ti ljudi u toj zadruzi mogu da sutra svojim radom, angažovanjem poboljšaju uslove da donesu novo znanje, jer smo svedoci koliko znanja toliko imanja. Zbog toga je bitno da Ministarstvo privrede i Nacionalna služba za zapošljavanje obezbede sredstva da u novim zadrugama ili postojećim zadrugama se postave stručni ljudi, stručni kadrovi i na taj način sutra da mi obezbedimo bolje uslove za rad, bolje privređivanje i kvalitetniju i veću proizvodnju u bilo kom segmentu poljoprivredne proizvodnje. Mislim da je to veoma bitno. Sa druge strane, i prošli put sam govorio pošto Zadružni savez Srbije je sada veoma aktivan sa svojim zadrugama, regionalnim zadružnim savezima, koji je veoma aktivan, obilazi zadruge, pomaže u određenim stvarima, čak zagovaraju da određene stvari budu urađene na način kako to treba da bude, ali veći deo takvih njihovih predloga ispali su loši. Konkretno, Zadružni savez južne Srbije, to je regionalni zadružni savez, ima nekih problema, gde je dolazilo do smene rukovodstva. Sekretar Zadružnog saveza južne Srbije, Anita, je već iznela određene primedbe na rad. Čak mislim da su te određene primedbe, sugestije dostavljane i nadležnim državnim organima. Mene interesuje – da li Zadružni savez Srbije ima argumenata i mogućnosti da preko svog predsednika, odnosno njegovih upošljenika može da utiče na regionalne zadružne savezne da biraju svoje organe i da li on ima učešće u tome da regionalni zadružni savezi budu još aktivniji? Mislim da svi mi koji smo ovde u Skupštini Srbije, svi mi koji se bavimo javnim poslom treba da budemo mnogo aktivniji, da znamo u svakom pogledu da li zadruge koje su formirane, koje su dobile sredstva iz budžeta Republike Srbije… Još jedna stvar je za mene vrlo bitna zato što i lokalne samouprave imaju odgovornost, jer lokalna samouprava i predsednik opštine potpisuju… (Predsednik: Zahvaljujem.) … saglasnost za zadrugu da dobije sredstva. Tražim odgovor – koliko su zadruge dobile sredstava, matične brojeve zadruga i konačno Zadružni savez Srbije da li učestvuje u tim stvarima… [[Isključen mikrofon.]]
Hvala. Razumeli smo. Prekoračili ste vreme 20 sekundi. Reč ima Đorđe Vukadinović.
Zahvaljujem. Dobio sam odgovor od Ministarstva trgovine na jedno od mojih poslaničkih pitanja koje se ticalo ove najavljene uredbe o zabrani uvoza automobila sa neadekvatnim standardima motora, koja je dosta uznemirila građane, jer većina, kao što je poznato, automobila u Srbiji su ti sa „euro 3“ i nižim standardom. Poenta je u tome da u odgovoru Ministarstva trgovine, da ne ulazim u detalje, ljubazno piše i odlučno i jasno da nema, da nije u toku priprema ove uredbe, ali isto tako da su oni nadležni za nju tek nakon konsultacije ili elemenata koje dobiju od drugih ministarstava. Znači, uredba, zvaničan odgovor, ja sam tako i pitao, glasi da ta uredba još nije u izradi, ne da nije spremljena, nego nije još ni u procesu izrade. Zato bih ja proširio moje pitanje, odnosno prosledio i Ministarstvu ekologije i saobraćaja i finansija, pošto su sve to ministarstva koja bi trebala da se oglase i kažu svoj stav u vezi sa ovom eventualnom uredbom o zabrani tzv. polovnjaka, odnosno o podizanju standarda, obaveznog standarda motora za polovnjake koji se uvoze. Dakle, i ekologije se tiče, jedna je od njih i saobraćaja i Ministarstva finansija - da li je uopšte u planu ta izrada te uredbe ili je to bilo samo opet dizanje, skretanje pažnje javnosti ili se čeka da prođu izbori, pa tamo onda od sredine godine, kao što se obično neke neprijatne stvari pomeraju uvek za posle izbora. Moje drugo i ključno pitanje ide na adresu Kancelarije za KiM, koja je, budi rečeno, jedna od retkih i mali broj institucija koje nikada ne odgovaraju, te u tom smislu bih apelovao na predsednicu Vlade, gospođu Brnabić, da svom službeniku, gospodinu Đuriću da ga podseti na obavezu da se odgovara na poslanička pitanja. Dakle, većina institucija to čini, a tiče se njegove izjave povodom ove uspostave, odnosno pisma o namerama o uspostavi avionske linije između Prištine i Beograda gde je on, prvo tek na sam dan objavio da će takvog sporazuma biti, dakle, srpska javnost je tu bila potpuno neobaveštena, a onda sada dan nakon potpisivanja tog sporazuma, koji je izazvao veliku pažnju i u regionu, pa i u svetu, ako mogu da kažem, je rekao da je to samo ekonomski aranžman. Dakle, da to ni ne znači da se vodi politički dijalog između Beograda i Prištine ili je to samo ekonomski aranžman. Znate, ja moram da pitam kakav je to ekonomski aranžman ako taj aranžman pozdravlja lično, svojim tvitom predsednik SAD, Donald Tramp, ako se lično oglašava generalni sekretar NATO pakta Jens Stoltenberg povodom te najave, dakle, nije čak ni sporazum, nego samo pismo o namerama da bi trebala da se uspostavi ta linija, da prisustvuje potpisivanju savetnik za nacionalnu bezbednost, predsednik SAD i svi naniže, dakle, savetnik, specijalni izaslanik Grener. Dakle, mnogo je tu bilo važnih učesnika da bi se stvar mogla svesti pod priču o pukom ekonomskom aranžmanu, uzimajući ono kad smo rekli prevoznik je nemačka kompanija, opet nekog ekonomskog profita za nas i nema. Moje pitanje glasi za Kancelariju, odnosno za predsednicu Vlade ukoliko gospodin Đurić se opet ne oglasi - kako je moguće da tako važna stvar prođe ispod radara javnosti? Ako je sporazum dobar, zašto se onda o njemu mnogo više ne govori? Zašto nema specijalnih emisija, zašto nema objašnjenja zašto je to tako dobro za državu Srbiju? I sa druge strane, vrlo indikativno, da čelni ljudi SAD, čelni ljudi NATO alijanse i naravno svi na KiM ili tzv. republici Kosovo su našli za shodno da se oglase ti povodom, pa teško da je onda baš toliko povoljno za srpsku stranu kao što se pokušava predstaviti. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Olena Papuga. Izvolite.
Hvala. Pitam ministra dr Zlatibora Lončara - zašto jednogodišnja devojčica Una Vukanac iz Crvenke devet meseci čeka potrebnu terapiju, jer boluje od spinalne mišićne atrofije? Od aprila prošle godine leži na odeljenju intenzivne nege dečije bolnice u Novom Sadu i nikako da uđe u program dobijanja leka koji zaustavlja progresiju te njene bolesti. Naime, od jula 2018. godine ovaj lek je u Srbiji dostupan o trošku države posredstvom Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje i zasad ga dobija 28 pacijenata u našoj državi. Unini roditelji navode da se sastanak lekarskog konzilijuma, koji odobrava primenu ovog leka, iz njima nepoznatih razloga neprestano odlaže. Pitam ministra Lončara – zašto? Una Lukanac trenutno je jedino dete obolelo od SMA tipa 1. u našoj zemlji koja ja na respiratoru i ne prima terapiju. U novembru prošle godine, kada se konzilijum poslednji put sastao, rečeno je da je Una kandidat za dobijanje leka, ali su njeni lekarski nalazi bili stari, pa je trebalo da se obezbedi novi. To su njeni roditelji i učinili, poslali su sve ono što je bilo potrebno od te lekarske dokumentacije u Beograd, ali ponovo počinje agonija sa odlaganjem i izgovorima i Una već mesecima ne dobija određenu terapiju, a život joj visi o koncu. Pitam ministra – šta se dešava i kada će Una konačno dobiti lek koji će joj na neki način spasiti život u budućnosti? Drugo pitanje postavljam pitanje ministru poljoprivrede Branislavu Nedimoviću i pitam ga – da li je moguće da Srbija ne može da proizvede kvalitetnu pšenicu, zašto naše brašno ne valja i zašto imamo nekvalitetno seme? Srbija je u 2019. godini više nego udvostručila uvoz hleba i pekarskih proizvoda, pa je bilo uvezeno oko 6.000 tona svežeg hleba, peciva, tosta itd. u vrednosti od 6,8 miliona evra. Godinu dana ranije, odnosno 2018. godine uvoz je vredeo 3,1 milion evra, a vekne su najviše uvožene iz Ruminije, Nemačke i Bugarske. Ne znam da li naši ljudi znaju da uglavnom onaj hleb koji kupuju je vruć, ali da taj hleb nije ispečen u našoj državi, nego šleperima stiže smrznuti hleb i onda se priprema u našim prodavnicama. Iz godine u godinu, pšenica iz naše države se sve manje seje, uglavnom zbog cene. Troškovi proizvodnje su veći nego što paori mogu da zarade. Cena je prošle godine, 2019. godine bila 18 dinara za kilogram i to je jako malo u odnosu na rad i u odnosu na ono koliko se ulaže u proizvodnju pšenice. Pitam ministra Nedimovića –zašto je Vlada Srbije donela Uredbu o uvozu pšenice bez carine, na zahtev mlinara? Koliko će inostrane pšenice ući u našu državu u 2020. godini i po kojoj ceni? Zašto naša pšenica nije dobra? Uredba o uvozu će nesumnjivo spustiti cenu domaće pšenice, kojom ratari nisu bili zadovoljni ni prošle godine i da li Vlada misli do kraja da uništi naše ratare? Da li će Ministarstvo pomoći u 2020. godini i nadalje našim ratarima da bi mogli da proizvode kvalitetnu pšenicu da bi dobili kvalitetno seme?
Reč ima Vjerica Radeta.
Poslanici SRS svakodnevno su u kontaktu sa građanima, ljudi nam se masovno javljaju, i dalje zabrinuti zbog divljanja javnih izvršitelja po Srbiji. To što ste vi pre nekoliko meseci najavljivali da će stanje da se sredi, da će biti manje naknade itd. ispostavilo se da je to apsolutno obmana javnosti i da ste to radili samo zato što smo mi srpski radikali podneli nov predlog zakona o izvršnom postupku i obezbeđenju i što smo taj naš predlog potkrepili sa više od 100.000 potpisa građana Srbije. Upravo ti ljudi koji su nam dali potpise čudom se čude, kažu – kako je moguće da Vučić i ovi njegovi slušaju svakog činovnika iz EU, kojeg put nanese kroz Beograd i koji dolazi da im zadaje zadatke, slušaju ove antisrpske nevladine organizacije, a ne pada im napamet da stave na dnevni red naš predlog zakona koji je potpomognut sa više od 100.000 građana, koji su nezadovoljni stanjem sa izvršiteljima u Republici Srbiji? Šta se dešava u poslednje vreme, ono o čemu nas ljudi obaveštavaju? Sada su javna komunalna preduzeća i drugi državni organi stupili lepo u dobru komunikaciju sa javnim izvršiteljima i zajedno pljačkaju ljude. Ljudima koji su imali neke privatne radnje, koje su odjavili pre četiri, pet, šest godina sada dolaze rešenja javnih izvršitelja, naplaćuju im nešto, niko živi ne zna šta, da li je to kada je u pitanju EPS angažovana snaga? Juče smo dobili informaciju, recimo, da je žena imala, otvorila Agenciju koju je zatvorila pre tačno pet godina, sve uredno završila i sada joj javni izvršitelj traži da naplati 180.000 dinara na ime isticanja firme na tih prethodnih godina kada uopšte nije radila ta njena radnja. Pogrešni računi, dešava se, i to imamo jednu svežu informaciju. Čovek je „Telekomu“, porodica je „Telekomu“ uplatila na ime nekih zaostalih dugova oko 32.000 dinara i to je navodno otišlo na pogrešan račun. „Telekom“ kaže – mi nemamo ništa s tim, to je u nadležnosti izvršitelja, a izvršitelju ne pada na pamet da uradi bilo šta da bi… ne žele ni da prihvate dokaz te porodice da su zaista uplatili taj dug od 32.000 zato što izvršitelj mora da naplati svoju naknadu, nagradu kako oni to zovu. Evo, imamo slučaj, recimo, osnovnog duga od 4.200 dinara na ime neka tri računa koji je plaćen preko izvršitelja, 18.200 dinara. Najnoviji biser je ono što se desilo porodici Zdravković, Ljubinki i Branislavu u Leskovcu. Aleksandra Antić, izvršitelj, je, zamislite, pogrešila adresu. Dužnik je bio njihov sin koji živi u istoj kući, ali na drugoj adresi, na drugom kućnom broju. Oni su lepo došli, gospođa Ljubinka je bila sama u kući, nije mogla da se izbori sa tom Aleksandrom Antić, odnela je mnogo vredne stvari, odnela joj je neki rustični nameštaj, nešto što zaista ta Aleksandra Antić nije umela ni da proceni koliko to zapravo vredi. Ovaj uvod je uvod u pitanje predsedniku Narodne skupštine, zašto Narodna skupština nije razmatrala predlog SRS, Predlog zakona o izvršnom postupku i obezbeđenju? Zašto Narodna skupština ne želi da čuje glas više od 100.000 građana Republike Srbije? Takođe pitanje, zašto Gospođa Gojković nije ovaj naš predlog dostavila Vladi Republike Srbije, pa da vidimo kakav je stav Vlade Republike Srbije prema tom našem predlogu i kakav je generalno odnos Narodne skupštine, skupštinske većine, Vlade Republike Srbije, generalno vlasti u Srbiji prema građanima Republike Srbije, jer zanemariti više od 100.000 potpisa građana je nešto što nije u skladu sa demokratskim principima. Hvala.
Zahvaljujem. Samo da se raspitam kod generalnog sekretara šta se dešava sa vašim predlogom. (Vjerica Radeta: Molim vas, pismeni odgovor.) Da, biće pismeno. Evo, sad sam dobila konkretnije objašnjenje da se nalaze potpisi na proveri, to je procedura, da se utvrdi tačan broj… (Narodni poslanik Vjerica Radeta, dobacuje bez mikrofona.) Izgleda da, i meni je malo čudno, ali kažu da se ručno radi. Mislim da čak ni to nije prepreka da pošaljemo Vladi i da se ona izjasni o predlogu, a posle da vidimo da li može predlog, jel ispunjava inicijativu, tu se apsolutno slažem. Pošto ste mene pitali kakav je moj stav, ja sam za da se raspravlja o vašem predlogu zakona i da vidimo čime sve građani Srbije nisu zadovoljni konkretno sa radom izvršitelja i čuli ste moje diskusije kada smo govorili o izmenama i dopunama. Reč ima narodni poslanik Srbislav Filipović. Izvolite.
Hvala predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, danas postavljam pitanje instituciji u državi koja gotovo ništa ne radi kako bi se građani Srbije osećali sigurnije, bezbednije i kako bi videli da zaista ta institucija radi posao koji treba da radi. To je tužilaštvo u Srbiji i tužilac Zagorka Dolovac. Njoj sam postavio bezbroj puta pitanja, pa postavljam i danas ponovo neka pitanja, ima nekih novih, a to je šta je urađeno povodom slučaja pretnje smrću Jovanu Kneževiću, direktoru čuvenog „25. maja“ i napadu na Gavrila Kovačevića u Zemunu? Obojica su članovi i lokalni funkcioneri SNS. Postavlja se pitanje, da li su glave funkcionera SNS i članova SNS tu samo da bi im se te glave skidale i da li su njihove glave manje vredne od glava koja sede u jednom delu opozicije okupljene oko tajkuna i kriminalca Dragana Đilasa? Da li te glave tih ljudi, koji časno, pošteno i odgovorno obavljaju svoj posao u lokalnim samoupravama, manje vrede od onih ljudi i kriminalaca koji su oko Dragana Đilasa? Pitam to Zagorku Dolovac. Voleli bi građani Srbije nekad i da je vide, da znaju kako ta osoba izgleda, pa da nam odgovori da li dolazi uopšte na svoj posao, da li čita pitanja koja joj postavljamo, da li se bavi svojim poslom, ili samo podiže platu. Koliko još treba da vraća svoj kredit Draganu Đilasu, DS, Savezu za Srbiju i ostalima koji su je izabrali svojevremeno? Koliko je kamata još ostalo da plati Draganu Đilasu i da li se ta kamata meri u brojevima glava koje treba da padnu članovima SNS? Da li se to meri u tvitovima koje treba da napišu Đilas, Marinika, Boško i ostale psihopate iz Saveza za Srbiju? Da li se to meri brojem pretnji koje treba da upute smrću predsedniku Republike? Da li se to meri brojem cevi koje treba da se stave na usta nekome iz SNS? Dokle će više tužilaštvo, Zagorka Dolovac da ćute? Dokle će na svaku pretnju da kažu – nema elemenata, nećemo da postupamo po tome, neće biti nikakve istrage. Dokle to tako ide? Dokle će da se ćuti na ono što je radio Marko Bastać na opštini Stari Grad? Dokle će da se ćuti da te kese koje je stavljao svom kumu i ko zna kome sve još će da ispliva da je stavljao te kese? Kakva se poruka tako šalje društvu? Jel se to šalje društvu poruka da međusobno jedni drugima treba da u političkim debatama upućujemo pretnje smrću, da treba da se razbijaju glave i nikom ništa, niko za to nikada neće da odgovara zato što tužilac ima dugove koje treba da vrati onima koji su je izabrali svojevremeno. Jel se tako odužuje građanima Srbije? Tako što oni treba da se osećaju nebezbedno? Tako što treba da strahuju za živote svoje onda kada podržavaju vlast, onda kada podržavaju ljude koji odgovorno rade svoj posao, koji rade se da bi se u Srbiji živelo bolje, stabilnije, sigurnije? Kako se izbori bliže, ja očekujem da će njihove ludorije da se nastave. Marinika i njene kokoške, koke nosilje, šta već, i ostale će sve više da lude kako se datum izbora bude približavao. Čim budu saznali datum izbora, očekujem da to ludilo kulminira. Što kaže moj kolega, Marijan Rističević, koke preletačice. Više ne znam koliko su one stranaka promenile, a samo neko priča o nekim preletanjima ko zna gde sve. Srbija je preživela različite agresore spolja, ali se bojim da kada bi se takvi kao što su Đilas, Boško, Marinika i ostali, dočepali ponovo kase i vlasti, da Srbija to ne bi preživela. Srbija će, naša je poruka, da preživi i koke, i Marinike, i Boška, i kao vrh te cele tajkunsko kriminalne piramide, i Dragana Đilasa će da preživi, i neće je okupirati lopovi, kriminalci i tajkuni, nego će Srbija nastaviti da se razvija predvođena predsednikom Srbije, Aleksandrom Vučićem, a neka se zapita Zagorka Dolovac da li joj ide ovo na obraz i na čast to što radi Srbiji danas. Hvala.
Zahvaljujem. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Milisav Petronijević. Nastavljamo sa radom. Prelazimo na pretres u pojedinostima o 9. tački dnevnog reda – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Primili ste amandmane koje su predložili poslanici i Odbor za kulturu i informisanje. Primili ste izveštaje nadležnih odbora, mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslanika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podnela poslanica Vjerica Radeta. Da li želite reč? Izvolite.
Mi smo ovim amandmanom želeli malo da na drugi način formulišemo ovo što ste vi ovde predvideli. Nema tu neke velike razlike, ali čini am se da smo to malo sveobuhvatnije uradile. Želimo da skrenemo pažnju i to smo sve ove dane kroz raspravu činili da je utisak da se u Srbiji, a bogami i u onima koji su vlast, pri tom ne mislim konkretno na vas ministre, nekako nedovoljno tretira kultura u onom pravnom smislu, najširem smislu reči kultura. Složićete se kultura nije samo neka izložba, samo neki koncerti itd, postoje mnogo važnije za nacionalne interese, mnogo važnije stvari na koje bi trebalo u okviru vašeg ministarstva povesti računa. Naravno zato su potrebna i određena sredstva, ali mi sada živimo u Srbiji koju vi iz kažete da smo u fazi blagostanja, pa onda više ne može niko da objašnjava da nema dovoljno sredstava za tako nešto. Veliki broj naših velikana iz istorije još uvek nisu objavljena sabrana dela za mnoge od njih. Ne znam da li znate ministre, recimo u crkvi Svetog Marka u tavanskom prostoru postoji ogroman fundus rukopisa, neobjavljenih dela koja su od tolikog značaja za državu Srbiju da ne smemo ostanemo gluvi i slepi na tako nešto. Predsednik naše stranke je kada se raspravljalo o budžetu prošle godine, tražio od Vlade Republike Srbije, od vlasti, da se u ime zahvalnosti štampaju sabrana dela Petera Handkea. Vi ste rekli pre dva dana da ćete to uraditi, da već razgovarate sa „Službenim glasnikom“ i to je svakako nešto što je dobro. Dobro iz više razloga. Dobro zato što ste razumeli da je veoma važno da se Srbija svojim prijateljima na određen način oduži. I ovo jeste način. S druge strane važno je zato što ste pokazali da se ministar koji je spreman da čuje i glas opozicionih narodnih poslanika, kada su u pitanju poslanici SRS. Mi možemo bez imalo skromnosti da se pohvalimo da su naši predlozi uvek državotvorni, uvek od opšteg interesa i da nam je žao što svi ministri nemaju takvo razumevanje kao što ste pokazali vi. Sada dodatno ministre, evo da vam skrenem pažnju, možda ste i o tome razmišljali, ali povedite računa kada budete pregovarali o štampanju sabranih dela našeg prijatelja Petera Handkea da to bude na ćiriličkom pismu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima Đorđe Milićević.
Zahvaljujem uvažena predsednice. Odmah na početku ću reći da ću koristiti vreme predsednika poslaničke grupe. Uvažavam predlog kolega iz SRS, uvažavam njihovo političko delovanje kao opozicione političke opcije, za razliku ostalih predstavnika opozicije. Oni su uvek tu da ponude alternativu, da ponude svoje predloge. Naravno na predstavnicima ministarstva je i na ministru je opredeli koliko su ti predlozi prihvatljivi i koliko mogu biti uvršteni u zakon o kojem govorimo. Gospodine ministre uz sugestiju da razmotrite još jednom amandmane kolega iz SRS, ja bih iskoristio danas priliku, nemojte me pogrešno shvatiti, ali nekako se retko viđamo ovde u parlamentu i imamo priliku da razgovaramo i o ostalim važnim temama. Pored toga što smo rekli u uvodnom izlaganju da će poslanički klub SPS podržati zakonske predloge o kojima govorimo i o kojima danas vodimo raspravu u pojedinostima, ali vi ste, naravno, pored kulture, vaša oblast je i informisanje. Želim danas nešto i o tome da porazgovaramo, jer kažem neretko imamo priliku da o tome govorimo ovde u parlamentu. Najpre želim da vam kažem da, na žalost, ne znam koliko ste upoznati, ali tokom jučerašnjeg dana jedan deo opozicije je na žalost još jednom ovde u parlamentu, u skupštinskom holu pokazao svoje pravo lice i nama je kolega Srbislav Filipović o tome govorio i započeo tu priču. Nama je jasno da postoji njihova mržnja prema Aleksandru Vučiću, prema Ivici Dačiću, ali nam nije jasno da neko može mrzeti svoju državu i da može mrzeti svoj narod. Jasno nam je i to da sve vreme pokušavaju da se predstave kao opozicija, mada im to jako teško ide. Nama je potpuno logično, kao što sam rekao ono što rade kolege iz SRS da budete opozicija vladajućoj koaliciji, ali nam nije logično i prirodno da budete opozicija svojoj državi i nije nam logično da budete opozicija svojim građanima. Opet je tokom jučerašnjeg dana ovde iz skupštinskog hola, a reću ću kasnije zašto je to važno i zašto to navodim na samom početku, dovedena u pitanje diplomatska aktivnost Srbije, koju vode predsednik Srbije i ministar spoljnih poslova, kada je reč o povlačenju priznanja jednostrano proglašene nezavisnosti Kosova i Metohije. To je državni projekat koji je doneo rezultate, a sada se postavlja pitanje, da li tu akciju treba nastaviti. Želim da podsetim, pre svega, za rad javnosti, projekat koji je doneo rezultate pre nego što se počelo sa diplomatskom aktivnošću, proglašena je jednostrana aktivnost Kosova i Metohije, apsolutno nas niko ništa nije pitao, 113 država je prihvatilo jednostranu proglašenu nezavisnost Kosova i Metohije, a zahvaljujući diplomatskoj aktivnosti predsednika Srbije, ministra spoljnih poslova, Vlade Republike Srbije, danas je ta cifra 93 države unutar Saveta bezbednosti UN. Dakle, srušen je plan Prištine, Prištini je potrebno 97, tri zemlje su u nekoj vrsti fluidnog stanja Egipat, Dominikanska Republika i Peru, ali nije ovde reč i nije ovde i nije ovde suština samo u brojkama. Suština je u tome da se uspelo, da se pokaže, da je Srbija deo kompromisa, da bez Srbije nema rešenja i da Srbija može konačno nešto da traži, za razliku od perioda kada smo samo gledali i kada se od Srbije otimao deo po deo teritorije. Cilj ovakvih insinuacija koje smo mogli čuti tokom jučerašnjeg dana iz skupštinskog hola jeste svakako kompromitacija ovog državnog projekta. Mi razumemo zapad, insistira da Srbija prestane sa diplomatskom aktivnošću. Od Prištine takođe čujemo da ih to iritira, da je to razlog zašto je došlo do zastoja u dijalogu, ali nam nije jasno da Pacoli, Haradinija, Kurti imaju svoje saveznike u Beogradu i da njihov glas čujemo iz skupštinskog hola Narodne skupštine Republike Srbije, Ovakve izjave kao da dolaze iz Prištine, od albanskih separatista i terorista i ovo je svakako nešto što će naši neprijatelji koristiti u periodu koji je pred nama, svakako nešto što će naneti štetu nacionalnim i državnim interesima Srbije. Nismo čuli da su bili toliko glasni, te 2007. godine kada je proglašena jednostrana nezavisnost Kosova i Metohije, a danas kažu, da li je u skladu sa međunarodnim pravom i da li je etički to što se čini i radi, kada je reč o diplomatskim aktivnostima. Zašto sam ovo naveo kao uvod u ono što sam zapravo želeo da vas pitam? Pre izvesnog vremenskog period, gospodine ministre, postavio sam vam pitanje, koristeći svoje pravo kao poslanik, da li sloboda medija podrazumeva da svakog dana gledamo neku novu naslovnu stranu sa istom porukom, metom, iscrtanom na legitimno izabranom predsedniku Srbije, Aleksandru Vučiću, sve dok se cilj koji neko izgleda želi da postigne ne ostvari? Da li je ovo sloboda medija ili medijski linč? Jasno je da svaka naslovna strana nosi određenu poruku. Da li na ovaj način neko otvoreno priželjkuje likvidaciju predsednika? Dobio sam odgovor. Zahvalan sam vam na odgovoru. Između ostalog u završenom delu odgovora rekli ste da Ministarstvo kulture i informisanja nastoji da predloži adekvatan regulatorni okvir u kome se ostvaruje sloboda medija, ali i štiti društvo i pojedince od širenja ideja nasilja i mržnje kroz medijske sadržaje i da se Ministarstvo uvek oglašava i osuđuje takve medijske sadržaje. Ono što me konkretno interesuje, jeste da li i kada ćemo konačno imati taj zakonski okvir, jer definitivno to što se Ministarstvo oglašava i što se oglašava svako od nas i što mi želimo da učestvujemo u toj zajedničkoj borbi da to nasilničko i siledžijsko ponašanje ne može i ne sme da bude osnovna norma društvenog ponašanja u Srbiji, definitivno nije dovoljno. Šta je to što mi konačno još treba da uradimo i rekao sam da nam je jasna mržnja koju imaju prema Aleksandru Vučiću i Ivici Dačiću. Ali nam nije jasno kada će konačno prestati sa pretnjama koje se svakodnevno, pa i danas u jednom od dnevnih listova, upućuju urednicima, glavnim i odgovornim urednicima dnevnih listova, vlasnicima televizija, kada će prestati i fizičko i verbalno sukobljavanje sa novinarima, i to samo zato što novinari imaju svoje mišljenje. Novinari imaju pravo da postave pitanja koja oni smatraju da su važna i to pravo im niko ne može osporiti. Na političarima je da na to pitanje odgovore ili da ne odgovore. Isto tako, novinari moraju biti slobodni, moraju biti autonomni u odlučivanju. Ne znam koliko vam je poznato, mi smo ovde u parlamentu održali jednu javnu raspravu na temu zastupljenosti političkih partija tokom izborne kampanje. Toj javnoj raspravi prisustvovali su i predstavnici političkih stranaka koje pripadaju vlasti, predstavnici opozicije, predstavnici REM-a i mi smo tada rekli, kao SPS, da nam se čini da jedan deo opozicije, ponavljam, jedan deo opozicije, želi u Srbiji da se bavi uređivačkom politikom medija i da je zaista više dosta te kuknjave o medijima u medijima i da mi nikada kao stranka nismo polazili od teze da ako smo prisutni u medijima, medijska scena i medijska slika je dobra, a ako nismo prisutni, medijska scena je jako loša. Želeli su kapitalizam te 2000. godine. Podsećam vas, Strategija o privatizaciji medija je definisana i napravljena nešto posle 2000. godine. Želeli su kapitalizam, dobili su kapitalizam i odakle danas potreba da se bave uređivačkom politikom? Naročito govorim o privatnim medijima. Mi smo 2009. godine bili deo vladajuće koalicije. Tada smo imali izmene i dopune Zakona o javnom informisanju. I pored toga što smo bili deo vladajuće koalicije, nismo glasali za te izmene i dopune, jer smo smatrali da one predstavljaju udar na objektivno i profesionalno novinarstvo. Dakle, ne možete vi zabraniti medijima da rade svoj posao. Oni moraju biti nezavisni. Sloboda mišljenja, sloboda govora i sloboda izražavanja su osnovni postulati demokratskog društva, kakvo Srbija danas i jeste. To kako i na koji način jedan deo opozicije shvata slobodu medija, to je njihov problem. Ali vas molim da mi konačno krenemo u definisanje te zakonske regulative, gde ćemo omogućiti novinarima u Srbiji da mogu da obavljaju svoj posao. Mi se ne ljutimo. Evo, jedna novina je danas objavila da Vučić i Dačić patriotizam mogu da stave u koferče. Nema apsolutno nikakvih problema. O Vučićevom i Dačićevom patriotizmu reći će građani šta misle na narednim parlamentarnim izborima. Oni koji se plaše izbora, njima je preostao taj bojkot. To je očajnički i gubitnički potez koji građani takođe prepoznaju i koji će vrednovati na pravi način. Znate, oni kada se pojave u Briselu, mi jesmo prihvatili da sa evropskim parlamentarcima razgovaramo i da saslušamo njihove sugestije i predloge i tu nismo imali apsolutno nikakav problem da pokažemo spremnost da želimo da stvaramo nove okvire kada je reč o izbornim uslovima, ali nismo izrazili spremnost da sa evropskim parlamentarcima razgovaramo u hotelskim lobijima nego da razgovaramo tamo gde se razgovori i vode, u parlamentu. Pa smo rekli evropskim parlamentarcima - ako vi smatrate da su izbori jedno od ključnih pitanja, izborni uslovi u Srbiji, za Evropski parlament, mada sumnjamo da je tako, ali ako smatrate da je tako, onda kada organizujete debate na temu izbornih uslova u Briselu, pa pozovite i preostale političke opcije. Nemojte pozvati samo jedan deo opozicije. Jer, onda bi čuli šta su relevantne činjenice, čuli bi suprotnu argumentaciju. A ne kako je to, između ostalog, tada rečeno u Briselu od strane opet jednog dela opozicije, da je ključno da i opozicija ima podjednak pristup u medijima. Znate šta? Ja imam ovde podatke zaključno sa decembrom prošle godine - 135 strana pres-klipinga u poslednjih šest meseci, koji demantuje da ovaj deo opozicije nije zastupljen u Javnom servisu. Sa svakog protesta "Jedan od pet miliona" je RTS izveštavao u svim informativnim emisijama. Iz novinarskog ugla, kako to čuvena evropska parlamentarka Tanja Fajon kaže "Is it real story", da se svake nedelje izveštava o događaju na kojem nema ništa novo. Zahtevi su isti. Ako bi taj protest imao deset puta više građana nego što je to u prethodnom vremenskom periodu, vi jako dobro znate, to je onda vest. Sve ostalo nije vest. U svim debatnim emisijama učestvuju i predstavnici opozicije. Oni se vrlo često pozivaju na Ujedinjeno Kraljevstvo. Znate, u Ujedinjenom Kraljevstvu u debatnim emisijama ne mogu da učestvuju oni koji nisu bili učesnici na poslednjim izborima. Dakle, ovo su samo neki podaci i parametri koje bi mi svakako izneli u Briselu da su nas pozvali da razgovaramo o tome. Ali, molba koja je upućena vama. Mislim da kada imate manjak političkog uticaja i manjak političke moći, onda dolazi do najprimitivnijeg ponašanja, dolazi do vokabulara koji odavno prevazilazi granice politike, jer ono što danas slušamo, ono što danas možemo i u medijima, baš tokom današnjeg dana, da pročitamo, nije suština postojanja politike. To je nešto protiv čega svi zajedno moramo da se borimo. Znate, i privatni mediji prate istraživanje javnog mnjenja. I privatni mediji prate lokalne izbore i izbore koji su održani u prethodnom vremenskom periodu. I jako dobro znaju šta je vest, a šta nije. To što neko ima 50% podrške birača, a neko se bori za 5%, to apsolutno nije naš problem. Ne možemo im mi pomoći da dođu do tih posto. Ali, naša molba upućena vama je - dajte da učinimo sve, mi smo spremni da vam pomognemo, ali dajte da učinimo sve što je i u vašoj i u našoj moći da više u javnosti nemamo ovakve pretnje koje se upućuju novinarima, da novinari mogu slobodno da rade svoj posao, da ukoliko se organizuje debatna emisija na RTS-u, ne mora urednik RTS-a da razmišlja da li će RTS to veče biti blokiran ili ne, da li će ući neko sa motornom testerom ili ne, da li će dnevni list "Informer" i glavni i odgovorni urednik dnevnog lista "Informer" ponovo imati pretnje i poziv na linč, ili vlasnik televizije "Pink". Da li je logično da predstavnik jedne političke stranke izađe na konferenciju za štampu i kaže - da, ja vam obećavam, ukoliko budemo imali odgovornosti, ukoliko budemo vlast, mi ćemo ugasiti tu televiziju. Molba Vama je samo da konačno vidimo tu zakonsku regulativu kojom ćemo omogućiti novinarima da objektivno, profesionalno, nezavisno bez pritiska obavljaju svoj posao.
Zahvaljujem. Ministar Vukosavljević, ima dve minute vama da odgovori, a dve minute Vjerici Radeti.
Evo, prvo da dam kratak odgovor uvaženoj narodnoj poslanici, gospođi Vjerici Radeti. Dakle, naravno da će biti na ćirilici, Vama su poznate aktivnosti Ministarstva kulture i informisanja u tom delu koji se tiče zaštite srpskog tradicionalnog pisma, odnosno predlog mera za afirmaciju veće i češće upotrebe ćirilice u javnom prostoru, tako da je odgovor na to pitanje, odnosno na tu pretpostavku, svakako da. Što se tiče ovog drugog delikatnijeg pitanja, i tu imam, slobodno mogu da kažem dobre vesti. Stanje koje ste opisali u crkvi Sv. Marka, odnosno sa delom arhive, od izuzetnog značaja je za našu kulturu, zapravo pripada Arhivu SPC. Ovo miinistarstvo je sufinansiralo sa određenim finansijskim sredstvima, izgradnju depoa koji se nalazi blizu crkve u Zemunu, tako da je već čitav taj materijal koji se, ta slika koju ste vi skicirali se odnosi na period od pre godinu dana, pa svakako i dublje u prošlost. U međuvremenu je počeo prenos arhiva iz crkve Sv. Marka u taj novoizgrađeni depo u Zemunu, i uz učešće brojnih naših stručnjaka iz oblasti arhivistike, tako da smo sada u ovom trenutku u sredini jednog procesa, regulisanja tog jednog veoma neprijatnog stanja, koje je trajalo decenijama, i verujem da će taj proces, kada je reč o konkretnoj zbirci arhiva i dokumenata iz crkve Sv.Marka biti urađen u nekom roku, koji sada ne mogu sada precizno pred svima, a verovatno godinu dana od ovog trenutka, ali stvoreni su materijalni preduslovi, obezbeđen je prostor i angažovani su stručnjaci u saradnji sa SPC. Dakle, mislim da će ta stvar biti rešena u kratkom roku. To je otprilike to. Što se tiče, uvaženi narodni poslaniče gospodine Milićeviću, vaše opservacije su, kako bih rekao precizne, tačne upozoravajuće, jasne. Odgovor na vaše pitanje bi se sastojao na suštinski deo vašeg pitanja da će po, sada je konačno usaglašen i usvojen tekst medijske strategije, i stanovište naše je bilo a to je bilo opredeljenje Vlade Republike Srbije, da će se izmene i dopune seta medijskih zakona, da će se njima pristupiti nakon usvajanja teksta medijske strategije. To nekako jeste logično da se prvo usvoji neka strategija, da se vidi šta jedna država u datom prostoru, koji je vrlo bitan prostor, to je prostor javnog informisanja, za koje se principe zalaže, za koje vrednosti koje, takođe, želi da afirmiše i onda da na osnovu tih medijska strategija, uz mala pojednostavljenja, je naka vrsta ustava za tu oblast. Verujem da će u narednom kratkom roku setom medijskih zakona moći da se regulišu neka od tih pitanja, vrlo delikatnih, na koja ste vi ukazali. Problem o kome sada govorimo, bez obzira što to nije konkretna tema ovog zasedanja, ali svakako je to bitna društvena tema, zapravo odgovor na to se krije u jednoj pretpostavci, a to je da ukupno ponašanje i moral jednog društva u datom istorijskom trenutku, bilo kog društva, u bilo kom istorijskom trenutku, se zasniva na otprilike dve pretpostavke ili dva postulata ili počiva na dva stuba. Jedno je ukupno shvatanje moralnih vrednosti, etike, načela vaspitanja, vrednosnih sudova, itd, što je posledica različitih okolnosti, običaja, tradicije i stepena razvijenosti jednog društva ili jedne zajednice. Drugi stub, koji je korektivni stub, jeste primena zakona, jer zakoni su ti koji treba da na malo grublji način koriguju one koji nemaju jasno izgrađenu svest o tome šta znači sloboda. Prema starim definicijama koje već dugo traju, je li, u praksi razvijenih društava pravo na slobodu se prostire do tačke na kojoj počinje sloboda drugog. Prema tome, sloboda ni ne može biti apsolutna sloboda. Naša sloboda i sloboda medija i sloboda svakog pojedinca, pa i društvenih grupa jeste ograničena limitima slobode drugih sa kojima se ona dodiruje. Drugim rečima, mnoge pojave koje ste vi naveli, koje su zabrinjavajuće, to je upotreba i korišćenje govora mržnje, to su pretnje, to su inkriminacije bez dokaza. Toga previše ima u našem javnom prostoru i ja se sa vašom ocenom potpuno slažem. Sve takve stvari, naravno, ne dotiču, odnosno dotiču u manjoj meri Ministarstvo kulture i informisanja koje je nadležno za stvaranje zakonskog okvira za slobodno funkcionisanje medija. Ali, kada je reč o klevetama, uvredama, pretnjama, ugrožavanju lične bezbednosti srodnim stvarima, na delu su, naravno, i moraju biti na delu i odredbe zakona, odnosno primena drugih zakona, kao što je Krivični zakon ili Zakon o prekršajima, itd. S tim u vezi potrebno je, tu se sa vama slažem, energija čitavog društva da radi na oba polja, i na afirmisanju i osnaživanju jedne svesti o tome šta je kultura govora, šta je upotreba, a šta zloupotreba medija i da se nekim alatima, da tako to nazovem, uslovno govoreći nekim alatima podiže svest o značaju medija u savremenom društvu i o značaju vrednosti javno izgovorene reči. Taj proces je mukotrpniji, složeniji i sporiji, ali daje rezultate. S druge strane, kažem, striktnija upotreba zakona, to zavisi od sudske prakse, od postupanja prekršajnih sudova i od postupanja redovnih sudova, mora da vodi računa o tome da se sloboda medija ne sme zloupotrebljavati u pravcu pretnji različitih vrsta, ugrožavanja fizičke bezbednosti na druge načine, iznošenjem lažnih i inkrimišućih optužbi koje mogu da ugroze nečiji ugled, naravno bez ikakvih dokaza te pretnje se iznose u najvećem broju slučajeva. Drugim rečima, celio društvo je na velikom izazovu i to je jednostavno posao kojim svim moramo da se bavimo u gornjim granicama svoje nadležnosti. Neprestano to mora da bude tema, jer mi živimo u duhu vremena u kome mediji u vrlo bitnoj meri, hajde, slobodno mogu da kažem tako, opredeljuju i svest pojedinaca, ne samo kroz informacije koje se kroz medijski krvotok prostiru, nego i kroz korišćenje određenog stila, određenog rečnika, itd. Prema tome, pred nama su zadaci, pred Vladom Republike Srbije ukupno gledano, pred Ministarstvom kulture i informisanja, ali i pred drugim činiocima u Vladi i pred čitavim društvom, da poštujući slobodu javnog izražavanja, poštujući i uvažavajući principe slobode medija snažno insistiramo na skrupulama i na poštovanju zakona u okviru slobode korišćenja, odnosno medijskih sloboda. Verujem da će, time završavam, odgovor na vaše pitanje u setu medijskih zakona koji će biti doneti nakon ovog usvajanja teksta medijske strategije biti stvoreni nešto bolji uslovi da se neke od ovih vrednosti i principa o kojima sam sada govorio snažnije i bolje afirmišu. Ali, s druge strane, kažem, nije samo taj zakonski tekst jedina stvar koja rešava, kao neki duh iz mašine, je li, „deus eks makina“, rešava stvar u jednoj složenoj oblasti. Naši mediji i refleksi su ogledalo našeg društva u svakom smislu, i u onom pozitivnom i u onom negativnom. Prema tome, ja se sa vama potpuno slažem da je potreban napor i puna svest čitavog društva. Naravno, kad se kaže čitavog društva najveću odgovornost snosi Vlada jedne države za sprovođenje odgovarajuće politike i za zalaganje za određene vrednosti. Verujem da će, ukoliko ova tema bude neprestano, snažno i precizno prisutna u našem javnom diskursu, zalaganjima čitave zajednice, a poglavito Vlade Republike Srbije doći do zadovoljavajućih pomaka u narednom periodu. To je neka vrsta mog optimizma, s tim u vezi. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ja se potpuno slažem sa načinom na koji je gospodin Milićević okarakterisao i analizirao izvesne pojave na srpskoj političkoj sceni proteklih dana. Pominjao je i te konferencije za štampu ovde u holu Narodne skupštine i u tu Mariniku Tepić koja nedeljama već truje javnost sa istim, dakle, lažima, sa istim izmišljotinama. Ponekad se pitam – imaju li ti ljudi morala, imaju li ti ljudi obraza, imaju li ti ljudi imalo kredibiliteta kada su u stanju, poput te Marinike pomenute, da onako gnusno slaže nešto, da se na onakav način izblamira, jer je ta njena laž, dakle, otkrivena već nakon nekoliko minuta od izrečene laži, poput one da država gaji marihuanu na vojnom dobru Morović, pa se onda ispostavilo da su u pitanju koke nosilje, itd? Zatim, posle takve jedne blamaže ona sebi dozvoli da se posle nekoliko dana pojavi ovde u holu Narodne skupštine i da nastavi da truje javnost. Zaista se nekad pitam – da li ti ljudi imaju trunku obraza? Ali, ja bih dodao da će se taj trend nastaviti. Mi imamo najavu da će već danas biti nove konferencije za štampu. Doći će i onaj Boško Obradović, doći će i onaj Miroslav Aleksić, svi po nalogu Dragana Đilasa će se okupiti ovde u Holu. Neće ući ovde gde im je mesto, u salu gde održavamo sednicu, gde su dužni da se pojave. Tu se neće pojaviti, to će opravdati bojkotom, ali će zato na konferenciji za štampu nastaviti da truju javnost. Znate kako, njihov sistem je da izmisle laž, onda plasiraju tu laž preko svojih medija, a imaju možda i više medija pod svojom kontrolom, odnosno pod kontrolom Dragana Đilasa i to onda nastavlja iz dana u dan da se vrti i na tim njihovim medijima i na tim konferencijama za štampu. I onda, kada dokažemo da su u pitanju laži, s druge strane ne naiđemo na nikakvu reakciju ili izvinjenje, već otvaraju onda novu i smišljaju novu laž, otvaraju novu nazovi aferu, samo zato da se stara zaboravi. Kada je reč o kulturi o kojoj danas raspravljamo, znate kako, nakon nekih izlaganja stiče se utisak da država Srbija, da Vlada Srbije ništa ne radi kada je reč o kulturi, da ne ulaže u kulturu, da je kultura apsolutno ne zanima, a i neće biti da je baš tako, ja ću podsetiti da je Narodni muzej u Beogradu otvoren za vreme Vlade Srpske napredne stranke, na čijem čelu je Aleksandar Vučić. Jel tako? Rekonstruisan i otvoren, kao i Muzej savremene umetnosti, kao i čitav niz pozorišta, muzeja i ostalih ustanova kulture po Srbiji, po opštinama i po gradovima u Srbiji, da ne nabrajam sada, dakle, trebao bi nam ceo dan, verovatno. Podsetiću i na povećanje plata zaposlenima u kulturi na 10%. I to je posledica direktnog zalaganja Aleksandra Vučića da usledi taj benefit za zaposlene u kulturi. Čuli smo i detaljan plan o ulaganju, 300 miliona u kulturu, u programu „Srbija 2025. godine“. Dakle, sve ovo govori da postoji iskrena namera da se revitalizuje stanje kulture u Srbiji, da država iskreno ulaže u kulturu u budućnosti, a i do sada je neskromno ulagala, za razliku od bivše vlasti, za razliku od onih o kojima smo od početka ove rasprave govorili, ali za razliku i od onih koji su sami sebe nekada prozvali elitom našeg društva, dakle samoproglašena elita, samozvana elita, isto tako, može se reći i lažna elita, a koja ništa nije radila da popravi stanje u kulturi. Naprotiv, zatvarali su muzeje, zatvarali su bioskope, zatvarali su pozorišta, zatvarali su ustanove kulture koje mi sada revitalizujemo, oporavljamo i stavljamo na bolje i na zdrave noge. I to je ta ključna razlika između Vlade koju vodi Srpska napredna stranka, na čijem čelu je Aleksandar Vučić i onih koje smo spominjali u lošem kontekstu s početka ove rasprave. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Bogatinović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre sa saradnicima, kada je kultura u pitanju, grad Leskovac ima čime da se pohvali. Sve institucije kulture, svaka u okviru svoje delatnosti, konstantno ostvaruju odlične rezultate. Prema rezultatima Zavoda za istraživanje kulturnog razvitka, respektabilne republičke institucije koje funkcionišu pri Ministarstvu kulture, Leskovac se, kada su kulturna dešavanja u pitanju, jako visoko kotira. Leskovački kulturni centar proglašen je institucijom sa najvećim brojem događaja u Srbiji u 2018. godini, jednom od najaktivnijih i najboljih lokalnih institucija kulture u Srbiji. Zahvaljujući festivalu filmske režije „Lajf“, Leskovac je postao prepoznatljiv na mapi najvažnijih kulturnih manifestacija u našoj zemlji i regionu. Izložbom - Srbi i Francuzi, braća po oružju, koju je u Kulturnom centru Srbije u Parizu priredio Narodni muzej, pokazali smo da je naš muzej institucija sa međunarodnom reputacijom, vredna pažnje i poštovanja. Muzej je nosilac tri nagrade za najbolji muzej u Srbiji i u 2019. godini im je pripalo priznanje „Kulturni obrazac“ Ministarstva kulture i informisanja. Glumci Narodnog pozorišta postaju sve viđenija lica u serijama i filmovima koji se prikazuju na televizijama sa nacionalnom frekvencijom. Ove godine, prema najavama direktora Narodnog pozorišta, očekuje nas bogat program sa kvalitetnim repertoarom. Domovi kultura imali su zapažene programe u okviru manifestacija koje organizuje Biblioteka, Istorijski arhiv i Centar za stručno obrazovanje. Odlično su uradili u okviru svojih specijalizovanih delatnosti. Jednom rečju, dosta je urađeno. Možemo biti zadovoljni, ali naravno da uvek može bolje i više. Kada je u pitanju finansiranje institucija kulture, često se može ćuti da su izdvajanja za kulturu mala, ali je važno napomenuti da se Leskovac u Srbiji nalazi u vrhu kada su izdvajanja u oblasti kulture u pitanju. Čak, 9,1% iz budžeta se izdvaja za ovu oblast, što ste vi, ministre, pohvalili u nedavnoj poseti Leskovcu. Ono što je važno jeste da finansiranje kulture bude stabilno i redovno i da se iz godine u godinu povećava. Preduslov za to su, naravno, i nova radna mesta, smanjenje nezaposlenosti, nove fabrike, efikasnije punjenje budžeta kroz povećanje broja ljudi koji radi i iz čije zarade se vrši izdvajanje za kulturu. Na kraju, grad Leskovac će uvek podržavati kulturna dešavanja, jer bez kulture mi nismo i ne možemo biti grad u pravom smislu te reči, ali je preporuka svim institucijama da se, pored budžeta, okreću i drugim izvorima finansiranja, projektima i borbi za publiku. Na kraju, grad bez kulture je grad bez duše. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Arsiću. Javio sam se maločas samo da bih se nadovezao na priču gospodina ministra. Neću dugo. Slažem se sa gospodinom Markovićem. Najpre želim da kažem zašto imamo fabrikovanje afera. Pa, upravo zbog nedostatka političkih ideja i političkog programa i onda da bi bili prisutni u javnosti, morate bar nešto pokušati da uradite iako to ne daje očekivane i željene rezultate, jer potpuno je jasno da je najavljeni bojkot propao i da se sada traži način kako da se izađe iz jedne bezizlazne i bezidejne situacije. Sada se postavlja pitanje da li će omladina, koja vodi ili građanski ili politički protest, učestvovati na izborima ili ne, ali dobro, to je već nešto čime će se baviti taj deo opozicije. Meni samo jedna stvar nije jasna. Ako imate program koji je interesu građana, ako imate ljude koji su garant realizacije tog programa, čemu onda bojkot? Izađite na izbore i predstavite sebe kao alternativu i pobedite na tim parlamentarnim izborima. Gospodine ministre, slažem se sa vama u potpunosti. Jako mi je poznato da je izrađena kompleksna medijska strategija i slažem se sa vama u konstataciji da ova tema mora biti neprestano prisutna. Suština mog izlaganje je bila, između ostalog, i u tome da mi se čini da danas na medijskoj sceni Srbije postoje novinari koji smeju da se napadaju, koji smeju da se pozivaju na medijski linč ili linč u pravom smislu te reči, da se fizički napadaju, ne samo verbalno nego fizičkim i postoje oni novinari koji su na neki način, zaštićeni. Želim da ukažem na još jedan segment kada je reč o informisanju, jer smatram da je važno i kada ste već spomenuli strategiju, smatram da akcenat treba staviti na to, ali pričaćemo, naravno, o tome kada to bude tačka dnevnog reda. Lažna vest ili fejk njuz, informacija, vi znate, je jako moćno oružje i mora postojati jedan univerzalni model da se njoj suprotstavlja druga informacija, odnosno drugačija argumentacija, a nikako pretnje, sukobi, nasilje, što smo imali prilike da gledamo u proteklom vremenskom periodu. Upravo zbog moći koje informacije imaju, sve češće se susrećemo da dezinformacijama, i to je danas veća pretnja, susrećemo se sve češće sa velikim brojem dezinformacija, i to je danas daleko veća pretnja nego ikada do sada i mislim da je to izazov koji za koji moramo zajedno da spremimo građane. Zahvaljujem, gospodine ministre.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirko Krlić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Mislio sam da o ovome govorim nešto kasnije, ali gospodin Milićević me je sa nekoliko svojih opaski inspirisao da nešto kažem. Kada se ovde raspravljalo pre godinu dana ili pre nekoliko meseci o obrazovanju u vojnim školama, pročitao sam jedan tekst i mislim da je posebno važno i pred vama, gospodine ministre, pred vašim ministarstvom da to ponovim. „Beč gladuje, Austrije nema, rulja je zavladala svetom, rat su dobili balkanski cigani, kakve li sramote? Der švarc Georg, Karađorđe u prevodu, igra danas na međunarodnoj ruleti i dobio je glavni zgoditak. Beogradskoj gospodi ide karta, tko bi to mogao da poveruje? Grej, Lojd Džordž, Poenkare, Klemanso, Vilson, sve su to beogradski asovi, a tko nas je pobjedio? Ovi ušljivi balkanski cigani, koji čitave dane žvaću luk i pljuju po apsanama, ova nepismena bagra za vješala, toj danas Evropa vjeruje i daje nekakve barjake, kakve li sramote?“ Miroslav Krleža, Časopis „Republika“, smena na jasenovačkoj cesti, strana 277 iz 1919. godine. Zašto sam ovo pročitao danas, gospodine Ministre? Najmanje u tri pozorišta u Srbiji i dalje se igra Miroslav Krleža. Nažalost, u najstarijem pozorištu na Balkanu, u mom pozorištu u gradu Zrenjaninu pre tri godine, u godini Nušića, postavljena je Leda, a ne Nušić. Ja se slažem da umetničko delo često ne zavisi od moralne veličine samog umetnika, ali juče sam proverio. I dalje je za četvrti razred srednje škole u lektiri Miroslav Krleža. Jeste ovo bilo pitanje možda za ministra koji je juče ovde bio, ali pošto ovih dana formirate komisije koje treba da odlučuju o tome gde će ići novac iz budžeta i kud će ići naša kultura, molim vas da se povede računa o svemu ovome, posebno zbog toga što ako danas bilo kog hrvatskog ozbiljnog književnog kritičara upitate o veličini književnika hrvatske nacionalnosti, Krleža ni kod jednog neće biti na prvom mestu. Pre će biti Preradović i Desnica i mnogi drugi. Ispalo je da Miroslava Krležu poštujemo jedino mi Srbi, a ovako je o Srbima govorio. Adolf Hitler nije ovako govorio, pa ipak „Majn kampf“ nije u našoj literaturi.
Reč ima narodni poslanik Jelena Žarić Kovačević. Izvolite.
Hvala vam, predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, i u načelnoj raspravi ja sam spomenula da izdvajanja za kulturu nisu velika, da bi trebalo da se potrudimo i na republičkom nivou i na lokalu da izdvajanja budu veća za kulturu, ali sam isto tako istakla i značaj racionalnog raspolaganja sredstvima iz budžeta. Kada smo kod racionalnog raspolaganja novcem, u skladu sa potrebama, pre svega bi to trebalo da bude u skladu sa potrebama građana, ali i u skladu sa zakonom, imamo nažalost, dosta negativnih loših primera iz prošlosti. Zadnjih meseci je ovde u Narodnoj skupštini aktuelno obraćanje novinarima i javnosti iz hola Narodne skupštine od strane poslanika koji su prišli Savezu za Srbiju. Jedna od njih je i nekadašnja pokrajinska sekretarka, Marinika Tepić, koju su i moje kolege pomenule, čije ću zloupotrebe položaja, naravno, navesti kao loše primere. Naime, ona je po odlasku sa te funkcije optužena za nenamensko trošenje budžetskih sredstava po političkoj liniji i za privatne poslove, a na osnovu informacija koje su došle upravo iz tog sekretarijata, pokrajinskog sekretarijata, koje su potvrdile i sumnju da postoji na stotine predmeta gde nema odgovarajućeg pravdanja na koji način su sredstva utrošena. Na primer, inspekcija je utvrdila da određeni fitnes klub, kojem su sredstva dodeljena, ne postoji na datoj adresi, već je tu neka privatna kuća. Naravno, vlasnik fitnes kluba i Marinika Tepić su tada bili članovi iste stranke. Tada, kažem tada, jer Marinikina krilatica bi mogla da bude da ne znam u koliko sam stranaka bila. Pa, možda sa time da izađe na izbore. Kada neko dodeli tri miliona dinara Društvu za očuvanje banatskih šora, a pri tome ta delatnost nije od posebnog značaja na nivou Srbije, niti su ispunjeni određeni uslovi da bi se novac dodelio, postavlja se pitanje - sa kojim kredibilitetom Marinika Tepić bilo koga optužuje? Dakle, oni koji bojkotuju plenum i danas, oni čiji je šef Dragan Đilas, oni iz hola kritikuju predloge, a da u parlamentarnom dijalogu uopšte ne žele da učestvuju i to nam svakoga dana pokazuju. Jedino što rade su napadi na Aleksandra Vučića, na SNS, na predstavnike vlasti, ali i obmanjivanje građana plasiranjem laži o visokim državnim funkcionerima. Oni svakodnevno izmišljaju afere i onda danima vrte u krug jednu istu priču. Savez za Srbiju, u nedostatku politike, služi se manipulacijom, jer im je jedini cilj da okrenu građane protiv Aleksandra Vučića, sprovodeći pri tome najprljaviju kampanju koju smo mi do sada mogli da vidimo. Međutim, građani su videli da se lideri Saveza za Srbiju, kada su imali prilike, a neki od njih jesu imali prilike, nisu bavili ne samo kulturom, nego se ničim nisu bavili osim sobom. Jer, da biste razvijali kulturu, morate imati pun i stabilan budžet, ne smete biti u bankrotu. Morate pre toga da se bavite i ekonomijom i privredom i razvojem drugih važnih državnih resora. Vidim ovih dana da članice te stranke, članice Saveza za Srbiju, se međusobno prepucavaju i to će nam verovatno sada u predizbornoj kampanji biti jedna od onako zabavnih tema, koje ćemo moći da gledamo na njihovim televizijama. Videćemo ko će on njih učestvovati na izborima. Iskrena da budem, u svakom slučaju, taj politički program njihov bih volela da vidim, bez ideja, bez zdravih predloga, bez rada i rezultata koji će stati iz njih, pri tome, nasuprot programu SNS, koja će i ovoga puta imati konkretan program, sa realno postavljenim ciljevima i, pre svega, okrenut građanima Srbije. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, pojam kultura u najširem smislu reči odnosi se na negovanje sistema vrednosti i u zavisnosti od sistema vrednosti koje negujemo ubiraćemo određene plodove. Ako prvenstveno negujemo potrošački hedonistički stil života, tada postajemo, pre svega, zainteresovani za svoju udobnost i za uživanje, a ne osetljivi za zajedničke probleme. Globalno društvo u 21. veku tražiće, da bi opstalo, tražiće čoveka nove istinske kulture, koja neguje rasuđivanje, saosećanje i volju ravnoteži, a ne samo puku želju i kalkulaciju. Biće nam potreban čovek novog, istinskog obrazovanja, koji formira karakter, a ne samo veštinu. Kao što je bilo potrebno 100 i više godina da bi se stvorio čovek potrošač, tako će biti i decenije potrebne da stvorimo novog čoveka koji će znati da uspostavi pravu ravnotežu između materijalnih i duhovnih potreba. Razlog je jednostavan. Bogatiji deo stanovništva koji ima uticaja na pomenute institucije razvija se na ideologiji neograničenog ekonomskog rasta, neograničene eksploatacije resursa, razvoja tržišta i, što je najvažnije, na ideologiji razvoja potrošačkih navika kod onih koji to tržište čine, a to smo mi, obični ljudi. Zato nije u njihovom interesu da taj temelj na kome počiva njihov uspeh u ovom trenutku dovode u pitanje ili da ga radikalno preispituju. Stoji se na stanovištu da transformaciju globalnog društva treba postepeno izvršiti. Centralno mesto kulture u doktrini održivosti, koja u svetu stiče sve više pristalica, za Srbiju je od posebnog interesa. Nova kultura održivosti kao svog glavnog protivnika vidi kulturu potrošačkog mentaliteta i kao glavni resurs u promociji nove paradigme vidi tzv. Održive tradicije. Posebna pažnja u budućnosti će se posvećivati međugeneracijskim odnosima, odnosno poštovanju mudrosti starijih, međugeneracijskom obrazovanju, povećanom stepenu razumevanja znanja, koje se krije u tradicionalnim religijama i drugim tradicionalnim vrednostima. Evo, to može da bude zanimljiva platforma na kojoj bi Srbija mogla da gradi jedan novi ambijent u društvu u 21. veku. Iako se deklarativno tolerancija promoviše kao jedan od osnovnih principa demokratskog društva, na našoj javnoj sceni je već duže vreme prisutan veliki stepen netolerancije koju jedan prema drugom ispoljavaju s jedne strane tzv. evroskeptici ili tradicionalisti, a s druge strane, evrooptimisti i modernisti. Osnovni utisak je da jedni druge ne razumeju, niti saosećaju jedni s drugima, a sledeći utisak je da ni jedni ni drugi nemaju širu sliku veoma brzih socijalnih promena koje se dešavaju ne samo u Srbiji, već i u celom svetu. Savremena doktrina održivosti nas uverava da nam je za uspeh potreno i jedno i drugo, i tradicija i moderne tehnologije i nauka. Tradicionalna znanja i tradicionalna kultura i duhovnost su nam veoma neophodni za revitalizaciju morala, duha i identiteta dostojnog izazovima 21. veka. Moderne tehnologije i nauka su nam neophodni za revitalizaciju ekonomije i umereno materijalno blagostanje pojedinaca, porodica i društva u celini. Ovakvo preusmeravanje kulturne orijentacije društva je od suštinske važnosti za dugoročan uravnotežen razvoj Srbije i ima veliki obrazovni i vaspitni potencijal za mlade. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Uvaženi potpredsedniče Narodne skupštine, gospodine ministre, da se uključim radi građana Srbije i razjašnjenja nekih stvari, pošto su ovde pričali o novinarstvu. Kada je u pitanju kritika, ipak da razlučimo neke stvari. Vi ste to jednom prilikom vrlo dobro rekli. Dozvolite ipak radi građana Srbije, radi novinara koji prate danas ovo, kritika vlasti, mi nismo protiv kritike vlasti, ali ona mora da se zasniva na istinitosti iznetih činjenica. E, kad sam rekao sad ovu rečenicu, uzmite u zadnjih 15 dana svu štampu i gospodu novinare i vidite izveštavanje iz ovog visokog doma kako su izveštavali, obrnuto, ne ono što smo mi rekli. E, to nisu novinari, to su šarlatani. Znam kojoj se opasnosti svi narodni poslanici ovde izlažu kad istinu kažu, a objave jednu rečenicu i izvrnu. Nisu to novinari. Znači, kritika se zasniva na istinitosti iznetih činjenica, a onda i dobrom običaju, što bi vi nekad rekli, i novinarskoj tradiciji. Da li to radi? Da li to radi Tomislav Marković, novinar, koji nikada nije istinu informisao iz ove Skupštine? To nisu novinari. To su novinari šarlatani. Toliko oko novinarstva, ali čast izuzecima, ima ih dobrih novinara. Ono što je vrlo bitno, naši novinari idu u proteste političke, imaju političke stranke. Nisu to novinari. O nezavisnosti novinara, juče sam citirao iz 1953. godine, nemam nameru da to ponovim danas. Verujem da su to kolege novinari juče slušali. Ali, dozvolite ipak još nekoliko rečenica da kažem. Kolega Marković je spomenuo Mariniku Tepić, koja je uvaženi narodni poslanik. Pa, ta žena, umesto da je ovde u klupama, ona ide na konferencije za štampu. Inače je poznata pod nazivom „električni zec“ Dragana Đilasa. Ona na dugme neistine svaki dan informiše. Vi ste bili svedok, i svi i građani Srbije, kada susedne zemlje demantuje neke stvari, onda dalje ide to. Ja da sam tužilac, opštinski, ne republički, radio bih svoj posao, pogotovo kada su u pitanju vojne stvari. Neka to ide u SAD i bilo koju evropsku zemlju, neka to kaže. Naravno da neće, ali iza nje stoji gazda Đilas. Rekao sam da neću citirati, ali ipak hoću zbog onoga dela novinara koji juče nisu slušali, a gospoda novinari neka se pronađu u ovom citatu koji ću sada reći, kojeg ću citirati iz 1953. godine, ali i političari, šarlatani i političari šarlatani, a i kulturni radnici. Dakle, radi se iz 1953. godine, jedan američki novinar iz „Njujork tajmsa“ u zdravici koju je održao zajedno sa svojim novinarima ovako je rekao, citiram: „Posao novinara je da uništi istinu“, neka se sada pronađu u ovoj rečenici, gospoda novinari, „da otvoreno lažu“, neka se sada pronađe Tomislav Marković i gospodin Cvijić, novinar, pa čak i profesori. Profesori isto, gospodo. Javio se Radonjić, profesor, nije demantovao ni jednu rečenicu od juče. Meni je drago što se osetio prozvanim, pa valjda će da nauči nešto iz pedagogije. Dalje, „da izvrću, ozloglašuju, da se klanjaju pred zlatnim teletom i da prodaju vlastitu zemlju i narod da bi zaradili hleb“. Neka se sada pronađu. Hoćete da ih nabrajamo sada redom? Trebalo bi mi mnogo vremena i njihove izjave povodom ove rečenice. Idemo dalje. „Svi ti hvalospevi o nezavisnoj štampi, što će nam to?“ To je sve citat. Idemo dalje. „Mi smo oruđe i sluge bogataša koji su iza kulisa“. Ko stoji iza Marinike Tepić, gospodo narodni poslanici? Pa evo u ovom citatu. Tajkun Dragan Đilas sa 619 miliona koje nije zaradio, a moram da kažem, kao obični gologuzan, ušao je u politiku. To svi znamo. Šta kaže dalje ovaj u ovoj zdravici? „Mi smo marionete, oni vuku konce, a mi plešemo. Naš talenat, naše mogućnosti i naš život vlasništvo su drugih ljudi“, i dodaje na kraju, ovo je vrlo važno i za novinare i novinare šarlatane i analitičare, „mi smo intelektualne prostitutke“, završen citat. Neka se sada pronađu u ovom citatu. Pošto je gospodin Marković govorio šta je učinjeno u kulturi, mi smo to rekli, ali dozvolite, pored onog što je on nabrojao, mi imamo i u Novom Sadu arhiv i gradski arhiv koji je završen. Tu moramo da pohvalimo Vladu Republike Srbije. Malo je arhiva u državi u zadnjih 50 godina koji su obnovljeni, a pogotovo novosagrađeni. Dobro je, gospodine ministre, što ste Srpsku akademiju nauka vratili na budžet i finansiranje se vrši iz budžeta Republike Srbije. Prethodna vlast 10 godina van sistema budžeta držala. Znate na čiji mig, i ja i vi i građani Srbije. To je suština. Istorijski arhiv Srpske akademije nauka i umetnosti je, vi to znate, kao i ja i gospoda profesori, u vrlo teškom stanju, a znam da se radi na tome da se poboljša, i to su prave stvari. O stručnom kadru posebno smo govorili, a dozvolite ipak da kažem da je malo arhivista, muzeologa da i ne govorim. Mi nemamo usmerenja na fakultetima u tom delu, tako da smo tu zaista u jednoj teškoj situaciji, ali je vrlo bitno ono što se radi zadnjih šest, sedam godina. Finansijska sredstva se od budžeta lokalne zajednice, pokrajinske i republičke kontrolišu, ali da pravilno, ravnomerno budu raspoređena, planski i na adekvatan način, onako kako ste vi u obrazloženju učinili. Da li to rade svi? Ne rade. Da li je tačno, gospodine ministre? To kontroliše i DRI, ali dovodi se to u određeni sled, jer o kulturi 30 godina niko nije razmišljao na ovakav način kao što se sad razmišlja. Dozvolite da ponovim još jednu rečenicu. Nikada u istoriji Srbije, u zadnjih 50 godina, ni jedan predsednik države nije više napadan nego Aleksandar Vučić, a nikada ni jedan veću podršku građana Republike Srbije nije imao. Da li je tako, gospodo narodni poslanici, vi iz opozicije koji gledate sada negde, iz svojih kancelarija, i ostali? Znači, voleo bih da neko ustane i da to negira. Dakle, nikad ni jedan predsednik države nije više napadan, a veću podršku ima od jednog dela opozicionih klupa. Ne može novinar da iznosi laži. Ne može novinarka Čongradin da iznosi laži, a da očekuje da joj neko nešto ne kaže. Njena sloboda, navodnici, odraz njene neslobode, ne samo drugih, pa ko nju finansira? Ja sam citat dao ko finansira takve. Imaju li malo morala? Imaju li morala proći ulicom pored nas koji se trudimo da saznamo nešto? Niko ne brani kritikovati, još jedanput kažem, ali kritika vlasti mora da se zasniva na istinitosti iznetih činjenica od strane novinara. Sve drugo, gospodo narodni poslanici, je šarlatanstvo. Izvinite, ovo radi profesora Radonjića koji se danas javio. Kada nešto kaže, a on je bio asistent profesora Zeca, onda on mora da citira šta kaže narodni poslanik, a ne da izvrće, bilo koji od nas. Upravo on svakodnevne laži forsira, ali ne o nama narodnim poslanicima, već najviše o predsedniku Republike. Neka ide u političku stranku. Ne može to raditi na fakultetu. Kako mu kolega iz „Jedan od pet miliona“ Oliver Tošković može doći na fakultet na kojem ja predajem 24 godine i nosi značku „Jedan od pet miliona“? Šta bi bilo da ja dođem na Filozofski fakultet u Beogradu i nosim značku SNS? Da li je to odvojenost nastave od politike? Izvolite gospodo profesori u političke stranke. To je malo teže, jer se pokrivaju. Radi se o vrlo lošim profesorima, jednom delu, i čast… Ima divnih, divna akademska zajednica i upravo su bučni neradnici, lezijedovići koji su godinama trošili finansijska sredstva, a nisu radili. Jedan od njih je juče bio ovde i pobegao je, jer je tražio preko udruženja da se sredstva crpe iz budžeta Republike Srbije, ne na bazi projekta, a projektno finansiranje nas, profesora, na fakultetu nije pare u džep, nego da ulažemo u sebe i pišemo naučne radove. Koliko to radi od onih koji prozivaju aktuelnu vlast? Vrlo malo. Čast većini. Ogromna većina akademske zajednice obavlja svoj posao, uključena je u rad, u revitalizaciju mnogih stvari i u kulturnoj delatnosti, naučnoj delatnosti i voz je krenuo, gospodine ministre, juče sam tu rečenicu rekao, 2008. godine, neko ulazi u vagone, neko ne, on teče. Gospodo, ko hoće nek uđe, ko neće ostaće na određenoj stanici. Moram da završim ovaj deo. Nema te sile na svetu koja će zaustaviti modernizaciju Republike Srbije, a motor modernizacije Republike Srbije jeste naš predsednik Aleksandar Vučić. Ovi koji ga danas prozivaju, jutros, prozivaju ga oni koji su rekli, evo, ja ću citat, i profesori i jedan deo novinara, a pogotovo predstavnici političkih stranaka, kaže – Kosovo nije nikada bilo naše, niti će biti. Upravo oni to rade. Kada dođu pod udar Krivičnog zakonika, molim vas, 305. do 321. člana, onda se profesor Radonjić čudi i kaže – profesor Atlagić i ostali pozivaju na ubistvo kada neko to kaže. Ne pozivamo mi, nego je neko u sklopu tih članova izrekao neke stvari gde krivično mora da odgovara. Kada sam spomenuo šta bi bilo tek za knjaza Miloša, on kaže da poziva profesoricu na ubistvo. To mi je profesor. Da li on tako sa studentima radi? To je onaj profesor tortura i kaže jutros je tek saznao, pa to znaju i dekani njegovi, rektor njegov i to zna Zaštitnik, to zna čitava Srbija. I kada kažu - odakle sudiji Majiću informacije za one koji rasturaju drogu, ja ću mu odgovoriti, neka dođe u Narodnu biblioteku među studente, među nas profesore, čuće to ime i prezime, neka dođe u bilo koju kafinu u Srbiji, čućete to prezime sudija Majić i profesor kao uvažena Vodinelić, pošto me je prekjuče iznenadila, ona jeste koleginica, ali ta mržnja u njoj zadnjih 15, 20 godina na one ljude koji vole svoju zemlju, jer ne mogu da zamislim. Izvinite, ne mogu da zamislim to - profesor a da ne voli svoju zemlju, profesor a da ne voli svoj narod toliko koliko poštuje druge i kada smo juče govorili o arhivima, arhivskoj i bibliotečnoj građi rekli smo da se tu čuva identitet srpskog naroda, drugih naroda i nacionalnih manjine, jer onda mi dođe jedan kolega pa izvrće ovde. Gospodo narodni poslanici, nije ovo zadnjih 10 godina. Ovde sede neki ljudi koji prate bar, nastoje da prate neke stvari. Moraćemo za neke stvari da i mi narodni poslanici drugačije se ponašamo. Jedan narodni poslanik je sada predsednik jedne stranke, evo ga svaki dan ovde, 64 puta u prošlom mandatu uvredio je narodne poslanike SNS i koalicione partnere, Maju Gojković predsednicu, Veroljuba Arsića, potpredsednika, doktora Vladu Orlića, doktora Martinovića, počevši da smo majmuni, preko svih drugih stvari. Ako hoćete zbog građana, svaki dan ću da citiram dan, sekundu kada su to ovde izgovarali. On govori da se on napada i da se on vređa. Ne, nego istina je na drugoj strani znate i gospoda novinari neka sada to vide. Izvinjavam se što sam malo ovako emotivan, drago mi je što profesor Radonjić ipak je shvatio da mora malo malo pedagogije, pogotovo do kimologije da mora malo da malo izuči, a ako nije znao da je profesor tortura neka pita svoje studente. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Zahvaljujem se predsedavajući. Uvaženi ministre, imajući u vidu da apsolutno prihvatamo, nadam se, svi poslanici u ovom domu ono što ste danas rekli kada govorite o slobodi medija, naravno, vaši stavovi su ispravni, ali se postavlja nekoliko pitanja na koje građani Republike Srbije još uvek očekuju odgovor. Sloboda medija je nesumnjivo vezana za slobodu govora, a sve to se opet vezuje za neka načela demokratije ili demokratskog ponašanja ili delovanja. Šta je pitanje? Pitanje je kada dolazi do zloupotrebe slobode govora, a samim tim i urušavanje medija. Mi smo svedoci maltene svakodnevno da se sloboda govora teško ili grubo zloupotrebljava. Postavlja se pitanje - do kada se to može tolerisati? Mi političari smo izloženi kritici javnosti i kada se ta kritika javnosti pojavi u većoj meri, onda postoji nekakvo pravilo da mi političari treba da imamo neki veći stepen tolerancije ili tolerantnosti kada je u pitanju kritika koja se upućuje ili na ličnost političara ili na njegovo političko delovanje. Uvaženi ministre, gde su granice gde se ta kritika može trpeti? Gde su granice kada se ta politika pojavi kao prekoračenje tog stepena tolerancije koji podrazumeva trpljenje da neko na našu ili na vašu štetu iznosi grube neistine? Gde su te granice kada konačno neko treba da reaguje, a to su institucije sistema, prevashodno u tom smislu mislim na institucije pravosuđa? Mi te granice, uvaženi ministre, nemamo, a nemamo ni pravila kada će institucije sistema morati da reaguju. Zašto? Zato što ih nismo sistematizovali, nismo ih nigde normirali. Postavlja se pitanje – da li ih uopšte možemo normirati i kako napraviti tu nekakvu gradaciju koja podrazumeva mogućnost da ja trpim u određenoj meri, da ta mera ima neku svoju granicu ili neki svoj nivo, a posle toga da uživam neku vrstu zaštite, na kraju krajeva sudske zaštite? Moram da se pozovem na nešto što se desilo juče i danas i to od nekoga ko sebe zove političarem. Naravno, ne želim, niti sam to ikada činio da govorim ništa negativno usmereno protiv ličnosti, ali prema vokabularu, prema načinu izražavanja, prema stavovima, prema pokušaju da se podrije država, na to ću uvek reagovati jer to je moja obaveza, to je moja građanska dužnost, to je moja dužnost kao narodnog poslanika koji predstavlja ove građane u ovom domu. Marinika Tepić koja nesumnjivo iskazuje izuzetan talenat, ali zaista izuzetan talenat da zastupa interese svih onih koji rade protiv države Srbije, pa samim tim i interese privremenih institucija Kosova, čak bi se mogla smatrati dobrim ambasadorom privremenih institucija Kosova kada su u pitanju napadi na Republiku Srbiju i na njeno rukovodstvo, na predsednika Srbije Aleksandra Vučića, na ministra spoljnih poslova Ivicu Dačića. Taj talenat je očigledno nesporan, ali se postavlja pitanje – ako neko očigledno u svom vokabularu učešćem u javnom diskursu urušava sistem ili institucije države, podriva Srbiju, da li je to ono što se može podvesti pod slobodu govora, da li je to ono što podrazumeva zloupotrebu medija ili je to nešto što podrazumeva protivpravno delovanje u kojem je sadržano biće ili bića nekog krivičnog dela zbog čega moraju da reaguju pravosudni organi, počev od tužilaštva do nadležnog suda? Govorim i sa stanovništva profesije jer je to moja profesija. To pitanje ostaje pitanje na koje do sada ne postoji pravilan odgovor. Kada kažem pravilan to znači da postoji norma na osnovu koje kada se ta norma primeni neko će biti procesuiran, utvrdiće se njegova odgovornost i izreći adekvatna sankcija. U konkretnom slučaju kada sam pomenuo ime i prezime Marinike Tepić to bi bilo više nego opravdano. Međutim, takav epilog nisam siguran da će zaživeti, odnosno da će biti, a to samo otvara vrata da se takav vokobular primerni maltene kao jedan ustaljen šablon, kao jedan uniformni obrazac, kao način delovanja. Da li mi to smemo da dozvolimo? Mislim da kao ozbiljni političari, kao ozbiljni ljudi o tom pitanju moramo jako ozbiljno da razmislimo i da na to pitanje damo adekvatan odgovor. Da li će to Vlada uspeti da uradi, ostaje na Vladi Republike Srbije, ali sam uveren da moje mišljenje deli većina narodnih poslanika u ovom domu i zaista očekujemo odgovor na to pitanje jer je krajnje vreme da se konačno suzbije ono što podrazumeva opasnost za Republiku Srbiju. Sloboda medija nije nešto što je fluidno, nije nešto što može da se koristi kao balon da se izduva ili naduva kada to kome odgovara i kako je kome volja. Naprotiv, i tu moraju da postoje određena pravila ponašanja i tu moraju da postoje određene norme koje se moraju poštovati. Ne želim da otvaram temu koju ste vi svojevremeno otvorili, a ja jesam pobornik tog stava da je ovo društvo dovoljno kontaminirano raznim negativnostima, raznim negativnim pojavama. Kontaminacija je počela od uvođenja rijaliti programa na razne televizije, pa i televizije sa nacionalnom frekvencijom nažalost i ta kontaminacija i dalje traje, čak sve više i više. Postavljam pitanje – kada ćemo krenuti putem dekontaminacije? Kada ćemo krenuti putem suzbijanja svega onoga što podrazumeva vraćanje merila vrednosti koja smo nekada imali, doduše u drugačijim okolnostima življenja, doduše u drugačijim okolnostima delovanja i političkog i svakog drugog jer je bio i drugačiji sistem? Ali, na sreću nas koji smo uspeli da u to vreme odrastamo, tad su se merila vrednosti poštovala i postojala su kao merila vrednosti. Gde su sada? Gde je sada kultura koja ne menja svoju fizionomiju? Kultura je kultura, i od te reči se ne može pobeći. Ona podrazumeva niz različitih normi kojima se čovek rukovodi i svoj život oplemenjuje, produhovljuje. Da li je to danas tako? Jeste li vi uvereni da je tako? Ja sam siguran da niste i da kulturu moramo vratiti u naše živote, da se oslobodimo svega onoga što sam smatrao, i sada smatram da je klasičan vid kontaminacije i da neke stvari, za koje smatram da treba da se eliminišu, eliminišemo što pre. Kada je politički govor u pitanju onda moramo da vodimo računa o najvišem interesu svih građana Srbije, a to je interes države, to je interes koji je za sve nas svetinja kojoj se uvek moramo pokloniti i za koju se uvek moramo boriti. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem. Reč ima ministar gospodin Vukosavljević. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi narodni poslaniče, teško da više mogu da se složim sa vama od ovoga što se slažem, u vezi sa rečima koje ste upravo izgovorili. Dakle, nalazimo se na istom terenu, nalazimo se na terenu saglasja oko prirode fenomena, koje ne damo, i ja ću ponoviti, ono što mislim da je svrsishodno, ponavljati u ovim prilikama, zakoni su ti, pored standardnih modela običaja morala i ukupnih shvatanja jednog društva, zakoni su ti koji vrše korekcije u poželjnom pravcu u skladu sa vrednostima i sistemom jednog društva. Dakle, duh vremena, ne samo u Srbiji, nego i u Evropi, a i uglavnom globalno već decenijama ide u prilog tezi, kako gde i kako koliko i kako u kojoj zemlji to varira, ali na zapadu ne previše, da postoji pretpostavka apsolutno slobode medija i slobode javnog govora, javnog izražavanja sopstvenih stavova, ali ta sloboda se pruža do onog časa, do onog trenutka kada dodiruje nečiju tuđu slobodu ili pravo. A, ko u tom slučaju reaguje? Reaguju oni koji su od društva ovlašćeni da čuvaju i sprovode zakone, a to su organi države koji se zovu u skladu sa tim. Dakle, mi se nalazimo sada u jednoj situaciji, ne sada ovog časa, nego inače u situaciji, da ne pominjem sad primere, bilo ih je mnogo gde su pojedini predstavnici, pojedinih medija u datim trenucima rekli – pa, dobro sad ako nas neki sud kazni sa toliko i toliko, nama će biti onemogućen rad. I sad kako odgovarati na takve teze? Znate, to je kao dete koje napravi neku štetu, za koju mu je bila skrenuta pažnja da ne sme da je napravi, jer će uslediti neke sankcije, a onda to dete ipak napravi štetu, onda se žali što će se suočiti sa sankcijama. To se dešavalo i dešava se. Dakle, mi kao društvo treba da se opredelimo da u poštovanju zakona, u poštovanju propisa ove zemlje u poštovanju časti, ugleda i bezbednosti ljudi, ne sme biti izuzetaka u pogledu poštovanja zakona. To je sasvim jasno. Te je ovo odgovor na vaše pitanje, koje je bilo retoričko u određenoj meri, tu se slažemo, gde su granice? Granice postoje, ne su zapisane, opisane i određeni su subjekti koji te granice treba da čuvaju, kao što vojska čuva državne granice, tako neki organi države čuvaju druge granice moralne, političke, porodične, bezbednosne, itd, itd. Prema tome, moramo da poradimo na tome. Što se tiče ove drugog vašeg pitanja, drugog dela, kada će početi dekontaminacija u vezi sa prethodno rečenim? Počeće onog časa kada društvo kroz svoje predstavnike vlasti bude krajnje odlučno u pogledu ciljeva i svrhe u pogledu ocene da postoji kontaminacija, kao pravo, a onda potom u pogledu sredstava koja ostaju na raspolaganju da se počne sa dekontaminacijom. Prema tome, svest o tome mislim da je prilično visoka, ostaje da vidimo kako ćemo kao društvo reagovati. Jedna stvar vuče drugu. Društvo je složen organizam, kao što svi znamo, ja ovde ne izričem nikakvu novost ili neko znanje koji drugi u ovoj sali nemaju, prosto nije čak ni problem u nazivu nekog programa, da li je to rijaliti program ili neki drugi program. Problem je u sadržaju koji se emituje kroz taj program, itd, itd. Prema tome, rešenja postoje, rešenja su u skladu sa duhom vremena i kapacitetom jednog društva, jednog naraštaja da se suoči sa onim izazovima koje smatra negativnim izazovima za svoje funkcionisanje. Dakle, svi su alati tu, politička volja je uglavnom tu. Ostaje da se vidi da ova tema, ovo što ste vi govorili sada i srodne teme budu što češće prisutne i u ovom visokom domu i na drugim mestima i da jednostavno bez obzira ko su nosioci negativnih pojava, u medijima i na drugim mestima to bude ne samo politički ili verbalno osuđeno, već kada jako postoje uslovi, a ponekad ti uslovi postoje, da država kroz svoje sudove, kroz organe vlasti, reaguje bez obzira o kome se radi. To jeste ideja prava, to jeste ideja zakona, to jeste ideja države, da zakoni deluju „ergaomnes“ prema svima deluju jednako i bez izuzetka. Naravno, u praksama svih država postoje margine takvog jednog principa. Što je margina manja, to je društvo uspešnije i zdravije. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Neđo Jovanović.
Zahvaljujem se. Više da kažem nadogradnja onoga što je rečeno, nego replika, jer nema razloga za repliciranje imajući u vidu istovetnost razmišljanja kada su u pitanju suštinska pitanja za državu. Ali, uvaženi ministre, ovde sam prisutan prilično dugo. Mnoge moje kolege takođe, nikada se nije desilo da dođemo do kulminacije u zloupotrebi medija, kao što se čini u zadnje vreme. Kulminacija zloupotrebe medija, kada čujete da neko dođe u jedan dom koji zovemo hram demokratije, održi konferenciju za novinare, bukvalno, moram da upotrebim jedan grub izraz, popljuje predsednika države, ministra spoljnih poslova, zbog toga što zastupaju interese države, zbog toga što se bore za građane Republike Srbije i to mediji iskoriste, pojedini, da budemo vrlo precizni, da se ogradimo, pojedini mediji to iskoriste kao jednu vrstu i te kako dobre rubrike koja će podići kapacitet tog medija, podići ili gledanost ili tiraž, svejedno, da li su to slobodni mediji? To je pitanje koje sve vreme stoji i opterećuje, to je naša hipoteka uvaženi ministre. To je hipoteka koje se nikako ne možemo osloboditi, nije nikad to tako bilo. I u ono vreme kada su SPS osuđivali za navodnu dimenziju ponašanja koja podrazumeva kontrolu medija, ne naprotiv, ovo danas što vidimo, doživljavamo i trpimo, jeste ništa drugo, nego u nekom pežurativnom, pa i vulgarnom smislu silovanje medija. Ja sam samo zbog toga govorio uvaženi ministre da se to ne sme dozvoliti. U trenucima kada se vode sudbonosne bitke za državu Srbiju, kada veliki broj zemalja povlači priznanja Kosovu, kada je međunarodni ugled Srbije, bez obzira koliko ga god sputavali i sa zapada i sa drugih strana planete, taj međunarodni ugled Srbije raste i čuva se i vi to znate, jer se borite za to. Vi ste u toj liniji, na tom frontu i u tom trenutku kada se te bitke koje su sudbonosne za Srbiju, vode na uspešan način, mi imamo primere koji postaju svakodnevno. Više neću govoriti o pravosuđu, pravosuđe mora da reaguje i mi od njega to očekujemo, ali očekujemo od onih koji mogu da utiču na medije u granicama zakona i zakonskih ovlašćenja da se postaramo svi zajedno da ovakav način podrivanja države prestane. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Mediji jesu u nadležnosti ovog ministarstva, ali čini mi se malo da smo se udaljili od onoga što je suština. U Srbiji su mediji uglavnom privatni i ne može niko da na ovaj način, kako vi pokušavate da kažete, da uređuje medije, ne vi, nego narodni poslanici, a i vi ste se u jednom delu složili. Činjenica je da Ministarstvo može da se protiv kiča o kojem se ovde, između ostalog, govorilo, da se bori kulturom. Mi smo poprilično, ne samo u medijima, poprilično je u Srbiji zastupljeno narodu hleba i igara, pa se onda daju ogromne pare za novogodišnje koncerte pevačima u skoro svakoj lokalnoj samoupravi itd. Sa te strane bi trebalo, ovo što danas slušamo od narodnih poslanika liči nekako na lični odbrambeni stav. To nije u redu. Ta Snežana Čongradin, koja je ovde pominjana, koja je novinar „Danasa“ smeta zato što je ovih dana, poslednjih dana pisala negativno o Aleksandru Vučiću. Razumem ja da poslanici vlasti brane Aleksandra Vučića, ali ta Snežana Čongradin je pisala mnogo gore stvari. Ona mesecima tvrdi da je u Srebrenici bio genocid. Ona mesecima, godinama tvrdi da je Kosovo republika. Da li je moguće da to nije i ispred Aleksandra Vučića i ispred bilo kog od nas. Ona je i Vojislava Šešelja lično stravično uvredila i vređala, jer piše redovno u svojim kolumnama da je Vojislav Šešelj ratni zločinac. Ali, ono protiv čega mi moramo da se borimo jeste upravo da suzbijamo svim raspoloživim sredstvima da se širi ta priča da je u Srebrenici bio genocid i da je Kosovo država. Dakle, hajdemo na taj način da posmatramo. Kolega Arsiću, ako preteram, oduzmite mi od poslaničke grupe. Molim vas, da završim samo misao. Mi imamo jednu jedinu RTS tzv. javni servis. Ovde niko ni reči o tome. To je jedini medij o kojem možemo mi ovde na ovaj način da razgovaramo. Javni servis finansira se iz budžeta Republike Srbije i finansiraju ga još dodatno svi građani Republike Srbije. Šta na tom javnom servisu imamo? Gde su nam tu ozbiljne kulturne emisije? Gde su ozbiljne političke emisije? Kako to na tom javnom servisu sada kada je aktuelna tema da se govori, ne znam sad, o ovom smanjenju cenzusa itd. Kako to Tatjana Macura, vaša Tanja, sad je tako zovete, kako to ona dobi prostor u „Upitniku“? Svi drugi vam smetaju što ne sede ovde, a njoj obezbedite mesto u „Upitniku“? Malo da izađemo iz kulture u politiku, jer su svi ovde danas govorili upravo o politici, što jeste legitimno sa ovog mesta, ali evo vama sugestija ministre ono što jeste vaša nadležnost jeste da se malo više umešate u javni servis, pre svega u taj kulturni program, jer mi tamo nacionalne kulture slabo imamo.
Hvala. Reč ima ministar, gospodin Vukosavljević.
Vrlo kratko. Uvažena narodna poslanice gospođo Radeta, saglasan sam sa vašim izlaganjem u delu koji se odnosi na RTS, ali vi kao iskusan političar znate vrlo dobro, zapravo savršeno znate koje su nadležnosti Ministarstva kulture i informisanja u vezi sa intervencijama tog tipa. Dakle, program namenjen kulturi shvaćeno u užem i u širem smislu na RTS-u jedva da je zastupljen. Oni imaju neke formate, ne mogu da kažem, postoji to, imaju čak i kulturni dnevnik, o tome sam govorio više puta, koji se emituje u vreme zanoćobdije ili za ljude koji pate od neke insomnije, pa mogu da dočekaju ponoć ili ponekad i kasnije, ali čak i takav formati, ovo nije „ali“ da bi opravdalo, nego samo, a kažem čak i takav format izostaje na drugim televizijama sa nacionalnom frekvencijom skoro u potpunosti. Javni servis ima veću obavezu zato što se finansira iz budžeta Republike Srbije. Mi smo tu temu u više navrata isticali, jednostavno nekada u nekoj tački vremena se desio jedan preokret u načinu razmišljanja, grubo pojednostavljujemo, ali to je otprilike tako, kada je ne znam pre tačno koliko godina javni servis stao na stanovište zvanično ili nezvanično da je u obavezi, nekoj izmišljenoj, da se trka u rejtingu sa komercijalnim televizijama i da jednostavno emituju one programe za koje jednostavno procenjuju da će biti visoko rejtingovan po gledanosti. Naravno, kada se takva logika primeni, onda šta ispada, je li, iz tog vagona, ispada prvo kultura i oni sadržaji za koje se smatra da nisu atraktivni. Mi neprestano ukazujemo na to, ali princip podele vlasti i odgovornost i nadležnosti Ministarstva je da ne može da utiče na javni servi nekim konkretnim merama i da im opredeljuju, meni je nekad i žao zbog toga, prosto tako je kako, da li je meni žao ili nije, to je nebitno. Slažem se da je potrebno više prostora, pogotovo na javnom medijskom servisu, ali mi ćemo nastojati u granicama svojim ovlašćenja, jer više od toga ne možemo, da upućujemo, upozoravamo, naravno, može to i država preko svojih predstavnika, upravnom odboru itd, da radi. Jednostavno, ta tema treba da nam je neprestano pred očima, jer korist od toga je nesumnjiva i velika, a izostanak takvog pristupa donosi takođe veliku štetu. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Sami ste u jednom delu ministre rekli, da je javni servis pre nekoliko godina kada su to oni rekli da žele da se približe komercijalnim televizijama zbog gledanosti itd. Nemamo ništa protiv i vi na taj način možete da utičete, da kažete kada se radi budžet, da kažete – ovi hoće da se bave komercijalnom televizijom, neka zarađuju kao što zarađuju i privatne televizije, a sa aspekta Ministarstva kulture oni ne doprinose ništa, mislim na RTS, ne doprinose razvoju kulture, širenju tradicije, opismenjavanja itd, ničeg što je u interesu građana Srbije, što se može očekivati na takvoj jednoj televiziji. Onda lepo kažete – predlažem da se oni više iz budžeta ne finansiraju. To bi bilo, onda neka izvole, ne finansiraju se iz budžeta, ne finansiraju ih građani, neka izvole onda i neka uvode kakve god hoće programe, neka na taj način dolaze do gledanosti. Ako im mi plaćamo pretplatu i ako im se plaća taj njihov loš, složili smo se, loš program iz budžeta, onda i te kako imate uticaja i vi, a mi ovde. Tako da, što se tiče, pomenuli ste upravni odbor. Mi se zalažemo godinama, decenijama, upravni odbor javnog servisa mora da se bira u Narodnoj skupštini i mora da bude odraz snaga u Narodnoj skupštini. To što svi pokušavaju, ne svi, ali mnogi kroz medije da nekako satanizuju stranke, pa ne postoji demokratija bez stranaka, položaj stranaka je definisan Ustavom. Kakva je to, šta je to loše i šta je sramotno reći – da, političke stranke koje je narod poslao u Narodnu skupštinu sa određenim procentom glasova tog naroda, ima pravo da predloži svog člana u Upravni odbor RTS, i onda možemo svi zajedno da govorimo o pojedinačnim tim članovima i da ih menjamo i uopšteno rad Upravnog odbora, a onda samim tim uopšte i o radu javnog servisa. Dakle, rešenja postoje samo da se složimo da hoćemo.
Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite.
Hvala, poštovani predsedavajući. Gospodine ministre, gospodo poslanici, ja bih se uključila u ovu raspravu kada je reč o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, ali više opet da se vratimo samo i suštinskoj temi o onome šta je donelo ovaj Predlog izmena i dopuna zakona, a iz ove prethodne rasprave jasno se može videti da je, ono što smo rekli u načelnoj raspravi, u stvari kultura sve, sve ono što nas okružuje i zato u samom zakonu nema definicije samog pojma kulture. Kada je reč o ovom samom predlogu, smatram i radi nas samih, radi javnosti u celini, da se mora istaći da je ovakav, po meni, veoma zaokružen i jako dobro za naredno vreme koncipiran Predlog izmena i dopuna zakona, u stvari rezultat jednog prethodnog rada Ministarstva, koje je zaokružujući pojedine sektore i delatnosti, neposredno bivajući u stalnoj komunikaciji sa institucijama kulture na različitim nivoima, na različite načine. Koliko sam ja imala uvida i po lokalnim samoupravama i institucijama svuda po Srbiji, u stvari saželo jednu jedinstvenu misao da u budućem vremenu je veoma važno kulturu na neki način i sva dešavanja objedinjavati, imati celovit uvid u to, ali ono što smatram da je ovde posebno važno jeste stavljanje priličnog akcenta na ono što je naše očuvanje baštine bilo pokretne, bilo nepokretne i njena digitalizacija i mikrofilmovanje o čemu je u načelnoj raspravi bilo reči. Te dve stvari po meni toliko su značajne da se o njima mora ponovo reći nekoliko reči. Upravo sa stanovišta svega onoga što je opet politika, ali međunarodni odnos prema kulturi Srbije i onome što naša kultura definitivno sa sobom nosi, što je bila i onoga što će sigurno biti, a to je potreba preotimanja raznih subjekata i raznih faktora da ono što je srpska baština postane njihovo zato što je oni nemaju. E, zato je važno po meni, u ovom vremenu e upravo svojim delovanjem ministarstvo pokazalo tu visoku odgovornost i nacionalnu svest ne ugrožavajući pravu nikoga i ničega i da sačuva to što je baština na celom srpskom prostoru i da je dokumentuje ne samo sada za ova, što bi rekli, burna vremena nego upravo za ono sve što će doći u budućem vremenu i što traži od nas adekvatan odgovor i odgovornost. Kada je reč bila o detaljima koje je ovaj zakon doneo u raspravi se pominjalo, što je od izuzetne važnosti, naravno, neprocenjive skoro, obnavljanje i vraćanje u funkciju starih, vrednih, drevnih institucija kulture bez kojih smo kao nacija bili ko bez ruku, ja bih rekla, Narodnog muzeja, Muzeja savremene umetnosti. Evo ovih dana Narodno pozorište u Vranju, ja bih istakla i pozorište u Subotici, sve to pokazuje da u stvari Ministarstvo kulture ne centralizuje svoje delovanje na glavni grad nego razređuje po svim lokalnim samoupravama u skladu sa određenim zahtevom, vremenom, politikom, trenutnim ciljevima itd. Dakle, smatram da je to jedan segment koji je u ovim događanjima, u prethodnom vremenu bio veoma važan, ali i koji je iznedrio jedan veoma dobar pravac koji će obezbediti još bolje rezultate za naredno vreme. Takođe, ne samo zaštita objekata, odnosno institucija kulture. Istakla bih da je ovo ministarstvo u velikoj meri posvetilo pažnju sadržajima onim što se zaista događa. Pomenuću ovom prilikom da je marta prošle godine u Sremskim Karlovcima bila usvojena, odnosno potpisana tzv. poveća o srpskom kulturnom prostoru koja kao takva uopšte do sada nije postojala i koja je objedinila na jednom mestu u tom tako slavnom malo ali velikom mestu kao što su Sremski Karlovci sve predstavnike srpskog naroda, srpskih zajednica koje žive van teritorije Republike Srbije, bilo u njenom okruženju ili u dijaspori. Šta je pokazao između ostalog taj susret? Ne samo značaj potpisanog dokumenta, nego osobito prisutnu pozitivnu energiju kojoj su ti ljudi koji ne žive u Srbiji pokazali i svoje pozitivno raspoloženje, ali i zahvalnost što se na takav način govori o jedinstvenom srpskom kulturnom prostoru i što svi zajedno možemo da se na jednom mestu, na jednoj visokoj i značajnoj temi vidimo i prepoznamo. Mislim da takve stvari treba da budu i u buduće u fokusu jer to jako ohrabruje sve članove srpskog naroda koji žive van države Srbije, ohrabruje ih u svom delovanju i ohrabruje na svom mikro prostoru, u sredinama gde oni žive, upravo da zaštite ono što je imanentno samom srpskom biću. Kazaću još samo ovaj primer. Koliko je ministarstvo sa svojim predstavnicima, zaista imam potrebu da kažem gospodine ministre i u vašoj ličnosti bilo prisutno svuda gde je važno događanje i vreme u kulturi jedan paradoks od pre 20 godina i nešto što je prisutno danas. Naime, posle 2000. godine tada ustanovljena državna vlast je imala ideju da ugasi npr. sajam knjiga i posle 2000. godine, posle 50 godina njegovog postojanja ustanovi ponovi prvi Sajam knjiga ministara kulture koji na Sajmu knjiga se nisu pojavljivali itd. Sada je ministarstvo prisutno i pokazuje da se u svakom tom segmentu na svakom važno mestu daje odgovarajući odgovor na dešavanja i na inicijative, u ovom slučaju književnika i izdavača zajedno sa stranim piscima i izdavačima koji se na Sajmu knjiga sreću upravo podsticaju onoga što je naše zajedničko stvaralaštvo. Kada smo kod ovoga, smatram da bi možda u narednom periodu, to je samo jedna od sugestija koja se može naći u budućem planu bilo dobro da ovo ministarstvo, da ova naše Ministarstvo kulture ima inicijativu zajedno sa svim ostalim subjektima u državi, da se najzad napravi zgrada beogradske opere i da time zaokružimo sa institucijama kulture naš trg Republike u Beogradu, a o tome generacije pre nas, takođe govore, isto mislim da ne bi bilo diskutabilno obnoviti bombardovanu Narodnu biblioteku. Taj kraj Beograda dobija šmek starog Beograda, obnavlja se, na tom mestu stradanja srpske knjige, na simboličan način smatram da treba obnoviti instituciju koja će biti i hram, da se više nikad ne ponovi, a nešto što će biti feniks onoga što će se u narednim generacijama događati. Naravno, kada je o svemu ovome reč, bilo je prisutno, danas jako prisutno, ono što se događa u medijima, gde smatram da mora da postoji odgovornost za ono što je rečeno i da mora da postoji kultura izražavanja i dijaloga. Ali, to nije samo zadatak Ministarstva kulture, bez obzira što ima u svom naslovu kulturu i informisanje, to je naš zajednički rad, i političara i svih drugih faktora. Upravo je to poziv svima na udruživanje snaga i na odgovornost za ono što je urađeno. U tom smislu smatram da su dosadašnji rezultati Ministarstva kulture, kada je posebno reč sada o ovom Predlogu zakona u kulturi vrlo obećavajući i u tom smislu oni će se sigurno sačuvati, srpsko kulturno biće, srpsku baštinu i stvoriti njeno trajanje u narednom vremenu. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik, Srbislav Filipović.
Hvala, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, kultura je često u našem društvu na neki način zapostavljena tema i rekao bih, kao što i deca misle ili su mislila ranije u školama, da kad se pomene fizičko ili likovno ili muzičko, da je to neki predmet koji je proći ćemo lako, da smo se tako i kao društvo ophodili decenijama unazad i prema kulturi. To se oslikavalo kroz stanje koje smo imali u Narodnom muzeju i kroz biblioteku o kojoj sam već govorio i knjigama, a evo i koleginica je govorila kako je prethodna vlast, prethodni režim čije danas kao opozicija perjanica Dragan Đilas, kako su oni doživljavali Sajam knjiga, pa su hteli to da ukinu, pa da ponovo oni započnu nešto, jer od njih tobože sve počinje. Od njih zapravo počinje samo ono što je nekultura, a ta nekultura, rekao bih, mogla bi da se ogleda i u tome, gde bi mi mogli da damo značajan doprinos, da se nikada ne zaboravi šta je urađeno i kako je rađeno, kada bi se otvorio neki virtuelni pravi muzej, muzej laži, muzej propalih projekata i pljački. Pa, bi recimo u tom muzeju laži, prva postavka mogla da bude Marinika Tepić, od ljige do ljige, na primer. Ja neću o njima dalje govoriti kada je kultura u pitanju. Hteo bih da nastavim tamo gde sam i počeo. Kultura je jedan od stubova društva i narod koji zaboravi svoju kulturu, koji ne neguje svoju kulturu, svoju istoriju, svoju tradiciju, će doći u situaciju da krene da neguje tuđu istoriju i da postane deo tuđe tradicije, a onda će izgubiti sebe, a kad izgubi sebe, gubiće i teritoriju, a onda će polako potpuno i biološki sebe izgubiti u vremenu koje je pred njim. Svi znamo kako mi kao društvo stojimo kada je u pitanju populaciona politika, kada je u pitanju rađanje dece kod nas. To je jedna od opasnosti. Ali, rekao bih, kroz temelj kulture možemo mnogo da popravimo i tu, kroz buđenje svesti kod naših ljudi o tome šta je naša kultura, koliko je velika naša istorija, koliko imamo bogatu kulturu i tradiciju, koliko je ovaj narod iznedrio značajnih ljudi za svetsku kulturu i svetsku kulturnu baštinu. O tome smo govorili u načelnoj raspravi, koliko je značajnih ljudi, od Pupina, Karadžića, Tesle, itd, da ne govorim o sportistima današnjice, Novaku Đokoviću, koliko je ljudi iz srpskog naroda poniklo iz ove države, koje mi nismo ni razumeli možda u njihovim počecima, koje nismo kao država dovoljno ni pomogli. Da se razumemo, ti ljudi su sami sebe promovisali, sami sebe stvorili, ali onda nisu promovisali sebe kao deo neke druge države koja im je možda pomogla da završe svoje školovanje ili im pomogla u sportskoj karijeri, već su ponosni bili na svoje pretke, na svoje poreklo i nisu rekli u tom momentu država nije mogla ili nije imala razumevanja da mi pomogne, već su znali da je država nešto mnogo veće i mnogo šire od toga, od trenutne politike. Upravo kultura to i predstavlja. Ona nije i ne bi trebalo da bude samo odraz trenutne politike u jednom društvu, pa, recimo, one nesrećne od 2000. do 2012. godine. Srpska država postoji preko hiljadu godina. I kultura srpske države bi trebala da bude baš to. Tih hiljadu godina i preko hiljadu godina postojanja srpske države je mnogo veće nego 12 godina propadanja, pljačke, kriminala i korupcije koje u ovoj Srbiji oslikavaju i oslikava danas kroz opoziciono delovanje Dragan Đilas. Mnogo ste kao ministarstvo uradili, pre svega, rekao sam to, i zahvaljujući predsedniku Aleksandru Vučiću, koji je svestan značaja kulture i u simboličnom smislu i u bukvalnom smislu za naš narod. Mi moramo da obnovimo svoje istorijsko sećanje, moramo da se ponosimo svojim precima, da snimimo i više filmova, rekli smo da se Skupština i politika ne meša u filmove, ali da snimimo više filmova koji govore o našoj istoriji i tradiciji, ne samo iz Drugog svetskog rata i baštinjenja tradicije na partizanske borbe i narodnooslobodilački pokret, već da pravimo i filmove i serije daleko više o Prvom svetskom ratu, o Prvom i Drugom srpskom ustanku, o vremenu Nemanjića, o vremenu stradanja Srba nakon Kosovske bitke, o vremenu kada smo definitivno pali pod ropstvo pod Osmanskom imperijom, da osvetlimo period istorije nakon pada Smedereva do Prvog srpskog ustanka. Rekao bih da tu možda i ne znamo dovoljno sami o sebi. Ima nekoliko stotina godina u istoriji koje nismo dovoljno prikazali našoj deci, ali to možemo i kroz udžbenike, jeftinije je, na neki način, nego ekranizovanje takvih tematika, da prikažemo deci šta se dešavalo u tom periodu, na koji način smo uspeli da tada, u mnogo težim okolnostima nego danas, kada imate internet, društvene mreže, mnogo lakše priliku da promovišete sopstvenu kulturu i istoriju tada da opstanemo i da budemo verni i dosledni onome što jesmo. Jesmo Srbi i ponosimo se time. I tada ona snažna Otomanska imperija nije mogla da suzbije kod srpskog naroda njegovu pravoslavnu veru, njegova hrišćanska osećanja, nije mogla da suzbije kod nas to da prestanemo da slavimo slavu, da idemo u crkvu. Uspeli smo da se izborimo kada su Osmanlije zabranile da zvone crkvena zvona, da ponovo počnu da crkvena zvona zvone. Uspeli smo da se izborimo da opstane naše pismo. Danas se mnogo teže borimo sa tim. Danas možda dobar deo poslanika koristi više latinicu nego ćirilicu. Znači, danas, kada nam je mnogo lakše, mi, rekao bih, kao pojedinci, ne činimo dovoljno da sačuvamo sebe, već se nekako utapamo pred tim globalističkim izazovima vremena u nešto što može da nas odvuče u jednu stranputicu, a to je da se stopimo u jednom vremenu sa nekim mnogo većim i mnogo silnijim nego što smo to mi danas. Upravo ta naša istorija i tradicija jesu ono što nas izdvaja u odnosu na mnoge narode na Balkanu i na ovom prostoru. Siguran sam da time možemo da se ponosimo. Ne treba da negiramo šta se nekada desilo, da je neki pojedinac hteo nešto da uradi loše u ime našeg naroda, to je tačno, ali hajde da na to stavimo tačku. To se desilo u periodu od pet ili deset godina, ali naša istorija traje preko hiljadu godina. U tih hiljadu godina nismo nikada vodili osvajačke ratove, nismo nikada vršili nikakve genocide, nismo nikada ubijali, nismo stvarali masovne grobnice, nismo pravili koncentracione logore kao što je Jasenovac, nismo pravili mnoge druge jame po Bosni i Hercegovini koje su činili u Drugom svetskom ratu našem narodu. Mi smo bili ti koji su oslobađali. Oslobodili smo sve te prostore od fašizma, od nacizma, od mnogih drugih zavojevača i osvajača i time možemo da se ponosimo. Nismo nikada kao narod i kao država imali bilo kakve loše namere ni prema kome, da bismo mi sad krili svoju istoriju, da bismo krili svoju tradiciju, da bi nas bilo sramota i jedne godine u postojanju srpske države. Mi smo bili više narod žrtva nego bilo šta drugo u svojoj istoriji, stradalnici, rekao bih možda najveći na ovim prostorima, od strane svih onih koji su živeli oko nas. Zbog čega to govorim? Zbog toga što je u današnjem izdanju dnevnog lista "Danas", to sam video na njihovom portalu, poslanik DS sa njihove liste, Tomislav Žigmanov, govorio o strašnom položaju hrvatske manjine u Srbiji, gotovo jeziv položaj. Kaže da su oni najomraženija nacija u Srbiji i da Hrvati žive u nekom strašnom strahu od Srba i od države Srbije. Ja kao poslanik učestvujem i u radu kao predsedavajući poslaničke Grupe prijateljstva sa Hrvatskom i moram da odgovorim na to da prosto to ne da nije tačno, nego su to potpuno jedne, rekao bih, već deo organizovane histerije, sveopšte, protiv podrivanja države Srbije, pa sad idemo i iznutra. Sad iznutra treba da prikažemo da su Srbi protiv nacionalnih manjina, a rekao bih da je možda položaj nacionalnih manjina u Srbiji, pa neka me neko demantuje ako ima konkretno čime da demantuje, možda najbolji položaj u Evropi, u svetu, položaj nacionalnih manjina u Srbiji. Sve što se poželi, sve što se traži od države, država omogući, baš da niko ne bi mogao da nam kaže - e, pa, mi nemamo pravo na svoje pismo, nemamo pravo na svoj jezik, nemamo pravo na udžbenike, sve ono što država u skladu sa svojim finansijskim mogućnostima može da omogući, daje i omogućava. Ne čini to da prikrije svoje simbole, svoje zastave, mogu sve da rade, samo nemojte da podrivate celovitost integritet i suverenitet države u kojoj živite, poštujte tu državu, a mi poštujemo vašu posebnost, jer vaša posebnost kao deo naše države, jeste bogatstvo naše države. Time što poštujemo manjine u svojoj državi, mi smo po mom dubokom ubeđenju zato mnogo jača država nego oni, koji pale srpske zastave, koji razbijaju table sa ćiriličnim natpisima, oni koji ne daju da se to pojavljuje, koji su prognali 250 hiljada Srba, popalili srpske kuće, oni koji su pravili Jasenovce, pa kažu - nije ubijeno tobož milion Srba, nego zamislite samo 70 hiljada, znači, Srbi nikada nisu bili narod koji negira bilo kakav zločin, ali zato nećemo dopustiti da bilo ko u našoj državi može da kaže da se naša država prema njemu loše ophodi, a u ovoj državi je stekao sve što ima. I niko mu nije uzeo ni stan ni kuću, ni zabranio da govori, niti mu zabranio da se izjasni kao ove ili one pripadnik nacionalne manjine. Poštujemo sve, poštujemo kulturu svih naših suseda na Balkanu, i svih u Evropi, svetu, ali ono što samo tražimo to jeste taj minimum, i poštujte i vi nas. Ako budemo poštovali jedni druge, mislim da ovde imamo daleko više šansi i prilika za bolji, zajednički suživot i život na ovim prostorima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milan Ljubić.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici. Izmenama i dopunama Zakona o kulturi, obezbeđuje se podrška i promocija kulturnim aktivnostima, stvara se i pravni osnov za dalje sistemsko uređenje, manifestacija. Takođe, predloženim rešenjima omogućiće se ujednačen i efikasan način korišćenja novih informacionih tehnologija, u oblasti kulture, upotrebom jedinstvenih softverskih rešenja, u postupku digitalne restauracije i zaštite fondova zbirki, kao i pokretnih i nepokretnih kulturnih dobara. Kultura kao neizostavni deo života i obrazovanja ulazi u doba kada će svoj izraz razvijati na mnogo načina, prilagođena svakom korisniku. Cilj u oblasti digitalizacije je ostvarivanje vidljivosti i dostupnosti kulturnog nasleđa naše zemlje. Republika Srbija baštini neprocenljivo nasleđe svih kultura i naroda koji su živeli na ovim prostorima. Dečani, Pećka patrijaršija, Gračanica, Sopoćani samo su deo našeg kulturnog nasleđa. Herojska dimenzija srpske kulture izraz je vekovne borbe za slobodu i zato je sve ovo od ogromnog značaja. Među subjektima kulture koji čine savremenu kulturu Srbije, radi njihovog očuvanja, izdvojeni su oni temeljni i kompleksni subjekti čije trajanje seže u vreme početka obnove srpske države. Naša zemlja je poznata po mnogobrojnim kulturnim manifestacijama i festivalima koji se održavaju u svim delovima Srbije i predstavljaju već prepoznatljiv brend, poput „Guče“, „Nišvila“, „Egzita“ koji prevazilazi značaj kulture i ulazi u domen društvenih oblasti poput turizma, privrede, sporta. Definisani su kriterijumi na osnovu kojih će se procenjivati značaj manifestacija koje su prepoznatljiv brend na centralnom, ali i na lokalnom nivou i na taj način podsticati dalji razvoj kulturnog turizma. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Nataša Jovanović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Ovde smo intervenisali, gospodine ministre, zato što smatramo da je u tački 5. kako ste vi predložili, za nas srpske radikale, neprihvatljivo da se u ovom smislu uvažavaju, kako ste vi rekli, kulturne i demokratske vrednosti lokalne, nacionalne, regionalne, evropske i svetske tradicije. To, po nama, ne znači ništa. Mi smo se fokusirali na ono što je mnogo važnije za Republiku Srbiju, a to je činjenica da samo na području Vojvodine žive 26 nacionalnih zajednica i želeli smo da damo apsolutno ovim amandmanom doprinos tome da se vaše ministarstvo, kao i Vlada Srbije na mnogo ozbiljniji način bave tim bogatstvom različitosti. Sad sam upotrebila jedan termin, vi znate da postoji takav projekat koji vi podržavate, ali to je zaista tako. Kod mene u Šumadiji nemaju ljudi nikakvu predstavu o tome kako žive Slovaci u Kovačici ili kako žive u Ruskom Krsturu Rusini, znate. Naravno, ne mogu a da ne pohvalim to što ste upriličiti da, eto, u srcu Šumadije bude jedna takva manifestacija prošle godine, pa da i moji sugrađani mogu da vide kako žive pripadnici drugih naroda u Srbiji. Ali, sve to treba da se uradi na takav način, i mi insistiramo zaista na tome, da se pomogne i pripadnicima svih tih nacionalnih zajednica da oni u okviru, pre svega ruralnih sredina, u svojim selima na najbolji način neguju i baštine svoju kulturu kako bi mogli i da je predstave nama. Mi kao zemlja, i po Ustavu naše zemlje i po zakonima, zaista želimo da pružimo apsolutnu mogućnost da oni to urade, za razliku od ustaške hrvatske vlasti koja je dozvolila da se organizuju nekakvi dani kulture, evo, baš možda je to i pratio Prof. Atlagić, u Zagrebu prošle godine, a sa druge strane, sva druga prava, i to je toliko ironično. Znate, to je kao dali su nešto Srbima na kašičicu, a sa druge strane oni prete preostalim Srbima koji tamo žive, šikaniraju ih, ne dozvoljavaju upotrebu našeg ćiriličnog pisma. Mi kao država moramo da pokažemo primer da smo mi, a pre svega i kroz inkluziju Roma, jer i oni žive u mnogim, i njihova kultura i njihovo nasleđe koje oni sami, pre svega oni koji nisu u nekom stepenu obrazovanja, ne mogu da prepoznaju. Mi moramo da pomognemo svima njima, kao država, i vaše ministarstvo da to bude mnogo, mnogo rasprostranjenije. Znate, to kulturno blago koje Srbija ima retko koja zemlja u svetu i poseduje. Zainteresovala sam se, pa sam pogledala, ne samo sad kad je ovaj zakon na dnevnom redu, nego kad se pojavila ova vaša aplikacija „kultura.rs“ koju je podržalo vaše Ministarstvo i taj pretraživač određenih pojmova. Vi, verovatno niste čovek koji se bavi softverskim rešenjima i nečim što će u krajnjem ishodu da izgleda ovako ili onako, meni se to nije dopalo. Nije mi se dopalo iz razloga, ne mogu da kažem sve apsolutno, ali kad vi unesete pojam na tom pretraživaču, recimo Narodni muzej, vama će da se pojavi građa o osnivanju Hrvatske seljačke stranke. Znate, prosto neverovatno. Šta to treba jednom prosečnom građaninu Srbije, ili šta je tamo radio i kakav je put bio Moše Pijade? Nije to i ne treba da bude cilj, već da se, ako ste već išli na to da se kroz pretraživanje značajnih pojmova, ustanova kulture bazirate na ono što je važno za srpsku nacionalnu istoriju, kao i pripadnike nacionalnih manjina, a njihov broj je velik u našoj zemlji. Nastaviću dalje, jer dosta sam vremena uzela po obrazlaganju ovog amandmana.
Zahvaljujem. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nikola Savić. Izvolite, kolega Saviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, razmatramo amandmane na jedan izuzetno važan zakon. Koliko je ovaj zakon važan ja ću ilustrovati jednim primerom. Početkom Drugog svetskog rata kada je Hitler napao Englesku, zasedala je engleska Vlada i svi ministri su insistirali na tome da se trebaju kresati prihodi svih ostalih ministarstava da bi se ostavilo što više prostora za odbranu. Međutim, Čerčil se suprotstavio tome i rekao im je, otprilike, ovim rečima – Izvinite, šta ćemo mi to onda braniti ako unište našu kulturu i naše kulturno dobro? Evo, najboljeg dokaza koliko je ovaj Zakon važan. Mi, kao država Srbija i kao narod, relativno mali narod u odnosu na visinu države i visinu naroda ne odnosimo se baš na pravi način prema našem kulturnom dobru. Videli smo da je više od deset godina naš Narodni, nacionalni muzej, bio zatvoren što je bilo nedopustivo. Hvala Bogu, došlo je konačno do njegovog otvaranja. Evo, tu je i ministar, mi znamo da je Narodna biblioteka još srušena u vreme Drugog svetskog rata, kada je Hitler bombardovao Beograd, tadašnju Jugoslaviju. Zgrada koja je prva bila pogođena bila je tadašnja zgrada Narodne biblioteke. Tu je nepovratno uništena građa, ogromno nacionalno bogatstvo. Naravno, ne možemo danas kriviti nikoga zbog toga što je to tako urađeno, ali ja mislim, koliko se sećam, nijedna Vlada od Drugog svetskog rata, pa do danas, a promenilo ih se ko zna koliko, nije postavila pitanje da se na tom mestu gde je bila ta Narodna biblioteka, nacionalna biblioteka da se napravi ponovo nova zgrada. Mi svi znamo gde se nalazi Narodna biblioteka i to nije sporno, ali makar jedna zgrada na tom mestu trebalo je da se napravi kao simbol, kao podsećanje na nešto što je bilo od izuzetnog značaja za nacionalnu kulturu. Ja sam ovde naveo samo dva primera, Narodni muzej i ovu biblioteku iz glavnog grada, a takvih stvari ima mnogo i po čitavoj teritoriji Srbije. Evo, recimo i na teritoriji Svrljiga, odakle potiče naš kolega poslanik Milija Miletić, a verujem da i tamo postoje, znam lično da postoje određena nacionalna blaga koja se ne tretiraju na naš način, a verujem da niko iz ministarstva za to nije čuo i da ne zna o tim stvarima.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Branimir Rančić. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovani ministre, poštovani gosti iz ministarstva, poštovani narodni poslanici, moja diskusija bi možda bila adekvatnija posle izlaganja poštovanog prof. Atlagića, ali to ne menja stvar, zato što u domenu Ministarstva kulture spada i informisanje, pa bih nešto rekao o neprofesionalnom informisanju pojedinih novinara, kako ih je nazvao prof. Atlagić – moralnim prostitutkama. Takođe, jedan od učesnika u načelnoj raspravi o Zakonu o kulturi ispravno je primetio da pojedini novinari okorelom silovatelju, pedofilu, psihopati i monstruoznom zločincu daju časno zanimanje berberin. O tom časnom zanimanju napisana je čuvena opera „Seviljski berberin“, gde se kaže biti brica, kakva čast, kao i snimanje čuvenog filma „Sibirski berberin“. U razgovoru sa meštanima sela Malča priča sa Ninoslavom Jovanovićem nije završena. Strahuje se da uz advokata kao što je Vladimir Gajić, sadašnji član „Dosta je bilo“, mada je bio i u SPO i u DS, da podsetim, hapšen 2007. godine, a da je advokat Nataše Kandić, Duška Šarića i Nehata Tačija. Još ako predmet dođe do sudije Majića, postoji mogućnost da ovaj zločinac bude oslobođen. Naime, sudija Majić je poznat po žestokim kritikama doživotne kazne za ubice dece. Pustio je na slobodu dvadesetčetvorogodišnjaka optuženog za obljubu trinaestogodišnje devojčice sa obrazloženjem da optuženi kao pripadnik romske populacije nije znao da je zakonom zabranjeno silovanje maloletnice, već je imao pravo da veruje da je takvo ponašanje dopušteno i čak društveno poželjno, što je u skladu sa običajem romske populacije. Na kraju, i dalje mislim da 620 miliona tajkuna Đilasa treba da se preispitaju. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite. Po kom osnovu, kolega Miletić?
Pravo na repliku. Nikola Savić je malopre prozvao i mene.
Niste se tada javili za reč.
U redu, po amandmanu. Potvrdio bih sve ono što je rekao gospodin Rančić, kolega iz Niša, za one stvari koje su se desile vezano za malčanskog berberina, koji je napravio veliki problem devojčici Moniki, gde smo svi bili maksimalno uključeni, ali gde je sve to kao posledica bilo oslobađanje takvih ljudi, smanjivanje kazne, a sve to su radili ljudi, kao što je malopre rekao gospodin Rančić… Ja sam o tome govorio ranije, zato što ti ljudi, ti koji vode sudove, sudije su, kao što je gospodin sudija Majić oslobodio čoveka koji je napravio veliku štetu maloletnici od trinaest godina. Mislim da sve ove amandmane, o kojima sada govorimo, vrlo je bitno to, pošto zakon koji je sada na dnevnom redu se tiče svih onih stvari, veoma je pozitivno da se čuje, da se zna da veliki broj teritorija, lokalnih samouprava ima veliki broj organizacije koje su pozitivne, gde mogu da se plasiraju određeni proizvodi. Konkretno, govorim o „Belmužijadi“. Veliki broj ljudi u Srbiji ne zna, a čulo je za „Belmužijadu“, čulo je za „Nišvil“, čulo je za „Leskovačku roštiljijadu“, čulo za „Džezvil“, za puno tih stvari, puno tih manifestacija koje se dešavaju u našim lokalnim samoupravama u okviru kojih može da se vidi sve ono što je tradicionalno, može da se vidi naša tradicionalna nošnja, naši običaji, može da se vide kvalitetni proizvodi iz naših krajeva. Najbitnije od svega toga je to što veliki broj ljudi dođe i u Svrljig, dođe u Belu Palanku, dođe i u Knjaževac, dođe u Soko banju, dođe u Niš, iskoristi vreme da obiđe te teritorije, da vidi sve ono što vredi. Niški aerodrom ima veliku mogućnost da ima više posla. Što se tiče Niša samog, Turistička organizacija Niš radi svoj posao na najbolji način, ima velike potrebe za smeštajne kapacitete. To isto važi i za opštine kao što je Svrljig, da se ne ponavljam, jer Svrljig je poznat po svrljiškom jagnjetu, svrljiškom belmužu, po onim kvalitetnim proizvodima - svrljiški sir, svrljiški med, ali tu je i Bela Palanka, isto mala opština, koja ima mnogo dobrih ljudi, kao što ima i Dani Banice. Kada ovde govorim, govorim o teritoriji jugoistočne Srbije i govorim o svim onim stvarima koje mogu da promovišu te naše krajeve i govorim o problemima koji se tamo dešavaju, o problemima koje moramo rešiti. Još jednom, ja ću uvek podržati predloge zakona gde se daje mogućnost da se u tim našim sredinama bolje živi i normalno da se rešavaju problemi. Uvaženi predstavnici Ministarstva kulture, što se tiče ovog zakona koji će biti vrlo brzo u narednom periodu, vezano za smanjivanje cenzusa, o tome ćemo govoriti kada dođe vreme. Inače, mora da se čuje, mora da se zna i moraju ljudi da znaju, što se tiče informisanja, da u Srbiji postoji i Ujedinjena seljačka stranka čiji sam ja predstavnik, koja ima preko 55 odbora i koja se zalaže za jugoistok Srbije, za ljude koji žive na selu, žive od sela i zalažu se da se poštuje sve ono što je kod nas vrednost, ali to je čovek.
Zahvaljujem. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Despotović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Zoran Despotović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na osnovu Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, Srpska radikalna stranka podnela je amandman na član 1. Stav 1. tačka 11) Predloga zakona menja se i glasi: „Pravo subjekta u kulturi je da autonomno odlučuju“. Znači, amandmansko rešenje SRS je preciznije. Za razliku od drugih ministarstava, ovom ministarstvu manjka i normativna aktivnost i praktični angažman, a naročito prisustvo u medijima. Prećutkivanje događaja i pojava nije dobar način rada Ministarstva kulture i informisanje. Kada ovo ministarstvo ćuti na razne pojave i nadražaje, poput nekih društvenih anomalija, onda u društvu zavlada haos i stihija. Ono mora da reaguje u smislu očuvanja i zaštite interesa onoga što je u njegovoj nadležnosti. Posle ekonomije, kako neko od uvaženih kolega reče pre neki dan u načelnoj raspravi, kultura je drugi važan stub na kome počiva svako društvo. Od najvećih institucija i ustanova, kultura u ovoj zemlji je poput SANU, Matice srpske, Srpske književne zadruge, Zadužbina Kolarac, Dositejeva i Vukova zadužbina. Kultura je prisutna u nekom svom obliku u svakom segmentu društvenog života, od proizvodnje, recimo, preko vaspitanja, obrazovanja, nauke, politike, stanovanja, odevanja, ishrane, zdravstvene kulture, upražnjavanja verskih obreda itd. Kultura olakšava svakodnevni život. Utiče na pojedinačne i društvene ciljeve. Povezuje ljudske aktivnosti kako bi što lakše i na jedan normalniji način živeli jedni sa drugima. Prosto rečeno, prenosi prihvatljivo ponašanje budućim generacijama. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jelena Žarić Kovačević.
Hvala vam, uvaženi predsedavajući. Bitno nam je donošenje Zakona o kulturi zbog stupanja na snagu svih odredbi za koje se očekuje da će rešiti probleme koji su uočeni i prilikom pripremanja ovog predloga, ali i probleme koji su ranije postojali, a nisu bili rešeni nijednim zakonom. Takođe, Srbija je preuzela određene međunarodne obaveze i u ovoj oblasti i te obaveze treba ispuniti, čime ćemo upotpuniti naše zakonodavstvo kao jedan veliki sistem u kome je kultura samo jedan deo. Mi ćemo kroz zakone načela u kulturi, koja važe kod nas, uskladiti sa međunarodnim konvencijama, na primer, sa UNESKO-vom Deklaracijom o kulturnoj raznolikosti ili sa Konvencijom o zaštiti i unapređivanju kulturnih izraza iz 2005. godine. Ovo dolazi iz potrebe da Srbija prati moderne tokove, da prati tokove, naravno, u skladu sa Strategijom razvoja, da procesi digitalizacije dobiju svoju ulogu i u oblasti kulture. Osim toga, ranije su doneti neki zakoni sa kojima se Zakon o kulturi mora usklađivati, da bi se izvršila upravo digitalizacija naše kulturne građe. Osim nekih opštih mesta na koja sam ukazala, ovaj predlog nudi i rešenja za konkretnije probleme, kao što je problem zapošljavanja mladih u ustanovama kulture, naročito ako je ih tamo čekaju nedovoljno dobri uslovi za rad. Ovde mislim na umetničku igru kao profesiju koju ovaj predlog poznaje i potrebno je regulisati i pravo na prekvalifikaciju i pravo na penziju, takođe, socijalnu zaštitu, prestanak radnog odnosa, osiguranja od profesionalnih povreda i još mnoge druge stvari. Prema tome, i pored toga, a i malopre sam rekla da su izdvajanja za kulturu nedovoljna i o tome treba ubuduće razmišljati, i pored toga, postoje stvari koje mogu biti regulisane zakonima, kako bi se popravilo stanje u ovoj oblasti. Mi smo u proteklom periodu mogli da vidimo da Vlada radi i na ovom polju i da će i na dalje raditi. Smatram da zbog toga treba pružiti podršku i ovim predlozima zakona o kojim danas raspravljamo. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Ružica Nikolić. Da li neko želi reč? Koleginice Nikolić, izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Arsiću. Dame i gospodo narodni poslanici, da bi se ostvario opšti interes u kulturi, o čemu se stara Republika Srbija, kao i o sprovođenju kulturne politike, potrebno je jasno definisati načela na kojima će se zasnivati. Vi ste to pokušali da uredite ovim članom 1. Predloga zakona. Međutim, mnoga načela koja ste naveli apsolutno su nepotrebna u zakonu i mnoga od njih praktično ništa ne znače. Zato smo i tražili brisanje tačke 12. pomenutog člana predloženog zakona. Kulturu je neophodno stalno podsticati i podržavati sveobuhvatni razvoj kulturnog delovanja. Kulturi Srpska radikalna stranka pridaje poseban značaj i mi smatramo da je neophodno svetskoj javnosti kvalitetno predstaviti srpsku kulturu. Kulturna tekovina srpskog naroda mora se negovati i očuvati i ona spada u sam vrh svetske kulturne baštine. Zato je potrebno precizno urediti zakon, koji će biti jasan i praktično primenjiv. Takođe, potrebno je i jasno odrediti i liste prioriteta, kada su u pitanju finansijska ulaganja, pri čemu se mora voditi računa o opštem nacionalnom interesu u datoj oblasti kulture. Zato je za nas neprihvatljiv način na koji se raspodeljuju sredstva za pojedine manifestacije, poput „Egzita“, zatim, finansiranje različitih projekata nevladinih organizacija, „Mirdita“ i slično, dok sve ono što je autentično i što je kulturna tradicija srpskog naroda, što je najviša kulturna vrednost Srbije i manifestacije koje to neguju i baštine, ćemo uvek rado podržati. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Violeta Lutovac Đurđević. Izvolite.
Hvala, uvaženi predsedavajući. Poštovani ministre sa saradnicima, na samom početku želim da naglasim da se predloženim izmenama ovog člana usklađuje primena Zakona o kulturi sa međunarodnim aktima, što je jako pohvalno, ali i sa obavezom usaglašavanja Zakona o kulturi, sa opštim strateškim opredeljenjima i u drugim oblastima, što je, po mom shvatanju, apsolutno neophodno, jer te oblasti pokazuju efekte u kulturi, i to pozitivne efekte ostvaruju na oblast kulture. Rešenjem iz predloga ovog zakona naglašava se i održivost razvoja kulturne sredine. Smatram da pomenuti stav treba da postoji u ovom članu, jer sam mišljenja da je jako važno da jačamo kapacitet kulture i da nastojimo na postojanju jačanja veze između kulture i drugih oblasti, kao što je oblast obrazovanja, nauke, oblast turizma, kao i oblast gde je zastupljena omladina, jer je zaista neophodno integrisanje kulture, odnosno kulturnog razvoja socijalno-ekonomski razvoj, ali takođe i u politički razvoj društva. Naš cilj, odnosno cilj Ministarstva kulture, a i Vlade Republike Srbije jeste stvaranje uslova za ostvarivanje opštih interesa u kulturi, kao i stvaranje uslova za kulturni razvoj i uslova za sprovođenje kulturne politike kao skupa mera i ciljeva koji će svakako podstaći razvoj kulture. Naša zemlja je poznata po organizovanju različitih manifestacija i na centralnom i na lokalnom nivou i ove manifestacije zapravo ulaze i u domen ovih pomenutih oblasti. Tu vidim neraskidivu vezu između kulture, turizma, sporta, privrede, kao i razvoja kulturne sredine. Odavde možemo svakako da zaključimo da je oblast kulture i usko povezana sa drugim oblastima i da ta veza samo pozitivno može uticati na celokupan razvoj kulture u našoj zemlji. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Dubravko Bojić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Miljan Damjanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Filip Stojanović. Da li neko želi reč? Kolega Stojanoviću, izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre sa saradnicima, podneo sam amandman na član 2. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Amandmanom sam tražio da se član 2. ovog zakona definiše na bolji i precizniji način. U pitanju je stvar na koju SRS neprestano insistira, a to je da svi zakoni moraju imati nacionalni predznak i da se donose u interesu građana Srbije, a ne zbog preporuke EU. Ovo se posebno odnosi na Zakon o kulturi, koji predstavlja jedan od najznačajnijih zakona jednog naroda i jedne države. Svima nam je dobro poznato da se naše najvrednije kulturno blago nalazi na Kosovu i Metohiji. Pošto sam ja rođen i najveći deo svog životnog veka proveo na Kosovu i Metohiji, tražim od ove Vlade da učini sve što je u njenoj moći da se to neprocenjivo kulturno blago zaštiti. Znam da tu postoje mnoge prepreke, ali s obzirom kakva je vrednost u pitanju, ne sme se ni po koju cenu odstupati od toga. Svedoci smo da Šiptari pokušavaju da prisvoje naše kulturno nasleđe, ali i svaki naš pojedinac mora da uradi sve što je u njegovoj moći da se tome suprotstavi. Moja malenkost čini sve da očuva deo naše kulture koja se tiče Kosova i Metohije, pogotovo kulture Kosovskog Pomoravlja. Imamo aktivno udruženje koje se bavi ovim pitanjem. Lično sam skupio, napisao, komponovao, objavio veliki broj narodnih pesama iz mog zavičajnog Kosovskog Pomoravlja. Dakle, kao pojedinac sam jednim delom doprineo očuvanju naše kulture, na šta sam izuzetno ponosan. U ovome su mi pomogli moji zemljaci iz zavičajnog kluba iz Gnjilana, ali nisam imao nikakvu pomoć države. Znam da postoji još mnogo entuzijasta koji rade slične stvari. Zato apelujem na predstavnike Vlade da pruže određenu pomoć ovakvim pojedincima kojih ima u celoj Srbiji. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, saglasna sam sa mišljenjem Vlade da amandman ne treba prihvatiti, a ono što moram da istaknem to je da je kultura deo identiteta jednog naroda, deo prošlosti, deo sadašnjosti, deo budućnosti i u tom smislu treba sve činiti da se svi kulturno istorijski spomenici na teritoriji Republike Srbije očuvaju i da služe na ponos sadašnjosti, ali i na ponos i u korist budućih generacija koje dolaze. Takođe, moram da napomenem da je, zahvaljujući čeličnom prijateljstvu predsednika Republike Aleksandra Vučića i predsednika Narodne Republike Kine Si Đinpinga 2018. godine, naravno, i na predlog Ministarstva kulture i informisanja, otvoren Srpski kulturni centar u Pekingu, prvi Srpski kulturni centar koji je posle 1973. godine otvoren u svetu. Takođe, moram da istaknem da je, zahvaljujući dobrim odnosima predsednika Republike Aleksandra Vučića i predsednika Ruske Federacije Vladimira Putina, prilikom posete 19. oktobra 2019. godine premijera Ruske Federacije Medvedeva potpisan sporazum između Republike Srbije i Ruske Federacije. Značaj tog sporazuma je od ogromne važnosti sa aspekta kulturne baštine i sa aspekta kulture, a tiče se Republike Srbije. To je vraćanje, odnosno predaja „Peterburškog lista“ koji je sastavni deo „Miroslavljevog jevanđelja“, a znamo da je „Miroslavljevo jevanđelje“ najstariji srpski ćirilični dokument, da je 1979. godine proglašen kao kulturno dobro od opšteg značaja, da kao je izuzetno kulturno dobro 2005. godine uvršćeno i nalazi se na listi UNESKO. Naravno da će vraćanje „Peterburškog lista“, kao sastavni deo „Miroslavljevog jevanđelja“, služiti i za upoznavanje budućih generacija o ovom vrlo značajnom dokumentu iz XII veka, inače pisan zlatom. Ovaj dokument se nalazi u Narodnom muzeju Republike Srbije. Takođe, moram da napomenem da je za obnovu, rekonstrukciju i predaju građanima Narodnog muzeja u Beogradu bilo potrebno punih 15 godina, i to je Vlada Aleksandra Vučića, odnosno Vučić kao predsednik Republike, ova Vlada uspeli da vrate građanima, jer Narodni muzej Beograda čuva takve kulturne vrednosti koje su od neprocenjivog značaja i koje treba da služe budućim generacijama. Na kraju bih se osvrnula na one politikante, politikante iz razloga što oni politiku nemaju, oni promovišu nasilje, oni promovišu vešanje, oni promovišu ubistvo, i to u zadnje vreme, a gotovo i stalno ubistvo prvog čoveka Republike Srbije Aleksandra Vučića. Oni promovišu laž, oni promovišu nekulturu, oni promovišu manipulaciju. Nasuprot njima je SNS, naš predsednik Aleksandar Vučić koji promoviše istinu, rad i rezultat. To će građani na izborima prepoznati i ovaj žuti brlog u raznim agregatnim stanjima vratiti u prošlost da se više nikada ne pojave. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Žarko Bogatinović.
Zahvaljujem, predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre sa saradnicima, grad Leskovac nikada nije imao koncertni prostor i pored veoma bogate koncertne aktivnosti. Muzička škola u našem gradu, pored nastavne aktivnosti, organizuje koncerte eminentnih umetnika, kao i LEDAMUS, Leskovačke dane muzike, i Internacionali festival gitare. U gradu postoji kamerni orkestar, kao i veliki broj ansambala koji se bave umetničkom muzikom i koji bi bili korisnici ovog prostora. Koncertni klavir se nalazi u svečanoj sali grada Leskovca koji sada služi za sve koncertne aktivnosti. Muzička škola „Stanislav Binički“ postoji već 70 godina i iznedrila je veliki broj priznatih umetnika i trenutno ima 800 učenika sa kojima ima zapažene rezultate. Poštovani ministre, vi ste se uverili prilikom posete Leskovcu da imamo projekat i prostor sa salom od 450 mesta, kao i letnju baštu i hol u sklopu zgrade. Nadamo se da će ministarstvo, na čijem ste vi čelu, naći snage i volje i pomoći u rekonstrukciji i privođenju svrsi koncertne dvorane, jer po svim parametrima, složićete se, grad Leskovac je to zaslužio. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite.
Zahvaljujem se. Uvaženi ministre, isto po amandmanu. Malopre niste bili tu, pošto uvek govorim o problemima i stvarima koje trebamo rešiti. Siguran sam da ćete u narednom periodu imati mogućnosti da obiđete jug Srbije. Bili ste u Leskovcu i bilo bi dobro da dođete i do Svrljiga. Inače, velika je stvar što sada u okviru vašem ministarstva imamo projekat „Gradovi u fokusu“ kojim možemo da obezbedimo sredstva za izgradnju, dogradnju, rekonstrukciju domova kultura, kulturnih centara i da sutra ti ljudi mogu da se druže, da imaju bolje uslove i, normalno, da stave veći akcenat na kulturne radnike. Inače, za sve vas ovde iz ministarstva, kolega poslanika, građana Srbije koji gledaju ovu našu sednicu, mogu da kažem da je u Svrljigu 1279. godine nađeno „Svrljiško jevanđelje“ koje se čuva u Srpskoj akademiji nauke i umetnosti, a nađeno je u selu Izvor, u crkvi Svete trojice. To je još jedna stvar koja je bitna za istoriju i za kulturu naše zemlje Srbije. Zato kažem da mi uvek moramo poštovati male sredine, jer iz malih sredina dolaze veliki ljudi. Hvala vama, ministre, i očekujem da ćemo u narednom periodu imati veću mogućnost da pomažemo malim sredinama, kao što se pomaže velikim centrima. Hvala još jednom.
Zahvaljujem. Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? Izvolite.
Prilično široka tema i zaista ima i mesta da se na ovaj način raspravlja o ovom predlogu zakona, ali svakako treba da se usredsredimo na ono što su obaveze Narodne skupštine i resornog ministarstva kada je u pitanju država Srbija, srpski narod i pogotovo kada imamo u vidu činjenicu kakav je danas status Republike Srbije u svetu. Koliko god se vi iz vlasti hvalite da smo mi lideri ovoga ili onoga, činjenica jeste, svima je to jasno, da Srbija nije baš omiljena ni kada su u pitanju države bivše Jugoslavije, a bogami ni kada su u pitanju države, pojedine države EU, pogotovo ti nekakvi organi te tvorevine koja se zove EU. Upravo u tom kontekstu moramo da učinimo dodatni napor da pokažemo i zaštitimo svoj kulturni identitet, a to znači i svoj nacionalni identitet i svoju tradiciju i sve ono što stvarno nije prisutno danas u Srbiji. Danas u Srbiji, nažalost, postoje i neki ljudi i neke organizacije itd. Koje posprdno govore o guslama, o šajkači, o opancima, o jeleku i srpskom folkloru itd, a to je ono što mi moramo da sačuvamo kao deo našeg nacionalnog identiteta. Kada govorimo o tome, naravno svesna činjenica da u Srbiji živi veliki broj nacionalnih manjina i da njima treba omogućiti da i oni na najbolji način iskazuju svoj nacionalni identitet kada je u pitanju kultura i tradiciji i recimo, najbolji primer možda ili dobar primer je recimo slovačka nacionalna manjina koja na izuzetno dobar način gaji svoju tradiciju i gde bismo možda mogli često i da se ugledamo na njih. Šta mi sebi dozvoljavamo? Mi sebi dozvoljavamo da je danas ćiriličko pismo retkost u Srbiji, retkost u Beogradu. Prođete Beogradom, pogledajte koliko procenata, mogla bih reći promila, na raznim nazivima raznih uslužnih centara, objekata, lokala kako god je napisano ćirilicom. Sve je to uglavnom latinica, uglavnom neke strane reči kao da se neki deo nas stidi onoga što jesmo i što treba da promovišemo i u Srbiji i u svetu. Između ostalog, mi na taj način treba da pokažemo da smo narod vredan poštovanja. Tradiciju imamo, istoriju imamo. Sasvim sigurno da možemo da stanemo u red ako ne i na čelo evropskih zemalja koje mogu da se podiče i pohvale onim što mi imamo i umesto to da negujemo mi onda iz budžeta Republike Srbije finansiramo neku nevladinu organizaciju koja nama u sred Beograda organizuje šiptarski festival „Mirdita“ i to je zaista nešto neverovatno i tom festivalu, recimo, nazovi festivalu, je čak prisustvovao i ministar kulture, ali ne ovaj sadašnji. Vi niste. To je nešto što je apsolutno nedopustivo, kao što je nedopustivo da u Kolarcu na dan kada u Srebrenici one biznismenke Srebrenice u Potočarima tamo prave neki vašar, vi ovde dozvolite da se u Kolarcu održi, ista ta grupacija da održi nešto gde su oni promovisali da se u Srebrenici desio genocid. Dakle, postoje stvari koje su apsolutno nedopustive, ko god da je, da li je i Marinika prisustvovala i podržala. Jeste i Marinika Tepić je jedna od poslanika koji su zajedno, ja mislim da su tu i Čeda Jovanović i Jerkov, koji su potpisali peticiju da se, odnosno inicijativu da Narodna skupština donese rezoluciju da se u Srebrenici desio genocid. To je ono o čemu mi treba da govorimo i što treba da žigošemo, mnogo opasnije je i mnogo gore nego to što će Marinika na konferenciji i u holu skupštinskog da onog ili onog ministra nazove ovakvim ili onakvim imenom i umeša u neku aferu itd. Mi smo ovde da bismo štitili opšti interes, da bismo štitili nacionalni interes. Vidite da je na nas kao naciju udarila je vrana i ala i mi ako ne budemo ti koji ćemo se izboriti za svoje nacionalno biće, a imamo čime, onda to niko drugi neće. Ne smemo dozvoliti da nas asimiluju u tu neku globalističku masu, u to nešto što treba kao da bude nešto čime mi treba da se ponosimo. Možemo mi da budemo i savremeni i tehnološki opremljeni i tehnološki obrazovani, ali nikada ne smemo zapostaviti ono sa čim smo rođeni i u čemu smo rođeni i u čemu treba da žive generacije i generacije posle nas. To je obaveza i vaša, ministre, i cele vlade i svakog narodnog poslanika ovde i zato nisam baš srećna što su ovde počeli da se brane ljudi pojedinačno, imenom i prezimenom, a što se ne brani ono što je princip i ono što zaista jeste nacionalni interes. Dosta vremena je potrošeno u raspravi o medijima i sloboda medija. Kolega jedan iz vlasti me je opomenuo. Kaže – rekla si RTS je jedini servis u Srbiji. Naravno, nisam to mislila i hvala što je kolega primetio. Znam da postoje tri javna servisa u Srbiji, da nažalost na onaj u Prištini, na njegovu uređivačku politiku trenutno nemamo uticaja, ali na ovaj sa sedištem u Novom Sadu i ovaj u Beogradu i te kako treba da utičemo, čak i odavde javnom rečju, ali sam ja govorila samo o Javnom servisu RTS zato što je on centralni medij i što je zapravo on taj koji vodi politiku koje je u dobrom delu anacionalna. Možda je prejako da kažem antisrpska, ali anacionalna sa svim sigurno jeste, u mnogim segmentima slična onoj televiziji N1 koja jeste definitivno antisrpska. To je ono što mi ovde bez srama i bez zazora treba da kažemo. Nikoga ne vređamo lično, ni po onom ni po ovom osnovu, ali izvinite, ono što jeste naše to treba da branimo na svakom koraku i na svaki mogući način. Kada govorimo o tim medijima, hajde malo da pričamo o odnosu medija prema Narodnoj skupštini. Mi smo najviše zakonodavno telo, Ustav nas je tako regulisao. Kako nas mediji tretiraju? Ismevaju pojedinačno neke narodne poslanike ili nas uopšte ne tretiraju. „Politika“ je jedini dnevni list koji piše o tome šta radi Narodna skupština, šta se dešava na sednicama Narodne skupštine. Kakva god, i oni danas to sa nekog svog, iz nekog svog ugla, ali objavljuju šta se ovde kaže, bar ono što oni misle da je loše. „Novosti“, ako objavljuju nešto iz Narodne skupštine, pišu na četvrt strane šta je rekao neki ministar. Izvinite, to nije interesantno. Ministar je ovde da kaže narodnim poslanicima to što ima da kaže, a javnosti je interesantno ono što će narodni poslanici kao pohvalu ili kao pokudu reći ministru. To je valjda suština i to treba da bude suština i informisanja kada su mediji u pitanju. Ostale medije pisane ne interesuje šta se dešava u Narodnoj skupštini. Kako može RTS da ima išta preče od Narodne skupštine u danu kada ovde zaseda Narodna skupština na Drugom programu? To je civilizacijska tekovina za koju smo se izborili pre 30 godina. Sada RTS padne na pamet, kažu – imaju oni unapred nešto zakazano. Pa imate i tri programa. Idite na neke druge programe, te sportske manifestacije i ne znam šta da je u pitanju. Ovo što mi ovde govorimo je od državnog interesa. Ne mora ovo što sada ja govorim da se dopadne nikome u Srbiji, ali je važno da svako ko želi da gleda Narodnu skupštinu čuje šta to u ovom konkretnom slučaju misle srpski radikali kada je u pitanju kultura i kada je u pitanju ono što je danas na dnevnom redu, naravno i ostale stranke, jer što se tiče nas srpskih radikala mi iznosimo isključivo stav SRS. Danas je 30 godina od osnivanja SRS. Na današnji dan je u Batajnici održan Prvi otadžbinski kongres SRS pre 30 godina i mi zaista možemo da se pohvalimo koliko smo u ovom kulturnom delu, nacionalnom doprineli kao politička partija. Mi smo recimo objavili sve reprinte „Velike Srbije“ koje nikada niko pre nije objavio. Mi smo objavili dela Jaše Tomića, sabrana dela, sabrana dela Sime Milutinovića Sarajlije, sabrana dela Milica Stojadinović Srpkinje, sabrana dela Laze Kostića. Volela bih da se još neko pohvali i da kaže – mi smo uradili više. Dakle, i to je između ostalog uloga političkih partija, ne samo prikupljanje poena za dan za glasanje, a sve ovo valjda svakako treba da utiče i kada je u pitanju taj dan za glasanje. Vama ministre i vašem ministarstvu hvala što ste pomogli izdavanje sabranih dela Momira Krsmanovića, izuzetno značajno, sigurno ste videli, ne biste finansirali da niste videli šta finansirate. E, mi smo sad, recimo, finansirali dobar deo, takođe, dela Momira Krsmanovića. To je ta naša istorija, to je nešto što mi moramo da promovišemo, što narod mora da vidi i da zna. Nažalost, pričali smo juče sa ministrom, vašim kolegom Šarčevićem, i složio se, zna, nažalost nama danas deca završavaju osnovnu školu ne znaju da čitaju, sriču, ne znaju da čitaju. E, mi moramo da učinimo sve i da na ovaj način promovišući našu kulturu, tradiciju, da što je moguće više dopremo do svesti, pre svega svakog mladog čoveka. Nije sve samo u radnom mestu i u plati. Jeste, od toga se živi, ali verujte moramo mnogo više vremena da posvetimo i vi ministre zaista jeste ostavili priličan trag kada je u pitanju kultura i jedan ste od retkih ministara u poslednjih 20 godina koji je prepoznao kulturu, a da to nisu samo, ponavljam ono što sam već rekla, koncerti i izložbe. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar gospodin Vukosavljević. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvažena narodna poslanice, nažalost moram da se složim sa vašom ocenom da postoje pojedinci, grupe u našem društvu, koji se, kao što ste vi to rekli, citiram – posprdno, izražavaju o guslama, o šajkači, o drugim nekim simbolima identiteta ovog naroda. Znate, na svu sreću broj takvih pojedinaca i grupa nije veliki. S druge strane kada neko želi da u javnosti ispadne neobrazovan, nepošten i glup onda je teško stati mu na put. Ne znam zbog čega me to podseća na narodnu izreku „magarca nikad ne treba zvati, on se uvek sam javi“. Tako da ti fenomeni jednostavno postoje, oni su dokaz da je društvo u osnovi zdravo s tim u vezi, a što postoje neka antitela koja imaju svoje ideološke i druge negativne klasifikacije karaktera, morala ili shvatanja istorije to nije problem samog društva, već tih entiteta. Na svu sreću njih nema u velikom broju, ali dobro je znati da ih ima i dobro je posmatrati njihove aktivnosti kako taj malignitet ne bi prodro dublje u društveno tkivo i u svest jednog naraštaja. Drugo, ponoviću ono od prekjuče, ja razumem motive i stavove koje ste izložili u tom jednom manjem delu, ali naglasiću da Ministarstvo kulture i informisanja, prosto da bi javnost to znala, mada mislim da je to poznato, ni na koji način ni direktno, ni indirektno nije učestvovala u finansiranju festivala koji ste vi pomenuli i koji se zove „Dobar dan“ ili „Mirdita“ ili kako se već zove. Ja ovom prilikom ne želim da ulazim u ocene namere, smisla, svrhe i sadržaja takvog performansa ili događaja, ali Ministarstvo kulture prosto nema nikakve veze sa tim. Činjenicu da su se, prema navodima iz medija, dva direktora ustanova kulture u Srbiji pojavila na tom događaju, postoje tako činjenice same po sebi, možda to treba na neki način imati na umu, nekim povodima, ili nekim okolnostima, ali takođe Ministarstvo kulture ne vodi računa o tome gde se pojavljuju svi kulturni poslanici na kakvim događajima. Dakle, mi jednostavno nemamo sa tim događajem i učesnicima i stavovima iznetim na takvom skupu, a ma baš nikakve veze. I, konačno, ono najvažnije, verujem da je svima jasno bez obzira na političke razlike u finesama ili u nekim drugim aspektima, da je stvaranje jednog kulturnog obrasca posao čitavih generacija. Srpski kulturni obrazac, zamišljen u širem smislu, nije ovo prilika za širu elaboraciju takvih stavova, ali bio je ugrožen i naravno dobrim i lošim aspektima ideje jugoslovenstva između dva rata, različitim aspektima postojanja i delovanja Titove Jugoslavije i o u okviru nje politikom i kulturnom politikom koja je bila sprovođena i prost stvarnost koju danas vidimo opažamo ispred sebe, govorim o oblasti kulture jer ima deo refleksa iz prošlosti više decenijskog, često i negativnog, da se tako izrazim i promena, odnosno ponovno uspostavljanje jednog stabilnog kulturnog obrasca i kulturne politike nije posao od jedne, dve ili tri godine već jednostavno predstavlja upravo strateški izazov koji mora da se zasniva na principima strategije kulturnog razvoja i jednom čvrstom društvenom opredeljenju. Naravno, principi kulturne politike moraju biti inkluzivni, oni moraju obuhvatati i druge narode koji sa nama žive ovde i nacionalne manjine i svaki onaj dominantni narod koji vodi računa o svojim susedima i sunarodnicima, drugačijeg kulturnog identiteta ili sličnog ili manje ili više različitog, zapravo vođenjem računa o tim principima vodi računa i o sebi. Taj princip uvažavanja drugosti, odnosno različitosti jeste jedna od vrlina savremenih društava, ali naravno, osnovna stvar i ona osnovna strateška teze jeste da se nacionalni kulturni identitet mora čuvati, a ne samo konzerviran iz prošlosti, nego jednostavno obogaćen za one sadržaje najkvalitetnije koje sadašnji naraštaj može tom kulturnom nasleđu da doda i da ga tako sačuvanog i unapređenog preda onim generacijama koje će doći posle nas. Verujem da u našem društvu postoji jedna veoma jasna svest s tim u vezi. Zato očekujem i nadam se da će strategija kulturnog razvoja koja afirmiše te osnovne principe uskoro biti usvojena i na snazi, jer jednostavno bez strategije i ne mi, nego bilo ko ko bude u poziciji da odlučuje improvizacijama koje mogu da budu posledica nekog ad hok političkog trenutka itd. što u pitanjima kulture i dugog trajanja u oblasti kulture ne bi smelo da bude dovedeno u pitanje. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Želim pre svega zbog javnosti, a i zbog ministra koji nema oprečnih mišljenja, kada je u pitanju ovo što govorimo mi srpski radikali, da podsetim da SRS u svom političkom programu, rekoh malopre starom 30 godina sa izvesnim inovacijama u tački 94. govori o kulturi. Govori na više od jedne strane, ja ću pročitati samo dva segmenta koja smatram da su veoma važna za kulturu na nivou države. Kultura kao konstantno podizanje stepena opšte obrazovanosti, razvijanje, usavršavanje i bogaćenje svih tekovina ljudskog duha, materijalna, društvena i duhovna kultura i način sprovođenja u skladu sa etičkim i društvenim normama ima u politici SRS poseban značaj i ovo bi slobodno moglo da se kaže – u politici, u ovoj sferi u državnoj politici. Neophodno je podsticati i podržavati sveobuhvatni razvoj kulturnog delovanja i to, ministre, bez nametanja ideoloških, političkih ili ličnih interesa, rukovodeći se isključivo parametrima vrednosti samih dela, odnosno stvaralaca. E, ovo je nešto što je trajno, što nema veze sa ovom ili onom vlašću. Na ovaj način mora d se pristupi kulturi. Evo, još samo jednu rečenicu. Kulturna tradicija srpskog naroda predstavlja jedinstvenu civilizacijsku osnovu na kojoj se formirala svest o sopstvenom identitetu. Kulturne tekovine srpskog naroda koje se izražavaju kroz duhovne, materijalne i društvene vrednosti spadaju u sam vrh svetske kulturne baštine. Kulturna tekovina naroda mora se negovati i očuvati i to je srž politike SRS. To je otprilike srž onoga o čemu sam ja u ime poslaničke grupe SRS danas i govorila. Moramo na svakom mestu da se borimo. Znate, odete na godišnji odmor u Grčku, tamo ćete imati grčko veče, odete u Španiju imaćete špansko veče i ovde moramo imati srpsko veče, srpsku kulturu, folklor, gusle za one koji dolaze u Srbiju. Pa na taj način ćemo valjda i mi koji smo to zaboravili, ne mi, nego neki koji su zaboravili, početi da se bave time. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mirko Krlić. Izvolite.
Hvala. Suštinu je rekao gospodin ministar i otprilike sve ono što bih imao da kažem. Zaista nemam oprečno mišljenje, međutim, nekoliko puta se jedna manifestacija ovde spominje pod jednim istim imenom, a mi narodni poslanici moramo da imamo obavezu da budemo precizni. Festival se ne zove merdita, festival se zove „Merdita – dobar dan“. U tom naslovu se krije dobra namera, ali se slažem da dobra namera nije ispoštovana. Pružena ruka između pozorišne umetnosti u Prištini i u Beogradu, veze kulture između dva naroda bi bile jako dobrodošle, jer na kraju krajeva ostaćemo mi na tim prostorima, neće ni Šiptari nestati sa Kosova i možda je kultura to mesto odličnog spajanja. Loša stvar u ovome jeste što na tom kulturnom spajanju ne učestvuje prištinsko pozorište, srpska scena koja je proterana iz Prištine, koja se danas nalazi u Gračanici, nalazi u izbeglištvu, a glumci po celoj Srbiji. Kada bi pod „Mirdita, dobar dan“ festivalom se dešavalo da se spoji srpska scena i albanska scena prištinskog pozorišta, ja bih bio za to da se taj festival podrži, čak bih zamolio ministra da je otvori, jer bi to bilo vraćanje srpske scene koja je stvorila Narodno pozorište u Prištini na svoje daske i u svoju kuću. To bi bila prava saradnja. Međutim, u pravu ste vi, ovo jeste festival sa jedne strane pružene ruke Srbije, a s druge strane pokušaj da se pokaže izvesna kultura ili izvesna napravljena, izmišljena državnost druge strane i samim tim organizator Centar za kulturnu dekontaminaciju o kojoj verovatno mislim i gore nego vi iza jednog dobrog naslova i možda ideja koja bi mogla da u budućnosti zaživi, pravi veliku nesreću. Reći ću vam samo da je veliki naš glumac Miki Manojlović pokušao da napravi predstavu „Romeo i Julija“ sa prištinskim pozorištem i umalo da se uhvati u tu veliku klopku. Na svu sreću, uslov albanske strane je bio da u toj predstavi ne sme da igra ni jedan srpski glumac sa Kosova, pa je na neki način otkrivena prava namera. Ali, to ne znači da se mi trebamo odreći mnogih umetnika koji čine deo srpske kulture, jedan Bekim Fehmiju je vrhunsko ime srpskog glumišta i nikada nije odavde otišao i njegovi sinovi i sve ono što je vezano za njegovu umetnost deo je srpske kulture, srpske umetnosti. Na tim vezama kada bi se gradila budućnost, možda bi jednog dana došli do srećnijeg odnosa dva naroda. S druge strane, zaista ste u pravu, ovo jeste promocija samo jedne strane na uštrb druge, ali ministar je u pravu ovo Ministarstvo i ova Vlada sa tim nema nikakve veze.
Pravo na repliku narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Ima veze u toliko što se iz budžeta dodeljuju sredstva nekim nevladinim organizacijama koje su učestvovale u tome. Mi, srpski radikali, smo učestvovali u protestu kada je bio taj tzv. festival i videli smo kako je sve to tamo izgledalo i koliko je policije obezbeđivalo sve te koji su se tako rugali, ne govorim o tim Šiptarima koji su došli, nego o tim Srbima po rođenju koji su ih dočekali ovde. To je zaista nešto što je neprimereno i nema govora o tome da mi možemo postići forsirajući taj festival „Mirdita, dobar dan“ ako je i tako, forsirajući taj festival da ćemo mi postići nešto dobro za Srbe na Kosovu i Metohiji ili nešto dobro kod onih koji ne žele, koji zapravo misle da je Kosovo država. Mi moramo svakako da činimo sve, opet ću se vratiti na javni servis, mnogo je veći problem, znate, taj festival tih nekih šiptarskih i srpskih izroda, i tih nekih šiptarskih nazovi umetnika, glumaca, šta god, to je taj pojedinačni dogovor koji mi žigošemo i protiv koga ćemo uvek biti. Ali, mi imamo na RTS-u, televiziji koju mi plaćamo, kada govore u nacionalnom dnevniku, kažu – Vlada Kosova, premijer Kosova, na Kosovu, dakle tamo više ne postoji ni tzv. Kosovo, ni tzv. Vlada, ni tzv. premijer. Tamo je Skupština Kosova. Mi to plaćamo ljudi. To je nešto što treba valjda da uđe u uši naroda i da onda prosto postane normalno i kad se jednom pojavi, ne daj Bože neko, a nadamo se da se nikada niko među Srbima neće pojaviti ko će potpisati priznanje te lažne države, ali nam sa tog medija koji se plaća iz budžeta i koji plaćamo pojedinačno svi iz svojih džepova, servira svaki dan država Kosovo, Skupština Kosova, Vlada Kosova, predsednik Vlade Kosova itd. To na javnom servisu, to ne bi smelo ni da se pomisli, a kamoli da se desi. To im recite kada im budete određivali sredstva iz budžeta. Kažite – evo, to je razlog zbog čega više nećete dobiti ni jedan dinar. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nataša Mihailović. Izvolite.
Hvala. Nema promovisanja ni kulture, ni kulturne politike, ni kulturnog obrasca bez redefinisanja i promovisanja pravog sistema vrednosti. Sve ono što mi danas u društvu vidimo i ocenjujemo kao negativne pojave, to je sve na žalost posledica višedecenijskog zanemarivanja kulture. Mi nismo od početka devedesetih godina do danas, sistem vrednosti je devastiran do te mere, da mi nikada kao društvo se nismo ozbiljno pozabavili tim sistemom vrednosti. Nema ni obrazovanja bez pravog sistema vrednosti. Nema kulture bez uvažavanja i poštovanja, različitosti. Mi stalno imamo tendenciju da popravljamo i ispravljamo nekog drugog, retko kada pogledamo sami sebe. Neće nam biti bolje dok mi sami ne budemo bili bolji, dok mi ne budemo bili odgovorni i merili svaku reč koju ćemo u javnom prostoru izgovoriti, počevši od ove sale ovde i bilo gde, pa čak i u našim mikro sredinama, u našim porodicama, sa našim prijateljima. Dok god ne budemo podigli odgovornost za izgovorenu reč, na najviši mogući nivo, ne možemo promovisati ni prave vrednosti, ni kulturu. Onda kada pogledate i mediji su posledično takvi kakvi jesu zato što vlada jedna površnost i sistem vrednosti je ključna reč kojoj moramo da se pozabavimo ukoliko želimo da odgovorimo na sve ono o čemu sam govorila i u načelnoj raspravi, što jesu kulturne potrebe svih građana Srbija. Moramo promovisati prave vrednosti, a onda da vratimo kulturu i da je dovedemo do svakog, bukvalnog svakog građanina ove zemlje. Hvala.
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 sati zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese zakone iz dnevnog reda ove sednice. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Samo nekoliko rečenica. Drago mi je da ovako imamo i različita mišljenja, ali ipak na koncu približno ista o kulturnim vrednostima. Tačno je da trebamo odrediti koje su to kulturne vrednosti, a u prvom redu i moralne vrednosti. Moram da naglasim, kada je u pitanju nacionalni identitet srpskog naroda, ali ne samo u Srbiji, nego širom sveta, da mi nismo imali čak ni podatak u koliko država, gde, koliko našeg naroda živi. To je bio problem. Sada se zalažemo za jedinstvo ukupnog srpskog kulturnog prostora, ali ne samo srpskog naroda, nego i nacionalnih manjina. To je ono što je jako bitno. Ako mi tražimo u Rumuniji za 16 hiljada Srba, prava, ne samo nacionalna nego i kulturna, to moramo osigurati ovde, kao što to zaista i provodimo. Usput, hajde da kažem, počevši od Austrije, 300 hiljada Srba. Do Austrije oko 70 hiljada Srba, Australije 70 hiljada Srba da ne nabrajam druge zemlje, a ukupno o dva miliona se radi u dijaspori. Ukupno u 16 zemalja, po meni, sada da ih ne nabrajam, dva miliona Srba. Pokušavamo izučavati nacionalni identitet u svim tim državama. Da bi to postigli, nije dovoljno da Matica samo radi, nego i te države u kojima su Srbi kao nacionalne manjine i da isto reciprocitetom, na neki način osiguravamo u matičnoj državi, kao što to radimo u poslednjih sedam, osam godina sve više, pogotovo u Vojvodini. Da li smo dostigli određeni nivo? Jesmo. Da li treba još više unapređujemo nacionalni identitet i manjina i naroda itd? Dabome da jeste. Ali, kada se radi o kulturnim ustanovama onda su su kulturne ustanove, ustanove gde se čuva ne samo nacionalno blago našeg naroda nego i drugih naroda. Izučavanje i prožimanje kultura je izuzetna stvar. To je ono što ministarstvo u zadnjih sedam, osam godina izuzetno dobro radi. Dali je to dovoljno? Naravno da nije. Zalagaćemo se svi skupa da to bude do određenog nivoa. Nije dobro da tamo gde je srpska nacionalna manjina u drugim državama da stalno kažemo da su ugroženi tamo gde nisu, npr. u Rumuniji. Ja mislim da ima zavidan nivo, ali isto tako i Rumunima zavidan nivo treba osigurati kao što ima i u matici Srbiji. Neću da napominjem druge države. Mađari na primer. Ali, nije dovoljno samo jedna ili dve nego sve nacionalne manjine u Srbiji i mi prilično vodimo računa. Dostigli smo određeni nivo. Da li je to dovoljno? Nije dovoljno. Da li su druge države u Evropi i šire osigurale određena nacionalna prava srpskom narodu? Neke jesu dostigle nivo, neke nisu. Mislim da u celini je dobro što smo definisali, kako koleginica Dragaš kaže jedinstvo srpskog kulturnog prostora. To je dobro. Da bi to postigli potrebno pod broj jedan stabilnost. Verujem da ćete se svi složi s tim. Šta to znači? Ja ću citirati predsednika države unazad tri dana. Baš povodom toga citat „i da naša dece ne ginu, ne idu u sukobe, da ne izgubimo ni jednu teritoriju i da nam niko ne proglašava nezavisnost, niti se otcepljuje od nas, kao što je to bio slučaj za vreme Đilasa, Jeremića, Tadića“ završen citat. To je suština. Dakle, da li je to lako? Nije lako. Da li treba mnogo truda ne samo vrha države, nego svakog pojedinca, kulturnog radnika i onog u mesnoj zajednici i na nivou Republike, kako god hoćemo. Tačno je, slažem se sa kolegama iz opozicionih stranaka da i stranke trebaju izučavati kulturni identitet i srpskog naroda, ali i manjina, kao što to rade, što su kolege prethodni govornici izučavali. To radi i SNS. To je radila i radikalna stranka, radi i sada. Tačno je da trebamo voditi računa i prožimanje kultura, ali vlastitog naroda, ali i tamo gde je naš narod nacionalna manjina, u dalekoj Australiji npr. Od Australije, Amerike, pa evo sve do naših susednih zemalja. Naš je prostor je bio u ratnom sukobu. Nama je potrebno, dame i gospodo, stabilnost, ovo što je predsednik rekao i pedagogija mira. Ja sam juče govorio to. Za vreme obrazovanja u nastavne planove i programe, ali i ono što su juče kolege i koleginice rekle da redefinišemo nastavne planove i programe i udžbenike zaista da ne pišemo zarad, izvinite u navodne znakove nekakvih para, nego da to ljudi uzmu od struke. Dakle, stabilnost broj jedan, pedagogija mira na svakom koraku. Dalje, definisali smo i jedinstvo kulturnog prostora. I to je dobro. E, kada osiguramo stabilnost i ekonomski boljitak zemlje, kao što sada imamo četiri cela, preko četiri BDP, ali da povežemo sa jučerašnjim obrazovanjem. Da smo imali kvalitetan kadar da su znali unazad 10, 15 godina naši studenti digitalizaciju mi bi danas imali 8%. To je suština obrazovanja. To znači aktualizacija nastavnog programa, počevši od istorije, preko ekonomije itd. Zamislite, juče prof. Radonjić, danas iznosi, on se čudi nekakvoj digitalizaciji. Pa profesor na ekonomskom fakultetu, ekonomiju predaje gospodo i o dualnom obrazovanju kaže, neću izraz da kažem itd. profesor ekonomije. To je model jedan koji dostiže do doktora nauka. Ljudi ne razumeju. On ne razume o čemu se radi. Njemu je važno kritikovati zarad nekih malih ličnih interesa itd. I, to se potpisuje kao profesor univerziteta na fakultetu, a nije u političkoj stranci kažu. E, ne može to tako gospodine profesore, samo kao profesor može se potpisati. Dakle, sad da se vratimo na ovaj deo. Mislim da je sasvim u redu i da političke stranke promovišu dela svojih, ajde da kažem od osnutka svake političke stranke, svojih stranačkih prvaka, ali i nacionalne manjine kao što to rade neke više neke manje. Mi se zaista u zadnjih osam godina borimo za to, ali isto tako tražimo i u jedinstvu srpskog kulturnog prostora, da i to drugi rade prema našem narodu. Kada smo juče govorili o arhivima. Arhivi nisu samo ustanove gde se čuva i vrši valorizacija i kategorizacija arhivske građe zajedno sa davaocima i korisnicima itd, neguje nacionalno blago ne samo našeg naroda nego i drugih naroda i narodnosti počevši od opštinskih arhiva do republičkih itd. Ajde da kažemo to nacionalno blago je i svetsko blago. To je suština. Kada sam jedan rad pisao za Novi Pazar od 1945. do 1947. nisam samo o Srbima pisao, nego i o muslimanima, odnosno bošnjacima kako sada kažu. To oni znaju koji čitaju časopise. To je suština. Kada govorimo o srpskom narodu, izučavamo, moramo se baviti i sa susednim narodima jer se prožima i kultura i jezik i nauka itd. Ne možemo znati istoriju jednog naroda, a drugog ne znati. To je jako interesantno. I, po vertikali, ovo podvlačim, istoriju naroda našeg moramo izučavati po vertikali. To znači, od starog veka, a rekli bi arheolozi i ranije, do današnjeg dana, ali i drugih naroda i prožimanje istorije i jedne i druge, nikada nećemo zatvoriti proces. Ono što je jako bitno i u kulturi i u nauci. Ako kažemo da jedna istina nema nauke, gospodo. Nauka je otvoreni proces. Mogu reći do današnjeg dana, najstariji pečat kneza Stojimira, ali možda sad, evo sad kolega moj, da mu ime ne kažem, sedi u Arhivi Srbije, našao da neko još ranije. Dakle, pomerili smo, uzmemo pečat taj, za sto i nešto godina postojanja srpske države i tako dalje. Ili najstarija kancelarija na ćirilskim poveljama u Dubrovniku iz 13. veka. Dakle, nikad proces ne zatvaramo, isto i kulturi tako, uvek otvaramo i moramo biti otvoreni. Srbija zaista u tom smisli je postigla određeni deo, pogotovo zadnjih godina, gospodine ministre, ali nikada nije dovoljno, da nas nacionalne manjine krivo ne protumače. Uvek je manjina na svetu ima veći osećaj ugroženosti i srpska manjina veći osećaj ugroženosti u susednim državama. To je psihološka, to je percepcija na kraju, uvek manjina bez obzira na nacionalnost, stalno da smo ugroženi. Naša manjina kojih danas nema one smatraju da su ugrožene, zato oni ne dolaze ovde u Skupštinu, jer hoće da su akteri, a ne žele program. Oni jesu manjina, ali moraju imati program, oni smatraju da nemaju nekakve izborne uslove. Uvek ćemo se zalagati bolje, ali osećaj manjine je uvek osećaj. Dajte, koliko god hoćete dosta manjini i ona će imati taj oseća, ali postoje merila, ovo što ste rekli, određena međunarodna. Mislim da mi u tom smislu dobro radimo. Što se tiče kulturnog identiteta, jedinstava srpskog naroda, moram reći, da li je to dovoljno? Nije. Ali, da mi je drago da znamo danas, u 13 zemalja da ima dva miliona 31 hiljadu Srba, a to nismo znali unazad pet godina. Kada je u pitanju kulturan baština i tako dalje. Neću da govorim koliko je materijalno, jer ste vi ministre juče govorili o tome, ne samo ovde u Srbiji nego i u susednim zemljama. Imamo institut srpski u susednoj zemlji jednoj, imamo problema sada, ali on postoji, on je osnovan, ali imamo časopis. To je suština. Da li je to dovoljno. Nije, ali nije dovoljno ni mađarskoj manjini dostignuti nivo. Ovde se traži više, kao mi u Mađarskoj i tako dalje. Reciprocitet, teško ga je postići, ali vodimo računa o tome. Ispunimo svoje, imamo pravo, ono što često predsednik Vučić kaže, tražite kod drugih. Mislim da Srbija zaista o tome vodi računa. Ali, šta ćete brojni smo narod, pa taj osećaj manjine uvek ide na većinu, to je u psihologiji čoveka, tu je naša odgovornost veća. Naša odgovornost, ali i obaveze manjine da ispuni, većine u drugim državama manjini našoj. To je suština. Da li ispunjava? To je druga stvar. Zadnja rečenica, za sve ovo su kadrovi potrebni. Da li ih imamo? Ministar je u obrazloženju zakona jednog, drugog i trećeg, izuzetno su dobro obrazloženi zakoni, nemamo dovoljno. Da li činimo određene napore? Činimo. Da li je dovoljno izdvajanje za kulturu 1%? Nije. Ali, ovo podvlačim, što ste podvukli u obrazloženjima zakona, ako sredstva ravnomerno, od opštinskih arhiva do republičkih i biblioteka, raspodeljujemo, i ovo je vrlo važno, namenski, e, tu imamo problema. Tu su rukovodioci kulturnih ustanova bitni. Zato su uslovi za izbor svakog direktora jako bitni. Jer, mi smo imali situaciju - važno je biti direktor i da ima određene finansijske koristi. Nema toga više. Ima, hvala bogu, ali svodimo to na minimum. Borimo se da toga manje bude, da iz ljubavi radimo taj posao. Ja se zaista kao profesor čitavog svog života zalažem za rečenicu - nema lošeg studenta, za mene kao pedagoga, ima loši uslovi u kojima je neko dužan da ih stvori i loš profesor. Ne može biti loš student na fakultetu ako daje sve od sebe. On ima pravo da kaže profesoru - profesore Atlagiću, ja to ne znam. Ja sam doživljavao na prvoj godini studija, na istoriji, da nisu znali zbrajati i oduzimati, a potrebno mi je za istorijsku hronologiju množenje, deljenje, itd. On ima pravo da dođe na fakultet da ne zna. Ja sam njima rekao - imate pravo, gospodo studenti, da ne znate. Ja nemam pravo kao profesor da vas pustim, ne mislim ocenu, da vas dovedem u drugu godinu a da vas to ne naučim. E, to je suština. To znači voleti svoj posao. Onda ćemo dobiti i studente, a onda će i roditelji to shvatiti. Najvažnije je, juče ste rekli sve, kada je obrazovanje u pitanju, treba voleti posao koji se radi. Nažalost, da li svi to činimo, neka to drugi procene. Hvala.
Zahvaljujem. Sada određujem redovnu pauzu u trajanju od jednog sata i sa radom nastavljamo u 15.00 sati.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite, gospođo Jovanović.
Hvala, gospodine Marinkoviću. Gospodine ministre, u vašem dosadašnjem radu, evo skoro je kraj ovog saziva Vlade, ono što je dobro nismo primetili kada je u pitanju oblast kulture i resor koji vi predvodite nikakav potcenjivački odnos prema bilo kome. To je dobro zato što su svi vaši prethodnici od 2000. godine imali jedan stav koji se uklapa u tu, pre svega antisrpsku, prozapadnu politiku i koja stvara jedan milje. Evo, to i kolega Marković, verovatno kao rođeni Beograđanin, može da primeti, tog nekog kao kruga dvojke. Oni imaju ekskluzivitet, jer vi ste bili i u poslovima kulture i pre ovoga i tako se ponašaju, omalovažavajući pre svega srpski narod i ne samo pripadnike srpske nacionalnosti, već sve druge koji drugačije misle. Pa, oni su neki nobles, pa oni imaju ekskluzivitet, da ne pominjem stvarno ta imena poput Srbljanovićke, onog Gorčina, Dragojevića i plejade tih likova koji su zaista toliko u svom nastupu pokazali, pre svega mržnju prema sopstvenom narodu i prema vitalnim državnim i nacionalnim interesima. Ali, ono što se desilo Srpskoj naprednoj stranci je da upravo sličnu, po karakternim crtama za pojedine stvari, osobu postavi na mesto vašeg prethodnika, a mislim na bivšeg ministra Tasovca, koji je ujedno i direktor Beogradske filharmonije koja je izašla sa jednim skandaloznim sloganom pre nekoliko godina u vašoj naprednjačkoj vlasti i plakatom – Nije za svakoga. Da bi građani Srbije znali o čemu se radi, oni su hteli da kažu, pri tome su stavili jedan deo jedne biljke, da je ne pominjem sada koja je, koja upućuje na to da je neko neobrazovan, da ne razume šta je kultura, itd. Zaista neverovatno da tako nešto nekome padne na pamet. Da se to ne bi ubuduće dešavalo striktno moraju da se, sa nivoa Vlade Republike Srbije, kontrolišu aktivnosti onih koji primaju novac iz budžeta. Dosta su govorili koleginica Radeta i drugi poslanici Srpske radikalne stranke o RTS-u, ali i Beogradska filharmonija, pa sve druge ustanove kulture. Oni mučenici, mislim na te, zaista ljigave, bedne, ne znam kako da ih nazovem, likove iz te plejade tih prozapadnih agentura i svega da naš narod i onaj ko živi u Vranju, u Pirotu ili, ne znam, gde u Bosilegradu ne zna šta je srpska kultura. Ono što oni ne znaju to je da nematerijalno kulturno blago Srbije, kao što su na UNESKO-voj listi zaštićena srpska slava koju samo mi Srbi imamo, srpsko kole, koje zna 99% stanovnika da igra, kao pevanje iz vika koje će, verovatno, tek biti na UNESKO-voj listi, kosovski vez, Belmuš koji stalno ovde kolega pominje, gusle su, takođe, već zaštićene, ali nisu neke druge, nisu neki stari zanati. Da ne nabrajam, jer skoro ima, ja mislim, još preko 30 elemenata nematerijalne kulturne baštine i kulturnog dobra od najvećeg značaja. Ono što je potrebno to je, zato što je kolo koje prožima čitavo nacionalno biće kao nacionalna igra, kolo u tri, Moravac, itd, kao što je srpska slava koja objedinjuje naše zajedništvo, našu duhovnost, ono što smo mi od doba Nemanjića, kao sve ovo drugo koje tek treba da se nađe na listi, dakle, mi sad treba da pomognemo, gospodine ministre, tim sredinama da oni od toga imaju, pored ove nematerijalne, i korist u pravom smislu reči. Da te žene pletilje koje će dvopređene čarape da pletu i dalje, one žene u Staparu koje su poznate po staparskim ćilimima, one Piroćanke koje izuzetno vredan zanat imaju u svojim rukama u proizvodnji pirotskog ćilima, dakle, da im država omogući. Ne možete vi samo iz svog resora, ali postoje drugi, jer je takav budžet za kulturu, koji je takav kakav jeste, da bismo taj naš nacionalni identitet očuvali. I, ne samo srpski, već u svemu tome ima i pripadnika i drugih nacionalnih zajdenica, kao što je naivno slikarstvo u Kovačici i kao što su neki drugi projekti, kako bi se zaista na pravi način to predstavilo i budućim generacijama. Sve drugo što se bilo kojim dinarom, znači, finansira, a da ima antisrpsku konotaciju, mi smo izrazito protiv toga. Dakle, mora i buduća Vlada o tome da vodi računa, da se zaista sve ovo što tek treba da bude i na UNESKO-voj listi i što tek treba da ima pravu promociju kroz jedan i kulturni i turistički projekat, kako god hoćete, promoviše kao najsvetlija tradicija našeg naroda. Hvala.
Hvala, gospođo Jovanović. Gospodine Markoviću, želite repliku? (Aleksandar Marković: Da.) Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Zahvalio bih i prethodnom govorniku, gospođi Jovanović što mi je dala mogućnost za repliku na pominjanje prezimena i imena u kontekstu rođenog Beograđanina, ako sam to shvatio. Da, nemam razloga da krijem da sam rođeni Beograđanin, ali to ni na koji način ne umanjuje moju ljubav prema svakom delu Srbije. Dakle, podjednako volim svaki deo Srbije, kao i svaki deo zemalja u okruženju, a u kojima Srbi žive. Dakle, podjednako su mi dragi i delovi nekadašnje Republike Srpske Krajine, kao i delovi Republike Srpske, kao i delovi onih teritorija koje ne pripadaju Republici Srpskoj, već Federaciji BiH, gde živi Srbi u apsolutnoj većini. Podjednako su mi dragi i delovi gde živi naš narod, a koji se nalaze u Crnoj Gori, kao i Makedoniji i u bilo kojoj drugoj zemlji u regionu, a gde žive Srbi. Mogao bih da se složim sa prethodnim govornikom u oceni da su neke bivše vlasti protežirale i promovisale isključivo antisrpske projekte u kulturi, promovisale i protežirale i finansirale isključivo antisrpske filmove i sve druge projekte i da je to bila vladajuća ideologija tih režima, režima oličenih u onome što mi nazivamo dosmanlijska vlast, koja je vladala od 2000, do 2012. godine, i gde je, kako bi to rekli " main stream" bilo da se u glavnim medijima, dakle, da dominira taj narativ u kome su Srbi uvek okarakterisani kao loši momci, kao "bad guys", gde ste mogli samo da čitate ili da gledate o nekim navodnim srpskim zločinima i o svim onim stvarima iz koga bi mogli da izvučemo zaključak kako su Srbi jedino krivi i za ratove koji su se događali devedesetih godina i za sve ono što je loše, jel tako? Ali, isto tako budite fer, pa priznajte da od 2012. godine, odnosno od trenutka kada je Srpska napredna stranka preuzela odgovornost za vršenje vlasti da se situacija i na tom polju značajno popravila. I zaista se značajno popravila. Dakle, ne snimaju su antisrpski filmovi, u poslednje vreme dominiraju filmovi sa nacionalnom tematikom, filmovi koji šalju jasnu, rodoljubivu i patriotsku poruku i takvih primera ima zaista mnogo i nadam se da će ubuduće biti sve više i više. To je moja intencija upućena Ministarstvu kulture, da se u budućnosti bavimo više kulturnim sadržajem koji sadrži tu nacionalnu notu i rodoljubivu notu. Zahvaljujem.
Hvala, kolega Markoviću. Reč ima narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Gospodine Markoviću, te nevladine organizacije zapadnjačke agenture koje su dobro umrežene i koje mi ovde stalno pominjemo, upravo su u službi tih i takvih koji se deklarišu kao nešto posebno. Zato sam vas apostrofirala i namerno da imate repliku i da ja mogu sa vama dalje da nastavim o njima, jer svaki normalan čovek, svaki patriota, svaki rodoljub normalno da će da razmišlja o svim Srbima, ma gde oni da žive. Znate, za nas srpske radikale je i Ojkača, koja je takođe kandidat za Uneskovu listu, nešto što je najsvetlija tradicija. Zmijanjski vez, gospodine ministre, koji su Srbi iz Republike Srpske uspeli, takođe, da stave na Uneskovu listu, zaista prelepa rukotvorina koja ne može rečima ta lepota da se opiše, ali oni se svega toga zgražavaju, ovi što ih vi prizivate stalno, gde ste, što ne dođete. Verujte mi, gospodine ministre, da je prozapadna dosovska ovde opozicija tazkovana u sali, oni bi se zgražavali nad ovim što mi promovišemo kao najsvetlije srpske vrednosti, srpsku tradiciju, jer oni samo znaju da ruše, da govore da u ovoj zemlji ništa ne valja, da su Srbi ovakvi, onakvi. Pominjala sam i, neću da mu pravim reklamu, onog jednog glumca iz filma Gorana Markovića, koji kaže - eto, Srbi su rušilački, ne znam kakvi, monstrumi na Balkanu, ili ovaj Branislav Lečić. Ne zaboravite onu njegovu rečenicu iz filma „Sveti Georgije ubiva Aždahu“, kad on kaže onako skroz u onom svom ludačkom zanosu - Srbi ratuju zato što su ludi. Znači, mi moramo da napravimo jasnu distinkciju u ovoj zemlji ko su oni, a ko su svi drugi koji poštuju i vole svoj narod i svoju državu i koji žele na takav način to da promovišu. Ono što je meni zasmetalo, gospodine ministre, vas sam gledala, zaista ste čovek koji radi taj posao iz oblasti kulture i informisanja. Eto, pred kraj ovog mandata ste i došli sa ovim izmenama zakona na koji mi imamo primedbe, ali vidim da ne negirate ništa od onoga što je važno za srpsko nacionalno biće, ali vi stojite u Vladi Srbije, ispred vas Zorana Mihajlović i ona kaže – sledeće godine mi ćemo… Ona je ministar za saobraćaj, građevinarstvo, infrastrukturu, šta ste joj sve dali, direktno u službi američke ambasade. Napravila je projekat Behtel, koji košta Srbiju 300 miliona više. Ona umesto vas najavljuje šta će da bude na Uneskovoj listi i šta će Srbija da uradi ove godine, pominjući upravo ono što sam ja malopre govorila, pirotski ćilim, staparski i ne znam da li je još nešto treće pomenula. Mora da se zna u ovoj zemlji i da se najoštrije žigošu sve te aktivnosti koje oni čine i sve te nevaldine organizacije i mediji koji su u njihovoj službi i sve predstave koje imaju, sva njihova izvođenja, gde oni otvoreno blate narod.
Hvala.
Vi mislite da je… Evo, završavam gospodine Marinkoviću, jer vi imate mogućnosti da na jednoj televiziji često naširoko pričate o takvim stvarima, pogotovo o njima. Vi mislite da je aktivnost samo kad oni pričaju što je legitimno pravo protiv zvanične politike vaše SNS. Ne, ono što oni rade je više od toga, psihološki rat u pravom smislu reči, protiv ove zemlje i protiv ovog naroda i sa svojim pojavljivanjem u statusu nekakvih slobodnih umetnika, oni su ovo, oni su ono. Ne, oni su u korpusu svih onih koji ne žele dobro Srbiji i srpskom narodu i SRS, evo, i na današnji dan, kada obeležavamo 30 godina našeg postojanja, otvoreno sa njima, u pravom smislu reči, vodi takve verbalne sukobe i sve to žigoše.
Hvala, gospođo Jovanović. Za repliku se javio narodni poslanik Aleksandar Marković, a javio se i ministar Vladan Vukosavljević. Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Marković. Izvolite.
Ipak ste meni dali prvo? Mislim da je trebalo ministru da date reč.
Ja znam procedure, gospodine Markoviću. Izvolite. Po proceduri, vi imate prednost.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Pa, opet bih mogao da se složim sa prethodnim govornikom u oceni da ovaj deo opozicije koji bojkotuje rad parlamenta već, evo, punih godinu dana, inače gaji taj animozitet, a oni to i ne kriju da gaje taj animozitet prema svemu onome što predstavlja nacionalno, prema svemu onome što predstavlja patriotski, prema svemu onome što predstavlja rodoljublje i mi smo to nekoliko puta i iznosili. U krajnjem slučaju, oni to i ne kriju. Dakle, to je njihovo viđenje, to je njihov politički stav. Koliko god on bio legitiman, legitimno je i moje pravo da se ne složim sa tim. Dakle, vređali su oni ovde iz skupštinskih klupa mnogo puta i sprski opanak i tu ojkaču koju ste pominjali i srpsko kolo i sve ono što podseća na ono što je izvorno, na ono što je zdravo, n a ono što je patriotski, na ono što je rodoljubivo. Dakle, to je, prosto, njihova stvar i njihova politika i ne bih želeo da ulazim u to. S druge strane, Vlada u kojoj dominantnu ulogu ima SNS, na čijem čelu je Aleksandar Vučić, se trudi da afirmiše i promoviše upravo suprotno od njih, a to je da promovišemo zdrav patriotizam, ono što je i pre nekoliko dana Nikola Selaković rekao, prosvećeni patriotizam. Ono čemu treba da težimo to je negovanje naše svetle istorije, negovanje svih onih tekovina koje smo imali u našoj svetloj istoriji, negovanje patriotizma, negovanje rodoljublja kao nešto što je zdravo, kao nešto što je normalno i kao nešto što je potrebno. U tom smislu meni je zaista srce puno. Ja sam, između ostalog, i član skupštinskog Odbora za dijasporu i Srbe u regionu. Kada idemo u zemlje regiona, kada pričamo sa našim Srbima i u Makedoniji, čak i u Albaniji, u Crnoj Gori, u svim zemljama regiona, srce mi je puno kada čujem da i Vlada Srbije može da podrži finansijski i da pomogne projekte srpskog naroda u zemljama u regionu, a takvih primera je zaista mnogo. Zaista sam zadovoljan u tom smislu. Apelujem na ministarstvo da u buduće još više rade u tom smislu, a za ove koji se stide pripadnosti srpskog naroda, zaista nemam šta da kažem u tom smislu. Zahvaljujem.
Hvala, gospodine Markoviću. Pravo na repliku ima narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Evo, u kontekstu ove dosadašnje priče koja je, zapravo, vezana za ovaj amandman koji sam ja podnela u ime SRS, replicirajući gospodinu Markoviću, ujedno i da dam sugestiju ministru ili budućem ministru u Vladi, a verujem da će i SRS zadobiti veliko poverenje građana. Mi sve činimo da im pokažemo ono što članovi SRS znaju, ali da bi to znali i birači koji će za nas da glasaju, da smo mi veoma dosledni unazad 30 godina u svim aspektima našeg političkog, društvenog, kulturnog života i da sve te temeljne vrednosti koje mi promovišemo zapravo se pokazuju kao prave i da izlaze iz okvira neke dnevne politike, već da ostavljaju zaista jedan trag. Ono što smo mi uradili štampanjem sabranih dela naših velikana, koje smo danas spominjali, mi smo pre više od 20 godina, ili više, pokrenuli Časopis „Srpska slobodarska misao“, gde su mnogi naučnici iz oblasti kulture, iz oblasti istorije, politike objavljivali svoje separate, svoje viđenje i svoje stavove o najvažnijim pitanjima za naš narod i za našu državu. Ali, kada je već reč o ovome, zašto smo mi ovde intervenisali? Možda vam je to bilo i čudno - otkrivanje i stvaranje. Smatrali smo da je nepotrebno da te dve reči stoje, ali ovaj drugi deo tačke 2) od opšteg interesa u kulturi obuhvata očuvanje i predstavljanje srpske kulture i kulture nacionalnih manjina u Republici Srbiji. Kada se ovo kaže, neko će da pomisli da je to samo neko medijsko predstavljanje ili štampanje nekih brošura. Ne, mi moramo, ako hoćemo da vratimo i ovo kolo koje Srbi imaju, i ojkaču, i pevanje iz vika, i frulu i gajde, sve to ako hoćemo da vratimo u naša sela i u naše gradove, onda moramo da pomažemo tim ustanovama kulture, a u selima, gospodine ministre, je nekada bilo 1500 i više tih domova. Vi ste lepo povukli paralelu kada ste rekli kao čovek koji je očigledno, kao ja i sve moje kolege, takvog opredelenja, kako su to hteli da zamisle Brozovi komunisti posle Drugog svetskog rata, sa sve onim pokličima Josipu Brozu i petokrakama na čelu. Ne, to ne treba da se narodu tako više predstavlja, jer ti domovi su ruinirani zbog toga što ovi dosovci nisu hteli da brinu o njima i o srpskom selu. Dvadeset godina, znate, ili već petnaest godina pre vaše vlasti, to je bilo puno, a pre toga i rat i sankcije, već da se to vrati u dušu srpskog naroda, tako što će da im se omogući da oni imaju još više tih manifestacija, tih seoskih zborova i svega toga, gde će ono što je već sada na zvaničnoj listi UNESKO-a da se promoviše javno.
Hvala, gospođo Jovanović. Sada reč ima gospodin ministar Vukosavljević. Izvolite, ministre.
Zahvaljujem. Zadovoljstvo mi je što se u ovom visokom domu pruži prilika ponekada da se o ovako osetljivim i strateški važnim temama, kao što je kultura, govori, pa bih se samo kratko osvrnuo na vaše izlaganje, uvažena narodna poslanice i na izlaganje kolege Markovića. Dakle, vi ste pominjali neke fenomene društvene koji su prisutni. Fenomen autošovinizma je prisutna stvar u našem društvu. Srbija nije izolovan slučaj. Ali, moram da kažem da u pojedinim aspektima naše nedavne istorije, takav fenomen je bio naglašeniji nego u nekim drugim periodima i nego u nekim drugim zemljama. Tako da, o autošovinizmu, kao jednom posebnom društvenom, ali i psihičkom fenomenu, treba razgovarati i konstatovati, ali ne samo razgovarati, nego preduzimati i određene konkretne mere kulturne politike, kako bi se te stvari obeshrabrivale u svom delovanju. Sa druge strane, kada je reč o ukupnoj kulturnoj politici, takođe, ovo što je bilo rečeno je tačno. Uz gruba pojednostavljenja, zadaci onih snaga, takve snage postoje, ne bih ih ovom prilikom imenovao, stvar je složena i komplikovana istorijski, dakle, one snage koje rade nasuprot našim interesima, interesima ovog naroda, imaju kao jedan od strateških ciljeva, prvo promenu svesti, a ta promena svesti se otprilike, takođe, moram da pojednostavljujem, zbog dužine vremena za izlaganje, sastoji u tome da se sve ono što je navodno srpsko, sagura na teritoriju današnje Republike Srbije, a da sve ono što nije, jeste srpsko, ali se ne nalazi u današnjoj državi Srbiji, bude izloženo snažnim procesima akulturacije i onda transformacije u neki drugi kulturni obrazac. Takva stvar je opasna. Nedavno je kod nas objavljena jedna knjiga, ne bih sada da je reklamiram, ali „Hladni rat u kulturi“, nije bitno koji je autor, ni šta, koja govori o tome koliko su velike sile u decenijama posle Drugog svetskog rata shvatale i prepoznavale značaj specijalnog rata u oblasti kulture, gde se vrše suptilne transformacije u svesti pojedinca, gde onda na osnovu dugog trajanja dolazi do promene krupnih slika i pogleda na svet. Upravo vođeni tim razlozima i nekim od tih razloga, mi smo pre izvesnog vremena potpisali u Srpskim Karlovcima, simboličkom mestu naše istorije, jedan Sporazum sa Republikom Srpskom, sa Ministarstvom kulture Republike Srpske o srpsko-kulturnom prostoru. Bilo je tu kasnije na nekim našim sajtovima i u čuvenoj našoj pijaci loših ideja i zlobnih komentara, pitanja kao – pa čemu to služi, gde su konkretni održivi efekti takvog poteza? Takve stvari se ne mere na dnevnoj i na mesečnoj bazi. Posle niza decenija pogrešnog sagledavanja nekih aspekata naše kulturne istorije i politike, bilo je važno da počne da se radi na podizanju svesti o tome da postoji srpski kulturni prostor. Taj prostor postoji i kod drugih naroda, to nije privilegija našeg srpskog naroda, ali politički prostori, to su oni prostori na kojima vladaju zakoni i pravila jedne države u datom istorijskom trenutku su omeđeni politički prostori i zovu se države. Ali, i te granice između država se ređe ili češće, više ili manje, tokom dugog istorijskog trajanja menjaju, ali kulturni prostori su daleko trajniji od političkih granica. Prema tome, kada govorimo sada o srpskom kulturnom prostoru, to je prostor onih gde je tokom dugog istorijskog trajanja ovaj naš narod ostavljao nesumnjive tragove svog materijalnog i nematerijalnog kulturnog nasleđa. Taj prostor se proteže od Svete Gore pa do Trsta i od Dubrovnika do Arada, Temišvara i Sent Andreje. Zašto je to bitno znati? Zato što na tom prostoru bi bilo važno da se vodi jedinstvena kulturna politika, upravo u očuvanju tradicije jezika, pisma, običaja, identiteta i drugih stvari i da taj prostor oseća u kulturnom smislu, ne govorim o političkom smislu. Moraju se poštovati državne granice, međunarodni ugovori i drugi konteksti koji vladaju u ovom trenutku, ali kultura je entitet koja živi i diše iznad našeg standardnog dnevnog poimanja istorije i politike. I u tom smislu je i naša Strategija kulturnog razvoja usmerena ka nekim od tih pitanja. Dakle, mi na polju svesti moramo sagledavati celokupnost srpske tradicije, srpskog dugog trajanja u istoriji i neophodnosti sprovođenja zajedničke kulturne politike na svim onim prostorima gde žive Srbi. Verujem da ćemo iz godine u godinu uspevati kao društvo i kao država i kao narod da napredujemo tim koracima, budući da je naša i kulturna, a i istorijska svest, zahvaljujući opet nekim drugim razlozima, bivala predmet različitih izazova, udara, saplitanja, dekodiranja i različitih drugih ataka koji su doveli, nažalost, do ponekad osnaženog fenomena autošovinizma i do svih onih malignih pojava koje u društvu mogu da se prepoznaju u ovoj oblasti. U svakom slučaju, mislim da smo na dobrom putu, jer naravno, svest o nekim fenomenima jeste preduslov za delovanje u tom pravcu, a verujem da u najvećem delu našeg društva, pa i u ovoj Narodnoj skupštini, bez obzira na političke razlike ili dnevnopolitičke razlike, postoji jasno naglašena svest o značaju negovanja srpske kulture, gde moramo neprestano, i završavam, voditi računa o tome da je proces akulturacije jedan vrlo dinamičan fenomen koji ugrožava identitetska pitanja i da proces akulturacije, kao što svojevremeno naši sunarodnici se nisu na rubnim područjima pokatoličavali odmah, nego nasuprot toga je stajao period unijaćenja, pa onda pokatoličavanja. Tako je i u procesima kulture, slični fenomeni postoje. Ono čega treba da se čuvamo jeste suprotna krajnost, a to je kulturni jednocentrizam, koji bi doveo do hermetičnosti jedne kulture. Kultura mora da ima svoje propulzivne prostore, mora da diše, mora da postoji prostor kulturne razmene i kulturnih strujanja, ali naravno, to ne sme da ugrožava osnovne identitetske principe razumne kulturne politike jedne zajednice. Hvala.
Reč ima Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Gospodine ministre, odličan ste mi dali sada primer da mogu dodatno da podsetim građane Srbije, a i one koji nikada nisu ukazali poverenje SRS, kako mi posmatramo srpski kulturni prostor. Vi ste sada rekli – moraju da se poštuju granice one koje sada jesu. Nažalost, te granice na srpskom kulturnom, nacionalnom duhovnom prostoru, a to su granice velike srpske države. I na ovoj liniji Karlobag-Ogulin-Karlovac-Virovitica, eto, mi to imamo i u programu naše SRS. Dakle, to je kompletan etnički i duhovni i kulturni prostor našeg naroda. Ne možemo mi sada da kažemo, ja koja sam rođena u Šumadiji ili Dragana koja je iz Kruševca ili kolega Lukić iz Bajine Bašte – e, sada, to što postoji tamo u Lici, na Kordunu, Baniji, a što je specifično za srpsko, to je tamo negde. Naša obaveza kao predstavnika srpskog naroda, nažalost, to je sada okupirani deo srpske teritorije, mislim na Republiku Srpsku Krajinu, mislim na položaj Srba u srpskoj Crnoj Gori. Mafijaška vlast Mila Đukanovića će sutra i nematerijalno kulturno blago, koje je autentično srpsko, da prisvoji sebi. Kao što sad hoće da nam otmu svetinje, sutra će da idu korak dalje. Jel tako, gospodine ministre? Pa, ono što mi imamo i što hoćemo da stavljamo na UNESKO listu, oni će da kažu da je naše. Ja ne mogu da sada kažem da me ne zanima to nešto tamo. Ne, to je sve zajedničko i naša je obaveza da to promovišemo. Mi svi u Srbiji znamo, nije tu kolega Milija, on promoviše to stalno kako se pravi belmuž, pravljenje srpskog kajmaka kao srpskog brenda je takođe na listi za UNESKO listu nematerijalnog kulturnog blaga, ali isto tako je kulturno blago Srba livanjski sir, koji su ustaše pripisale sebi, a autentičnost pravljenja tog sira, koje je zaista kulturna i etnička vrednost tog kraja gde su živeli i proterani od strane ustaškog noža Srbi, potiče evo iz porodice koleginice Radete. Tako da, mnogo je toga što mi kao narod nismo ni zaštitili, ni dovoljno promovisali da je to naše. Nama uvek za neke stvari opravdanje bude – nema novca, nema vremena. Mora za to da ima, jer ako tako od deteta u kolevci, što bi naši stari rekli, kada se zaljulja vaspitavamo našu decu, onda ćemo znati da ovi iz ovog korpusa o kome ste i vi sada pričali, ubuduće, kao što ni do sada nemaju, ali neće imati nikakve šanse da njihove vrednosti i da im onda stvarno i taj smanjeni cenzus bude nedostižan sa onom Bupkinom motkom, jer to ne treba da bude nikakva vrednost za koju zavređuje jedan glas da ga neko poveri u Srbiji.
Hvala, gospođo Jovanović. Pravo na repliku ima Milija Miletić. Izvolite.
Zahvaljujem se. Evo, pošto puno poslednjih stvari pričamo ovde na sednici, kako čujem od koleginice, ja sam bio tu ispred i dobra je stvar da svi ovde, koji tu dolazimo iz tih sredina, da li je to Kragujevac, da li je to Niš, da li je to Svrljig, da li je to Kruševac, mi uvek govorimo o našim sredinama, o mestima odakle dolazimo i normalno je, kako kažu u mom kraju… Ja govorim onako kako sam učio ranije. Jeste, nekad nekom bude i smešan moj naglasak, moj govor, ali, kako da kažem, ja govorim za mene i za moj kraj gramatički ispravno. Prema tome, kada neko sa strane sluša, kada ja pričam i govorim jezikom svrljiškog naglaska, svrljiškog kraja, nekada to možda i bude smešno, ali verujte mi, ljudi, mi smo tako tamo naučili. Ja ovde u Skupštini, kada sam tu, govorim uvek svojim naglaskom i pokušavam da ne menjam svoj način govora. Nekada budem i smešan, kada neko sluša, zato što mi tako govorimo kod nas. Inače, kako sam malo pre pričao, za te naše manifestacije, organizacije, koje radimo, promocija svih tih stvari jeste poziv da dođu ljudi kod nas, dođu kod nas u Svrljig, dođu kod nas u Belu Palanku, Knjaževac, da dođu u Sokobanju, da dođu u Nišku Banju, da dođu u Kragujevac, da probaju tamo naše specijalitete, da vide našu kulturu, da vide našu tradiciju i, kako se kaže, mi iz malih opština imamo istorijat, imamo istoriju. Kako sam malopre rekao, 1297. godine pronađeno je „Svrljiško jevanđelje“. To možete da pročitate. Ja sam odlomke tog jevanđelja dao i našem predsedniku, gospodinu Vučiću, kada sam bio kod njega na prijemu, kada je izabran za predsednika Srbije. Zato kažem još jednom - iz malih mesta dolaze veliki ljudi i ne možemo mi svi da budemo rođeni ovde u Beogradu ili u Novom Sadu ili u Nišu. Treba da dođemo iz tih malih sredina, ali tim sredinama moramo dati veću pažnju, ne samo kada govorimo, nego sutra, ministre, kada dođe vreme da odlučujete za ovaj projekat „Gradovi u fokusu 2020. godine“, dajte podršku, pomozite te male sredine, da izgradimo objekte, da u tim objektima ljudi mogu da rade, da žive i da od toga imaju interesa za celu Srbiju.
Hvala, gospodine Miletiću. Reč ima ministar Vladan Vukosavljević. Izvolite.
Uvaženi narodni poslaniče, potpuno se slažem sa tim što ste izgovorili sada. Mi smo u vezi sa prvim delom vašeg izlaganja, kroz konkursne ili neke projekte, pomogli različite vrste aktivnosti vezane za čuvanje dijalekata, poglavito na jugu Srbije, i mi smo zaista na strani toga da su dijalekti i narečje bogatstvo jednog jezika, a ne razlog da se na to gleda sa izvesnom rezervom, znači suprotno od toga. Preko konkursa „Gradovi u fokusu“ mi smo u poslednje četiri godine, mislim, opredelili blizu 600 miliona dinara i, gde je veliki broj, nedovoljan broj nažalost, jer ja bih voleo da pomognemo svima, koji imaju dobre projekte, pomogli najrazličitijim tzv, naglašavam, malim sredinama, jer kada je reč o kulturi ne sme biti velikih i malih sredina i verujem da ćemo tako nastaviti i ubuduće. Pozdravljam vašu inicijativu. Ukoliko vaša opština bude imala kvalitetan projekat… Ja ne mogu na sednici Skupštine da obećavam da će neki konkretan projekat biti pomognut, jer time bih ugrozio interes drugih učesnika u konkursu, ali u svakom slučaju svaki onaj projekat koji je dobro urađen, koji je kvalitetan i koja lokalna samouprava do sada nije bila u prilici da bude laureat na tom konkursu, mislim da su te okolnosti vrlo pozitivne i ohrabrujuće, i to je sve što mogu da kažem u vezi sa konkursom u ovom trenutku.
Hvala, gospodine Vukosavljeviću. Reč ima Milija Miletić, pravo na repliku.
Zahvaljujem se. Siguran sam da vi iz ministarstva imate razumevanje za male sredine, i to se videlo u prethodnom periodu. Problem malih sredina jeste nedostatak kadrova, nedostatak ljudi koji su kvalitetni koji znaju da izrade te projekte. I sami znamo da unazad nekoliko godina imamo zabranu zapošljavanja, što je pozitivno i treba da zaustavimo… Nama je u interesu da radi privreda, poljoprivreda, da se finansiramo iz realnih sredstava, ali i u tim malim sredinama su potrebni kvalitetni ljudi. Imamo tamo dosta kvalitetnih ljudi koji sada ne mogu da rade, rade na pp ugovore, rade na jedan drugi način, ali suština svega toga jeste da nije u pitanju samo Svrljig, nego su u pitanju sve te male opštine koje su na jugoistoku Srbije ili u drugim delovima Srbije koji imaju kapacitet, imaju istorijat, imaju mogućnosti i treba im podrška. Na tome treba svi da radimo. Zato kažem – podrška malim sredinama, podrška našim selima, podrška svemu onome što je čuvalo i gradilo našu zemlju Srbiju. Srpski opanak je gradio Srbiju. Srpski opanak je hranio Srbiju i tako će biti u narednom periodu.
Hvala. Sada reč, po amandmanu, ima prof. dr Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, radi razjašnjenja nekih stvari, tačno je što su prethodnici govorili da je izuzetno bitna pojava autošovinizma. Sad ću vam reći o čemu se radi. To je treći pojam totalnog rata. Prvi jeste rat na bojištu. Drugi jeste napad na civilno stanovništvo i treći, molim vas, ja mogu da prekinem ako se ovo zna, sabotaža u okviru ovoga o čemu sam govorio. Taj pojam je nastao 1916. godine. Naučnici znaju kako i gde – napadom na Pariz. Zatajili su uređaji za vazdušnu uzbunu i tako je bombardovan, jer je bila domaća sabotaža, domaći izdajnici, drugim rečima, kako se to kaže našim popularnim jezikom. To je jedno, je li? I oni su jako opasni danas. Kada to kažem i vezano za rat 90-ih, moramo neke stvari da raščistimo. Danas na konferencijama za štampu govore ljudi koji su krivci za to. dozvolite samo da kažem nekolike rečenice. Bivši predsednik Srbije, gospodin Tadić, za vreme koga je Hrvatska priznala Kosovo, samo da je jednu rečenicu izgovorio nikada je Hrvatska ne bi priznala. Da li je tako, gospodine Tadiću? Ćutali ste kao zalivani, a danas optužujete drugog. Gospodine Tadiću, da ste tada rekli ovu rečenicu – ako Hrvatska prizna Kosovo i mi ćemo Republiku Srpsku Krajinu. Nikada je Hrvati ne bi priznali, a gospodine Tadiću optužujete drugog za ono što ste vi trebali učiniti. Vi ste krivac za to. Da li je tako, gospodo narodni poslanici? Dabome da jeste. Voleo bih da se neko suprotstavi tome, a da ne govorimo o drugim stvarima sada. Izuzetno je bitna domaća sabotaža. Znači, kao i 1916. godine i sada. Tačno znam imena ljudi koji su bili domaći saboteri. Već smo pisali naučne radove o tome. Gospodo iz nauke i poslanici, možemo malo da prelistamo časopise i videćete o čemu se radi, je li? Danas peru svoje biografije oni koji su krivci za rat. Dozvolite, kada već jedan predsednik jedne susedne zemlje optužuje nas ovde, njegov predsednik je rekao, citiraću sada: „Hrvatska je želela rat. Mi Hrvati smo želeli rat, ali ne bi dobili nezavisnost Hrvatske. Tačka. Zato smo iza svakih pregovora naoružavali svoje postrojbe. Tačka. Znači, mi Hrvati smo mogli izbeći rat, ali ne bi dobili nezavisnost Hrvatske“, završen citat. Ja sam svedočio u Hagu oko toga. Prema tome, gospodo, vidite ko je započeo, ko je želeo rat. Još jedan podatak koji namerno prećutkuju mnogi domaći, hajde da kažemo, saboteri. Koji je to podatak? Neki kažu – jedna velika zemlja, prekomorska, se zalagala za Jugoslaviju do 1992. godine. Lažu. U septembru 1990. godine jedna velika zemlja donela je zakon, gospodo narodni poslanici, radi vaše informacije, u svom Kongresu da se sruši SFRJ. Molim narodne poslanike. Ja sam ćutao kada su oni govorili iz kulturnih razloga. Znači, donesen je zakon. U prvoj tački tog zakona kaže – mi prekidamo sve diplomatske, ekonomske i političke odnose sa Jugoslavijom. Drugi član tog zakona – ali sarađivaćemo samo sa onim Republikama, nema više Jugoslavije, mnoge to boli, nema više Jugoslavije, nego onim republikama koje su donele višestranačke izbore“ završen citat. Donela Hrvatska i donela Slovenija, jel tako, gospodo naučnici, koji se bavite naukom? To je istina. Dakle, mogu tačno kada je i datum, to već ima u naučnim radovima. Dakle, gospodine Tadiću, još jedanput se njemu obraćam, jer je on ovih dana psuje, da je samo izgovorio rečenicu, a bio je predsednik države, a Hrvatska priznala Kosovo - da ukoliko Hrvati priznaju Kosovo da će i Srbija, na čelu Srbije bio je on, da će priznati Republiku Srpsku Krajinu, nikada Hrvati ne bi priznali. Jel tako, gospodo naučnici i političari? Voleo bih sada da neko kaže da nije tako, da ne idemo u sledeće stvari, jer odvuklo bi nas na široko. Nije on samo jedini. Tu je i Vuk Jeremić, potomak. Za vreme njega 2008. godine je nastalo sve ovo. Jel tako gospodine Vuče Jeremiću? Nema ga nigde. O Draganu Đilasu da i ne govorim, isto tako. Pa on je u Američkoj ambasadi izgovorio onu čuvenu rečenicu – „zalagaću se za rat“, citiram, „Mladić ide u Hag, a ja ću priznati nezavisnost Kosova“. Jel tačno ili nije? Neka izađe pred građane Srbije i neka kaže, jeli ili nije? Neće to nikada da ponovi. Hoćete redom da ih sada nabrajam, vidim da mnoge boli, redom nabrajam za sve one koji danas Aleksandra Vučića optužuju za to. Ima ih 22. Svaki citat, dan, sekundu kada su rekli da će priznati Kosovo i Metohiju. I Boško Obradović, sagnuo glavu u Američkoj ambasadi i Boris Tadić i Vuk Jeremić, koliko god hoćete. I Saša prangija, to je posebna priča, jer arčijska građa gospodine ministre je u pitanju. Ja sam bio onaj poslanik, jedan od mnogih iz ove većine koji je pitao povodom ubistva onog Predraga Gojkovića, znate šta mi je tužilaštvo odgovorilo, arhivska građa u Arhivu Beograd. Imam papire o tome. Znate šta mi je Arhiv Beograda odgovorio, a predsednik Komisije hajde pogodite ko je bio? Direktor Arhiva Branka Prpa. Vidite da nemam problem da kažem. Znate šta su odgovorili? Uništena dokumentacija. Kojeg je to reda kategorizacija, gospodo, arhivski radnici? Šta mislite zašto je uništena ta dokumentacija? Šta kaže tužilaštvo kome sam se obraćao tada? Znate šta odgovorio, tužilac jedan, on i ne zna šta je kategorizacija arhivske građe. Tako se uništavaju naši arhivi i arhivska građa. Zato su neki svoje dosijee tražili da bi ih uništavali. Ne može, gospodo, kopije postoje. Jedan od njih, danas ga nema u ovom visokom domu je potpisao da se bivši predsednik, 14 njih je potpisalo, čini mi se, ili 15 nije ni bitno, samo jedan nije hteo i drži ga stalno u železnoj kasi, gvozdenoj. Samo jedan nije hteo i ta osoba koja drži svaki put kada dođe ovde proziva. Onaj je rekao možete me ubiti, šta god ja o njemu mislio, ne mislim dobro o tom, ali je to neću da učinim, kopije širom arhiva. To je suština. Istorija će reći i o nama i o svima na određeni način. Kako vreme prolazi sve više dolazi istina na videlo. Osuditi svaki zločin treba. Kada su u pitanju nevladine organizacije, hladnjače su isplivale, a istina se sada zna tek. Znate, jer je tadašnja Vlada to radila i jedna ministar unutrašnjih poslova. Tačno se zna koja je služba radila iz jedna prekomorske zemlje preko koga, kako su tablice menjane. Dakle, ništa nije sporno, sve se objavljuje, ništa se sakriti ne može. Ni moje delo, ni onih preko što ih ovde nema, što ne smeju doći, ne zbog toga što oni bojkotuju izbore, što ne vole da rade. Završiću samo, meni je drago da mi zaista vodimo računa o kulturi srpskog naroda, drugih naroda i nacionalnih manjina. To ćemo raditi. Ono sa čime želim završiti jeste citat kojeg ću predsednika Republike citirati, citiram, „Sada imamo rast ekonomije, treba da ga podstičemo, da se hvalimo da radimo više, a ne manje, znam da to neki ne vole da čuju. To je suština.“ Ukoliko ne budemo više i mi ovde radili, a ne bežali sa sednica kao što ovi beže nema rasta gospodo i u nauci i u politici i bilo gde. Onda ćemo imati 8% pa će naše kulturne delatnosti imati veća izdvajanja, pa će naši sunarodnici u susednim zemljama imati veća izdvajanja za njihove projekte, a i naše nacionalne manjine unutar naše države. Izvinjavam se što sam malo uzeo, evo suštinu mislim da sam podio, ali meni je žao što ovih nema. Oni ne dolaze zato što nisu uslovi, jer nikada nisu ovde nisu ni dolazili. Ako imaju hrabrosti, evo uzmite iz stenograma pa ćete videti kada su dolazili, kada trebaju govoriti tri minuta i bežali bre. Išli su na fiskulturne vežbe, a njih je narod delegirao ovde. Oni su predstavnici naroda, neka se bore ovde, idejama, znanjem, sposobnostima, a ne pričama. Kada mi opet doktor Radonjić, opet ga spominjem i tako dalje, on se sprda dualnim obrazovanjem, profesor ekonomije, videli ste danas. Š šta onda reći? Kako ćemo 8% postići? Pa problem je u njemu, a nije u Aleksandru Vučiću koji je to prvi, hajde da kažem, spomenuo, dualno obrazovanje. Mi evo realizujemo i to vrlo uspešno, sedma hiljada đaka, 2.600 u ovoj godini u prvi razred. To su podaci, jel tako gospodo vi koji bežite iz ove Skupštine. Šta reći o Mariniki Tepić? Ona je ta sabotaža o kojoj sam govorio totalnog rata. Na primeru Francuske 1916. godine kada su uređaji za vazdušnu uzbunu onesposobljeni. Takvih je bilo i u ovom ratu. Istorija ih sve stavlja na svoje mesto, i mene i njih i bilo koga drugog. Izvinite što sam malo proširio, dobro ste ministre napravili jedinstvo srpskog kulturnog prostora, povelja je napravljena, ali forsiramo i druge manjine unutar Srbije. Da li je na dovoljnoj razini? Nije. Ali je dobro. Trudimo se da bude bolje, ali za naš narod u susednim državama i širom sveta, kao u ekonomiji. Ovo je super. Što reče, citiram ponovo predsednika – „Trudimo se da više radimo da bi za kulturu i nauku više izdvajali.“ I juče onaj profesor koji pobeže, jer je pitao ministra ovde juče – da li može projekte preko udruženja? Znate zašto je pitao, jer ne može više preko naučnih ustanova, mora uslove da ima, mora imati na listama „Tompson“ i drugim listama širom sveta, ali nema jer pljačkali pare, bre, odnosili. Nema toga više. Svodimo to u normalne okvire kako se to radi u kulturnim zemljama. Hvala, izvinite na ovoj upadici.
Hvala profesore Atlagiću. Reč ima po amandmanu, gospodin Srbislav Filipović. Izvolite, kolega Filipoviću.
Hvala predsedavajući. Uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, meni je drago da današnja sednica idu u ovakvom pravcu u kome ide i da smo se bez obzira na to da li smo deo vladajuće većine ili predstavljamo opoziciju koje je danas u parlamentu, da smo se složili oko nekih stvari, a to je u dobrom delu kako kultura treba da izgleda u Srbiji, kako treba da se ophodimo prema sopstvenoj istoriji, prema sopstvenoj prošlosti i na koji način trebamo da negujemo te tradicije koje trebaju da nas očuvaju u decenijama koje su ped nama? Naravno, možemo da se razlikujemo prema tome na koji bismo način raspoređivali sredstva koja imamo u budžetu, gde bismo više i manje ulagali, koji su nam putevi potrebniji i gde je važnije završiti pre infrastrukturu ili na nekom drugom mestu i tako dalje, ali oko tih suštinskih stvari koje čine jednu srž jedne države mi kao odgovorni političari ove Skupštine moramo da postignemo dogovore da se zajedno složimo oko toga šta je najvažnije za Srbiju ne u narednih četiri godine, nego šta je najvažnije u narednom veku za Srbiju? Proći će dva ili tri mandata. Proći i jedna vlast. Doći će neka druga, treća i govoriće se onda stalno šta je bilo u prethodnih pet godina, deset ili dvadeset. Treba da gledamo, kao što to rade ozbiljne države u svetu, strateški. Strateški znači da imamo cilj od koga, kao u SAD, kada se oni dogovore šta je njihov nacionalni interes, šta je njihov cilj, oni se toga drže, bez obzira koja administracija je na vlasti. Postoje nijanse gde se možemo razlikovati. To je dobro. To su naše ideološke razlike, principijelne, ekonomske, finansijski pogledi na politiku, na život, na investicije, da li bismo davali subvencije, ne bi davali subvencije, ali oko toga šta je srpski nacionalni interes, oko toga šta je naša istorija, šta je naša kultura, šta je naš identitet, to ne zavisi od toga kojoj političkoj opciji pripadamo. To bi tako trebalo da bude kod normalnih ljudi, normalnih političara, ali mi imamo deo nenormalnih ljudi koji trenutno jesu zaista formalno samo poslanici u Narodnoj skupštini Republike Srbije, koji više ni sami ne znaju kojoj političkoj grupaciji ili kom ideološkom pravcu pripadaju, zato što su se toliko već izmešali. Počeli su u jednom poslaničkom klubu, pa prešli u drugi, pa u treći, pa su promenili hiljadu naziva i svojih lidera u međuvremenu, ali su zadržali nešto što je srž, što je nit kod svih njih, to je mržnja prema sopstvenoj zemlji i ljubav prema novcu. To je ono što je kod njih neprolazno, ljubav prema parama, toga se nikada ne odričemo, ali će se zato lako odreći i pred evropskim parlamentarcima i pred Briselom i pred Vašingtonom, pred bilo kojim centrom velikim, u svetu će se lako odreći svoje države, svoje istorije, svoje kulture, samo za malo novca i za malo interesa. Danas je Dragan Đilas, na jednom od svojih portala, lažovski portal „Direktno“ to ću da kažem u prenosu, izneo tvrdnje koje su naravno potpuno opet nešto što nema veze sa kulturom. O kulturi govorimo, kultura komunikacije je važna među nama. Ne možemo ili ne bi trebali jedni drugima da se obraćamo sa jednim takvim teškim i ružnim rečima koje dele javnost u Srbiji. Kažem, možemo da imamo različite ideje, da razmenimo njih, pa neka to bude i malo strastvenije, neka to bude neka žučnija rasprava, ali to ne sme da pređe granicu dobrog ukusa. On je danas rekao da je protiv pretnji i protiv razbijanja glava, protiv mržnje, protiv podela, protiv svega onoga zašta se zapravo svojim političkim delovanjem zalaže, a zalaže se upravo za to da se, rekao sam jutros prilikom postavljanja poslaničkog pitanja, našem kolegi sa Starog Grada, Jovanu Kneževiću preti telefonom smrću. Da se drugom našem kolegi Kovačeviću iz Zemuna razbije glava ispred zgrade u kojoj živi. Zalažu se upravo za to da se predsedniku Republike svakodnevno upućuju pretnje, naravno jer bi voleli da se to i obistini, ali pre svega kao cilj i kao svrha pritiska na njega da popusti da ga izbace iz koloseka, da ne može da se bavi onim što jeste njegov posao, to jeste stvaranje jake države, stabilne države Srbije na Balkanu koja će biti primer drugima kako drugi treba da se razvijaju, a ne opasnost kako oni predstavljaju kad govorim o nacionalnom interesu. On govori o tome da je protiv podela, a pri tome njihovi jurišnici svakodnevno, evo, pa i ovi njihovi ovi, šta su već što drže konferencije Marinike i ostale kokoške, koje kažu botovi, sendvičari, krezubi, pa onda tako podele Srbiju na sto parčića. Zapravo za njih 60%, 70% ljudi ne valja uopšte u Srbiji, svi su odvratni, nikakvi, jer neće da podrže njih, neće ljudi da glasaju za korupciju, neće za kriminal, hoće konkretne stvari da vide u državi, hoće da vide Narodni muzej, hoće da vide neku dobru postavku od slikara poznatog našeg, imamo ih sijaset, hoće ljudi da vide nove autoputeve, hoće ljudi da vide nove škole, hoće da vide neke zakone dobre koje donosimo, koji će njima doneti benefite u budućnosti, ljudi neće naše svađe više da gledaju i upravo to radi Aleksandar Vučić. Spuštamo tenzije kad god se podižu sa jedne strane, trudimo se da rezultatima i jednom dobrom odgovornom politikom spuštamo tenziju u društvu, sa jedne strane, opet sa te druge nemate odgovor, taj dobronamerni kako bi naše društvo htelo. Hteli bi ljudi da čuju nešto konkretno, a šta je program te druge strane, kako može da bude bolje, kako više para da bude za kulturu, kako možemo neki novi muzej da obnovimo, kako možemo možda da podignemo ponovo onu razrušenu zgradu Narodne biblioteke na Kosančićevom vencu, kako možemo takve neke stvari da uradimo koje će biti na korist i u istoriji da ostavim trag, konkretan trag, za koji ćemo reći – e, ovo je uradila tada jedna dobra vlast, nekih naprednjaka, bio je predsednik Srbije tada Aleksandar Vučić ili ko je već bio, i ostavio je to narodu da traje u vekovima koji su pred njim. Neće se ljudi sećati za 20, 30, 50 godina nikakvih portala, neće pamtiti naše tvitove, neće pamtiti prepucavanja, pamtiće ono što ostane njihovoj deci, pamtiće te zgrade, izložbe, muzeje, velikane, pamtiće dela. Ljudi neće pamtiti budalaštine i gluposti. Neće pamtiti to da neko napiše na svom profilu da je neko glup, lep, pametan, ružan, sendvičar, to nisu važne stvari, to nije suština politike koja je potrebna Srbiji danas. Srbiji je danas potreban iskorak u politici, pa se nadam i verujem, i ne samo da se nadam, nada sama po sebi ništa ne znači, već verujem u to da će u sledećem sazivu biti za razliku od onih, da kažemo godinu dana imamo neku pristojniju komunikaciju, ali da će sledeći saziv biti u komunikaciji pristojniji, da će biti argumenata daleko više i od strane opozicije, jer vlast jeste dobra, ali mora da bude još bolja. Da bi bila još bolja, moraju da postoje i konkretni argumenti sa druge strane, koji vas podstiču da radite bolje, da radite više, da postignete više rezultate. Upravo te kritike koje se upućuju, naravno ima ljudi iz opozicije koji su konstruktivni, danas smo čuli dobre ideje, dobre predloge, da li je moguće sve realizovati, verovatno nije moguće sve uraditi odmah, nešto verovatno neće biti moguće nikad uraditi, ali je važno da imamo predloge i ideje. Ne da idemo golu kritiku radi kritike, radi prikupljanja nekih sitnih političkih poena koji vrede od danas do sutra. Dakle, dobro je što kao Vlada Republike Srbije, kao država pomažemo naš narod svuda u regionu. To je naša dužnost. Svaka normalna država to radi, pomaže svoju zajednicu tamo gde je ima, gde naši ljudi žive, da se osećaju dobro, stabilno, sigurno, da vide da ih nije njihova država zaboravila, bez obzira iz kojih su razloga iz nje otišli, da li su otišli iz ekonomskih da se zaposle, da rade negde ili su bili prinuđeni iz nekih razloga, ili su rođeni u drugoj državi, ali žele da budu vezani nečim za svoju maticu. Ta veza između njih nije, rekao bih kroz neke druge resore, već najviše možda kroz resor kulture, kroz istoriju, skroz sportiste, kroz neke prave vrednosti koje treba da promovišemo. Dobro je, ulagaće se verujem iz godine u godinu sve više u kulturu, jer što je ekonomija jedne države jača, to ima više novca za kulturu, ima više novca za promociju tih pravih vrednosti koje čine jednu državu stabilnom i jakom, a samim tim, ako nam je jaka ekonomija, ako nam je kultura bolja, ako su nam finansije jače, imamo više radnih mesta, imamo stabilnu državu u kojoj ljudi žele da ostanu da žive i da stvaraju svoje porodice. Hvala.
Hvala kolega Filipoviću. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Tomislav Ljubenović. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Zbog izuzetne važnosti kulture, SRS je u svom programu temeljno obradila ovu temu, a u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Njime je predložena izmena člana 2. ovog Predloga zakona. Naime, članom 2. predlagač ovih izmena zakona je predložio izmenu zakona člana 6. važećeg Zakona o kulturi. Inače, odredbe člana 6. se odnose na opšti interes u kulturi, tačnije na to šta opšti interes u kulturi obuhvata. Našim amandmanom je predloženo da se u stavu 1. izmeni tačka 12. koja je precizirana da opšti interes u kulturi obuhvata finansiranje delatnosti ustanova kulture i ustanova zaštite, čiji je osnivač Republika Srbija, AP i jedinica lokalne samouprave. Izmenjena tačka 12. ogleda se u tome što bi se na kraju rečenice dodao tekst – u skladu sa zakonom. Predlagač je naveo da mu je prilikom izmene člana 6. namera bila da detaljnije razradi delatnost koju predstavljaju opšti interesi u kulturi i to naročito kada je reč o delatnosti zaštite i njenog klasifikovanja u oblasti i vrstama. Našim amandmanom je predloženo da se finansiranje delatnosti u ustanovama kulture i ustanovama zaštite, čiji je osnivač Republika Srbija, AP i jedinica lokalne samouprave, mora vršiti u skladu sa zakonom. Ukoliko bi predstavnik predlagača prihvatio ovaj amandman ne bi bilo ničeg suvišnog u tekstu zakona, a korist bi bila velika, jer se insistira na poštovanju zakonitosti. Na taj način bi tekst bio unapređen i bila bi stvorena obaveza da se na zakonit način troši novac za kulturu, obzirom na to da se delatnost kulturnih ustanova i ustanova zaštite finansiraju iz budžeta koji se puni sredstvima svih građana Republike Srbije. Hvala.
Hvala kolega Ljubenoviću. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Izvolite.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Gospodine ministre sa saradnicima, želeo bih da u okviru ove teme i ovog zakona ukažem i postavim pitanje da li će nadležni organi imati u vidu da se u što skorije vreme Mihajlu Pupinu, kao velikom naučniku i velikom čoveku koji je doprineo mnogo toga srpskom narodu i srpskoj državi, da podigne adekvatan spomenik? Drugo, gospodine ministre, u Pančevu postoji jedna kapela Đorđu Vajfertu, koji je bio prvi osnivač prve pivare na Balkanu, tj. koja je osnovana i sagrađena 1722. godine. On ima kapelu u kojoj se skupljaju kriminalci, drogeraši i zapišavaju psi. Mislim da on zaslužuje veću pažnju da mu se pokloni u tom pogledu. Gospodine ministre, velika dreka je ispala ovih dana u nekim medijima i grmljavina zašto je predsednik Republike postavio pitanje, zašto se puštaju kriminalci iz zatvora, a između ostalih poslednji kriminalac Korać, koji je imao veliki broj krivičnih prijava, a da je javni tužilac odustao od krivičnog gonjenja. Izgleda mi da je kod naših organa gonjenja, a pre svega pravosuđa i tužilaštva prestala amnezija, pa su krenuli sada da hapse prostitutke. Tako, prema medijima, navodno, uhapšeno je 22 prostitutke, ali nisu zatvoreni, ni uhapšeni oni lopovi i pljačkaši za one 22 čuvene privatizacije kojima je ojađena… (Milorad Mirčić: Dvadeset i četiri.) … 24 privatizacije, gde je naneta šteta građanima Srbije, državi Srbije za oko pet milijardi evra. Kako je to moguće da je društvena opasnost veća da ćeramo prostitutke, a da ne ćeramo tajkune i lopove, najveće pljačkaše. Prema tome, dame i gospodo, gospodine ministre, mislim da je zaista vreme da se neke stvari i u pravosuđu promene i da nema niko pravo da pita predsednika Republike da li je on obavezan i dužan da se interesuje za sprovođenje Ustava i zakona, a to se odnosi upravo na pravosudne organe. Pravosudni organi niko im neće oduzeti pravo da donose zakonite odluke, ali nikom više ne može dozvoliti, građani Srbije, ovaj parlament i Vlada Republike Srbije ne mogu dozvoliti da se oslobađaju kriminalci i da sudije i tužioci misle da su nezavisni ni od koga, jesu nezavisni kad donesu zakonitu odluku, a ukoliko su prekršili zakon oni moraju da snose punu odgovornost.
Hvala, gospodine Jojiću. Reč ima ministar Vukosavljević.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvaženi narodni poslaniče, gospodine Jojiću, nije sasvim tačno kad se kaže da u Srbiji nema spomenika Mihajlu Pupinu, to je izvesna nepreciznost, budući da u Idvoru postoji bista, a u Novom Sadu postoji spomenik. Te stvari su poznate. Naravno, verujem da, možda ste mislili, mada ovo nije moje da tumačim vaše reči, da bi i u Beogradu trebao da bude podignut spomenik Mihajlu Pupinu. Ja podržavam takvu logiku i ukoliko, naravno Ministarstvo nije u prilici da podiže spomenike, ali je u prilici da finansira ili sufinansira projekte koji bi nam bili predstavljeni i poslati u okviru naših standardnih modela konkursnog sufinasiranja i tome slično. Prema tome, mi nismo ostali baš bez vraćanja duga u izvesnoj, mada je taj dug preveliki i da sa jednom bistom i jednim spomenikom nismo postigli dovoljno, ali ako ste imali na umu Beograd, svakako da spomenik Pupinu ovde nedostaje. Slična stvar važi principijelno i za ovu kapelu znamenitog Srbina Đorđa Vajferta, ali to bi bilo dobro da se lokalna samouprava, grad Pančevo obrati Ministarstvu sa nekim projektom za sufinansiranje i da se ta stvar takođe, što je celishodno i dolično ispravno da se uradi. Što se tiče ovih vaših drugih navoda i stavova nisam u prilici da komentarišem budući da to nije iz domena Ministarstva kulture i informisanja.
Hvala gospodine ministre. Pravo na repliku ima gospodin Jojić. Izvolite.
Gospodine ministre, verovatno nisam bio dovoljno precizan, ali mislio sam da se Mihajlu Pupinu treba podići adekvatan spomenik u Beogradu. Tačno je da postoji njegova bista, ali mislim da grad Beograd treba da ima spomenik takvog velikana. Što se tiče lokalne samouprave i ove kapele čuvenom dobrotvorcu i zaslužnom građaninu Srbije, da mu se ona kapela zaista bar okreči i zatvori da se narkomani tamo ne skupljaju. Međutim, lokalna samouprava je pre okrečila jedan vc-e gradski za 17 miliona dinara. Možete misliti da taj vc-e košta lokalnu samoupravu 17 miliona dinara, a gde su pare utrošene to niko ne zna. Namenjene su tu, ali pare tu nisu utrošene, niti je ta cena bila stostruko, daleko manja. Prema tome, lokalna samouprava tačno treba da povede računa o svemu. Ponavljam, gospodine ministre, nije vaš resor, ali to je resor organa unutrašnjih poslova i javnih tužilaštava, u Pančevu je opljačkana jedna apoteka za milijardu i 30 miliona dinara. Nema para. Grad mora sada da od sredstava budžetskih, poreskih obveznika sada da plaća dobavljačima dugove. Ali, lopovi su, jedan je lopov došao iz Čačka posle DOS-ove vlasti, 50% u apoteci je naneo štetu. Druga dama je postavljena od strane žutih iz Užica. Ona je dokusurila ovu apoteku, opljačkana apoteka za milijardu i 30 miliona. Sad grad Pančevo mora da plaća, ali gradonačelnik mora da snosi punu odgovornost i da položi račune poreskim obveznicima šta je grad preduzeo da se u jednoj apoteci pričini pljačka, milijarda i 30 miliona, i da to sada građani moraju da plaćaju. Zašto je u Pančevu najskuplje grejanje? Eto, vidite, Srbiji celoj nije jasno iz kojih razloga. Prema tome, kada je u pitanju lokalna samouprava, lokalna samouprava mora da odgovori interesima građana.
Hvala, kolega Jojiću. Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Mihajlović. Da li neko želi reč? Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Belačić. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Dubravko Bojić. Profesore Bojiću, izvolite.
Hvala, gospodine Marinkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, u svakoj sređenoj i uređenoj državi odnos prema kulturi treba da odražava i stepen zrelosti društva uopšte. Kultura je način i stil života i gotovo da nema ni jednog segmenta ljudskog života gde nije kultura zastupljena u nekom svom obliku. Nažalost, kultura je nešto što u našem društvu nije dovoljno shvaćeno i prihvaćeno. Za razliku od drugih ministarstava koje vrše česte izmene i dopune zakona iz svoje nadležnosti, ovo ministarstvo je za poslednjih deceniju imalo samo jednu intervenciju 2009. godine. Ono što danas imamo na stolu kao izmene i dopune moglo je da se odradi još pre više godina. Zašto se ovoliko čekalo sa ovim izmenama i dopunama, koje u principu ne donose mnogo toga novog osim nekih tehničkih doterivanja. Prisutna je i suviše velika razlika između kulture kao načina života i delovanja matičnog ministarstva. Ministarstvo je bilo primično uparloženo u odnosu na brojne kontra kulturne pojave i procese u društvu. Nije bilo nekih akcija, a bilo je više povoda. Ipak, najveći greh je što nije dovoljno rađeno na zaštiti i očuvanju srpskog jezika i ćirilice. Na kulturnoj sceni dominiraju sadržaji koji neznatnoj aktiviraju misli i osećanja. Caruju poluproizvodi iz inostranstva sa jednostavnim uprošćenim značenjem i porukama. Kulturna razonoda dobija prednost u odnosu na kulturu traganja i osmišljavanja, energija stvaranja, traganja za novim izrazom, temama i postupcima usmerava se prema kulturi zabave. Lagano nestaje ono stvaralaštvo koje zahteva dug i naporan rad. Sve više se suočavamo sa stvaralaštvom koje motiviše okolina, široka publika i isplativost. Hvala.
Hvala profesore Bojiću. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 2. Predloga zakona o kulturi. Svaki narod ima svoju kulturu i ona pokazuje njegovu vezu sa biološkim osobinama nacija i energija jednog naroda skoncentrisana je određenim delom u njegovom kulturnom stvaralaštvu. Ovakvo stvaralaštvo utiče na pripadnike tog naroda i u određenoj meri, pa neki put i u većoj meri može da menja i da utiče na svest nacije. Iako je nekada u ranija vremena se podrazumevalo da kulturno stvaralaštvo utiče u pozitivnom smislu na oblikovanje svesti nacije, danas nažalost imamo i jedan drugačiji trend gde pojedini stvaraoci, ne samo kod nas nego i u čitavom svetu, utiču negativno na svest nacije. Evo, koleginica Nataša Jovanović je pominjala neke naše filmske reditelje i scenariste itd, koji su pravili filmove u kojima sa na najeklatantniji način vređa javni moral i istorija i sve ono što su radili naši prethodnici i ono što pripada kulturi naroda Srbije. Postoji materijalna i duhovna komponenta. To su te dve stvari koje su neodvojive. Ako je materijalna komponenta nešto što se vidi, što se može opipati, zaštititi itd, kulturna komponenta je i te kako važna i o njoj treba voditi računa. Ovde naš kolega Milija Miletić je govorio o dijalektu koji se govori u njegovom kraju, u njegovom zavičaju. To je isto jedno kulturno dobro, jedno duhovno i nematerijalno kulturno dobro našeg naroda, a o tome je dugo i naširoko pisao pokojni akademik Aleksandar Mladenović koji je bio stručnjak za te stvari. Zaista je neprimereno da kada neko iz nekih, ajde da kažem, iz južnih delova Srbije, koji imaju akcenat nešto drugačiji od ostalih pokušava da sa nekim nipodaštavanjem se odnosi prema tome.
Hvala kolega Saviću. Po amandmanu se javila dr Dragana Barišić. Izvolite.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici. Kao neko ko dolazi iz Kruševca, kao neko ko voli Srbiju i pre svega voli grad odakle dolazi, prosto moram da se nadovežem na sve ono što je upravo Ministarstvo kulture i informisanja uradilo u prethodnom periodu za moj grad. Ono na šta sam ponosna jeste to što smo mi Kruševljani decenijama unazad očekivali, ali ni jedna prethodna vlast nije imala sluha da da bilo kakvu inicijativu za to ili da pokrene pitanje restauracije Lazarevog grada stare srpske prestonice Kruševca. Ono na šta sam posebno ponosna jeste to, kao što rekoh, jeste to da je upravo SNS odkada je došla na vlast 2012. godine u Kruševcu, ali i u Srbiji pokrenula ovo pitanje i dali inicijativu, a Ministarstvo kulture videlo da je taj problem zaista adekvatan, odnosno da je potrebno da se Lazarev grad obnovi. Ono na šta smo posebno ponosni jeste da je nakon svih potrebnih dozvola počelo se sa restauracijom Lazarevog grada koji je u toku i da je 2018. godine izdvojeno oko 5,5 miliona iz ministarstva i iz budžeta grada Kruševca, 2019. godine oko 4,5 miliona dinara, a za 2020. godinu je isto predviđeno da se izdvoji oko 4,5 miliona dinara. Ono što je potrebno jeste da se odradi kompletna restauracija, konzervacija i delimična rekonstrukcija Lazarevog kompleksa koji obuhvata crkvu Lazaricu, Narodni muzej i Donžon kulu. Ministarstvo kulture, naravno u saradnji sa lokalnom samoupravom, sa gradom koji odgovorno posluje i odgovorno radi unazad, evo sedam godina, a na to nismo mogli da se pohvalimo pre 2012. godine jer je žuta tajkunska vlast uništila grad i dovela ga do bankrota kao i celu Srbiju. Sada se sve to radi i eto, do 2021. godine predviđeno je da se završi sa ovom rekonstrukcijom i restauracijom i da se obeleži 650 godina od početka izgradnje Kruševca kao srpske prestonice. Dodala bih i to da su značajna sredstva izdvojena i za Narodni muzej Kruševac gde je određena stalna postavka muzeja koja je zaista velika vrednost, a to je 12 miliona dinara gde je i grad Kruševac učestvovao sa značajnim sredstvima. Kao Kruševljana, ponosna na to što su upravo čelni ljudi iz Kruševca i klub Privrednika Kruševca, doneo inicijativu i pokrenuo jednu humanitarnu akciju na neki način, ali uz podršku grada i sredstvima grada Kruševca, pa je u prethodnoj godini, sagrađena su dva spomenika, spomenik knjeginji Milici i spomenik borcima, učesnicima ratova od 1991. godine do 1999. godine. Ovom prilikom zaista želela bih da se zahvalim svim privrednicima Kruševca koji su dali svoj doprinos i eto sada možemo da se pohvalimo time da smo se na neki način odužili ljudima koji su svoje živote dali u ratovima od 1991. godine do 1999. godine. Ono što nas očekuje, a inače Ministarstvo za rad, zapošljavanje i boračka prava, je u saradnji sa Zavodom za zaštitu spomenika iz Kraljeva, opredelili su šest miliona dinara za projekat rekonstrukcije memorijalnog kompleksa „Slobodište“, a projekat je uradio Narodni muzej Kruševac i grad Kruševac. Što znači, da kada u određenim gradovima radi odgovorna lokalna samouprava sa odgovornim ljudima, uz podršku ministarstva i Vlade Republike Srbije, dolazim do toga da naš grad bude zadovoljan, znači, svim onim što dobija i da pre svega naši građani budu zadovoljni, jer Kruševac nije više onakav kakav je bio do 2012. godine. Sada možemo da se pohvalimo ne samo infrastrukturom i novim radnim mestima, već, evo i kad je kultura u pitanju novim spomenicima i onim što smo čekali decenijama godina. Hvala vama, u danu za glasanje podržaćemo ove zakone i idemo napred, a građani to znaju da cene i eto, ukoliko na narednim izborima daće ponovo podršku SNS koja odgovorna radi za njih. Hvala vam.
Zahvaljujem. Sada reč ima Srbislav Filipović. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Mene je inspirisalo da se javim, izlaganje moje uvažene koleginice, Dragan Barišić o njenom gradu, o Kruševcu, šta je sve postignuto u Kruševcu, kakvi su sve pomaci napravljeni pogotovo kada je kultura u pitanju. Hteo sam da podsetim javnost u Srbiji na to kako ovi koji se pripremaju da izađu na izbore, omladina Dragana Đilasa, na koji način brinu o kulturi i kao brinu o Hramu Sveto Save. Oni su pre pet dana u jednoj od svojih šetnji, njih nekoliko desetina ili koliko ih već ima, bukvalno rečeno, provalili u Hram Sveto Save. Pa, su ona masivna vrata, devet metara visoka, razvalili, ušli u Hram i unutra divljali, da su sveštenici morali da beže na sve strane. To je naravno propraćeno u pojedinim medijima, ali nije dovoljno propraćeno u javnosti Srbije i nije dovoljno propraćeno na društvenim mrežama, jer ljudi, činjenica, nisu dovoljno informisani o svemu tome da vide, koliko je to divljaštvo, koliko je to bezumlje i kako izgleda kad neke obuzmu neke više demonske sile. To ne može niko normalan da radi. Nije zabeleženo, ili se bar ja ne sećam, a vi me podsetite ako je to nekada neko radio, osim komunisti kada se prekrečavali crkve i šta su sve radili, freske u crkvama, kad su branili ljudima da idu u crkvu a slave slavu, e, ovo je po istom modelu rađeno - razvaliti crkvu, uništiti, naneti štetu i time pokazati da si ne znam ni ja koliko hrabar, sukobio si se sa vratima od devet metara na ulazu u najveći srpski hram. To nije nikakva najveća hrabrost, to je najveća sramota za one koji su to učinili i to javnost mora stalno da se podseća, da bismo znali kakvi ljudi sebe nude kao alternativu. Zbog čega to sve vezujem za priču o kulturi o kojoj danas govorimo? Jer se za njih stalno vezuje elitizam, za njih se stalno vezuju nekakvi tzv. kulturni radnici, neki visokoumni, visokoobrazovani, itd. E, pa, ljudi, više volim ove krezube koji poštuju hram, više volim te sendvičare koji daju prilog da se Hram završi, više volim te Karađorđeviće koji nisu savladali dobro srpski jezik pa su donirali ta vrata od devet metara tom Hramu, više volim sve te ljude koji kulturno i civilizovano odlaze u Hram, kako god da su skromno obučeni, jer su ih nekakvi ljudi pre toga napravili sirotinjom i siromašnima, da nemaju para, više volim sve njih, kako god da izgledaju i koliko god da su nepismeni, polupismeni, kako ih ovi zovu, a nisu, jer su to fini i skromni ljudi koji ne žele da se nameću bilo kome i da se time hvalisaju. To su ljudi koji svojim ponašanjem, svojim odnosom i svojim držanjem prema, metaforički rečeno, i Hramu Svetog Save, pokazuju svoj odnos prema svojoj istoriji, pokazuju ljubav prema svojoj državi, ne tako što će, kao pre neki dan, da arlauču da su velike patriote, da će oni da se izbore da sačuvaju Kosovo, da će ne znam šta da rade, a pri tom su oni ti koji su krivci zato što je došlo do toga do čega je došlo na KiM. Na kraju, oni su ti koji su nas uvalili u sve probleme u koje su nas uvalili od 2000. do 2012. godine svojim lažima, oni su ti koji su za sebe sve vezali, pa su ljude lagali da je kultura njihova, da je Evropa njihova, da je Kosovo njihovo. Sve je njihovo, a ništa nije, zapravo, srpsko, ništa nije srpskog naroda. I oni su sebi davali za pravo da budu predstavnici kulturne elite. Oni i dan-danas, evo, skupili su se ispred RTS-a, pozivaju - ako vi ne budete nas poslušali, onda vi niste samostalni, onda niste nezavisni, onda to nije demokratski, onda to nije civilizovano. Znači, neko je sam sebi, sa 2% ili 3% podrške pripisao da je sve što drugi ne budu uradili, ogromna većina građana ne uradi, onda to nije civilizovano, onda to nije demokratski. A civilizovano je, gospodo, da razvalite Hram Svetog Save i da onaj mozaik unutra, koji ne trpi temperaturu nižu od pet stepeni, dovedete u takvu nezgodnu situaciju da je pitanje da li će taj mozaik da bude u roku koji je predviđen završen. Znači, naneli ste štetu, ne materijalnu, to se da popraviti, naneli ste duhovnu štetu, jer ste i onima koji su spolja protiv srpskih interesa, protiv naših svetinja, da ih očuvamo na Kosovu i Metohiji, dajete im argument više da oni kažu - pa, vi ni svoje svetinje niste u stanju da čuvate u sopstvenom glavnom gradu, a hoćete da ih čuvate na onom mestu koje smatrate svojom južnom pokrajinom. Hajde da se dozovemo pameti, da tu decu pozovemo da ne slušaju takve gluposti, da ne slušaju direktive, da idu da provaljuju hramove, da kradu, da pljačkaju, već da se zaista ugledaju na onu politiku koja propagira prave vrednosti, da pogledaju šta je ta politika. Hram Svetog Save je došao pred završetak i to je upravo delo ove vlasti. To je delo, ako ćemo da kažemo i personalizovano i lično da vežemo, delo i predsednika Aleksandra Vučića. To je delo te odgovorne politike, zato što je ta politika uspela da obezbedi i novac za to. Tu su pare važne. Ne bi tih para bilo za naše hramove, za naše svetinje, za očuvanje naše kulture i identiteta, da nema novca, a novac je morala neka politika da obezbedi. I morao je neko da rukovodi tom državom u to vreme kada je to obezbeđeno i kada je napunjena kasa. Pa je taj idiot Dragan Đilas rekao - pa sad je puna kasa, kasa je puna, imamo para, ja ću da vam obezbedim bolji život, tako što ću sve da razorim o opljačkam. Nećeš.
Na član 3. amandman je podnela poslanica Vjerica Radeta. Izvolite.
Očekivali smo zaista da će ministar, čak i Odbor, prihvatiti ovaj amandman, jer se radi o članu koji govori šta se smatra kulturnom delatnošću u smislu ovog zakona, pa su onda nabrojane filmska umetnost, klasični balet, narodna igra, savremena igra, pozorišna umetnost itd. i onda uz pozorišnu umetnost je uopštena neka formulacija, stvaralaštvo, produkcija i interpretacija. Mi smo mislili da tu treba uz sve ovo da bude posebno izdvojena i opera. E, sad, ne znamo baš u koju od ovih kategorija bismo je svrstali, a opera svakako jeste bitna za kulturni život u svakoj državi, u svakom gradu gde je to moguće. Uostalom, već nekoliko godina sadašnja vlast obećava i da će praviti zgradu opere u Beogradu. Nešto se to u poslednje vreme zaboravilo, ali možda će sada, ide izborna kampanja, možda će opet neko da se seti. U svakom slučaju, mislimo da je ovo trebalo da se prihvati. Ni na koji način ne ugrožavamo ovaj postojeći tekst, samo pokušavamo da još preciznije utvrdimo ono što ste vi predložili i formulisali u ovom članu 8. Ovde smo danas imali različite poglede na sferu kulture i u mnogo toga smo se mi danas zapravo ovde složili kada je u pitanju nacionalna kultura. Složili su se i poslanici SRS i vlast u dobrom delu, pa ministar i sa jednim i sa drugim poslanicima. Ali, postoje neke stvari gde ipak ne možemo da se složimo. Ovo zbog javnosti mora da se kaže. Ne možemo biti licemerni o čemu god da govorimo sa ovog mesta. Ovde su kolege iz vladajuće većine pominjali Mariniku Tepić, koja njima jeste sada meta. Što se tiče nas iz SRS mi smo odavno Mariniku Tepić označili kao izdajnika srpskog naroda i mi tada nismo imali baš neko odobravanje sa vaše strane, neko preterano razumevanje od strane vas iz vlasti, dok nije došlo do toga da je konkretno i vas ili pojedince između vas napala. Ovde su kolege rekle, kako je Marinika Tepić potpisala u Narodnoj Skupštini, peticiju ili zahtev da Narodna Skupština donese rezoluciju da se u Srebrenici desio genocid. I to zaista jeste za svaku osudu i zaista jeste nešto što je neprimereno Narodnoj Skupštini i mislim da ne postoji narod koji bi ikada više da mu poslanik bude neko ko bi taj narod proglasio genocidnim. U Srbiji svašta može da se desi. Radi istine i radi javnosti, tačno je 2016. godine je potpisan zahtev, predlog jedne grupe narodnih poslanika koji su tražili da se u Narodnoj Skupštini donese akt kojim bi označio da je u Srebrenici, bio genocid. Ali radi istine, nije to uradila samo Marinika Tepić, na to potpisnici su bili: Sulejman Ugljanin, Enis Imamović, Čedomir Jovanović, Žarko Korać, Nataša Mićić, Nenad Milić, Nenad Čanak, Goran Čabradi, Olena Papuga, Marinika Tepić, Nada Lazić. Na ovaj način moramo o tome da govorimo, a ne da izdvajamo samo nekoga ko nam trenutno nije simpatičan ili iz ovog ili onog razloga. Takođe, taj predlog verbalno je podržao tadašnji poslanik Meho Omerović, i rekao je da bi on i njegova stranka stali iza toga, ako se to nađe na dnevnom redu. Aleksandar Čotrić je takođe rekao, ako dođe na dnevni red, on i poslanici tog SPO, šta god to u ovom momentu bilo, će glasati, čak je rekao da oni misle da u Beogradu treba napraviti neki memorijal, kao upozorenje šta je to srpski narod uradio u Srebrenici. Dakle, samo vas molimo da budete korektni, da ne budete licemerni. Ako napadamo nešto što jeste za napadanje, ako nešto jeste, onda je to upravo ova ideja da ikom živom padne napamet da može da se razmatra i donosi odluka da je u Srebrenici bio genocid, jer nije, onda moramo označiti svakoga ko je to u tom momentu rekao. Hvala.
Reč ima ministar. Izvolite, ministre.
Zahvaljujem. Uvažena narodna poslanice, samo kratko da prokomentarišem ovo vezano za operu. O tome je bilo reč i prekjuče. Mi smo se, naravno, i pre toga, a i u međuvremenu, tj. juče konsultovali sa važnim institucijama kulture, poput SANU, umetničkih fakulteta i slično i gde je zapravo zaplet, ako tako mogu da kažem? Ovaj zakon definiše, pokušava da definiše, mislim da uspeva da definiše oblasti kulture, a opera je po svim ovim tumačenjima i po našem stanovištu jedna određena vrsta kulturnog proizvoda. To je sad jedna suptilna distinkcija za našu najširu javnost, itd. i siguran sam da postoji mogućnost da ukoliko zakonodavac, a to je Narodna skupština, u nekoj bliskoj budućnosti bude zauzeo stanovište da je potrebno u nekoj izmeni i dopuni zakona nabrajati kulturne proizvode da će opera svakako tu naći svoje mesto, ali ne samo opera, nego i drugi proizvodi. Opera nije, dakle, oblast, već proizvod stvaralačkog procesa iz više oblasti kulture, muzike, pozorišta, vizuelne umetnosti, književnosti, umetničke igre, itd. Zašto književnosti? Pa, dobro, to svi znamo, potrebno da je neko napiše libreto, pa je onda potrebno da neko komponuje, pa da neko izvede sve to, itd. Znači, reč je o složeno strukturisanom, tzv. kulturnom proizvodu. Pojam proizvod nekako rogobatno deluje kada se govori o kulturi, a prosto to su nazivi koji postoje. U tom smislu smatramo da postoji prostor da se u nekim budućim, a moguće i skorijim dopunama ovog zakona nabroje kulturni proizvodi, e u tom smislu će opera zauzeti svoje mesto, a za sad smo se zadržali na opciji, odnosno na mogućnosti definisanja oblasti kulture. Hvala.
Zahvaljujem. Ako ćete o amandmanu, pošto je reč o operi. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Repliciram ministru o operi. Naravno, ovo što ste rekli, gospodine ministre, nekako više vodi ka tome da treba amandman prihvatiti, jer kulturni proizvodi su i klasičan balet i igra, jer ne govorimo o folkloru, nego govorimo o igri kao izdvojenom delu. Tako da, ne mislimo da su vam to argumenti, ali svakako vi ste ti koji predlažete, skupštinska većina usvaja, a mi očekujemo kada budu izmene zakona da ćete voditi računa o ovome. Hvala.
Hvala. Reč ima Mirko Krlić, po amandmanu.
Samo kratko. Ministar je potpuno odgovorio na pitanje, s tim Odbor je bio vrlo blizu da prihvati ovaj amandman i on je zaista obrazložen, posebno što je jedina među na koja se ovim poslom zaista i najprofesionalnije i na najvišem nivou bavi, gospođa Jadranka Jovanović, takođe objasnila. Tako da, u ovom trenutku jeste odluka da se podrži stav Ministarstva da se radi o oblasti, s tim da, evo, i moja sugestija je da ubuduće trebamo da pronađemo formulu kako bi opera uživala posebnu brigu u zakonu, jer zaista nam je objašnjeno šta znači biti operski pevač, kakav je to fizički, umetnički i uopšte napor. Utoliko ovaj amandman ima smisla, ali u ovom momentu bliži smo stavu Ministarstva da to stavimo pod oblast, sa obavezom da Ministarstvo u skladu sa svim evropskim propisima i drugim zemljama koje imaju pozitivno mišljenje pronađe jedno i možda još bolje rešenje. Hvala.
Hvala. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Na član 3. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Mihajlović. Pošto Vjerica Radeta ima još nešto vremena, zato nju i pitam. Na član 5. amandman je podnela narodni poslanik Natapa Sp. Jovanović. Imate dva minuta.
Govorili smo o ovome, gospodine ministre, u načelnoj raspravi. Mi smo hteli da se ceo član briše, ali možda je čak i ispravnije bilo, ali vidim da sad nemate volje da prihvatite te naše sve korekcije, da navedete da pokrajina, jedinica lokalne samouprave mogu da proglase manifestacije koje će republički organ nadležan, odnosno ministarstvo da sagleda da su od posebnog značaja za kulturu. Ali, svakako je to Vlada Republike Srbije, gospodine ministre, trebala da uradi za one koji se organizuju na republičkom nivou. Vi ste meni, odgovarajući u načelnoj raspravi, rekli – ali, ovde to imaju. Znate, i dobro je. Mnoge lokalne samouprave sada imaju razne kulturne manifestacije i festivale i treba svako da ima, da baštini ono što je autentično iz njegovog kraja. Ali, Vukov sabor koji nije samo obična manifestacija, čak je na listi nematerijalnog kulturnog nasleđa i možda se on jednog dana nađe na UZNESKO-voj listi je najznačajniji, valjda, za Srbiju. Mokranjčevi dani se održavaju 50 i više godina. Bemus. Znači, ono što je zaista važno. Sabor trubača u Guči, jel tako. Tako da, moramo da vodimo računa o tome da se država opredeli za ono što je najznačajnije. Zašto da to ne stoji i u zakonu i da se zna – mi smo ti koji smo rekli da je to na državnom nivou najvažnije. Inače, SRS se protivi, vi ste rekli, ne daje vaše ministarstvo, ali daje ministarstvo za turizam, daje grad Novi Sad i pokrajinska Vlada da se bilo koji dinar da za „Egzit“.
Reč ima ministar. Izvolite.
Da, bilo je već reči prekjuče o tome. U suštini, mi smo se opredelili za ovu okolnost da se ovo definiše ovako u zakonu, a da se to zašta se vi zalažete, a i mi se zalažemo, ubuduće definiše uredbom. Jer, mi smo istakli argumente… Videćemo. Dajte da pustimo vremenu malo da prodiše, s tim u vezi. Da, ali ako bi u zakonu bilo, to bi onda bilo presek onoga što imamo danas. Ako mi imamo uredbu koju možemo lakše da menjamo, možemo da uvodi i one… Videćemo. Ja ne kažem da postoji apsolutno preovlađujući razlog za ovo rešenje, a nikakav razlog za to rešenje, jednostavno, smatramo da je ovo za sada uredbom, ali svakako da postoji prostor za razmišljanje u tom pravcu, jer mi imamo sad jednu, kako bih rekao, vrlo aktivne događaje vezane za promovisanje novih festivala, novih manifestacija i tako dalje i onda zaista, neke od manifestacija možda nisu zaslužile u ovom trenutku da se nađu u zakonu pobrojane, ali će možda za godinu dve, pa smo mi samo u tom smislu videli prednost uredbe kao okvira za definisanje, ali svako da ćemo imati prilike da razmislimo i da uđe u zakon.
(Nataša Sp. Jovanović: Predsednice, jel mogu ja kratko?) Možete. Reč ima narodni poslanik Nataša Sp Jovanović. Izvolite.
To ste u pravu da postoje ti neki koji tek treba da se dokažu. Evo, mi imamo toliko godina u političkom životu smo, ja sam 28, predsednica 30 godina i tako da mi pratimo šta se sve dešavalo, kako su se menjali zakoni, ali ono što je sada presek što da ne? Pa, i ovi novi koji su noviji. Šta to znači noviji? Mislim „Kustendorf“ postoji od 2007. godine, a to je već festival koji je uz lični angažman Emira Kusturice razobličio holivudsku produkciju, sve to što je kvazi-umetnost, a što nam dolazi sa Zapada, a pre svega, iz Amerike i takve produkcije koja promoviše potrošačko društvo, koja promoviše ono što nisu porodične vrednosti, što nije tradicija, a što je „Kustendorf“ dokazao da može, jer su svi velikani, počev od Nikite Mihalkova, pa drugih, posetili Mokru Goru i tamo promovisali i prijateljstvo sa srpskim narodom, a svoj film i kulturi i tako dalje. Tako da mi možemo sada da kažemo da „Dani Bati Stojkovića“ to nije neka manifestacija koja je od juče, pa „Nišvil. To su festivali koji stvarno imaju jedan nivo i imaju veliki značaj, jer kako bi oni imali veći značaj ako se inkorporiraju u zakon, a ne uredbom, jer uredba je promenljiva. Inače, mi smo principijelno protiv toga da bilo šta što je od značaja za bilo koju oblast se reguliše uredbom.
Reč ima ministar. Izvolite.
Hvala. Videćemo kako će to da funkcioniše. U principu, nije praksa da se nazivi festivala stavljaju zakon zato što može da se desi da dođe do promene naziva festivala ili dopune. Znate sad, međunarodni ili ovaj ili onaj. U tom smislu morao bi da se menja zakon, ali svakako da razumem motive zbog kojih se zalažete za afirmaciju takvog stava. Hajde, videćemo. Probaćemo sa uredbom, pa ako za godinu dana se to pokaže kao rđavo rešenje, lako je onda dopuniti. Hvala.
Hvala. Na član 6. amandman je podneo Odbor za kulturu i informisanje. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Molim ministra da se izjasni o ovom amandmanu da li ga prihvata?
Prihvata se amandman.
Zahvaljujem ministru. Da li neko želi reč povodom ovog amandmana? (Ne) Hvala. Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li želite reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kultura je veoma bitna. Danas sam imao tu nesreću da slušam jednog čuvenog bibliotekara. On se zove Boško Obradović. Šest godina iskustva u biblioteci, portparol biblioteke i to kada? Dakle, osoba koja je 1999. godine, da bi izbegla rat na Kosovu i mogući odlazak, pokrenula časopis „Dveri“. Baš tada mu zapelo da pokrene časopis „Dveri“, tek toliko da ne bi otišao na Kosovo, kao što su otišli i neki koji nisu srpske nacionalnosti. Ja sem često navodio primere. Sergej Trifunović pobegao u Ameriku, Dušan Teodorović pobegao u Ameriku, direktno na agresorsku stranu, a Boško Obradović se kao knjiški moljac zavuče i osniva časopis „Dveri“. Posle toga, paralelno sa tim, dolaskom Koštunice na vlast 2004. godine, parkira se u čačansku biblioteku, portparol biblioteke. Usput malo obiđe Hilandar, nešto kasnije i u tom kulturnom dobru od velike važnosti za naš narod, uzme 5.000 evra, zakune se na „Trojeručicu“ da neće praviti stranku, već da će to biti časopis Udruženja Dveri, zakune se na „Trojeručicu“ i postane Boško levoručica. Uzme 5.000 evra, klepi, prevari monahe na Hilandaru i to je njegov razvoj kulture. Danas je govorio o navodnoj izdaji srpskih svetinja od strane vlasti u Republici Srbiji i predsednika Republike, ali ja malo uzmem pa pročitam i, gle čuda, od 2004. do 2007. godine na vlasti je bila DSS, koja mu je nabacila 52.000 evra iz rudnika „Kolubara“ eto da se nađe malo bibliotekaru čuvene čačanske biblioteke, odnosno portparolu. Lepo da ima malo za izlaske itd, da se malo oporavi, 52.000 evra iz rudnika koji te godine beleži gubitak od 150 miliona evra, ali za Boška mora da ima. Godine 2006. Crna Gora se odvaja na čuvenom referendumu sa, čini mi se, 1.000 glasova viška. Odvaja se od Republike Srbije i nestaje državna zajednica koja se stara o ljudskim pravima između ostalog, na celoj svojoj teritoriji nestaje državna zajednica Srbija i Crna Gora. Crna Gora se odvaja u vreme kad Koštunica, njegov omiljeni lider i DSS, sa kojom je ušao u ovaj parlament, dakle, nije on ušao sam, nego u koaliciji sa DSS, ulazi i zaboravlja da je 2006. godine DSS uveliko omogućila Crnoj Gori da se odvoji. Vojislav Koštunica i DSS nisu insistirali da Crnogorci u Srbiji, Srbi koji su rođeni u Crnoj Gori imaju pravo glasa, kao i druga dijaspora crnogorska koja je glasala na referendumu iz svih zemalja, sem iz Srbije. Samo da su to učinili i da su tražili da se Srbi odnosno Crnogorci koji žive u Srbiji, koji su rođeni u Crnoj Gori, imaju pravo na referendumu izjasniti, Crna Gora se ne bi odvojila od Srbije. Znači, danas ne bi ni svetinje došle u opasnost, kulturna dobra, srpska kulturna dobra, koju su Nemanjići još podizali, ne bi došla u opasnost, jer bi se zajednica Srbija i Crna Gora starale o ljudskim pravima, a pravo na veroispovest je jedno od osnovnih ljudskih prava, ali Boško Obradović, taj čuveni bibliotekar, je zaboravio sa kim je i danas u savezu. Da li je u savezu sa Vukom Jeremićem? Naravno da jeste. Da li je taj Vuk Jeremić rekao povodom odvajanja Crne Gore – ja sam „j“ majku Srbiji i Crnoj Gori, pa sa onim Roćenom – ti Srbiji, ja Crnoj Gori i obrnuto. Boško Obradović zaboravlja sa kim je u savezu. To su grobari Savezne države i zajednice Srbije i Crne Gore. On je sa njima i on je samim tim abolirao njih od odgovornosti za raspad zajednice Srbije i Crne Gore, a samim tim su doprineli da danas svetinje dođu u opasnost. Ne, on je to zaboravio. On danas drži konferenciju za štampu protiv vlasti iz 2019, 2020, 2018. i 2017. godine, a to je 11, 12, 13, 14 godina posle događaja koji su prouzrokovali da danas ne možemo da reagujemo u Crnoj Gori kako bi reagovali da nije bilo partnera Boško Obradovića, čuvenog kulturnog radnika, portparola čačanske biblioteke. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Srbislav Filipović. Izvolite.
Hvala, predsednice. Samo kratko da se nadovežem na izlaganje mog uvaženog kolege Marijana Rističevića. Moto tih velikih kulturnih radnika iz čačanske biblioteke je da se država čuvati ne mora, ali se krasti mora. To je njihov moto. To je suština politike i da se pokrade sve što može u Srbiji i da se opet dođe na vlast, da ponovo neko drugi im da te 52 hiljade evra, da ponovo se građani Srbije dovedu pred bankrot, da ponovo nemamo čime da pomažemo naš narod u dijasporo, da ponovo nemamo čime da završavamo svoje hramove, da ponovo nemamo čime da obnavljamo svoje hramove, da ponovo nemamo kako da prehranimo svoju decu. To je moto te politike. To je ideja te politike. Podržavam apsolutno ono što je kolega rekao zato što moramo svi stalno, makar bili i dosadni, da ponavljamo neprekidno s kim imamo posla, s kakvim se opasnostima suočavamo pred naredne izbore na proleće, kakvi nas izazovi čekaju, kakvi agresivci i nasilnici su u pitanju, ljudima kojima ništa nije sveto. Kada je neko bio u stanju da krade na Hilandaru, kada je bio u stanju da provali u Hram Svetog Save, da razvali vrata, taj će biti u stanju da razvali Srbiju ako mu mi dozvolimo, a nećemo mu dozvoliti. Hvala vam.
Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Miljan Damjanović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Despotović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Zoran Despotović. Izvolite.
Hvala, gospođo Gojković. Dame i gospodo narodni poslanici, kroz podneti amandman Srpska radikalna stranka je intervenisala na član 20. ovog predloga zakona. Ja ću kroz ovo kratko vreme reći nekoliko rečenica na ovu temu. Razvoj građanskog društva nužno uslovljava i promenu u kulturi. Šta se zbiva u kulturi i sa kulturom? Građansko društvo sa svojim individualizmom, privatnošću, tržištem, pluralizmom i klasnim razlikama traži svoju kulturu. Ono relativizuje osnovne ljudske vrednosti. Na tržištu su i ljudi i ideje. O kvalitetu srpske kulture se mora raspravljati, a nije se dugo raspravljalo. Neki stvaraoci u ovoj oblasti na to ozbiljno skreću pažnju i upozoravaju. Stvaraoci kulture se nalaze pred velikim iskušenjem. Potrošači u kulturi takođe. Zašto? Jednostavno iz razloga što je profit jedina i vodeća praktična vrednost građanskog društva i smanjuje vreme, naročito slobodno, u životu svakog od nas. Borba za uspeh na tržištu radne snage čini radnu karijeru nesigurnom, a vreme se shvata kao najdragoceniji resurs. Ne stoji vreme za nekorisne stvari, ceni se samo praktično znanje koje se brzo i lako može da unovči. Ko ima vremena u ovakvim okolnostima za duhovnu nadgradnju, tj. kulturu? U ovakvom ambijentu, krug snažnih stvaraoca, onih koji su posvećeni umetnosti i kulturi, je sve uži, kao što je krug tzv. lake kulture sve širi, razne „zadruge i parovi“ i slični programi su se namnožili i nagomilali kao pečurke posle kiše. Hvala.
Na član 22. amandman je podneo poslanik Marijan Rističević. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaboravio sam da kažem da se Crna Gora odvojila, a to Boško Obradović propušta da kaže, u vreme vlasti DSS, ali i u vreme vlasti Borisa Tadića i DS. Boris Tadić je dopustio da se sve to dešava kada je predsednik zajedničke države bio Svetozar Marović, pa kad su platili onaj satelit 42 miliona evra, onako da oni donesu odluku, ali da ga Srbija plati. Predsednik Crne Gore je bio Milo Đukanović, a predsednik Srbije Boris Tadić. Tri Crnogorca su vladala sa dve države i državnom zajednicom, a dopustili su da se Crna Gora odvoji. Danas sa DS sedi Boško Obradović. Tu je i ovaj Miroslav Aleksić, koji danas, takođe, drži konferenciju za štampu, čuveni poljoprivredni stručnjak, koji je izjavio povodom Jovanjice, da su sadnice bile stare pet godina. Konoplja, kao jednogodišnja biljka, ne može, možete zalivati koliko god hoćete, ne može duže da izdrži od godinu dana. Toliko on poznaje taj problem. Ali, Aleksić nam nije rekao, pozivajući predsednika Republike, gle čuda, da se odrekne imuniteta da bi ga on tužio. Evo, neka tuži mene. Ja tvrdim da je Aleksić dobio od svog tasta Ljubiše Kneževića negde oko 600 hiljada evra za nevladinu organizaciju u vreme vlasti DS, koju Boško Obradović tako amnestira od odgovornosti, da je dobio preko 600 hiljada evra za svoju nevladinu organizaciju koja se zvala, čini mi se, Fond za unapređenje ljudskih resursa. Znači, 50 i nešto miliona, kad pretvorite po tadašnjem kursu, dobijete negde oko 600 hiljada evra je dobio Miroslav Aleksić za svoju nevladinu organizaciju, koju su sačinjavali on, njegova supruga i Ljubiša Knežević, suprugin otac, s tim što je Ljubiša Knežević bio direktor Nacionalne službe za zapošljavanje u Trsteniku i prebacivao novac svom zetu na nevladinu organizaciju, tobož za skupljanje lišća, sve 600 hiljada evra. Danas Miroslav Aleksić, dižući galamu na državu Srbiju, na funkcionere države Srbije, na predsednika Republike, želi, pre svega, da sebe predstavi kao eventualnu političku žrtvu ukoliko istraga koja se vodi dovede do toga da posle bojkota izbora izgubi poslanički imunitet i to dovede do hapšenja. Zato Miroslav Aleksić toliko galami po pitanju Aleksandra Vučića, ne bi li kao navodna politička žrtva, politički protivnik, izbegao odgovornost zbog očigledne pljačke njegove i njegovog starca. Hvala.
Na član 31. amandman je podneo poslanik Milorad Mirčić. Na član 33. amandman je podneo poslanik Marjan Rističević. Na član 34. amandman je podneo poslanik Aleksandar Šešelj. Pošto smo završili pretres o svim amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje će odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na Predlog zakona o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli poslanici, kao i Odbor za kulturu i informisanje. Primili ste izveštaje nadležnih odbora i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podnela Vjerica Radeta. Izvolite.
Član 1. govori o tome šta je predmet ovog zakona. Zaista je važno naglasiti da je pojam arhivske građe i arhivske delatnosti nešto mnogo šire, ozbiljnije i mnogo više od nacionalnog interesa od onoga što možda neko ko se dovoljno ne bavi tim zamišlja kada se govori o arhivi. Mnogi ljudi verovatno misle da je arhiva samo tamo neko mesto gde stoje složena neka dokumenta koja možete da nađete posle 20, 30 ili 100 godina. Naravno, jeste i to. Ali, pojam arhiva sa nacionalnog aspekta je nešto čemu do sada nije posvećivana ozbiljna pažnja. Pretpostavljam, ministre, da vi znate da je poslednji direktor Arhiva, koji je bio zaista patriota i nacionalista, bio dr Jovan Pejin. I taj čovek je, zaista, pokušao i dosta toga uradio, koliko je bilo u njegovoj moći, ali je isto tako imao mnogo podmetanja nogu pre nego što je otišao u penziju. Tada su bili neki drugi na vlasti i nisu mu dozvolili da uradi ništa što je on imao ideju, a što je vezano za opšte državne i nacionalne interese. Upravo kada smo jutros govorili o ovom arhivu u crkvi Svetog Marka i vi ste rekli da već postoji u Zemunu, tako rekoste, depo za tu arhivu, upravo je Jovan Pejin radio na toj arhivi, čovek koji zaista taj posao zna i koji je to radio iz srca i iz duše, zato što je želeo da upravo ta arhivska građa bude primećena, da bude na nekom mestu gde će biti dostupna javnosti, da ne bude u nekim kutijama, u nekim podrumima, tavanima itd. Ali, ono što je bitno kada je ta arhivska građa u pitanju, a sigurno nije samo ta, i u Patrijaršiji postoji mnogo rukopisa, mnogo knjiga, mnogo toga za šta treba izdvojiti sredstva, dobru volju, pre svega, i da se sa državnog aspekta, sa državnog nivoa, zapravo, da se krene u objavljivanje što je moguće većeg broja sabranih dela velikana iz naše prošlosti.
Hvala. Reč ima Jelena Žarić Kovačević.
Hvala, uvažena predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, kada govorimo o arhivskoj građi, Srbiji jeste potreban zakon koji će na sveobuhvatan način urediti zaštitu arhivske građe i funkcionisanja arhivske delatnosti. Mi imamo zakon iz 1994. godine, ali on ne uređuje sva pitanja koja se odnose na ovu oblast. Na primer, imamo arhivsku građu, koja izvorno nastaje u elektronskom obliku, odnosno prava i obaveze onih koji stvaraju takvu arhivsku građu nisu uređena na kompletan način. Takođe, zakon iz 1994. godine ne prepoznaje evidenciju stvaraoca i imaoca arhivske građe u elektronskom obliku. Treba pomenuti i arhivsku građu pravnih subjekata koji su pre privatizacije bili u društvenom vlasništvu. Imamo i privatne arhive. Imamo i stručna arhivska zvanja, koja takođe spadaju u pitanja koja nisu regulisana zakonom iz 1994. godine. Svesni smo situacije da ustanovama kulture treba pomoć, pre svega finansijska. Potrebna su veća izdvajanja, pre svega, od strane lokalnih samouprava. Mi, u Nišu imamo veliki broj ustanova kulture. Imamo Narodno pozorište, imamo pozorište lutaka, muzej, Istorijski arhiv, Galeriju savremene likovne umetnosti sa paviljonom u tvrđavi, zgradu simfonijskog orkestra. Recimo, zgrada simfonijskog orkestra je relativno skoro renovirana. Dakle, i ovakve ustanove imaju potrebe za tekućem održavanjem, za renoviranjem, za restauriranjem, imaju potrebe za platama za zaposlene, ali imaju potrebe i za novim zapošljavanjima, imaju velike potrebe za stručnim kadrom, većim prostorom za smeštaj arhivske građe itd. Očekujemo da će se donošenjem ovoga zakona stvoriti institucionalni osnov za obezbeđenje uslova neophodnih za obavljanjem delatnosti, zaštite arhivske građe i, pre svega, za ravnomeran razvoj arhiva. Očekujemo, takođe, stvaranje zakonskog okvira, utvrđivanje arhivskog fonda koji će čuvati naše nacionalno nasleđe, jer i to je ono što ostavljamo budućim generacijama da dalje čuvaju i da se time ponose. Hvala.
Hvala. Na član 3. amandman je podnela Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Gospodine ministre, ovaj član 3. je prepisan iz Zakona o ravnopravnosti polova i potpuno je bespotreban. Zbog toga što smo se složili mi, narodni poslanici SRS, a i gospođa Gojković koja je to više puta, kao dobar poznavalac srpskog jezika i lingvistike, apostrofirala, kada su ovi bili ovde iz onog propalog žutog preduzeća, da je SANU 2015. godine još donela zvanični stav o tome da se imenice, vrsta i pol izraženi generički u muškom rodu odnose i na muški i na ženski rod. Tako da ne možemo da kažemo, kao što to kaže Gordana Čomić, „pilotica“ ili ona bi rekla za baletskog igrača „igračica“, već se kaže igrač, kaže se pilot, kaže se vozač itd. Tako da je ovo potpuno bespotrebno, jer jednom moramo zaista da prestanemo više sa tim glupostima na način na koji neko želi, a to su ove prozapadne agenture, pre svega, da skrnavi srpski jezik. Srpski jezik i ćirilično pismo moramo da čuvamo, ali apsolutno je od kada je sveta i veka jasna srpska gramatika u ovom smislu. Zato treba da se zna da je jedino ispravno ako se sva ta zanimanja i sve ono što se odnosi i na muški i na ženski rod ispravno govori i ovo je prvi put… Mi tražimo da se briše - termini kojima su u ovom zakonu označeni položaji, profesije, odnosno zanimanja, izraženi u gramatičkom muškom rodu, podrazumevaju prirodni muški i ženski rod lica na koje se odnose. Što da sada potenciramo jednim članom zakona, gospodine ministre, to što naša gramatika poznaje? To je kao što svako zna kako se ispravno kaže dobar dan, kako se piše ne znam itd, tako da nema potrebe da stoji posebno u zakonu.
Hvala vam. Reč ima ministar Vukosavljević. Izvolite.
Da, ta tema je dosta prisutna u javnosti u poslednjih nekoliko godina i postoje stavovi Odbora za standardizaciju srpskog jezika pri SANU. To ste pravilno citirali. Međutim, postoje granični slučajevi. Ovo se jednostavno unosi u sve zakone i stiglo je na intervenciju Kancelarije za rodnu ravnopravnost. Sad malo da se našalim, hajde, atmosfera je dosta ozbiljna već satima, i možda prilika za neki slikovit primer. Uvažena poslanica Jadranka Jovanović je operska… Šta je ona? Operska? U redu je diva. To je druga imenica. Ona je operski pevač. Međutim, nisam siguran da je taj model prihvaćen u standardnom i kolokvijalnom jeziku. Ona je operska pevačica, koliko znamo. To su te distinkcije. Ova odredba omogućava da se da malo prostoru, odnosno jeziku da diše. Mislim da smo na terenu izvesnog broja graničnih slučajeva, pa u tom smislu ovo rešenje omogućava upotrebu pojmova. Naravno, postoje groteskni primeri koje jezik ne trpi, ali postoje oni koji su prihvaćeni u standardnom jezičkom izrazu. Mislim da ovo nije rđavo rešenje.
Reč ima Veroljub Arsić. Izvolite.
Poštovani gospodine ministre, mislim da ne postoji Kancelarija za rodnu ravnopravnost, a zaista u jednom delu bih voleo da se pridržavamo normativa koje je odredila SANU Odbor za standardizaciju srpskog jezika. Mislim da je nauka ta koja treba da odredi određene stvari koje treba da se nalaze u zakonu, u jezičkom, u pravopisnom i u gramatičkom smislu. Valjda u toj SANU sede naši naumniji ljudi, naši naučnici koji proučavaju srpski jezik i neguju njegovu tradiciju. Ovde pričamo o kulturi. Potpuno se slažem da je ta oblast dosta bila zapostavljena u proteklih skoro tri decenije zbog opšte situacije u društvu itd, a u kojem se čitava država nalazila, a i narod, i da je prva oblast kulture bila na udaru zapostavljanja od strane određenih državnih organa. Međutim, nivo opšte obrazovanosti i kulture jednog naroda jeste negovanje i njegovog nacionalnog identiteta. Nacionalni identitet podrazumeva i jezik. Ako kvarimo svoj jezik odričemo se i nacionalnog identiteta. Zato bih voleo da se na prvom mestu zauzima i poštuje stav koji je propisala SANU.
Izvolite, ministre.
Dakle, stavovi Odbora za standardizaciju nisu obavezujući, ali su za svaku preporuku. Saglasan sam sa tim, kao i čitavo ministarstvo, i, verujem, najveći broj narodnih poslanika, da ovo što je gospodin Arsić istakao stoji. Međutim, samo ukazujem na to da postoje granični slučajevi i da moramo izlaziti u susret okolnostima koje treba da omoguće jeziku da se primenjuje na način kako je to u opšte prihvaćenoj upotrebi. Obično kada je reč o toj rodnoj ravnopravno u jezičkom izrazu se navode groteskni primeri. Uvažena narodna poslanica Nataša Jovanović je navela neke od njih. To izaziva osmeh, ali postoje drugi slučajevi gde te stvari nisu tako jednostavne. Prema tome, ne vidim da ovde postoji problem u smislu poštovanja jezika, jer taj jezički model nije apsolutno standardizovan. Što bi rekao svojevremeno Zoran Radmilović, šaleći se kako se zove izvođač glumačkih radova, kako je u muškom rodu i da li postoji ženski rod za to, pa svakako da u standardnom jezičkom izrazu postoji. Da li je tako? Ne kažemo da je prvakinja narodnog pozorišta „glumac“. Da li je tako? Dakle, hoću da kažem da postoji dvojakost tih slučajeva i ne vidim da ova odredba ovde ruši jezičke principe i standardni književni govori i standardnu književnu normu. Toliko.
Zahvaljujem. Reč ima Nataša Sp. Jovanović, replika.
Gospodine ministre, neutralnost generičkog muškog roda u srpskom jeziku nije lingvistička pretpostavka već činjenica. Ako su se iz Odbora za standardizaciju srpskog jezika SANU izjasnili i stavili, kako su rekli, tačku na ovo pitanje, to je valjda najviši autoritet lingvistički u ovoj zemlji. Gde treba da ga tražimo, na nekom drugom mestu? Lepo se kaže – imenice koje označavaju vrstu, zanimanje itd, izraženi u muškom rodu pretpostavljaju da je to i ženski rod, a ne možemo to posebno zato što vi kažete da su oni to tražili. Ne, to je prvi put. Vi ste sada u ovom sazivu prvi put ministar, pa su trebali da vam kažu, prvi put, kada je usvojen Zakon o rodnoj ravnopravnosti, ovaj termin se ovakav pojavio. To je potpuno bespotrebno. Vidite, oni su razmatrali i ovo, evo tu ću vam reći, na toj sednici na kojoj je razmatrano to pitanje upotrebom muškog i ženskog roda i šta je standard srpskog jezika i šta je gramatički ispravno, ovo što mi tvrdimo i naravno što su oni potvrdili, oni su autoritet svakako za to. Oni su razmatrali i ovo što se stavlja u zakon. Oni su rekli - ne razumemo zašto zakonodavac potencira na tome da to stoji u zakonu kada je to činjenica, a nije nikakva pretpostavka i ne treba posebno sada na ovaj način da se dopunjava. Tako da vam je ovo što su oni tražili, kancelarije ili već kako se zove nešto što ste vi trebali da kažete – izvinite, gospodo, zna se šta je srpska gramatika.Evo imamo i zvanični stav, Akademije, nema potrebe da nam vi namećete da mi to sada moramo posebno samo zato što je vama to tako palo na pamet. To što ste rekli za koleginicu Jovanović. Ona je operski pevač. Ona nije nikakva pevačica. Isto tako možete da kažete za ženu koja vozi tramvaj da je tramvajčica ili možete da kažete za ženu pilota da je pilotkinja. To je potpuno smešno. Tako da je Jadranka Jovanović operski pevač i to je jedino što je jezički ispravno i gramatički.
Hvala. Izvolite ministre.
Dobro. Da budemo sada sasvim precizni. Dakle, vi ste predložili amandman u kome se briše, ali ovo što ste predložili da se briše glasi onako kao ste citirali da bi trebalo da bude. Dozvolite samo. Termini kojim su u ovom zakonu označeni položaj i profesiju, odnosno zanimanja izraženi… (Nataša Sp. Jovanović: Čitala sam.) … nisu svi možda, izraženi u gramatički muškom rodu podrazumevaju prirodni muški, ženski rod lica na koje se odnose. Vi predlažete da se to briše. (Nataša Sp. Jovanović: To se podrazumeva. Isto kao kada biste rekli – ovo je Narodna skupština.) Može i tako da se gleda, ali kažem stavovi Odbora za standardizaciju nisu obavezujući. Oni su preporuke. Mi smo predložili u izmenama i dopunama Zakona o jeziku i pismu, koji se još uvek nije našao nažalost u proceduri, upravo da postoji neki jezički savet koji formiraju državni organi ove zemlje koji bi opredeljivao na zvaničan način obavezujući ovakve nedoumice, ali bez obzira što se podrazumeva mislim da se pod uplivom raznoraznih rodnih ravnopravnosti i opcija tog tipa nije zgoreg da i ovako definicija stoji u zakonu, ona ne pravi štetu. Ona ne dovodi do nedoumica. Teoretski ona je možda višak, ali pod uslovom da su stavovi Odbora za standardizaciju obavezujući što nisu.
Ako smo žene onda se podrazumeva da smo žene. Ne moramo da izmišljamo reči. Izvinjavam se što se mešam u ovo. Izvolite.
Dobijamo Predlog zakona, dobijamo odluke i lepo piše – predsednik Narodne skupštine Maja Gojković. Ona nije predsednica, ona je predsednik Narodne skupštine. Dobro znam šta piše, ali ono što je opšte poznato ne treba dodatno da se… To je kao kada biste sada ovde napisali na ovom zidu – ovo je Narodna skupština. To vam je taj primer. Tako vi stavljate u zakon to što je standard i što je gramatički ispravo. Ovaj član 3. treba posebno sada nešto da potencira. Kažete – to nije obavezujuće. To niko nije rekao, ali to je valjda najviši neki lingvistički autoritet u ovoj zemlji. Ko smo mi sada da to osporavamo, jedno takvo tumačenje ljudi koji su najstručniji valjda, akademici iz ove oblasti ili neka žena koja tamo sedi. Ona je ipak akademik, nije akademkinja.
Reč ima Mirjana Dragaš.
Hvala. Mislila sam da dajete reč ministru. Smatram da je ovo pitanje upotrebe rodne ravnopravnosti u jeziku mnogo složenije od ovoga što se sada pomenulo i o čemu se trenutno vodi rasprava i mislim da su možda u sukobu u društvu prosto dva različita mišljenja pod uticajem evropske zapadne, američke civilizacije itd. Sam Odbor za standardizaciju jezika i mnogi drugi stručnjaci su naravno upozoravali na mnoge takve primere kojim se jezik, ispravnost i jasno izgovorene imenice i rodna njihova značenja kvare i kao što ste rekli, mnogi od njih su toliko grotesni da prosto ih je strašno i upotrebljavati. Međutim, mi znamo takođe da je to dosta, hajde ja ću uslovno reći, lobi, odnosno jedan deo društva koji naravno jako potencira taj deo. Smatram da bi možda bilo korisno u nekom narednom periodu pokušati napraviti možda analizu toga i sa stručnjacima dobro prodiskutovati, jer evo primera sa druge strane, ako je država Holandija promenila svoje ime, a onda mi kažemo – nećemo je zvati Nizozemska, nego Holandija u skladu sa pravilima jezika, onda je zaista nemoguće da recimo postoji sociološkinja, psihološkinja, što se potpuno smatra, da ne kažem, po meni mnogo gore kada je žena dekan pa se zove dekanesa ili nešto slično itd. što zaista onda narušava standardne forme jezika i dovodi do zablude i decu koja uče jezik. Ja bih išla čak i dotle do pojava u društvu koje zadiru više od jezika u rodnu ravnopravnosti i pitanja odnosa u porodici, gde se sa druge strane u nekim tekstovima, kao što znate, može na primer videti da postoji roditelj jedan i roditelj dva. Dakle, dokle sve to može da ide? U svakom slučaju založila bih se za pravilno poštovanje srpskog jezika u skladu sa modernim tokovima, a ne na njegovu štetu i naravno zamolila, preporučila ili kako god snagu buduće Vlade da stavi ovde u Skupštinu taj Zakon o jeziku i pismu, jer je već ministarstvo na tome radilo. Hvala.
Reč ima gospođa Maja Gojković. Izvolite.
Zakon o jeziku i pismu nije došao u proceduru u parlament Republike Srbije. Znači, nije na nama odgovornost zašto ga ne raspravljamo. Vrlo rado bih ga raspravljali ovde da vidite koliko je to interesantna tema za sve poslanike i veliko mi je zadovoljstvo što se žene poslanici, obratite pažnju kako se ja izražavam, žene poslanici ovde izjašnjavaju povodom ovog pitanja i kao što vidite ovde kao žene ne želimo da se menja duh srpskog jezika. Ono što je važno – žena je bila izvestilac ispred Srpske akademije nauka i umetnosti kada je bilo potrebno da se zauzme stav o pojavama kvarenja srpskoj jezika u poslednje… (Vjerica Radeta: Nije akademica.) … nije bila akademica, akademkinja i šta ti ga ja znam na šta sada nailazimo u pokušaju da se od srpskog jezika napravi nešto što srpski jezik nikada nije bio. Mi mešamo nešto danas u 21 veku u Srbiji. Nisu tu neke koleginice koje kada se jave za reč ne mogu da zaustavim sebe da ih ispravim ovde, jer imali smo prilike da kada je bio Zakon o Vojsci kažu vojnikinje i na reč vojnikinja, moram da kažem, meni se prevrnuo stomak. Možda je meni ambicija jednog dana da budem ministar odbrane, ali insistiraću na tome da niko nikada ne upotrebi reč vojnikinja jer to ne postoji u srpskom jeziku. To je žena vojnik ili neko ko vozi i upravlja kranom ne može da bude kraniskinja u srpskom jeziku. Mešamo ono što je moguće u anglosaksonskim jezicima. Recimo, u nemačkom jeziku imate ženski rod za sve, pa je kod njih advokat advokatica bila uvek u nemačkom jeziku pa i u hrvatskom jeziku isto tako. Kod nas ne. Ne znam da li je ispravan amandman poslanice Nataše Sp. Jovanović i da li - briše se odslikava ovo o čemu mi govorimo danas ovde kao žene poslanici. Nisam sigurna da je pogodila da je brisanje pravi način, da vam kažem. Mi zaista nemamo tu kancelariju za rodnu ravnopravnost, nije nam to potrebno. To radi resor ministra Đorđevića. Ja znam da oni, da je to njihova isključiva nadležnost, a da li postoji koordinaciono telo ili ne postoji u Vladi Srbije. Znam da je u prošloj Vladi Republike Srbije formirano takvo telo, u ovom nije, po nekoj inerciji je to tako ostalo, ali po pravilima trebalo bi da se formira prilikom saziva svake vlade, jer svaka vlada je nešto novo. Ne postoje vlade u kontinuitetu. To ne postoji, kao što ne postoje parlamenti u kontinuitetu, nego se svaki put konstituišu. Ako su vam oni, prosto vas ucenili, da u zakonima koji se odnose na kulturu, menjate srpski jezik, slobodno recite ne, jer ćete imati ovde veliku podršku svih poslanika, a pogotovo žena koje se bave poslom politike, jer žene smo, želimo da budemo ravnopravne. Jedna tu poslanica koja nas svaki dan nas uči ovo je demokratija, jednom je rekla da budemo, kako je rekla, jednakije. Svašta možete ovde da čujete. U parlamentu je interesantno izučavati srpski jezik i gde to sve vodi, rekla je da treba da budemo jedanikiji. Ne, mi se trudimo da budemo ravnopravne sa kolegama poslanicima muškarcima, ali to ne znači da ćemo se složiti sa svakom glupošću koja nam se ovde prosto nameće i da od dobre namere, da to što nas ima 50% više i u glasačkom telu, a sada već i u populaciji, nađemo neku pravu meru da i naši kapaciteti budu onako iskorišćeni i da nemamo taj limit da se bavimo određenim profesijama samo zato što smo žene, ali nećemo da učestvujemo u tome da od pitanja rodne ravnopravnosti pravimo cirkus i da kvarimo srpski jezik. Hvala vam.
Pravo na repliku narodni poslanik Nataša Jovanović.
Potpuno ste u pravu gospođo Gojković. Jeste, ja sam tražila da se ceo član briše, gde ovo što i vi i ja potenciramo, a o čemu se oglasila Srpska akademija nauka i umetnosti, ne treba ovde posebno sada da se ovim članom 3. naglašava, jer to se podrazumeva. Ako bismo imali, gospodine ministre, situaciju da u nekom kontekstu treba da se naznači funkcija koja je ženskog roda koja je bitna, navešću vam jedan primer. Prva žena kosmonaut Valentina Tereškova, koja je letela u kosmos, vi ćete napisati prva žena kosmonaut, a nećete da napišete kosmonautkinja, ili evo, da se seti gospođa Gojković, u ovom obnovljenom višestranačju, prva žena potpredsednik Skupštine Maja Gojković, ona je bila prva žena koja je posle 50 godina vladavine komunizma izbrana za funkciju potpredsednika, tada Savezne skupštine. Da. Tako da ne možemo da se igramo nečim. Nisam ja mislila da je loša namera bila vaša, ali kad mi rekoste gospodine ministre, da vam je to tražila ta kancelarija za rodnu ravnopravnost, pa što kaže gospođa Gojković, samo mi se nešto prevrnulo, jer znate ko su oni da nešto potenciraju, da li je ispravno ili nije u srpskom jeziku. Zna se ko je, šta je, ko smo mi i kako se zanimanja koja su generički u muškom rodu odnose i na muškarce i na žene, to je nešto što je neutralno i sad oni treba nama da pričaju. Znate, toliko mi je odzvanjalo u ušima toliko godina, to je bilo bolesno da Gordana Čomić potencira poslanica, aktivistkinja, ne znam već šta, svo to izvrtanje. Još je u to vreme i izašao izmenjeni Pravopis srpskog jezika. Ja sam joj stvarno rekla, ona je vidim posle za kratko vreme i kupila to da pogleda malo i zbog nekih drugih tamo kovanica koje su se pojavile, pa su autori tog izmenjenog rečnika srpskog jezika to objašnjavali zašto je to tako. Ali, takođe su pokušali na razne načine da objasne da se i kroz neke druge forme kvari srpski jezik. To što je svaki jezik živ, to je jedan aspekt, ali što srpski jezik ima svoju gramatiku i što se zna šta je gramatički ispravno je nešto što mi moramo da poštujemo, jer mi smo Narodna skupština i tačno se zna kako se upotrebljava zvanično ćirilično pismo i jezik.
Reč ima ministar Vukosavljević.
Hvala. Da, dakle, došlo je do lapsusa sa moje strane. Svakako da nije kancelarija, ne treba tome posvećivati veliki značaj. U redu, ali strogo pedantno gledano to je tačno, nema kancelarije. Dakle, samo da probam da zaključim što se mene tiče. Mislim sa strogo formalno, normativno formalno gledano vi ste u pravu, ako se nešto smatra normom, onda je suficit to unositi u zakonski tekst. Međutim, sa druge strane, sami ste rekli, evo i predsednik Narodne skupštine, gospođa Gojković je istakla, i vi ste rekli da postoji snažan upriv i snažna intervencija u pogledu menjanja norme, kroz kolokvijalni izraz, kroz novinske članke itd. S tim u vezi, ne mislim da ovaj eventualni suficit koji se može podrazumevati da je višak, nanosi štetu ostalom principu za koji se mi zalažemo. Pazite, postoji još jedan slučaj, čisto radi ilustracije, gde je Odbor za standardizaciju još pre 15 godina zauzeo stav, a mi smo svedoci da se to ne poštuje u velikoj meri, zajednička valuta EU se zove, kako na srpskom? Zove se evro, zato što se u svim zemljama EU ta valuta zove onako kako se naziva kontinent Evropa na pomestom jeziku, pa skraćeno, da sada ne nabrajam kako se sve kaže u svakom jeziku u Evropi. Prema tome, na srpskom se kaže evro i taj standard je priznat, prepoznat i objašnjen. Međutim, uprkos tome, mi na javnom servisu, informativnom programu, na vestima, pa čak i kod zvaničnika, razno raznih lica, institucija u komunikaciji i verbalnoj i pisanoj, mi imamo da se ta valuta zove euro. Hoću da kažem da je savremeni jezik, pa i savremeni srpski jezik izložen različitim izazovima i pretnjama i da bez obzira na strogu formalnu ispravnost vašeg stava, ne vidim da iz ovoga proizilazi šteta, ali konačno poslanici mogu da glasaju protiv ovoga, odnosno da glasaju za vaše.
Pravo na repliku, narodni poslanik Maja Gojković. Izvolite.
Ne tražim repliku, svejedno, šta mi date. Kažu – mi ćemo biti odbrana i u poslednjim danima srpskog jezika. Primetila sam to, stvarno kao polupismeni ili nepismeni ljudi govorimo euro, euro. Pa ne možeš da koristiš strane reči u našem jeziku, jer evro je, jer je Evropa. Tako ne može onda ni neka zanimanja da sada pretvaramo, izmišljamo i domišljamo se šta bi rekli za ženu koja se bavi određenim poslom, recimo sudija. Šta je žena – sudija. Oni sada po novom kažu – sudkinja. Pa na šta to liči? Deluje mi na posuđe, lonce, šerpe. To je sudija, idem kod sudije, da li je ona žena ili muškarac, u sudnici sedi i sudi mi i radi svoj posao jednako kvalitetno. Mi ćemo je zvati onako kako je to u srpskom jeziku ili će neko uvesti nove standarde i počeće nas od malih nogu, od naše generacije neće biti neke vajde u tom slučaju, ali od malih nogu da ih uče nekim novim jezikom. Ili da kažem sudinica, pa kad sam ušla u sudnicu ili treba da komuniciram sa nekim koga novi jezik zove ne znam ni ja kako. I to je to, mi smo predstavnici građana i građanki, to možemo da kažemo, jer to postoji u našem jeziku i u ime svih tih građana i građanki da ne pravimo komediju kojoj je Zoran Radmilović bio maestralan i to na pravi način u ono vreme još dok je bio živ i bio bard našeg glumišta, ismevao na pravi način, da mi budemo stvarno odbrana ovde našeg jezika i pravopisa. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Zaista je teško odoleti i ne uključiti se u ovu raspravu i veoma kratko ću da bih nekako prikazala na nekim izrazima koji jednostavno izgledaju toliko nakaradno. Jedan jeste ovaj sudija o kojem je govorila gospođa Maja Gojković, ali taj pokušaj da se svaka reč, i to radite u zakonima i zato mi principijelno u svakom zakonu tražimo brisanje tog, uvek je to otprilike član 2. stav 2. gde kažete da se svaki izraz iz zakona koristi i u drugom rodu. To jednostavno nije moguće, kao što nije moguće babicu, ako je muškarac babica nazvati babac ili valjda nije normalno, tako nije normalno ni ženu koja je varilac nazvati kako varilica, a tako bi jedino bilo moguće, ako ćemo poštovati ta neka pravila. Logoped, kako zovete logopeda? Logopedica, da li je to normalno? Ako je neko golman, šta je golmanka, golmanica, šta je? To je prosto neverovatno. Kako zovete sekretara? Sekretarica, sekretar i sekretarica nije isto. Imate u ministarstvu i sekretaricu i sekretara, i ako vam je i jedno i drugo žena, kako ih razlikujete? Sekretarica Mila i sekretarica Jovanka. To je prosto neverovatno. Dakle, treba ovaj amandman da se prihvati da biste ubuduće izbegavali vi iz Vlade da nam dostavljate ovakve predloge. Stvarno, mogli bismo ovako da nabrajamo koliko god hoćete i ovo su prosto krpeži od reči, ovo su neke kovanice koje niti prirodno zvuče, niti se prirodno izgovaraju, niti apsolutno išta znače. Znate, postoje neke ustavne kategorije, narodni poslanik je ustavna kategorija i ne može biti poslanica. Predsednik je ustavna kategorija i ne može biti predsednica. Jednostavno ono što je, kako se zove ovaj Poverenik za ravnopravnost je zakonska kategorija, a mi imamo Poverenika za ravnopravnost koja se svaki čas bori upravo za neke varilice, za neke logopedice, za neke psihološkinje, sociološkinje itd. Ne može tako i nemojte da se rugamo sa svojim lepim srpskim jezikom. Postoje izrazi koji zbog napretka i tehnologije itd. nemamo u našem jeziku i koristimo neke strane izraze. To je nešto što moramo i što je u redu, ali tamo gde imamo normalan svoj jezik zaista je nepotrebno da ga kvarimo ovim nekim nepostojećim kovanicama da bismo udovoljili ne znam kome. U Vladi je, valjda, predsednik te Komisije Zorana Mihajlović, bar tako je bilo u medijima. Ne znam jel ona ministrica, je li ona ne znam šta, ministar je ako ćemo po zakonu još uvek. Da li je ona, ne znam, ugovaračica sa „Behtelom“ ili je neko ko je zaključio ugovor sa „Behtelom“? Da li je ona primačica onog dela para koje je onaj direktor „Železnice“ uzeo itd? Ne ide, jednostavno ne ide.
Reč ima ministar gospodin Vukosavljević.
Izgleda da je po sredi, uvažena narodna poslanice, gospođo Radeta nesporazum. To sve što vi afirmišete je tačno i ova odredba u zakonu kako stoji štiti taj vrednosni sud i stav za koji se vi zalažete. Vaša koleginica gospođa Jovanović je smatrala da je ovo višak, da je ovo suficit, a ne da afirmiše kontra-tezu oko koje ste se sad vi vajkali s pravom. Dakle, ova zakonska odredba ne dopušta te mogućnosti koje ste vi sad navodili, dakle suprotno od dopušta ne dopušta, štiti, jedini termin za malu debatu već smo iscrpeli je da li je ovo potrebno, budući da se podrazumeva, ili nije potrebno. Prema tome, svakako da od ovakvog člana zakona ne preti opasnost, on je upravo zaštitna mera protiv tih grotesknih nedoumica koje ste vi naveli kao zaista otužne primere jezičke zloupotrebe. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Gospodine ministre, moje poštovanje, ali nemojte da mi dirate koleginice koje su mi danas bile tako drage i mile, moje srce je puno za njih i ovo što sam čuo od njih je za mene nešto najradosnije što sam doživeo u ovoj skupštini. Sada ću krenuti sa svojim izlaganjem, sa jednom poslovicom narodnom, dve, hajde, da ne budem cicija – videla žaba da se konj potkiva, pa i onda digla nogu. Ima nekih u Srbiji nažalost, koji se mogu identifikovati sa ovom poslovicom. Nekom je palo napamet da uništi srpski jezik i da od njega napravi rugobatan jezik i zato je izmišljeno da bude pisac – piškinja, da bude pedagog – pedagoškinja, ne znam, da ima ološkinja na sve strane koliko god hoćete. Hvala vam koleginice što se borite i ne dozvoljavate da se to uvede u srpski jezik. Ja sam sa jednom mojom dragom koleginicom imao stalno raspravu oko toga i kažem joj – nisi poslanica, poslanica je pisani dokument koji se šalje jednom ili više ljudi itd. Sad, ima i druga poslovica, da ne bude reći će dve poslovice, pa jednu laže. Ne, druga poslovica kaže – jutro je pametnije od noći. Ali, kada je neko glup njemu je svejedno da li je jutro ili noć. Zato nećemo da dozvolimo da nas vode ti koji ne razlikuju jutro od noći, nego hoćemo da naš srpski jezik bude onakav kakvog su nam ostavili naši preci i da ga takvog lepog i najboljeg i najčistijeg ostavimo našim potomcima. Šta ja još zameram mojoj braći i mojim sestrama Srbima? Mi smo narod koji svoje ne poštuje. On poštuje sve ono što je tuđe. I, danas, u ovom zakonu, videćete da imamo jedan amandman koji je prihvaćen i koji kaže – Arhiv Srbije u budućnosti će se zvati državni Arhiv Srbije, je li tako ministre? To je velika greška. Ne, državni Arhiv Srbije, pa da je Srbija na kraju, ne, nego srpski državni arhiv. Srbija je na prvom mestu. Mi moramo da vodimo računa o toj našoj Srbiji. To je naša zemlja jedna jedina koju imamo na svetu. Hoću da bude – srpski narodni muzej, srpsko narodno pozorište, srpska Narodna Skupština, a kod nas sve to srpsko je negde na kraju. Oni kojima Srbija i srpstvo nije na srcu, to lepo iskoriste i kažu – dajte da udaramo mi po njima, oni imaju dušu, oni imaju srce, oni će dopustiti sve, a mi ćemo to polako da urušavamo. Danas su moje drage, mile koleginice i svi mi ovde, dokazali da je to srpsko nama prvo i da ćemo se za to boriti stalno. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Uvaženi potpredsedniče, gospodine Arsiću, nisam imao nameru da govorim o ovome zato što gospođa Maja Gojković, predsednik Narodne skupštine to bolje od mene zna. Moram to da kažem, a i određeni broj poslanika. Dozvolite ipak kao profesor koji je radio sa studentima godinama i đacima, da kažemo da smo još u toku srednje škole učili logiku, sećate se. Pod pojmom čovek, šta smo podrazumevali? Pod pojmom žena? Ovo ste, gospođo predsednik, Maja Gojković potpuno je u pravu. Ne može biti predsednica. Ja ću reći zašto je to, po mom mišljenju i trebamo se držati našeg zaista srpskog jezika. Kada se kaže predsednik, podrazumeva se pod tim pojmom i ženska osoba i tu nema zaista dileme. Predsednica, poslanica, pa pismo vi ste učili latinski jezik znate, a i staroslovenski to je pismo, poslanica njegove svetosti Patrijarha Pavla, božićna.. itd. Ljudi, potpuno ste u pravu, i vi gospodine Arsiću, i gospođa Maja Gojković i dve gospođe sa desne strane, Radeta i u tom delu. Dakle, tu nema dileme. Zašto je to nastalo? Ovo je moje mišljenje, ne kažem da je istina. Htelo se na neki način istaći da bi se dala ravnopravnost jača nego što jeste u tom delu, ali to ništa ne znači. Ravnopravnost žena mi moramo osigurati u praksi. I to ko mora osigurati? Ne samo one nego i mi muškarci. To je suština. Ne trebaju se žene boriti za funkciju predsednika Narodne skupštine, nego mi muškarci moramo to osigurati. To je to i potpuno ste u pravu vi koji ste diskutovali. To je s jedne strane. S druge strane, tačno je da je to nametanje, ja nisam jezičar ali voleo bih da me demantuju jezičari, nametanje određenih standarda koji ne postoje u srpskom jeziku. Daću primer. Meni je jedan kolega koji je bio dekan jednog fakulteta, zbog kojega sam čak i u trećinskom odnosu dobio otkaz, ovako rekao – gospodine Atlagiću vi govorite srbijanskim jezikom. Ja kažem, da li ste vi normalni. Ja govorim srpskim jezikom. Onda ga ja pitam kojim jezikom govore Crnogorci jel crnogorijanski ili Hrvati? Znate šta se htelo s tim? Da se razbija srpski etnos u celini. Srpskim jezikom govore Srbi. Ne u Bosni ne govore. Dakle, to je to razbijanje državnog i nacionalnog identiteta kroz jezik. To je suština. Vidite, Hrvati kažu voz – munjovoz. Ja to nikada neću reći. Kako će reći kondukteru u vozu, evo neka mi neko kaže. Munjovozni kartorupo bušić, e ja to nikada neću reći. Ja sam to u hrvatskom Saboru 90-te godine rekao nikada taj izraz, ali poštujem druge. Kako kaže petao – jutroklik. Zovite ga vi, za mene je to. Voznotesna severnica – kompas, busola itd. Sada 20 godina kasnije napuštaju pomalo i vide da su to obične gluposti. Zašto se to onda govorilo? Zato što se htelo na neki način naglasiti da je Hrvatska država koju niko neće negirati. Ali, ne možete nametati reči da bi se odvajali jedinstvenog u to vreme jezika. Kao što to rade iz nama bratske republike bivše, iz jedne susedne zemlje. Dakle, to je suština. Ne može se reči crnogorijanski jezik. To je van pameti. Milogorac. Šta mu je milogorac? Okolobrbušni pantalodržac – kaiš. To je van pameti. Potpuno ste u pravu. Sada shodno tome i vaspitanju i obrazovanju isto se to 20 godina, ukinulo se vaspitanje, a onda smo uveli obrazovanje ili edukacija. Edukacija u jednoj državi, neću da ih nabrajam zbog vremena, znači vaspitanje i obrazovanje na zapadu. U drugoj ne znači, samo obrazovanje. To je nametnuto. Imamo divnu srpsku reč – vaspitanje i obrazovanje. Onda smo uzeli samo obrazovanje jer nam je nametnuto da vaspitanje izbacimo iz škole kao faktore vaspitanja. Naš uvaženi ministar Šarčević koji je vratio sada pojam obrazovanje i vaspitanje, a strategiju ćemo tražiti da se zove strategija razvoja vaspitanja i obrazovanja, ono što je srpski i tradicionalno. Ja nisam jezičar, ali ovi su za standardizaciju jezika potpuno u pravu u tom smislu. Čuvajmo svoj srpski jezik bez namere da bilo čiji drugi želimo da umanjimo. To je suština. Nemojmo mešati naciju i državu. Nacija je jedno, država je drugo. Kada se kaže državni i nacionalni suverenitet. Jezikom srpskim mogu govori i druge države, kao što je i engleski, a i govore. Vi to znate bolje od mene. Ja nisam jezičar. U pravu ste gospođo Gojković, nema američki. Pomalo to dolazi na svoje mesto. Lično mislim da se želelo naglasiti ravnopravnost žena. Nemaju oni šta dobiti. To se podrazumeva da potpuno ravnopravnost imaju, ne da se oni bore. To valjda mi moramo osigurati. Što rekoše ustavna kategorija. Ako to ističemo kod žena onda se segragiraju, nikada neće postići svoja prava. Meni je drago da su one to postavile sada na dnevni red. Ja se zaista slažem, ali neka ide kako ide. Dakle, ne može biti srbijanski jezik, nego srpski jezik. Shodno tome, u susedne zemlje, vi izvodite zaključak. Ako je mašinac, kako je žena? Evo, neka mi odgovori neko. Kako, mašinka, mašinica? Vi to kažete, ja ne. Mi možemo karikirati do nebesa i tako dalje. Dakle, radnik – delatnik. Neko kaže delatnik, ali ja ću reći radnik, prosvetni radnik, a neću prosvetni delatnik i tako hiljadu primera. Nisam jezičar, ali eto u tom smislu. Kad sam već uzeo reč, vezano za arhive, molim vas, to je zaista zakon, potpuno ste u pravu, nakon dugog niza godina. Moram da pohvalim Novi Sad i rukovodstvo u Novom Sadu, što je grad Novi Sad dobio novi arhiv, nakon koliko godina, nismo takvu zgradu dobili. Mislim da je potpuno u pravu i o tome će verovatno uvaženi narodni poslanik Mićin i gospođa Maja Gojković govoriti, više to znaju i bolje nego ja, ali kada sam uzeo reč da damo podršku u tom smislu. Zašto Novi Sad? Ja o tome neću da govorim, jer bolje to od mene gospođa Gojković zna i gospodin Mićin, jer oni su Novosađani i nemam nameru o tome da govorim. Dozvolite samo dve rečenice da kažem, da podržavam kada dođe na red amandman iz najmanje dva razloga. Prvo, što to zaslužuje Novi Sad, kao prestonica kulture u kojem se nalaze tradicionalne kulturne ustanove, s jedne strane i što je to biser etičnosti nacionalnih manjina. To je biser. Arhiv neće biti samo za Srbe, nego za sve nacije koje se nalaze, a u Vojvodini, ne samo u Novom Sadu i to je suština. Građa arhivska biće i Mađara i Srba i svih drugih. To znaju arhivisti koji se bave strukom. Da ponovim, nažalost, mi nemamo arhivistiku kao pomoćnu istorijsku nauku. O tome sam govorio dva dana, tri i zalagaću se dok god sam živ da to osposobimo jedan deo ljudi. Dalje, mi smo juče govorili ovde koliko imamo u dijaspori našeg naroda, u 13 zemalja dva miliona i nešto, ali poštovani narodni poslanici, imamo 350 hiljada srpskih toponima. Zamislite? A toponomastikom kao pomoćnom istorijskom naukom, evo, neka mi navede neko ko se bavi u ovoj državi? To je tragedija. Dobro je što su arhivi, za Novosađane zaista sve hvalospeve, ali sada ćemo osigurati i arhiviste, a imaju oni dobre naučne radnike, tamo, zaista. Arhive kao ustanova gde se čuva i koristi arhivska građa. Novi Sad je to zaslužio iz više razloga, o tome će uvažene moje kolege govoriti. Ja nikada neću reći poslanica, a vi govorite. Ja ću uvek reći, uvaženi narodni poslanik i za žene i za muškarce. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik, Žarko Bogatinović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre sa saradnicima, put koji je Istorijski arhiv u Leskovcu prošao od svog osnivanja bio je izuzetno težak. Zahvaljujući Ministarstvu kulture i informisanja i gradu Leskovcu poslednjih nekoliko godina velika novčana sredstva su odvojena za kulturu, pa samim tim i za arhiv. Radi rešavanja problema zgrade Arhiva, Arhiv je konkurisao kod Ministarstva kulture i informisanja za finansijska sredstva koja su odobrena za projekat izrada projekta parcelizacije, idejno rešenje za objekat, idejni projekat rekonstrukcije i projekat za izvođenje i izgradnju namenskog objekta istorijsko arhiva. Posebnim projektom su od Ministarstva kulture i informisanja dobijena sredstva za nabavku i ugradnju arhivskih polica, instalaciju video nadzora i javljača požara. Naša nastojanja da danas mnogo olakšava razvoj informacionog sistema. Istorijski arhiv grada Leskovca, kreće prvi put sa digitalizacijom arhivske građe, nabavkom najsavremenijih aparata za digitalizaciju. Godine 2016. na konkursu za finansiranje i sufinansiranje projekata kod Ministarstva kulture i informisanja projektom digitalizacije arhivske građe, a odlukom Komisije Ministarstva za kulturu i informisanje, za arhiv su opredeljena sredstva za kupovinu savremenog skenera čime je započeta digitalizacija arhivske građe koju arhiv poseduje. Značaj uvođenja informacija u arhivsku građu na taj način je veća. Korisnici arhivske građe mogu doći do potrebnih podataka na brz i jednostavan način. Arhivski radnici mogu brže pružiti informacije koje se od njih traže, odnosno mogu brže doći do informacija koje su im potrebne za rad sa arhivskom građom. Zakon na osnovu koga je Arhiv do sada radio donesen je 1994. godine. Nakon tog perioda, došlo je do velikih promena što se tiče dokumenata, krenula je upotreba elektronskog dokumenta, digitalizacija i osavremenjavanje. Iz tog razloga, neophodno je da se podrži Predlog ovog zakona, a sve u cilju zaštite i čuvanja arhivske građe i registraturskog materijala, kako na terenu, tako i u samom Arhivu. Neophodno je za sve nas, za buduće generacije, da ovaj zakon zaživi i posveti se pažnja ovoj veoma bitnoj ustanovi kulture. Zahvaljujem.
Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, arhivska građa predstavlja izuzetno kulturno dobro od opšteg interesa za državu Srbiju i iz tog razloga mora da uživa najviši oblik zaštite. Nažalost, situacija je takva da imamo mnogo propusta u ovoj oblasti. Ja ne želim da za to krivim samo ovog ministra i ovo ministarstvo, ranije je situacija znala da bude i gora. Imali smo slučajeve da smo neke mnogo važne dokumente nalazili na buvljacima i spašavani su na taj način. Ali, ko zna, možda je to bila i božija volja, da je to bio jedini način da se neki vredan dokumenat spasi. Prilikom razmatranja prethodnog zakona, ministar je govorio o srpskom kulturnom prostoru. Ja se slažem tu sa vama. Srpski kulturni prostor je nešto mnogo šire od administrativnih granica države Srbije. To Rusi nazivaju u svom slučaju - ruski svet. Mora da se vodi računa i o kulturnoj i o arhivskoj građi koja se nalazi i van administrativnih granica Srbije, a tamo imamo možda i značajnije građe nego što je to kod nas slučaj. Da pomenem samo Hilandar. Tamo se nalazi zaista mnogo važne, možda i najznačajniji deo, srpske kulturne građe, tako da o tome mora da se vodi računa. Samo bih skrenuo pažnju na jednu stvar koja je aktuelna u poslednje vreme, vezano za Crnu Goru. Pominje se ruka Svetog Jovana Krstitelja. Mi znamo da je ta ruka Svetog Jovana Krstitelja u Crnu Goru dospela tokom Drugog svetskog rata iz Srbije. Pitam ministra - da li je pokušao i da li ima nekakve šanse da se učini nešto da se to kulturno dobro vrati u državu Srbiju, odakle je i otišlo u Crnu Goru?
Reč ima ministar, gospodin Vukosavljević.
Zahvaljujem. Evo samo prvo kratkog objašnjenja u vezi sa amandmanom koji ste podneli. Suštinski i jezički govoreći, vi ste u pravu. Međutim, formalno gledano, u zavisnosti od svog značaja, arhivska građa se razvrstava kao i druge stvari, u tri kategorije - kulturno dobro, kulturno dobro od velikog značaja i kulturno dobro od izuzetnog značaja, kako je predviđeno zakonom. Drugim rečima, ne možemo svu arhivsku građu nazvati kulturnim dobrom od izuzetnog značaja, s tim što delovi arhivske građe mogu u zakonom predviđenom postupku biti proglašeni kulturnim dobrom od izuzetnog značaja. U tome je sad ta razlika zašto ne može taj amandman da se prihvati. Eventualnim prihvatanjem, mi bismo svu arhivsku građu proglasili najvišom kategorijom, a to je kulturno dobro od izuzetnog značaja, a jednostavno trostepena je struktura kulturnih dobara, po zakonu. Što se tiče ruke Svetog Jovana, opet, formalno gledano, to nije kulturno dobro, zato što nije proglašeno kulturnim dobrom. To je relikvija. Naravno, ona je u hrišćanskom svetu od neprocenjivog značaja. Činjenica je da je ona dospela tamo da bi bila sakrivena ili skrivena od okolnosti početka Drugog svetskog rata. Predata je na čuvanje, jer su iz Rusije doneli posle revolucije to i predali porodici Karađorđević, koja je ostavila tamo na čuvanje i to je onda za vreme SFRJ prosto ostalo tamo. Videćemo. Precizan odgovor na vaše pitanje je - ne, s tim u vezi nismo preduzimali inicijative, ali, u svakom slučaju o tome vredi ozbiljno razmisliti.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Nikola Savić. Izvolite.
Vi ste mi dali odgovor jednim delom na ovo što se odnosi na ruku Svetog Jovana Krstitelja. Da li mi to zvali relikvija ili kulturno dobro, ali, to je relikvija kulturno dobro od planetarnog značaja. Za ceo hrišćanski svet to je nešto od izuzetnog značaja. Spada možda u red nekoliko najvažnijih i najznačajnijih kulturnih dobara ili relikvija u celom svetu. Bog je eto tako namestio da se ta ruka Jovana Krstitelja nalazila određeni period vremena ovde kod nas. Nažalost, vidimo da se u Crnoj Gori sada dešavaju neke stvari. Ja ne želim da krivim vaše ministarstvo, to nije samo u nadležnosti vašeg ministarstva, nego i država Srbije i Crne Gore, Srpske pravoslavne crkve i svega ostalog, ali mislim da ne bi tako olako smeli da pređemo preko toga. Makar neka se priča o tome da je to stvar čije je boravište pre nego što je preneta u Ostrog, kasnije u Cetinjski manastir, da je ta stvar bila u posedu države Srbije i da bi po nekoj logici to trebalo možda da se vrati. Znamo da je to dospelo iz Rusije kod nas. Ako treba, neka se vrati tamo, ali bi bila šteta da se sa tim postupa na jedan neodgovoran način, kao što mi se sad čini da se radi u Crnoj Gori.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović.
Poštovane koleginice i kolege, malo pre kad sam govorio, ja sam spomenuo da je moje mišljenje da sve ono što imamo danas u Srbiji, i što predstavlja srpsko, treba potencirati sa time da je, na prvom mestu srpsko, pa umesto Radio Televizije Srbije, treba da bude srpska radio televizija, i tako sam ja rekao, nisam spominjao malopre televiziju, nije mi bilo nešto do televizije, ali sam rekao, umesto Državnog arhiva Srbije, bilo bi mnogo bolje da se kaže, srpski državni arhiv. I jedan moj dragi prijatelj, koji je veliki stručnjak za kulturu i ostale stvari me zove i kaže - da je to greška, jer u tom arhivu ima građe vezane i za druge narode itd. Nije problem šta će biti u tom arhivu, nego je problem da se to zna da je to srpsko i zato i dalje ostajem pri toj tezi, da mi treba da poštujemo svoju zemlju, svoj narod i sve što je vezano, treba da na početku bude prefiks - srpsko. I zato sam i dalje ubeđen da to treba da bude srpski državni arhiv, a u njemu normalno je da ima i građe, koja nije vezana samo za srpski narod, nego i za Srbiju, nego i za sve ono što se nalazi u arhivu. E tako će biti srpsko kulturno umetničko društvo taj i taj, biće srpski savez književnika, jer tako rade i drugi ljudi, naša televizija RTS, a od ovih što ih spominje ovaj kolega iz prve klupe, tu što kaže, kod njih je HRT, Hrvatska radio televizija. Znači, drugi poštuju svoje, i potenciraju to svoje, a mi Srbi iz nekog razloga, vekovima ono što je naše ne dižemo na pijadestal, ne govorimo to sa ponosom, nego da se ne zameramo drugima, neka bude sa strane. Nekada je bilo sve jugoslovensko, pa smo imali Jugoslovensko dramsko pozorište, pa jugoslovensko ono, pa jugoslovenski, ne znam hokejaški savez. Sada kada smo se razišli sa Jugoslavijom i jugoslovenima, to naše srpsko ne dižemo tamo gde mu je mesto nego ga guramo u neki ćošak. Ne, i to treba da bude osnova svakog ministra kulture, svakog ministarstva kulture, svakog od nas pojedinačno da poštujemo i cenimo ono što je naše i da se sa time dičimo. Ja sam svojim studentima govorio, imao sam neka pravila menadžmenta, u tom predmetu menadžment, i govorio sam im - ponosite se sa svojim poreklom, i uvek ističite ko ste i šta ste, bilo gde da se nađete, na bilo kojoj tački zemaljske kugle, sa ponosom kažite - ja sam Rom, ja sam Srbin, ja sam, ne znam taj i taj. Tako treba i mi da se ponašamo, i danas i u budućnosti. Sve što je naše, treba da bude na prvom mestu. Hvala.
Pravo na repliku, ministar gospodin Vukosavljević. Izvolite.
Samo dodatak jedan. Dakle, razmatranje koje ste vi afirmisali upravo jeste jedna priča, jedna tema o kojoj je već često bilo reči. Ovo društvo se nije opredelilo generalno još uvek, mada mislim da ima dosta razloga za stanovište tog tipa, Kada i ako se opredeli lako ćemo i ovo da promenimo. Nije glavni akcenata, čini mi se, mada može da bude, ali stvar je u finesama, baš na Ministarstvu kulture. U ovoj zemlji postoji vojska, na svu sreću i na naš ponos. Kako se zove ta vojska? (Ljubiša Stojmirović: Nemojte da grešite.) Pa, ja znam, ja sad vama govorim da postoji čitav korpus stvari i okolnosti koje nisu vezane za Ministarstvo kulture. Ja podržavam vaše stanovište intimno, ali hoću da kažem da društvo i zakonodavna tela i uopšte političke stranke i oni koji odlučuju o stvarima u ovoj zemlji treba da čitav taj jedan pristup reše na identičan način. Mi imamo Narodnu banku koja se zove kako? Zove se Narodna banka Srbije, a ne zove se srpska narodna banka. Mi imamo Vojsku Srbije, a ne srpsku vojsku. Lično, meni se čini da je to rešenje za koje se vi zalažete razumnije i logičnije i da odgovara istorijskim okolnostima ali i praksi kakva postoji u mnogim drugim zemljama, ali jednostavno ne možemo da počnemo sad baš od ove situacije da rešavamo to, već bi to trebalo rešiti jednim zamahom i onda se zna koji je princip, kao i u ovim jezičkim nedoumicama, jer ako to palijativno rešavamo, mi smo opet na terenu konfuzije. Ali, svakako da mislim da ste vi generalno u pravu, ali, kažem, postoje različite ustanove i institucije ove zemlje kojima je potrebno rešenje koje se zasniva na istovetnosti logike i istovetnosti pristupa.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Pravo na repliku. Izvolite.
Gospodine ministre, pa meni je veoma drago da se mi razumemo. Slažemo se da je ispravno ovo što ja govorim. Od koga će to da počne? Evo, neka počne od vas i od mene. Vi ste na mestu gde to možete da inicirate. Danas to slušaju i naše kolege iz Vojske i naše kolege iz Narodne banke i svima mora da dođe iz pete u glavu i da kažu – čekaj bre, pa ja sam … Jorgovanka Tabaković, moja sestra, doduše do juče smo bili brat i sestra, možda sad i nismo, evo, tamo su i naša braća radikali... Ali, moja sestra mora sama da pokrene to i da kaže – Srpska narodna banka, ljudi, pa da li je to 200 puta lepše nego Narodna banka Srbije? Pa, dok dođu do Srbije, Narodna banka, pa se neko zapije, pa se umori i ono na kraju ne čuje Srbiju. Vojska Srbije. Ne, srpska vojska, bre ljudi, vojska koja je toliko ratova prošla. Toliko pobeda smo postigli, ginuli ljudi za to i sad će neko da dođe i da kaže – ne, čekaj neka tamo stane negde. Kako se zvala ta vojska kad je bila Jugoslavija? Jugoslovenska narodna armija. Pazi, oni bili blesavi, oni znali da su Jugoslavija, a mi pametni pa Srbiju stavili na kraj. Ne damo, ministre. Evo, nas dvojica idemo na čelo kolone i da predložimo i Vulinu i Jorgovanki Tabaković, možda se desi da nas pozovu i na ručak, ko zna. (Vjerica Radeta: Srpska železnica.) Ma, sve, sestro, sve srpsko da bude. Sve. I Srpska radikalna stranka i Srpska napredna stranka, pa sve da bude. Pusti ove tamo što ne znaju ni ko su, ni šta su, SMS poruke i ne znam ni ja šta.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirko Krlić.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. Ne bih ja da repliciram profesoru Stojmiroviću, on i ja ćemo sesti, pa ćemo o tome raspraviti i ako me ubedi, ja ću to prihvatiti, državni arhiv Srbije. Stvarno mislim da su arhitip i arhivska građana umetnost koja po nečemu ne mora da bude samo srpska da bi bila u jednoj granici. Moramo shvatiti da kultura i ekonomija ne mogu da imaju granicu, one moraju da prevazilaze svoje granice, takođe, i da prihvataju da mnogo toga ulazi i prolazi da bismo bili veliki, široki i ogromni. Ima puno argumenata u ovome što govori gospodin Stojmirović i ja sigurno nisam ni manji Srbin od njega, ne mislim da sam veći. Ali, nije ovo tema. Želeo sam da kažem nešto u vezi pitanja – kako vratiti ruku Jovana Krstitelja? Mi imamo jednu od najvećih obaveza, to je kako vratiti mošti kralja Milutina? Mošti kralja Milutina su najveće srpsko nacionalno pitanje, jer mi našeg najvećeg ktitora, čoveka koji je najviše napravio u Srbiji, čoveka koji nam je ostavio najveće zadužbine, a da je ostavio samo Gračanicu i Bogorodicu Ljevišku bilo bi dovoljno, a ostavio je preko 40 manastira i crkava. Danas je u Bugarskoj, u Sofiji i nije u svom grobu u svojoj zagrobnoj crkvi. Ali, da bismo to postigli mi moramo da podignemo, pre svega, Banjsku, mi moramo da vratimo banjsko zlato, mi moramo da napravimo uslove, jer u ovakvim uslovima ne možemo tražiti da se vrati kralj. Prema tome, mnogo toga je i do nas. Sve ovo govorim iz jednog razloga, moramo da znamo kakav je značaj vraćanja ove stranice Miroslavljevog jevanđelja. To je potez koji se ne radi. To se teško prihvata. To mora da bude ogromna diplomatska aktivnost i ogromno poverenje predsednika u predsednika, velika ljubav jednog naroda prema drugom da bi do toga došlo, da bi se nešto što je takva vrednost vratilo narodu, osim u slučaju očitih pljački. Najveći pljačkaš poslednjih poznatih decenija je bio feldmaršal Gering, ali to je nešto drugo, to je nešto što je, naravno, normalno vraćati. Međutim, i dan danas Nemačka jako teško vraća Izraelu mnoge artifakte, mnoga umetnička dela, mnogo toga. Mi imamo ogromne probleme, preko 10.000 crkveno-umetničkih predmeta sa Kosova i Metohije samo od kad je došla međunarodna zajednica danas na tajnom tržištu nekretnina Evrope i sveta pokradena. Naši problemi sa tim stvarima su ogromni, ali mnogo toga je do nas, mnogo uslova moramo da uradimo i ne znam da li će naša generacija i ove generacije uspeti da to učine. Kada bismo danas analizirali šta je značilo povratak mošti Sv. Save i koliko je trajala ta diplomatija da mi Sv. Savu ponovo dobijemo u Srbiji, pa i Stefana Nemanja i sve ono što smo uspeli da vratimo, onda bi tek znali šta to znači. Da li su Englezi iz svog nacionalnog muzeja išta vratili antičkoj Grčkoj? Ako želite da vidite pravu antičku Grčku idete u London, a ne na Akropolj, videćete više. Ne vraćaju ni jedan jedini komad. To nema, to nije praksa. Naravno, nismo mi najvažniji, najveći, pa da možemo nekom silom to da vratimo. Tako da su to jako ozbiljni problemi i jako velika odgovornost koju ova generacija neće završiti, nego će tek ostati za sledeće generacije. Hvala. (Ljubiša Stojmirović: Želim reč?)
Ne može, kolega, nikako. (Ljubiša Stojmirović: Prozvao me je.) Ko? Pa, ja mislim da vi niste iz različitih poslaničkih grupa. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Vrlo rado ću da razgovaram sa kolegom Stojmirovićem zato što je zaista pokrenuo jednu temu koja zaslužuje pažnju u Narodnoj skupštini, ali ne na način da malo pre kolega kaže da on nije manji Srbin od kolege Stojmirovića i tako dalje, ne može se meriti da li je neko manji ili veći Srbin, Srbin jeste ili niste, odnosno neko može biti dobar Srbin, a neko može biti Srbin po rođenju i izdajnik, a ko je manji i ko je veći to ne postoji. Čini mi se da nakon celog… koliko sati raspravljamo o ovoj temi, da nismo baš u potpunosti svesni koliki je značaj Istorijskog arhiva arhivske građe. Dakle, arhivska građa je od izuzetnog značaja za državu, za državne i nacionalne interese. Nažalost, mi od 5. oktobra imamo veliki problem, tada su sve moguće naše arhive otvorene Nataši Kandić i haškim istražiteljima i nekako se čini da od tada u Srbiji niti ima državnih tajni, ni vojnih tajni, ni službenih tajni, ni tajni koje treba čuvati u Arhivu, ali moramo to da prevaziđemo. Moramo ponovo da uspostavimo neki ozbiljan sistem. Vi ministre, znate sigurno da upravo zbog značaja Istorijskog arhiva u mnogim državama istorijski, odnosno arhivi su u nadležnosti Ministarstva unutrašnjih poslova, zbog značaja, zbog čuvanja i tako dalje. Dakle, tako ozbiljne države čak i o tome vode računa. Naravno, ne umanjujem ja ovde značaj vašeg ministarstva nego samo govorim koliko je to bitno i na koji način da nama dopre do svesti o čemu mi zapravo danas ovde pričamo, nije to samo da li će biti ovako ili onako neka formalnost o kojima smo i svi mi, naravno, razgovarali. Osnivač državnog arhiva, osnivač arhiva države može biti samo država. Država može deo svojih osnivačkih prava da prebaci na neke druge organe. Vi ste ovde predložili ili prihvatili amandman da to bude AP Vojvodina i da to bude Grad Beograd. Morali ste staviti i AP Kosovo i Metohija. To nam je ustavna obaveza. U ovom momentu to ne bismo mogli realizovati, ali u zakonu mora da stoji. Kada su u pitanju javni arhivi nacionalnih manjina, ne mogu se formirati takvi javni arhivi. Dakle, arhivi, ponavljam, moraju biti pod državnom ingerencijom. Država vodi računa i o organima upravljanja i o finansiranju. Država može prebaciti deo svojih upravljačkih prava. Imate primer u Senti. Pretpostavljam da to znate. U Senti je 50% osnivačkih prava prebačeno nacionalnoj manjini Mađara i oni na taj način tamo funkcionišu i to je u redu. Zaista treba da uvažavamo sva prava svih nacionalnih manjina u Srbiji, prava na najvišem svetskom nivou, ali ne smemo da se, maltene, neki stidimo da kažemo da smo Srbi i da je ovo država Srbija i da su srpski nacionalni interesi prioritet. Zaista, to ne da nije nikakav greh. Kolega Stojmiroviću, potpuno ste u pravu. Imate podršku za ovo što ste malopre govorili. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Ljubiša Stojmirović.
Kolega Arsiću, izvinjavam se. Malopre nisam bio u pravu. Vi ste bili u pravu. Šta sam hteo da kažem? Potpuno podržavam koleginicu Radetu, jer ono što sam i ja hteo da kažem ne znači ako je srpski državni arhiv, da je u njemu samo građa koja je vezana za Srbiju. Pa, normalno, u njemu je različita i raznorodna građa, ali Srbija je ta koja taj arhiv čuva, vodi, pazi itd. (Vjerica Radeta: I odgovara.) I odgovara. Kako reče malopre moj kolega, sa kojim se slažem, kažem, manji-veći Srbin, možda je razlika između nas u par kilograma, nije to neki problem, tačno je da u Engleskoj ima nečeg što je grčko, tačno je da u Nemačkoj ima mnogo toga što je iz Grčke, iz Srbije. Zašto? Zato što su to lopovske i pljačkaške države koje su harale celim svetom i uzimala nečija dobra, nečije umetnine, nešto što je vredelo. To su sve pokrali i odneli kod njih. Negde je to završilo po muzejima, po arhivima, negde je u privatnom vlasništvu i to ne znači da nema nekih dobara naših negde. Ima ih. Ima ih mnogo i premnogo, ministre, i vi ste u pravu, ali sve ono što je u Srbiji, u našem arhivu to je pod patronatom srpskog državnog arhiva i zato kažem, zato potenciram da sve što je naše neka se zna, neka se vidi da mi cenimo svoju zemlju i ono što je srpsko, da cenimo, poštujemo i čuvamo. Mi smo se pokazali… Evo, kolega Krlić nije tu, spominjem ga, ali on neće da se ljuti, on je pravi prototip jednog prosečnog Srbina. Svi su drugi fini i dobri, nemojte mi Srbi da nešto potenciramo, neka bude ovako i onako. Ma, nemam ništa protiv, ali neću da dozvolim da Novak Đoković bude neki engleski ili mađarski ili ne znam čiji teniser, iako igra na toj teritoriji. On je naše blago i bogatstvo. Tako i sve ovo drugo moramo da čuvamo, poštujemo i sačuvamo. Kako reče moj kolega Krlić, ne generacije koje dođu. Nema generacija, kod nas su naraštaji, pokoljenja i kada to shvatimo, mnogo brže ćemo da povratimo i ono što su nam drugi oteli, ukrali, uzeli. Hvala.
Reč ima narodni poslanik gospođa Ljubica Mrdaković Todorović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, ja bih po amandmanu. Naime, niški Istorijski arhiv datira još iz 1948. godine i smešten je u zgradi u Niškoj tvrđavi, a zgrada je izgrađena 1890. godine za potrebe kartografskog odeljenja srpske vojske u to vreme. Zgrada je 1959. godine proglašena spomenikom kulture. U niškom Istorijskom arhivu u 907 fondova čuva se oko četiri hiljade dužnih metara arhivske građe, koja se ubraja u kulturna dobra. Ona obuhvata sve oblasti društvenog života – upravu, javne službe, pravosuđe, prosvetu, privredu, bankarstvo, društveno-političke organizacije, verske ustanove i organizacije, kao i značajne porodične i lične arhivske fondove. U Arhivu se čuvaju i zbirke pozivnica, razglednica, čestitki, plakata, fotografija i zbirka varia. Najstariji dokument koji se čuva u niškom Istorijskom arhivu datira iz 1737. godine i radi se o bakrotisku. Zašto je ovaj zakon o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti značajan? Pa, značajan je zato ukoliko imamo u vidu značaj arhivske građe ne samo za istoriju, nauku i kulturu, već i za zadovoljenje potreba pojedinaca, odnosno građana koji na osnovu podataka iz arhivske građe ostvaruju i neka određena svoja prava. Naravno, neophodno je uređivanje ove materije u cilju očuvanja ovog kulturnog dobra. Još nešto želim da kažem. Ministre Vukosavljeviću, vi ste jednom prilikom posetili grad Niš i rekli ste i izjavili da je Niš veoma agilna lokalna samouprava koja kvalitetno radi u oblasti kulture. Rekli ste da grad Niš ima svoju kulturnu atmosferu, bogatu tradiciju i brojne talentovane ljude u oblasti kulture. Ja želim da kažem da je to zaista tako. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milija Miletić.
Zahvaljujem se. Ja bih isto kao koleginica Ljubica napomenuo isto za niški Istorijski arhiv, gde je na jednom mestu sve ono tamo što vredi – istorijat i sve ono za šta treba da znamo. Još jedna stvar, što je vrlo bitno, to je niški Istorijski arhiv. Kao što je malopre rekao prof. Stojmirović, mi uvek moramo podržavati da ispred svega bude naša zemlja Srbija. Srpsko, Srbija, to mora biti uvek na prvom mestu. Ja ću biti treći u redu, gospodine ministre, ukoliko vi želite da budete prvi, drugi prof. Stojmirović, koji će tražiti da uvek i na svakom mestu bude reč srpsko. Toliko.
Reč ima ministar Vukosavljević. Izvolite.
Hvala. Evo, sada smo rešili barem prvi deo te jednačine ko će da budu prva trojica, tako da je posao u nekoliko olakšan, ali predlažem da kada i ako bude prilike da se razgovara o nekim korekcijama Ustava i tako dalje, kako se zove ova Skupština zvanično, kako se zove Vlada? Dakle, imamo čitavu piramidu i strukturu odnosa po hijerarhiji važnosti ustanova u ovoj zemlji i ako sada sklonimo izvesnu lakoću ovih komentara, da tako to nazovem, ako se tom poslu treba pristupiti ozbiljno, onda takva inicijativa treba da bude ozbiljna i da krene od mesta, odnosno one norme, odnosno onog akta koji se zove Ustav, gde se navode ustanove najvažnije ove države, kako se zovu i kada ta stvar bude krenula na taj način, onda ćemo brzo i lako stići do arhiva i do drugih. Prema tome, ostajemo u ovom rasporedu za inicijativu, samo da se složimo oko toga koji je redosled poteza.
Reč ima narodni poslanik Milan Ljubić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici, donošenje zakona treba da obezbedi uslove i pomogne u boljoj zaštiti arhivske građe, kao i kulturnog dobra, kao i da utiče na razvoj svesti o važnosti očuvanja arhivske baštine za buduće generacije. Zakon omogućava zaštitu arhivske građe kao kulturnog dobra od posebnog značaja za društvo, bez obzira u kom formatu se ona nalazi. Podjednako se, pored klasične analogne arhivske građe, u papirnom obliku štiti i digitalna arhivska građa. Hteo bih da istaknem da pre samo nekoliko dana smo imali i tvit Vesne Pešić, nekadašnje liderke DOS-a da bojkot ne pomaže, već samo cev u glavi. Najoštrije osuđujem ovakve pozive od strane pojedinaca na društvenim mrežama koje su upućene predsedniku države. To je širenje mržnje, to je poziv na obračun. To da se šalju ovakve poruke, to je nedopustivo od onih koji nemaju sopstvenu politiku, koji besomučno vode kampanju mesecima unazad i koji su ostavili Srbiju u teškom stanju. Treba li ponovo da slušamo nečije pozive na nasilje, pretnje i da li tako nešto treba da postane uobičajena i normalna stvar? Ne prestaje se sa hajkom koja se vodi. Ovakvi izlivi mržnje govore o njihovoj nesposobnosti koju su građani prozreli i odbacili. Niko nema prava na ovako nešto i da šalje ovakve poruke. Svesni su da od bojkota neće biti ništa. To uvek govori i pokazuje razliku između pristojne, normalne, odgovorne Srbije i one koju naši politički protivnici zagovaraju, koji nas napadaju svakoga dana. To je njihova slika i prilika. Oni nemaju ništa drugo da ponude. Hoće da dođu na vlast bez izbora. Građani žele bolju, jaču i razvijeniju Srbiju. Građani Srbije žele politiku investicija, jačanja privrede, jače Srbije, a ne politiku pretnji i vraćanja u prošlost. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Samo nekoliko rečenica. Potpuno ste u pravu gospodine ministre, samo da kažem, kada su arhivi u pitanju kroz prošlost kako je to bilo. Pođimo od susednih republika. Danas se u Zagrebu zove Hrvatski državni arhiv, a zvao se Arhiv Hrvatske nekada, zvao se Arhiv hrvatsko-slavonsko-dalmatinsko zemaljski itd. Isto tako kod Arhiv Srbije, da li će se drugačije zvati? Ovo ste potpuno u pravu. Moraju se niz stvari, u prvom redu Ustav da menja, jer oni, Hrvati nazivaju Hrvatski državni sabor, a mi Narodna skupština Republike Srbije i nema razloga da mi ovo ne podržimo. Hvala Bogu da ćemo glasati, vladajuća koalicija. Ali je dobro što smo svi diskutovali o ovome. Da se lepo raspravi, da se vidi da imamo mišljenja različita. To je bogatstvo ove Skupštine. Bilo bi mi drago da oni kojih večeras ovde nema, ovih iz DOS, da pokušamo, da i oni kažu svoje mišljenje. Dakle, danas se u Dubrovniku naziva Hrvatski državni arhiv u Dubrovniku, Hrvatski državni arhiv u Zagrebu, ali na nama je da mi to dogovorimo da li će ostati Arhiv Srbije ili srpski državni arhiv, kad se bude menjao Ustav, a onda možda će se i Skupština drugačije zvati. To je dobro da vidimo. Što se tiče jezika, ja se nadam da će i taj zakon doći u ovu Narodnu skupštinu i dobro je da smo o svemu ovome govorili. Još jedanput kažem, drago mi je posebno za arhiv, Arhiv grada Novog Sada. Kada sam već uzeo reč, možete i vi biti, i ova Vlada ponosni, a i predsednik Republike Aleksandar Vučić, što pripadate jednom vremenu kada se 166. stranica Miroslavljevog jevanđelja nakon 175 godina vratila tamo gde joj je i mesto bilo. To su ogromne stvari. Uvaženi narodni poslanici danas su o tome govorili. Nije to mogao niko ranije. Bilo je pokušaja, vi znate kao i ja, od mnogih predsednika Republike. Uspelo je to ovom predsedniku zbog autoriteta i ugleda koji ima ova država, ova Vlada i ovaj predsednik i tu nema dileme, ali i zbog ruskog predsednika Vladimira Vladimiroviča Putina, a isto tako i povratak ovih slika. Ovo je jako bitno, zato što je Miroslavljevo jevanđelje jedan od najstarijih, najznačajnijih i najboljih spomenika srpske ćirilice. Neko će reći srpsko-slovenske, ali ja kažem srpske ćirilice itd. Mi smo videli, imamo pokušaja svojatanja toga. Moram da napomenem, 2012. godine u Zagrebu je održan naučni skup, Hrvatska akademija nauka i umetnosti održala je, gde se pokušalo svojatati to. Naravno da se to neće uspeti. Dakle, izuzetna je važnost toga jednog lista. Neki kažu – šta će mi jedan list? Toliko je pokušaja bilo bivših predsednika, dugo godina itd. Uspelo je to. Znate li zašto je uspelo? To je mogao samo čovek kome su nacionalni državni interesi iznad svega, i rodoljub. Ja znam da to mnoge boli kad to sad kažem. To nije mogao Boris Tadić, a niko mu nije branio, jer on je rekao, citiram – šta će mi vojska? Završen citat. A naša vojska danas uživa ugled takav kakav uživa i određeni nivo smo dostigli, zavidan nivo. Još jedanput da kažem, arhivi ne afirmišu samo nacionalni identitet srpskog naroda, nego i drugih naroda i, vrlo je bitno, nacionalnih manjina. To mi znamo koji ulazimo u te ustanove itd. Na nama je sada i na nacionalnim manjinama da osiguramo arhiviste da koriste arhivsku i bibliotečnu građu. To je problem fakulteta, a ne Ministarstva kulture. Ali, ja znam da sada Vlada radi u saglasju sa većinom akademske zajednice, hajde da kažem, većinu članova, a jedan mali deo što neće da sarađuje, to je druga stvar, i da idemo u pravom pravcu, ono što se nije išlo godinama. I to je suština. Dobro ste rekli, kada se bude menjao Ustav, raspravu ćemo voditi, možda ćemo sve da promenimo. (Predsedavajući: Privodite kraju.) Hvala još jedanput za ovo Miroslavljevo jevanđelje. On je jedan od dragulja kaligrafske pismenosti srpske srednjovekovne i umetnosti u celini. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Kolega Stojmiroviću, žao mi je, potrošeno je vreme poslaničke grupe SNS. Na član 4. amandman je podnela narodni poslanik Ružica Nikolić. Da li neko želi reč? Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član zakona definiše arhivsku građu kao kulturnog dobro opšteg interesa, koje uživa posebnu zaštitu utvrđenu zakonom, pa je arhivska građa zaštićena bez obzira u čijem se vlasništvu nalazi, odnosno kod koga se nalazi. Međutim, postoji mnogo arhivske građe, mnogo dokumentarnog materijala, zapisa za koje se zvanično i ne zna da postoji, dok sa druge strane neka lica poseduju različite materijale koji po svojoj sadržini nedvosmisleno predstavljaju arhivsku građu, a da ponekad i ne znaju da je to od posebnog značaja, od izuzetnog značaja i da je u pitanju sama arhivska građa. Zatim, problem je i sa pojedinim jedinicama lokalne samouprave koje ne izdvajaju dovoljno sredstava za čuvanje vredne arhivske građe, koja je kulturno autentično nasleđe sa tih područja. To se dešava zbog toga što u takvim sredinama nema dovoljno stručnog kadra koji bi se bavio istraživanjem, što karakteriše tu sredinu, može da bude vredna arhivska građa. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Despotović. Da li neko želi reč? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman SRS koji se odnosi na Predlog zakona o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti je podnet na član 5. stav 1. menja se i glasi: „Republika Srbija, autonomne pokrajine i jedinice lokalne samouprave obavezne su da obezbede odgovarajuće uslove za trajno čuvanje i zaštitu arhivske građe. Kao što nam je poznato da u Srbiji većina arhiva obavlja svoju delatnost u veoma lošim ili otežanim uslovima, malim prostorijama za smeštaj arhivske građe, zatim i nedostatkom stručnog kadra. Tako smeštena arhivska građa u neadekvatnim uslovima, odnosno prostoru izložena je riziku od uništenja i propadanja. Zakonski okvir još iz 1994. godine, Zakon o kulturi i dobrima, je zastareo. Donošenje novog predloga zakona trebalo bi da obezbedi potpunu zaštitu i očuvanje arhivske građe, jer arhivski dokument predstavlja svojevremeno materijalno svedočanstvo o postojanju i funkcionisanju kako države, tako i društva, gde bi građani ostvarili svoja prava na osnovu podataka iz arhivske građe. Arhivska građa kao kulturno dobro i svedočanstvo o nacionalnom identitetu i svakom istorijskom trenutku uživa prioritetnu zaštitu. Donošenje ovakvog predloga zakona, odnosno usvajanje zakona je neophodno i jedno moguće rešenje da se zaštiti arhivska građa. Hvala.
Reč ima ministar Vukosavljević. Izvolite.
Uvaženi narodni poslaniče, dakle, ako sam dobro shvatio i pročitao, vaš amandman se odnosni na jezičku finesu. Da li je tako? Ne znam da li se čujemo. Ništa. Ako sam dobro razumeo, verujem da jesam, vaš se amandman odnosni na jednu suptilnu jezičku finesu, vi predlažete: „obavezni su“, umesto kako stoji: „dužni su“. Da li je to suština? To je reč o sinonimima, a pri tome se u celom tekstu zakona, na svakom mestu gde stoji takva odrednica, koristi: „dužni su“, čak bi možda bilo pravilnije: „u obavezi su“, a ne: „obavezni su“, ali dobro sada, to opet je još suptilnija stvar. Prema tome, reč je o jezičkoj nedoumici istog ranga, razumete, da li su dužni ili su u obavezi, ako je to sadržina vašeg predloga izmene ovog člana. Mislim da je to isto.
Zahvaljujem. Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Dubravko Bojić. Da li neko želi reč? Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, moj amandman se odnosi na član 14. stav 2. koji se menja i glasi - nadležni javni arhiv daje saglasnost na listu kategorija arhivske građe i dokumentarnog materijala. Nadležni javni arhiv odlučuje o rokovima čuvanja istih. Dame i gospodo, arhivska građa je kulturno dobro i kao takva ima važno mesto u srpskoj kulturnoj baštini. Ovaj zakon je trebalo da bude donesen mnogo ranije, jer se njime uređuje oblast od izuzetne nacionalne vrednosti. Ovde moram da istaknem da je jedan od najvećih, u stvari najveći problem u ovoj oblasti je nedostatak prostora za čuvanje arhivske građe. Sada, gospodine Arsiću, dozvoliću sebi pravo, malopre sam tražio reč, shvatam da niste imali osnova da mi date reč, kada je bila stručna rasprava o jeziku, jer sam smatrao da kao lingvista mogu pomoći, kao stručnjak, da se neke jezičke zavrzlame reše. Naime, srpski jezik je i leksički i semantički siromašniji od nekih drugih jezika, recimo, ruskog ili francuskog. Naš najveći lingvista, profesor Aleksandar Belić, govoreći o jeziku kao živoj materiji, koja se stalno razvija, poprima tuđice i pozajmice iz drugih jezika, ali je bio veoma skeptičan i smatrao je da reči stranog porekla treba upotrebljavati samo tamo gde je to neophodno. Recimo, ne znam da li znamo, ruska reč je glagol „izviniti se“. To je tipično posve ruska reč, prihvaćena iz ruskog jezika i odomaćena na našem govornom području. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? Izvolite, kolega Rističeviću.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče arhivske građe, ona treba da dokaže postojanje nekog društva i neke države. Ono što meni smeta, a to sam već govorio, ako napišem neku knjigu, napisaću „sve smo mi sami sebi krivi“ a po ugledu na Dimitrija Ruvarca koji je Hrvatima, kada su oni koristili Srbe protiv Mađara, napisao u časopisu više dela „Evo, šta ste nam krivi“. Tako je nastala i njegova knjiga „Evo, šta ste nam krivi“. Međutim, kasnije, srpski političari koji su se školovali u Beču baš nisu slušali Dimitrija Ruvarca i naše zablude smo skupo platili. Zato mislim da napisati jednu knjigu, ako ne ja, neko ko ume, „sve smo mi sami sebi krivi“ da bi bilo isplativo. Meni odgovara da Arhiv Srbije bude Arhiv Srbije, jer naša kultura, srpska kultura je nastala posle nekih drugih kultura. Ja neću da se odreknem Sirmijuma, neću da se odreknem ni Caričinog grada, neću da se odreknem ni Lepenskog Vira. Mi živimo tu gde su nekad živeli neki drugi narodi. Mi smo se mnogo odrekli sebe. Ja sam učio osnovnu i srednju školu i ništa nisam učio o, recimo, istoriji prečanskih Srba. Prvo, nikada nisam znao da je postajao knez Strojimir, da je postojala pismenost i državnost pre one koja je bila u udžbenicima istorije. To nisam znao. Nisam nikada čuo za Vršačku bunu. Vršačka buna je bila ustanak Srba u Banatu veća po dimenzijama od Prvog srpskog ustanka. Prvi srpski ustanak je u stvari Vršačka buna. To ovi koji prate prečansku istoriju, koja nije bila zapisana u zvaničnoj istoriji, treba da znaju. Dakle, Teodor Vršački, koji je 1594. godine jurišao sa barjakom Svetog Save na Turke, je uhvaćen od strane Turaka i živ odran. Uhvaćen je u Vršcu i Turci su ga živog odrali. Zbog njega su spaljene mošti Svetog Save, zbog ustanka koji je poveo sveštenik, srpski pravoslavac, Teodor Vršački. On je proglašen za sveca, ali mi ništa nismo učili iz istorije od toga zato što su srpski komunisti, koje je predvodio neprijateljski vojnik koji je državu, koju su napravili njihovi očevi krvlju i glavama, 30% svojih predaka i svojih očeva… Dakle, tu državu su raskomadali srpski komunisti predvođeni neprijateljskim vojnikom iz Prvog svetskog rata. Sami su raskomadali državu stvorenu krvlju svojih predaka i prihvatili da raspodelu bivše Jugoslavije, komunisti, neprijateljski vojnik, uredi i da tako poraženi narodi pobede pobednike. Umesto da smo im naplatili ratnu štetu, mi smo im darivali državu, a oni su nama, da se izrazim malo prosto, darivali šut u stražnjicu. Izbacili su nas prvo iz Ustava, jednog, drugog, trećeg itd, a onda su nas izbacili iz vlastitih kuća, pa su Srbi bili agresori u svojim kućama gde su živeli 600 godina. Lepo proglasiš državu koju ti je tamo Tito dao i kažeš – od danas konstitutivni narod Srbe, jeste da žive ovde 500-600 godina, ali od danas će biti agresori i proglasiš ih agresorima. Zato mislim da smo sve mi sami sebi krivi. Šta znamo o bici kod Slankamena posle povlačenja austrijske vojske? Čarnojević 1690. godine dolazi u Beograd i Srbi napuštaju, Beograd pada, čini mi se tu negde 1690. godine. Bitka kod Slankamena je velika pobeda hrišćana i među njima svaki treći je bio Srbin. Od 30.000 vojnika 10.000 su bili Srbi. Veliki poraz turske vojske i početak kraja Osmanlija na Balkanu. Šta znamo o bici kod Sente? Šta znamo o tome? Da li znamo da postoji platno od 30 kvadratnih metara koje je 100 godina posle te bitke naslikao slikar? To je takođe bio veliki poraz Turaka jer su izgubili 30.000 ljudi. Šta mi znamo o prečanskoj istoriji? Ne znamo ništa. Šta znamo o karakuši? Znate li šta znači karakuša? Karakuša znači crna šuma. To je šuma između Šapca i Rume. Zašto se zove karakuša – crna šuma? Zato što su Turci od Srba tu masovno stradali i oni su je nazvali karakuša, jer su se bojali Srba i za njih je to bilo crno da crnje ne može biti, a za nas je to bilo oslobađanje od tih raznih jarmova. Šta znamo o Sremskoj kraljevini? Da li smo je učili u istoriji? Da li smo učili šta je Sremska kraljevina? Da li znamo da je Sremsku kraljevinu Dragutin, u Debrecinu imao prestonicu? Da li znamo da mu se sin zvao Vladislav? Da li smo to učili u istoriji? Nismo. Komunistička istorija je htela da svede Srbiju, srpsku kulturu, srpsku istoriju na užu Srbiju koju su zvali „užas“. I nemojte mi reći da su samo Hrvati bili komunisti i Slovenci. Najveći broj partizana i komunista su bili Srbi, etnički Srbi. Da li su bili u duši Srbi, ja verujem da su bili anti-Srbi, jer su dozvolili da neprijateljski vojnik, državu u kojoj je stradalo, prethodno državu za koju je stradalo 30% Srba za taj ratni cilj iz Niša, da je raskomadaju komunisti i na koži srpskog naroda u Jasenovcu i tako dalje, da je ponovo raskomadaju. I umesto da im naplatimo ratnu štetu, umesto da budu poraženi, oni bivaju veći pobednici od pobednika. Darivali su nas šutom u stražnjicu, izbacili iz Ustava, izbacili iz svojih kuća, i danas genocidni narod, navodni, Srbi, koji su etnički kao čistili druge, obrnuto je. Oni su najsurovije, Srbi su etnički počišćeni. Preko milion Srba iz bivše SFRJ su proterani sa svojih ognjišta. Zašto? Zato što je interes komunista koji su nasledili interes Beča, Nemačke i tako dalje i Osmanske imperije, da nema neke veće Srbije na Balkanu. Tu je njihov interes bio i komunisti su ga samo preneli. Oni su razbili tu državu, Jugoslaviju, koju su Srbi stvorili i od Srba napravili agresore i zločince, zato što su bili armatura bivše Jugoslavije i čuvali je. Zato ja kažem, ako budem pisao knjigu, napisaću - za sve smo mi sami krivi. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, ja ću kratko. Pa evo sad iz izlaganja cenjenog kolege Marijana Rističevića mi vidimo šta je u našoj podsvesti. On čovek kaže – srpski komunisti, Srbi komunisti. Znači, kada treba nešto ružno da bude o nama onda mi možemo da budemo na prvom mestu i da to bude pogubno i ružno za nas. Ministar i još neke kolege ovde su rekli da se promeni Ustav, pa kada se promeni Ustav promenićemo i to. Ljudi, u Ustavu ima malo pojmova koje treba promeniti. Imamo mnogo toga što sada možemo da promenimo i da bude srpsko, dominantno. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 26. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Tomislav Ljubenović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 28. amandman je podneo narodni poslanik Miljan Damjanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 30. amandman je podne narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 31. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Izvolite kolega Saviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre ovaj član 31. govori o mikrofilmovanju i digitalizaciji arhivske građe. U tom članu se kaže da taj posao treba da obavljaju isključivo arhivi. Mojim amandmanom sam tražio da taj posao mogu obavljati i druge institucije i druge ustanove ukoliko za tako nešto imaju tehničke i druge mogućnosti, ali pod nadzorom ljudi iz arhiva kako bi se sprečile neke eventualne zloupotrebe. Zbog čega sam ta tražio? Iz razloga što digitalizacija arhivske građe nije baš tako jednostavan posao. Ima mnogo toga. Mora da se obrati posebno pažnja. Obimna je arhivska građa, a imamo i dobar deo arhivske građe koja je u takvom stanju da je samo pitanje dana kada će ona iz tih tehničkih razloga, odnosno zbog istrošenosti biti neupotrebljiva. Zato smatram da bi trebalo razmotriti ovaj amandman da se otvori mogućnost da se ubrza digitalizacija i mikrofilmovanje arhivske građe, a jedan od načina da se to uradi je i ovaj kako sam tražio i ja u svom amandmanu.
Zahvaljujem. Na član 35. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? Izvolite.
Otprilike smo negde pred kraj bar što se mene tiče. Ovo je poslednji amandman koji sam ja podnela pa ću možda malo šire, opet da se vratim, a možda i da ponovim neke stvari, ali pre svega da podsetim na program SRS kada je u pitanju kultura, s obzirom da govorimo i o Zakonu o kulturi i o arhivskoj građi. Danas sam citirala jedan deo našeg programa, ali je sada izuzetno važno ovo što ću da pročitam, ovaj jedan pasus iz naše tačke 94. koji kaže - potrebno je urediti zakonske, finansijske i političke uslove za zaštitu i korišćenje kulturnih dobara, kao i izvršiti kompletnu reviziju kriterijuma po kojima su pojedina kulturna dobra i aktivnosti do sada vrednovani. Ovo se pre svega odnosi na institucionalne oblike rada kao što su oblast zaštite spomenika kulture, muzejska i arhivska delatnost, pozorište i film, rad kulturno umetničkih društava, zajednica i udruženja, potrebno je definisati listu prioriteta i utvrditi uslove po kojima bi se ulagala finansijska sredstva, a da ti prioriteti moraju ispuniti dva osnovna zahteva - kvalitativno estetski kriterijum vrednovanja i opšti nacionalni interes za investiranje u datoj oblasti kulture. Vi ćete ovaj zakon i ove zakone doneti, izglasati, a onda, ministre, u primeni zakona treba upravo da se ponašate u skladu sa ovim što sam pročitala kada se budu opredeljivala finansijska sredstva da se moraju utvrditi prioriteti, da nam se više ne dešavaju greške kakve su se u prošlosti dešavale, da se državne pare daju za antidržavno delovanje. To jednostavno više nikada ne sme u zemlji Srbiji da se desi, a priznaćemo svi da se dešavalo i govorili smo o tome i ovih prethodnih dana kada smo uopšte govorili o ovim predlozima zakona. Dakle, kultura i ono što reguliše ovaj zakon i arhivska građa, koliko god možda, na prvi pogled možda ne izgleda da je to toliko važno, nekako ljudi više vole da slušaju i da pričaju o ekonomiji i o nečemu ovako opipljivijem, ali za opstanak jednog naroda su ovo i te kako važne teme, a pošto smo između ostalog danas govorili i pominjali i Javni servis, evo samo da znate, a možda i znate da već više od sat vremena na Javnom servisu nema prenosa ovog našeg rada. Mi, drage kolege, nismo nikakva tajna organizacija i nije suština da se u javnosti zna samo ono što se izglasa, već upravo da se čuje o čemu mi to i na koji način ovde razgovaramo. Ko je to ko će od ljudi koji se ne bave politikom i koji ne primenjuju u konkretnom slučaju zakon, ko će od tih ljudi ući na "Službeni glasnik" da vidi kako glasi tekst nekog zakona koji se ovde usvoji. Mi kada govorimo o tome ne insistiramo zato što je nama bitno da se neko od nas vidi na tom Drugom programu RTS, već zato što mislimo da je izuzetno važno da ta tekovina demokratije mora ponovo ozbiljno da živi i da se ne sme desiti da se sednice Skupštine ne prenose, odnosno da se prekidaju prenosi, šta god da je na dnevnom redu, a ponavljam, pogotovo kada je u pitanju nešto ovako važno kao što su ove dve teme, a izuzetno su važne. Takođe, na kraju bih podsetila ono što sam, valjda juče ili možda danas rekla, da poslanici SRS u Narodnoj skupštini pokušavaju, i sigurni smo prilično i uspevamo da dajemo maksimalan doprinos u radu Narodne skupštine, pomažemo i ministrima i kolegama iz vladajuće koalicije. Kad kažem pomažemo, mislim na aktivno učestvovanje u radu, iznosimo argumente, iznosimo primere, koristimo uporednu praksu, na svaki mogući način pokušavamo da skrenemo pažnju šta je po mišljenju srpskih radikala ispravno ili šta nije, i šta je u skladu sa programom SRS, svakako uvereni da je upravo naš program najbolje rešenje za sve probleme koji u narodu danas u Srbiji postoje. Mi smo, podsećam, podneli zahtev i danas je gospođa predsednik Narodne skupštine Maja Gojković rekla da su potpisi više od 100.000 ljudi, koji su nama potpisali zahtev da tražimo da se na dnevni red stavi nov Predlog zakona o izvršiteljima, koji bi trebalo izvršiteljski posao da vrati apsolutno u nadležnost sudova. Evo, četiri meseca se proveravaju ti potpisi, možda se i provere do kraja ovog mandata, mada baš nisam nešto sigurna. Mi smo takođe tražili od ministra Šarčevića, obećao je, ali to nije ispunio, da se u Srbiji pod hitno formira institut koji će se baviti presudama Haškog tribunala i to je i te kako važno, a bitno je i zbog ovog zakona o kojem između ostalog danas govorimo. Mi verujemo da je sve ovo na čemu mi insistiramo i što tražimo, opšti nacionalni interes i državni interes. Sa vama ministre Vukosavljeviću smo se dogovorili da ćete izdati sabrana dela Handkea i da će to biti na ćirilici i to je svakako dobro, kao što je dobro što je vaše Ministarstvo sufinansiralo knjige Momira Krsmanovića „Teče krvava Drina“. Takođe, od Vlade Republike Srbije smo više puta tražili da slično kao kada je u pitanju Handke da pokažemo i prijateljski odnos prema Ruskoj Federaciji, jer ona nama jeste prijatelj, da se Ruskom humanitarnom centru utvrdi diplomatski status najmanje onakav kakav imaju NATO vojnici koji po IPA sporazumu mogu da vršljaju po Srbiji. Na to još uvek nemamo pozitivan odgovor. Drago nam je da je ministar Šarčević takođe prihvatio našu ideju i da će već kako je rekao naredne godine ukinuti prijemne ispite za upis na fakultete, jer naš stav jeste da svakome mora biti omogućeno da se upiše na fakultet i da je redovno studiranje besplatno, a da neko ko želi da studira 100 godina može i toliko da studira, ali naravno o sopstvenom trošku ili trošku nekoga ko je spreman da ga finansira. Ono što takođe već mesecima tražimo do Vlade Republike Srbije, odgovora nema, barem ne pozitivnog, zapravo ima odgovora, negativnog, kažu to je nemoguće, a to je da najniža plata i najniža penzija u Srbiji moraju biti u ovom momentu u visini od 37.000 dinara, jer je to iznos najniže potrošačke korpe. Možda vam se čini da sada sve ovo što sam nabrojala možda i nema najdirektnije veze sa ovim predlozima zakona, ali svakako ima sa radom Narodne skupštine, ima sa radom naše poslaničke grupe i mi smo zaista izuzetno ponosni što dajemo maksimalan doprinos i što građanima Srbije pokušavamo da kažemo na koji način bismo mi uredili određene segmente života i društva. A kada su u pitanju i ova dva konkretna zakona, nažalost, naši amandmani nisu prihvaćeni, nisu ni naše sugestije, koliko god se u toku rasprave činilo da smo u mnogim stvarima se složili i ministar sa nama i sa kolegama, mi i kolege vlasti. Ipak, vi ste vladajuća većina, radite tačno onako kako vam određena direktiva EU propiše i mi zato svaki čas imamo izmene i dopune zakona. Pri kraju smo ovog poslaničkog mandata i verovatno o ova dva zakona nećemo raspravljati do kraja ovog mandata, mada nikad se ne zna, možda ćete vrlo brzo shvatiti da ste napravili nekoliko ozbiljnih grešaka zbog kojih ne možemo glasati za ove predloge zakona. Hvala.
Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, sada bismo završili sa današnjim radom i nastavljamo sutra u 10.00 sati. Hvala. [[Sednica je prekinuta u 19.00 sati.]]