Dame i gospodo narodni poslanici, realizacija ovog budžeta u svakom slučaju zavisi od ovog zakona. Mislim da, pre svega, treba da izrazimo jedan principijelan stav SNS da je žalosno što smo došli u ovu situaciju, da je privreda u tako lošem stanju da su transferi u penzioni fond tako mali da ovoliki deo budžeta moramo da prenesemo u penzioni fond da bismo mogli da isplatimo ove penzije. Nažalost, čini mi se da neki to zloupotrebljavaju, okrivljuju penzionere za situaciju u kojoj se nalazimo danas, a situacija je sasvim drugačija. Iz ovakvog stanja kada je u pitanju penzioni fond i visina penzija, pre svega, stoji jedna loša ekonomska politika koja je vođena od 2000. godine naovamo, za malo toga su krivi sami penzioneri. Penzioneri bez sumnje nisu krivi što u ovoj godini imamo pad industrijske proizvodnje od 15%, penzioneri nisu krivi što je izgubljeno negde preko 200.000 novih radnih mesta, pre svega kada je u pitanju preduzetništvo, kad je u pitanju proizvodnja, kada je u pitanju prerađivačka industrija. Tu je najveći gubitak i tu se stvara nova vrednost, a to je baš mesto gde imamo i najlošije rezultate ove vlade u prethodnih godinu dana. Penzioneri nisu krivi što je od 1997. godine do danas broj zaposlenih u javnoj upravi povećan sa nekih 360.000 na 430.000, a potrebno je i sasvim je dovoljno negde oko 300.000. Sve to bitno opterećuje budžet, sve to bitno opterećuje javne finansije. Nisu krivi ni zato što sa nekih 680.000 zaposlenih u prerađivačkoj industriji danas smo posle desetak godina spali samo na 330.000, a trend je da iz godine u godinu sve više opada taj broj zaposlenih. Prema tome, žalosno je da se mi danas nalazimo u situaciji da od milion i 800.000 zaposlenih samo 570.000 radi u delatnostima u kojima se stvara neki opipljiv dohodak. Žalosno je da industrijska proizvodnja danas je ista kao i 1998. godine. Deset godina tranzicije upropastilo je kompletnu privredu, onemogućilo da danas imamo veći priliv doprinosa u penzioni fond i da ne budemo u ovakvim problemima u kojima jesmo danas na nivou javnih finansija. Znači, činjenica je da kao posledica jedne loše politike danas imamo situaciju da je Fond za penzije u odnosu na Fond za zarade uvećan sa nekih 45% na 54%, ali mislim da, bar kada su u pitanju siromašnije sredine, treba potpuno da budemo svesni da će na smanjenje penzija i lošiji položaj penzionera bitno da utiče standard svih građana, a pre svega u siromašnijim sredinama, jer smo mi danas nažalost došli u situaciju da imamo preko 80 opština u kojima imamo veći broj penzionera nego što imamo broj zaposlenih, da imamo dvadesetak opština, po nekoj evidenciji do koje sam i ja došao 26 opština u kojima je fond za penzije veći nego fond za zarade. To su, pre svega, opštine i sredine u centralnoj Srbiji, u unutrašnjosti Srbije i delimično u unutrašnjosti Vojvodine. Kada pogledate te podatke i upredite fond zarada u odnosu na fond penzija, shvatite zbog čega nema velike brige u Beogradu i Novom Sadu zbog pada penzija. Kad uporedite fond penzija i rada u Novom Sadu, odnos je 1:3, a kada siđete na jug Srbije videćete da je odnos još malo 1:1. Imate drastične razlike da pojedine sredine u potpunosti zavise od toga koliki je penzioni fond. Prema tome, smatram da je neophodno u nekom narednom periodu hitno popravljati ekonomsku politiku ukoliko nećemo sledeće godine da dođemo u istu ovakvu situaciju da nema dovoljno sredstava za penzije, da penzioneri sasvim sigurno nisu krivi za to. One koji govore da bi eventualno žrtvom penzionera došli u bolju ekonomsku situaciju samo da podsetim, u ovih deset godina imamo preko 80 milijardi evra i nikad Srbija nije imala više para koje su ušle u Srbiju što kroz izvoz, što kroz zaduženja, a jako malo toga je ostalo privredi. Jako malo toga je moglo kroz doprinose da se vrati penzionerima i da bez jedne promene ekonomske politike, koja je potpuno nakaradna i oslonjena na uvoz, oslonjena na tuđu akumulaciju, nećemo moći da računamo na bolje dane za sve nas, pa i za penzionere, pa ćemo nažalost sledeće godine biti u istoj situaciji.
Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Čedomir Jovanović, Zoran Ostojić, Ivan Andrić, Nebojša Ranđelović i Slobodan Maraš. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima gospodin Jovanović.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da smo toliko toga rekli o ovom amandmanu, samo možemo danas iskazati žaljenje zbog odsustva hrabrosti i spremnosti da se u ovom trenutku uradi ono što bi definitivno moralo da se uradi ukoliko zaista želimo da vodimo odgovornu politiku u našem društvu. Žao mi je što juče nisam bio u sali u trenutku rasprave u kojoj su predstavnici PUPS pokušali da zaštite svoj integritet iznoseći čitav niz neistina, kojima praktično samo potvrđuju koliko smo bili u pravu kada smo napisali ovaj amandman. O čemu se zapravo radi u našem amandmanu? Mi pokušavamo da uradimo ono što Vlada nema hrabrosti da uradi, baš kao što nije imala hrabrosti da uradi čitav niz političkih odluka, koje je u međuvremenu vreme potvrdilo demantujući Vladu, a dajući za pravo nama koji smo na tome insistirali, bez obzira da li se govori o odnosu prema Haškom tribunalu, o problemu Kosova, o odnosu prema zemljama u regionu, procesu crnogorske nezavisnosti, ekonomskim reformama koje se u zemlji moraju pokrenuti. Mi smo napisali amandman u kojem pokušavamo da zaštitimo penzionere od one vrste populizma i demagogije, koji po pravilu najviše koštaju njih i to dvostruko, tako što njima uskraćuju pravo na normalan život, pri tom račun za tako nešto ispostavljaju generacijama njihove dece i unuka. Pre godinu dana u ovom parlamentu izvršen je rebalans budžeta koji je bio direktna posledica pristanka na ucenu jedne poslaničke grupe koja je insistirala na linearnom povećanju penzija za 10%. Time su probijene javne finansije za 450 miliona evra, a dinar obezvređen za 30%, pa su tako zagovornici prava penzionera uvećali penzije za 10%, a onda vrednost tih penzija srušili za 30%. Danas mi ovim amandmanom predlažemo smanjenje penzija svakom penzioneru za jedan procenat za godinu radnog staža koja nedostaje do punog radnog staža, pri tom vrlo dobro znamo koliko su penzije u Srbiji male. Znamo da 500.000 penzionera prima penziju do 13.000 dinara, da penzije do 20.000 dinara prima gotovo 90% penzionera, ali isto tako znamo da ti penzioneri imaju pravo na penziju i u 2010. godini, ali i u 2011, 2012, 2013, u onim godinama u kojima neće biti ovakve vladajuće koalicije, ali neće biti ni mogućnosti da se zadovolje i ostvare njihova prava. Mi moramo govoriti o međugeneracijskoj solidarnosti. Dokle će stići zemlja koja trećinu svog budžeta izdvaja za tako nezadovoljavajuće penzije kao što su ove danas u Srbiji? Dokle će stići zemlja koja 2000 puta više izdvaja u penzioni fond nego u stipendije studenata koji treba da se usavrše u inostranstvu? Dokle će stići zemlja u kojoj progresivno raste broj penzionera u odnosu na broj zaposlenih? Taj rascep je sve širi, a problemi koji to prate su sve veći. Zato danas hoćemo da postavimo pitanje Vladi, ono pitanje koje postavljamo u svakom trenutku rasprave, kao što tražimo red u javnim preduzećima, u privatizaciji NIS, tražimo red i u penzionim fondovima. Ako je 19% penzionera ostvarilo svoje pravo na osnovu punog radnog staža, kako može taj penzioni fond da funkcioniše u budućnosti ukoliko se ne suočimo sa takvom činjenicom? Ako je penzija ekonomska kategorija, onda nemojmo penziju da svodimo na milostinju, nego se moramo dogovori jedni sa drugima, stegnuti kaiš onoliko koliko je to neophodno, kako bi zajedno mogli da rešimo problem s kojim se suočavamo, a taj problem je vrlo ozbiljan i vi to dobro znate, gospođo Dragutinović. Vi znate šta se podvodi pod penzijom, reformu koja će početi 2011. godine. Mi mislimo da će 2011. godine Vlada uraditi ono što mi tražimo sada, suočiti društvo sa činjenicom da je neko prokockao trud generacija. Ko je vodio penzioni fond tokom 90-tih godina? Gde je novac koji su penzioneri zaradili i investirali u penzioni fond? Kako bi danas prošao penzioni fond kad bi se kapitalizovao i pojavio na nekoj berzi? Kako smo stigli do poražavajuće istine koja govori o našem društvu kao društvu koje mora da donira penzioni fond sa 60%, gotovo 60%, a pri tom su penzije poražavajuće i od njih ne može da se živi? Mi smo sigurni da možemo da se dogovorimo sa penzionerima oko podele odgovornosti, oko stezanja kaiša. Ni sada nema dovoljno novca za njih, ali ima još manje poštovanja. Mi smatramo da je vrhunsko nepoštovanje laganje penzionera, da je pokazivanje licemerne brige za njih koja im uništava budućnost najneodgovorniji oblik političkog ponašanja. U Srbiji se 25% penzija isplaćuje po osnovu invalidskih penzija, kao da smo u minskom polju živeli. Očigledno je da je tu jako mnogo zloupotreba i to na štetu upravo penzionera. Jasno je da je 90-tih godina politika koja je upravljala društvom problem penzionera stvarala tako što je ljude bez posla prevodila u status penzionera. Koliko danas imamo penzionera koji su radno sposobni, koji su zbog toga što država nije bila u prilici da im omogući prekvalifikaciju postali socijalni slučajevi koji danas čekaju milostinju od države koja ih je prethodno uništila? Mi nemamo pravo da lažemo jedni druge, moramo da kažemo istinu i da podelimo teret reformi u zemlji. Možemo ovde da žongliramo sa primerima koje som tako puno čuli u poslednjih nekoliko dana, ali niko ne može da odgovori na jednostavno pitanje - kakva je sudbina zemlje koja 15% svog BDP izdvaja za donaciju penzionom fondu? Mi želimo da se dogovorimo i tražimo podršku penzionera za to, za one radikalne reforme u društvu koje će nama omogućiti da više radimo, a njima da imaju neku korist od tog rada. Zato penzioneri treba da nas podrže i veliki broj njih nas i podržava, ali imamo problem sa institucijama. Da li je penzioni fond danas efikasna institucija ili je deo partijskog plena? Zašto je promenjeno rukovodstvo penzionog fonda? Po kojim kriterijumima? Da li imamo poslanike koji sede u penzionom fondu, ali po drugom osnovu? Oni su u sukobu interesa, oni su u klasičnom sukobu interesa. Kako može poslanik vladajuće koalicije istovremeno da bude i član upravnog odbora penzionog fonda? Tamo je sindikalista ili predstavnik penzionera, a ovde je predstavnik politike vladajuće koalicije. To je klasičan sukob interesa. Mi želimo da postavimo pitanje - šta će se desiti u 2010. godini sa mladima, sa onima koji rade? Kada će država o njima početi da brine? Da li postoji mogućnost da se dogovorimo, pa da vidimo koliko tozaista iznosi, koliko košta državu ovaj amandman, a koliko država na njemu dobija? Kada su penzije povećavane, nekome su povećane za 100 dinara, a nekome za 10.000 dinara. Protagonisti ideje linearnog povećanja penzija za 10% su najviše sebi povećali, a najmanje onima koji su najviše ugroženi, zato što su već imali velike penzije. Nas interesuje koncept koji bi definisao državnu penziju, kojom država na određeni period garantuje penzioneru minimalna sredstva od kojih može normalno da se živi, a ostatak novca koji se iovako preusmerava iz budžeta u penzioni Fond, mi želimo da preusmerimo u one segmente našeg društva koji će pospešiti razvoj, ne rast, nego razvoj. Kada počne ekonomija da nam se razvija, biće veći društveni proizvod, veći društveni proizvod će garantovati stabilniji Penzioni fond i normalniju budućnost penzionera. Danas ne možemo da živimo u Srbiji, a da ne postavimo pitanje – šta će se desiti za dve, tri ili pet godina? Mi očekujemo od tih penzionera da budu sposobni za život i u vremenu koje je pred nama, na tako nešto imaju ostalom pravo. Mi smo staro društvo i to vrlo dobro znamo. Stara društva se teško menjaju. Zato nam je potreban onaj dogovor sa penzionerima koji će njima omogućiti da nam kažu gde su pogrešili, a nama da uradimo posao i za sebe i za njih. Mi živimo u ruševinama sveta koji su oni stvarali. Ali, imamo pravo da mi stvorimo neki novi svet i mislim da nam oni nisu prepreka. Prepreka nam je licemerna politika koja kupuje glasove, licemerna politika koja se dodvorava radnicima, čak i kada nisu u pravu, politika koja kaže – fiskalna kasa, pa posle protesta taksista kaže – da, ali u martu. Politika koja ne zna šta hoće. Politika koja ispostavlja račun građanima, ali nije spremna da ispostavi račun parlamentu za ono što je uradila. Tad su krive knjigovođe. O tome se radi. Zato tražimo od vas, gospođo Dragutinović, da kažete istinu ovde. Prvo, to nije vaš problem. Gde je ministar rada? Ministar rada nije došao na raspravu o budžetu. Danima ovde sedimo, to je njegov resor. Da dođe ovde ministar rada, pa da kaže parlamentu ono što mi svi vrlo dobro znamo, da danas trošimo budućnost, a ne da interese penzionera brane oni koji su u sukobu interesa, a to je PUPS. Ne brane oni penzionere, brane oni svoje pozicije. Ne može se na takav način voditi reformska politika u zemlji i žao nam je što nije bilo razumevanja, alu u obrazloženju koje smo čuli i koje piše, mi nalazimo potvrdu koja govori o tome da smo u pravu kada na tome insistiramo. Samo je pitanje tajminga, da li ćemo to uraditi sadaili za godinu dana. Mi želimo to da uradimo sada. Mislimo da ćemo tako otvoriti perspektivu mladim generacijama koje treba da pomognu penzionerima da izađu iz problema u kojima se zajedno sa nama nalaze. Ali, nigde neće stići zemlja ukoliko se budemo ponašali na ovakav način. Zbog toga, prvo, poruka penzionerima da se ovim borimo za njihovo pravo, ali pravo koje su drugi osporili, da se borimo za državu koja će im omogućiti da troše ono što su stvorili, a ne ono što im država udeli kao milostinju, da danas država pokušava da kupi njihove glasove i političku podršku, pri tom ih ponižavajući, i njih i njihovu decu i njihove unuke. Zbog toga nemamo pravo o tome da ćutimo, želimo protiv toga da se borimo. Siguran sam da ćemo vrlo brzo, ovde u parlamentu dobiti potvrdu ovoga na čemu danas insistiramo kroz vladine inicijative koje će biti zakasnele i u tome je osnovni problem i politička razlika koja postoji po ovom pitanju između nas i dela vladajuće koalicije.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Da.) Gospodin Momo Čolaković, po amandmanu. Izvolite.
Moram na početku da kažem da me jako iznenađuje to što je moj prethodnik govorio o najsiromašnijima. Ali, da na nekoliko pitanja dam i ja svoj doprinos u ovoj raspravi. Mislimo da treba raspravu u parlamentu udostojiti tako što treba razdvojiti načelnu i pojedinačnu raspravu, a mi smo spojili jedno i drugo i uvek raspravljamo u načelu. Većina narodnih poslanika ili neki koji nemaju mnogo argumenata počnu malo više da galame i uvek u načelu razgovaraju. Mi mislimo da o ovoj temi treba pričati i treba i Vlada i izvršna vlast i mi u parlamentu da razgovaramo o reformama penzijskog i invalidskog sistema i ne samo o njima. U tom pogledu sam sinoć govorio u vezi sa tim šta se priprema. Ovom prilikom ne bih želeo to da ponavljam. U svakom slučaju, način na koji se predlaže reforma kroz ovaj amandman mislim da je neprihvatljiva. Prvo, neprihvatljivo je da se predlaže smanjivanje penzija onih koji su najsiromašniji, onih koji imaju najmanje penzije, njih je najviše. Mi prihvatamoda delimo sudbinu svih, pre svega radnika, nezaposlenih, najsiromašnijih i pre svega naše dece i unučadi. U tom pogledu izražavamo spremnost da razgovaramo, ali da razgovaramo, a ne da koristimo skupštinsku govornicu, pa da onda tražimo dijalog. Izrazio sam spremnost neko veče na televiziji sa gospodinom Marašem da sednemo, da razgovaramo i da se razumemo. Vi očito to nudite za govornicom, a niste nam ponudili da sednemo i da se razumemo. Kada su u pitanju konkretno ovi napadi, molim vas, sinoć sam jasno rekao, mi smo u vladajuću koaliciju ušli čistih računa. Usvajanjem i utvrđivanjem petog principa osnovnih prioriteta ove vlade, to je prihvaćeno i dok god ova Vlada ostvaruje taj princip, mi ćemo dati podršku. To je da se veća briga posveti najsiromašnijima, ne samo penzionerima, briga o mladima, briga o nezaposlenima, briga o radnicima itd. Nemojte nam spočitavati to da je sve iz devedesetih godina. U tome i ako je bilo, mi nismo učestvovali, nemojte nama to raditi. Drugo, od 2000. godine naovamo mi plaćamo i tuce onih koji se nalaze sada i na putevima i na prugama, jer je privatizacija odnela ono što smo mi stvarali. Molim vas i za to razumevanje. Gde su sredstva? Da li je otišlo u fondove penzijskog osiguranja to što je privatizovano? Nije, to što smo stvorili. Sledeće, kada je u pitanju linearno povećanje, ovde smo čuli i prošle godine i prilikom donošenja budžeta i prilikom rebalansa i mi smo se tu dobro objasnili. Sistem se ne sme urušiti nekim potezima koji bi doveli do toga da onaj ko je manje radio i ko je manje ulagao ima veću penziju nego onaj koji je više radio i više ulagao. Isto tako smatramo da treba povesti računa o najvišim penzijamai u najmanju ruku zastati sa njihovim rastom. Takođe bih zamolio, kada je u pitanju ocenjivanje onih koji su ovde danas u parlamentu, narodni poslanici, da smo na isti način, po istom principu, po istim zakonima birani. U onoj meri koliko je ko dobio poverenje građana i glasova, u toj meri se nalazi ovde u parlamentu, nemojte nam to osporavati. Mi osporavamo to da treba smanjiti penzije, to je naše legalno pravo i mi ćemo se za to boriti, posebno onih penzionera koji imaju najniže penzije, koji bi došli pod udar usvajanjem ovog amandmana koji ste vi danas ovde podneli.
Gospodin Čedomir Jovanović ima reč.
Po pravilu se jako teško razumemo sa Partijom penzionera. Gospodine Čolakoviću, niko ovde ne govori o zalaganju LDP za smanjivanje penzija, samo bi vas zamolili da više tako ne štitite interese penzionera. Povećali ste penzione izdatke za 450 miliona evra i na takav način umanjili vrednost naše valute za 30%. Niko od vas nije tražio, niti mi imamo pravo za sebe da verujemo da smo mi tutori ljudima u ovoj zemlji. Mi smo dužni da im stvorimo šansu da oni mogu nešto da urade od svog života, a ne da živimo život umesto njih. Po pravilu, opet nastavljate sa svojom demagogijom. Za koji ste vi to sistem? Za taj socijalizam u kome smo živeli. On nas je i doveo do privatizacije i tranzicije. Da li vi znate za neki drugi model u kome država može da se odrekne onoga sa čim ne zna šta će, a da to nije privatizacija i tranzicija? Nisu ti radnici izašli na prugu zbog LDP, nego su oni završili na pruzi zato što je propala zemlja. Da se vodila drugačija politika, ne bi postojala vaša koalicija, da je vodila drugačiju politiku, recimo regionalnu. Bila bi nam otvorena neka regionalna tržišta pa bi tamo mogla da se proda neka roba. Da smo bili sposobniji u evropskim integracijama pre bi stigli do evropskih fondova. Da smo imali hrabrosti da uradimo ono što su radila druga društva oko Natoa, investicije bi ovde bile sigurnije, kroz činjenicu da smo bliži NATO paktu. To su sve elementi jedne politike koje nedostaju u tome što vi radite, tog vašeg koncepta, da bi onda on doveo do rezultata o kojima vi govorite. Ne smanjujemo mi penzionerima penzije. Tih penzija nema, gospodine Čolakoviću. Smanjujemo ono što se uzima na drugoj strani. Tražim da se uvede red u penzioni fond, kao i u sve druge segmente života. Tražili smo ovde da se raspravlja o državnom revizorskom izveštaju, a ne da vi u diskusijama govorite, da se uzme na nekom drugom mestu. Ovde je trebalo da podržite nas i naš zahtev da se prestane sa javašlukom u javnim finansijama. Podržali ste privatizaciju NIS. Lošu privatizaciju. To su činjenice. Ako se borimo za interese penzionera, onda moramo afirmisati one vrednosti na kojima se gradi sigurna budućnost penzionera u svakoj normalnoj zemlji. Na primer, penzioni fond. Kolika je bila inflacija u prošloj godini – 7-8%. Zašto se ne vodi politike ciljane inflacije? Zašto se pregovaralo sa MMF u ovoj godini, a MMF je oteran iz Srbije pre tri godine? Te tri godine skupo koštaju. Gde su pare? U političkim projektima, u utopijama, u železnici koja je milijardu evra napravila gubitak, a u resoru je vaše koalicije. Tamo su pare. U koridoru kojeg nismo u stanju da pokrenemo i napravimo, a svake godine se ovde pojavljujemo sa prepisanim tekstovima iz prošle godine. Red u svaki segment, pa i red u odnos države prema penzionerima. Zašto se ne utvrdi minimalna penzija pa neka država garantuje tu minimalnu penziju, ili neka kaže ljudima da više nije u stanju da uradi ono za šta se formalno zalaže. Da nije u stanju da im omogući ona prava koja su im deklarativno utvrđena.
Tri minuta je prošlo od vremena za repliku. Gospodin Momo Čolaković, replika.
Gospodine Jovanoviću, ponovo vam kažem da u vezi sa ovim pitanjima vi uopšte niste u pravu. Ne možete zastupati interese ni penzionera, ni mladih, ako vi to meni kažete, mogu i ja vama to reći. Imate svoju politiku, to vam ne sporimo. Nemojte vi nas sporiti, ni ljudski, ni ovu politiku koju vodimo. Imamo prava na to. Ako vi kažete da mi vodimo demagogiju, mogu vam reći da vi duplu demagogiju vodite. To stvarno nema smisla. Po kom osnovu vi možete na pleća penzionera staviti to što se dešavalo u poslednjih 20 godina. Da li su sad oni krivi za sva zla? Vi ovde ne govorite o amandmanu i o penzijama. O svemu ste otvorili ove probleme. Da li smo mi za to krivi? Kažem vam da nismo. Sledeće, vezano za privatizaciju, morate priznati da smo mi gradili sva materijalna i druga dobra u ovoj državi. I u onoj bivšoj i u onoj sadašnjoj. Za to nijednog dinara niko od penzionera nije ni video, nijedne akcije. Da li smo i za to krivi? Zašto deo sredstava nije išao u fond, pa da fond sam investira, da on bude investicioni fond, a ne potrošački. Tu možemo da se razumemo. Nemojte nam sve spočitavati. To ne možemo da prihvatimo. Ponavljam, ušli smo u vladajuću koaliciju čistih računa, čistih odnosa. Pošteno. Dok se god to ostvaruje, daćemo odgovarajuću podršku ovoj vladi. Penzioneri ne mogu prihvatiti to da ih neko stalno opominje da su oni krivi, da su oni učestvovali u 90-tim godinama, da su učestvovali u 2000. godinama. Mi smo najmlađa politička partija, po godinama nažalost smo najstariji, od 2005. godine prvi put smo u ovom parlamentu. Nije naš zadatak bio i osnova da jurimo karijeru ili tražimo privilegije. To dobro znate, vi ste bili u toj vladi, kada su Savez penzionera i penzionerske organizacije tražile da se rešava problem. Niko za to nije imao sluha. Zbog toga je formirana partija 2005. godine, da pokuša zajedno sa drugima da rešavamo probleme penzionog fonda. Kada su u pitanju reforme tu ne treba da se sporimo. Spremni smo za to. Određeni dokumenti su pripremljeni i oni će biti u Vladinoj proceduri i u našoj skupštinskoj.
Vreme. Gospodin Čedomir Jovanović i da završimo krug replika. Izvolite.
Gospodine Čolakoviću, vaša partija nije otkrovenje. Svako društvo koje je prošlo kroz tranziciju, pojavili su se demagozi koji su se obraćali onim slojevima društva koji su najviše ugroženi. Da li su to bile partije, stranke umirovljenika, penzionera, to više nije toliko važno, ali su sve one jedno leto i potom nestale. Po pravilu su se povlačile sa političke scene kada je postalo onima kojima su se obraćali jasno da su još jedanput prevareni i zloupotrebljeni. Godine 2000.penzija u ovoj zemlji nije ni postojala, a onda je na vlast došla jedna koalicija koja je nasledila razorenu zemlju, zašto je definitivno neko morao da bude odgovoran. I u svakom normalnom društvu bi to bilo. Tu je počelo stvaranje osnova za razvoj i transformaciju Srbije u modernu evropsku državu. Ta politika je surovo zaustavljena 12. marta 2003. godine, ubistvom predsednika Vlade, od tada narednih nekoliko godina mi tumaramo u uverenju da je moguće održati postojeće odnose u društvu. Još jedanput vam kažemo, mi ništa penzionerima ne želimo da uzmemo, samo skrećemo pažnju na činjenicu da se penzionerima daje ono što realno ne postoji i to tako što se uzima na drugoj strani, ne razmišljajući o posledicama jednog takvog odnosa. Lepo je što ste vi ušli u vašu vladajuću koaliciju čistih računa, ali ta vaša koalicija mnogo košta, gospodine Čolakoviću. Vaših pet glasova je koštalo 500 miliona evra. To je cena, vrednost vašeg zahteva. To je možda prihvatljivo za vas i vašu vladajuću koaliciju. Mislimo da je to preskupo, da je to već koštalo 30% smanjenja vrednosti dinara. Vredelo je kada ste ušli u vladu 75, danas je 95. Probijene su javne finansije. To su činjenice. Hajde da se dogovorimo, slažem se, gde je prostor za dogovor? Niste nikada organizovali razgovore, niti konsultacije. Prošli put kada ste menjali budžet, rebalans budžeta je bio inflatoran. Sve zemlje su stezale kaiš, vi ste insistirali na inflatornom budžetu. Sada smo ga dobili. Dajte, hoćemo da se dogovorimo, da vidimo kako možemo jedni drugima da pomognemo. Ali, nije ta penzija jedina obaveza države prema penzionerima. Šta ćemo sa sistemom zdravstvene zaštite? Kakav je on? Šta ćemo sa svim drugim segmentima života na koji oni imaju pravo, koliko su kvalitetni? U kakvim uslovima žive porodice tih penzionera? U kakvim uslovima žive porodice tih penzionera. Znate li koliko se penzionera javilo LDP i reklo izdržavamo decu od te naše penzije. To nije normalno. Od penzije se kupi čokolada detetu, za rođendan unuku, izvede se u šetnju. Ne može penzija da zameni platu, 70% od plate u Srbiji je jedna penzija. U Rusiji, u koju se kunete, to je 25-30% maksimalno. Dajte više da radimo, pa ćemo imati i više da damo penzionerima. Ovako ćemo svi ostati na ulici, kao što smo jednom i ostali 90-ih godina, za šta neko definitivno treba da preuzme odgovornost. Mislim da su neki preuzeli, da i sami socijalisti kažu – grešili smo, da se menjaju, da se i Nikolić promenio.
Prošlo je tri minuta. Gospodin Milisav Petronijević ima reč. Izvolite. Izvinite, gospodine Petronijeviću, najpre gospodin Čolaković po Poslovniku. Samo se prijavite, gospodine Čolakoviću.
Moram da priznam da je gospodin Jovanović dobar orator i da sve ovo što je sad u poslednjem delu govorio ima mesta. Molim vas, nemojte nama to spočitavati. Nismo krivi što je zdravstvene zaštita takva. Nismo krivi što je propala država. Hoću jedno da kažem na kraju, pozivam se na član 104. Poslovnika – dostojanstvo. Nemojte nam ništa davati i mi nećemo tu milostinju. Ono što je ova generacija zaradila i onoliko koliko je ulagala u fond, to neka dobije. Ni manje ni više. Onaj ko ju je upropastio, neka odgovara. Jesmo li tu saglasni? Zašto bi mi sad tu odgovarali? U tom pogledu, molim da sa ovim delom replika završimo i povredom Poslovnika. Ako ste spremni za razgovor, izražavam još jednom tu spremnost.
Gospodine Jovanoviću, nema osnova za repliku sada. Po Poslovniku i vi, mada ovde nije bilo, po meni, povrede Poslovnika. Prosto ste iznosili svoje stavove, razjašnjavali ste se. Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Pozivam sa na član Poslovnika, onaj koji mi dopušta da objasnim kolegi poslaniku, prosto nije razumeo ono o čemu govorim. Niko od nas nema ništa protiv prava penzionera da koriste novac koji su sami zaradili. Gde je taj novac, gospodine Čolakoviću? Pitam vas. Pa tog novca nema, o tome se radi. Evo i ministarka finansija, svi bi mi bili srećni da možemo da trošimo novac koji smo zaradili, samo ga nema. Četrdeset odsto penzije su sredstva koja stižu iz fonda, ta sredstva u fondu su doprinosi koje mi uplaćujemo. U tom fondu nema novca iz 90-ih godina, 80-ih, 70-ih, da, tog novca nema. A ostatak, ostatak novca ide iz budžeta koji se puni opet novcem koji mi plaćamo. Znači, od generacija koje u ovoj zemlji rade, sto postotno je napunjen penzioni fond. Drugih izvora sredstava nema. Postavljamo pitanje šta će biti 2011. godine? Svoje pravo da to pitanje postavimo gradimo na činjenici da je sve ono što smo rekli 2009. godine u raspravi u 2010. godini je potvrđeno - da će nas skupo koštati politički ustupak koji je napravljan delu vladajuće koalicije. Obraćamo se vama, kao delu vladajuće koalicije. Prihvatite amandman koji obavezuje Ministarstvo finansija, Ministarstvo za rad, da započne proces brzih reformi penzionog fonda i svih drugih segmenata javnih finansija. Ne govorimo mi samo o penzijama, sve drugo želimo da sredimo, ali vidite dokle smo stigli. Dalje od ovoga se ne može, a da ne bude preskupo. Naravno da govorimo o interesima mladih ljudi, ali ne o interesima birača LDP, nego svih mladih ljudi koji u ovoj zemlji imaju pravo na drugačije političke stavove, pa i podmlatka PUPS, pošto, kako da vam kažem, u vašoj politici oni jedino svoj interes mogu da prepoznaju u dalekoj budućnosti, pošto nikakvu korist ne mogu da imaju od toga što vi radite.
Nema povrede Poslovnika. Gospodin Milisav Petronijević ima reč.
Poštovana predsednice, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, želim da govorim o amandmanu, isključivo o njemu i da iskažem stav SPS-JS u vezi sa tim. Ne želim da pričam o prošlosti, previše se priča o prošlosti, kao da će nam samo prošlost biti budućnost. Računam da moja Vlada odgovara za sadašnjost, za danas, kakve poteze da vuče danas da bi sutra bilo bolje, a pridružio bih se onima koji tvrde da stalno vraćanje u prošlost čine oni koji su i sami prošlost. Želim, takođe, da iskažem stav i siguran sam da je Vladato činila i ovim budžetom, naravno u skladu sa ekonomskim uslovima koji vladaju u ovoj zemlji, da podjednako brine i o deci, i o mladima, i o nezaposlenima, i o zaposlenima i o penzionerima. To i jeste naš stav, obaveza države, država treba da brine o kategorijama tih stanovnika. Nema ko drugi. Socijalna politika je u državi, a nije u privredi, nije u firmama i država mora da brine o svim tim kategorijama, potpuno se slažem, naravno ekonomski održivo ali, dame i gospodo narodni poslanici i socijalno izdrživo i čini mi se da treba ići u tom pravcu traganja za tom ravnotežom. Slažem se potpuno, ako je ideja da se što pre počne sa reformom penzijskog fonda, to podržavam. Ali reformu penzijskog fonda, koliko sam ovde razumeo, ona je počela da se radi i očekuju se već neki rezultati u vezi sa tim. Ali i to želim da kažem na sledeći način. Amandman koji je ovde podnet, vraćam se na njega, glasi: "Visina starosne penzije iz stava 1. ovog člana umanjuje se za 1% za svaku godinu penzijskog staža koja predstavlja razliku između penzijskog staža od 40 godina i ostvarenog penzijskog staža konkretnog lica". Ideja kao ideja je vrlo prihvatljiva, ali moram da kažem da ona ovako formulisana u ovom trenutku, što se nas tiče, nije prihvatljiva, iz dva razloga. Prvi razlog, što smo protiv umanjivanja zakonom stečenih prava. Penzija je zakonom stečeno pravo koje proističe iz osiguranja. Drugi razlog, što je ovaj kriterijum, inače se potpuno slažem, imamo dosta penzionera koji imaju manje od punog radnog staža i treba da osete to kroz visinu primanja, ali molim vas, sistem utvrđivanja visine prava je to predvideo. To je drugi razlog. Sistem kakav je sad na snazi, koji potiče od 2003. godine, određuje visinu penzije imajući u vidu dva kriterijuma. Jedan - visina zarade, odnosno doprinosa koji je uplaćivao korisnik u penzijski fond i to se odražava kroz njegov godišnji lični koeficijent koji se stavlja u odnos sa prosečnom zaradom u Srbiji. Drugi kriterijum je upravo godine staža osiguranja. Da li postoji kakva razlika? Na jednom ću konkretnom primeru, pre svega, radi javnosti, a držim da svi mi imamo pravo ovde na politički stav, na političko mišljenje, da se za njega borimo, a držim da je vrhovni sudija koji odlučuje o tome građanin, birač i on neka odluči. Uzećemo na primer dva korisnika koja su imala iste plate i neka to bude još lakše u visini prosečne zarade Srbije. Neko ko je imao prosečnu zaradu istu kao prosečna zarada Srbije i ima koeficijent 1, a ako ima 20 godina staža osiguranja, on ima 20 ličnih bodova, a onaj ko ima 40 godina staža, ima 40 ličnih bodova. Ako pođemo od formule za izračunavanje penzije, da se broj bodova množi sa vrednošću opšteg boda, sad je negde, čini mi se, 604 koma nešto dinara, dođemo do podatka da onaj koji je 20 godina radio ima penziju od 12 hiljada i nešto, a onaj koji je radio 40 godina ima 25 hiljada. Dakle, taj kriterijum je već ugrađen u sistem koji određuje visinu prava. Govorim naš stav, naše mišljenje, mogao bih ovo da razumem, malopre sam to ponovio, kao početak ili zahtev ili predlog da se brže ide u reformu, ne samo penzijskog sistema, nego ova država mora da bude u stalnim reformama da bi mogla da prevaziđe stanje u kome se nalazi. Mogao bih to da razumem kao deo koji treba da se razmatra u okviru te reforme. Dakle, deo i to, pre svega, kada se posmatra sticanje prava, a ne visina. Visina je po našem mišljenju pošteno određena, koliko godina si radio, koliko si uplaćivao, toliko imaš. Ja sam to malopre na primeru pokušao da objasnim. Ali, drugo pitanje je sticanje prava, koje su to donje granice, da li su one prihvatljive, koliko najmanje staža, koliko najmanje godina ako je pun staž itd. Mislim da za tako nešto ima mesta kada bude rasprava o Predlogu izmena i dopuna Zakona o PIO. U ovom konkretnom slučaju mislim da nije dobro da se penzije umanje za 1% onim korisnicima koji nemaju pun staž, jer ga već nemaju, i to je ta kategorija penzionera koja ima niže penzije zbog načina obračuna, zbog toga baš što mu godine staža utiču na visinu penzije, a istovremeno smatram da je Vlada zamrzavanjem penzija na ovom nivou ova godina jednostavno poslala poruku javnosti da i penzioneri dele sudbinu svih kada je u pitanju izlazak ove zemlje iz krize, ali da ne bi trebalo da se osećaju krivim zbog toga i da ne bi trebalo da ih dodatno opterećujemo umanjivanjem za 1%.
Poštovani narodni poslanici, obaveštenje o prestanku mandata narodnog poslanika. Primili ste zahtev DS da se, usled smrti, konstatuje prestanak mandata narodnom poslaniku Nandoru Maraciju Izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine povodom razmatranja tog zahteva, koji je utvrdio da je smrću narodnog poslanika Nandora Maracija nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 8. Zakona o izboru narodnih poslanika i predlaže da Narodna skupština, u smislu člana 88. stav 2. i 3. istog zakona, konstatuje prestanak mandata ovom narodnom poslaniku. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 8. i stav 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Administrativnog odbora, konstatuje da je danom smrti prestao mandat, pre isteka vremena na koje je izabran, narodnom poslaniku Nandoru Maraciju, izabranom sa Izborne liste Za evropsku Srbiju – Boris Tadić. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika, izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Narodni poslanik Čedomir Jovanović želi reč. Izvolite.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Dragutinović, lako ćemo se mi složiti sa vama socijalistima, ali jako teško da napravimo bilo kakvu vezu između prava koja su formalno garantovana iz stvarnog života. Gospodine Petronijeviću, vrlo je nama dobro poznata formula po kojoj se obračunava penzija – lični bod, opšti bod, koeficijenti, tu ste apsolutno u pravu. Greška je sistemska, ta formula može da se primeni samo na ona sredstva koja su penzioneri zaradili. Tih sredstava nema, da ne ulazimo više u prošlost, ali ih nema. Malopre sam vam ukazao da se 100% penzija u ovoj zemlji isplaćuje od novca koji stvaraju generacije koje su radno aktivne. Mi danas imamo više ljudi u penziji nego onih koji rade. Mi smo zbog toga predložili jednu kratkoročnu meru kojom bi u ovoj godini pokušali da uspostavimo ravnotežu i da kažemo – dobro, u 2009. smo podržali penzionere, ali međugeneracijska solidarnost je neophodna, dogovor ljudi koji žive u ovom društvu i to je obaveza vladajuće koalicije. Znamo mi vrlo dobro kako se to računa, znamo da najviše penzionera u Srbiji ima minimalne penzije zbog toga što nisu imali prava na puni radni staž, izgubili su poslove, to sve znamo. Ali, u 2011. godini, gospodine Petronijeviću, biće još manji broj ljudi koji rade, a veći broj onih koji očekuju od države da im nekako pomogne da prežive. Zato smo rekli – hajde da učinimo napor da na jednoj strani pokušamo da pomognemo penzionerima, ne više kroz tu milostinju koja se daje. Zaista mislim da je taj jedan procenat u odnosu na sve ono što sa svih strana curi, minimalan problem ove zemlje, ali da na drugoj strani pokušamo da stvorimo novac kojim bi pokrenuli razvoj. Pogledajte kako nam izgledaju gradovi. Srbija je uništena zemlja, industrija ne postoji, 20% našeg izvoza je industrijska roba. Dokle ćemo stići na takav način? Kako da pokrenemo sve to? Samo unutrašnjom reformom i reorganizacijom. Pošto su tema penzije, mi pričamo o penzijama. Vaš partijski kolega, Obradović, ovde je u subotu zahvalio LDP na pominjanju obrazovanja. Rekao je u kakvom je haosu njegov sistem, da više ne može to da se održava. Evropski univerziteti već sada uvode novi oblik finansiranja, zadužuju studente tako što država donira njihove studije da bi bili konkurentniji u znanju koje nude. Mi o generacijama mladih ljudi nudimo najneupotrebljivije obrazovanje i to je zajednički problem. Dajte da više ne poentiramo mi na tome, na činjenici da je LDP otvorio jednu tešku temu, nego da vidimo kako ćemo da ponudimo kvalitetno rešenje. Sve te formule koje ste pomenuli, nemamo ništa protiv njih, ali one ne mogu da se primenjuju u ovoj našoj realnosti, jer tog novca o kome se govori nema. Vi sami znate da vaša vlada donosi odluke kojima spaja radni staž. Koliko je ljudi otišlo u penziju, a da njihove kompanije nisu uplatile doprinose Penzionom fondu, stotine hiljada. Taj novac nikada nije ušao u fond, jednostavno nisu to mogli da urade, nije bilo novca, bio je takav trenutak. Više da ne ulazimo u tu priču. Danas stotine hiljada mladih ljudi, naših vršnjaka, prinuđeno je da radi tako što će primati minimalnu zaradu da bi bile minimalne obaveze poslodavca prema državi. Država na to gleda kroz prste, pa je danas moguće isplatiti nekome platu bez uverenja da je izmirena i obaveza koja mora da se izmiri po zdravstvenom ili penzionom osnovu, jel tako? Šta će biti sa tim generacijama? Mi imamo 40 godina, naši roditelji su odlazili u penzije sa 50. Stotine hiljada mladih ljudi tumara ovom zemljom, od ponoći, gospodine Petronijeviću. Više nema nikakve prepreke. Mi smo stalno govorili kako će izgledati Srbija kada iz nje budu mogli da odu svi koji žele, 70% mladih ne vezuje svoju budućnost za Srbiju. O tome treba da razmišljamo i zajedno da nađemo rešenje, ne da optužimo penzionere. Mi to ne činimo, ali samo kažemo – pomogli smo u 2009, dajte da vidimo kako ćemo u 2010. da rešimo problem koji je ozbiljan. U 2011. toga neće biti, svi penzioneri će biti na skajpu, pa će preko interneta, jer je jeftinije, razgovarati sa svojim unucima u Evropi i svetu, to su činjenice. Hajde da se više ne beži iz Srbije, nego da kažemo – teško je, ali evo ga plan, perspektiva jasne vizije koja obavezuje svaku stranu koja želi dobro svojoj zemlji, a ne da se mi ovde sada ukopamo u rovove, pa vi branite penzionere, a mi branimo mlade. Mi razmišljamo o našim roditeljima. Nema tog novca koji može da nadoknadi činjenicu da mi više ne živimo sa njima, da će naša deca otići. Roditelji nemaju vremena za decu, ali uvek imaju za unuke, da neće moći u tome da uživaju. To su naši zajednički problemi, tog novca o kojem vi govorite, na koji se primenjuje ova formula, jednostavno nema. Vaša vlada spaja radni staž, pokriva troškove iz budžeta prema fondovima firmi u kojima su ljudi radili, a nisu mogli da urade ili nisu uradile, to su činjenice. Zato moramo otvoreno da govorimo o svemu, a vi ste vlast, treba da preuzmete odgovornost za to i da pomognete Ministarstvu finansija koje je napravilo budžet od 700 milijardi, a sa druge strane ima prihode sa minusom od 100. Zadužićemo se da to pokrijemo, ali hajde da vidimo šta će biti u narednoj godini. Taj će deficit morati da se smanjuje. Ako više ne radimo, smanjivaće se samo na uštrb prava koja su garantovana ljudima. Ovoj našoj raspravi je prethodila izmena Zakona o finansijskoj podršci porodici. Mi smo već uskratili prava koja smo prethodno dali porodici, majkama i deci. Znači, tu možemo da menjamo zakone, ali ovde ne možemo zato što su ljudi kojima se ta prava uskraćuju razuđeni svakodnevnim životom i nisu organizovani da bi mogli efikasno tome da se suprotstave. Vi nemate efikasno udruženje majki u Srbiji ili porodica. Kada se smanjuje PDV, onda nema razumevanja za zahtev porodica da se smanji PDV na bebi opremu, ali zato postoji efikasno Udruženje penzionera, pa čak i Partija penzionera. Mi mislimo da je došlo vreme da se artikuliše jedan drugačiji odnos prema građanima. Prvo, ako volite ovu zemlju, recite joj istinu, a onda zajedno moramo izaći iz krize u kojoj smo se našli, koja je hronična i duboka, koja nije proizvod samo vaše vlade, koja je već postala pravilo našeg života.
Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Želim kratko samo da kažem, ima stvari u kojima se slažemo. Slažemo se u tome da treba voditi računa kako će država da izgleda sutra, kako će moći da funkcioniše. Ne slažemo se i mislim da je to normalno, jer smo dve različite partije, u sledećem – vi smatrate da treba da bude samo ekonomski održivo, a mi smatramo da treba da bude i ekonomski održivo i socijalno održivo. To su razlike koje su normalne. Mi smatramo da ne treba samo smanjivanje, mi smo čak protiv smanjivanja. Zakonom stečena prava ne mogu da se smanjuju. Država neka nađe način kako da se reši. Isto tako da ponovim, potpuno je isto, potpuno istu podršku dajemo i za decu i za mlade i za obrazovanje i za Žarka Obradovića i za sve ostale, i tu se ne razlikujemo. Razlikujemo se u tome što mi smatramo da treba reforma da bude mnogo kompleksnija od umanjivanja penzija za 1%, počev od toga prvo kakav je sistem puni, da li svi plaćaju, da li znamo ko plaća, da li znamo ko ne plaća, koliko. I na toj strani ima mesta da se poveća prihod, a smanji, da ne pričamo o finansijskoj disciplini, o sivoj ekonomiji itd. S druge strane, da li treba razmišljati, da li treba još više podsticati za budućnost dobrovoljne penzione fondove. Dobrovoljni penzioni fondovi su počeli da oživljavaju, ali još uvek nemaju dovoljnu podršku, ali to je nešto što će da se odnosi na sledeće generacije. I ovaj drugi stub osiguranja, da li je vreme da se on uvodi, da li ima efekta da se uvodi? Da ne nabrajam dalje. Mi smatramo da treba kompleksno sve to sagledati i ponuditi rešenja, opet ponavljam, ekonomski održiva, ali isocijalno izdrživa rešenja. Ostajemo pri tom i takvom stavu.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, pravo na repliku.
Nikako se ne možemo složiti oko toga da mi vodimo računa samo o ekonomskoj politici, a da ne vodimo računa o socijalnom aspektu i obavezi države koju ima prema društvu, samo karakter te obaveze je dijametralno suprotan između vaše politike i naše. Naime, ne mislimo da je uloga države da deli milostinju ljudima, koje je prethodno uništila svojom pogrešnom politikom. Mislimo da je odgovorna socijalna politika ona politika koja osposobljava ljude za život, recimo, ona politika koja je omogućila penzionerima da mogu da, pored toga što su u penziji, koliko imaju snage, da rade još neki posao, ona politika koja bi omogućila ljudima zapošljavanje, investicije, ona politika koja formalno poziva strance da ulože novac u zemlju, a ne poštuje ono koji su njeni državljani, koji to rade. Više niko neće uložiti, gospodine Petronijeviću, dinar ili evro u Srbiju tek tako. Pogledajte kako prolaze ljudi koji to rade, bez ikakvih prava. Vi kažete da se moraju poštovati stečena prava. Uredu, slažemo se s tim, pri čemu vam govorim da nemate osnova za tako nešto, ali što ne poštujete stečena prava, recimo, prema đacima, srednjoškolcima i studentima u oblasti besplatnog zdravstvenog osiguranja. Evo, gospođo Dragutinović, šta piše u finansijskom izveštaju Republičkog zdravstvenog osiguranja, koliko sredstava je potrebno za finansiranje zdravstvene zaštite prognanih, izbeglih i ovih kategorija koje sam pomenuo, đaci, srednjoškolci, studenti, trudnice. Deseti deo toga nismo odvojili iz budžeta i to radimo svake godine, jer se polazi od takve pretpostavke da se valjda neće svi razboleti. Svesno to kršimo. Evo ga, u budžetu isto, obaveze prema poljoprivrednicima, tj. penzionerima koji primaju penziju po tom osnovu. Prenose se obaveze države za 2011. godinu. Neće biti u ovoj godini penzija za njih. Zašto? Zašto ne žive u soliteru, pa se računa – žive u nekoj zajednici, postoji okućnica, pa će tu nekako da se snađu do naredne godine. Mi vam kažemo – naredne godine nećete moći da ispunite niti obavezu prema njima, ni obavezu koju sada na težak način pokušavate da ispunite prema drugim kategorijama penzionera. To je problem. Govorimo o sivoj ekonomiji. Ko to treba da reši? To više nije siva ekonomija, gospodine Petronijeviću, to je dominantna ekonomija, to je način života u ovoj zemlji. Pogledajte podatke – u Beogradu 30% ljudi nije platilo porez na imovinu. Juče ceo grad blokiran zbog toga što taksisti neće da pristanu na fiskalne kase, fiskalne račune. Pre toga rade advokati. To je pravilo života u ovoj zemlji, varati državu koja istovremeno to radi tebi, pa onda ko bude uspešniji. Vi treba te procese, to su reforme o kojima govorimo i toga ima tako malo. To je suštinska razlika između vas i nas. Mi kažemo – ovako se neće stići. Nije problem u tome da se zakonom zagarantovana prava ne mogu osporiti, ali šta ako zakoni ne mogu da se primenjuju? Osporili ste pravo… Jesmo lipromenili Zakon o izgradnji, jesu li ljudi kupovali nekretnine u ovoj zemlji sa tim zakonom? Ko im je garantovao da će (Predsedavajuća: Tri minuta.), ako su vlasnici objekta, moći da koriste zemljište. (Predsedavajuća: Zahvaljujem.) Promenili smo zakon i rekli – sada će morati da kupe zemlju, oni su samo kupili objekat [[Predsedavajuća: Vreme za repliku je iskorišćeno.]] Promenili smo potpuno koncept. To je činjenica.Onda moramo i ovde da donesemo promene kako bi ti zakoni bili u skladu sa životom.
Reč ima poslanik Zoran Krasić, pa poslanik Moma Čolaković, pa narodna poslanica Nada Kolundžija.
Izneću stavove SRS povodom amandmana koji su podneti na prvi član predloga ovog zakona, koristeći vreme koje ima poslanička grupa u ovoj raspravi. Težište moje diskusije biće usmereno ne prema drugim poslaničkim grupama, vlasti ili opozicije, nego pre svega prema predstavniku Vlade i Vladi, jer je Vlada predlagač ove dopune zakona. Godine 2003. kada je učinjena ta „poslepetooktobarska“ revolucionarna promena sistema penzijsko-invalidskog osiguranja, prva, tada je načinjena velika greška, jer je neko pokušao da uravnoteži prihode i rashode, odnosno da smanji obavezno učešće države u saniranju nedostatka sredstava u penzionim fondovima. Tada je bila rasprava koji će model da se uzme prilikom usklađivanja penzija, pa onaj švajcarski model 50% da zavisi od troškova života, a 50% od rasta cena na malo, pa su kasnije rađene još neke improvizacije, ali sa ciljem da se smanji onaj deo koji iz budžeta treba da se uplati fondovima penzijsko-invalidskog osiguranja. Pre nekoliko godina taj sistem je na neki način zaokružen, ali je ostao taj sistem i to je problem što je ostao taj sistem. Šta Vlada traži ovim zakonom? Ona traži da nešto što je izuzetno važilo u 2009. godini izuzetno važi i u 2010. godini. Dva puta izuzetno, izuzetno na kvadrat. To „izuzetno na kvadrat“ ne može gospođa Diana, ma koliko bila zlatousna, da popravi, ne može. Zašto postoji sistem penzijsko-invalidskog osiguranja? Mislim da u Srbiji je sada od prilike 90 godina od začetka tog sistema. U početku je to skromno krenulo, ali od 1945. godine pa naovamo to je baš bilo rigidno, kao sistem obaveznog penzijsko-invalidskog osiguranja. Država je propisala obavezno penzijsko-invalidsko osiguranje, država je nametnula osiguranje kao obavezu kako za one koji su zaposleni, tako i za one poslodavce. Nije se pitao poslodavac da li hoće ili neće, nije se pitao ni zaposleni da li hoće ili neće, nego mora. Onaj ko je nametnuo obavezu, on je garant za ceo taj sistem. Pošto je ovaj trenutno garant, Vlada Republike Srbije, loš garant i nije u mogućnosti da obezbedi redovne izbore, po zakonu koji je ta vlada predložila, a skupštinska većina usvojila, onda se poseže za sredstvima iz budžeta i to jezakonska obaveza. Da li se to nekome sviđa ili ne sviđa, to je drugo pitanje. Da li je to neki put 20, 30, 50 ili 60% to je takođe pitanje, ali procenat koliko se izdvaja iz budžeta da bi se sanirao penzioni fond, ako je veći, onda znači da je Vlada neuspešna u formiranju okruženja za normalan privredni život. Zašto postoji sistem penzijsko-invalidskog osiguranja? Zato što onaj koji je izmislio taj sistem je shvatio da u 65. godini života ljudsko biće gubi radnu sposobnost, ne može sam da privređuje i treba neko da preuzme socijalnu brigu. Da taj neko ko preuzima socijalnu brigu ne bi bio nedefinisan, sistemom penzijsko-invalidskog osiguranja za sve vreme radnog veka se i zaposleni i onaj koji ga eksploatiše kao poslodavac pripremaju da se akumuliraju sredstva. U Evropi je taj tzv. socijalni pogled na tržišnu ekonomiju, to je neka evropska definicija socijalne pravde, to nije ta socijalistička pravda, kako je neki tumače i 50-ih - 60-ih godina, kada je u Srbiji bilo mnogo više zaposlenih nego korisnika penzija, fondovi su bili prepuni para, pa su se vraćali privredi. Ali, kako se izjednačavao broj zaposlenih, kao onih koji obezbeđuju sredstva i korisnika penzija, koji koriste ta sredstva, tako se topila ta razlika, pa smo danas došli u situaciju da redovno poslovanje fondova je negativno. Ne mogu da obezbede sredstva da bi ispunili zakonom propisane obaveze. Reforma sistema je bila neophodna. Ali, sve naše reforme penzionog sistema radili su finansijski stručnjaci, to je ta rak rana penzijsko-invalidskog sistema. Radili su oni koji su osmišljavali način kako da se uravnoteže prihodi i rashodi, pa su nešto poradili da se povećaju prihodi. Kako? Manje ili više rigoroznim sistemom naplate doprinosa ili povećanjem stope doprinosa, a na strani rashoda ograničenjem ili suzbijanjem prava. Vidite da danas više niko ne priča o usklađivanju penzija sa rastom troškova života, jer kad se nešto usklađuje sa rastom troškova života onda se vodi pravilna socijalna politika. Jer, jedino onda se čuva vrednost nečijeg rada. Vrednost nečijeg rada je izražena i kroz penziju, kada čovek više ne radi. Tako da ova današnja rasprava i ona pre nekoliko dana i ovo što se najavljuje iz Vlade i te reforme penzijskog sistema, to su obične pesmice, bacanje magle, to rešava, to smo rekli i 2003. godine, doduše, ja sam radio u tom sistemu, pa sam i 1985. godine upozoravao kada se na silu uvodilo penzijsko-invalidsko osiguranje zemljoradnika. Verovatno sam bio jedini u službi koji nije hteo da reklamira taj zakon, zato što sam smatrao da to treba biti dobrovoljno. Da ste čitali program SRS iz 1994. godine videli biste tamo i prvi i drugi i treći stub penzijsko-invalidskog osiguranja, ali vi onako serijski odbacujete sve što predlaže SRS. Samo da se vratim na ove finansijske aspekte ove operacije koju je vlada izuzetno proširila i za 2010. godinu. Pošto u osnovi ekonomije, gospođo Dragutinović, jeste da se izračunava i vrednost, da se meri vrednost. Ekonomisti u krajnjem slučaju su merači vrednosti. Sinoć ste lepo ispričali da na ekonomskom fakultetu postoji predmet koji se zove ekonomske doktrine, pa ne opredeljujući se ni za jednu doktrinu, kao verni sledbenik, u odgovorima ste koristili pomalo iz svake doktrine, naravno, što vam odgovara. Da bi se smanjio pritisak, vidite, gospođa krhka sekira se i javnost zna da poneki put mora i suzu da pusti na sednicama vlade kada navale ovi koji traže itd., da se to umiri. Nije se umirilo, gospođo Dragutinović. Vi kao ekonomista znate, ako je u oktobru 2008. godine nešto određeno kao vrednost i ima svoj nominalni izraz, pa neka bude to recimo 12 hiljada dinara. Ako uzmete u obzir da se tokom cele 2009. godine ništa nije desilo sa tim pojedincem on i dalje prima 12 hiljada dinara. Vi njemu kažete na kraju 2009. godine da će i u 2010. godini opet svakog meseca da prima 12 hiljada dinara. Kao ekonomista znate da se menja vrednost.Za 12 hiljada oktobra 2008. godine mogli ste da kupite, recimo, 100h nekog proizvoda, u 2009. godini mogli ste da kupite 80h, a u 2010. verovatno 60h, nije bitno da li je tačno ovo 80 ili 60, ali je bitno mnogo manje. Vi kažete da penzioneri treba da budu zadovoljni, još im se kaže, mnogo se izdvaja iz budžeta za vas. Onda čujemo i pročitamo neke amandmane na član 261a, prelazne i završne odredbe, gde se predlažu suštinske promene PIO, ne vodeći računa o tome da tu postoji nešto što se zove stečeno pravo. Gospođo Dragutinović, nije samo stečeno pravo rešenje penzionera gde je individualno određeno to njegovo pravo. Njegovo stečeno pravo jeste i Zakon o PIO koji mu garantuje usklađivanje penzija. To kod vas ne postoji kao kategorija. Vi ne želite o tome da razgovarate, već obećavate da će nešto da se promeni tokom sledeće godine, sistemski da se promeni. Još nije vlada odlučila, ne samo ova nego i prethodne vlade, da li je penzija iz obaveznog PIO socijalna kategorija ili neko lično pravo. Dajte prvo to da definišemo. Naravno, kada penziju primi penzioner, ode da kupi nešto, onda je to lična potrošnja. Sa gledišta finansija, sa gledišta obaveze države, da li je to socijalna kategorija. Ako je socijalna kategorija, onda mora da bude deo socijalne politike. U osnovi socijalne politike ove države jeste da niko ne može da bude gladan, bolestan. To što ne može biti gladan i ne može biti bolestan ne može da zavisi od njegovog socijalnog i materijalnog položaja. Vas ne interesuje to. Vas interesuje da sve predstavite da je međunarodni standard. Juče ste pričali o pozajmicama iz trezora, pa ste zaboravili da kažete i da se opravdate. To što se vi svađate sa revizorom, to je vaš problem, ali izveštaj revizora je tačka na "i". To ste morali u raščišćavanju da ubedite Radeta Sretenovića, pravno lice, država itd., a ne nas. Ako njega niste ubedili, zašto nas ubeđujte. Niste odgovorili, kako ste mogli više da zadužite državu da biste prevazišli probleme tekućeg deficita budžeta. Vi ste u zakonu o budžetskom sistemu napravili finalne mehanizme za obustavu privremenog finansiranja itd. Možete vi da budete zlatousti do prekosutra, ali je surova stvarnost. Vi penzionerima kažete 12 hiljada dinara koje ste primali svakog meseca od oktobra 2008. godine solidno ćete da živite i u decembru 2010. godine. neću da vam pričam šta je inflacija, neću da vam pričam ove druge stvari. Znate koji su problemi i zašto ne sme da se diže kurs i kada bi se digao kurs koji bi haos bio u državi. Svesni smo tih problema, ali nemate sistem. Imate sistem nekih građevinskih firmi kada se čupaju uši da bi se krpilo nešto drugo i to predstavljate epohalnim uspehom. Vidite, svetska finansijska kriza je ozbiljan razlog da u zapadnoj Evropi države izvrše nacionalizaciju privatnih banaka, a sankcije, bombardovanje Republike Srbije nije bilo za vas opravdani razlog da država sačuva privredu, nego kada ste došli kažete - pa, to nije po standardima, hajdemo u privatizaciju. Koliko ćemo Sartid. Sartid ćemo za 23 miliona. Banke naše? Pogasi naše državne banke i još 10 godina ne može da se napravi crta, da se izađe iz stečaja i likvidacije tih banaka. Ne interesuje nas šta se nalazi na Kipru, koliko je bilo, šta je bilo, gde počinje, gde se završava taj standard. Kaže - moguće je. Pa, moguće je tamo, ali zašto nije moguće kod nas ovde? Ovo što je na dnevnom redu je posledica toga što nema nominalnog rasta proizvodnje u ovoj zemlji, posledica što u ovoj zemlji se ne stimuliše proizvodnja, posledica je nečega što se javlja začarani krug. Da, krug je znak za savršenstvo, ali Inke nisu znale za to, pa su bile savršena civilizacija. Ovaj začarani krug počinje i završava sa državom. Država, što direktno, što indirektno, preko javnih preduzeća do republičkog značaja naruči posao, ne plati u lancu i onda je ceo lanac zatvoren. Niko nikome ne plaća. Danas je veliki problem likvidnosti. Danas i ono što bi moglo da proizvodi, šta vredi, ne može da naplati ono što je uradio. Rekli ste da zamrzavate plate. Vi ste zamrzli penzije. Gde ovo vodi? Ovo vodi ka sivoj ekonomiji. Šta to znači? To znači da će biti isplate ličnih zarada na ruke, bez obaveze plaćanja doprinosa, onda se to i ne registruje. Čim nema uplate doprinosa javlja se manjak u penzionom fondu. Neke nelogičnosti se javljaju. Juče slušamo da je za 6% u 2009. godini bolja bila naplata PDV nego što je planirano, nego što je prognozirano u uslovima svetske finansijske krize. Uporedite malo te podatke. Mogu u nastavku da koristim neke stavove iz ekonomskih doktrina, ali ono što mi odgovara. Znate, i u pravu postoji veliki sukob među teoretičarima da li treba da postoji smrtna kazna ili ne treba da postoji smrtna kazna, pa kada je nešto okrutno onda Batić kaže - treba da postoji, a kada se pojavi neki drugi slučaj on kaže - pa nije humano, jedino Bog daje život i on treba da uzme, ljudsko biće nema pravo da uzme. Tako je gospođa Dragutinović sinoć odgovarala. Za sve je mogla da nađe odgovor, koristeći tu neku doktrinu, ali kažite koja je vaša doktrina. Konstantno zastupate tu vašu doktrinu. Ne, vi nemate to, nemate sistem. Idete sa pojedinačnim, površnim rešenjima, po sistemu da se primiri malo požar ili da se još jedanput zalepi neka fleka na nekoj gumi pošto je već 25 puta zalepljena po neka fleka, ali vodite računa, ta guma može da pukne. Kako vidim, približava se taj datum, jer sada ljudi uviđaju da ovaj sistem ne funkcioniše, da ono što je krenulo 5. oktobra 2000. godine je palo ko mehur. Niste napravili za devet godina sistem i to je taj problem. Ovim zakonom nećete da rešite problem penzionera. Ovim amandmanima ne može da se reši takođe taj problem. Možete samo da kupite još koji mesec tu vašu poziciju, da vršite vlast.
Iskorišćeno je 18 minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Momo Čolaković.
Poštovana potpredsednice, predsedništvo, poštovana ministarka i predstavnici ministarstva, uvaženi narodni poslanici, hteo sam tri stvari još da istaknem kao doprinos ovoj raspravi, da bi se bolje objasnili, da bi penzioneri, a i svi građani mogli da nas bolje razumeju. Prvo, ne možemo pristati na smanjivanje penzija onima koji imaju najniže penzije i onima koji najlošije žive, to je preko 900.000 penzionera, bez obzira na okolnosti i argumente koji su ovde istaknuti. Drugo, ovde se postavilo i pitanje da nema para i gde su pare. Mogu vrlo jasno da kažem ovde da su pare, one koje smo mi stvarali, u halama, u bolnicama, u domovima zdravlja, apotekama, fakultetima, univerzitetima itd, i mnogim privatizovanim firmama koje su od 2000. godine naovamo privatizovano, a da nijedan dinar od te privatizacije, od tih materijalnih dobara nije otišlo u Fond PIO. Zbog toga ne možemo prihvatiti argumente koji se ovde ističu, da smo mi ti koji smo faktor destabilizacije ekonomskog i socijalnog razvoja države. Treće, prostora za popunjavanje rupe u budžetu ima i na drugoj strani. Mi smo ovde tri puta u toku ove godine istakli pitanje javnih nabavki. Nijedna politička partija i stranka ovu koaliciju nije prihvatila da se tu uvede red. Mislimo da su tu najveće uštede i najveći prostor da se u javnim nabavkama pronađe deo sredstava koji nedostaje u budžetu. U vezi sa tim, takođe mislimo da ima puno prostora u raznoraznim institucijama i ustanovama u državi koje su nepotrebne. Ne mislim na državne ustanove koje smo ustanovili kao kontrolne faktore u ovoj državi, ali da li je neko od ministarstava ili drugih ustanova smanjilo deo troškova ako su ove agencije, ako su državni organi preuzeli određene funkcije i poslove. Ostalo je sve isto. Mislimo da ima jako puno prostora i u velikom broju automobila i u velikom broju obezbeđenja, a svi troškovi idu iz budžeta i na račun poreza koji građani finansiraju. Na kraju da kažem da ovde nismo spomenuli ni problem vojnih penzionera, nismo pominjali problem penzionera poljoprivrednika, ali ovde je gospodin Krasić to rekao, da Zakon o poljoprivrednim penzionerima i penzionisanih poljoprivrednika je donet u ovo vreme novije na način kako to nije bilo primereno i mora da se menja. U tom pogledu svoju debatu u vezi sa ovim amandmanom završavam.
Da li još neko želi reč u pretresu u pojedinostima u vezi sa amandmanom na član 1.? Reč ima narodni poslanik Konstantin Arsenović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovane kolege nisam mislio da diskutujem po ovom amandmanu, ali s obzirom na ukupnu diskusiju koja je vođena, želim ipak par reči da kažem. Tačno je da se zemlja nalazi u teškoj ekonomskoj situaciji, da tu sudbinu treba na neki način podeliti na sve građane. Međutim, ovde, što je po meni veoma ružno, sva energija se usmerila prema, od pojedinaca, penzionerima, okrivljujući ih da su oni krivi za stanje u zemlji, da su oni krivi za inflaciju, za nezaposlenost, za stagnaciju rasta proizvodnje i tako dalje. Mislim da bi bilo bolje, ako već hoćemo o tome da raspravljamo, videti kako to na drugi način razrešiti, pre svega sigurno je rešenje i jedino je rešenje porast zapošljavanja, jačanje proizvodnje, jačanje ekonomije u zemlji i tako dalje. Predloženi amandman koji je dat direktno je usmeren prema najugroženijim kategorijama penzionera. Znači suština, da li je to svesno ili nesvesno, ili da li se to vidi ili ne, ali jednim primerom neko ko želi da pokaže, da uzmemo pretpostavku čovek koji ima 20 godina radnog staža ili 25, znači po ovome bi mu trebalo do 50 godina, do 45 godina mu fali još 25, znači treba praktično da mu se po ovome, po 1% za svaku godinu, prepolovi penzija. Po pravilu to su ljudi, baš oni koji nemaju pun radni staž i njima bi bila prepolovljena ili 30-40% smanjena penzija. Ne mogu da se otmem utisku. Kroz istoriju je bilo mnogo sličnih situacija, ali ću vas podsetiti, meni je žao što nemam taj list ovde kod sebe, bio sam ga poneo sa sobom, ali pomalo to liči na pokušaj da se preko leđa određenih kategorija penzionera razreši ceo problem. U Nemačkoj za vreme ekonomske krize tridesetih godina u jednim novinama izašla je slika jedne starice iznad koje je pisalo 80.000 maraka, a ispod toga se obraćaju građanima – građani, opredelite se hoćete li da ova starica ovu zemlju košta 80.000 maraka ili da tih 80.000 maraka usmerimo u proizvodnju. Neću dalje da komentarišem. Kakva je to poruka? Ne verujem da su predlagači imali to u vidu, ali se ne može oteti utisak kada sve čovek ovo sluša da pomalo i na to ne liči. Zato vas molim da budemo korektni, da ih uvažavamo, nisu penzioneri egoisti i da ne podržavaju sve druge mere. Sigurno da se zalažemo i želimo dobro ovoj zemlji. Želimo da ona bude bogata. Želimo da ona nema nikakvih problema, da nam sva deca imaju ista prava, da se mogu školovati, da nam ne idu u inostranstvo. Da ne propagiramo da je tamo med i mleko, nego da taj med i mleko potraže ovde, na svojoj grudi, a ne u inostranstvu. Da bi do toga došli sigurno, s obzirom na celu situaciju, moramo proći i kroz ovu krizu, ali je možemo samo rešavati ako budemo svi zajednički radili da se problemi reše za dobrobit ovog naroda.
Iskorišćeno je četiri minuta i 40 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažena ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, raspravljajući o ovom amandmanu sasvim je, da kažem, nepravedno i u suštini neosnovano što je markirana jedna poslanička grupa, jedna kategorija stanovnika Srbije. Želim da kažem da je vladajuća većina jednoglasnau tome, i to nije politika koja je utemeljena ove godine. Godine 2000. jedna vladajuća većina je konstatovala da su svi penzioni fondovi prazni, da se penzionerima duguju desetine penzija, da se drugim socijalnim kategorijama takođe duguju socijalna davanja na koja su imali pravo i ta vladajuća većina je tada odlučila da će bez obzira na sve, pod jedan, vraćati dugove penzionerima i, pod dva, uspostavljati sistem u kome će penzije tretirati kao zasluženo pravo, a ne kao socijalnu kategoriju. U kojoj meri je ovo društvo sposobno sada u ovakvim ekonomskim okolnostima sa nasleđenim problemima, sa ispražnjenim fondovima, sa padom zaposlenosti, sa razorenom ekonomijom itd, tranzicijom i svim što se dešavalo, ne tražim nigde krivca, hoću samo da govorim o tome da oni koji danas iz jednog ili iz drugog ugla kritikuju, moraju da znaju da imamo ono što je nasleđeno decenijama i godinama iza nas. Država, postaviti pitanje – da li je država obavezna prema svim građanima i da li je država u obavezi da onim kategorijama stanovništva koji u procesima tranzicije teže podnose posledice te tranzicije, za nas se ne postavlja kao pitanje i to nije bilo potrebno da bilo ko postavlja uslove ili da ucenjuje poslaničku grupu ZES i Vladu, zato što naše razumevanje odgovornosti države jeste da država u granicama mogućnosti vodi računa podjednako o svim kategorijama stanovništva, pre svega, imajući na umu da neke kategorije teže podnose tegobe sa kojima se država suočava. Hoću da kažem da je potpuno pogrešan pristup antagonizovati dve grupacije stanovništva, mlade i one koji su u penziji. Oni koji su zaslužili penziju su izdvajali za tu svoju penziju i za nas penzija nije socijalna kategorija, čak kada i zbog činjenice da su fondovi ispražnjeni i da se ne pune dovoljno u odnosu na to koliko bi trebalo da bi penzioni fondovi bili samostalni u odnosu na budžet, da bi budžet manje intervenisao kada su penzije u pitanju, i zaista ne tretiramo penzije kao socijalnu kategoriju, već kao pravo koje su ljudi radeći stekli. Zbog toga je traganje za rešenjem za nas pre svega podrazumevalo da država preuzima sve one mere kojima će podizati ekonomske kapacitete zemlje, kojima će otvarati nova radna mesta, kojima će ubrzanjem procesa evropskih integracija i pretpristupnim fondovima naći mogućnost da se stvore uslovi, da se stvara nova vrednost, kako bi i oni koji dolaze kao mlade generacije imali šansu da se zaposle i imaju mogućnost da vode ekonomiju sopstvenog života, da ne zavise od roditelja, ali da se istovremeno i ona kategorija stanovnika koji su svoje penzije zaradili i koji nisu socijalni slučajevi, čak i kada se država ponaša tako da daje samo onoliko koliko može, poštujući sopstvene granice potrebe da imamo ekonomsku stabilnost, prosto mislim da ta vrsta konfrontacije je nešto što bi u interesu svih nas bilo dobro da izbegnemo i da govorimo o modelima kako da stvorimo uslove da se pitanje prava koja penzioneri nesumnjivo imaju ne postavlja kao pitanje ničije dobre volje ili posebnog razumevanja uloge i odgovornosti države.
Reč ima poslanik Ivan Andrić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, morao sam da intervenišem, pre svega, iz razloga što se pogrešno interpretira ono što je tražila LDP i na šta je želela da ukaže. Mi smo i u načelnoj raspravi govorili o tome da ako 30% budžeta ide u subvencionisanje penzionog fonda, to znači da je to trenutno najveći problem u ovoj državi. Ako svi možemo da se složimo da je jedini spas u ovoj državi i da vidimo da ona ide nepovratno u pravcu propadanja, taj da se poveća izvoz, da se strukturno reformiše i da se smanji potrošnja, u svakoj diskusiji ovde nije bilo sumnje da je to osnovna ideja koja Srbiju treba da vodi. Ono što smo mi rekli, ne sami, konsultujući se sa najvećim ekonomskim ekspertima u ovoj zemlji, mi vam kažemo da je to nemoguće, takva strategija je nemoguća ukoliko se prvo ne reši problem subvencionisanja penzionog fonda. Tu ima još mnogo stvari, ali ovo je osnovni problem zato što je to i najveći problem. Nije to antagonizam prema jednoj određenoj grupi stanovništva, to nije tako, ali ako pogledate budžet, vrlo je jasno šta je prvi najveći problem, drugi najveći problem i treći najveći problem. Prvi je subvencionisanje penzionog fonda. Drugi je subvencionisanje propalih javnih preduzeća. Treći je javna potrošnja, odnosno pre svega potrošnja o kojoj su govorili predstavnici vladajućih koalicija, na moje veliko iznenađenje, potrošnja u javnim nabavkama, red u javnim nabavkama, ali vi ste deo te koalicije. To stvarno nije način da se vi obraćate poslanicima opozicije, pokušavajući da manipulišete onim što mi govorimo da biste skrenuli pažnju sa onoga što je suštinska tema. Vi imate način da to uradite. Ne obraćam se sada jednoj stranci, obraćam se svim strankama vladajuće koalicije. Nije nama potrebno vaše priznanje da bismo znali da je u kategoriji javnih nabavki veliki nemar i nered. To nama nije potrebno. Mi smo to videli iz vašeg odbijanja da stavite na dnevni red izveštaj Državni revizorske komisije, kao osnovni ili prvi korak u otkrivanju tog nereda, da bi se mogao postići red u tom sektoru. Ono što je neprihvatljivo za nas, to je da demagoškim putem pokušavate da izbegnete i da skrenete pažnju sa suštine onoga o čemu vam mi govorimo, tako što ćete jedno za drugim izlaziti i optuživati nas da smo mi za to da penzioneri nestanu sa lica zemlje. To je možda vaše političko pravo, to ne znam, ali vi nemate moralno pravo na to. Jedno pitanje je odgovornosti gde su pare tog fonda, ali taj fond ne funkcioniše odvojeno od našeg društva. Moji su roditelji danas u penziji, ali dok je deda bio živ, moj deda je bio penzioner, pa ne bi on primao penziju da bi oštetio mene, nijednog trenutka, moje školovanje, moje pravo da se lečim. On to ne bi pristao nijednog trenutka i tako svaki od desetina i stotina hiljada penzionera. Nije krivica sada u tome samo da je to stanje zatečeno danas. Gospođo Kolundžija, vi kažete da je 2000. godine počet jedan plan, slažem se, mi smo bili tada zajedno deo te koalicije. Prvo što je uradila ta koalicija i time pokazala da je ovo što mi govorimo tačno, to je da je omogućila da penzioneri prvi put nakon nekoliko godina primaju penziju svakog meseca. To je bio prvi korak, ali to je podrazumevalo da se u isto vreme uđe u strukturne promene tog istog penzionog fonda, zato što je takav put nemoguć u periodu od tri, četiri ili pet godina. Mi danas vidimo jednu mnogo bržu reakciju, trudim se da pričam što razumljivije za građane, ali jednu mnogu bržu reakciju u monetarnoj politici ili fiskalnoj. Kada vi dignete penzije 10% vama za tri ili šest meseci već dođe do reakcije na tako nešto. Šef naše poslaničke grupe vam je rekao direktno o tome, da je taj uslov koji je vladajuća koalicija prihvatila direktno, najdirektnije oštetio sve građane Srbije, uključujući i unuke tih istih penzionera i zbog toga oni nemaju bolje torbe za školu, bolje knjige, bolje cipele. Hoćete tako da pričamo? Zato što je devalvirao dinar 30% zbog političkog demagoškog zahteva, koji u svojoj suštini nije čak ni realan, zato što su same te penzije manje danas nego pre nego što je taj zahtev uspostavljen. To smo vam i rekli. Mi ne želimo da penzioneri žive gore, ali vam kažemo da je jedini način da svi u ovoj zemlji, uključujući i penzionere, žive bolje, da se konačno napravi realan plan koji će podrazumevati i rekonstrukciju tog fonda, ali i pokretanje proizvodnje, takve da ona može da izvozi, stvaranje uslova za to. To je nemoguće ako je 30% budžeta usmereno samo na jedan fond. To vam i govorimo. Ne postoji način da se to uradi. Ruke su vezane. Slažem se i uzdamo se svi mi u pretpristupne fondove EU. Svi se u to uzdamo, ali kada će taj novac doći? On neće doći sledeće godine. Doći će 100 miliona evra pozajmice. To je ništa u odnosu na ovaj problem koji imamo. Da li će doći 2011. godine? Ne verujem. Pravi novac iz pretpristupnih fondova koji služe upravo za ovakve stvari neće doći za kraće vreme od tri ili dve godine. To fizički nije moguće. Dakle, i taj argument ne može da stoji u tom obimu u kojem biste želeli da nam predstavite. Jedini način je da se uzdamo u svoje snage. Ako vi kažete – tražite od društva da štedi, vi morate pokazati zašto treba da štedi. Zašto treba da štedi bilo koji građanin koji ne sedi u ovoj skupštini ili u Vladi? On mora da ima motiv, a motiv za to može da bude jedino ako vidi jasan put kako će ta lična štednja doprineti da svako od nas sutra živi bolje. Ne može se nijedna kategorija, nažalost, izuzeti iz ovoga o čemu pričam. Bez obzira što se slažem da je novac tih istih penzionera upotrebljen za sve to što ste vi rekli, to je tačno, ali su se u međuvremenu desili ratovi, desila se hiperinflacija, desile su se sankcija, politička cena za to je plaćena i došlo je do promena, ali nemojte se vi praviti naivni i reći nam da je već 2001. godine moglo sve da bude bolje. Posledice vladavine Slobodana Miloševića ćemo plaćati još decenijama. Kada kažete tako nešto recite ko je kriv i zašto. Uporedite državu kada je Slobodan Milošević došao na njeno čelo i kada je otišao sa njenog čela i tu ćete videti rezultat njegove vladavine, a posledice tog rezultata će osećati i vaši unuci. Ono što vam mi govorimo, to je da mi nismo ovu temu načeli ni na jedan način koji je demagoški. Mi smo vam rekli – postoji obaveza ove skupštine da kaže – ovakav sistem je neodrživ, on možda može da prođe tako što će vladajuća većina glasati za to i svi ćemo se praviti ludi i čekati da se nešto desi sledeće godine, ali je kao sistem neodrživ. Znači, jedini način da ova zemlja krene dalje, jeste da beskompromisno nastavi na putu svojih evropskih integracija i time sebe prilagođava civilizovanom svetu i sa druge strane uđe i nastavi oštre reforme od 12. marta 2003. godine. Prvi korak je bio da svi primaju penzije svakog meseca, ali to nije bio i zadnji korak. Neophodno je u ovom trenutku, najveći je možda prioritet reforma penzionog fonda. Mi bismo mogli da kažemo i privatizacija javnog sektora, ali smo svesni da je jako loš trenutak za to, ali država ne sme da čeka, ona mora nešto da radi. Zbog toga što je loš trenutak za ovo drugo i zbog toga je prioritet na reformi penzionog fonda. Pokušavam da vam dajem političke argumente zašto smo mi to rekli. Nije naša ambicija bila da dođemo ovde i kao mladi ljudi napadnemo penzionere i da tražimo da studenti odu i napadnu staračke domove, kako vi to pokušavate da predstavite. To je laž. Mi to nismo rekli, ali tražimo od svakog poslanika u Skupštini da kada govori da bude ozbiljan, jer ovo je najveći problem. Da je neki drugi, mi bismo pričali o nekom drugom. Sa 30% budžeta koji mora da ode, inače nema Vlade, ova zemlja ne može ništa da uradi. Trećina svih prihoda svakog prvog se otpiše, plus te nabavke o kojima ste govorili, plus Vlada od 27 ministara i hiljada pomoćnika, državnih sekretara, čuda, vozača, audija, plus sve to, a to je sve mali procenat. Ovo je 30% svih prihoda u državi, 30%. Mi vas još jedanput molimo, nemojte dolazite ovde sa namerom da nas ubedite u nešto u šta je nemoguće bilo koga da ubedite. Ako vam nešto kažemo, probajte, probajte da ne manipulišete time što smo vam rekli tako da izgubimo sledeće izbore i mi i vi. Budite pošteni i bar prihvatite istinu onoga o čemu govorimo.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 11 minuta. Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad, dozvolite da vas obavestim da deo današnje sednice sa galerije Velike sale Doma Narodne skupštine prati grupa učenika srednjoškolaca, članova đačkog parlamenta "Prve tehničke škole" iz Kragujevca, kojise danas nalaze u poseti Domu Narodne skupštine. Na galeriji su sledeći učenici: Milena Rajković, Nikola Lazarević, Novak Nikolić, Đorđe Jovanović, Ivana Velisavljević, Katarina Radosavljević, Andrijana Ćirić, Bojan Dimitrov, Vesna Mitrović, Miroslav Andrić, Đorđe Jeftić, Nikola Đorđević, Nevena Šarac, Irena Stanković, Dijana Šarac, Tamara Martić, Adrijana Gajić, Marijana Radosavljević, Filip Stevanović, Vladimir Marjanović, Luka Jovanović, Nemanja Tokić, Radiša Stevanović, Marko Petronijević, Petar Gojić, Jovan Golijanin, Dejan Janković, Dušan Miloradović, Dalibor Tvrdišić, Aleksandar Ružić, Ana Bulatović, Saša Đorđević, Momčilo Lazarević, Dušan Knežević, Jasmina Stojković, Miljan Božović, Dušan Panić i Nikola Mladenović. Dobrodošli u vašu kuću, u Narodnu skupštinu Republike Srbije. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, poštovane kolege, ne osećam uopšte da se odnosilo na ono što sam govorila, da sam bilo koga optužila za ono što je ovde izrečeno, zaista ničim to nisam učinila. Ono što želim da kažem jeste da nije problem u tome što mi polemišemo o problemu koji postoji. I mi i oni koji su podneli ovaj amandman i koji se za njega zalažu smo svesni da taj problem postoji. Dakle, postavlja se pitanje i ono u čemu se mi razlikujemo jeste različito viđenje kako taj problem može da se reši, kao i različito viđenje uzroka tog problema, očigledno se i u tome razlikujemo. Dakle, nema nikakve dileme da je reforma penzionog fonda nešto što mora da se uradi, oko toga nema razloga da se sporimo. Imamo različito viđenje oko toga da ukoliko budžet učestvuje u tom procentu u isplati penzija, da tada država ima problem. Dakle, ni to nije sporno, ali se postavlja drugo pitanje. Ako je stanje kakvo jeste, a možemo da se vratimo unazad koliko god je potrebno da bismo utvrdili koji su sve razlozi da je stanje ovog trenutka takvo kakvo jeste, bez želje da bilo koga optužujemo na tom putu, ono što imamo sada jeste mogućnost izbora između toga da jednu kategoriju ljudi koja je svoje pravo ostvarila diskriminišemo tako što ćemo reći - ne, ne možete dobiti ni deo onoga što ste ostvarili jer je to veliki teret za državu i veliki je teret za druge korisnike, odnosno za druge oblasti koje je neophodno ovim budžetom namiriti. Ili ćemo reći - u redu, podelićemo na neki način teret cele ove situacije, pa će i oni koji su možda imali pravo i očekuju s pravom veće penzije, sigurno veliki procenat građana ima pravo da očekuje veću penziju, jer je doprinos koji je dao kroz radni staž takav da bi trebalo da ima veću penziju, pa ćemo solidarno podeliti teret ove krize i reći - u redu, svi će pomalo da se odreknu, kako bismo kroz ovo prošli što je moguće bezbolnije. Da li je najveći problem ovog društva činjenica da imamo toliko penzionera i tako malo zaposlenih? Tačno je. Da li su za to krivi penzioneri? Nisu. Da li je istina da je broj penzionera u odnosu na broj zaposlenih nesrazmeran za društvo koje može da računa na ekonomski napredak? Jeste nesrazmeran, ali za to nisu odgovorni penzioneri. Dakle, ono o čemu mi samo želimo da razgovaramo jeste koji su to instrumenti, koji su to mehanizmi kojima mi možemo tu disproporciju menjati. Mislim da je u tome odgovornost države. Dakle, država mora da stvara uslove, Vlada mora da stvara ekonomski ambijent u kome će biti većih investicija. Mi znamo da je činjenica da je svetska ekonomska kriza pogodila sve zemlje, pa i Srbiju, nešto što ostavlja ozbiljne posledice i nešto što menja čitavu projekciju koju smo mogli da imamo pre nego što se kriza desila. Ovo je sada Vlada koja sanira posledice krize i nema mnogo prostora da pravi ozbiljne projekcije razvoja, s obzirom na to da je i svetska ekonomija u krizi. Ono što mislim da je važno, oko čega da se usaglasimo, jeste da vidimo koji su to načini da se pojača ekonomije, da se dovedu strane investicije, da se otvore nova radna mesta i da onda samim tim će ta disproporcija u budžetu biti drugačija.
Od vremena ovlašćenog predstavnika iskorišćeno je četiri minuta i 20 sekundi. Reč ima narodni poslanik Nikola Krpić. Vreme na raspolaganju je minut i 30 sekundi. Posle njega je narodni poslanik Čedomir Jovanović, pa narodni poslanik Ivan Andrić. Narodni poslanik Čedomir Jovanović želi da govori o povredi Poslovnika.
Gospođo Čomić, prosto, ako govorimo, dajete da budemo konkretni. Ovde je reč o novcu i mi smo vrlo jasni. Kada kažete da neko antagonizuje društvo, a raspravlja se o našem amandmanu, podrazumeva se da mislimo na LDP. Bio sam, gospođo Kolundžija, šef parlamentarne većine koja je branila budžet i uvek sam se trudio da u argumentaciji opozicije pronađem neki smisao. Obično opozicija napada, i to je suština opozicije u Srbiji, napada vlast, tako što kaže - male su penzije, malo je za zdravstvo, malo je za školstvo, vi ništa ne radite, vozite skupe automobile, kradete na sve strane. Mi nismo takva opozicija. Mi vam nešto drugo govorimo. U Beogradu je usvojen završni račun za 2008. godinu, sa izveštajem o izvršenju, u junu ove godine, na insistiranje LDP. Beograd je izdvojio dodatno dve milijarde dinara za pomoć najsiromašnijim penzionerima, to je činjenica. To je gradska vlast koju podržava LDP, između ostalog, preduzeće "Beograd put", u kome je afirmisan koncept profesionalnog upravljanja i rukovođenja, uštedeo 30% u odnosu na prethodnu godinu, a veći su efekti rada i rezultati. O nečemu drugom se radi. Vi govorite o stečenim pravima. Izvinite, moja politička karijera je duga 15 godina. Savremenik sam tri države koje su propale, jedna je Socijalistička Jugoslavija, pa Savezna Republika Jugoslavija, pa državna zajednica, pa nas evo sada u Srbiji. Sve može da propadne, a sva ona fiktivna prava se prenose kroz te države i one su nesporne. Taj sistem u kome su ta prava stečena je propao. Sto posto penzija se isplaćuje iz novca koji se stvori u našem realnom životu.Nema fonda i nekog novca koji je u tom fondu ostao. Mi samo na jedan problem ukazujemo, mislim da se tu savršeno razumemo sa ministarkom finansija, da nema drugog dela Vlade koji vodi računa o tom socijalnom aspektu. (Predsedavajuća: Dva minuta.) Još 30 sekundi. Moramo preuzeti odgovornost za zemlju i reći joj istinu. Ako volimo Srbiju, nemamo pravo da je varamo. Ne možemo da je branimo tako što ćemo dići penziju za 10%, a srušiti dinar za 30%.
Narodni poslaničke, niste naveli koji je član Poslovnika povređen.
Član 104.
Nema povrede člana 104. Ako je potrebno u ovom trenutku da naglasim da smo svedoci svi mi, učesnici ove sednice, da se vodi jedan važan dijalog vezan samo indirektno za amandman koji je u toku. Dakle, svi narodni poslanici koji budu želeli da dodaju, da dodatno protumače, imaće pravo na repliku. Tome služi primena člana 27, uključujući sve poslaničke grupe koje smatraju da mogu da doprinesu, kao što je to i do sada bilo. Narodna poslanica Nada Kolundžija ima reč. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, ne razumemo mi vas pogrešno, ono što mi samo razumemo jeste da je ono što predlažete nešto što nije prihvatljivo, bar za nas. Dakle, mi smatramo da kao što ste vi malopre prava penzionera nazvali fiktivnim pravima, opetvas vraćam na 2001. godinu, kada smoodlučili da sva ta prava država mora da preuzme na sebe i da ispuni prema tim građanima. Tada smo odlučili, pre toga penzionerima su kasnile 20 i nešto penzija, dobijali su tri marke penziju. Tada je država rekla ne, to su prava na koja oni polažu puno pravo i država je obavezna da to ispuni. Od tada pa do sada na istom smo tragu jedne iste politike u kojoj smatramo da to nije socijalna kategorija i da država jeste obavezna, bez obzira na stanje u kojem se nalazi, da prema tim ljudima iskaže maksimum odgovornosti. Ono što je za nas neprihvatljivo da je celina našeg problema u tome. Mislimo da naš ceo problem nije u tome što postoji ova disproporcija, kada je budžet u pitanju i kada su u pitanju sredstva koja se izdvajaju za penziju. Potpuno se slažemo s vama. Imamo ozbiljan problem. Tom problemu treba ozbiljno pristupiti. Postoje mnoge stvari koje je neophodno uraditi. Mogu čak da prihvatim da neke stvari koje je trebalo već uraditi, postojali su dobri trenuci u neposrednoj našoj prošlosti, kada je moglo ozbiljno da se izvrši restrukturiranje javnih preduzeća. Postojali su dobri trenuci. To nije urađeno. Ovo je činjenica da sada nije dobar trenutak za tu vrstu akcije, ali samo želimo da kažemo da, čak i kada bismo usvojili vaš amandman, u suštini problem koji ova država ima, i opet neću da se vraćam, nasleđivan je godinama i decenijama, ne bi bio rešen. Samo bismo odlučili da jednoj kategoriji stanovništva u odnosu na neke druge kategorije uskratimo nešto na šta ona ima pravo. Druga je stvar da li država solidarno, odnosno da li smo svi spremni solidarno da podnosimo taj teret. To je potpuno druga stvar, ali oni na to imaju pravo. To nije nikakvo fiktivno pravo. To je realno pravo koje su oni ostvarili svojim radom. Samo se o tome radi. Ne sporimo mi da postoji problem, ne sporimo da je taj problem veliki i da on u budućnosti mora da se rešava sistemski. Potpuno smo saglasni s tim. Samo mislimo da način na koji je ovo problematizovano i rešenje koje se nudi nije adekvatno i da to rešenje ne donosi zaista boljitak zbog kojeg uopšte i vodimo zaista vrlo važnu raspravu.
Narodni poslanik Nikola Krpić je bio prijavljen u elektronskom sistemu. Da li želite reč? Želite. Izvolite, pa narodni poslanik Čedomir Jovanović, pa narodni poslanik Ivan Andrić.
Poštovana predsedavajuća, uvažena gospođo ministarka, rasprava po amandmanu svakako je potakla i mene iz prostog razloga što je to jedan veoma seriozan problem i ako uzmemo demografiju u pomoć, a istorija je majka nauke, reći ću nešto o tome. Kada sam započinjao svoju karijeru u radnom odnosu, uplaćivao sam doprinose za penziju koja je išla starijim generacijama koje su to pravo stekli. Svaka mlada generacija kod nas mora da ulaže uplaćujući doprinose za generaciju koju je zatekla, koje su stare. Demografija danas govori sledeće, da je Srbija jedna od četiri zemalja sa najstarijim stanovništvom u svetu. Iza nas ili sa nama su Moldavija, Ukrajina i ne znam četvrta koja je, i Srbija. Sigurno da ovaj problem koji je nasleđen od prethodnih generacija ne može čarobnim štapićem, danas na ovoj raspravi koja je visokostručna, koja je i objektivna, da reši probleme penzionera. Svakako kada se kolege obrate PUPS-u, moraju da shvate da se partija penzionera formirala baš što je na vreme videla ovaj problem, dok drugi taj problem nisu baš sagledavali u momentu kada se stvarao. Iz prostog razloga, verujem u ovu vladu. Verujem da je ova vlada u ovim godinama rešavala ove probleme i slična rasprava je bila tamo u onoj donjoj Skupštini, kako je mi zovemo, o budžetu kada se raspravljalo. Bilo je toliko sumnji da nećemo uspeti ništa. Nažalost, verujući u poteze Vlade i ministarke koja je ovde prisutna, penzioneri danas u ovoj zemlji primaju penzije pravovremeno, svakog meseca, istog datuma bez ijednog dana zakašnjenja. Zašto sada ne bi verovali takvoj politici Vlade, a i ovde je gospođa ministarka koja je i prošle godine to isto govorila. Prema tome, PUPS je spremna za svu raspravu i svakako, koristeći ovu današnju raspravu, spremni smo da sednemo i van ove institucije, u bilo koje vreme i bilo gde, da sagledamo seriozno ovaj problem, da pozovemo i pravnike i ekonomiste u pomoć, jer danas, raspravljajući o ovom amandmanu i donoseći noviji zakon o socijalnom osiguranju i penzijama, svakako koristićemo pomoć svih onih koji su danas ovde učestvovali i svi su doprineli ovome. Verujem, još jedanput ponavljam, verujem u ljudskost, u humanizam, ali verujem i u odluke vlade. Sigurno ću glasati za ovo kada bude bilo na tapetu.
Zahvaljujem. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe PUPS je iskorišćeno. Pravo na repliku, razjašnjenje, narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Kolundžija, prosto morate razumeti činjenicu da niste u pravu kada ovaj amandman definišete kao amandman kojim se praktično samo penzionerima ispostavlja račun za reformu u Srbiji. To nije tako. Pre ovog zakona smo raspravljali o izmenama i dopunama Zakona o finansijskoj podršci porodici. Ovde je gospođa Dragutinović. To smo uradili upravo kao država, sa ambicijom da sprečimo. To ne možete nazvati zloupotrebom, ali snalaženje porodice u ovakvim nenormalnim vremenima, pa je osnovica sa tri meseca povećana na čitavu godinu. Pogledajte, recimo, u kom se statusu nalaze poljoprivredni osiguranici. Njihove penzije i obaveze države se prolongiraju za 2011. godinu. Vi ste između penzionera u gradu i onih koji primaju penzije po poljoprivrednim osnovama napravili već razliku. To nije uradio LDP. Kada govorimo o društvu, onda je 2009. godina bila godina solidarnosti Srbije sa penzionerima. Podignute su penzije i da sada ne ulazimo u ove druge aspekte koliko je devalvirala, podignute su penzije za 10%. Šta treba da se desi i kada će se desiti to, da se recimo poveća za 10% izdvajanje u obrazovni sistem, za modernizaciju naših univerziteta, srednjih škola, osnovnih škola, za poboljšanje recimo zdravstvene zaštite mladih? Kada će se izdvojiti za reformu socijalne politike, ako bi ona prestala da bude reakcija na problem, a mnogo je više kreirala ambijent u društvu u kojem će se preventivno delovati, pre nego što do ozbiljnijih problema i dođe. Imamo stotine hiljada mladih ljudi koji rade primajući minimalne zarade, da bi poslodavci bili minimalno opterećeni po osnovu obaveze prema državi na ime poreza na zaradu. Nije isto kada platite 60% od 10.000 dinara i 60% od 50.000 dinara, pa je onda taj bruto iznos manji, ali će za toliko biti i manja primanja sutra i prava u penzionom fondu. Kažemo vam da je svega 19% penzionera ispunilo osnov za odlazak u penziju po punom radnom stažu. Koeficijenti koji se računaju – lični bod, opšti bod, lični koeficijent itd, oni su definisani u jednom drugom vremenu, pre tri države. Tačno je da smo mi 2000. godine doneli jednu svesnu odluku, a to je da izbegnemo šok terapiju, da jedno izmoreno društvo oporavimo, pa smo to počeli da radimo. Jesmo omogućili penzionerima da primaju penzije svakog prvog u mesecu. Nadoknadili zaostatke, dečiji dodatak, socijalnu pomoć, sve to, ali smo promenili Zakon o radu. Nismo vodili demagogiju kakvu vodi ova današnja Vlada, koja je potpisala kolektivni ugovor, a onda nije imala snagu da ga sprovede. Promenili smo Zakon o radu, započeli privatizaciju, počeli da stvaramo klimu u kojoj poslodavac i privatnik i privatna inicijativa neće biti definisana kao neprijateljstvo. To se u međuvremenu sve promenilo.
Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić, pravo na repliku. Pojašnjenje.
Da, pojašnjenje. Prvo, ko je kriv? To je pitanje koje je dominiralo. Naravno da mi ne mislimo da su penzioneri krivi. Tako nešto misliti bilo bi mnogo politički naivno. Kriva je Vlada. Čedomir je malopre rekao da je 2009. godine, svesno ili nesvesno, bila proglašena kao godina solidarnosti sa penzionerima i upravo to je značilo obavezu Vlade da tu godinu iskoristi da pripremi reformu penziono-invalidskog fonda. Ali, to se nije desilo. Kada govorimo o kvalitetu našeg amandmana, naravno da mi nismo politički naivni da mislimo da će usvajanje ovog amandmana rešiti ovaj problem, naravno. Ali, da ovog amandmana nije, nikad o ovom problemu ne bismo ni progovorili u Skupštini i to je prvenstveno bila naša namera. Da vas podsetim, Predlog zakona koji je pred nama je predlog zakona kojim se penzije zamrzavaju i time održava status kvo u narednih godinu i nešto dana. To je predlog vladajuće koalicije. Nemojte sada zamenjivati teze - razumemo se mi, reforme su potrebne. Ne, mi se razumemo, ali mi kažemo reforme su potrebne, ali reformi nema. Ima u najavi, u martu, aprilu, samo da sada prođe budžet, da prođe ova tema, pa će već onda ta politika Vlade, koja je dobro poznata - damo neko obećanje, pa ili će se okolnosti promeniti, pa će biti neke druge, ili će ljudi zaboraviti. To je jedina konstanta u radu ove Vlade. Dakle, mi smo amandman podneli, pre svega, sa ambicijom da pokrenemo raspravu o tome. Ovde se ne radi ni o kakvom smanjenju penzija, niti o tome da svi penzioneri snose jednu vrstu odgovornosti, a drugi ni. Ali ono što su činjenice o kojima smo i malopre čuli, to je da postoji jedan veliki problem, čak velika većina penzionera koja nije ispunila pun radni staž da bi otišla u penziju. Govorimo vam da tu postoje razlike u reformi tog fonda. Ima mesta i da se taj fond reformiše, da oslobodi malo društvo nekih stega, a i da se ispuni svaki normalni etički preduslov da niko ne bude oštećen. To vam mi govorimo. U tom fondu postoji mesto za to. Penzioneri nisu homogena struktura da su svi visoki metar 70, radili 45 godina, svi plaćali puno osiguranje i svi imaju iste penzije. To nije tačno. Znači, mnogo je prostora tu. Mi vam kažemo, postoji još mnogo penzionera koji mogu i moraju da rade, a obaveza Vlade je da stvori ambijent takav da mogu da rade, ne da zauzimaju mesta mlađima nego da obavljaju neke poslove da bi dopunili tu rupu koja fali iz toga da nisu radili svoj puni radni vek, a primaju penzije. To se mora tako uraditi. Nije naše društvo jedino koje se suočava s tim. Ako se ne varam, tu je i ministarka koja prati uporednu situaciju, Hrvatska vodi veliku debatu oko penzija dobrovoljcima... (Predsedavajuća: Tri minuta.) Nema veze motiv, ali je otprilike isti koncept. Ti ljudi nemaju dovoljno radnog staža, a primaju penzije. To je jako mali broj, ali opterećuje državu, da se oni moraju s tim obračunati. Mi vam kažemo, ima mesta za rešenje koje će zadovoljiti i sve građane Srbije, a neće uskratiti pravo penzionerima.
Reč ima narodni poslanik Momo Čolaković, pa narodna poslanica Nada Kolundžija.
PUPS i naša poslanička grupa, da smo vodili razgovore kao što sada to radimo, ne bi se mnogo ni sporili. Gospodine Andriću, ovo o čemu ste sada govorili i o čemu je govorio gospodin Jovanović, mi prihvatamo da se otvori rasprava i nije ništa sporno, ali ne prihvatamo ono što ste su subotu govorili, ne samo vi, nego mnogi. Mi nismo prošlost. Mi ne osporavamo vašu politiku. Obezbedite milion glasova, dođite na vlast i izvolite sa ovakvom politikom. Ništa mi tu vama ne osporavamo, nemojte ni vi nama. Imamo razlika i to je normalno, ali ne možemo pristati da vi kažete da se izdvaja 30% za prošlost, a ne znamo koliko za budućnost. To je ogromna razlika, a mislim da je to čak i uvredljivo za populaciju od milion i 600 hiljada penzionera. To morate prihvatiti. Druga stvar, ne sporimo se u tome da je osnovno pitanje rešavanja ovog problema u ekonomskom razvoju i u energiji mladih. Ko to spori? Nijednog momenta to nećemo sporiti. Mi treba da budemo to što ste sada na kraju i kazali. Treba da pružimo odgovarajuću podršku i pomoć mladim ljudima, sa iskustvom i nekom pameću, da oni preuzmu odgovornost za državu. Tu isto ništa nije sporno. Zašto nam to osporavate? Mislimo da bez ekonomskog razvoja, bez vraćanja privrede, ali nemojte mi sporiti, jer sam radio u jednom od najvećih industrijskih centara u bivšoj Jugoslaviji, sadašnjoj Srbiji, gde je bilo zaposleno, od 46.518 stanovnika, 21.812 radnika i da sam deo toga tamo, da su 8.500 penzionera koji u tom gradu žive deo toga. To nije demagogija, kao što kažete. Molim vas, nemojte nas tim etiketama označavati. Ne pristajemo na to, još jednom kažem, da nas vređate, ne pristajemo na to da nas ucenjujete, ne pristajemo posebno na to da smo neka prošlost. Na vašu žalost, bićemo i sadašnjost i budućnost, budite ubeđeni u to.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, uvažena gospođo ministarka, ovim želim da završim, da tako kažem, ovu polemiku što se nas tiče. Ako je amandman podnet da bismo ovu temu otvorili, onda mislim da nema spora oko toga da jeste tema važna i da se njom treba baviti. Ne znam da li ćemo, raspravljajući o ovom amandmanu i na ovaj način, uspeti da je razrešimo. Prosto mislim da je način za to nešto drugačiji, ali zaista mislim da je bitno i to što smo otvorili tu temu. Sve nepravilnosti koje su nasleđene, pa i činjenica da je 19%, kako tvrdite, penzionera ostvarilo pravo na penziju na osnovu punog radnog staža, jeste činjenica koju ne vidim kako možemo jednim potezom razrešiti. Dakle, ako imamo problem velikog broja nezaposlenih mladih ljudi, tražiti da oni koji su sada u penziji rade, opet se postavlja pitanje novih radnih mesta. Samo ako se otvore nova radna mesta, onda može da se rešava i ovo pitanje na način na koji vi sugerišete. Svakako smislim da je otvaranje novih radnih mesta ključ rešenja i ovog problema, o kome mi sada govorimo. Ne razumem da to možemo da uradimo danas. Mislim da su i predstavnici Vlade svesni ovog problema, da su pažljivo čuli sve ono što su bile primedbe i sugestije i da je vreme pred nama vreme u kome, mereći u kojoj meri savladavamo ekonomsku krizu, otvaramo perspektive da sledeće godine ovaj problem bude bar malo manji.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, pravo na repliku.
Pa ne može se amandmanom promeniti koncept jednog budžeta. Mi smo prošle godine odustali od pisanja amandmana na budžet zato što smo bili praktično pred ded lajnom, rokovi su tako bili uski da smo propustili budžet, Vlada je izašla sa jednim predlogom pa sve što smo imali da kažemo rekli smo u raspravi u načelu i na tome stale. Ali, ako smo prošle godine povećali za 10% linearno penzije nisu vam otvorili mogućnost da mimo bilo nekako uobičajenih pravila kratkoročno delujete u 2010. godini i zaštitite penzionere od opasnosti kojima su izloženi i oni zajedno sa svim drugim građanima. A ta opasnost se pre svega vezuje za nelikvidnost naše privrede, nelikvidnost naše privrede je uslovljena nedostatkom obrtnih sredstava, tj. skupim kreditima koje prati politička nestabilnost, sužen prostor za razvoj, teške ekonomske prilike u svetu, znači ova 2010. godina nije godina u koju mi možemo ući našminkani optimizmom koji pokušava oko sebe da širi Vlada koja pri tom sama u to ne veruje. Naravno da niko ne može da optuži penzionere za situaciju u kojoj se zemlja nalazi. Prosto to nije fer. Ali mi isto tako smatramo da se mora postaviti pitanje 25% invalidskih penzija i da upravo zato što nema novca što su tako mizerne penzije penzioni fond, partija penzionera treba da bude lider u raščišćavanju jednog tako neodrživog stanja jer svi znamo da se radi o zloupotrebama. Kada kažemo da moramo da razmišljamo o budućnosti, mi vas gospodine Čolakoviću ne vređamo. Znate kako, Božidar Đelić kada je promovisao porez na PDV, on je rekao - u ovoj zemlji ja kao ministar finansija želim da vam kažem da će u ovoj zemlji samo smrti, ne penzije, biti sigurno, tj. porezi. Ako razmišljamo o budućnosti, onda valjda treba da gledamo na čemu se gradi ta budućnost. Ne može da se gradi na penzijama. Penzije su stvorene našim radom, to je investicija, ali ako vi nama kažete penzije će biti garantovane, sve drugo šta bog da, onda na to ne možemo da pristanemo. Dajte alternativu, pa da kažemo - 500 miliona evra više u 2009. godini. Hajde da vidimo da li postoji mogućnost da se tih 500 miliona zadrži i da se nekih novih 500 uloži u obrazovanje. Gde je ta mogućnost? Nema je. Moramo da štedimo. Mi predlažemo da se i na ovome štedi kao i na drugim segmentima. Tražili smo raspravu o završnom računu, o državnom revizoru, dajte tu da štedimo, da stegnemo kaiš. Parlament štedi, nema više dnevnica, troškovi su minimalni, budžet za ovu godinu je manji nego za prošlu, Vlada smanjuje svoj budžet, ali to nije dovoljno. To su primeri koji nas obavezuju da se suočimo sa problemom. Žao nam je, mi očekujemo od penzionera da nas podrže i siguran sam da ćemo naići na njihovu podršku, samo je to očigledno jako težak proces, ali nemamo zbog toga pravo da od njega odustanemo. Najsigurniji penzioneri će biti onog trenutka kada budu zavisili od najmlađih generacija u društvu. Nažalost, danas su mladi taoci jednog sistema u kome nema sreće ni za penzionere ni za njih.
Reč ima poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo ministar, ne želeći da sporim argumente koji su izneti i sa jedne i sa druge strane, želim samo da uputim jedno pitanje gospođi ministar vezano za penzionere, nevezano za trenutni problem o kome se priča. Mada je problem zaista veliki za jednu grupaciju penzionera koje se niko ne dotiče i koju niko ozbiljno ne uzima u zaštitu, pa da vas pitam - šta je sa javnim dugom i četvrtom ratom penzionerima zemljoradnicima, koja iznosi po penzioneru oko 24.000 dinara, znači bez ikakvih kamata, koju oni čekaju nekoliko godina ćutke, a te penzije su oni direktno uplatili, znači ne kao poseban doprinos, nego su oni te penzije svojevremeno uplatili. Zemljoradničke penzije su četiri hiljade i nešto dinara, manje su od svake socijalne pomoći, a to je kategorija stanovništva koja je biološki toliko potrošena da teško može da bilo gde, i nema uslova, dorađuje bilo kakav dodatni posao da sebi pomogne. Vrlo često i u medijima vidite da se u seoskim domaćinstvima pronađe neko ko je umro i koga niko danima nije našao. Prema tome, želela bih samo da dobijem odgovor na pitanje - šta je sa četvrtom ratom javnog duga penzionerima zemljoradnicima?
Iskorišćeno je minut i 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić, pravo na repliku.
Morao sam da se javim zbog ovih početnih uvreda koje je na naš račun izneo gospodin iz PUPS, Momo Čolaković, zato što prosto prozivajući nas da kada mi budemo imali milion glasova onda možemo da stvaramo novu politiku. Nisam znao da PUPS ima milion glasova, ali ono što je problem to je kada imate 150.000 glasova, koliko ima PUPS, ili nešto slično, možda i 100.000, a toliko upropastite zemlju i dinar, to je malo veći problem. Tim zahtevom i ucenom da pet glasova poslanika košta ovu zemlju devalvacijom od 30%, to je mnogo veći problem. Mi ćemo imati milion glasova, nemojte vi brinuti za nas, i ovo što mi pričamo to ćemo uraditi, to jedino nije sporno. Što se tiče toga da li su penzioneri prošlost, a mladi budućnost, ne znam, volim svoje roditelje koji su penzioneri, ali sam takođe i siguran u ovu rečenicu. Mi možemo sada ovde kao svako tom demagogijom da se borimo za glasove neke grupacije, ali vam kažem da mi na to nemamo prava kao poslanici. Vi, bez obzira što ste izabrani kao poslanici, odnosno predstavnici jedne grupe, vi imate obavezu i prema svim ostalim grupama našeg stanovništva. Kada smo vam mi rekli da je, kao i sada, obaveza vladajuće koalicije i vas u vladajućoj koaliciji, ali cele, da kažem da se taj sistem koji je do sada postojao raspao i da on ne postoji, sve drugo je demagogija, politička demagogija, i borba za neke glasove koje će u kratkom roku i u srednjem ekonomskom smislu, znači za godinu, godinu i po doneti još veće probleme u ovoj zemlji. Žao mi je što nije tu gospođa Kolundžija s tim da se ne može sve jednim potezom razrešiti. Nažalost, slažemo se da se ne može jednim potezom sve razrešiti, ali mi ne vidimo nijedan potez kojim se ovo razrešava. Znači ni jedan ni prvi. Da vas podsetim, ova tema je ovde otvorena zahvaljujući nama, inače nikada se ovde ne bi pričalo o tome. Mi smo dobili razvojni i socijalni budžet, malo i za G17, malo i za PUPS, da mogu oni o razvoju, ovi o socijali, mi smo dobili zamrzavanje svega što je moguće samo da se održi status kvo i da se ništa ne menja, a da se koriste mediji da bi se pričalo o novim radnim mestima. To je demagogija. Novih radnih mesta nema bez tih reformi, to je nemoguće. U ovoj zemlji postoje korisnici penzionog fonda koji su mlađi od mene, to je suština, jer mi govorimo o njihovim stečenim pravima. Kažem vam, ta njihova stečena prava ne postoje. Mnogo je zloupotreba u tom istom fondu. Mi smo hteli sada da čekamo ozbiljniju raspravu baš o penzionom fondu da govorimo o tome. Hvala.
Narodni poslanik Zoran Ostojić ima na raspolaganju vreme poslaničke grupe. Narodni poslanik Zoran Ostojić, pa onda narodni poslanik Momo Čolaković.
Iskoristio bih ovo vreme na neka razjašnjenja najviše zbog gledalaca. Deformacija je političkog sistema ili je to neki novi politički sistem, odnosno stari, kada u Skupštini neko predstavlja staleže, pa predstavlja penzionere. Koliko vidimo, PUPS ne predstavlja poljoprivredne penzionere, pošto ih za njihove penzije baš briga. Po tom sistemu sutra u Skupštini treba da sede predstavnici partije učitelja, predstavnici partije inženjera. Taj sistem gde nema političkih partija nego su staleži postojao je, rodonačelnik mu je Musolini, u Srbiji njegov fan je bio Dimitrije Ljotić. Prema tome, gospodine Čolakoviću, vi kažete - mi ne osporavamo vašu politiku, nemojte ni vi našu. Pa, mi hoćemo vašu. Znate zašto? Zato što je to štetno, ne za mlade, jer mi nismo partija mladih, mi smo liberalna partija i mi vodimo računa o svima, uključujući i penzionere, to je štetno i za ljude koje vi hoćete ili obmanjujete da predstavljate zato što ovakvim sistemom on neće dobiti penziju. Sutra, 2011. će biti pola budžeta da se dodaje u fond. Ko će da radi, kada će mladi otići. Ovo što mi predlažemo naizgled je u korist mladih, u suštini je u korist penzionera. Zato sam pre neki dan rekao da mi iz LDP više vodimo računa o penzionerima nego vi. S druge strane, gospođa Kolundžija kaže - stečena prava. Pa da, ali mi smo prošle godine rekli - nemojte to sa 10% da radite, razorićete javne finansije. Govorila je ministarka Dragutinović, ali vi ste rekli – hoćemo. Ako jedne godine možete da podižete, onda druge godine budite solidarni, pa da smanjite. Šta je tu sporno? Osporavam vašu politiku da jedne godine podignete, a druge godine kažete - ne, to su stečena prava. Znate li kako se isplaćuju penzije u Bosni i Hercegovini? Ima stečenih prava. Čovek je otišao u penziju, ima pravo na 600 maraka konvertibilnih penziju. Znate li koliko dobije prošlog meseca? Onoliko koliko se skupilo u fondu. Kažu oni njemu - ti imaš pravo na 600 maraka, ali para u Fondu ima za 350, izvoli 350. Jesmo li to predložili? Nismo, ali to je neka realnost. Protegni se prema guberu. Država koja trećinu budžeta dodaje u fond da bi se ta stečena prava ostvarila u suštini nema budućnosti. Skinute su nam vize. Odoše nam mladi. Ko će, gospodine Čolakoviću, da radi da bi punio budžet? Godine 2012. ako se ovako nastavi 70% budžeta će otići …
Narodni poslaniče, vreme na raspolaganju poslaničke grupe je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Momo Čolaković.
Verujem i ubeđen sam da je dobro što vodimo polemiku i raspravu, ali da vam i neke podatke kažem. Od 2000. do 2006. godine preko 200 milijardi su, po osnovu stečenih prava, penzioneri dali na druge strane u ime razvoja države. To je tačan podatak. Izmenom zakona 2001. i izmenom zakona 2003. godine, to je ta cena. Sada 150 milijardi je negativno i to je cena penzionerska. To treba imati u vidu. Molim vas, koliko se nalazi u objektima koje je isključivo izgradio Fond penzijskog i invalidskog osiguranja? Banja 36, lečilišta, bolnica i tako dalje. Da ne govorim sada o ovome što sam pre rekao: putevi, fabrike i tako dalje. Koliko je dato „Ju es stilu“? Jesmo li mi odgovorni za to? Zašto u penzijski fond nije ušao bar delimični deo tih sredstava koji je uložen tamo itd? To je cena koju su penzioneri dali. U ovom periodu, tu ne treba ništa da bude sporno, i oko privatizacije, to smo sinoć o tome razgovarali. Nama smeta to što vi optužujete nas, PUPS, nas pet poslanika, da koštamo ovu državu 500 miliona ili, ne znam, sada nam spočitavate to da mi uzimamo, to je neko rekao, pet miliona, isto kao i svi ostali poslanici. Zašto je naših 333.000 glasova manje nego vaših 200 i ne znam koliko, nije bitno? Zašto? Zašto nam to osporavate? Pa, za nas su glasali gađani. Ja vas molim da to imate u vidu i u tom smislu sam i govorio da nema smisla i posebno o statusu PUPS, imali smo pravo na to. Građani su nas podržali. Predali smo 18.500 potpisa za preregistraciju i šta je sada tu sporno? U tom smislu molim za razumevanje, gospodine Ostojiću.
Ovim je iskorišćeno vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi PUPS. Za replike su se javili narodni poslanici Čedomir Jovanović i narodni poslanik Zoran Ostojić i ovim bismo završili krug replika na osnovu pojašnjavanja, tumačenja i detaljnog objašnjavanja međusobno suprotstavljenih stavova. Narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ne koštate vi, gospodine Čolakoviću, 100 miliona. Vi koštate – vaša penzija plus poslanički dodatak, ali politika koju vi sprovodite ima svoju cenu, kao što vi govorite o ceni koja prati našu politiku, kao što je neku politiku devedesetih godina pratila cena. Cena koja prati vašu politiku je teret koji vi treba da preuzmete. Što je za vas problem da kažete – da, jeste, mi smo penzionerima omogućili 500 miliona više u 2009. godini? Što vam smeta kada to kažemo? Zato što znate odakle tih 500 miliona? Nije to iz banja i lečilišta koje su u vlasništvu PIO fonda, nego iz budžeta, iz kredita. Svaki dinar koji je na računu Penzionog fonda je iz realne današnje ekonomije. Taj vaš fond nije kapitalizovan, on nije na berzi, to je politička institucija. Dođe Vlada, postavi svog direktora, postavi upravni odbor. Da li je potpredsednik jedne vladajuće partije predsednik upravnog odbora Penzionog fonda? Nije neki portfolio menadžer, nego statističar. To je par ekselans politika, vaša politika toliko košta. Danas, efekti te politike nas obavezuju da kažemo da je pogrešna. Tih 500 miliona je tim penzionerima nominalno povećalo penzije za 10%, ali realno smanjilo mogućnost da žive sa tom penzijom za 30%. Toliko je otišao evro u odnosu na dinar. Stalno govorimo da ste, penzioneri su nešto stvorili, ali to je propalo, gospodine Čolakoviću. Propalo je to zajedno sa državama koje su ostale iza nas. Iz ove zemlje, gospodine Čolakoviću, je otišlo više od milion mladih ljudi, vrhunski obrazovanih, onih na kojima je trebalo da se gradi budućnost, onih koji bi u toj kompaniji u kojoj ste vi radili danas unosili svojom inventivnošću neku novu energiju. Ona je verovatno propala, ne znam koja je, ali pretpostavljam da je propala, kao i sve druge kompanije u Srbiji što su propale, kao i taj „Ju es stilu“, taj „Sartid“, na kome su se gajile pečurke, pečurke, gospodine Čolakoviću, nekada je bila velika kompanija. Sada, ta prava na koja se vi pozivate, možemo da se dogovorimo da pokušamo da ta prava što pre ostvarimo i učinimo realnim, da napravimo našu berzu dinamičnom, da se trguje akcijama Fonda, da u Penzionom fondu sede najbolji menadžeri, da uvedemo rigoroznu kontrolu, da budemo surovi prema svakoj zloupotrebi, da kažnjavamo poslodavce koji varaju svoje radnike, da pohvalimo one koji poštuju svoje radnike, a ne da vraćamo točak istorije Srbije unazad, pa da država sada preuzima akcije od preduzeća koja su u međuvremenu propala u privatizaciji (Predsedavajuća: Tri minuta.) pa će sada država biti pametnija nego pre deset godina. Znamo da neće.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić, pravo na repliku.
Samo ću dodati nešto, pošto se ovih dana to često pominje, gospodine Čolakoviću, za šta smo mi odgovorni. Za šta smo odgovorni? Da li smo mi odgovorni što su propale te države? Šta se to dešavalo tokom proteklih 20 godina? Bilo je nešto, propalo, fonda nema. Izvinite, da li su moja deca, koja su rođena posle 2000. godine, glasala za Miloševića i za tu vlast koja ih je upropastila? Izvinjavam se, možda vi lično niste, ali neverovatno je to, kako da kažem, prebacivanje toga što se desilo krajem osamdesetih i strašnih devedesetih, prebacivanje na nekoga ko će se tek sutra roditi. To je, izvinite, sebično i naš amandman ima samo nameru da nas, kako da kažem, osvesti i kaže – ej, shvatite kad razgovarate sa nekim unukom, taj unuk će vam reći – deda Momo, da bi sutra dobio penziju, moram da počnem da radim, da bih počeo da radim i da ne bih otišao u emigraciju, morate vi stariji malo solidarnosti da pokažete sa nama. To je u vašem interesu, samo vam to govorim. U redu PUPS, u redu vaših 300.000 glasova, ne vaših, nego tročlane koalicije. Svaka vama čast, ali u ime LDP, mi pokušavamo da vam kažemo šta će se sutra desiti. Pustite prošlost i nemojte bežati od te prošlosti. Kažite – jeste, bilo je, moglo se, onda smo malo poludeli, uništili sve, hajde sad da vidimo šta će biti sutra. To je iskreno prihvatanje odgovornosti, iskreno gledanje u sutra i gledanje i razmišljanje o unucima.
Pravo na repliku, narodni poslanik Momo Čolaković.
Mogu da prihvatim, gospodine Ostojiću, prošlost do devedesetih godina kada sam radio. Hoću da prihvatim, ali nemojte mi spočitavati 90-te i ovo. Molim vas, isto tako ne mogu da prihvatim šta se sve dešavalo i od 2000. godine do 2008. godine. Od 11. juna 2008. godine prihvatam. Prema tome, ovde sam naveo podatke, ali vi nećete to da pomenete. Šta su penzioneri i koje su to mere? Od 2000. godine naovamo vi to izbegavate da potvrdite ili da prihvatite, 200 milijardi, 150 milijardi privatizacija, pa normalno trebalo je taj deo sredstava da ide u fond. Oko fonda tu se slažem, sinoć sam govorio. Slabosti koliko hoćete i treba ga reformisati, i službu fonda, i da ne bude partijski i on nije partijski. Mi nismo na čelu fonda. Molio bih vas da u tom smislu imamo potpuno razumevanje prema penzionerima. Kažem vam da penzioneri hoće da prihvate podelu odgovornosti i hoće da prihvate da pre svega stimulišu svoju decu, svoju unučad, da bolje žive i da im obezbedi bolju perspektivu nego što je bila naša, nego što je i sada.
Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Gospođo predsedavajuća, gospođo ministar, dame i gospodo narodni poslanici, mogli bismo u jednom momentu da sagledamo ko je ovde vlast, a ko je opozicija, pošto imam utisak da se predstavnici vlasti neprekidno pravdaju opoziciji, od nje traže rešenja, a zapravo komentarišemo amandmane na predlog koji je vlast uputila poslanicima opozicije, odnosno Skupštini. Poslanička grupa DSS, koja je inače opozicija, da vas podsetim, podnela je amandman na član 1. i u ovom članu 1. ste predvideli, to je ceo zakon koji ste nama ovde doneli, da se penzije, novčane nadoknade, iznos opšteg boda ne menjaju ni u 2010. godini, kao što se nisu menjali ni u 2009. godini i da ostanu na nivou iz oktobra 2008. godine. Smatramo, a navešću i razloge zbog čega smatramo to, da zapravo ne treba da se vezujete za celu 2010. godinu, jer vidim vrlo optimističke tonove kako će te 2010. godine biti nekakvih pomaka i smatramo da nemate pravo penzionerima da oduzmete još jednu godinu. Oduzeli ste im kraj 2008. godine, oduzeli ste im celu 2009. godinu i nemate pravo da oduzmete i 2010. godinu, ma kako to obrazlagali visokim vašim idealima i željom da im pomognete, pa smo smatrali da je potrebno da, recimo, ostanu zaleđene penzije do 30. juna 2010. godine, a da se kasnije vidi šta može da se uradi za penzionere. Kada smo podnosili amandman imali smo u vidu nekoliko činjenica i htela bih da ih obrazložim. Potpuno je jasno iz vaših diskusija, potpuno je jasno svakom u ovoj zemlji da je penzioni sistem neodrživ. Imamo ovog momenta situaciju da je 30% iz budžeta se direktno preliva u penzije. Imamo situaciju da se povećava broj penzionera. Vidim prema izjavama čelnika, koji su i poslanici ovde, upravnog odbora republičkog PIO fonda da će se u idućoj godini povećati broj penzionera za 1,8%, što bi u brojkama izgledalo oko 20 hiljada. Vidim da se ovde u Skupštini, a vidim da se i u javnosti zagovara još jedan projekat koji se zove socijalna penzija i koji je sasvim opravdan i to će doprineti određenom broju penzionera koji će se uključiti u isplatu ovog fonda. Još jednu stvar imam i vidim je. Ono što ova vlast radi, daleko od toga da je 200 hiljada novih radnih mesta ispunjeno obećanje iz predizbornih kampanja, zapravo imamo situaciju da sve veći broj ljudi ostaje bez posla. Oni koji imaju staž, a koji bi mogao da se namakne za penzijudirektno se prelivaju i prelaze u penzionere. Govorim o jednom izuzetno velikom broju penzionera koji će se u jednom momentu pojaviti. Sa takvim stvarima i sa takvim isplatama fond ne može da postoji. S druge strane, imate i to da vas MMF neprekidno upozorava da morate da smanjite udeo penzija u BDP, da ovog momenta je on oko 13,1%. Do 2016. godine morate da ga smanjite na 10%.U ovoj godini morate da ga smanjite na 12,3%. Sa ovakvim budžetom, to je nemoguće. Drugo, najavljuju se neprekidno reforme. Godine 2008. u kampanji ste govorili o reformama. Govorili ste nam kada smo usvajali budžet za 2009. godinu o tome da su reforme penzionog sistema upravo na pragu, jer je i vama jasno da je ovo neodrživo. Međutim, o njemu danas ne znamo ništa, kao što nismo znali ni tada, kada ste o tome pričali. Da podsetim, imamo tri velika stručnjaka za ova pitanja. Imamo predsednika Vlade koji se time bavi, imamo ministra koji se time bavi i imamo PIO fond sa sve svojom velikom upravljačkom garniturom. Iz svega toga ne može da se pojavi pred nama predlog zakona, a kada će biti, ne znamo. Još jednu stvar da vas podsetim. Gospodo, dobili ste kredit koji se tiče fiskalizacije, održivosti penzionog fonda. Morate da izađete sa predlogom reformi iz raznoraznih razloga, a ovo je jedan od njih, ali vidimo da se o tome ništa ne govori javno. Očigledno je da se taj predlog sprema u tajnosti. Ne znam zašto je toliko tajan. Podsetiću vas na izjavu ministra Ljajića koji kaže – mora da bude, a ne znam kako izgleda. Podsetiću vas na izjave čelnih ljudi iz upravnog odbora koji kažu – nemamo pojma kada se penzije odlede sa čime će se usaglašavati, da li sa inflacijom, da li sa zaradama, dakle, potpuno jedna tajna oko svega toga. Ono što je najstrašnije i što najviše pogađa penzionere je što su penzije povećane poslednji put u oktobru mesecu 2008. godine. Tada su povećane linearno, što je posebna priča o kojoj ću govoriti, jer smo podneli kao poslanička grupa i sledeći amandman. Od oktobra 2008. godine do decembra 2009. godine penzioneri nisu dobili ništa. Istog onog meseca kada su penzije povećane linearno za 10%, povećana je struja, prevoz, sve ostalo, da ne govorim šta je sve povećano u 2009. godini, iako nas statističari upozoravaju da je potrošačka korpa jeftinija, da su naše kupovne moći veće. Bila sam u prodavnicama ukojima su penzioneri kupovali po 150 grama mesa, gospodo, tako da nisam sigurna da su vam statistike nešto pouzdane. Dakle, ne samo da će u 2010. godini, kako ste planirali, biti zaleđene penzije nego će biti i do aprila 2011. godine. Mnogo je to i zbog četvrte stvari o kojoj hoćemo da vam govorimo, a to je siromaštvo. Upozoravam vas da penzionere nemate pravo da lažete i očigledno je da zbog nekakve kampanje ili ostalog ne govorite istinu, gospodo. Možda sam rekla grubu reč, ali ono što dolazi do poslaničke grupe DSS, a javljaju se penzioneri, jeste upravo njihova potreba da ih više ne lažete, da ne govorite priče koje više ne mogu da prođu. Ljudi su vrlo nezadovoljni i vrlo siromašni. Evo vam podaci iz "Stratedžik marketinga", koji suobjavljeni u maju. Od maja do danas situacija je drastično gora. Siromašno je 426 hiljada starijih ljudi, starijih od 65 godina, od toga je polovina tih ljudi socijalno ugrožena. Dakle, država mora da vodi računa o ovome. Mi pričamo priču da li su fiktivna njihova prava. Naravno da su fiktivna njihova prava ako niko više ne vodi računa o tim njihovim pravima. Vi ste vlast, gospodo. Ne možete nam spočitavati da mi pričamo demagogiju, vi ste vlast, morate da obezbedite to što ste obećali ljudima. Upozoravala sam i u oktobru 2008. godine i kada smo usvajali budžet u januaru 2009. godine, ovaj zakon ovde preslikan je iz januara 2009. godine, promenjen datum. Kako kaže ovde jedan uvaženi govornik – mi smo uspeli da sagledamo taj problem. Od kako ste gavi, gospodo, sagledali, penzije su se zaledile. Zaledili su se i mučni penzioneri sa vama i sa vašim lažnim obećanjima. Nema od toga ništa. Imate situaciju da penzioneri umiru od gladi jer polovina ljudi prima, od 1.600.000 penzionera, minimalnu penziju, ispodprosečnu i minimalnu penziju. Gladuje vam 700 hiljada ljudi. Juče sam rekla podatak, ponoviću ga, drastičan je – 111.600.000 su potrošene, vidimoiz izveštaja revizorske institucije, za ugostiteljske usluge. Da vam prevedem, to je dva koma jedan miliona obroka za narodne kuhinje, gospodo. To je 25 hiljada ljudi koji može da dobije po 83 obroka, da vam prevedem. O tome govorim, to su vam penzioneri. Nemojte da ih ponižavamo da li su prošlost, budućnost, da li su ovo ili ono. Oni su naši sugrađani koji su svu penziju zaradili. Napravite i reformišite fond i nemojte nam više poturati ovakve zakona, jer dok je ove Vlade i dok je ovakvih zakona, nema ovoj zemlji bolje.
Šest minuta i 50 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Donka Banović i Nikola Lazić zajedno su podneli amandman kojim predlažu da se posle člana 1. doda novi član 1a. Da li neko želi reč? (Da.) Narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Nastaviću ovu priču, zato što je vrlo drastična. U oktobru 2008. godine upozorili smo vas šta radite sa tim povećanjem od 10%. To povećanje koje je bilo fiktivno, mogu vam reći ono jeste materijalno vrlo koštalo budžet Srbije zato što ste loše proračunali, kao što ste proračunavali kada ste pravili Vladu. Izgleda da vam matematika nije jača strana. Dakle, kada ste napravili to povećanje, vi ste linearno povećali penzije, pa su oni koji su imali 11.000 dobili 1.100, a oni koji su imali 100.000 dobili su još 10.000 na tih 100.000. To nije pravedno što govorite, to nije socijalno odgovorno, to što vi govorite da ste socijalno odgovorna koalicija, da vodite računa o svemu tome, to nije pravedno. Drugo, imali smo pred sobom ekonomsku krizu koja je dolazila. Da bismo mogli da je preživimo morali smo da budemo solidarni. Danas sam čula deset puta reč "solidarnost", moramo da se solidarišemo, moramo ovo. Da li je solidarnost to što ste povećali svoju penziju za 10.000, a nekom dali 1.100 i rekli da je to solidarno jer će on preživeti. Nije. Nije solidarno. Apsolutno smo tada bili u pravu i nije nam drago što smo bili u pravu. Voleli bismo da smo pogrešili i da su penzioneri zaista dobili. U januaru prošle godine, kada ste isti taj zakon kao što je i ovaj, ponavljam ponovo, stavili pred nas, mi smo vam tada napisali jedan amandman i očekivali smo makar od poslanika koji se zalažu da oni jedini brane prava penzionera, da će podržati taj amandman. Mi smo predložili da se kategorišu penzije i da oni koji su imali najmanje, koji su socijalni slučajevi, a znate li koliko imate, 326.000 onih koji nemaju 80 evra mesečno. Dakle, za njih je bila ta kategorija da se jednostavno njima poveća penzija 10%, da se nađe prostor u budžetu, da se onoj kategoriji iznad koja je relativno siromašna takođe poveća penzija za 5%, a da se te velike penzije smanje za toliko. To bi bila solidarnost i to bi bilo u redu. Niste nas podržali. Zapravo, da se ogradim, ne sećam se da li ste nas podržali, mislim da niste. S druge strane, ništa od toga niste uradili što ste obećali i sada vas ponovo podsećamo, a podsećamo vas i na ovo istraživanje, podsećamo vas na istraživanje koje je "Ju-end-di-pi" uradio kada je zagovarao socijalne penzije. Dramatične podatke imate u slobodnom istraživanju. Imate knjigu koja je izašla, brošuru koja je izašla iz tog istraživanja. Kaže se - oni ne mogu da čekaju. O tome se radi, gospodo. Prihvatite naš amandman. U januaru kada smo obrazlagali ovakav amandman, gospođa ministar finansija koja je i danas ovde, imala je potpuno isti stav prema tom pitanju i iz nekog razloga, a taj razlog može biti jedino da ste se unutar vaše koalicije nagađali, ne pitajući ženu koja je stručna za ovo što jeste, a to je budžet, i da je ona morala da proguta sve ovo da bi bio mir u koaliciji, da bi Vlada opstala. Znači, ponovo dajemo priliku i Vladi Srbije i vladajućoj većini, ne obraćam se nikom posebno, nijednoj partiji posebno, pomozite najsiromašnijim penzionerima, grupi koja ima najmanje prava da se buni, a to smo mi ovde danas, poslanici, moramo da nađemo načina da podignemo ruku i da glasamo za amandman koji je podnela DSS, jer će tim amandmanom najsiromašniji penzioneri dobiti 10% povećanja. Neće im biti zaleđene penzije.
Iskorišćeno je četiri minuta vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? U prijavi su narodni poslanici Momo Čolaković i Siniša Stamenković. Nemate vreme na raspolaganju, pošto je iskorišćeno i vreme poslaničke grupe i vreme za ovlašćenog predstavnika. Razloga za replike u izlaganju narodne poslanice nije bilo. Da li još neko želi reč? (Ne.) Povreda Poslovnika, narodni poslanik Momo Čolaković.
Pozivam se na član 104. Javno da kažem da lično podržavam amandman DSS na ovaj zakon. Ali, da u vezi sa objašnjenjima nešto kažem. Godine 2005. je donet Zakon o promenama Zakona o invalidsko-penzijskom osiguranju. Zna se ko je bio ministar i tada je kriterijum bio 98 meni, a vama dva. To je bio ekonomski kao održiv zakon. Mislim da nije. Slažem se i sa tim da treba reformisati. U prethodnoj raspravi smo to kazali. Nešto oko linearnog povećanja. Tada smo razgovarali, a vaš amandman nismo mogli da prihvatimo zato što bi ceo sistem bio urušen. Dokazali smo vam da onaj ko ima penziju 15 hiljada i imao 10% - 19,5, a onaj ko ima 15 hiljada i jedan dinar, radio je duže pet godina i ulagao više u fond i imao je 17 hiljada. To je neodrživo. Zbog toga nismo podržali taj amandman. Isto to sada važi. Zato smo podržali da kažemo da je država i opština, i grad, i pokrajina i da oni moraju da vode brigu o svojim građanima, i o penzionerima, i o socijalno ugroženim porodicama, i o Romima, i o deci i o mladima itd. Onda da tražimo rešenje u tom smislu. Sistem se mora očuvati, a socijalne mere i socijalne dimenzije na drugu stranu i da kažemo da oni ne mogu od toga da žive i mi smo spremni da izdvajamo kao što radimo (Predsedavajuća: Dva minuta.), kao što radi Jagodina, Ruma itd.
Nema povrede člana 104. U vašem obrazloženju nije bilo ni obrazloženja kada bi takva promena bila načinjena. Narodna poslanica Milica Vojić-Marković. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe 14 minuta i 20 sekundi.
Hvala, gospodine Čolakoviću. Vidim da se dešava ista situacija kao i u januaru. Jako dobro pamtim. I u januaru ste nas isto na rečima podržali, ali na glasanju niste. Vidim da i sada ima jedno veliko - ali. S druge strane, moram da kažem da se naš amandman odnosi na celokupan period dok traje kriza, ne samo 2010. godinu, nego na celokupan period dok se ne reši pitanje krize u ovoj zemlji. To što ste vi rekli, opet neka loša matematika. Naši matematičari računaju drukčije i ovo što smo mi predložili je upravo plod ljudi koji su jako dobro radili svoj posao i te 2005. godine. Penzije su tada bile niske, istina je, ali je sistem bio održiv. Znate, ta razlika, samo mala, postoji. Sada imamo problem što sistem nije održiv i pada Vlada i pada država, pada budžet. Samo taj problem nam je različit. Druga stvar koju ste rekli, a na koju moram da reagujem, predložili ste da lokalne samouprave i pokrajine takođe brinu o svojim penzionerima. Molim vas, gde to ima? Dolazim iz Valjeva. Valjevo je jako siromašan grad. Da li je penzioner iz Valjeva, moja komšinica, moja majka, u boljem položaju ili u gorem položaju, zato što živi u tom gradu, nego neko ko živi u Beogradu? To je smešno. To je kategorija o kojoj mora da brine država. Nema tu ništa lokalna samouprava i nema tu ništa pokrajina. To što radite je druga priča. Pokušavate da skupite glasove, pa računate da je Beograd veliki, budžet je veliki, pa tu ćemo dati malo penzionerima, tamo još negde gde može po Srbiji, a to je jako malo, jer su vam Srbija, Jagodina i još neki drugi gradovi, u Srbiji je bankrot opština, onda je to pitanje sasvim drugo. To pitanje je znači pitanje nekog vašeg prioriteta kako ćete da se borite za glasove, a da to košta građane Beograda, Srbije, Valjeva, Užica i ostalo. Ne može lokalna samouprava da bude odgovorna za svoje penzionere, ne može. To je pitanje države. Oni nisu uplaćivali u fond u lokalnoj samoupravi, nego u državni fond, znate. Ako ćemo sad da pričamo tu priču - pa mi ćemo njima iz milostinje da damo. Nije to milostinja, oni ne zaslužuju milostinju, to njih boli više nego sve drugo. Nije stvar u tri hiljade ili u četiri hiljade koje će im dati, nego je stvar u tome što su to ljudi koji imaju svoje ime i prezime, svoj radni status, svoj vek koji su proveli u nekoj firmi. To su ljudi koji imaju svoje lično dostojanstvo. To je njihova penzija, u tome ste potpuno u pravu. Oni na to imaju pravo i ne može to da im odlučuje neko - mi smo odlučili 2001. da ćemo biti. To je stečeno pravo, gospodo, to je zakonska kategorija. Ne zavisi ni od mene, ni od vas, ni od bilo koga drugog.
Iskorišćeno je dva minuta i 45 sekundi vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Siniša Stamenković je ponovo prijavljen. Nemate na raspolaganju vreme ni poslaničke grupe, ni ovlašćenog predstavnika. Molim vas da ne zloupotrebljavamo pravo na povredu Poslovnika. Pravo na repliku se daje i tokom ove sednice i inače, onda kada pravo na repliku je sasvim očigledno osnovano. U ovom slučaju nemate pravo na repliku, s obzirom da u izlaganju narodne poslanice nije učinjeno ništa što bi zahtevalo dodatna objašnjenja, osim onoga što vi imate kao utisak za to, a to nije dovoljan razlog za repliku. Molim vas da ne zloupotrebljavamo pravo na povredu Poslovnika. Narodni poslanik Siniša Stamenković, povreda Poslovnika.
Zloupotreba Poslovnika, to nije svojstveno ovoj političkoj opciji u ovom parlamentu. Ako se neko obraćao sa uvažavanjem drugim narodnim poslanicima i prisutnim zvaničnicima, to su bili poslanici grupe PUPS. Poslovnik je povređen u članu 104, dostojanstvo Skupštine. Ne može narodni poslanik govoriti o socijalnim grupama i davati kvalifikacije onako kako su date kod prethodnog učesnika u raspravi. Grupa penzionera koja je primila socijalna davanja preko određenih budžeta lokalnih samouprava je duboko utemeljena u Zakonu o socijalnim davanjima, nije to volja socijalnih grupa samih ili je to volja nekakve lokalne samouprave koja je imala para da pomogne najugroženiju grupu penzionera koja ima primanja ispod osam ili ispod 12 hiljada dinara. Činjenica je da tih 13 hiljada penzionera koje je primilo dvokratnu pomoć smatra da ih ne boli, nego da im je i te kako trebalo da bi bila rešena problematika koju su imali. Prema tome, ne možemo reći da njih to boli ili vređa, naprotiv, to je samo jedna kompenzacija za onaj problem u kome su se našli. S druge strane, hteo bih da dodam da mi takođe podržavamo i ovaj amandman, ali nemojte ispuštati činjenicu iz vida da ste vi oterali 200.000 ljudi kada ste bili na vlasti u penziju, da ste oterali 150.000 ljudi na biro rada, da ste osam hiljada ljudi primili u upravama da rade i dan-danas, a sada se svi skupa bijemo u glavu kako da rešimo tu grupu ljudi. Hvala i oprostite.
Nema povrede člana 104, da ga je bilo, narodna poslanica bi bila upozorena, pa opomenuta. Nečije neznanje ne mora da bude uvredljivo. Narodni poslanik Zoran Krasić ima reč. Izvolite.
Ova rasprava danas je interesantna, mada je ovaj zakon o dopunama Zakona stvarno kratak, praktično ima samo jedan član, ali je rasprava interesantna iz prostog razloga što Vlada mudro ćuti, a neke poslaničke grupe se prepoznaju kao reprezentativni predstavnici nekih politika. Teško da će da se penzioneri zadovolje ovom raspravom, a pogotovo oni gladni da se najedu od ovih dobrih reči i ove velike brige o tome ko je prošlost, ko je budućnost itd. Ono što je važno, oba ova važna amandmana koja su podneta na ovaj predlog zakona, koja imaju za cilj da uđu u materiju ličnog prava, ne rešavaju problem. Podnosioci tih amandmana su svesni te činjenice, ali ono čega moramo biti svi svesni, a pogotovo oni koji vrše vlast, jeste da kako koja godina bude dolazila, sve više i više ima da se javlja potreba da u ovoj oblasti obaveznog penzijsko-invalidskog osiguranja država kao garant interveniše budžetskim sredstvima da bi sanirala nedostatke sredstava u fondovima penzijsko-invalidskog osiguranja. To ne može da se kaže da je trend, to je nešto što je neminovno, mora da se desi. Zašto? Zato što u postojećem sistemu, koji je nešto modifikovan u odnosu na sistem iz 1974. godine ili neke godine oko te 1974. godine, sve uplate u fond penzijsko-invalidskog osiguranja nekada su bila društvena svojina, sad su državna svojina, a kada se koriste neka prava, pa to bude materijalna osnova, onda važe neka druga pravila. Ta veza između nekadašnjeg zaposlenog koji je navodno uplaćivao i njega sada kao penzionera je svojevrsna transmisija sistema fikcija. Zato su potrebni drugi i treći stub penzijsko-invalidskog osiguranja, ali ova vlast nije sposobna to da uvede. Šta je sposobna ova vlast da uradi? Ona je sposobna da pregovara sa MMF, da vrlo rado dobija od njih naloge kako treba da se smanji izdvajanje za penzije, onaj deo iz budžeta, i da traži modalitete kako da dođe do nekog uravnoteženja, da bi se što manje iz budžeta izdvajalo, a što realno znači manje penzije. Usvajajući ovaj zakon o izmenama i dopunama Zakona o penzijsko-invalidskom osiguranju, većina u stvari glasa za to da se realno smanje penzije. To je neminovna posledica nečega što je zamrznuto još oktobra 2008. godine. Zato penzioneri odlaze u selo, odlaze u vikendice, bave se poljoprivredom, rade. Moram da vam kažem da i u toj EU malo-malo pa možete da naiđete na čoveka koji ima dva ili tri posla, iako je u radnom odnosu. To je sad tekovina u EU. Otkad je došao evro, većina ne živi samo od jednog posla, od jedne plate, od jednog radnog odnosa, nego traže dopunske izvore. Neko je posle podne taksista, neko je uveče moler. Snalaze se ljudi i tamo i dovijaju, jer liberalni koncept ekonomije je doživeo totalni fijasko. Vidite da i predstavnici najliberalnijih ekonomija posežu za državnim intervencijama, i u SAD, gde je stub individualizma. Obama samo štampa pare i šalje u banke itd. Doduše, tamo se svašta dešava, dobija i Nobelovu nagradu za mir i odmah pošalje 30.000 vojnika u Avganistan. Ali, hajde, sve to može danas da prođe. Samo bih vas zamolio da kada budete radili ovu reformu penzijsko-invalidskog sistema ipak napravite neku ideološku osnovu za to, napravite nešto što su programska načela, napravite nešto šta su ciljevi, šta želi da se postigne i ako je moguće izbegnite da iznosite kontradiktorne stavove. Neću sad da pominjem imena, ali tu su se stvarno čule neke nebuloze. Penzija jeste socijalna kategorija, pogotovo u sistemu obaveznog penzijsko-invalidskog osiguranja. Neprihvatljivo je da čovek koji je ostvario pravo na penziju treba da ide na dopunske oblike socijalne zaštite prema državi. Ako dođemo u tu situaciju da to mora da se radi, onda penzijski sistem ne valja, nije pravedan, nije realan. Smatra se da kada je čovek otišao u penziju da je dobijanjem penzije materijalni izraz tog njegovog prava rešenje za sve njegove socijalne probleme. On nema potrebe da ide u Narodnu kuhinju, nema potrebe da ide u Centar za socijalni rad da traži jednokratnu pomoć ili neko materijalno obezbeđenje itd. Ta vrsta socijalne pomoći i socijalne zaštite koju pruža država namenjena je za bolesne, za one koji ne rade, koji su u teškom materijalnom položaju, ali nije za penzionera. Za njega se podrazumeva da penzija koju prima rešava njegove socijalne potrebe. Prosto se plašim da neki ministar finansija i neki ministar za rad i socijalna pitanja, suočen sa problemom kako da se smanje javni troškovi i kako da se sačuva budžet, da jednostavno država ne bankrotira, da bude potpuno drugačiji proces u odnosu na ono što se predlagalo amandmanima, da dođe do redukcije penzija, jer neko će posumnjati da je penzija veliki trošak za državu, a troškove treba kresati. Sve je moguće u ovoj Srbiji. Pre nekoliko godina smo imali u budžetu suficit, sećate se, pa je čovek dobio odlikovanje, nagradu, najbolji ministar finansija u Evropi, svih vremena. Sledeće godine deficit, propadosmo. Šta je to ljudi, šta se to desilo preko noći? Vidite koja je turbulencija, salto mortale u Srbiji, i to sve demokratski, i to sve sa punim pozivanjem na legitimitet, jer to rade ljudi koje je narod birao na izborima. Jeste, sa jednom parolom su išli na izbore, drugu sprovode kada maksimalno demonstriraju svoj koalicioni kapacitet, da mogu sa svima, samo da bi napravili Vladu. Ovo je normalna posledica logike 126 - možemo sve. Ovo je normalna posledica. Ovo je prava zakonomernost. Amandmanima da se nešto izmeni, nemoguće je. Zapamtite, od oktobra 2008. godine do decembra 2010. godine, to 26, 27 meseci, neko će da živi sa istim iznosom penzije. Da li mislite, da kada je taj čovek izlazio na glasanje, da je on glasao za to? Nije on glasao za to. On je verovao da ima pravo na usklađivanje njegove penzije, kako je napisano u zakonu? Nije zadovoljan, ali neka se poštuje zakon. Vi to ne možete da obezbedite. Za vas je nagrada na kvizu - svetska ekonomska kriza, kao vrlo ozbiljan izgovor zašto nešto nije moguće. To je naš problem, što nema novih radnih mesta, što nema novih investicija, što ima zaduženja. Ima zaduženja za infrastrukturu, ali ima i zaduženja za poresku administraciju, za javne finansije, da se nauče knjigovođe, neracionalni trošak. To je naš problem. Da nije tih penzionera, selo bi bilo mrtvo, da znate. Oni se vratili tamo, oni nešto obrađuju tu zemlju. Od te crkavice nekako mogu da prežive u selu, u gradu ne bi mogli. I trpe ljudi. Čekaju opet neku prevaru, opet će neko da ih prevari i glasaju protiv sebe, nesvesno. Znači, šta možemo da očekujemo? Svake godine će se penzija, u onom delu u kojem država dotira iz budžeta, javljati kao veći trošak. Zašto? Zato što je perspektiva da se smanji to otvaranje novih radnih mesta, povećanje plata, nema je, to ste rekli. Rekli ste - 200.000 novih radnih mesta, na kraju mandata ove Vlade, tamo negde 2012. godine. Sada je u fazi otpuštanja 10.000 do 20.000 svakog meseca. Haos je u sudstvu, haos u državnim organima itd. Stvarno se plašim da ne dođe neki ministar i kaže - veliki trošak, menjamo Zakon o penzijsko-invalidskom osiguranju, nema usklađivanja, režemo to, usklađivanje jedanput u 10 godina ili ovo što je Zoran Ostojić pričao kako je u BiH. Ima različitih tipova kako se to radi, da ne trošim ovo vreme za te stvari. Ali, materijalna pretpostavka za normalne finansije u zemlji ne postoji. Prebacili ste platni promet u banke, neće banke da prihvate da one uslovljavaju neku isplatu time da bi se prethodno isplatio doprinos. Ta vrsta uslovljavanja nije bankarski posao. Ladno vas pomeraju. Sada pravite neku novu instituciju koja će da vodi evidenciju, a vi nemate sistem. Ko guske u magli, a ovamo, a onamo. Nema narod više strpljenja za ovu vrstu improvizacije. Sve vam je na vreme rečeno šta može da se desi i, nažalost, sve što vam je rečeno da će da se desi, desilo se zato što ste tvrdoglavo krenuli jednim putem, nekritički gledajući kamo vodi taj put. Sada ovo ne može da se popravi amandmanima, ne može. I ova dva suštinska amandmana su podneta samo u znak revolta, besa, da se otvori pitanje, jer u ovoj zemlji jedina stvar koja se nikad ne otvara jeste pitanje odgovornosti. Znate, ono što čovek razmišlja, to je njegovo bogatstvo, ali ono što on kaže, kao javna ličnost, on to ne mora da robuje, to ga obavezuje. Nadam se da prolazi to vreme da neko može da da lažna obećanja, prevari građane, da li sa kesom, da li sa ovim, da li sa onim, osvoji nešto, dođe na vlast i promeni za 180 stepeni politiku u odnosu na ono što je obećavao. To se kod nas dešava u kontinuitetu, ne od 2001. godine, i ranije se dešavalo, ali to negde mora da se prekine. Razmislite malo u kakvoj će poziciji biti onaj čovek koji ostvaruje pravo na penziju u, recimo, oktobru 2010. godine, statusno, u odnosu na penzionera koji je ostvario pravno na penziju septembra 2008. godine. Jeste li razmišljali malo o tome, vi u Vladi? Niste napravili sistemsku diskriminaciju ljudi koji pod relativno istim uslovima, kada kažem istim uslovima, mislim - iste godine staža osiguranja i relativno ista odvajanja koja su bila, istu platu koja je godinama evidentirana, da mogu biti u startu neravnopravni. Ne, to vas ne interesuje. Vama je zadatak da date dokaz MMF da se socijalna politika preko budžeta vodi na istom nivou kao 2009. godine. To je uslov za jedan od ovih zakona o zaduženju koji treba da se ratifikuje u Narodnoj skupštini. Vas to rukovodi, vi ne vidite pravo penzionera. Vi ne vidite tog čoveka, kao pojedinca, da li on može u poljoprivredi sa 6.000, ovi drugi sa 12.000, 20.000, 30.000 da li mogu da žive, ne. Onda ubacujete u priču neku međugeneracijsku razliku. Zašto to radite? Cilj i san svakoga koji danas radi jeste ta penzija, kao odraz sigurnosti. Nema te podele. Pitanje je samo vremena kada će svi da budu penzioneri. Nemojte da otvarate dilemu tamo gde ne treba da bude dileme. Po nalogu MMF, vi ne smete da dirate nivo socijalne zaštite, da bude na istom nivou kao što je bio tokom 2009. godine i u 2010. godini, a koliko će to da košta, vi ćete njima da se opravdate, jer je važno da uzmete ovaj zajam od 70 miliona za javne finansije. Ti vaši partneri iz MMF i ovih banaka neka razmisle s kim rade i s kim sade tikve. U ovim poslovima za živu glavu ne bih sa vama ušao u bilo kakvu koprodukciju. Znate li zbog čega? Znam ja dobro vas.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 15 minuta. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Sreto Perić. Narodni poslaniče, zahvaljujem. Izvinjavam se zbog neispravnosti poslaničke jedinice. Samo se prijavite ponovo. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi danas imamo na dnevnom redu jedan veoma važan zakon po svojoj prirodi i po svom karakteru, ali još veći je broj penzionera o kojima mi danas razgovaramo i da kažem da je to oko 1.600.000. Mi ovde ne treba da branimo i da štitimo penzionere. Niko od nas nema to ekskluzivno pravo. Treba da ih poštujemo i da uvažimo ono što su oni do sada dali, ali za razliku od ostalih, u ime SRS ću biti vrlo otvoren, korektan i pošten. Gospodine Čolakoviću, naš cilj jeste da vas isprovociramo, ne lično, nego kao poslaničku grupu i vas i ministra kao predstavnika Vlade koji danas sve ovo treba da sasluša i treba da preduzme određene korake. Vama ne sporim pet mandata, 300 i nešto hiljada glasova, ali šaljete mi samo poruku, ne znam da li sam vas dobro razumeo da je Ivica Dačić penzioner? Ako jeste, ne znam da li će se snaći na mestu unutrašnjih poslova kao takav, ali da to ostavimo po strani. Ovo je prva Vlada koja u svom sastavu ima potpredsednika za socijalnu politiku i biće otprilike, i molim vas da ništa ne shvatite lično, pre svega, mislim na poslanike PUPS, a svakako ću se obraćati vama u nameri da prenesete potpredsedniku Vlade za socijalna pitanja da krene u aktivnost rešavanja nekih problema. Šta imamo za posledicu toga otkako ste vi ušli u parlament? Ovde možda nijedna poslanička grupa nema autohtono pravo da samo baš ona predstavlja penzionere, ali opet ne želim da sporim da neko smatra da samo on izvorno ima to pravo. Šta imamo za posledicu, imamo za posledicu da smo izabrali, odnosno da je ova skupštinska većina izabrala potpredsednika Vlade za socijalnu politiku s jedne strane i da je po tom pitanju, od silnih obećanja, došlo do povećanja penzija u jednom momentu za 10% i to linearno. Tada smo ukazivali da to nije pravično. Svako povećanje za penzionere je dobra stvar, ali nije u redu, imao sam prilike da jednu moju sugrađanku pitam - šta sada dobijati vi nakon povećanja vaše penzije od 10%? Zamislite šta mi je rekla - dobijam mogućnost da za mesec dana kupim 30 hleba više. To je zaista stvarnost u Srbiji. Ne možemo se više baviti tim. Imamo konkretne predloge i to morate i vi da imate u vidu, da rešavate ove probleme na takav način. Jedan od poslanika kaže - poštujem i verujem ovoj Vladi. Čini mi se da je kolega Nikola to rekao. Ne možemo da verujemo, evo nekoliko činjenica. Ako jedan od potpredsednika kaže da će oko pet miliona građana Srbije dobiti besplatne akcije u vrednosti od oko hiljadu evra, naravno u dinarskoj protivvrednosti. Sad pričamo o nekih 1.200 do 1.500, da li smemo da verujemo? To nemate ni vi, kolege narodni poslanici koji podržavate ovu Vladu. Ne smete da verujete na blanko nikako. Prosto, nismo zato tu da bi verovali u blanko, nego da bi vršili kontrolu između ostalih i kontrolnu funkciju ove vlade. Niz drugih stvari nam i ukazuje da ne možemo da verujemo. Kada smo imali poziciju ili situaciju da je jedan od ministara nakon pritiska u javnosti, posle određenih afera, podneo ostavku, pa da onda možemo da verujemo i ostalim. Rekao bih da u poslednjih deset godina, javnosti je poznato, ne želim sada da ulazim u te motive, jeste gradski sekretar zdravlja podneo ostavku na svoju funkciju, ali naravno ne želim da ulazim u motive toga, jer to može da pokaže nešto drugo i nešto drugačije. Zbog milion i 600 hiljada ljudi o kojima danas svi govorimo, predstavnici svih političkih stranaka, moramo da uvažimo, makar to bili predstavnici pčelara. Ne želim da o pčelarima loše i ružno kažem, nego ovde posebno moramo imati u vidu, da među milion i 600 hiljada penzionera imamo najboljih rudara, najboljih univerzitetskih profesora, dobrih sportista koji su ime ove države proslavili širom zemaljske kugle. Kada znamo da je to tako, ne smemo da imamo takav odnos, ali ova Vlada već devet godina, neko je govorio 2000. smo zatekli apsolutno prazne fondove. Penzije su bile tri marke. Gospodo, da li treba da vas podsećam da nekad penzije nisu ni postojale. Da je nekada čovek bio rob tj. stvar, a ovo društvo i civilizacija je napredovala i sada moramo da pričamo o tome. Vreme od 10 godina koje stoji iza vas, kao oni koji u ime građana Srbije vršite vlast, nije nimalo kratko. Problema je bilo puno. Da se usaglasimo, dosta se nasledilo i sada ne želim da govorimo o specifičnostima vremena koje je opet dovelo to. Da li je bilo subjektivnih razloga za sve to? Naravno da je bilo i toga, ali bilo je nešto i objektivno i ne možemo više da se vraćamo u istoriju. Ne treba je zaboravljati, ali moramo da razmišljamo o budućnosti. Penzija ne sme da služi za školovanje, za kupovinu nekretnina. Šta to znači ne sme? Ako neko može da uštedi, može. Penzija bi trebalo da bude ekvivalent da ono što je neko posle 40 godina mukotrpnog i teškog rada, u svakom periodu je bilo tako, zaslužio valjda da može malo pažnje i vremena da posveti i sebi, da može simbolično nekog da nagradi time. Sada imamo situaciju da penzioneri, ali isključivo od penzija moraju da školuju svoju decu, a neretko i unuke. Zbog čega? Zato što njihova deca, iako u punoj zrelosti i fizičkoj snazi, nisu u situaciji da rade. Ne vidim ni sada perspektivu. Zašto je ministar finansija morao u ovo da se uključi i zašto mi, kao poslanička grupa SRS, želimo i nju da isprovociramo i da li ima prostora, jer smo sinoć s pažnjom saslušali vaše zaključno izlaganje vezano za Predlog budžeta za 2010. godinu u Srbiji. Da li ima prostora i da li mogu da se obezbede sredstva? Mogu. Gde se ona nalaze, naznačiću samo nekoliko, bez ambicije da o svima sada govorim. U Nacionalnom investicionom planu. To ne znači da ono što se investira u infrastrukturu treba da bude podeljeno u penzije. Ne, naprotiv, nego da svako ministarstvo koje ima za cilj da se iz tog dela finansiraju javni radovi, upravo ono i odlučuje o tim sredstvima, a ne jedno ministarstvo koje je napravljeno na veštački način. Sinoć sam rekao iz čega je ono proisteklo. Proisteklo je iz kancelarije predsednika Republike Srbije i sada će odatle neko da odlučuje. Znamo po lokalnim samoupravama, a i u okviru samih ministarstava, da se određena favorizuju. To ne sme i ne može biti tako. Šta je sledeći izvor? Moramo da otvaramo nova radna mesta i da stvaramo materijalnu podlogu, da možemo da ispoštujemo ove penzionere i čak da razmišljamo i o povećanju penzija. Sledeće su javne nabavke. Ne da ukinemo javne nabavke, nego da se maksimalna kontrola nad njima sprovodi. Vi ste, gospodine Čolakoviću, to samo malo spomenuli, ali o pozicijama kada smo konkretno govorili o tome, niste uzeli učešće, mada je trebalo i tu. U velikom broju javnih preduzeća koja raspolažu javnom imovinom, odnosno sredstvima građana, na način kao da je to palo s Marsa, ne sme tako. I u nizu drugih ministarstava gde smo videli specijalizovane usluge, usluge po ugovoru, to mora da bude strogo i najstrože kontrolisano i odatle ništa drugo. U početnoj fazi se stvara višak sredstava, odnosno racionalno se troše sredstva i pravi se mogućnost za zapošljavanje. Ovo možda nije poslednji put u mandatu ove Vlade da govorimo o ovakvom ili sličnom zakonu. Ko nas može sada ubediti da sledeće godine u istom periodu nećemo razmišljati i razgovarati o tome, odnosno vaš predlog da neće biti, čemu ćemo se svakako suprotstaviti kao što sad činimo, da penzije budu nepromenjene i u 2011. godini. Znam da to vi ne želite. Niste želeli ni za 2010. godinu. Obraćam se narodnim poslanicima PUPS, ali će to možda biti cena jednog potpredsedničkog mesta. Ne sme ništa da bude svetije od interesa građana Srbije, ni premijersko mesto, a kamoli vicepremijera. Na to vi utičete. Tu pokažite jednu volju. Kada sam juče imao konkretan amandman na član 43. Predloga zakona o budžetu Republike Srbije i kada su bile u pitanju penzije poljoprivrednika, koje su u 2005. godini pretvorene u javni dug, znate li kako glasi formulacija tog člana - da će se te penzije u celosti isplatiti u 2011. godini. Naš amandman je glasioda će biti isplaćene do 1. jula 2010. godine. Ministar finansija je pažljivo saslušala, vi ste to slušali, ali niko nije pokazao dobru volju da se taj problem reši odnosno da se taj amandman prihvati. Mi imamo oko 250.000 tih penzionera i njihova primanja, odnosno njihove prosečne penzije su tri puta manje od prosečnih penzija koje primaju oni iz Fonda zaposlenih i iz samostalnih delatnosti. Ajmo da ne bude sve na priči, ajmo da se nešto konkretno uradi. Štednja je izgleda prvi oblik, prvi način da penzionerima koji su uradili onoliko koliko su mogli, da im se pomogne, a posle te štednje će valjda biti realno zapošljavanje. A iz toga veći dohodak, veća mogućnost i za sigurnost penzija, ne samo za njihovu visinu, nego i sigurnost. Možda to sada niko ne dovodi u pitanje. Ali ovo o čemu je govorio kolega Zoran Krasić, treba uzeti ozbiljno. Ako se zamrzavaju i penzije i plate u javnom sektoru, to možda nije moguće, gospođo ministar, vi ste i profesor javnih finansija i, ako grešim, odmah ćete znati da je greška, u javnom sektoru nije moguće, ali u privatnom sektoru će biti izuzetno i moguće i možda će to, jer ovde država pre svega vara svoje građane, a onda i oni možda pokušavaju, ali to je opet jedna tradicija, jedna istorija o kojoj sada ne bih da govorim, oni pokušavaju da zakinu svoju državu. Ko plaća cenu? Plaćaju oni koji su već otišli u penziju i plaćaće oni koji u ovoj i u sledećoj godini treba da odu. Kakve će biti njihove startne pozicije sa ovim zakonom, niko živ ne može da objasni. Ali je samo jedna istina, biće veoma teške i veoma nezahvalne. Toliko zbog vremena, žele i ostale kolege da govore. Dakle, još jednom prema narodnim poslanicima PUPS, nisam imao nameru lično da vam se obraćam, ali sam imao nameru da prenesete na mesto sa kojeg bi možda ovi problemi mogli da se rešavaju.
Jedanaest minuta vremena poslaničke grupe. Reč ima Vladan Jeremić, ovlašćeni predstavnik.
Koristiću vreme ovlašćenog lica. Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da smo nakon ove skoro četvoročasovne rasprave konstatovali zajednički da se postojeći sistem tekućeg koncepta finansiranja nalazi očigledno u dubokoj krizi koja se, pre svega, ispoljava u tom deficitarnom finansiranju, sa jednom realnom tendencijom da, usled i nepovoljnih demografskih razloga, postane nerešiv problem. Saglasili smo se da sistem iz tzv. međugeneracijske solidarnosti nije ekonomski održiv iz nekoliko najznačajnijih razloga. Pre svega, to je činjenica da se zna koliko iznose penzijski rashodi u BDP, ako se zna koliko je učešće transfera budžeta,ako se zna koliko iznosi stopa zamene i ako se zna koliki je trenutni odnos uplatilaca i primalaca, on je gotovo identičan. Razmimoilaženje može biti u tome ko kako gleda na činjenicu koji su uzroci ovakvog stanja. Pre svega, ono što je odgovornost i države, a samim tim i Vlade, jeste i činjenica da je, prema poslednjem popisu, Srbija svrstana u grupu jedne od najstarijih nacija i da je zabeležen veći broj starijih lica iznad 65 godina nego dece sa 14 godina i manje. Takođe, problem može da predstavlja i podatak da mnoga istraživanja ukazuju na to da su fondovi PIO u proteklih 30 godina nenamenski trošili novčana sredstva za gradnju raznih objekata, rehabilitacionih centara itd, ali se novac za ove investicije nije vratio onako kako je trebalo. Činjenica je i da sve što ova vlada radi, radi isključivo uz aminovanje MMF. Jedna od tih odluka je i ova koja se tiče zamrzavanja ili, tačnije i korektnije rečeno, realnog pada penzija tokom 2010. godine, a više sam nego siguran da će i ono što je gospođa ministarka najavila, početak reformi u ovoj oblasti, uslediti u martu i svakako da će i tu svoj pečat dati MMF. Činjenica je da, nažalost, penzioneri kao kategorija ovog društva možda i najteže podnose sve ovo što se dešava sa Srbijom u ovim godinama tranzicije, a na nama je da pokušamo da ono što je de fakto problem, na neki način rešimo. Što se tiče SRS, po našem mišljenju, prvi korak u ostvarivanju jednog rešenja za održiv razvoj bi mogla da bude kapitalizacija Republičkog PIO fonda. Bilo je reči u prepodnevnim razmenama mišljenja, odnosno diskusiji koja se čula, o tome šta je sve imovina Fonda. Samo ću reći da su još 2006. godine preduzete određene mere i koraci radi utvrđivanja vrednosti imovine i od strane veštaka, procenjena imovina samo u tim RH centrima je procenjena na više od 450 miliona evra. Jasno je da te nepokretnosti i čine tu osnovu fonda. Tom kapitalizacijom koju smo spominjali u stvari bi se stvorile mogućnosti da Fond kao pravi vlasnik upravlja tom imovinom i na taj način je konstantno uvećava, čime bi se neposredno i poboljšao socijalni status penzionera. Navedene nepokretnosti i objekti, to treba reći, nisu građeni samo sredstvima države ili društvenim novcem već, pre svega, sredstvima osiguranika koja su se preko doprinosa slivala u fond i dalje usmeravala u finansiranje planiranih projekata, sa jedinim ciljem da se vodi ta politika prevencije invalidnosti, rehabilitacija radnika sa posebno ugroženih radnih mesta itd. Međutim, očigledno da se na tome stalo i da se čeka završna reč onih koji očigledno odlučuju o svim „reformama“ u bilo kojoj oblasti društva. Kada je o kapitalizaciji fonda reč, naš stav je da bi to dovelo do stvaranja jednog fonda po ugledu na fondove u nekim već razvijenim zemljama, i to sa atributima investicionog fonda koji će biti sposoban da iz sopstvenih sredstava vrši funkciju zbog koje je osnovan, a to je, pre svega, redovna isplata penzija svojim osiguranicima. Na taj način bi se ingerencije države svele na regulativnu, kontrolnu funkciju, sa minimalnim ili gotovo i nepostojećim intervencijama. Prvi preduslov da bi se to ostvarilo i fond uspešno funkcionisao kao investicioni, upravo je imovina kojom raspolaže, počev od nepokretnosti, prava, hartija od vrednosti, akcija i slično. Prema nekim iskustvima, takva investiciona politika fonda bi trebalo da bude strogo zakonski regulisana i moralo bi da bude i predmet kontrole od strane nadležnih državnih institucija. Formirani kapital iz imovine bi se mogao investirati pod strogo definisanim uslovima, a izbor investicionih alternativa u početnom periodu, dok ne stasa tržište kapitala, obuhvatalo bi državne hartije od vrednosti, različitog spektra ročnosti, dok bi klasični oblici investiranja mogli da budu omogućeni tek u narednom periodu. To bi, što se strane rizika tiče, značilo jednu određenu sigurnost, iako bi u samom začetku moglo da znači nešto manje prihoda, ali bi već u kasnijoj fazi razvoja tržišta kapitala verovatno se proširio spektar investiranja u atraktivnije hartije od vrednosti sa većim prinosima. Na taj način bi došlo delimično i do transformisanja fonda penzijsko invalidskog osiguranja u jedan institucionalni penzijski fond, sa svim pravima i obavezama koje proističu iz Zakona o investicionim fondovima i na neki način bi se omogućila i delimična privatizacija fonda. Dakle, deo potrebnih sredstava za isplatu tekućih penzija bi se i dalje obezbeđivao iz doprinosa, a veći deo sredstava iz kapitalizovane imovine, čime bi se smanjio direktan pritisak na budžet, sa tendencijom izgradnje održivog i efikasnog mehanizma finansiranja penzija. Ono oko čega ćemo se takođe verovatno svi složiti, prvorazredni interes jeste da upravo jedan ekonomski održiv, fiskalno podnošljiv penzijski sistem koji je u funkciji razvoja, ali ne kao što je budžet za 2010. godinu, nego zaista takav, da to bude nešto što je prihvatljivo i da jednostavno u srpskoj ekonomiji je potreban takav sistem, ne samo zbog sadašnjih nego i budućih generacija koji neće biti, nažalost, uslovljen ovim demografskim parametrima o kojima sam na početku govorio, nego isključivo ekonomskim kretanjima. Uz konsolidaciju fonda indeksacijom visine penzija sa rastom prosečne zarade, definisanjem minimalne visine penzije, to su jednostavno stvari koje nemaju samo jednokratan i administrativan pristup, već su i krucijalno pitanje te sveukupne reforme penzijskog sistema, a čiji osnovni cilj treba da bude smanjenje transfera iz budžeta i uvođenje sistema zasnovanog na tri stupa osiguranja.
Pre nego što pređemo na sledeći amandman, da vam pročitam ovo obaveštenje. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujem potvrđivanje mandata narodnom poslaniku u Narodnoj skupštini, kako bismo omogućili njegovo učešće u radu Narodne skupštine. Uručen vam je izveštaj RIK-a o dodeli mandata narodnom poslaniku. Takođe, uručen vam je izveštaj Administrativnog odbora, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnom poslaniku, sa predlogom da Narodna skupština, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Aniko Žiroš-Jankelić, izabrana sa Izborne liste Za evropsku Srbiju – Boris Tadić. Na osnovu izveštaja RIK-a izveštaja i predloga Administrativnog odbora, a shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatujem potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Aniko Žiroš-Jankelić, izabranoj sa Izborne liste Za evropsku Srbiju – Boris Tadić. Čestitam narodnom poslaniku na izboru i molim da uđe u salu. Narodni poslanici Čedomir Jovanović, Zoran Ostojić, Ivan Andrić, Nebojša Ranđelović i Kenan Hajdarević zajedno su podneli amandman na član 2. i da se posle člana 2. doda novi član 3. Da li neko želi reč? (Ne.) Ovim smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, pa pitam da li predstavnik predlaga želi završnu reč? (Da.) Reč ima ministarka gospođa Diana Dragutinović.
Poštovano predsedništvo, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, u raspravi koja je vođena danas, a posebno u onoj raspravi koja je vođena juče, odnosno u protekla dva dana, kada su u pitanju penzije bila su dva međusobna suprotstavljena mišljenja. Oba mišljenja, naravno, izražena su u formi amandmana. Prema jednom predlogu amandmana trebalo je u suštini brisati onaj član kojim se penzije zamrzavaju u 2010. godini. Prema drugima trebalo je u suštini smanjiti one penzije i to onih penzionera koji nemaju puni radni staž. Najčešća kritika upućena ovom predlogu zakona koji se nalazi pred vama jeste da taj predlog nije reformski. On zaista to nije, ali negde ima isti cilj kao i reformski zakon, a taj cilj jeste da se smanji učešće, ne govorim nivo, da se smanji učešće izdataka za penzije u društvenom proizvodu u vremenskom periodu koji je pred nama. To je cilj inače svake reforme, reforme se sprovode da bi nakon toga nešto koštalo manje, a ne više. Takođe, predstavnici, odnosno narodni poslanici LDP pitali su kakvo je to društvo u kome se 14% društvenog proizvoda izdvaja za penzije. Nažalost, staro, takvo je društvo, a status penzionera se ne može izgubiti. Mislim da ovi amandmani LDP koji u svojoj osnovi imaju smanjenje penzije penzionerima koji nemaju puni staž nisu prihvatljivi zato što ti penzioneri na neki način i jesu kažnjeni načinom određivanja penzije. Dakle, njihova penzija presudno zavisi od veličine njihove penzije u periodu u kome su radili. Zato su penzije niske, zato što je radni staž bio kratak. U tom smislu ono što jeste važno nije vaše poređenje prosečne penzije i prosečne plate, i to je lekcija koju bismo svi mi zajedno ovde morali da naučimo, već odnos ili stopa zamene, dakle odnos poslednje plate i prve penzije, a ona je u sadašnjim uslovima kada su u pitanju penzioneri koji imaju puni radni staž 78%. Znači, 78% je odnos prve penzije i poslednje plate penzionera sa punim radnim stažom. Ako sam rekla da ovaj zakon nije reformski, to ne znači da reforma penzionog sistema nije pred nama. Svi dobro znate da su dve poluge kojima treba da smanjimo u nekom roku učešće javne potrošnje u društvenom proizvodu, dve poluge, to su dva zakona koja nas čekaju do kraja marta 2010. godine. Prvi je zakon o penzijskom osiguranju. Možda bi na ovom mestu mogla reći koje će biti njegove osnovne karakteristike. Definitivno će biti dobro preispitane osnove za sticanje benificiranog staža. Kada o tome govorim mislim na MUP. Takođe, starosna granica će se pomeriti. Neće više biti 53, nego 58 godina. Isto će važiti i za porodične penzionere. Definitivno, pravi se zakon radi zajedno i u saradnji sa sindikatima i Unijom poslodavaca, tako da se o njemu već vodi neka vrsta javne rasprave. Gospodin Krasić obično priča vrlo ubedljivo, često duhovito, ali kada citira moje reči, to čini nepažljivo. Dakle, rekla bih sada nekoliko stvari. Gospodine Krasiću, možda vi nemate naviku da čitate nešto pažljivo, možda namerno prepevavate moje reči, možda namerno nećete da razumete ono što je napisano. Nemam nameru da se sa vama ovde ubeđujem šta jeste ili nije definicija konsolidovanog računa trezora, ja i pretpostavljam, svi ovi poslanici zajedno očekujemo od vas, kao predsednika Odbora za privredu i finansije Narodne skupštine, da to sigurno znate. Znam da vama smeta reč "izuzetno", vi ste rekli - izuzetno na kvadrat, ja kažem - izuzetno dva puta, 2009, 2010. godine. To je nažalost prilagođavanje javne potrošnje, u uslovima pada privredne aktivnosti svi se u životu prilagođavaju kada nastupi neki šok. Takođe, ne volim da tražim argumente u prošlosti i retko sam kada isprovocirana. Vi ste to danas negde uspeli, govoreći da mi nemamo sistem. Pretpostavila sam da to kad kažete da minemamo sistem da ste taj sistem vi nekad imali. Možda jeste, samo ne znam kakav je bio taj sistem. Dakle, pre 2000. godine zaista je postojao sistem, zaista penzije su bile određene uvek prema zakonu. Jedino što se nije znalo jeste kada će biti isplaćena penzija. Tako da je umesto 12, često bilo isplaćivano 10-ak ili deset i po penzija godišnje. Znači ne 12, nego manje od 12. Na osnovu toga su nastale velike obaveze države. Svi dobro znamo i danas me vi ovde javno prozivate šta će biti sa isplatom posle, ali ponavljam, poslednje rate duga prema zemljoradničkim penzionerima koje su nažalost odložene opet zbog toga što ovaj budžet ne može to da podnese. Već je 40 milijardi vraćeno. Hoću da kažem - možda je bio sistem, ali sistem nije bio dobar. Možda nemamo sada u ovom trenutku dobar sistem, ali makar želimo da ga napravimo dobrim.
Zaključujem pretres Predloga zakona o dopuni Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Sada određujem prekid na osnovu član 85. od jednog sata. Nastavićemo u 15.00 časova i prvi će reč dobiti gospodin Zoran Krasić. Hvala.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Pre nego što pređemo na pretres u pojedinostima po 3. tački dnevnog reda, da vas obavestim o vremenu koje je na raspolaganju poslaničkim grupama i predsednicima ili ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa. PUPS je iskoristila ukupno vreme, poslanička grupa manjina ima na raspolaganju i vreme predsednika poslaničke grupe i vreme za poslaničku grupu, poslanička grupa Nova Srbija ima na raspolaganju vreme predsednika poslaničke grupe i devet minuta i 20 sekundi od vremena poslaničke grupe, poslanička grupa LDP iskoristila je ukupno vreme i predsednika i poslaničke grupe, poslanička grupa SPS – JS ima na raspolaganju vreme predsednika poslaničke grupe i osam minuta i 45 sekundi od vremena za poslaničku grupu, poslanička grupa Napred Srbijo ima vreme predsednika poslaničke grupe i 22 minuta od vremena za poslaničku grupu, poslanička grupa DSS ukupno vreme za predsednika poslaničke grupe i 11 minuta i 35 sekundi na raspolaganju od vremena poslaničke grupe, poslanička grupa G 17 plus ima na raspolaganju ukupno vreme, poslanička grupa SRS ima na raspolaganju četiri minuta i 20 sekundi za ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe i 23 minuta na raspolaganju od vremena poslaničke grupe, poslanička grupa ZES predsednica poslaničke grupe ima 25 sekundi na raspolaganju i ukupno vreme poslaničke grupe. Prelazimo 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O FINANSIJSKOJ PODRŠCI PORODICI SA DECOM (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Lidija Dimitrijević, Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić, Aleksandar Pejčić, Mićo Rogović, Zoran Antić, Milisav Petronijević, Gordana Pop-Lazić i Radica Jocić. Primili ste mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 3. amandman je podnela narodni poslanik Lidija Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić, pa narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ako sagledamo činjenicu da se sve manje dece u Srbiji rađa, jedino što je bilo realno očekivati kao izmenu ovog zakona jeste neka od stimulativnih mera, nešto što bi uticalo tako što će podsticati rađanje dece. Izgleda da, kada je reč o predlagaču ovog zakona, to nije moguće, već se, naprotiv, predlažu neke od mera koje su zaista antipopulacione. Koleginica Lidija Dimitrijević, koja je u ime poslaničke grupe SRS podnela amandman, dugo je vremena radila na poslovima dečije zaštite i to je razlog podnošenja ovog amandmana, odnosno da se član 3. briše tj. da se odustane od namere koja je iskazana u Predlogu zakona, s obzirom da su u narednoj budžetskoj godini u sistemu dečije zaštite planirane uštede koje će se postići izmenom Zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom i to promenom uslova za ostvarivanje prava na naknadu zarade za vreme porodiljskog odsustva, odsustva sa rada radi nege deteta i odsustva sa rada radi posebne nege deteta. Koleginica Dimitrijević je podnela ovaj amandman, kao što sam rekao, u ime SRS. Možda, ali to je već očigledno postala praksa, nije u redu što ministar rada i socijalne politike nije danas ovde sa nama i eventualno bi mogao da uzme učešće u ovoj diskusiji, ali smo zato juče od ministra finansija imali prilike da čujemo jednu neverovatnu stvar. Gospođa Dragutinović se zapitala da li želimo da zaštitimo interese majke koja ne radi ili zaposlene majke koja kod privatnog poslodavca prima 200.000 dinara. Ono što se nameće kao pitanje jeste – ko je branio da na sve zaposlene, bilo kod privatnih, bilo kod ostalih poslodavaca i ostalih koji samostalno obavljaju delatnost, primenjujete odredbe člana 11. stav 2. koji glasi: „Ako je rast zarade zaposlenog u poslednja tri meseca koja prethode mesecu otpočinjanja odsustva veći od rasta prosečne zarade kod poslodavca u tom periodu, zaposlenom se zarada iz stava 1. ovog člana umanjuje srazmerno razlici između rasta zarade zaposlenog i rasta prosečne zarade kod poslodavca u poslednja tri meseca koja prethode mesecu otpočinjanja odsustva“. Pored ovoga bilo bi dobro da znamo koliko to u Srbiji ima žena zaposlenih kod privatnog poslodavca sa zaradom od 200.000 dinara, da li neka od tih žena ima više od jednog deteta, kod kojih je privatnih poslodavaca utvrđeno da su prijavljivali višu zaradu za zaposlene porodilje u posmatranom periodu koji je od uticaja za isplatu naknade zarade i da li je protiv nekog od njih pokrenut postupak zbog zloupotrebe pred nadležnim organima. U jednom delu obrazloženja zbog čega se ne prihvata amandman je napisano sledeće: „U praksi dolazi do zloupotreba kada poslodavac u periodu koji je od uticaja na ostvarivanje ovog prava ne isplati zaradu u visini koju prikazuje kao zaradu zaposlene, već ima mogućnost da zadrži razliku između prikazane i stvarno isplaćene zarade.“ S obzirom na to da je mišljenje Vlade i zvaničan dokument, tražimo odgovor na sledeće pitanje – kod kojih je poslodavaca u 2007, 2008. i 2009. godini utvrđena ova nepravilnost da je poslodavac zadržao za sebe razliku između prikazane i stvarno isplaćene zarade, da li je protiv tih poslodavaca pokrenut postupak? Ukoliko ni danas, a to po svoj prilici će biti tako, ne dobijemo odgovor, onda ćemo u pisanoj formi odnosno u formi poslaničkog pitanja ovo ponoviti, a znate da je obaveza da se u roku od 15 dana dostavi odgovor. Ono što je takođe važno da se zna jeste zbog čijih grešaka se sada Ministarstvo rada i socijalne politike našlo u prilici da mora da sprovodi mere koje su antipopulacione i koje će u najvećoj meri pogoditi zaposlene žene sa skromnim primanjima.
Iskorišćeno je četiri minuta i 30 sekundi vremena ovlašćenog predstavnika. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Donka Banović.
U obrazloženju ovog predloga zakona o izmenama Zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom predlagač je naveo da se ove izmene u postojeći zakon uvode zato što postoji potreba da se štedi, zatim da ova davanja manje-više ugrožavaju realizaciju budžeta za 2010. Jednom rečju, ova vlada je rešila ne samo da štedi na najstarijoj populaciji kroz zamrzavanje penzija već drugu godinu, nego je rešila da štedi i na porodice sa decom, odnosno na deci. Kada sam govorila u načelu o ovom zakonu, rekla sam da predlogom ovog zakona ova naša Vlada pokazuje da je veoma kratkovida, jer da nije tako, ona bi morala da bude svesna činjenice da je Srbija jedna od najstarijih zemalja, odnosno da je srpski narod jedan od najstarijih u svetu i da je procenat u ukupnom broju stanovništva dece do navršenih 18 godina svega 21% i to prema zvaničnim statističkim podacima. Dakle, ova vlada je veoma kratkovida. Ono što smo mi ovim amandmanom hteli, to je da vratimo priču, odnosno da pokažemo da ne prihvatamo, jer DSS smatra da su ove izmene, kako su predložene, loše i da treba da se ako ima zloupotreba kroz razne inspekcije tome stane na kraj. Kao što je kolega koji je pre mene govorio naveo i pročitao 2. član odnosno stav postojećeg člana, dakle, pošto ministarstvo i razne inspekcije nisu primenile taj stav koji je u postojećem Zakonu, onda je neobično i neodgovorno da vi sada kažnjavate celokupnu tu populaciju, zato što ste u nekim slučajevima primetili zloupotrebe. Dakle, umesto da tu rešite problem kroz inspekcije i da one koji su zloupotrebljavali ovaj zakon do sada kaznite da to više nikad ne rade, vi menjate ovaj zakon. Na taj način kažnjavate i sve one roditelje koji koriste neka od prava koja im ovaj zakon daje, tako da vi gospodo ne vidite šumu od drveta. Mi predlažemo, ne kako vi kažete da se utvrđuje osnovna zarada, odnosno prosečna osnovna zarada zaposlenog za poslednjih 12 meseci u mesecu koji prethodi otpočinjanju korišćenja odsustva, nego da se pogleda prethodni mesec pre otpočinjanja korišćenja odsustva, a to je upravo zakon kakav jeste. Znači, mi smatramo da su ove vaše predložene izmene štetne i smatramo da porodilje i roditelji sa decom, koji koriste neke od ovih svojih prava, nisu državni neprijatelj, da oni korišćenjem nekih svojih prava iz postojećeg zakona ni na koji način ne ugrožavaju budžet i ekonomsku stabilnost Srbije, nego su to neki drugi problemi.
Iskorišćeno je jedan minut i 45 sekundi vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman, u istovetnom tekstu, podneli su zajedno narodni poslanici Mićo Rogović i Zoran Antić i narodni poslanik Milisav Petronijević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Nadam se da u popodnevnom delu nećete koristiti vaše diskreciono pravo da replike, zbog verovatno broja 126 poslanika koji je potreban za izglasavanje budžeta, dozvolite da su bile preko 120 minuta po 1. tački dnevnog reda, ali to je vaše diskreciono pravo i nadam se da se nećete vraćati na stari Poslovnik, a to mi je malo i previše ličilo na zloupotrebu vašeg diskrecionog prava. Vezano za ovaj amandman istakao bih da pored nas dvojice isti amandman je podneo kolega Petronijević iz poslaničke grupe SPS, odnosno partije koja je u vladajućoj koaliciji i da je gospođa ministar, koja je prisutna ovde, a nije nažalost, a više bih voleo da je ministar Ljajić tu, verovatno bi uzeo naše obrazloženje, a nadam se da je po tom istom osnovu gospodin Milisav Petronijević dao amandman. Pokušao bih na drugačiji način da govorim. U ovoj oblasti se verovatno u zadnjem periodu dešavaju zloupotrebe, tako da zasnivanje radnog odnosa, porodiljsko odsustvo, znano ili neznano, a u periodu od tri meseca kako je bilo u jednom periodu zakona regulisano, od šest meseci ili mesec dana, vi produžavate na 12 meseci, s obzirom da u toj kategoriji poslodavci, prilikom zapošljavanja članova svojih porodica, daju verovatno velike zarade za tih šest ili jedan mesec. Sada predlažete da ovo bude 12 meseci i tu se slažem sa konstatacijom prethodnih govornika. Kada uzmemo strategiju borbe protiv bele kuge i situaciju malog broja ređene dece u Srbiji, postoje različiti instrumenti da se tzv. zloupotrebe u ovoj oblasti iskontrolišu i to na način i kroz delovanje inspekcije za radne odnose, za zaštitu na radu i kroz različite inspekcijske službe, s obzirom da u svim opštinama imate veći broj tih inspektora. Mislim da bi bilo sasvim zadovoljavajuće da oni pravdaju svoju platu na način kontrolisanja ovih zakonskih odredbi, a ne da produžavate rok što i dalje pravi probleme. S obzirom na situaciju da je mali broj sklopljenih brakova, da se ta granica pomera na 37 ili 38 godina u Srbiji, zaista apelujem na predstavnika Ministarstva da se zbog svega navedenog ovaj rok smanji na šest meseci i zbog strategijeprotiv bele kuge da se raznorazne zloupotrebe u ovoj oblasti ne sankcionišu na način kako ste predvideli članom 3, odnosno promenom člana 11.
Iskorišćen je jedan minut vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Naravno da i ovaj amandman Vlada nije prihvatila. Međutim, dobar je trenutak da se ispriča o čitavom konceptu društvene brige o deci i to u onom delu gde se radi o materijalnim prinadležnostima. U jednom periodu razvoja našeg društva, porodiljsko, trudničko, odsustvo sa posla radi nege deteta do određenih godina života itd. bilo je definisano kao jedno pravo koje se nastavlja na pravo iz radnog odnosa za one žene koje su u radnom odnosu, a što se tiče onih koje nisu u radnom odnosu, bio je klasičan primer socijalne zaštite, društvene brige. S obzirom na ove negativne tendencije u društvu u pogledu demokratije, koje potiču još negde od kraja 1978, 1979. godine, kada su se javljale negativne stope priraštaja, država je morala da interveniše da dodatnim merama podstiče i očuva nešto što je prirodno, i danas možda se ta dilema još više otvara. Ona je bila prisutna 50-ih i 60-ih godina. Samo da vas podsetim, to je period kada se veliki broj zaposlenih odricao imovine da bi ostvariopravo na dečiji dodatak dok je bio u industriji, jer ono što je država odvajala po osnovu dečijih dodataka bilo je veće od katastarskog prihoda seoskog domaćinstva na nekoj zamišljenoj površini. Danas treba definitivno da razrešimo pitanje da li je ovaj podsticaj za rađanje i materijalno obezbeđenje koje treba da pruži država deo nekog ličnog prava, deo prava iz radnog odnosa ili odraz širi jedne socijalne politike, gde država pruža državnu garanciju, stimulišući nešto što predstavlja potrebu ovog društva. To je taj problem ovog zakona i ovog koncepta koji to reguliše, a mogu reći i ideje na osnovukoje se ovo menja. Ideja, ono što je iniciralo promenu ovog zakona, jeste nešto što zaslužuje posebnu pažnju. Ako je stvarno tačno ono što su u načelnoj raspravi predstavnici Vlade rekli povodom ovog predloga zakona, da ima poslodavaca koji su višestruko uvećavali primanja u onim mesecima koji su relevantni i koji predstavljaju osnovicu za utvrđivanje buduće naknade, pa je čak jedan od ministara rekao da je navodno mesečna plata bila registrovana od milion dinara, izvinite molim vas, onda to nije pitanje primene ovog zakona, nego je pitanje dublje. Ako ima nečega što predstavlja zloupotrebu, verovatno potpada pod Krivični zakonik, ali ako je u pitanju neka druga operacija, onda se neminovno postavlja pitanje da li na tu zaradu su isplaćeni porezi, doprinosi? Znači, sistem ima odgovor za tu situaciju u postojećim propisima. Naravno, izostao je i odgovor na pitanje - u koliko je takvih slučajeva to registrovano, kod kakvih privrednih subjekata? Verovatno kod privatnih preduzeća kad je u pitanju rođak ili rođaka vlasnika preduzeća, pa da prikaže veća izdvajanja, veću osnovicu za buduće porodiljsko odsustvo, porodiljsku naknadu itd, ali to je jedna dimenzija. Međutim, u obrazloženju ovog zakona navodi se da ovim izmenama, uprosečavanjem, proširivanjem broja meseci itd, dolazi se do nečega što predstavlja opravdano sistem gde se manifestuje pravda i pravičnost. Mislim da to ne sme tako da se obrazlaže, pre svega, jer ako društvo želi veći broj dece, onda ovo pravo treba da se izvuče, da ne bude samo akcesorno pravo iz radnog odnosa, nego jedno generalno pravo koje je priznato svakoj trudnici i svakoj porodilji, nezavisno od njenog prethodnog statusa, da li je u radnom odnosu ili nije u radnom odnosu. Zašto? Zato što neminovno postoji interes društva da se poveća broj stanovnika, da se poveća broj dece. U tom smislu, ono treba da pređe u klasičnu socijalnu zaštitu koju garantuje država i verovatno ima nekih rešenja koja treba podržati i u postojećem zakonu. Vidim da ste to očuvali ovim izmenama. To je onaj maksimalni iznos do pet prosečnih zarada po zaposlenom, da je to neki gornji limit, ali od tog gornjeg limita kada se krene nadole treba naći otprilike neke, ako mogu tako pod navodnicima da kažem, ''platne razrede'', da svaka trudnoća bude poželjna za društvo i da ona ne zavisi od nekog prethodnog statusa. To je ta naša intervencija koju smo mi pokušali da uradimo sa ova tri-četiri amandmana, gde smo tražili da se odgovarajući članovi ili izbrišu ili izmene ili na neki način preurede. Dete je dete, trudnica je trudnica, porodilja je porodilja. Važan je taj njihov status, a ne ono šta je prethodilo tom statusu. Da li su bili zaposleni, da li nisu bili zaposleni? Ako su bili zaposleni, kolika je bila zarada? Da li su plaćali doprinose? Da li nisu plaćali doprinose? Te stvari. Mislim da se nepotrebno ulazi u jednu oblast. Verovatno za ministra finansija je ta oblast važna, s obzirom da se radi o novcu, o sredstvima koja odlaze iz budžeta, ali kad je u pitanju ovaj cilj koji želi da se postigne, onda mislim da značaj tog cilja daleko prevazilazi ove stvari koje su poprilično trivijalne.
Iskorišćeno je šest minuta i 35 sekundi vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman u istovetnom tekstu podneli su, sa ispravkom, zajedno narodni poslanici Mićo Rogović i Zoran Antić i narodni poslanik Milisav Petronijević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Meni je zadovoljstvo pošto je sad gospodin Mrkonjić prisutan tu, a pošto smo u istovetnom obliku podneli amandmane Zoran Antić i ja i gospodin Petronijević iz poslaničke grupe SPS, i nije bitno da li će se ovo prihvatiti ili ne zbog poslaničke grupe, ali zaista kao što sam maločas rekao, s obzirom na izmene člana 11, odnosno već sada novog člana 3, tako je i ovaj član 5. vezan za istu priču. Znači, 12 da se skrati na šest meseci. Još jednom napominjem da se ovakvim načinom, a kasnije ću u izlaganju vezano za druge amandmane napomenuti, zaista ne može raditi na strategiji protiv bele kuge. Zaista se ne može podržavati porodica. U Srbiji vi skoro da nemate nigde pravo da se zaposlite. O čemu mi ovde pričamo? Pričamo o situacijama u kojima se neko zaposli da bi ostvario pravo na porodiljsko odsustvo, negu deteta ili posebnu negu dece. Zaista se zakonodavac ovde, još jednom napominjem, diskriminatorski ponaša prema toj kategoriji porodica, odnosno eventualnom pravu da se u narednih 12 meseci koristi ono što se ostvarilo u prethodnih tri-šest, odnosno predloženim amandmanom šest meseci, a vi povećavate predloženim članom na 12 meseci, što je zaista u uslovima iovako malog broja radnih mesta potpuno neostvarljivo pravo. Još i dete u kategoriji poslodavaca, kao da je samo problem kod te kategorije poslodavaca.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević i Nikola Lazić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanica Donka Banović.
Ovaj amandman se praktično veže na prethodni amandman na član 3, gde predlagač predlaže tu izmenu da je poslodavac dužan da opštinskoj, odnosno gradskoj upravi dostavi dokaz o visini osnovne zarade zaposlenog za poslednjih 12 meseci koji prethode mesecu otpočinjanja odsustva. Mi predlažemo da se briše 12 meseci i da je poslodavac dužan da dostavi potvrdu za poslednja tri meseca. Dakle, opet ću ponoviti, mi smatramo da nije dobro za jednu državu i narod da smatra da mora da uštedi i da se ušteda odnosi na decu. Mi smo 2003. godine, tadašnja vlada je usvojila strategiju o smanjenju siromaštva, pa se na osnovu te strategije prati smanjenje ili povećanje različitih grupa u društvu. Ono što je jako loše je da se broj ugrožene dece, dece ugrožene siromaštvom, nikada ne smanjuje. Dakle, deca su iz godine u godinu najugroženija grupa kada je reč o siromaštvu. Smatramo da je i ovaj predlog zakona o izmenama postojećeg Zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom direktno kršenje prava deteta. U ovoj Skupštini je formiran i funkcioniše odbor, odnosno pododbor za prava deteta. Tim pododborom predsedava predsednik Narodne skupštine, gospođa Đukić-Dejanović. Koliko je meni poznato, i to je jako loše, volela bih da je ona ovde prisutna pa da je pitam, ovaj skupštinski pododbor uopšte nije razgovarao o ovom predlogu zakona. Dakle, koliko je meni poznato, na poslednjoj sednici se razgovaralo o Predlogu zakona o predškolskom obrazovanju. Kao što znate, taj zakon uopšte nije na dnevnom redu ove sednice. Dobro je i o tom zakonu da se izjašnjava taj naš pododbor. Međutim, taj pododbor je morao da razgovara i o ovom predlogu zakona, i kako ovaj predlog zakona utiče na prava deteta i koliko ove izmene ugrožavaju tu već ugroženu grupu kada je reč o siromaštvu. U poslednjem izveštaju Zaštitnika građana za 2008. godinu, svi smo dobili taj izveštaj, Zaštitnik građana naravno prati i stanje prava deteta i dece, on kaže da je u radu na pritužbama uočio značajne probleme u primeni pojedinih zakona, pa čak i ovog postojećeg zakona i pre izmena. Tu su takođe primećena kršenja prava deteta, a tome doprinosi činjenica da su socijalni transferi koji predstavljaju svega 1,4% BDP nedovoljni i da je taj procenat najniži u regionu. Dakle, mi živimo u jednom siromašnom regionu ili delu Evrope i u takvom regionu su transferi koje mi izdvajamo za socijalu, uključujući i ove, najniži. Dakle, mi smatramo da treba da prihvatite ovaj amandman i da nikako ne treba štedeti na ovoj populaciji i na njihovim roditeljima.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Antić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 6. i intervencija SNS kada je u pitanju naknada zarada, o tome je već govorio moj kolega Mićo Rogović, ovde se radi o roditeljskom dodatku. Znači, ovim članom vi definišete da roditeljski dodatak, pre svega majke, naravno, mada postoji mogućnost da to budu i očevi, imaju pravo na roditeljski dodatak za prvo, drugo, treće i četvrto dete, naravno, uz neke uslove. Ono što je intervencija SNS, a u cilju popravljanja demografske slike Srbije, koja je jako loša, s tim ćemo se svi složiti, ali na čemu se jako malo radi, bar po mišljenju opozicionih poslanika iz SNS, kamo sreće da smo izašli sa nekim zakonom koji bi tretirao populacionu politiku i brigu o deci, o natalitetu u nekom dugoročnom periodu jer stvarno situacija je tu izuzetno loša. Predlog je da se odnosi na svako dete i nama jednostavno nije ni jasno zbog čega se predlagač ograničio na prvo, drugo, treće i četvrto dete. Ionako imamo jako malo porodica koje imaju troje ili četvoro dece, a kamoli petoro ili šestoro i više dece i da su ionako te porodice izuzetno socijalno ugrožene, pa nije bilo razloga, po nama, da se ovo ograničenje stavlja u ovom članu zakona. Pre bi možda bilo logičnije da za prvo dete eventualno se odustalo od roditeljskog dodatka, a da se porodicama koje imaju više dece omogući to pravo, veće bi i uštede bile, a čini mi se da bi bilo i pravičnije, pa samim tim smatramo da je ovaj amandman trebalo da ima znatno više razumevanja od strane Vlade, da je mnogo razumniji i da rešenje koje je predloženo je znatno bolje od onog koje imamo u Predlogu zakona.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Ovde inače predlagač dodaje novi stav i mislim da je dobar, odnosno to je jedan problem koji je uočen u praksi primene ovog zakona, a to je da su one porodice kada dobiju ili očekuju četvrto dete budu blagoslovene, pa ne dobiju četvrto nego dobiju četvrto i peto. Znači, rode se dvojke ili eventualno trojke. Dešavalo se da roditelji ne mogu za to peto dete koje je blizanac da ostvare dečiji dodatak. Dakle, ovaj zakon to otklanja, pa kaže – i kod četvrtog porođaja, ako su dvojke, trojke ili više, da će i to dete iz tog porođaja dobiti dečiji dodatak. To je veoma dobra izmena ovog zakona, da se ti problemi ne bi pojavljivali. Pretpostavljam da to nije veliki broj, da je mali broj ljudi koji baš kod četvrtog dobiju, ali volela bih da ih bude mnogo više. Ono što mi intervenišemo ovde jeste da se briše deo gde se kaže: „a na osnovu posebnog rešenja ministarstva nadležnog za socijalna pitanja“. Dakle, ovde se pojavljuje kod četvrtog, odnosno kod blizanaca u četvrtoj trudnoći, da mora da se donese za to peto dete posebno rešenje ministarstva. Mi ne vidimo zašto je to potrebno, ako ova izmena to jasno definiše. Vi ste meni odgovorili, moram priznati da taj odgovor nisam baš najbolje ni razumela, zbog čega je to potrebno, odnosno da se mora izvršiti neka dodatna kontrola reda rođenja. Je l' tako? Međutim, po toj logici bi moglo biti i da to nadležno ministarstvo mora doneti posebno rešenje i za to treće dete i da se sad tu proverava red rođenja. Ovo je potpuno nelogično i nepotpuno, pogotovo imajući u vidu koliko je nekada naša administracija spora. Dakle, koliko će ministarstvo imati vremena u toku godine da te posebne slučajeve razmatra? Opet kažem, ne znam zašto se to uvodi za tu blizanačku trudnoću, odnosno za to peto dete iz četvrtog porođaja, ako to nemate, recimo, za treće dete? Pretpostavljam da toga nema, nadam se da nema, ali ako će roditelj nešto da izigrava ovaj zakon, on to može da uradi i kada je u pitanju drugo ili treće dete. Tu ne tražite nešto posebno mišljenje ministarstva. Smatram da je ovo potpuno nepotrebno.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćen je jedan minut. Da li još neko želi reč? Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Mićo Rogović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima poslanik Mićo Rogović.
Član 6, a pre toga član 14. predviđenog zakona, a sada promenama član 6, kao što je kolega Zoran Antić rekao, u stavu 7. govori da pravo na roditeljski dodatak, ako ispunjava uslove iz stava 1. do 5. ovog člana, može ostvariti i otac deteta, ukoliko majka deteta nije živa, ukoliko je napustila dete i mi dodajemo ovde amandmanom – ukoliko majka nije državljanin Republike Srbije. U prethodnoj načelnoj raspravi napomenuo sam i zaista je ovo veliki vid diskriminacije. Vi znate da u Srbiji ima preko 500 sklopljenih mešovitih brakova trenutno, recimo, s obzirom i na gubitak prava na roditeljski dodatak. Govorio sam o području Stare Raške, odnosno opština Sjenica, Prijepolje, Nova Varoš, gde je zahvaljujući akciji Fondacije „Milivoje Mića Mandić“, odnosno Stara Raška, sklopljeno u zadnjih nekoliko godina preko 100 brakova između srpskih državljana i državljana Republike Albanije i da su ta rođenaautomatski izgubila prava, s obzirom da majke nisu državljanke Republike Srbije, a da je predviđeno da se državljanstvo može dobiti nakon tri godine života u bračnoj zajednici sa supružnikom državljaninom Republike Srbije. Moram još jednom zbog gospodina Mrkonjića da iznesem podatke koje te porodice na tom prostoru, a radi se ovde o opstanku sela i o borbi protiv nestanka sela na području pogotovo Peštera. Znači, koliko te porodice gube ovom diskriminacijom, koliko je to novca? Za prvo dete – 26.663 dinara, za drugo – 104.266 dinara, za treće dete – oko 188.000 i četvrto dete, s obzirom da ovim zakonom više nije ni predviđeno – 250.000 dinara. Imate situaciju da su se pod istim krovom dvojica braće oženila Albankama i da imaju četvoro dece pod istim krovom. Možete zamisliti koliki je gubitak ovakvih porodica. Da li je ovo strategija protiv bele kuge? Da li je ovo strategija za opstanak ruralnih prostora, za opstanak sela ili o čemu se ovde radi? Zaista ne mogu da razumem ovakav stav ministarstva i ministarke finansija po pitanju ovih razumnih objašnjenja i tako vidnih razloga – da se amandman ne uzme u obzir. Imamo situaciju da ove osobe, a ima i drugih situacija, ne samo na području tih opština, ne mogu da dobiju državljanstvo za tri godine, a da nekim poznatim ličnostima, svetskim ljudima nudimo državljanstvo u roku od pet sekundi. Onda je to diskriminacija u odnosu na pomenute žene sa ovih prostora i druge situacije vezano za mešovite brakove. Zašto ova deca, rođena u ovim brakovima, nemaju ista prava kao svi drugi mališani? Ako zaista nemate razumevanja za ovu situaciju, valjda će javnost sama prosuditi.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 15 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 7. amandman je podnela narodni poslanik Radica Jocić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 7. amandman, u istovetnom tekstu, podnela je narodni poslanik Lidija Dimitrijević i sa ispravkom, zajedno narodni poslanici Mićo Rogović i Zoran Antić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić.
Svi u Ministarstvu rada i socijalne politike znaju do kakve je pometnje došlo kada je od 1. januara 2006. godine rok za podnošenje zahteva za ostvarivanje prava na roditeljski dodatak sa 12 skraćen na tri meseca. Može se pogledati i u evidencijama koliko je odbijenih zahteva za ostvarivanje ovog prava i koji je razlog za odbijanje zahteva. U 99% slučajeva zahtev je odbijen jer nije podnet u predviđenom roku. Pogledajte koliko imate u prilogu uz zahtev dokumentacije kojim se opravdavaju razlozi za podnošenje zahteva nakon isteka predviđenog roka. Pokazatelji govore da ni jedan jedini zahtev sa kompletnom dokumentacijom koja potvrđuje da je roditelj zaista bio sprečen da u roku podnese zahtev, nijedan zahtev nije rešen pozitivno, svi su odbijeni. Pogledajte u svojim evidencijama koliko imate podnetih žalbi na negativna rešenja koja su doneta zbog toga što se zakasnilo sa podnošenjem zahteva. Da li je jedna jedina žalba uvažena? A razlozi zbog kojih se kasni sa podnošenjem zahteva su zaista opravdani. U amandmanu koji je podnela koleginica Lidija Dimitrijević, u obrazloženju stoji, prilikom podnošenja, radi se o bolesti deteta ili majke. Prosto je neverovatno da ovaj amandman nije naišao na razumevanje odnosno da nije prihvaćen. Ono što je pozitivna namera predlagača je to da se rok sa tri produži na šest meseci. Po našem mišljenju jedino pravedno svrsishodno rešenje je zaista rok od 12 meseci. Još jedno pozitivno rešenje postoji u ovom predlogu zakona, a to je što će ubuduće pravo na roditeljski dodatak moći da ostvare i roditelji čije dete prethodnog reda rođenja smešteno u ustanovu zbog potrebe kontinuirane zdravstvene zaštite i nege, odnosno ako postoji opravdani razlog za smeštaj deteta prethodnog reda rođenja sa smetnjama u mentalnom razvoju, stepena teže i teške mentalne ometenosti, sa teškim telesnim oboljenjima i oštećenjima, kao i sa višestrukim smetnjama u razvoju. Ovo je nešto što je zaista bilo potrebno regulisati na ovakav način. Takođe, moramo da istaknemo i da će ubuduće pravo na dečiji dodatak moći da ostvare i hranitelji ili staratelj za najviše četvoro sopstvene dece i za svako dete bez roditeljskog staranja koje je smešteno u njegovu porodicu. Mi sada u ime poslaničke grupe SRS izražavamo nadu da će se u nekoj bliskoj budućnosti pred nama naći predstavnici Ministarstva rada i socijalne politike sa predlogom da se izmeni Zakon o socijalnoj zaštiti i obezbeđivanju socijalne sigurnosti građana, kako bi se pružila mogućnost da se i srodničke porodice tretiraju kao hraniteljske i da mogu računati na naknade za rad hranitelja. Na taj način bi deca koja ostanu bez roditeljskog staranja bila smeštena u srodničke porodice koje sada, bez naknade, nažalost, nisu u prilici da brinu o deci srodnika pa ta deca idu na hraniteljstvo u druge porodice, kod ljudi koje vide prvi put i za koje nisu emocionalno vezani. Da se vratimo na priču o roditeljskom dodatku. Žao nam je što nije prihvaćen i prethodni amandman koji je podnela koleginica Radica Jocić, kojim je predložila da se iznos roditeljskog dodatke isplaćuje jednokratno. Za odbijanje tog amandmana dato je iskreno obrazloženje, ne prihvata se iz razloga što za njegovu realizaciju ne postoje potrebna sredstva u budžetu Republike Srbije. Možda bi bilo korektno da ste za odbijanje amandmana koleginice Lidije Dimitrijević dali obrazloženje da je rok kraći kako bi mnogi roditelji ostali bez ostvarivanja prava na roditeljski dodatak, da tako vi jednostavno ostvarite neke uštede u budžetu. Da vam to nije namera, uz svu argumentaciju koja je izložena, sigurno je da biste prihvatili amandman koleginice Lidije Dimitrijević.
Iskorišćeno je četiri minuta vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Problem oko skraćivanja roka za predaju dokumentacije sa 12 na tri meseca, što je bilo predviđeno prethodnim izmenama i dopunama Zakona o finansijskoj podršci porodici sa decom, i one glase da se zahtev za ostvarivanje prava na roditeljski dodatak sa potrebnom dokumentacijom podnosi najkasnije do navršenih tri meseca života deteta. Dopunama ovog zakona zakonopisac predlaže da to bude šest meseci, a SNS 12 meseci. Sada ću pokušati da vam objasnim te razloge. Ovaj problem je pogotovo naglašen kod novorođene, bolesne dece. Ona se dugo zadržavaju u bolnici i vi znate da je neophodno za svu dokumentaciju potrebna otpusna lista iz bolnice, kao što sam vam i prošli put rekao. To traje i više meseci i uz sve to, posle toga imate nažalost bolesno dete kući. Za neažurne opštinske službe, domove zdravlja, bolnice i sve ostalo vama je potrebno da skupite veliki broj dokumenata za ostvarivanje svih prava iz oblasti ovoga zakona, pa iiz oblasti roditeljskog zakona. Zato SNS predlaže da ovaj rok bude 12 meseci. Jedan razuman rok u kojem država ništa posebno ne gubi, ali oni koji su hendikepirani u ovakvoj situaciju mogu dobiti pravo na ostvarivanje roditeljskog dodatka, kao i svi ostali građani u Republici Srbiji. Ne vidim nijednog razloga da ne prihvatite amandman, jer bi on takvim porodicama vrlo mnogo značio.
Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Ovo se praktično veže na prethodni amandman koji sam obrazlagala. Smatramo da nema potrebe da ministarstvo zaduženo za socijalna pitanja ili nadležno za socijalna pitanja izdaje posebno rešenje za dete koje bi bilo praktično peto. Znači, kod četvrtog porođaja se rode blizanci i naglasila sam i zbog čega. Naša administracija, možda je u tom ministarstvu drugačija situacija, ali je uglavnom veoma spora. S obzirom da je sada jasno precizirano da i to peto dete koje je rođeno zajedno sa četvrtim, kod četvrtog porođaja, da je tada ovaj zakon precizan i da zaista nema potrebe da ministarstvo donosi neko posebno rešenje. Takođe sam rekla da ako roditelj pokušava da izigra ili da na neki način zloupotrebi ovaj zakon, on to može da uradi i kod trećeg deteta. Ne vidim zbog čega se kod četvrtog i petog deteta uvodi ova neka posebna kontrolna mera. Kažem, to je i mogućnost da ministar, odnosno ministarstvo prihvati i onaj prethodni amandman, a i ovaj. To je da ministarstvo ne mora da donosi nikakvo posebno rešenje, radi neke vanredne ili specijalne kontrole.
Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Ovo je takođe po meni poboljšanje ovog člana postojećeg zakona, zato što prethodni član nije govorio o tome šta se dešava sa dečijim dodatkom ukoliko učenik prestane da bude redovan. Naime, pravo na dečiji dodatak, odnosno tu se u tom članu i objašnjava šta se sve smatra školovanjem, to je da je školovanje u smislu ovog zakona sticanje obrazovanja u svojstvu redovnog učenika u osnovnoj i srednjoj školi, a u skladu sa propisima u oblasti obrazovanja. Sledeći novi stav to pojašnjava, zato što znamo da nekada učenici ne mogu redovno da pohađaju nastavu i onda se nalaze u svojstvu vanrednog učenika iz razno raznih razloga, opravdanih. Vi ste ovde naveli, mi predlažemo da se to briše. Izuzetno, svojstvo redovnog učenika se smatra da ima i lice iz osetljivih društvenih grupa i lica sa izuzetnim sposobnostima koje stiče srednje obrazovanje ili obrazovanje za rad u svojstvu vanrednog učenika, ako opravda mogućnost redovnog pohađanja nastave. Predlažemo brisanje ovog dela rečenice – iz osetljivih društvenih grupa i lica sa izuzetnim sposobnostima. Zbog čega? U obrazloženju ste, a verovatnose i poslanici sećaju da smo o ovome razgovarali kada jeste bio Zakon o osnovnom sistemu obrazovanja i vaspitanja, iz prostog razloga što bismo svi mi mogli da napravimo spisak koje su to osetljive društvene grupe. Činjenica je da mi nigde nemamo tu vrstu spiska, da imate nabrojano koje su sve to osetljive društvene grupe. Znamo da su dece iz romske populacije osetljiva grupa, zatim, da su deca sa nekim hroničnim bolestima osetljiva društvena grupa. Činjenica je da taj spisak nigde ne postoji. Ovo pruža mogućnost širokog tumačenja. Roditelj može da smatra da je njegovo dete osetljivo i iz neke osetljive društvene grupe, a da to zakonodavac tako ne posmatra. Ne vidimo potrebu da ovo ovde stoji nego, ukoliko dete ima opravdanje i potvrdu Ministarstva prosvete da ne može redovno da pohađa nastavu, mislim da je to dovoljno. Može da se desi da dete ne može redovno da pohađa nastavu, a da, recimo, zakonodavac ili ministarstvo ne prepoznaju tu osetljivu društvenu grupu. Zato mislim da ovde ne bi trebalo ovo da stoji i, ako učenik ili dete ima validno opravdanje od strane Ministarstva prosvete, gde se detetu omogućava da završi nastavu kao vanredan učenik, mislim da je to dovoljno.
Minut i 15 sekundi vremena poslaničke grupe. Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Donka Banović, Milica Vojić-Marković, Milan Dimitrijević, Nikola Lazić i Aleksandar Pejčić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Ovaj član je uobičajeni član koji imamo kod svakog predloga zakona koji govori o tome kada neki predlog stupa na snagu. Nadam se da nećete usvojiti ovaj predlog, ali ukoliko usvojite, onda će se promeniti način obračuna naknade zarada. Vi ovde dajete i neke rokove, a pošto mi smatramo da ne treba menjati način obračuna te prosečne zarade, onda je i logično da predlažemo brisanje ovog člana.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona, u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PREUZIMANjU AKCIONARSKIH DRUŠTAVA (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Mirko Munjić, Božidar Delić, Mićo Rogović, Zoran Antić, Jorgovanka Tabaković i Stefan Zankov. Primili ste izveštaj Odbora za finansije i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jorgovanka Tabaković i Stefan Zankov. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Rekla sam da je, pored onih zakona koje smo razmatrali juče, ovaj za mene i za građane Srbije najzanimljiviji zbog posledica koje ćemo trpeti svi zajedno uvođenjem nezakonitih i neustavnih odredbi u kojima svojina nije jednako zaštićena, da li je vlasništvo manjinskih, a ne malih akcionara, kako se neispravno izražava predlagač, gde sve svojine nemaju jednaku zaštitu i gde konkurencija jeste bukvalno prekršena na najgrublji način, a u trenutku kada smo pre koji mesec usvajali Zakon o zaštiti konkurencije. Znači, jedan zakon koji na otvorena vrata uvodi kartelizaciju, potpuno odgovorno tvrdim ovde se predstavlja zakonom koji treba da donese neke pozitivne promene u poslovanje srpske privrede. Postoji još jedna posledica zbog koje više nemate pravo da kažete da se zalažete za zakonitost. Žurilo se strašno da se ovaj zakon usvoji, jer je juče održana Skupština akcionara "Komercijalne banke" i zakon, o čijim amandmanima danas raspravljamo, već je primenjen. U kakvoj mi to državi živimo? Izražavala sam sumnju da je reč o dokapitalizaciji "Komercijalne banke", ali jučerašnje potpisivanje ugovora između "Komercijalne banke", a u ime "Komercijalne banke", u ime gospodina Dinkića, samo se formalno pojavila gospođa Dragutinović kao ministar finansija, pojavile su se i predstavnici Međunarodne finansijske korporacije, Nemački investicioni fond, Švedski fond za investicije u zemlje u razvoju i napravljen je sporazum po kojem će "Komercijalna banka" biti dokapitalizovana sa 48 miliona evra od strane Evropske banke za obnovu i razvoj, Međunarodne finansijske korporacije sa 42 miliona evra, Nemački investicioni fond 19 i Švedski fond za investicije u zemlje u razvoju uložiće 10 miliona evra. Da li znate šta kažu domaći vlasnici kapitala – da li su naše pare šugave? Na blogu koju ide ispod ove vesti, domaći vlasnici kapitala kažu – da li srpske pare vrede manje od onih koje unose strani ulagači, kartelski nastupajući u vlasništvu "Komercijalne banke"? Šta još ovaj zakon o preuzimanju društava govori? Doneli smo ga zbog dokapitalizacije "Komercijalne banke" u ovom trenutku, primeniće se i na najveća osiguravajuća društva u najskorije vreme i onda ću se pitati koje je opravdanje, pitam u ime glasača SPS, da čine koalicionu vladu u kojoj dva zatečena, još uvek neuništena finansijska giganta koja predstavljaju neke vrednosti koje su se sačuvale, bivaju ovako poklonjeni? Da vas podsetim da je najavom ovog zakona vrednost akcija u "Komercijalnoj banci" pala za 10%. Kome je, zašto i zbog kolikog iznosa usluga ili bilo čega što se može podvesti pod ono – korupcija, učinjeno ovako nešto? Građani znaju da je "Komercijalna banka" već duži niz godina rekorder po prikupljenoj štednji građana. Ako dokapitalizujemo "Komercijalnu banku", šta drugo ostaje da sama od sebe, na ovakvom tržištu i ovakvim uslovima sprovođenja zakonitosti, funkcioniše? Da se ne bi desilo ono što se već desilo, amandman sam podnela na član 1, gde sam ostavila Vladi mogućnost da uradi takvu vrstu nastupa gde može da potpiše zajednički ugovor o nastupu sa investitorima, kao što su profesionalni investitori, fondovi, banke, investicioni fondovi i fondovi za upravljanje investicionim fondovima i posebnim društvima, ali, uz jedno malo ograničenje koje se zove da Vlada mora da u članu 8, koji se menja članom 1, obrazloži postojanje posebnog interesa za ovakvo postupanje. Da li poseban interes postoji – ne sumnjam. Čiji – saznaćemo. Verujem da ćemo saznati jednog dana. Za mene neće biti dovoljno saznanje da kazna za nečiji pojedinačni, potpuno definisani i, pretpostavljam, uski grupni ili lični interes, bude prozivka u medijima ili neka afera. Ne, neće biti dovoljno, čak ni da one koji ovo podržavaju kazne glasači i za one koje ovo kreiraju, da ih kazne glasači. Ne, kazna za ovo mora da bude u skladu sa onim što se zovu zakoni Republike Srbije, koji Ustav Srbije moraju da primenjuju. Znači, mi danas raspravljamo o amandmanu u kojem se, navodno, razmatra mogućnost usvajanja, u trenutku kada je zakon, bez ovakve amandmanske intervencije, kršeći članove 84. i 86. Ustava, već primenjen. Neka građani Srbije procene.
Četiri minuta je iskorišćeno vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Na član 3. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su zajedno narodni poslanici Božidar Delić, Mićo Rogović i Zoran Antić izajedno narodni poslanici Jorgovanka Tabaković i Stefan Zankov. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Član 3. čije rešenje, u stvari brišemo samo postojanje, podrazumeva da nesaglasni akcionar ne može da zalaže akcije, eto, samo mogu da pohvalim Vladu u dugim obrazloženjima, to što nisu istinita nema veza, ali su se zaista makar potrudili da daju obrazloženja. U članu 3. se tvrdi da u vreme kada se vrši preuzimanje, odnosno prinudna prodaja akcija nekoga ko kupuje 95% akcija, u ovom postupku preuzimanja, nesaglasni akcionari, manjinski akcionari, ne mogu da zalažu svoje akcije, jer se, naime, to utvrdilo kao zloupotreba prava na zalaganje, odnosno izbegavanja da nekome prinudno oduzmete akcije. Neću vam prepričavati primer iz prakse kako građani objašnjavaju, kada vam gospodin Dinkić, na primer, u zajedničkom stanu uzme kupatilo i uzme od vas hiljadu evra, ne hiljadu evra akcija, nego vaših hiljadu evra, kojima otkupljuje od vas vašim novcem vaše kupatilo, da bi u njega uložio i povećao mu vrednost, to je na primer ova dokapitalizacija, ne pita vas da li postoji neko ko bi više uložio i bolje ga opremio, ali vam onda i zabrani upotrebu tog kupatila. Ulazimo u modernu Evropu, hoćemo u EU da dostignemo standard EU, da budemo pedantni, čisti i umiveni, a onda donosimo zakon kojim potpuno uništavamo prava manjinskih akcionara. Ponoviću, gospodo iz DS, vi koji ste 2003, 2004, 2005. godine pisali ovakve knjižice, štampali, popularisali se kao ljudi koji će štititi prava manjinskih akcionara, iznosili precizne definicije šta su institucionalni investitori, šta su prava manjinskih akcionara, koja im niko ne može oduzeti, šta Ustav Republike Srbije kaže o ograničavanju prava raspolaganja nekom imovinom, bila ona i finansijska, ja vas molim da sada kažete građanima kako to znači kad DS primenjuje aksiome akcionarstva, kada je u prilici da vrši vlast. Podsetiću još jednom građane da još u julu, kada je pred napuštanje ovog tržišta „Intergrup“ prinudno oduzimao i otkupljivao, da ne kažem oduzimao, nije ispravan termin, otkupljivao akcije manjinskih akcionara. Neki su se usuđivali, izgledali su hrabri, da napišu da imovina u ovoj državi nije svetinja. Evo, ponavljam, ovde imovina nije svetinja, kada dozvolite nekom da oduzima, nije ni bitno da li je ta cena pravedna ili ne, imovinu kojom raspolažete. Hajde mi sad recite – da li je eksproprijacija po onom MG gasovodu za gasni aranžman sa Rusijom, koja se može pravdati opštim, može i treba i jeste zajednički i opšti interes za sve, pa oduzimate nekom vlasništvo, pa mu dajete tržišnu ovakvu ili onakvu naknadu? Hajde, čime vi pravdate oduzimanje prinudnog, oduzimanje i zabranjivanje prava zalaganja akcija onih koji su njihovi vlasnici na zakonu došli do njih? Ustav to ograničenje u ovakvom slučaju ne predviđa. Vi smatrate da danas sa 126 ili 128 ili 129 ili 140 i da imate 250 poslanika, ne može ova knjiga koja se zove Ustav da bude podmetač za šolju kad pijete kafu. Ona to postaje ovakvim zakonom. Zaista vam se divim za način donošenja zakona, za uverenje da ovu Skupštinu niko ne gleda, da građani ne slušaju, da građani ne razumeju, da su spremni sve da oproste za neku novu šarenu lažu. Divim vam se, ali na način kako su se nekad divili Makijaveliju da kažu podlo, ali ne mogu da vam priznam da i vešto, vrlo nevešto.
Dva minuta i 45 sekundi je iskorišćeno vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jorgovanka Tabaković i Stefan Zankov. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Pozdravljam Vladu i predstavnike koji ovde jesu ili nisu u prilici da drugi put malo više uvažavanja pokažu prema onima koji su podneli amandman. Ako u članu 4. piše da Komisija za hartije od vrednosti ima rok da izvrši usklađivanje svojih akata sa rešenjima koja su data u ovim izmenama i dopunama, odakle vama pravo da napišete da se to ne odnosi na ovaj zakon, nego na hitnost postupanja, a podnosilac amandmana baš i nije dobro razumeo kada je skratio rok sa 30 na 15 dana? Zbog građana koji nisu u prilici da čitaju ova vaša obrazloženja, pročitaću šta piše u vašem članu 4. izmena i dopuna ovog zakona. To je svega jedna rečenica, koja kaže – Komisija za hartije od vrednosti izvršiće usklađivanje svojih akata sa ovim zakonom u roku od 30 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona. Odakle vama pravo da se vi neistinito, ne znam kako već, shvatajući amandman, kojim se samo broj „30“ zamenjuje brojem „15“, vi kažete: „Hitnost na koji se predlagač amandmana poziva ne odnosi se na donošenje podzakonskih akata“. Šta znači brzina izmena zakonskih akata u trenutku kada ste vi već primenili zakon koji je neustavan i za koji treba tek podzakonska akta i pravilnike menjati? Ovo je smešno, postupanje onih organa i ljudi koji sede sa vama u vašim ministarstvima i smešno je što je ova Skupština organ uprave u sastavu Vlade zbog ovakvog načina donošenja zakona. Koliko mi razumemo ove zakone i koliko razumemo rešenja koja ovde iznosite, sada ću da vam obrazložim. Vaša odbrana, vas iz Vlade, iz Ministarstva finansija, koji su trebalo da brane ovaj zakon, da 134 milijarde evra poreza na dodatu vrednost, kao sumnjivo projektovane, nerealno projektovane kategorije za budžet 2010. godine, gde smo vam mi iz ekonomskog tima SNS i ja kao neko ko u tom timu radi, postavili pitanje - da li je ovo već povećan PDV sa 18 na 20 ili je greška ili je nestručnost? Stiglo je neko nemušto obrazloženje, na koje vam moram dati argumentaciju koju vi prećutkujete. Kao prvo, ne možete na vanrednim okolnostima i vanrednim prihodima iz prošle godine, kada ste milijardu evra dali kroz subvencionisane kredite, od kojih ste dali 32 miliona evra za subvencionisanu kamatu bankama koje su zaradile, a vi, jer su ti krediti iskorišćeni za kupovinu trajnih, potrošnih dobara, doduše i podnih obloga iz Španije i bele tehnike iz Slovenije itd, prihodovali kroz PDV u svakom trenutku, jer kredit ne ostaje u banci, nego je išao za trajna potrošna dobra, na svakoj od tih transakcija 18%, tj. tačno i precizno 108 miliona evra. Devet miliona evra je akciza koju predviđate u ovoj godini kao specifična akciza na cigarete i ono što je bio vanredni prihod, takođe, to je registracija automobila sa stranim tablicama, popularnih crnogoraca i one „E“ tablice. To što vi mislite da je dovitljivost vođenja ekonomske politike ono što se zove sistem podmornice, ponire u crnu zonu, pa ispliva ponovo, pa se vrati kroz PDV ili Vlada iz jednog džepa uzme, pa u drugi stavi, mislite da je za građane ili za nas koji razumemo vašu taktiku dovoljno uverljivo i da nije transparentno i prozračno, evo, ovako kao što vam predstavljam. Kao što vidite, sve se sazna i rastumači, ali je problem pitanje – da li ćete na tih 20% vanrednih prihoda prihodovanih na ovaj način ponovo moći da ustanovite neke vanredne prihode, da zatečeni nerealni nivo plus 20% ostvarite i još ga i povećate, a to je onaj zbir 34 milijarde dinara? Pitam se – koja je to alhemija koju vi mislite da primenite ili mislite da mi zaista imamo mentalnu lenjost ili bilo koje drugo ograničenje, a najveće je nedostatak vaše svesti da ovde još neko radi i misli o opštem interesu, pa nam ovakva rešenja podnosite ovde? Ovakva taktika više ne prolazi, rekao bi jedan moj prijatelj, ni kod nakupaca na stočnoj pijaci. Niko od nas nije dovoljno glup niti dovoljno zaplašen da o ovim stvarima ne govori na pravi način. Zarađuje država, zarađuju banke, a građanima se stvar privid rada u njihovom interesu, kao što eufemizmi za subvenciju kredit odnosno davanje za kupovinu cenzusa od 5% koje nazivate 621, nabavka finansijske imovine, lepo se na vašim uplatama iz trezora vide i čitaju kao dat novac iz budžeta, a nama kažete imate sistem i možete da uredite državu zadužujući se kreditima milijarde i milijarde evra koje ostaju kao dug.
Iskorišćeno je četiri minuta i 30 sekunda vremena predsednika poslaničke grupe. Na raspolaganju kao ovlašćene predstavnice poslaničke grupe je tri minuta i 45 sekundi, a na raspolaganju poslaničke grupe još 19 minuta i 45 sekundi. Na član 5. amandmane u istovetnom tekstupodneli sunarodni poslanik Mirko Munjić i zajedno narodni poslanici Jorgovanka Tabaković i Stefan Zankov. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, pa narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Mada je član 5. Predloga zakona odredba koja reguliše datum stupanja na snagu ovog zakona, Vlada je predvidela da stupa narednog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku" RS. Gospodin Mirko Munjić je tražio da to bude u skladu sa Ustavom, osmog dana od dana objavljivanja. Moram da konstatujem da su na strani 3. obrazloženja stvarno dati razlozi zašto bi ovaj zakon mogao da stupi i pre ovog roka propisanog Ustavom Republike Srbije, ali mislim da ti razlozi uopšte nisu opravdani, čak su kontradiktorni onome što je navedeno u Predlogu zakona. Krenuo bih nekim redom. Ne znam da li predstavnici Vlade znaju da možda i nemamo Komisiju za hartije od vrednosti. Sećate se kada je bilo ono neuspelo preuzimanje akcija "Knjaza Miloša", da je onaj Štimac nekako pretekao, koknuo ga infarkt, nekako pretekao, dao ostavku, posle toga još nekoliko njih su dali ostavke. Ništa se nije desilo, nastavili su dalje da rede. Da vas podsetim da smo preko Odbora za finansije još pre tri-četiri meseca molili poslaničke grupe da dostave predloge, pošto je po zakonu o hartijama od vrednosti predlagač izbora članova Komisije za hartije od vrednosti Odbor za finansije, molili smo i upozoravali poslaničke grupe da, mislim da je avgusta istekao rok, istekao mandat ovim ljudima, a u članu 4. Predloga zakona, gospodine Mrkonjiću, to kažite Cvetkoviću, da se mane knjigovodstva, neka pogleda malo i ovo što daktilografkinje kucaju, navedeno je da će ta komisija pod ostavkom, kojoj je istekao mandat, da izvrši usklađivanje svojih akata sa ovim zakonom u roku od 30 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona. A naročito je opravdani razlog što ovo stupa na snagu pre osmog dana od dana objavljivanja to što se već završio posao. Taj privilegovani investitor, profesionalni, koji treba da se uortači sa državom je već tu, samo čeka zakon. To je ona priča od pre nekoliko dana na koju nemamo odgovor - šta su to standardi, evropski, međunarodni, svetski? Koristio sam primer Austrije. Austrija je nacionalizovala privatnu banku. Kaže, pa međunarodni standard je svetska finansijska kriza, banka vrlo važna za finansijski sistem Austrije, država morala da interveniše. I mi smo imali banke koje su vrlo važne bile za finansijski sistem, gospodine Mrkonjiću. Naša prijateljica Borka je bila na čelu jedne banke. Došao je Mlađa i uništio je sve. Kaže - banke ne mogu da budu u državnoj svojini, mora privatno sve da bude. Kako se to promeniše standardi za devet godina? Sada je opet nacionalizacija. Treba otvoreno da se kaže MMF je ova zaduživanja koja treba da se obave u 2009. i 2010. godini uslovio time da Republike Srbija smanji svoje učešće u kapitalu banaka i osiguravajućih društava. Sada će delovati čudno, po postojećem zakonu o preuzimanju, država je izuzeta onog postupka, ona ima svoj monopol, može interno da kupuje, ali sada se šlepa neki investitor, jer navodno zajednički deluje sa državom u preuzimanju akcija, pa je moguće da u ovoj fazi, gde država preuzima, ona učestvuje sa 1%, a taj investitor drugi koji dobija status profesionalnog investitora na bazi samo jednog pisma Komisije za hartiju od vrednosti, šlepa se uz državu a nije država, već obično pravno lice. To je ta opasnost. Na taj način vi u stvari simulirate ono što se radi u inostranstvu, s tim što država neće biti vlasnik nego će učestvovati sa 1% u onome što zajedničkim delovanjem neko uzme. Ko bude radio po ovom zakonu, gospodine Mrkonjiću, kažite Dačiću neka odmah hapsi i kroz pet godina može slobodno da počne suđenje, nikakva greška neće da bude, jer kazna je sigurno veća od pet godina zatvora, ali je potrebno da se legalizuje glasovima 126. Mi nećemo da učestvujemo u ovome. Opet unapred kažemo šta se krije iza ovoga. Na čemu je istestiran ovaj način preuzimanja? Na "Metals banci", gospodine Mrkonjiću. Da li znate kako su tamo uradili? Godine 2008. autonomna pokrajina povuče svoje depozite iz "Metals banke", navodno se dovede u pitanje likvidnost te banke, uvede Jelašić privremene mere, razdrmaju tamo tu situaciju za nekoliko meseci, nađu projekat kako da se izađe iz krize, kaže treba da se izvrši dokapitalizacija. Kako ćemo da je izvršimo? U jednom zatvorenom postupku. Kako? Autonomna pokrajina dobija status države, da može privilegovano da učestvuje kao profesionalni investitor, otkupi akcije i navodno se stabilizuje ta buduća razvojna banka, buduća monetarna banka nezavisne državeVojvodine. Pošto je ta operacija uspela u Novom Sadu, sada je vreme da krenemo i ovde. Znate, po sistemu videla žaba gde se konji potkivaju, pa i ona digla batak - ako mogu Amerikanci, ako mogu Englezi, ako mogu Italijani, ako mogu Austrijanci, ako mogu Nemci, što ne bi mogla Srbija? Ali, mi nemamo kapital da bi država izvršila nacionalizaciju. Država će da ide sa nazivom, a materijalna podrška za nacionalizaciju biće, možemo da pretpostavljamo, možemo bilo koga da stavimo na taj spisak - energetske tajfune, trgovinske tajkune i tajfune, jer posledica će biti tajfunska. Zato nema gospođe Diane. Jutros se ona svađala sa mnom. Nije se ona svađala sa mnom, nego sa revizorom. Osporavala je ono što sam pročitao iz izveštaja revizora. Ali, postala je zlatousna, krhka, nejaka žena. Kako to? U prošloj etapi ste dovodili ministarku koja je bila trudna, pa posle porođaja ponovo, da se stvori slika evo poneki zli opozicioni poslanici napadaju. Sve što smo joj rekli pre godinu dana za sudove i za tužilaštva, evo, vidite, samo revolucija što se ne digne još. Sve je urađeno kako smo rekli da će da se uradi. Zato nećemo da glasamo, gospodine Mrkonjiću, za ovaj predlog zakona. Vodite računa u kakvo ste se društvo upleli.
Iskorišćeno je osam minuta vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč želi narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Celina amandmana koje smo podneli kao poslanička grupa završavala se vraćanjem na neki redovni rok stupanja na snagu sa prvog narednog dana na osmi i u načelnoj raspravi sam obrazlagala da ste vi u Vladi doneli 27. jednu uredbu kojom ste i pripremili teren za ovo, doneli ste još jednu uredbu za restrukturiranje, što je još jedan od načina da se mimo uobičajenog sistema provere boniteta klijenata usmeravaju sredstva sa računa Vlade, subvencije i razni krediti onim nefinansijskim organizacijama, privatnicima, 454 pa 451. Vrlo je zanimljivo da ovde niko ne vodi računa o malim akcionarima, gde čak i oni predstavnici stranog kapitala koji nedvosmisleno priznaju da su ovakvim postupkom oštećena prava manjinskim akcionarima. Ono što me posebno brine je što u ovoj zemlji svaki izuzetak postane pravilo. Dovoljno je samo jednom otvoriti nezakonito postupanje. I mi ovde - jednom kad prekineš sednicu, prekidali smo je tri puta. Čak je poslednji put i u toku glasanja bilo prekida, pa sednica, pa nastavak. Sada ono što bi trebalo da bude pravilo je u stvari izuzetak. Očekujemo da uvedemo normalnost i da ličimo na svet i kažemo - dostići ćemo standarde. Svaki drugi zakon ima ovakav hitan postupak i stupanje na snagu. Za ovaj zakon trebalo je da napišete - stupio je na snagu, pa mi vas, Skupštinu, kao evidentičare nismo mogli da zaobiđemo na putu do Službenog glasnika. To bi bilo iskrenije. Mnogi misle da iskrenosti nije mesto u politici, a uverena sam da će doći vreme i da se u politici, i u zakonodavstvu, i u rešenjima u zakonodavstvu zaista takav kriterijum primenjuje kao prvi, osnovni i najznačajniji.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Završili smo pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo završili, da li predstavnik predlagača želi završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 5. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O JAVNOM DUGU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Dejan Mirović, Mićo Rogović i Zoran Antić. Primili ste izveštaj Odbora za finansije i mišljenje Vlade o amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Zoran Krasić.
U izmenama i dopunama Zakona o javnom dugu, a da podsetim da je taj zakon donet 2005. godine, sada što se menja, menja se u članu 36. nekoliko delova, stavova i evo kako to Vlada zamišlja izmene i dopune, čitam, izuzetno od stava 2, pa onda da preskočim nekoliko stavova u tom jednom istom članu, izuzetno od stava 4. Vidite, u jednom jedinom članu Predloga zakona, ne računam drugi koji reguliše stupanje na snagu, kojim se menja neka odredba osnovnog teksta zakona, dva pasusa, dva nova stava počinju sa rečju - izuzetno. Šta je to izuzetno? Šta je to što je izuzetno pa se pojavilo pri kraju 2009. godine, a trebalo bi da nam važi u 2010. godini? To je mogućnost da jedinice lokalne samouprave se zadužuju kod poslovnih banaka za neke svoje kapitalne investicije, a sve jedinice lokalne samouprave imaju potrebe za nekim kapitalnim investicijama, da li je u pitanju ulica, put od opštinskog značaja, seoski put, vodovod, kanalizacija, grejanje. Zašto ne reći nešto što se tiče zaštite životne sredine, gde je nadležna jedinica lokalne samouprave? Pošto nema sredstava za razvoj u budžetima jedinica lokalne samouprave, nema u javnim preduzećima od opšteg značaja, ne postoji mogućnost obezbeđenja sredstava, postoji mogućnost velike zloupotrebe iz NIP, gospodine Mrkonjiću, jer NIP takođe može da investira u regionalnu i lokalnu infrastrukturu, pa će gospođa Kalanović, kao što je nekada za svoje selo, tako i sada za opštine gde je G17 plus na vlasti, a ove druge neka čekaju. Zbog toga postoji taj NIP i to su sa gledišta budžeta kapitalne investicije i to bi trebalo da bude kod vas u ministarstvu. Ali, ne. Treba da se G17 udomi, jer očigledno kada je vršena podela ministarstava, bio je takođe jedan kriterijum - srazmernost jačini, ali i kada se deli budžet u ministarstvima, valjda je srazmeran i treba da se poštuje. To što ste vi uskraćeni, gde vam nominalno i pripada, pošto vodite kapitalne investicije, za jedan deo koalicionog kolača prema koalicionom dogovoru. Znate li kako je u feudalizmu? Zna se međa. Zna se gde počinje i gde se završava. Nije bitno koliko je opravdano. Opasnost ovog zakona jeste što se povećava limit, odnosno ograničenje koje je do sada postojalo u jedinicama lokalne samouprave, što se daju navodno još neki kriterijumi, ali se iz ovog teksta ovog člana vidi opredeljenje države da stimuliše jedinice lokalne samouprave, da se bukvalno rečeno za sve kapitalne investicije, ukoliko nedostaju sredstva, kreditno zaduži kod neke poslovne banke. Tu je potpuno druga kamatna stopa, to morate da znate, pa je data i mogućnost da postoji neki grejs period i to su pokušali da definišu ovim predlogom zakona, vodeći računa da ipak to bude neki sistem, ali nezavisno od toga što ovo liči na neki sistem, ovo je opasno, jer ako imate jednog raskalašnog predsednika opštine, koji smatra da ta opština pre njega nije postojala i da po njemu treba da bude sve, ili imate predsednika opštine koji je dva puta pokušao samoubistvo, pa mu nije uspelo, kada je došao treći put za predsednika opštine, na grafitu zgrade piše - treća sreća. Našao je u livadi da se tu sudaraju vode iz Vranjske Banje, Prolom Banje, Kuršumlijske Banje, pa je našao čovek i naftu. Da vam ne pričam šta je našao. To se vi raspitajte, neću ime i prezime. Vrlo je interesantna pojava na političkoj sceni.
Vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je iskorišćeno. Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo potpredsednice, uvaženi gospodine Mrkonjiću, dame i gospodo narodni poslanici, čuli smo šta kaže teorija ponekad. Međutim, doktrina i praksa se u Srbiji vrlo često razlikuju. Prvi put sam čuo da je seoski put kapitalna investicija. Ne znam da li je gospodin Mrkonjić za to čuo ili se možda uči na nekim fakultetima i školama. Znam, gospodine Mrkonjiću, da ne beše vas i Fonda za kapitalne investicije i tih fondova kojima država Srbija pomaže lokalne samouprave, grad Kruševac iz koga dolazim, a u kome je nažalost jednog trenutka politički eksperiment sprovodila jedna politička stranka, vrlo neuspeo, nikada ne bi uspeo da uradi neke kapitalne projekte, ali zaista kapitalne projekte. Baš zahvaljujući tom fondu i tom kreditnom zaduženju smo to uspeli. Međutim, čini mi se da je gospodin Krasić malopre baš dobro opisao situaciju u nekoliko gradova gde je na vlasti bila SRS. Evo kako to izgleda u gradu Kruševcu iz koga dolazim - u vreme političkog eksperimenta u gradu Kruševcu, kada je SRS, između ostalih, bila na vlasti, ostao je dug u budžetu od 180 miliona dinara i naknadno smo utvrdili da iznosi 10 miliona dinara. Gradska toplana, kojom je takođe gazdovala, i to podvlačim - gazdovala SRS, zadužena je bila za 80 miliona dinara na pragu zime. Ostali smo i bez energenata i bez sredstava da grejemo grad. Šta sad treba da radimo? Da ne zadužimo grad? Da ne donesemo ovakvu odluku? Da se građani smrzavaju zbog toga što je neko izvodio politički eksperiment? Naravno da lokalna samouprava ima pravo da se zaduži i naravno da nažalost ti dugovi nekada služe i za vraćanje dugova ovakvih političkih eksperimenata i egzibicija. Gospodine Mrkonjiću, ima na ulazu u grad Kruševac jedan hrast, zapis, star je jedno 350 godina, kad bi moj ljudski vek bio toliki, kad bi čovek toliko živeo, ja bih možda i dozvolio da neko jedno tri-četiri godine proba i da napravi neki eksperiment, jer, šta su četiri godine naspram 350 godina. Ali, dobri gospod bog meni je dao biološko ograničenje, kao i svim ljudima i ja živim onoliko koliki je ljudski vek i zbog toga ne mogu ni jednu jedinu godinu svog života da prepustim nekome za političke eksperimente. Zato smatram da je dobro što lokalne samouprave imaju pravo da se zaduže, da imaju pravo da investiraju, da poboljšavaju kvalitet građana, a vama, gospodine Mrkonjiću, u ime građana Kruševca hvala što završavate onu obilaznicu koju ste obećali, jer, kako sam obavešten, to bi trebalo da bude završeno do 29. decembra, uprkos nepovoljnim vremenskim prilikama.
Iskorišćeno je dva minuta i 55 sekundi vremena poslaničke grupe. Pravo na repliku ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Samo bih nešto da pojasnim. Pošto u ovom zakonu stoji – zaduženje za kapitalne investicione rashode, a tiče se lokalne samouprave, uzeću za primer teritoriju opštine Prokuplje. Sva ona sela koja nemaju asfaltni put, ako se asfaltira seoski put pa počne da dolazi autobus, za njih to jesu stvarno kapitalne investicije. Tako se i vode, i u budžetskom računovodstvu i u ekonomskim klasifikacijama, kao izdaci za te namene, tako da tu nešto i nisam pogrešio nego sam baš sveo na onu razumnu meru kada je u pitanju jedinica lokalne samouprave. Nije problem ovog predloga zakona zaduživanje. Zaduživanje je već definisano ovim zakonom. Problem je što se ovde otvara mnogo veći prostor i daje jedna loša poruka jedinicama lokalne samouprave da nema potrebe da se bore za sopstvenu akumulaciju u poslovnoj godini, budžetskoj godini. Nemaju potrebe da vode računa o javnim preduzećima i o drugim, ako mogu tako da kažem, institucijama i sredstvima koji utiču na rashod. Dovoljno je samo da se zadužimo. To je, gospodine Mrkonjiću, kao ono vreme pre 20 i nešto godina, kada su se davale one menice sa bankarskim avalom, pa su uspešni bankarski direktori bili samo oni koji su bili u stanju da popiju litar vinjaka i da odu do osnovne banke i da pokupe avalirane menice, što je bio uslov za isplatu plata. Drugo se ništa nije vodilo računa. Bila je takva dirigovana privreda itd. To nam se kasnije osvetilo. Stičem utisak da ovako širokim ovlašćenjima idemo ka tome. Nesumnjivo je da postoji potreba u svakoj jedinici lokalne samouprave, zato što smo zaustavljeni u razvoju, ako tako mogu da kažem, i u tekućem održavanju i u razvoju. Ali, ako se daju tako velike granice, veliki limiti, može da se pojave čak i štetne posledice. O tome se radi. Ova uprava za javni dug, kad se formira, dok ona sve to sagleda, a znate i sami kakva je situacija, recimo, na teritoriji Vojvodine, gde je, recimo, Pajtić preko nekog svog fonda preskakao opštine i direktno išao u mesne zajednice. O tome se radi. A ova dugoročna zaduženja takođe omogućavaju da se poprilično i kupe izbori. I toga treba biti svestan.
Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Mićo Rogović i Zoran Antić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, tema javnog duga nije nimalo jednostavna i nije nimalo naivna i svaka izmena Zakona o javnom dugu zahteva jednu, rekao bih, ozbiljniju analizu jer smo mi, po oceni Srpske napredne stranke, i društvo i privreda prezaduženi, pa i građani, čini nam se, mada ne u tolikom obimu koliko su prezaduženi u nekim drugim možda tranzicionim zemljama. Neophodno je da se građanima, pre svega, da do znanja da mi imamo jako ozbiljan rast javnog duga, svakodnevno, da u odnosu na prethodnu godinu mislim da je rast javnog duga za nekih 600 miliona evra, znači u prethodnoj godini, da imamo ozbiljna zaduženja kada je u pitanju privreda i da se dugovi naše privrede, mislim na privatnu privredu, uvećavaju bez obzira što se ona spolja razdužuje. Ona se zadužuje kod domaćih banaka i imamo situaciju da smo u budžetu za koji ćemo glasati u ponedeljak, kada su u pitanju garancije, sa nekih 130 milijardi dinara koliko je to bilo u prethodnom budžetu, ovaj put garancije podigli na nekih 210 milijardi. Očigledno je da se naša država, naša privreda, naše društvo zadužuje iz dana u dan i da smo mi, bez sumnje, jedna dužnička ekonomija. Ove izmene zakona treba da omoguće i lokalnim samoupravama da mogu da povećavaju nivo zaduživanja. Nama se čini, nama iz Srpske napredne stranke, da se država, da se zvanična statistika, pre svega Vlada, jako neozbiljno odnosi prema dugu, da se na pravi način građani ne informišu o stanju javnog duga, da se najčešće polazi od BDP-a koji se, na stranu to što je na sumnjiv način obračunat, uglavnom vezuje za dolarske iznose, da mi imamo stanje da u prethodnih šest-sedam godina inflaciju preko 300%, a da je kurs dolara faktički nepromenjen i da se stiče utisak jedne jako velike aproprijacije dinara, po kojoj smo možda i sa Rusijom zemlja vodeća u svetu, a ne u Evropi. Kada se realno sagleda BDP, u odnosu na realni rast na kupovnu snagu, možemo da dođemo stvarno do nekih mnogo realnijih podataka koji ukazuju da naš dug uopšte nije tako naivan, da imao jednu politiku kursa koja je dugoročno održiva i koja za našu privredu može da bude pogubna u nekom narednom periodu. Prema tome, trebalo bi mnogo više da brinemo o privredi, trebalo bi mnogo više od tih zaduženja da direktno ulažemo u proizvodnju. Podsetio bih i ovom prilikom da imamo pad proizvodnje, zvanični, a mi sumnjamo često u zvaničnu statistiku, jer ume da bude i te kako partijski obojena. Znači, nekih 15% imamo ozbiljan pad kada je u pitanju prerađivačka industrija. Čisto sumnjamo da će u narednom periodu stvari ići nabolje. Neophodno je da Vlada ubuduće mnogo više računa posveti privredi, da se što je moguće manje zadužuje, jer zaduživanjem faktički jedemo neku supstancu koja pripada našoj deci. Na ovaj način, ovom politikom bezgraničnog zaduživanja, rasprodaja onih resursa koje smo nasledili, dolazimo bez sumnje u situaciju da će ove dugove vraćati naša deca i to na jedan jako ružan način. Na taj način što ćemo morati da ih šaljemo, što bi moji Jagodinci rekli, u pečalbu, da tamo kroz devizne doznake vraćamo ove dugove, a ne kroz neke gotove proizvode kojih bi trebalo da bude u Srbiji. Mi danas, nažalost, u Srbiji nemamo šta da izvozimo. Izvozimo kukuruz, gvožđe, zavisimo od sekundarnih sirovina koje se prikupljaju po Srbiji. To su dva naša najveća izvozna artikla i stvarno je, rekao bih, i sramota i neozbiljno povećavati zaduživanje na bilo kom nivou vlasti.
Iskorišćeno je dva minuta i 35 sekundi vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne) Ovim smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima. Da li predstavnik predlagača želi završnu reč? (Ne) Zaključujem pretres Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnom dugu, u pojedinostima. Pošto smo obavili pretresa Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 6. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENI ZAKONA O OSIGURANjU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Božidar Delić, Mićo Rogović, Zoran Antić i Milovan Radovanović. Primili ste izveštaje Odbora za finansije i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Božidar Delić, Mićo Rogović i Zoran Antić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u tri reda su izmene i dopune Zakona o osiguranju. Šta je bitno ovo, zbog građana koji ovako, veče pred slavu, imaju eventualno priliku da posmatraju ovaj prenos? To je da je rok sa 2009. godine u prethodnom zakonu, to je član 234, promenjen na 31. decembar 2011. godine, a radi se o obavezama razgraničenja životnih i neživotnih osiguranja. Mi smo protiv ovoga i svojim predlogom amandmana smo, i s obzirom na zaista neka nelogična objašnjena ovih predloga izmena i dopuna ovoga zakona o osiguranju, pomerili na 2010. godinu i iz razloga što zaista niti u objašnjenju ovde obrazloženja koja ste dali vezano za ove izmene i dopune ne stoji takva konstatacija. Moramo da vas podsetimo da će država, odnosno Republika Srbija, 22. decembra tekuće godine ili juna iduće godine, na našu sreću, podneti svu potrebnu dokumentaciju za pristupanje, odnosno za kandidaturu EU. Ovima se neki rokovi koji važe u EU, a u poslovima razdvajanja životnog i neživotnog osiguranja pomeraju i moramo podsetiti da smo u obaveznosti da uskladimo regulativu naših zakona sa regulativom zakonodavstva EU.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Srđan Milivojević ima reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine Mrkonjiću, poštovani građani Srbije, meni je drago kad god neko u Srbiji želi da prihvati odrednicu i opredeljenje da Srbija ide put EU. Taj put, put ka EU svakako je i trasiran određenim zakonima i svaki zakon koji mi donosimo predstavlja određenu stepenicu na putu ka EU. S druge strane, deklarativno zalaganje za pristupanje EU i kritikovanje svih onih zakona koji se donose uz preporuku i saglasnost sa svim relevantnim institucijama koje olakšavaju put ka EU, ne znači da to deklarativno zalaganje zaista predstavlja i suštinsko zalaganje za priključenje EU. DS i koalicija ZES vrlo pažljivo analizira sve zakone koji ovde ulaze u skupštinsku proceduru, sve amandmane i apsolutno sam mišljenja da svaki zakon predstavlja još jedan stepenik ka EU i tom teškom mučnom putu i mislim da je dobro da sve te zakone koji ulaze u skupštinsku proceduru, a pogotovo amandmane, pažljivo sagledamo i pogledamo da li zaista oni predstavljaju jednu olakšicu ili prečicu na putu ka EU. Apsolutno sam uveren i delim ubeđenje svih poslanika poslaničke grupe ZES da mi praktično sve zakone koje donosimo, donosimo u cilju tog bržeg, lakšeg pristupanja EU. Potvrdu ovih mojih reči možete naći već sutra na Svetog Nikolu, zaštitnika putnika i moreplovaca, jer tog dana, na Svetog Nikolu, građani Srbije će prvi put posle19 godina moći u Evropu bez jednog sramotnog ograničenja koje se zove vizni režim. Mnogi u ovoj sali koji sede, a pogotovo moje mlađe kolege nisu imale priliku da uživaju u toj blagodeti koju je pružao pasoš, koji bez mane ruši sve prepreke i otvara sve grane, kako se slikovito kaže u jednoj pesmi Đorđa Balaševića. Mislim da je to najbolja potvrda uz potvrdu trgovinskog sporazuma, a sa druge strane, mislim da je to još jedan signal, da građani Srbije imaju puno poverenje u program DS i koalicije ZES. Mislim da ćemo i dalje podržavati sve te zakone i dobro je dobijamo i amandmane na te zakone, ali, dobro je da ti amandmani olakšavaju taj put, a ne otežavaju taj put. Zahvaljujem vam se.
Dva minuta i 45 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi završnu reč? (Ne.) U tom slučaju, zaključujem pretres Predloga zakona o izmeni zakona o osiguranju u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna Skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 12. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O ZADUŽENjU REPUBLIKE SRBIJE KOD EUROBANK EFG A.D. BEOGRAD (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković i Dragan Čolić. Primili ste izveštaj Odbora za finansije i mišljenje Vlade o podnetom amandmanu. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 3. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika poslaničke grupe Napred Srbijo. Vlada i Odbor za finansije prihvatili su amandman. O amandmanu će se Narodna skupština izjašnjavati, zbog toga što nedostaje izveštaj Zakonodavnog odbora. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Neću oduzimati mnogo vašeg vremena. Prosto ne bi bilo dobro da se nastavlja ova praksa, da već jednom usvojen amandman, kao na prethodnom zaduženju sa Alfa bankom, kao jednom od banaka, gde treba precizirati sve uslove za dobijanje kredita i gde je usvojen amandman, da se u roku od 30 dana od dana potpisivanja ugovora, radi informisanja, takav ugovor dostavi Skupštini. Već smo ga dobili po tom prethodnom zakonu i nema potrebe da u sledećem zaduženju ne stoji takva odredba, nego da mi amandmanski reagujemo i pogotovu da obrazloženje sadrži, na primer, taj deo za kamatu koji sam amandmanom definisala, a da nema sadržaj zakona. Znači, izbegli bismo mogućnost podnošenja amandmana ukoliko bi Vlada pisala te predloge zakona kako valja.
Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Zoran Krasić je prijavljen u elektronskom sistemu, ali nemate vremena na raspolaganju, ni kao ovlašćeni predstavnik. Iskorišćeno je vreme poslaničke grupe i vreme ovlašćenog predstavnika. Da li još neko želi reč? (Ne.) Ovim smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima. Da li predstavnik predlagača želi završnu reč? (Ne.) U tom slučaju, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini, s tim što molim službu Skupštine da deo izlaganja narodne poslanice Jorgovanke Tabaković, kao belešku dostavi predlagaču. Deo koji se tiče drugi put podnošenog amandmana, koji Vlada, odnosno predlagač prihvata drugi put zaredom, da uštedimo vreme jedni drugima i da ustanovimo oblik ovakvog amandmana u svakom budućem ugovoru. Pošto je Narodna skupština završila raspravu o svim tačkama dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 85. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, određujem ponedeljak, 21. decembar 2009. godine, sa početkom u 11.00 časova, kao dan za glasanje o tačkama dnevnog reda Šeste sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Zahvaljujem svim učesnicima sednice. Sutra 19. decembra je višestruki praznik Srbije, stanovništva Srbije, i želeći vam prvi dan bez viza, prvi dan bez opterećenja kako ćemo putovati, i slavu Sv. Nikole onima koji slave i onima koji na slave idu, hvala vam.