Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Petog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 115 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 133 narodna poslanika, te da imamo uslove za potreban rad. Saglasno članu 86. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je ova sednica sazvana u roku kraćem od roka utvrđenog u Poslovniku, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge zakona iz dnevnog reda ove sednice. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv sednice Petog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu, koja je sazvana na zahtev Vlade, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 48. stav 3. Zakona o Narodnoj skupštini i članu 249. Poslovnika, dostavljen vam je zahtev za održavanje vanrednog zasedanja sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za sednicu Petog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu određen je sledeći D n e v n i r e d: Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja; Predlog zakona o visokom obrazovanju. Narodni poslanik dr Aleksandar Martinović, na osnovu člana 92. stav 2. i člana 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja iPredlogu zakona o visokom obrazovanju. Da li predlagač želi reč? (Ne.) Zahvaljujem. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 131, protiv – 14, uzdržan – jedan, nije glasalo 25 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Prelazimo na rad po dnevnom redu. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici prisustvuju: Mladen Šarčević, ministar prosvete, nauke i tehnološkog razvoja; dr Zlatibor Lončar, ministar zdravlja; Anamarija Viček, državni sekretar u Ministarstvu prosvete, nauke i tehnološkog razvoja; Vesna Nedeljković, dr Aleksandar Pajić i prof. dr Vesna Mandić, vršioci dužnosti pomoćnika ministra prosvete, nauke i tehnološkog razvoja; Biljana Lajović, savetnik ministra prosvete, nauke i tehnološkog razvoja; Aleksandar Marković, šef Odseka za pravne poslove u Ministarstvu prosvete, nauke i tehnološkog razvoja; Nataša Mujagić i LJiljana Todorović, viši savetnici u Ministarstvu prosvete, nauke i tehnološkog razvoja i Vladimir Bojković, samostalni savetnik u Ministarstvu prosvete, nauke i tehnološkog razvoja. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja iPredlogu zakona o visokom obrazovanju. Pre nego što dam reč ministru, želim da vas obavestim da ste primili ostavke narodnih poslanika prof. dr Milovana Bojića i Aleksandre Đurović na funkciju narodnih poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i Izveštaj Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine povodom razmatranja ovih ostavki, koji je utvrdio da je podnošenjem ostavki nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 2) Zakona o izboru narodnih poslanika i predlaže da Narodna skupština, u smislu člana 88. st. 3. i 4. istog zakona, konstatuje prestanak mandata ovim narodnim poslanicima. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 2) i st. 3. i 4. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, konstatuje da je prestao mandat, pre isteka vremena na koje su izabrani, narodnim poslanicima prof. dr Milovanu Bojiću i Aleksandri Đurović, danom podnošenja ostavke. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika, izvršiće se popunjavanje upražnjenih poslaničkih mesta u Narodnoj skupštini. Da li predstavnik predlagača želi reč? Izvolite. Dajem reč ministru Mladenu Šarčeviću.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, poštovana gospodo poslanici, u kratkom obraćanju daću samo glavne crte ovih novih zakona koji obuhvataju sistemske promene u prosveti i visokom obrazovanju. Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja je nešto što se nastavlja na važeći zakon, koji je donet 2009. godine, a koji pak ima korene iz 2003. godine. Iznad ovog predloga zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja pristupilo se sa ciljem da se koncepcija razvoja celokupnog sistema obrazovanja i vaspitanja prilagodi uslovima koji se odvijaju u procesu u Republici Srbiji. Naime, zadržane su tendencije koje su iskazane u važećem zakonu, a koje su usmerene ka opštem razvoju, unapređivanju i transformaciji obrazovanja i vaspitanja u skladu sa potrebama društva, ostvarivanju uslova za realizaciju punih kapaciteta i potencijala svakog pojedinca, uz poštovanje tradicionalnih vrednosti našeg obrazovanja i vaspitnog sistema, istovremeno uvažavajući potrebu za inovacijama, usaglašavanjem, prihvatanjem tendencija razvoja i evropskog i drugih razvijenih sistema školstva. Predlog zakona omogućuje da se sistematični i racionalni pristup promena obrazovno-vaspitnog sistema sagleda sveobuhvatan proces, od početka do kraja preduniverzitetskog obrazovanja, postizanje optimalnih rezultata u svakoj od etapa obrazovanja i vaspitanja, bilo da je u pitanju obrazovanje i vaspitanje za nastavak školovanja ili za stupanje u proces rada. Osnovni razlozi za donošenje ovakvog zakona su usklađivanje sa novim propisima radi nesmetanog funkcionisanja sistema obrazovanja i vaspitanja s obzirom da je u međuvremenu nastupilo dosta izmena i dopuna Zakona o visokom, Zakona o prekršajnom, Zakona o radu, Zakona o opštem upravnom postupku, Zakona o inspekcijskom nadzoru kao i da je 2015. godine zaključen poseban kolektivni ugovor za zaposlenim i srednjim školama i domovima učenika, te da je doneta Strategija obrazovanja u Srbiji do 2020. godine. Iskustva zaposlenih i učeni problemi u praksi te je procena zaposlenih o potrebi donošenja novog zakona i važnim segmentima gde je potrebno da se urede na drugačiji način od postojećeg zakona sveobuhvatno ankete su za to poslužile u obrazovno-vaspitnim ustanovama u Republici Srbiji. Korišćenja primera dobre prakse, iskustva utvrđena na osnovu komparativne analize obrazovno-vaspitnih sistema u državama u okruženju, kao i u drugim državama koje pokazuju dobre rezultate na relativno jakim svetskim proverama i analizama. Novim zakonom se nude nova rešenja koja trebaju da doprinesu povećanju odgovornosti svih ključnih faktora, učesnika u obrazovno-vaspitnom sistemu na unapređivanju kvaliteta obrazovanja i vaspitanja, na povećavanju efikasnosti svih nivoa sistema i ostvarivanju veće ekonomičnosti. Neka od najvažnijih rešenja sistemskog zakona o vaspitanju su nedefinisanje opštih principa, ciljeva, ishoda i kompentencija, odnosno definisanje ključnih kompentencija za celo životno učenje i opštih međupredmetnih kompentencija radi usklađivanja postavljenih principa, ciljeva, kompentencija, ishodima evropskih zemalja koje imaju visoka postignuća u oblasti obrazovanja i vaspitanja, ali i sa Strategijom razvoja do 2020. godine, kao i uspostavljanje novih i izmenjenih mehanizama radi njihovog osiguravanja kroz kvalitet obrazovno-vaspitnih programa, uređenje nacionalnog okvira obrazovanja i vaspitanja koji je osnov i daje samo smernice za dalju izradu planova i programa nastave i učenja, samovrednovanje, praćenje, nezavisno vrednovanje rada nastavnika, vaspitača, stručnih saradnika, direktora i sekretara, kao i rada celokupne ustanove na osnovu definisanih standarda kvaliteta i kvaliteta obrazovno-vaspitnih procesa. Uređivanjem upisne politike u skladu sa najboljim interesima ostvarenja prava deteta je učenik, a upis deteta u predškolsku ustanovu prema mestu prebivališta, upis preraslog deteta u razred koji odgovara njegovom obrazovnom, a ne uzrasnom nivou, definisanje jasne razlike između obaveznih, izbornih, fakultativnih aktivnosti, a u skladu sa tim je uveden i novi pojam „vreme koje dete provodi u školi“, umesto opterećenje učenika. Preciznije i jasnije stručno profilisanje poslova Zavoda za unapređivanje obrazovanja i vaspitanja, kao i Zavoda za vrednovanje kvaliteta obrazovanja i vaspitanja je u cilju poboljšanja celokupnog kvaliteta obrazovanja. Izmene odredbi koje se odnose na Nacionalni prosvetni savet i Savet za stručno obrazovanje i vaspitanje odraslih tako što će ova tela se urediti na efikasniji način, kako u pogledu nadležnosti i vrste poslova, rokova za postupanje, tako i u pogledu sastava, broja članova i organa koja ih imenuju. Izbor članova imenuje Vlada u dužini mandata od četiri godine, smanjen je broj članova. Nadležnost postaje savetodavna i definisane su obaveznosti saradnje i pripreme zajedničkog objedinjenog mišljenja prilikom razmatranja pitanja koja su u nadležnosti oba saveta, čime se povećava njihova efikasnost, proširuje se autonomija svake ustanove u skladu sa Strategijom razvoja i obrazovanja u Srbiji do 2020. godine. To su tzv. pedagoške autonomije, autonomije nastavnika, vaspitača i stručnih saradnika, uz istovremeno definisanje odgovarajuće odgovornosti svih aktera koji učestvuju u ustanovi, u radu i koji kvalitetno rade da bi stekli tu dodatnu autonomiju. Uvođenjem novog modernog jedinstvenog informacionog sistema prosvete, da ne nabrajam šta će sve to doneti, mislim da je to opšte poznato, a takođe i uvođenje jedinstvenog obrazovnog broja koji će imati svaki upisani učenik još od predškolskog obrazovanja do kraja studija. Znači, informacioni sistem prosvete će biti usavršen i davaće jasne odgovore ukupnom građanstvu o kvalitetu i svim drugim vrednostima svake ustanove. Jasno definisanje odgovornosti i nadležnosti direktora ustanove i svih zaposlenih, uređivanje sastava, nadležnosti, odgovornosti organa upravljanja ustanove, uvođenje veće odgovornosti, uključenosti roditelja i drugih zakonskih zastupnika u obrazovno-vaspitni proces, rad ustanove, ali i prava i obaveze dece i učenika. Jasno se propisuje odgovornost roditelja. Jasno se propisuje odgovornost učenika, nastavnika i drugih zaposlenih. Zarad interesa zaštite dece gde ne postoji odgovornost roditelja predlaže se da se imenuje zastupnik učenika, odnosno najčešće školski psiholog koji će moći da pomogne u procesima donošenja kvalitetnih odluka u interesu učenika. Efikasnije osiguranje kvaliteta nastavničke profesije, a sa tim i obrazovno-vaspitnog procesa i postignuća učenika je regulisano uvođenjem ishoda obrazovanja i vaspitanja koje će pomoći nastavnicima da kvalitetnije planiraju i ostvaruju rad kada postoje jasni opisi šta se očekuje da učenik zna, razume i da je sposoban da pokaže, odnosno uradi nakon završenog odgovarajućeg nivoa obrazovanja i vaspitanja. Kao takvi predstavljaju osnov za planiranje rada, praćenje i vrednovanje obrazovanja i vaspitanja. Pojačana uloga stručnih saradnika je jako važna u svakom ustanovi, poslednjih godina se dešava upravo suprotno. Uspostavljanje vežbaonice, modela da mladi budući profesori mogu u školama da stiču praksu kako bi mogli lakše da se uključe u proces rada. Redefiniše se i preciznije organizuje tzv. individualni obrazovni plan za decu koja imaju teškoće u učenju i razvoju, jer dosadašnji modeli su ostali vrlo rigidni da svugde uđe isključivo inkluzija, a imamo i specijalne škole gde zaista ta prohodnost deci od jedne ka drugoj ustanovi je bolje rešenje nego staro rešenje, gde je samo jedan model i sadašnja rešenja inkluzija po svaku cenu. Naravno, to je sve u dogovoru sa strukom. Sistematično definisanje i unapređivanje načina i oblika ocenjivanja i napredovanja učenika, određivanje vaspitno-disciplinskog postupka, uvođenjem društveno korisnog i humanitarnog rada kada dođe do situacije da učenik nije svoj posao odradio kako treba. Veća bezbednost i drugi razlozi po ovom pitanju su razrađeni detaljno. Uvođenje postupnosti prilikom uzimanja licence, jer je tu postojao problem da ljudi kojima se lako oduzme licenca ostaju bez posla doživotno, te smo ustanovili procese koji služe za postepeno kategorisanje, ali i sa čekanjem da sud donese konačnu odluku što do sada nije bio slučaj. Drugačije je uređen izbor direktora ustanove. Na način kako se pojavljuje sada, Vlada odnosno ministarstvo, ne samo ministar, jer je on ovde stilska figura, odnosno odgovornost da se ne izaberu loši rukovodioci i da onda dugim procesima pokušamo to da lečimo, idemo na zahteve za visokim kompetencijama za ljude koji će rukovoditi ustanovama. Ako je procedura prošla sve istance, od samog kolektiva, konkursa, školskog odbora, lokalne samouprave, pokrajine, ne vidimo da smeta kao u mnogim evropskim zemljama, naročito u Nemačkoj da se pojavi samo izuzetno i ministar, odnosno timovi koji će to sagledati i dati tu neku sada i značajniju verifikaciju tom slučaju. Do sada je slučaj da se samo to potpiše, bez uticanja i udubljivanja u proces. Takođe, jasno je definisano razrešenje direktora. Dosta težišta je u zakonu stavljeno na ulogu direktora, jer je to osnovna figura od koje zavisi proces kvaliteta i rada u ustanovi. Direktora smo predvideli da malim procentom obavlja poslove nastavnika, kao što i na visokom obrazovanju to rade dekani i ne želimo da se profesionalizuje taj poziv, nego da onog časa kada se vrate u nastavu mogu to da urade veoma kvalitetno. Naravno osmišljen je i nadzor nad takvim radom direktora sa posebnim timovima. Formiranje obrazovno-vaspitnih centara je jako značajna tema jer imamo ovde već u praksi neke pojave koje želimo da legalizujemo u 12 gradova i ta mreža će se širiti, centri za stručno usavršavanje nastavnika koji mogu biti i jesu delimični centri za promociju nauke i za druge procese. Ako u visokom obrazovanju ima negde smisla produžavati radni vek zaposlenih, u prosveti to svakako i da ima smisla ne možemo zbog malog nataliteta, pada broja odeljenja nastavnika, tako da gornja granica penzionisanja je 65 godina. Sada u sistemu imamo blizu 900 ljudi koji ne žele u penziju, a rade preko 65 godina. Jasno smo sa sindikatima dogovorili politiku preuzimanja zaposlenih i to je nešto što smo regulisali u toj radnoj grupi i podgrupi koja je već na terenu i evo drugu godinu uspešno radi. Imamo zajednički cilj da se skrivena radna mesta, znači pojave da za njih prvo apliciraju ljudi koji su ostali bez posla, kao tzv. tehnološki viškovi, jer imamo jedan veliki problem, a to je 17.000 ljudi u sistemu koji imaju status povremeno privremenih poslova zbog zabrane zapošljavanja iz zakona koji to reguliše. Tako da prosto ćemo dugo godina imati ovu kategoriju i zaista moramo legalizovati. Mislim da ćemo kroz raspravu još govoriti o svemu i daću vam kratak osvrt na ono zašto je bitno da danas razgovaramo i o Nacrtu zakona o visokom obrazovanju. Znate i sami da je poslednji taj zakon važeći donet 2005. godine i da je jako mnogo bilo izmena i dopuna. Uglavnom zbog sličnih razloga, a to je najveći razlog i najčešći je bio, znači, definisanje nivoa poena, koje učenik, odnosno student mora da ostvari da bi upisao godinu po budžetu. Konstatovana je potreba da se i određene stvari usavrše i usaglase sa zakonom i strategijom razvoja obrazovanja u Srbiji visokog obrazovanja u 2011. godini, kao i drugim propisima u oblasti obrazovanja, o zaštiti podataka ličnosti i finansiranja javnog sektora, kao i da se radi rešavanja uočenih problema utvrdi nova i unapred važeća zakonska rešenja. Osnovni ciljevi donošenja novog zakona o visokom obrazovanju su unapređivanje, kontinuirano usaglašavanje evropskim standardima u oblasti sistema kontrole i obezbeđivanje kvaliteta u visokom obrazovanju, povećavanje relevantnosti visokog obrazovanja kako za privredu, tako i za društvo u celini, sticanje funkcionalnih znanja i kompetencija, povećanje zapošljivosti svršenih studenata u zemlji i inostranstvu. Unapređivanje informacionog sistema u oblasti visokog obrazovanja, kao i kontinuirano praćenje performansi sistema visokog obrazovanja. Istovremeno, Predlogom zakona o visokom obrazovanju obezbeđuje se da se razvoj visokog i dalje zasniva na usklađenosti i principima koji su formirani kroz evropski prostor i visoko obrazovanje, uz poštovanje institucionalne autonomije i akademskih sloboda uz obezbeđenje punog učešća studenata, kao i nastavnog osoblja visokoškolskih ustanova, naučne, stručne javnosti i poslodavaca u kreiranju razvoja prostora visokog obrazovanja u Republici Srbiji. Novi principi zakona na kojima će počivati visoko obrazovanje su bolja povezanost sa pred univerzitetskim obrazovanjem, unapređenje saradnje sa poslodavcima i privredom, i inovativne preduzetničke komponente koje će u visokom obrazovanju imati potpuno drugačiju dimenziju. Usklađenost prema potrebama tržišta rada, kao i zaštita intelektualne svojine u procesima transfera znanja i nove odredbe o akademskom integritetu. Osnovni cilj je da se kroz zakon stvore mogućnosti za obrazovanje kreativnih mladih ljudi, koji će znanja sticati, usvajati tokom celog života, kao i da se omogući bolja međunarodna otvorenost sistema obrazovanja. Članovi Nacionalnog saveta za visoke kojih sada ima 21 predlažemo na 17. To predlaže isključivo akademska zajednica preko konferencije univerziteta i konferencije akademije visokih škola, a Vlada imenuje članove na osnovu tih predloga. Do sada je Vlada predlagala i imenovala čak trećinu članova. Osnivanje nacionalnog tela za akreditaciju i proveru kvaliteta o visokom obrazovanju skraćeno „NAT“ jedna je od najznačajnijih novina u predlogu novog krovnog zakona o visokom školstvu. Ovo telo formira Vlada najdalje dve godine od usvajanja ovog zakona sa svojstvom pravnog lica koje se finansira iz sopstvenih sredstava, koji ima svoje organe upravljanja, stručni organ, komisiju za akreditaciju, proveru kvaliteta. Ovo rešenje obezbeđuje viši nivo kompetentnosti akreditacionog tela, nezavisnost u radu, samoodrživost, kao i potpuno ravnopravno članstvo u međunarodnim asocijacijama kao što su EKAR i ENKA. Nezadovoljni dosadašnjim rešenjem tela za akreditaciju, formira se tzv. žalbena komisija gde će svi koji žele da izraze neku svoju, što kaže – revolt ili žalbu, moći da ostvare. S obzirom da će „NAT“ imati svoje stručne službe, propisano je da će se zahtev za akreditaciju uzeti u razmatranje tek kada je kompletan, o čemu je visokoškolska ustanova obaveštena zaključkom koji se dostavlja rok od 30 dana da dopuni zahtev. Kada je kompletan zahtev formiran, šalje se recezentima. Rok u kojem „NAT“ mora da donese odluku akreditacije smanjen sa 12 na devet meseci. Propisana je mogućnost da se visokoškolskoj ustanovi može izmeniti ili oduzeti dozvola za rad kada se u postupku spoljašnje kontrole i kvaliteta, odnosno inspekcijskog nadzora utvrdi da ne ispunjava uslove za obavljanje delatnosti predviđene zakonom. Uvode se kratki programi studija, jer nam je privreda dala jasan signal da je jako potrebno, onih nekada, tzv. pogonskih inžinjera, kako industriji, poljoprivredi, drugim procesima. Studije uz rad je opet nešto što smo nekad u staroj tradiciji imali, a što mnogim ljudima omogućuje da se i bave radom, da nastave studije i da imaju celoživotno učenje. Naravno da im se obezbeđuju mnogo duži rokovi za obavljanje ovih postupaka. Ono što studente naravno najviše zanima, to je broj bodova koji će student u tekućoj školskoj godini morati da ostvari da bi stekao uslov da se finansira iz budžeta, a to je 48 SPB bodova, umesto do sada predviđenih 60, naravno u zavisnosti već od broja studenata koji imaju 60 i niže od toga, ovo je moguća donja granica. Posebno smo vodili brigu o interesu studenata sa invaliditetom i odredili značajne afirmativne mere, kao i studiranje romske populacije. Pravo na visoko obrazovanje stiču svi građani, mladi ljudi koji su završili srednje obrazovanje i položili maturu. Znači, državna matura se deli na opštu, umetničku i stručnu, tako da i trogodišnje školovanje predviđa postupak polaganja mature, kompetenciju kroz rad i onda prilaženje studijima. Novine su viši predavači koji izvode nastavu na strukovnim studijima. Predavač van radnog odnosa, odnosno industrijski predavač i uvodi se saradničko zvanje – asistent sa doktoratom. Novina je i nova kategorija, a to je menadžer na univerzitetu i to je potreba da se određeni poslovi nastave, kao i poslovi rukovođenja, finansiranja i svih drugih opštih problema univerziteta podele i stručnije i bolje odrade. Organ poslovođenja visokoškolske ustanove, rektor, dekan, direktor, bira se na tri godine sa mogućnošću jednog produženja mandata. Članovi studentskog parlamenta biraju se umesto na jednu, na dve godine, jer do sad se pokazalo da ova praksa nije pogodna. Predlog zakona uvodi i nove oblike saradnje i visokog obrazovanja sa privredom. Tako da, Nacionalni savet za visoko obrazovanje ima obavezu da se bar dva puta godišnje sastaje sa Privrednom komorom Srbije. Uvodi se novo telo, koje se zove savet poslodavaca koji ima jako bitnu ulogu u kreiranju politike, nastave, planova i programa i postupaka akreditacije koje ustanove žele da ostvare i povežu sa privredom. Ovo je jako važno. Propisano je da je u cilju komercijalizacije naučnih rezultata, umetnički stvaralaštvo i pronalazaka visokoškolska ustanova može biti osnivač privrednog društva, pri čemu ostvarenu dobit koja pripada visokoškolskoj ustanovi može koristiti isključivo za unapređenje delatnosti visokoškolske ustanove. Uvedena je mogućnost da univerzitet za obavljanje inovacione delatnosti i pružanje infrastrukturne podrške za razvoj inovacija i komercijalizaciju rezultata naučnih istraživanja. U tom smislu je proširena i namena sredstava koja obezbeđuje osnivač na aktivnosti transfera, znanja i tehnologija. Nesumnjivo je da će objedinjavanje obrazovane, naučno – istraživačke inovacione delatnosti na visokoškolskim ustanovama doneti presudu u korist i privrede Republike Srbije, tako što će visokoškolske ustanove moći na tržištu da ponude inovacije i znanje po konkurentnijim cenama nego što su se ista mogla nabaviti iz inostranstva. Diplomu o stečenom visokom obrazovanju i dodatak diplomi poništava samostalna visokoškolska ustanova, ukoliko je potpisana od neovlašćenog lica, ako imalac diplome nije ispunio sve ispitne obaveze, ako nije ispunjavao uslove za upis na studije prvog, drugog ili trećeg stepena, kao i ako završni magistarski rad, odnosno doktorska disertacija nisu rezultat samostalnog rada studenta. Završavam, ministar tada, ako to ne obavi visokoškolska ustanova, ima obavezu da to uradi po službenoj dužnosti. Takođe, vraćamo se na kategoriju jedinstvenog obrazovnog broja, jedinstvenog informacionog sistema koji su i u visokom, kao i doakademskom sada jedna realnost i jaka potreba, i niz drugih stvari koje ćemo kroz raspravu o zakonu. Hvala.
Hvala vama. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Izvolite, Muamer Zukorlić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Odbor za obrazovanje i nauku je razmatrao oba predloga zakona temeljito i dao podršku predlozima u načelu. Istina, ukazujući na potrebu da se obrati veća pažnja na nekoliko stvari koje su od izuzetnog značaja za budućnost obrazovanja, posebno vezano za visoko obrazovanje, a pre svega po pitanju preporuka koje imamo od evropskih asocijacija za proveru kvaliteta, gde je insistirano na potrebi da se eliminiše mogućnost sukoba interesa, jer smo do sada imali praksu da zapravo uposlenici pojedinih univerziteta odlučuju o sudbinama drugih univerziteta, odnosno o tome koji univerzitet će dobiti, a koji neće dobiti akreditaciju. Dakle, ovde imamo predlog u kome je napravljen jedan svojevrstan iskorak u pogledu. Znači, uspostavom akreditacionog tela donekle smo se odazvali toj potrebi, tom predlogu, međutim, ne do kraja. Samo postojanje komisija unutar tela ostavlja mogućnost da u budućnosti imamo slične zloupotrebe, tako da je bilo glasova i verujem da će oni naići na razumevanje da se kroz amandmane ovi nedostaci otklone. Takođe, po pitanju akademske slobode, odnosno akademskih sloboda, veoma je važno dodatno poraditi na ovoj temi, jer do sada smo imali sasvim načelnu definiciju akademskih sloboda koja se uglavnom ticala akademskih sloboda same institucije univerziteta, odnosno fakulteta, dok bi trebalo značajnije delovati na tome da se akademske slobode preliju i na sve, dakle naučne radnike, odnosno profesore i nastavnike. To je nešto na čemu treba još značajnije poraditi. Ono što je takođe privuklo pažnju na samom odboru, jeste pitanje trokuta koji je do sada, ali i od sada u značajnoj meri dominantan u strateškom odlučivanju na polju visokog obrazovanja, a to je relacija Konferencije univerziteta, Saveta za visoko obrazovanje i Komisija za akreditaciju. Bez obzira na to što sada imamo neke izmene gde se daju izvesne ovlasti Vladi koja imenuje jedno telo, drugo telo, ako bolje pogledamo, mi tu zapravo imamo i dalje punu kontrolu od tzv. akademske zajednice, a zapravo to s jedne strane bude interesna zajednica, gde imamo uglavnom nekoliko ljudi od najvišeg uticaja u tim institucijama koji zapravo prave predloge u Konferenciji univerziteta i ti predlozi se prihvataju na Savetu za visoko obrazovanje ili u akreditacionom telu, odnosno u Komisiji za akreditaciju, bilo da su u pitanju imenovanja, izbor ili donošenje ključnih odluka ili odlučivanja u drugom ili trećem stepenu. Dakle, to je nešto na šta je ukazano na odboru i na šta ćemo takođe staviti fokus kroz amandmane. Verujem da postoji tu spremnost i od vladajuće većine i od većine koja je prisustvovala odboru, da ćemo u hodu do kraja ovog postupka usvajanja zakona otkloniti izvesne nedostatke, što i jeste cilj, da imamo najbolji mogući zakon. Što se tiče Predloga zakona o osnovama obrazovanja i vaspitanja, tu smo imali manje primedbi. Bilo je diskusije o pitanju imenovanja direktora, zašta su iskazani raznovrsni argumenti, ali ono što jeste intencija ovog predloga zakona u ovom segmentu jeste da se zapravo pokušaju rešavati problemi efikasnije, jer smo do sada imali ogromne probleme gde su direktori, da tako kažemo, kao samostalne institucije uglavnom u sprezi sa nekom lokalnom samoupravom bili svojevrsni apsolutni vladari u tim školama, gde brojni problemi nisu mogli biti rešavani. Imajući sve to u vidu, nakon glasanja, odbor je dao podršku i Predlogu zakona o visokom obrazovanju u načelu i Predlogu zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Hvala vam.
Hvala. Reč ima Elvira Kovač. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsednice, predsedništvo, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SVM – Partija za demokratsko delovanje pozdravlja donošenje novog Zakona o osnovama sistema vaspitanja i obrazovanja. Želela bih posebno da pohvalim činjenicu da je održana javna rasprava, niz trbina, sastanaka, anketa, sa svim zainteresovanim subjektima, što je zapravo vrlo dobra priprema ovog predloga zakona koji se sada nalazi pred nama. Činjenica je da je bilo dosta primedbi i da je najveći broj primedbi od strane nacionalnih saveta nacionalnih manjina različitih, pa i Nacionalnog saveta mađarske nacionalne manjine, ali i Pokrajinskog sekretarijata za obrazovanje, upravu, propise i nacionalne manjine, nacionalne zajednice ušlo u ovaj predlog. S toga, mi smatramo da je sa stanovišta prava na obrazovanje, obrazovanje nacionalnih manjina i nadležnosti nacionalnih saveta, ovaj predlog potpuno u redu. Ostalo je da još malo amandmanski intervenišemo na pokrajinske nadležnosti. Imamo i jedan amandman koji se tiče nacionalnih saveta. Verujem da će ovi amandmani biti prihvaćeni, pošto se zaista u njima radi o već postojećim zakonskim rešenjima. Konkretno, naš prvi amandman se odnosi na usklađivanje sa važećim Zakonom o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, koji kaže da i nacionalni svet može da osnuje ustanove vaspitanja, obrazovanja, učeničkog i studenskog standarda i vršiti prava osnivača, i to samostalno ili zajedno sa Republikom, autonomnom pokrajinom, jedinicom lokalne samouprave ili drugim pravnim licima. U trenutno važećem Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja upravo stoji ova odredba, da ustanovu može da osnuje Republika Srbija, autonomna pokrajina, jedinica lokalne samouprave, nacionalni savet nacionalne manjine i drugo pravno ili fizičko lice. Kao što sam spomenula, sledeći set nekoliko amandmana se odnosi na pokrajinske nadležnosti. Razlog njihovog podnošenja je usklađivanje sa Zakonom o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine. Naime, prema tzv. omnibus zakonu je predviđeno da AP Vojvodina preko svojih organa u oblasti predškolskog i osnovnog obrazovanja i vaspitanja, u skladu sa zakonom, daje ili odbija saglasnost na odluku o izboru direktora ustanove, kao povereni posao. Propisano je da AP Vojvodina preko svojih organa i u oblasti srednjeg obrazovanja i vaspitanja, u skladu sa spomenutim zakonom, daje ili odbija saglasnost na odluku o izboru direktora ustanove, kao povereni posao. Gospodine ministre, znam da ste vi obavili prvi krug razgovora sa šefom naše poslaničke grupe, sa gospodinom Balintom Pastorom, te očekujemo i zvanično prihvatanje ovih amandmana, da bi oni zapravo postali sastavni deo zakona. Ostali amandmani koji se odnose na ovaj predlog zakona su zapravo vezani. Smatramo da je ovo i u praksi dosta dobro funkcionisalo u proteklim godinama od 2000. godine. Znači, ostali se odnose na vrlo slično pitanje. Za postavljanje vršioca dužnosti direktora ustanove u slučajevima utvrđenim zakonom kao povereni posao, kao i da prema spomenutom omnibus zakonu, Zakonu o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine, AP Vojvodina preko svojih organa u oblasti kako predškolskog, osnovnog, tako i srednjeg obrazovanja i vaspitanja daje ili odbija saglasnost na odluku o razrešenju direktora ustanove, pre isteka mandata zbog povrede zakona, kao povereni posao. Izuzetno je dobro što se u izradi Predloga zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, a i u drugom predlogu koji se nalazi pred nama, Predlogu zakona o visokom obrazovanju, kao što ste vi to rekli, uvaženi gospodine ministre, prišlo sa ciljem unapređenja i kontinuiranog usklađivanja sa evropskim standardima na ovom polju u oblasti obrazovanja i povećanja relevantnosti obrazovanja, a posebno visokog obrazovanja, kako za privredu, tako i za naše društvo u celini. Čuli smo od vas razloge za donošenje ovog zakona, koji su dosta temeljno obrazloženi. Mi suštinu novog zakona razumemo u činjenici da je obrazovanje i vaspitanje osnova društva zasnovanog na znanju, da je ovaj predlog u potpunosti u skladu sa Lisabonskom strategijom, EU standardima, što svakako pozdravljamo. Smatramo da društvo zasnovano na znanju podrazumeva razvijanje novih znanja i veština koje su potrebne za 21. vek, pre svega različite nivoe funkcionalne pismenosti, funkcionalnih znanja, razvijanje veština za rešavanje problema i veština učenja. Posebnu važnost donošenja ovih izmena, odnosno ovog novog zakona, razumemo kroz potrebu da se obezbedi kvalitetno i što je izuzetno značajno za sve, pod jednakim uslovima dostupno obrazovanje i vaspitanje, da se obezbedi konkurentnost na tržištu rada i konkurentnost sa evropskim sistemom obrazovanja i vaspitanja. Otuda, možemo govoriti o tri perspektive koje se stvaraju kroz odredbe ova dva Predloga zakona. Prva, kao što sam spomenula, je perspektiva razvoja Srbije kao društva zasnovanog na znanju. Druga je perspektiva jednake dostupnosti obrazovanja svima, a treća perspektiva, povezivanje univerziteta, privrede i naučnih institucija. Za podizanje ukupnog obrazovnog nivoa stanovništva izuzetno je važna, ponovo spominjem dostupnost i obuhvat dece u svim nivoima obrazovanja. Na osnovu statističkih podataka koji postoje za školsku 2014/15, obuhvat dece programom predškolskog obrazovanja, znači uzrast od tri do pet godina je 54%, što je još uvek nedovoljno. Kada pričamo o osnovnoj školi, osnovnu školu pohađa 97,6% dece prema statističkim podacima koji su dostupni, a srednju školu upisuje 99,8% dece, a završava 88,7%. Obrazovni nivo ukupnog stanovništva Srbije, nažalost, nije zadovolja-vajući. Od ukupnog stanovništva koje je starije od 14 godina, prema popisu iz 2011. godine, podacima kojima raspolažemo, bez osnovne škole je 2,68% stanovništva. Sa nepotpunom osnovnom školom 11% stanovništva, sa osnovnom školom 20,76%, sa srednjom školom 48,93%, a višu, visoku školu, fakultet je završilo svega 16,24% stanovništva. Poštujući zakonsko pravo pripadnika nacionalnih manjina da obrazovanje stiču na srpskom jeziku, na svom maternjem jeziku, ili dvojezički, na osnovu njihovog ličnog opredeljenja, obrazovno vaspitni rad na teritoriji AP Vojvodine, znači nastava se realizuje na ukupno 11 manjinskih jezika, od toga se kompletna nastava odvija na pet manjinskih jezika. To su mađarski, slovački, rumunski, rusinski, hrvatski. Izučavanje maternjeg jezika sa elementima nacionalne kulture još na šest jezika, ili govora, ukrajinski, bugarski, makedonski, češki, romski jezik i bunjevački govor. U školskoj 2015/16. godini, na teritoriji AP Vojvodine, od 466 redovnih osnovnih i srednjih škola ukupno 158 škola, pored srpskog nastavnog jezika postoji i jedan ili više, znači neki do jezika nacionalnih manjina, manjinskih jezika. U školskoj 2015/16. godini, kada govorimo o srednjim školama na teritoriji AP Vojvodine, nastava na jezicima nacionalnih manjina, nacionalnih zajednica, organizovana je u 43 srednje škole, sa sedištem u 17 različitih lokalnih samouprava, govorim o 12 gimnazija, 27 stručnih škola, dve mešovite škole i dve umetničke škole na mađarskom jeziku. Zašto govorim o ovom podacima? Želela bih da napravim paralelu. Smatram da je ovo izuzetno značajno, naročito u takvim vremenima kada se dešavaju stvari kao što je usvajanje, prihvatanje, novih izmena Zakona o obrazovanju od strane Vrhovne Rade u Ukrajini. Taj dokument zapravo čini nemogućim obrazovanje na jezicima nacionalnih manjina koji žive u Ukrajini, onemogućava im se da steknu obrazovanje na maternjem jeziku, pošto ove izmene zakona predviđaju da će se od 2020. godine, obuka na jezicima nacionalnih manjina vršiti samo u predškolskom obrazovanju i u nižim razredima osnovne škole, a od petog do 12-og razreda, osim maternjeg jezika ostali stručni predmeti ne. Ova izuzetno dikriminatorna mera se tiče oko 150 hiljada Mađara koji žive u Ukrajini. To je stanovništvo koje tradicionalno čuva svoju kulturnu jezičku tradiciju u reonima gde kompaktno žive na zapadu Ukrajine, i Vrhovna Rada Ukrajine direktno zadire u interese, znači ne samo mađarske nacionalne manjine koja živi u Ukrajini, već i ostalih manjina koje žive u toj zemlji. Novi zakon, zapravo na ovaj način lišava prava nacionalne manjine koja žive u toj zemlji da na svom maternjem jeziku uče. Novi Zakon o obrazovanju u Ukrajini je i protiv, u potpunoj suprotnosti sa vrednostima EU, zbog toga sam i želela da napravim paralelu između prava na obrazovanje nacionalnih manjina u Srbiji i šta je to što se dešava u Ukrajini. Da nastavim, šta zapravo za Srbiju, šta mi smatramo šta za Srbiju znači četvrta industrijska revolucija. Izuzetno je značajna primenjivost naučnih znanja u svakodnevnom životu. To podrazumeva dvostruku otvorenost sa jedne strane, dostupnost obrazovanja da što veći broj učenika i sa druge strane otvorenost univerziteta i saradnja univerziteta sa naučnim institutima i privredom. Predlogom zakona o visokom obrazovanju koji se nalazi pred nama se promoviše jedinstvo nastave, naučno-istraživačkog, odnosno umetničkog rada, inovativne delatnosti kao i stručnog rada. To zaista vidimo ka ključnu polugu u razvoju ekonomije, posebno Srbije kao društvo bazirano na znanju. Pokušaću da obrazložim i amandmane koje smo podneli na Predlog zakona o visokom obrazovanju. Razlog podnošenja prva dva naša amandmana je usklađivanje sa malo pre spomenutim odredbama Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Naime, u oblasti visokog obrazovanja, ustanovama čiji je osnivač Republika, nacionalni savet daje mišljenje o kandidatima predloženim za organe rukovođenja i upravljanja, visoko školske ustanove na kojima se nastava u celini ili delimično izvodi na jeziku nacionalne manjine. Znači, povodom ovog pitanja imamo dva amandmana. Sledeći amandmani na Predlog zakona o visokom obrazovanju se tiču vođenja evidencije i registara. Smatrajući izuzetno značajnim vođenje evidencije registara stanovišta smo da je evidentan problem neujednačenog, a mi smatramo i nedovoljnog, nepotpunog vođenja evidencije i registara, te smo reagovali amandmanima. Amandmani se odnose na unošenje podataka o jeziku na kojima je stečeno prethodno obrazovanje kako bi se na fakultetima vodila potpunija evidencija o studentima u cilju praćenja, proučavanja, unapređenja obrazovnog nivoa studenata u procesu obrazovanja, planiranja obrazovne i upisne politike, ostvarivanja prava na izdavanje javne isprave. Amandmanom smo predložili i korekciju koja je neophodan preduslov za ostvarivanje ustavne odredbe koja se odnosi, koja predviđa da se pri zapošljavanju u državnim organima, javnim službama, organima autonomne pokrajine, jedinica lokalne samouprave vodi računa o nacionalnom sastavu stanovništva i odgovarajućoj zastupljenosti pripadnika nacionalnih manjina. Zakon, krovni Zakon o manjinama, Zakona o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina određuje da se prilikom zapošljavanja u javnim službama vodi računa o nacionalnom sastavu stanovništva, odgovarajućoj zastupljenosti i o poznavanju jezika koji se govori na području organa ili službe. Zakon o registru zaposlenih, izabranih, imenovanih, postavljenih i angažovanih lica kod korisnika javnih sredstava, tim zakonom je propisano da registar zaposlenih sadrži i upravo ovaj podatak, jezik na kome je stečeno osnovno i srednje obrazovanje. Kada govorimo o dostupnosti obrazovanja glava 10 Predloga zakona o visokom obrazovanju navodi da visokoškolska ustanova organizuje i izvodi studije na srpskom jeziku, a može organizovati polaganje ispita, izvoditi studije, odnosno pojedine delove studija kao i organizovati izradu završnih, specijalističkih radova ili doktorskih disertacija, odnosno ostvarivati studijski program na jeziku nacionalne manjine ili eventualno na stranom jeziku, ukoliko je naravno takav program akreditovan kao poseban studijski program u skladu sa statutom. Srećom, u poslednjih 15 godina na teritoriji AP Vojvodine na osnovu pokrajinskih skupštinskih odluka se organizuju prijemni ispiti na fakultetima na jezicima nacionalnih manjina. Sada moram reći, na većini fakulteta, univerziteta u Novom Sadu, ali nažalost, sa ovim pitanjem u praksi postoji problem organizovanja prijemnog ispita na jezicima nacionalnih manjina na Pravnom fakultetu u Novom Sadu. Vezano za organizovanje prijemnih ispita na jezicima nacionalnih manjina, podsetila bih na aktivnosti iz posebnog akcionog plana za manjine, praćenja kvaliteta obrazovanja na jezicima nacionalnih manjina, aktivnost 6. tačka 4. – uvažavanjem zaista potpunu autonomiju univerziteta. Mišljenja smo da bi se organizovanjem prijemnih ispita na svim fakultetima, na jezicima nacionalnih manjina, na najbolji mogući način, zapravo zaokružio jedan proces u kom je prvi korak polaganje završnih ispita u osnovnom obrazovanju, a drugi korak polaganje prijemnih ispita na fakultetima na jezicima nacionalnih manjina. Predlog zakona o visokom obrazovanju, koje se nalazi pred nama, detektuje i problem nedovoljne relevantnosti visokog obrazovanja, između ostalog nemogućnost brzog prilagođavanja novim znanjima i konkurentnosti na tržištu rada i konkurentnosti sa evropskim sistemom obrazovanja. Smatramo da je jedan od načina ublažavanja problema relevantnosti visokog obrazovanja i prilagođavanja novim znanjima i trendovima rad na implementaciji, ponovo iz posebnog akcionog plana za nacionalne manjine, aktivnost 6. tačka 12. – jačanje jezičkih kapaciteta i učenje stručne terminologije za studente pripadnike nacionalnih manjina na jeziku nacionalne manjine u cilju pristupa u tržištu rada i profesionalnog razvoja. Iz manjinskog akcionog plana zapravo se ova aktivnost provodi kontinuirano, počev od prvog kvartala 2016. godine. Da zaključim. Poslanička grupa SVM Partija za demokratsko delovanje, pozdravlja i podržava Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, kao i Predlog zakona o visokom obrazovanju, s tim da očekujemo usvajanje naših amandmana da bi, ako mogu tako da formulišem, ispeglali još nadležnosti AP Vojvodine i zaista uskladili ove predloge sa postojećim zakonskim rešenjima. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Korać, po Poslovniku.
Zahvaljujem se. Malo, sa izvesnim zakašnjenjem, samo sam hteo da reagujem na, ovo se prvi put meni dešava u Skupštini, gospodin Zukorlić je izložio, kao predsednik Odbora za prosvetu, diskusiju. Međutim, on je praktično izložio svoju diskusiju na Odbora, što ja nemam ništa protiv, ali nije sumirano ono što je bilo na Odboru, da ne govorim da se nismo bavili, kako bi rekao akreditacijom fakulteta, temom koja je gospodinu Zukorliću bitna, što ja uvažavam, ali meni koji sam govorio, a profesor Jankov je bio kritičan, većina je bila za, podržala je zakone, to uopšte nije sporno. Tako da sam došao u situaciju da mi izvestilac Odbora, čiji sam ja član, izveštava nešto što nije bilo faktički, kako se desilo na Odboru. Ja nisam, nažalost, takav, nemoj da mi dobacuješ stalno, nego kao predsednik Odbora je njegov posao, da se izvesti o tome šta je bilo na sednici Odbora i to je sve. Jedina stvar koju sam želeo da kažem, da se ne bi stekao jedan… Inače, većinski je, pozivam se na član 107. Poslovnika. Znači, da se samo korektno izvesti kako je izgledala rasprava, inače, većinski su usvojeni izveštaji i to uopšte nije sporno. Samo to.
Hvala. Znači, nije potrebno glasanje, više je bila kao intervencija. Poslanik Muamer Zukorlić.
Molim vas, replika. Verovatno je kolega iskoristio priliku da nešto kaže. Inače, žao mi je, istina je da je sednica Odbora jako dugo trajala, poslanici su izlazili, profesor je izlazio. Ako je promaklo nešto, meni je žao, međutim, ja sam nastojao zaista, da ne dužim, da ukratko prenesem čak sam više kazao primedbi koje su iznesene, nego pozitivnih stvari, baš da ne bude da nisam zastupao opoziciju. Do duše, nisam prenosio sve sa sednice šta se dešavalo, one pridike koje su opozicioni poslanici držali, da bi se pred kamerama predstavili. Izbegao sam to. Dakle, ukratko sam nastojao da predstavim ono što jeste bilo na Odboru, nisam citirao da ste bili protiv toga da imenuje ministar direktore i da ste ponavljali tu rečenicu, skoro svi opozicioni poslanici. Ako je trebalo i to, eto nekom drugom prilikom ću nastojati. U svakom slučaju, mislim da sam korektno preneo šta je bilo na sednici Odbora, da je bilo disonantnih tonova, ali da je uglavnom Odbor dao podršku i da ovaj zakon može da ide dalje. Hvala.
Vi niste naveli član Poslovnika? Dobro, ne glasamo. Reč ima narodni poslanik Vojislav Šešelj.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi suviše često menjamo i Zakon o univerzitetu, odnosno o visokoškolskom obrazovanju i Zakon o sistemu obrazovanja. To su dva sistemska zakona, nisu baš organski zakoni, ali jesu sistemski. Dakle, u onoj drugoj kategoriji po važnosti i trebalo bi da jednom to pitanje dobro proučimo, temeljito, da imamo i prethodne rasprave o tome, da bismo doneli što bolje zakone koji bi potrajali deceniju, dve ili tri ili više. Zato je ovo sramotno od parlamentarne većine što je danas nadglasala opoziciju i nametnula i ova dva veoma važna zakona da se vodi zajednička rasprave kako bi nam se skratilo vreme za raspravu. Ovde je trebalo povećati vreme za raspravu, za oba zakona, udvostručiti za svaki, a ne spojiti ih samo da to prođe kroz Narodnu skupštinu. Ja zato nisam u mogućnosti da govorim sistematski o kompletnom sadržaju ovih zakona, pa ću izneti samo nekoliko kritičnih primedbi koliko bude moglo da stane u ovih 20 minuta. Ovde u ovom zakonu govore o celoživotnom učenju. Ja sam u životu mnogo knjiga pročitao, a ne sećam se da sam i u jednoj knjizi našao taj izraz. Možda jezički stručnjaci mogu da potvrde da je to gramatički u redu ili da je to pravopisno u redu, ali kada je u pitanju stilistika i kultura govora, gospodine ministre, onda to sigurno nije dobro i morali biste imati među vašim pomoćnicima nekoga ko će biti isključivo za stilistiku i kulturu govora zadužen. Razumem da ste vi stare kadrove nasledili, koji nisu naučili da treba celog života učiti, a to se kaže doživotno učenje, odnosno učenje do kraja radnog veka, ali naravno, naši penzioneri su takvi da i posle radnog veka nastavljaju sa učenjem, pa uče još više nego što su učili za radnog veka. To je jedna mala primedba za početak da bude rasprava interesantnija. Jedan od problema koji bi želeo naročito da potenciram je problem udžbenika. Mi moramo da se vratimo na sistem unificiranih udžbenika. To su Dosmanlije posle petooktobarskog mafijaškog puča potpuno ukinule, omogućile su svima da pišu udžbenike i onda imamo konkurenciju među piscima udžbenika, ne na osnovu kompetentnosti, nego na osnovu snalažljivosti, pa dolazi do potkupljivanja nastavnika ko će čiji udžbenik da preporuči za upotrebu u određenoj školi, pa nam još dolaze neki stranci i pojavljuju se kao izdavači udžbenika. Imali smo situaciju da su Hrvati kupili „Bigzovu“ izdavačku kuću i štampariju i da su se pojavili kao jedan od najvećih proizvođača naših udžbenika. To je sramotno za državu i država bi trebalo da vodi mnogo više računa šta stoji u tom udžbenicima, a ne gleda, ne vodi računa. Moramo imati jedinstvene udžbenike i za osnovnu i za srednju školu, pa svake godine da se skupljaju primedbe nastavnika iz nastavnih predmeta, pa da se vidi koji udžbenik treba kupovati, a koji ne i da bude konkurencija među piscima udžbenika pod kontrolom države, da država ima kompetentne recenzente koji će birati koji je udžbenik najbolji. Naravno – proizvod velikog profita, zašto da nam ti mešetari ostvaruju ogroman profit na tome, kad taj profit treba da pripadne Zavodu za udžbenike, a do 2000. godine Zavod za udžbenike je imao izdavačku delatnost od fundamentalnog značaja za srpski narod, zato što je taj višak novca ulagao u izdavanje sabranih dela najvećih srpskih umova svih vremena, a sada to ide kao profit u ruke onih koji to nezasluženo dobijaju, jer to nije njihov uspeh na tržištu kvalitetom robe, nego snalažljivošću u plasiranju udžbenika kod pojedinih nastavnika. Što se tiče provere znanja, ja sam u principu protiv prijemnih ispita, i za srednju školu i za fakultet. Jer, u jednom danu učenik ne može da pokaže šta je zaista naučio a šta nije. Moramo da poštujemo i diplomu iz osnovne škole i diplomu srednje škole. Dakle, da smatramo da iza te diplome stoji verifikovano znanje. A kako da ga verifikujemo? Moramo se vratiti onoj staroj dobroj instituciji prosvetnih inspekcija, da se mnogo poveća broj prosvetnih inspektora, da oni iznenada dolaze u pojedine škole, dolaze na nastavu iz određenih predmeta, po dojavi ili na svoju ruku, ili drugačije, da se kontroliše kvalitet nastave i da se učestalim testiranjem đaka kontroliše njihovo znanje. A to da se đacima nakon završene osnovne škole postavlja sad još jedna prepreka za upis u srednju školu, pa posle toga još prepreka za upis na fakultet, sigurno nije dobro. Što se tiče upisa na fakultete, reč je o materiji iz ovog drugog zakona, mi srpski radikali se godinama zalažemo da upis na sve fakultete bude potpuno slobodan, da svako ko je završio bilo koju srednju školu može da se upiše na bilo koji fakultet, ali da prva godina bude selektivna na svim fakultetima, pa ko položi u roku sve ispite prve godine, ostaje onda da besplatno studira dalje, a onaj ko ne položi u roku, nek se onda sam snalazi, neka menja fakultet i neka plaća sebi školovanje. To je mnogo bolji metod nego da ljudi sad biraju fakultet ne prema svom interesu nego prema tome gde ima više mesta ili gde ima manje mesta. Mnogi srednjoškolci briljiraju na fakultetu, a mnogi odlikaši iz osnovne i srednje škole pucaju na fakultetu. Dakle, to bi pedagozi mnogo bolje objasnili, zašto do toga dolazi, da li zbog određene životne situacije, zbog odnosa u porodici, zbog prezasićenosti učenjem, jer, ti odlikaši iz srednje škole koji imaju sve petice suviše su opterećeni tim učenjem i jedva čekaju da dođu do nekog predaha, da danu dušom i tad popuštaju na fakultetu. Obično se tako dešava. Nije uvek tako. Što se tiče dece izbeglica i azilanata, mi srpski radikali smo protiv toga da se oni uključuju u već postojeće razrede naših osnovnih i srednjih škola. Jer, na taj način obezvređuju rad naših nastavnika i celi obrazovni proces. Ne može neko ko nema pojma, ko ne poznaje srpski jezik, da prati nastavu. Ako će nastavnik njemu na nekom drugom jeziku veću pažnju posvećivati, onda ne posvećuje dovoljno našem, a ako treba da im se organizuje nastava, onda posebna odeljenja. I zašto bi to bila nastava na srpskom jeziku? Neka bude na engleskom i neka to finansiraju UN. Dovoljno je valjda što su te izbeglice smeštene u Srbiji, sve ostalo treba određeni organi Ujedinjenih nacija da rade, a ne mi od svoje sirotinje. Zbog svega toga, s mnogo razumevanja pratim aktivnosti roditelja koji su se tome usprotivili, koji zbog toga štrajkuju, itd. Pozivam ministra ovom prilikom i da na nešto blaži i razumniji način rešava probleme poput ovoga koji su se pojavili u osnovnoj školi Svetozar Miletić u Zemunu, jer, zaista po mom mišljenju, nisam išao u tu školu, ni jedan moj blizak srodnik nije tamo išao, ali po mom ubeđenju, to je jedna od najboljih škola u Srbiji, i po kvalitetu nastave, i po organizaciji, i po disciplini, i po unutrašnjoj sređenosti itd. Nije slučajno što su svi roditelji i đaci toliko jednodušni uz dosadašnjeg direktora. Jedan problem je posebnu pažnju ovde zaokupio, a to je problem Nacionalnog prosvetnog saveta. To je nešto o čemu bi trebalo povesti malo veću brigu. Ovde je nabrojan sastav, odnosno način konstituisanja tog Saveta. Po mom mišljenju, ovo nije dobro. Ovde po jedan predstavnik, udruženja vaspitača, saveza učitelja, pa ovih, pa onih, pa bioloških društava, pa hemijskih, filozofskih, pa nema udruženja pravnika, pa nema udruženja politikologa, itd. Ovde su neke od ovih institucija državne, kao na primer Zajednica gimnazija, a to je državna asocijacija, bar bi trebalo tako da bude, a ima neki koji su nevladine organizacije, veoma specifičnog sadržaja rada, ali praktično nevladine organizacije. I to što će svako od njih da bira svog predstavnika u Nacionalni prosvetni savet, ne dovodi do kvaliteta rada Saveta. Mi znamo kako se to dešava, ofrlje se neko odredi, nekad i bez sednice, ko je najbesposleniji, hajde ti. Da bi neko bio član Nacionalnog prosvetnog saveta, mora biti stručan za to članstvo. Kako se utvrđuje stručnost? Isključivo naučnim i stručnim radovima. Ne može neko biti član ovoga saveta, a da nikada u životu ništa nije napisao iz pedagoške struke, iz naučnih oblasti ili iz bilo koje problematike koja tangira institucije obrazovanja u našoj zemlji. Čudi me što nemaju lovačko društvo, mogli su i njega uključiti. Ne potcenjujem ja značaj lovačkog društva ni za turističku privredu, ni za poljoprivredu itd, ali, što je suviše, suviše je. Trebalo bi tu potpuno promeniti sastav. Možda raspisivati konkurs za članstvo u tom savetu, pa da se javi neko ko je stručan. Kada se javlja za profesora na fakultetu, da se javi i ovamo. Svakog meseca ima određena primanja, pa valjda ima i određene radne obaveze i tu njegovu stručnost da on dokazuje u svom radu Nacionalnom prosvetnom savetu. Ubeđen sam da dve trećine članova ovog saveta, zapravo ništa ne radi u toku svog mandata. Dođu ili ne dođu na sednicu. Nema ministarstvo od njih koristi, a ovo je stručni organ, koji svakodnevno mora da savetuje ministarstvo. Zaprepastio sam se kada sam čuo da je predsednik, da li to beše Nacionalni prosvetni savet ili za visoko obrazovanje, Dejan Popović. To je strašno. Dejan Popović, predsednik Saveta za visoko obrazovanje, čovek bez ikakvog moralnog kredibiliteta, bez naučnog fundusa iza sebe, bez ičega. Poznat kao takav, nacija ga se seća kako je procvetao kada ga je bivši ministar finansija Božidar Đelić uzeo za svog pomoćnika. Pazite, redovni profesor univerziteta ode za pomoćnika ministra, pa procveta kao da je ne znam šta u životu postigao, i tako se ponaša u javnosti. Ne može profesor univerziteta sebi da dozvoli da ode na nešto što je ispod ranga ministra, bar ja tako mislim, ako je reč o redovnom profesoru univerziteta. Jer, uvek je u nekoj društvenoj elaboraciji hijerarhijskog postrojavanja državnih i društvenih funkcija i zvanja, otprilike profesor univerziteta u civilizovanom svetu bio tu negde oko ranga ministra. Izgleda mi tek treba da radimo na tom planu. U Kraljevini Jugoslaviji je tako bilo. Uostalom, ako bi profesor univerziteta hteo da bude ministar, morao je da napusti fakultet. Profesor univerziteta nije mogao da bude ni narodni poslanik, sada iz drugog razloga, jer se smatra da je profesor univerziteta u državnoj službi, u državnoj upravi, a državni univerzitet je sastavni deo državne uprave i ne može neko iz državne uprave da bude član zakonodavnog tela. Ovo je mala digresija, možda i nepotrebna. Govori se ovde i o ekskurzijama i studijskim putovanjima. Jednom je zauvek potrebno da se zakonom propiše da se osnovnim i srednjim školama i na fakultetima mogu organizovati stručne, studijske i druge ekskurzije samo u Srbiji. Samo u slučaju krajnje specifičnih fakulteta, na primer Arheološkog odeljenja Filozofskog fakulteta ili nekog odeljenja koje se bavi kibernetikom ili nešto takvo, podrazumeva stručni boravak u inostranstvu. Sve ostalo mora u Srbiji. Mi znamo šta se dešava svake godine u našim osnovnim i srednjim školama i na fakultetima, kad počnu da ih saleću predstavnici raznih turističkih agencija i nude dobre lične uslove za organizovanje ekskurzije tamo i tamo, tu i tu. Sve ekskurzije treba da budu unutar Srbije, a ko želi u inostranstvo, pogotovo kad je reč o punoletnim ljudima, treba da se sami organizuju i sastanu, pa nek putuju gde god hoće. Ne sme ni fakultet, ni srednja, ni osnovna škola da forsira nešto što dovodi do deviznog odliva, to je jednostavno. Zdrava ekonomska politika to nalaže, kao što zdrava ekonomska politika nalaže da se ministrima zabrani da letuju u inostranstvu. To će jednom neka vlast morati da uvede u Srbiju. U vreme ekonomske krize letovati u inostranstvu je propast, katastrofa, nepojmljivo ne za privatnika nego i za ministra, za visokog državnog činovnika, funkcionera. Kao što se moram držati principa - kupujmo domaće, kupujmo srpsko, ako postoji srpsko ne smemo kupovati istu robu stranog porekla, tako isto letujmo u Srbiji dok je Srbija u krizi, a posle možete i na Marsu. Ovde se pojavljuje nešto što ranije nije postojalo u našim zakonima. Sada sam već prešao na Zakon o visokoškolskom obrazovanju. Asistent doktoratu, to je retkost. To se najčešće desi na Medicinskom fakultetu, pošto je tamo, kako kažu, konkurencija najveća, ali sam mišljenja da se ne sme ni doktorat devalvirati. Ja razumem da se neko pojavi kao doktor nauka na konkursu za asistenta, jer je to možda za njega jedini način da dođe na univerzitet, ali njega odmah posle tri godine ovog asistentskog staža treba staviti pred zahtev da li je stekao uslove da bude docent ili nije. Ne može ni svaki doktor nauka biti docent. Na nekom fakultetu može, ali na Medicinskom ne može. Govori se o semestrima i trimestrima i daje se sloboda fakultetima da se opredeljuju za određeni vid nastave koja će biti podeljena na semestre ili trimestre. Mislim da nije dobro, da trimestri mnogo cepkaju nastavni proces, a mislim da je najbolja praksa ova koja je uvedena na Pravnom fakultetu u Beogradu. Mi radikali smo se za nju zalagali 27 godina, da svi predmeti na svim fakultetima gde je to moguće budu jednosemestralni. Na primer, ako na određenoj godini studija ima osam predmeta, četiri u jednom semestru, četiri u drugom semestru. Koncentrisana nastava i odmah polaganje ispita. To je mnogo bolje i za nastavnike i za studente. Nastavnici onda imaju pola godine slobodno da se bave naučnim radom. Nažalost, kod nas je sve manje u praksi slučaj da se nastavnici zaista bave naučnim radom. Još jedan problem koji se nadama da ću uspeti da apsolviram je pravo univerziteta, odnosno fakulteta na utvrđivanje studijskih programa. To pravo ne spada u autonomiju univerziteta. Mi imamo slučaj da svaki univerzitet određuje svoj nastavni plan. To treba zakonom za svaki fakultet da se predvidi, a ne da imamo situaciju da se nastavni plan prilagođava već postojećoj strukturi nastavnika i saradnika, a ne obrnuto. Imamo višak klošara iz određenih oblasti, hajde za njih da izmislimo predmete. To nam se dešava na univerzitetu i na svim fakultetima treba da budu potpuno isti nastavni planovi i programi ako je reč o istorodnim fakultetima.
Reč ima ministar Mladen Šarčević. Izvolite.
Ako dozvolite, da se ne nakupi mnogo toga, da i neki odgovor čujete. Termin „celoživotno učenje“ je pruzet iz neke prakse od strane samih nastavnika. Interesantno je da se i Zakon o visokom obrazovanju učenje tokom čitavog života isto pominje, te je možda ovo srećniji izraz. Udžbenici, mi ćemo vrlo brzo doći u ovaj Dom da govorimo o izmenama i dopunama postojećeg Zakona o udžbenicima, te sada nije tema. Mnogo toga ima što je u ovom zakonu, koji je brzo donet, proklizalo, te moramo da pitamo i roditelje i izdavače i državu šta sve treba popraviti. Nema ni kompetencija za digitalne udžbenike, da ne bude torba 15 kilograma đaku, a idemo u digitalizaciju škola i elektronske prosvete, tako da ovde je pitanje samo i kvalitetnih recezenata. Konkurencija ne može da smeta, ali za više reda, kontrole i ocenjivanje kvaliteta udžbenika se potpuno slažem i to ćemo predlagati u izmenama i dopunama Zakona o udžbenicima, koji će vrlo brzo biti ovde, da bi mogli da sledeće godine, kada reformski procesi nastavnih planova i programa po modelu prvi-peti, prvi srednje uđu, da imamo pravo na nove udžbenike. Onda ćemo otvoriti javnu raspravu i koje lektire nikad nisu bile u školama, a treba da budu i niz drugih pitanja i od nacionalnog i od nekog univerzalnog značaja. Naravno da je ovde pitanje profita i naravno da je ovo rešeno nekim drugim zakonima koji su nas zatekli ovde. Prijemni ispiti će biti uglavnom prošlost. Procedura oko državne mature uglavnom je završena kao dogovor između visokog i srednjeg obrazovanja, tako da polaganje prijemnog neće se ostvarivati na isti način sem tamo gde fakulteti imaju izuzetno veliku navalu, pa moraju još nešto dodatno proveriti, kao što je arhitektura, kao što je dramski ili neki drugi koji traži neke druge kvalitete kod budućih studenata, tako da će završetak biti i ocena škole i ulazak na visoke studije. Kada je u pitanju mala matura, nažalost, ona mora biti uvedena i mora biti strožija dok se škole ne nauče da kvalitetnije ocenjuju. Sada imate jurenje ocena, jurenje proseka, ogromne brojeve vukovaca i svega. Pričali smo i na odboru juče kako lako se matematika pravi čim je nešto blizu 3,40, to je obavezno već vrlo dobar itd. Tu se zaista licitira tim uspehom i ustanove su to odavno naučile. Kada budu shvatile da je eksterna ocena jako važnija nego ona koja trenutno traje u toku procesa ocenjivanja i trajanja školske godine, onda će ove stvari moći da se koriguju. Naravno da je interes učenika da može da aplicira na neograničen broj fakulteta i pričali smo na odboru, kamo sreće da doživimo da bude visoko obrazovanju u potpunosti besplatno. Prosvetna inspekcija, jedna velika tema. Znači, ona kako sada postoji je loš alat. Mi smo ove godine uveli 200 stručnih saradnika, savetnika, najboljih ljudi iz struke koji su kao pomoć jedna sistemu i pravićemo jedno potpuno novo telo koje će moći da zadovolji predmetnom nadzoru, da ne ode psiholog profesoru matematike na čas. Gledaće nešto, ali neće videti ono što treba da vidi. Postoji i mogućnost samo vrednovanja ustanova, na čemu ćemo jako insistirati. Morali bi da imamo hiljade i hiljade inspektora da bi radili ovo što bi hteli, da svaki čas odu negde, vide i nekog štrecaju. Zaista idemo na drugi princip, a to je u delu Zakona o STEM-u obrazovanja i vaspitanja opisano kroz poglavlje - autonomija ustanove, pedagoška, gde su izuzetno visoko ostvareni rezultati ustanove. NJu treba da delegiraju da bude bolje plaćena, a da kolektiv bude motivisan da bira najkvalitetnijeg među sobom da bi to ostvarili. To je zamisao. Naravno, ja nemam ništa protiv toga da deca azilanti idu na ovaj način. Mi nemamo neka sredstva da bi napravili sada posebno odeljenje. Bilo je i tih predloga, ali mislim da neka getoizacija u tom trenutku nije u duhu i tradiciji srpskog naroda. Praktični problemi postoje, Nastava se izvodi i na engleskom, na srpskom koliko može i trudimo se da neka mesta, kao što je Šid, relaksiramo zbog nekih getoizacije i sagregacije dece. Znači, zaista ne mislimo da i toj deci i Avganistancima i Romima, bilo kome, treba pomoći. Mi smo 1941-1945. godine ovde udomljavali kad smo gladni bili i Slovence, ja imam to u svojoj familiji, i niz drugih. Ali, da li će neko reći hvala itd, pa, nije to srpski narod ni očekivao do sada, ali da li je u prilici da pomogne, naročito deci, mislim da treba. Nacionalni prosvetni savet, o tome ćemo dosta govoriti. Mi smo ovde analizirali za godinu dana ulogu takvih tela u većini evropskih zemalja i nama bliskih i po tradiciji, po bilo čemu. Ta tela po prirodi se sa vama slažem da treba da budu ekspertska tela, i ovako kako ih mi koncipiramo, i dalje nismo rešili taj problem i sa time se potpuno slažem. Ekspertsko telo ne može da ima odlučujuću moć u donošenju odluka. To je onaj problem koji je ovde bio zasnovan i koji nigde ni u jednoj evropskoj praksi nećete naći. Znači, to jednostavno ne postoji. Svugde ćete naći, u mnogim zemljama, ja ću ovo dati, koga interesuje od poslanika, da čita studiju, savetuje, predlaže i to je taj domen, i mora da budu eksperti. Oni treba da pomognu izvršnoj vlasti da što kvalitetnije odluke donose. U tome je cela uloga. Razna tela, kao što vi kažete, bi bila kad bi sad sve koji bi hteli da budu kao počasno telo, otprilike je to i do sad više ličilo na počasno telo, bi trebalo da bude od jedno 100 članova. Znači, DRI je tražila da se smanji sa ovih 44, pa smo to uradili na 30 i nešto, jer mnogo koštaju državu, a nemamo efekte, te smo kroz razna stručna udruženja, nisu nevladina, to su stručna udruženja vaspitača, nastavnika, stručnih saradnika, direktora, jer prosto, kad grupišemo jednu branšu, dajemo jednog predstavnika iz više njih, jer bi bilo ovo preterano moglo. To su društva sa tradicijom. Ne mogu se baš nazvati nevladinom u onom pežerativnom smislu da nešto rade protiv ove Vlade u tom delu. Kada je u pitanju školovanje izbeglica, pa vezano i za međunarodne konvencije, znači, mi smo potpisali svašta. Mi smo svašta potpisali. I, kada govorimo o elektronskom dnevniku i vođenju evidencije, u pravu je gospodin Šabić kada mi kaže – izvinite, ministre, doneto je u zakonu da ne može roditelj da vidi zdravstveni karton svog deteta već od 15 godina. Ja ne mislim da je to normalno i prirodno. A, to će pomoći? Ja imam decu preko 30 i više godina, i te kako sam zainteresovan za njihovo zdravlje. Ili će srednjoškolac od 18 godina biti nevidljiv sistemu zato što će to on odlučiti, a kao da roditelj tu nije bitan, a on će sesti u auto u 18 godina prvom prilikom i napraviti karambol i to ne mora da zna. Znači, roditelju to ne sme da javi škola, nego mora da mu javi, ne daj Bože, urgentni centar. To su zakoni koji su nas dočekali ovde, ja ne mogu protiv njih. Verovatno se ne bih složio sa njima. Kada je u pitanju izbor predsednika raznih saveta, mi smo to zatekli. Za neke smo se i žalili, negde su odbori o tome odlučivali i mi smo davali jako mnogo dokaza kako to loše radi i funkcioniše. Ekskurzije ćemo urediti po jednom posebnom principu, poštujući, naravno, da svoju zemlju treba najviše voleti i upoznati. Podelili smo, taj elaborat se već radi. Uključićemo mnogo ljudi sa strane. Želimo da ako se desi, i dešava se u Srbiji napuštenih škola, ne što će jedan đak sačuvati selo, nego što će i on odrasti, pa neće biti ni njega, a onda ćemo gledati da napravimo od tih planinskih lepih malih škola, koje su u odličnim prostorima, u divnim predelima Srbije, dobra mesta za te vidove rada, naročito osnovne škole, da ne idu skupi hoteli i dranje roditelja, a gde naši prosvetni i tehnološki viškovi mogu i te kako da rade programe oko toga. Mi ćemo pozvati javnost da i ona dečija odmarališta koja imamo i sve druge stvari vidimo. Svakako, smatram da već maturanti gimnazije moraju da vide nešto od klasične Grčke ili šta god bilo. O tome će se isto pitati javnost i struka. Ali, mora da bude jeftinije i pametnije i da će se Srbija podeliti u dovoljno regija da deca ne idu vazda Zlatibor, Kopaonik, Palić. Otprilike sve agencije vam nude ovo jedno isto. Znači, ima mnogo drugih regija koje se moraju videti, od Vojvodine do raznih delova Vlasine, ne znam ni ja čega, to se mora urediti. Mi imamo timove koji to počinju da rade. Asistenti sa doktoratom, to ste i sami rekli, većinom je zbog medicine, ali će drugi fakulteti odlučiti koliko im je to potrebno. Ne znam ovo trosemestri i semestri, to smo zatekli, tako da to nešto nismo ni menjali. Možemo i nastaviti kasnije.
Izvolite.
Replika. Gospodine ministre, repliciraću vam samo po pitanju ove izbelgičke dece koja je uključena u nastavni proces u našim osnovnim i srednjim školama. Zapravo, ne znam da li je već i u srednjim. Mi smo nekada imali ovde mnogo i đaka i studenata iz nesvrstanih zemalja na školovanju, posebno iz Afrike i nešto iz Azije. Oni su morali godinu dana da uče samo srpski jezik, pa su onda upisivani na naše fakultete i srednje škole i na vojne akademije. Ne može neko bez godinu dana intenzivnog učenja srpskog jezika da učestvuje u obrazovnom procesu ni na jednom nivou. Sad vi gledajte, u osnovnoj školi imate naše odeljenje npr. od 30 učenika, uglavnom su veća, pa im dodate još desetak emigranata, pa još ako nastavnik ne zna engleski ili ne zna dobro engleski, pa još ako i deca emigranata ne znaju engleski, šta se dešava na tim časovima? Ovde ne treba biti stručan, pa razmišljati, ovo svako razume šta se dešava na tim časovima. Niti nešto na času uče naša deca, ni deca emigranata. Ako će UN da plate njihovo školovanje, ja sam za to, posebna odeljenja, nije to diskriminacija te dece, nikakva diskriminacija nije tu u pitanju, nema ni podele dece. Oni uče na onom jeziku za koji se opredele. Neko će se opredeliti za engleski, neko za srpski. Treba ih podstaći da svi uče engleski ili nemački, da idu dalje, a ne da ostaju ovde. A, sa našom decom mogu da se druže na velikom odmoru, mogu im se organizovati sportske utakmice, mogu ići u prirodu zajedno na druženje itd. Sve to može, ali da se zaštiti nastavni proces. Na ovaj način je ugrožen.
Hvala. Reč ima ministar.
Ja mislim da ste u prvu u nečemu, a mi smo to i uradili. Znači, prvo odeljenje u Srbiji 30 i više đaka ima samo u regiji Novog Pazara. Prosek u osnovnim školama u Srbiji je 19,2 đaka. Znači, nama su odeljenja mala. To je, eto, nesreća, da kaže čovek, nataliteta. Ali, oni su ovde u tranzitu i sa njima se radi i ne sme biti više od pet đaka u nekom malom odeljenju. NJih ima par stotina na više gradova i na mnogo više škola. To je vrlo neznatno. Oni svakako moraju učiti srpski jezik i to pravilo postoji od kada i kada, ne samo za univerzitet, koji god građanin došao i uključio se u sistem školovanja, njemu se preporučuje razred manje dok nauči jezik, a ostalo vreme komunicira sa decom i uči kroz to druženje. Svakako, mi pritiskamo pre svega UNICEF i ostale da se tu pokaže veća volja i strpljenje i oni počinju da odvajaju sredstva, tako da, uče oni engleski, svakako i to je ono što sva deca rade, pa i naša. Prosto, i naša deca u inostranstvu imaju isto određena prava u svim našim školama u inostranstvu. Znači, oni uče i srpski jezik, to im je dozvoljeno. Mi imamo naše škole tamo. A, s druge strane, isto nisu sastavljeni u jedno odeljenje, tek kad idu u dopunsku školu. Hvala. (Vojislav Šešelj: Replika.)
Izvolite.
Samo kratko. Što se tiče naših đaka ili dece izbeglica ili dece naših radnika u inostranstvu, npr. u Nemačkoj niko ne može da uđe u odeljenje sa nemačkim učenicima dok se ne proveri njegovo znanje nemačkog jezika, niko, tek ako mu je znanje nemačkog jezika odgovarajuće za taj uzrast, onda se on upisuje zajedno sa nemačkom decom, a ako nije, onda se traže drugi načini, ili se uputi na učenje nemačkog dok ga ne savlada u dovoljnoj meri ili se roditelji snalaze, idu preko naših crkava, preko udruženja itd, gde se neka nastava organizuje. Prema tome, ovo vam nije baš ubedljiv argument što se tiče naših đaka koji su u inostranstvu. Oni imaju određene uslove koje moraju da zadovolje. Deca izbeglica i izgnanika nemaju nikakve uslove, koliko sam shvatio, oni jednostavno moraju biti upisani u škole sa našim đacima. Uvedite im učenje jezika, videćete, niko od njih neće da uči srpski, svi bi želeli engleski ili nemački, i treba ih u tome podržati, jer oni nisu oni bežali, toliki put prešli, da bi živeli u Srbiji, a EU hoće da nam ih zadrži u Srbiji da bismo imali problem više.
Reč ima dr Sanda Rašković Ivić. Izvolite.
Hvala gospođo predsednice. Gospodine ministre, poštovani članovi Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, najpre ću nešto reći o Zakonu o visokom obrazovanju. Ovaj zakon je delimično rezultat kompromisa između akademske zajednice i samog Ministarstva, i ljudi koji su i pisali i predlagali ovaj zakon svakako jesu imena koja izazivaju respekt. Međutim, s druge strane imamo jedan veliki deo akademske zajednice koja je jako nezadovoljna ovim zakonom i smatra da ovaj zakon, u stvari, ojačava upravljačka prava Vlade i Ministarstva, a nikako ne radi ni na autonomiji univerziteta, a isto tako na neophodnim reformama. Prvo bih dala primedbu o autonomiji univerziteta. Naša poslanička grupa misli da je autonomija univerziteta ugrožena ovim zakonom, i to zbog sledećeg. Naime, znamo da je Nacionalni savet jedno od ključnih tela u akademskoj zajednici, u strateškom promišljanju univerzitetskog rada i programa i nju sad bira Vlada. Znači, trebalo bi, mi smo dali i kao grupa amandman, da Nacionalni savet bira Skupština. Ukoliko bira Vlada, naravno da će Vlada birati ljude koji su bliži njenoj političkoj opciji, tako da bi tu moglo da dođe do zloupotreba, odnosno do gubitka autonomije. S druge strane, uvodi se i Agencija za akreditaciju. Mi imamo već komisiju – akreditacionu komisiju koja radi kako radi. Agencija za akreditaciju ovim postaje još jedan instrument Vlade i dovodi u opasnost autonomiju visokog obrazovanja. Rekla bih nešto i o članu 93. gde se govori o produženju radnog veka. Dobro je da se ide u penziju sa 65 godina i da mogu profesori, koji su vrlo značajni za svoju sredinu, da produže svoj radni vek za godinu ili maksimalno za dve. Ova mogućnost daljeg igranja produžetaka sve do 70. godine nije dobra. Znam da u Rusiji i u Sjedinjenim državama profesori mogu da rade i preko 70 godina, ali to su sasvim drugačije organizovana društva nego što je naše. Mislim da kod nas uz ovaj odliv mladih ljudi, koji se dešava svake godine, a 2016. godine je nama otišlo iz zemlje 70.000 mladih ljudi, ukoliko mi budemo držali, produžili vek i napravili neku vrstu, dozvolite mi da kažem, gerontokratije, to mogu da kažem jer i ja imam već preko 60 godina, mislim da mladim ljudima treba omogućiti da napreduju, jer neko ne može da bude biran iz asistenta u docenta, ukoliko se ne stvori mesto, ono će se stvoriti ako je docent biran u profesora, a profesor koji drži tu katedru je otišao u penziju. Naravno da treba poštovati veliko iskustvo i rad starijih kolega i na neki drugačiji način, drugi način ih uključiti u rad univerziteta, ali ne na ovakav način. Pošto sam ja i sama profesor na Visokoj školi strukovnih studija, moram nešto da kažem i o strukovnim specijalistima. Naime, smatramo da je strukovnim specijalistima učinjena nepravda, jer oni su do sada dobijali diplomu drugog stepena, a sada su degradirani na diplomu prvog stepena, što nije dobro, jer nijedna degradacija nije dobra, a sem toga, oni su degradirani i biće degradirani finansijski. Molila bih da se njihov profil, radni profil kod strukovnih specijalista uskladi sa nacionalnim okvirom kvalifikacija, jer to nije sasvim i kod svih struka usklađeno. Ovo je jako važno da se ovaj problem reši. Dali smo amandman s tim u vezi, jer moram da kažem da 36% od ukupnog broja studenata čine strukovni specijalisti. Znači, to je jedan vrlo veliki broj ljudi. Ovde bih citirala profesora Kovačevića, bivšeg rektora Beogradskog univerziteta, koji je imao primedbe na model finansiranja i koji kaže da nema odgovora na pitanje – odakle pare i ko će te pare da da? Profesor Ivić, koji nije moj muž, odmah da se razumemo, da ne ispada da ja sad tu nešto, nego je čuveni profesor sa psihologije i, takođe, akademik Teodorović smatraju da ovaj zakon u stvari više radi na upravljanju sistemom, a ne na reformama i da nedostaje jedan jako veliki deo pravih, suštinskih reformi obrazovnog sistema, a naročito visokog obrazovanja. Akademik Teodorović, koji je inače šef Odbora SANU za visoko obrazovanje smatra da će srpski univerziteti ostati organizovani mnogo lošije i potpuno drugačije nego što su to univerziteti u visoko razvijenim zemljama koje bi nama trebalo da budu uzor. Meni se čini da je cela grupa privatnih univerziteta nekako ostala van ovog sistema, pa me interesuje kakvi su vaši stavovi oko toga. Osvrnula bih se još i na član 138. koji tretira Prištinski univerzitet, odnosno teritoriju Kosova i Metohije. Volela bih da ministar objasni, odnosno da mi odgovori o čemu se ovde radi, jer ovde se govori da će se postupati u skladu sa Rezolucijom 1244, ne pominje se Ustav Srbije i, naravno, postoji podozrenje da je ovo jedna priprema da se albanske diplome lakše priznaju, a na šta se Srbija već obavezala, ali isto tako jedna priprema da se lakše država oprosti, da tako kažem, odnosno pod Prištinu stavi Prištinski univerzitet koji je izmešten sada u Kosovsku Mitrovicu. Na kraju, pomenula bih da ovde nema ni reči o rangiranju naših univerziteta. Mi rangiramo studente kada se upisuju na fakultet, rangiramo ih onda kada polažu ispite. Vrlo nam je stalo do toga kakav će biti, kakav je rang Beogradskog univerziteta na Šangajskoj listi i ponosimo se što smo univerzitet u regionu koji je na 300 mestu Šangajske rang liste na koju nije lako doći. Međutim, kada bi me neko pitao od stranaca ili kada bi me neko pitao od naše dece koja se ovde upisuju – koji je bolji univerzitet, Novosadski ili Niški, ja ne bih umela da kažem, a da za to zaista postoji supstancijalno nešto što će to i kvantitativno da pokaže, koji je bolji od ta dva univerziteta zato što mi nismo sproveli rangiranje naših univerziteta. Mislim da to rangiranje i zakonski mora da bude obuhvaćeno. Što se tiče ovog drugog zakona, odnosno Nacrta zakona o osnovama sistema vaspitanja i obrazovanja, za razliku od ovog Zakona o visokom obrazovanju, koje je, kao što sam već rekla, negde plod jednog delimičnog dogovora između ministarstva i akademske zajednice, neka vrsta kompromisa, ovde izgleda po onome što sam čula i od profesora Lipkovskog, ali i od drugih predstavnika akademske zajednice, nije bilo suštinskog kompromisa. Praktično, većina ljudi koje sam konsultovala čitajući ovaj zakon, a i čitajući ga sama negde, imala sam utisak jedne strahovite centralizacije koju sprovodi ministarstvo. Sve je sada u rukama ministarstva, tačnije u rukama ministra i moram da napravim jednu digresiju. Ovaj Zakon o BIA koji se najavljuje takođe daje jako velike ingerencije direktoru BIA. Znači, glavi kako ministarstva, tako i BIA, odnosno takvih organizacija daju se čini mi se prevelike ingerencije, što svakako ne može spadati ni u odbranu, niti u iskazivanje demokratije i demokratske volje. Pre svega, kada pogledamo šta se dešava sa Nacionalnim prosvetnim savetom, on je praktično rekla bih demontiran od svojih ovlašćenjaa. Naime, da za naše gledaoce kažem da je Nacionalni prosvetni savet institucija koja postoji u srpskom društvu 150 godina i nju su činili i ministar i najsjajniji profesori tog vremena i Prosvetni savet je davao saglasnost na nacrte zakona i on je usaglašavao i nastavne programe. Međutim, danas on više ne daje saglasnost na nacrte zakona, ne usaglašava nastavne programe, on danas daje samo mišljenje, a znamo da mišljenje nije obavezujuće. Dalje, što se tiče te centralizacije, imamo opet ulogu ministra gde ministar de fakto i de jure bira direktore 2.500 škola u Srbiji, naravno na temelju dokumentacije koju dobije. Možda, gospodine ministre, ne znam da li ćete stići bilo koji drugi posao da radite, osim da čitate tu dokumentaciju i da određujete ko će biti direktor škole. Naravno, podozrevamo da ovakva vrsta centralizacije i praktično poslednju reč koju daje ministar i mogućnost da on potpuno promeni odluku školskog odbora i bilo kog drugog odbora ili tela ne vodi u izboru najboljih kadrova, nego vodi u izbor najpodobnijih i najposlušnijih kadrova, što naravno nije dobro i uvodi jednu veliku političku dimenziju u obrazovanje, a mislim da politička dimenzija mora da bude odsutna iz obrazovanja, kao što treba da bude odsutna i iz medicine, iz kulture itd. Imamo sada primer ove zemunske škole u kojoj roditelji štrajkuju i vi ste tu sa dosta tvrdim stavom i može se lako desiti da od ovih 2.500 škola recimo 10% roditelja ili zaposlenih bude jako nezadovoljno i onda ćete imati, imaćemo svi mi zajedno problem da se u 250, 300 ili možda 500 škola štrajkuje, jer ljudi nisu zadovoljni sa izborom direktora. Mi u srpskom društvu imamo tri značajne institucije – to je Nacionalni prosvetni savet, to je Zavod za unapređenje obrazovanja i vaspitanja i Zavod za vrednovanje kvaliteta obrazovanja, koji takođe gube svoju snagu i tu je ministar mnogo iznad njih i sve odluke koje oni donesu ministar može da obori i da imenuje svoju komisiju i da još, po ovome što sam videla, naplati za rad te komisije iz budžeta ovih dotičnih zavoda, što naravno nije dobro i što stvarno, rekla bih, da se malo našalimo, spada u jednu pravu centralističku bajku. Što se tiče samih veza visokog obrazovanja i srednjeg i osnovnog obrazovanja, tu kao da su te veze prekinute. Naime, nisam videla u zakonu da ljudi sa recimo sa Matematičkog fakulteta ili Katedre za istoriju imaju mogućnost da utiču na programe, imaju uvid u programe koje će deca učiti u osnovnoj školi ili u srednjoj školi, a oni su ipak te perjanice dotičnih nauka, dozvolićete mi da je to ipak univerzitet, a ne profesori, odnosno nastavnici u srednjoj i osnovnoj školi. Znači, mi ostajemo tu sa jednom centralizacijom i sa nedostatkom stručne kontrole, što je takođe loše. Mislim da treba povesti više računa o izuzetno nadarenoj deci i više povesti računa o školama od izuzetnog značaja, kao što su Filološka gimnazija, Matematička gimnazija, gimnazija sa dvojezičnim odeljenjima i Sportska gimnazija takođe i to nekako više negovati. Ono što bih na kraju želela da kažem jeste da bi bilo dobro, a mi smo to amandmanski i tražili, da se nađe način da se Aleksin zakon inkorporira u sam zakon tako da, samo da izađe Šešelj, pošto je on navikao valjda da bude na farmi i u psihijatrijskog bolnici, pa se tako ponaša i ovde pravi to isto. Smatramo da zaista treba na jedan način ispoštovati ne samo smrt tog deteta, jer smrt tog deteta treba da nam posluži kao prevencija svake druge smrti, dečije smrti koja bi zbog vršnjačkog nasilja, koje nije pomenuto kao termin na 160 strana ovog zakona, trebalo bi da se nađe mesto i za to. Hvala vam na pažnji.
Samo trenutak. Povreda Poslovnika, moraću da obrišem listu. Izvolite, narodni poslanik Branka Stamenković.
Hvala. Povreda Poslovnika član 106. i 107. Kolega Šešelj je malopre izlazeći iz sale grubo uvredio i sasvim neprimereno uvredio poslanicu Rašković Ivić. Mene je sramota da ponovim šta je on rekao. Ne znam da li su stenografkinje, bio je dosta glasan, da li su stenografkinje to uspele da čuju ili ne, ali molim vas da reagujete, ima nas ovde nekoliko koji smo čuli, da ga opomenete. Hvala.
Koleginice Stamenković, ne mogu da reagujem ako nešto ne čujem i ne vidim. Nastavljamo dalje sa radom.
Prvo da pitam poslanicu Stamenković, da li želite da se glasa o povredi Poslovnika? Dobro, ovako ne. Izvolite, povreda Poslovnika. Puna je lista, moram da izbrišem. Samo polako, nemojte da vodite svi sednicu umesto predsedavajućeg i predsednika. Izbrisaću listu i daću vam reč. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Teško je reći da je i predsedavajući se nekako ogrešio o Poslovnik, ali jednostavno nema drugog načina da se interveniše, pa ću ja koristiti član 27. Neverovatno je da narodni poslanici koji očigledno pokazuju već mesecima unazad da ne znaju ni šta je narodni poslanik, ni šta je Narodna skupština, pokušavaju svoje frustracije da leče tako što ničim izazvanim napadaju predsednika Srpske radikalne stranke doktora Vojislava Šešelja i ne samo u parlamentu nego u medijima. Bilo bi lepo, da kada bi oni imali znanja, kada bi imali hrabrosti, da ukrste s njim argumente u nekoj raspravi. Gde je gospođa, koja je navodno univerzitetski profesor, malo pre da raspravlja, da učestvuje u raspravi sa ministrom kako je to radio profesor doktor Vojislav Šešelj? Znate, imaju oni problem kompleksa Vojislava Šešelja, mnogi i pokušavaju na sve moguće načine da omalovaže i njegovo delo i njegov lik, ali ono što je Vojislav Šešelj uradio u dosadašnjem svom životu, oni ne mogu ni da sanjaju. Čak i ako svojim nekim akademskim titulama i nekakvim svojim znanjem prikače i ono čime se kite na osnovu delovanja oca njihovog. Naravno, neću da govorim namerno imena da ne bih dalje izazivala repliku, ali svakako je svima jasno na šta se odnosi i neka se gospoda poslanici…
Hvala, hvala. Prošlo je vreme. Član 27. je zaista suviše opšte prirode da bi mogao da se uklopi u ovu povredu Poslovnika, koja je učinjena kako? Znači predsedavajući nije učinio ništa. Izvolite vi, povreda Poslovnika.
Zahvaljujem predsednice. Mislim da u skladu sa članom 103. je trebalo da reagujete na izlaganje koleginice Radete koja je na najgrublji mogući način zloupotrebila svoje pravo da vama ukaže na nekakvu grešku u postupanju, tako što je polovinu svog vremena iskoristila za to da vređa narodne poslanike, a drugu polovinu da veliča lik i delo Vojislava Šešelja. Mislim da ste čuli vrlo dobro šta je koleginica Radeta govorila. Upozorili ste je na vreme na kraju njenog izlaganja, ali čini mi se da je vreme najmanji problem bio u njenom izlaganju. Ona, niti je ukazala vama na to da ste prekršili Poslovnik, niti je obrazložila u čemu se po njenom mišljenju povreda sastoji, ona je nastavila ono što njena stranka jedino valjda i da radi, da vređa, ponižava i omalovažava druge. Vi ste iz nekog razloga dopustili koleginici Radeti da radi, molim vas da sada ispravite grešku. Sami ste uveli ovaj institut nekakve zakasnele reakcije, kada se uverite u stenogram, šta je zapravo rečeno. Ako pogledate šta je koleginica Radeta rekla, videćete da je ona zloupotrebila svoje pravo da vama ukaže na povredu u postupanju. Molim vas da reagujete i da izreknete kaznu koja je za tako nešto i predviđena.
Hvala. Član 103. o kome ste govorili takođe govori o određenim, konkretnim povredama Poslovnika koje je moguće da predsedavajući uradi, ali u članu 103. u svim stavovima, deset, nijedan se ne slaže sa onim što ste vi izneli, osim što ste izneli ocenu izlaganja poslanice koja je takođe iskoristila pravo po članu 27. Prema tome, ne vidim… (Aleksandra Jerkov: Ne vidite?) Ne, ne vidim. (Aleksandra Jerkov: Dobro.) Svakako dobro, jer nekako je uloga predsednika parlamenta da ocenjuje da li je bilo ili nije bilo povrede Poslovnika, a vi ćete naravno to izreći, odnosno većina poslanika svojim glasanjem, „tertium non datur“. Znači, trećeg nema u političkom poretku i parlamentarnom poretku. Reč ima narodna poslanica Marija Janjušević [[Vojislav Šešelj: Imam li pravo na repliku?]] Ne, ne. Vjerica Radeta je u vaše ime. (Vojislav Šešelj: Pomenut sam. Ja sam došao zato što sam pomenut.) Nemojte izmišljati. Vjerica Radeta je rekla. Marija Janjušević, izvolite.
Zahvaljujem predsedavajuća. Ukazujem na povredu Poslovnika, član 106. poslednji stav, da za vreme govora narodnih poslanika ili drugih učesnika u pretresu nije dozvoljeno dobacivanje. Svi u sali smo mogli da čujemo ono što je poslanik Šešelj rekao gospođi Sandi Rašković Ivić i mogli su da reaguju i drugi poslanici, čak i oni iz vladajuće stranke koji štite i prava žena i trude se da zaštite žene. Lično nisam reagovala zato što smatram da on to radi namerno i da je njega najbolje ignorisati. Kada ste bi predsedavajuća rekli da niste ništa učinili da ovde povredite Poslovnik, slažem se. Niste ništa učinili da ovde uvedete red. Niste učinili ništa da sprečite da jedna žena ovde bude grubo vređana. Nije čudno što je poslanica Vjerica Radeta…
Poslanice, nemate pravo na repliku. Ako me već opominjete da ne sprovodim Poslovnik, nemate pravo na repliku.
Znači, član 106. stav 3. je vrlo jasan. Prvo, ne mogu da učinim ništa ako nisam… [[Isključen mikrofon.]]
Molim za mir sve u sali. Znači, ako me neko opominje da ne koristim Poslovnik, onda nema pravo da krši Poslovnik i to da krši sa namerom. Član 106. stav 3. govori da za vreme govora poslanika nije dozvoljeno dobacivanje, ometanje govornika na drugi način, kao i svaki drugi postupak koji ugrožava slobodu govora, a mora to da se učini neposredno. Znači, vi ste se javili 30 minuta kasnije da nešto kažete o čemu nemam nikakve [[Vojislav Šešelj: Imam li pravo na repliku, da čujem šta sam joj rekao?]] Nemate pravo, niko ništa sada. Predsednik parlamenta je odlučio da napravi red sada i pošto se izgleda poslanicima ne raspravlja o tačkama dnevnog reda u ovom delu rasprave, dajem pauzu od dva minuta da bi ostali poslanici koji žele da raspravljaju isključivo o tačkama dnevnog reda, a ne da zloupotrebljavaju Poslovnik ni da pričaju šta kome pada na pamet. Sama poslovnica na koju se odnosila eventualna povreda Poslovnika se nije nijednom javila za reč.
Zahvaljujem se. Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, mislim da nije bilo potrebe da se spoje rasprave o ova dva zakona, s obzirom da oni na neki način su različiti zakoni i ne vidim ni razlog da to bude po hitnom postupku, ne vidim da je nešto bilo tako važno da cela procedura ide na takav način. Ako neko ceni da su to važni zakoni, onda je logično obratno, da bude pojedinačna rasprava o svakom i da se ostavi dovoljno vremena da se mogu podnositi amandmani itd. Ja ću onda biti primoran da govorim o oba zakona zajedno, i ako oni nisu sasvim isti. Što se tiče ovog krovnog zakona koji se sam zove Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, taj zakon bi morao da proistekne iz onoga što je ovde usvojila Vlada još pre pet godina, a to su strategija razvoja obrazovanja u Srbiji do 2020. godine. To je jedna neobična osobina našeg političkog života, da se doneseni zakoni, da se donesene strategije, da se donesene odluke potpuno zanemare ili da se nedovoljno o njima vodi računa kada se pojavi neka nova Vlada, kao da, možda to neko ne želi, ali kao da istoriju uvek počinje sa onima koji su u tom trenutku na vlasti. Ovo je strategija, moram da kažem, nije loše napisana i onda kada je donesena i usvojena, ja sam o njoj imao dobro mišljenje nasuprot nekim drugim opozicionim poslanicima, smatrao sam da ona na jedan vrlo korektan način otvara ključna pitanja našeg sistema obrazovanja. Ovde je bilo rečeno da mi suviše često menjamo te zakone. To se može tumačiti na dva načina. Jedan je da nisu dobro napisani, da imaju slabosti, da su nepotpuni, ali drugo, što je mnogo važnije, obrazovanje je praktično centralna stvar u svakoj civilizovanoj, organizovanoj državi. Menja se nauka, menja se tehnologija, svet se menja i zakoni moraju da prate to što se zbiva. Nemoguće je imati jedan sistem, sistem zakona o obrazovanju koji će nepromenljiv biti godinama, to bi bilo loše, to bi bili onda neki načelni principi, a ne konkretna rešenja. Dakle, Srbija ima jedan ogroman zaostatak sa svojim sistemom obrazovanja. Samo da kažem, pre svega za gledaoce, ljude koji prate Skupštinu, a i za neke poslanike, u sistemu obrazovanja u Srbiji radi 126.000 ljudi i u ovom trenutku u različite škole u Srbiji ide oko 1.260.000 ljudi. Dakle, jedan ogroman segment našeg stanovništva, naravno pre svega mladih, pohađaju taj sistem i jako veliki broj ljudi radi u sistemu obrazovanja. Dakle, mi ovde razgovaramo o nečemu što je ključno i po broju zaposlenih, i po broju onih koji su u sistemu obrazovanja i jako je bitno kako mi te zakone, kako bih rekao, šta mi želimo od tih zakona. Kada govorimo o strategiji, bilo je reči na odboru, ja sam npr. postavio pitanje, to imate u ovoj strategiji, mogućnost da Srbija konačno dobije ono što je karakteristika razvijenih zemalja, da je srednje obrazovanje obavezno. Znači, ne samo osnovno obrazovanje nego srednje. Odgovor koji se dobije je tačan, da je za to potrebna promena Ustava, ja to ne sporim, ali je potrebno da ministarstvo, to je kad govorim o strategiji, to piše prosto, uslovno u strategiji, da ministarstvo pokrene inicijativu, da Vlada odgovori da li ona može da odvoji sredstva, kolika su sredstva potrebna i šta je sve potrebno da bi Srbija konačno dobila ono što ima većina razvijenih zemalja, da je obavezno i srednje obrazovanje. Danas sa osnovnim obrazovanjem ne možete mnogo učiniti, sa modernom ekonomijom, u modernom, kako bih rekao, vizuelnom društvu. Mi nažalost, ja sam to uzeo samo kao primer, da bi to bile u stvari neke vizije, ne možete staviti u zakon, jer bi nama pre toga trebalo promeniti Ustav, ali možete to tražiti, možete jedan dodatak imati šta je neophodno da se predloži Vladi. Konačno, ministar obrazovanja je deo Vlade, ravnopravni član Vlade. Ono što je meni ovde karakteristika ova dva zakona, ja ću to vrlo otvoreno reći, on ima da kažem tri karakteristike. Prva je da se stvarno pokušavaju otkloniti neke nepravilnosti i neki uočeni nedostaci u ova dva zakona i ja to ne sporim. Neka rešenja koja se predlažu su korisna, znači nije tamo sve nekorisno ili loše. Jedan primer je naveden, npr. kada je suspendovan, profesor gubi licencu. Je li on ima prava da radi, nema prava da radi, npr. takva stvar je ovde mnogo bolje u zakonu regulisana, pokazuju se koraci kako da se, šta da se radi sa nastavnikom koji ne može da radi do sudske neke odluke oko njegove licence, odnosno konačne odluke da li će moći da bude nastavnik. Ali, kako bih rekao, to su manje promene u samom zakonu i ako ih ja ne potcenjujem. Ono što je druga karakteristika i to ja jako zameram onima koji su radili zakon, to je što ovaj zakon suštinski atatizuje naš prosvetni sistem. Oba zakona donose mere koje svode, ograničavaju i ono što smo se na neki način, do sada, doneli odluke i na neki način funkcioniše, a to je izvesna autonomija onih tela koji odlučuju o tome kako izgleda prosveta, razvoj prosvete, odobravaju te programe i takođe ta tela odlučuju o akreditaciji. Kao što znate, o akreditaciji je bilo jako mnogo problema. Privatni fakulteti prejudiciraju vrlo unosni posao za jedan veliki broj ljudi, da ne otvaram tu temu, ne potcenjujem ih ali su vrlo unosni i naravno da je velika borba da neko dobije akreditaciju. Sada mi ta tela koja je Skupština formirala, mi prebacujemo u stvari na Vladu. To je po meni krajnje pogrešna odluka. Odgovor koji smo dobili je bio neuk ili gotovo ciničan, ne govorim o ministarstvu, da je to svejedno da li je Vlada…, nije svejedno. Zato što kada birate ta tela u Skupštini, to je pred javnošću, poslanici mogu da govore o članovima, to je javno. Kada Vlada donosi odluku, to nema taj stepen javnosti i taj stepen, kako bih rekao, provere ljudi koji će biti u tim telima. Meni je žao što je ovo ministarstvo, ovaj ministar i ova Vlada koja stoji iza toga faktički vratila u ingerencije ministra, odnosno Vlade one odluke koje je do sada radilo jedno telo, koje po meni bilo više samostalno upravo zato što ga je birala Skupština. Dakle, ono što je radila Skupština, izbor tih tela, sada se premešta na to da to radi ministar i da to radi Vlada. Mislim da je to pogrešno i da je to korak nazad. Nisam zadovoljan takođe ko je sve bio član tih akreditacionoih komisija ili Prosvetnog saveta, ali to je bio i neki kompromis ili relativan kompromis učinjen ovde u Skupštini. Ono što će ovo imati za posledicu je da će i ta famozna akreditaciona komisija takođe biti jedno Vladino telo, i ja onda imam velike sumnje da li će onda politički uticaj biti oni koji će odrediti članove te komisije, koji će onda na kraju odlučivati o tome ko će biti akreditovan, a ko ne. Naravno da nije u pitanju beogradski univerzitet ili novosadski univerzitet, to je jasno da tu neće biti nikakve sporne, u suštini akreditacije, ali se radi o mnogo komplikovanijim pitanjima raznih privatnih univerziteta i raznih ljudi koji velike pare zarađuju, bilo kao vlasnici, bilo kao nastavnici na tim fakultetima. Moram da kažem da smatram da je to etatizacija povećanje kontrole nad tim telima potpuno nepotrebno. Odgovor koji smo dobili, taj argument postoji, to je da se Skupština pokazala krajnje neefikasnim u zameni tela. Ministar, ako korektno citiram je rekao da je Skupština bila neefikasna, da mesecima nisu mogli da se zamene. To je tačno inače, ja znam da je to tačno kao poslanik, ali to ne može biti argument protiv te procedure i onda je to odgovornost Skupštine. Mi ne možemo zbog toga što je Skupština efikasna u radu da onda kažemo – e, pa sad to treba promeniti, a o tome svemu odlučuje ministar, odlučuje Vlada. Ako je Skupština neefikasna u radu, onda je treba učiniti efikasnijom, ali, mene brine ovo da se ponovo vraća u ruke Vlade, ministra, čitav niz stvari o kojima treba odlučivati. Isto je pitanje direktora škola. S jedne strane njima je dato pravo da učestvuju u nastavi. Lično mislim da je to nepotrebno dato pravo, da ne vidim neku posebnu svrhu, jer je dovoljan taj menadžerski posao, direktorski posao zaokuplja čoveka celodnevno, ali istovremeno opet se donela odluka od koje smo bežali posle 2000. godine, to je da jedan čovek odlučuje praktično o 2.000 direktora, škola u Srbiji. To po mom mišljenju nije dobar način. Treba, kako bih rekao, izbeći to da ponovo se sve koncentriše u rukama Vlade i da Vlada o takvim stvarima odlučuje. Donesene su neke novine. To su te mogućnosti da škole osnivaju ta privredna društva, da, kako bih rekao, na jedan moderniji način prate ekonomski razvoj zemlje, privatne inicijative, pokušaj da se materijalni položaj škola popravi. Nemam ništa protiv toga, to je u redu, to je čak zanimljivo, ali opet smo se sveli na to da direktor, ako je sada definisano, precizirano da sa 65 godina ide u penziju, koja su njegova prava, šta su disciplinske mere, kako se bira direktor, da sve te stvari one ipak jesu u rukama praktično jednog čoveka. Odgovor - ja ću se korektno ponašati i ja neću to zloupotrebljavati, ja ću uzeti u obzir mišljenje lokalne zajednice, ja to sve uvažavam i mi zaista možemo da imamo takvog ministra, još boljeg nego što sad imamo, ali to nije odgovor na zakon. Zakon može samo takav da bude koji sprečava to da se sada praktično na jednom mestu vodi ponovo celokupna manje-više prosvetna politika, zato što su ova tela praktično savetodavna tela Vlade, odnosno ministarstva. Još ovo, kada mi govorimo o nekoj viziji, strategiji razvoja, ima jedan deo u zakonu koji govori protiv diskriminacije, koji je u redu. Konačno imamo Zakon protiv diskriminacije u Srbiji i tu je taj deo izdvojen, zato što škola jeste mesto gde bi apsolutno trebalo sprečavati sve oblike diskriminacije i učenje diskriminacije koje se može, kako bih rekao, praktično samo na tom mestu, ako je već porodica ili zajednica diskriminatorska, tu bi morali učenici da dobiju neka alternativna znanja o toleranciji. Ali, kada govorimo, odnosno kada me pitate o sistemu, uzmite samo primer romske dece kojih ima jako mnogo u Srbiji. Da ne otvaram temu broj Roma u Srbiji, svakako je nekoliko stotina hiljada ljudi u pitanju, više nego što popis pokazuje. Mi znamo da, bar koliko ja znam, kod romske dece manje od četvrtine, manje od 25% završi punu osnovnu školu. Dakle, ako je to jedan veliki društveni problem, onda vi u strategiji morate imate i neko rešenje tog problema koji je vrlo težak, jer vi onda zatvarate krug. Oni nemaju punu osnovnu školu, a šta možete u životu raditi bez osnovne škole? Vi zatvarate jedan krug siromaštva, bede i diskriminacije. To je ono kada sam ja govorio da je potrebno da zakon negde ide napred. Kad kažete specijalne potrebe, deca sa specijalnim potrebama, deca diskriminisana, misli se na invalide, misli se na decu sa određenim hendikepima, bilo kako da se to zove, senzor ili motornim, ima različitih podelama. To je sve u redu, inkluzija je već ranije odlučena, iako smo išli malo grlom u jagode, ali ispravno, imate asistenta itd. Ali, vi morate i dalje ići u pravcu u zakonu sistemskom, da ono što vi uočavate kao problem u sistemu obrazovanja targetirate. Ne kažem, u ovom zakonu očigledno, ako bih ja ovako sa strane sada gledao, kao neko ko sada već duže ne učestvuje u procesu obrazovanja, odnosno više nisam aktivan, u tom sistemu obrazovanja vi uočavate ono što vi vidite kao probleme. To je odluka praktično Ministarstva i to je vaša odgovornost. Recimo, ja smatram da je problem romske dece kod nas veliki. Kod nas se napravio problem dece emigranata kojih je nekoliko stotina u Srbiji. Dakle, ne mogu da shvatim da to postaje centralni problem u Srbiji, 300, 400, ne znam ni koliko je te dece koja treba da idu u školu i ovo društvo da pokaže neku humanost u smislu da im omogući školovanje, s tim što je njihova sudbina neizvesna u smislu da li će ostati u ovoj zemlji, da li će otići dalje, verovatno će otići većina, ali da oni na neki način, to se tako govorilo starinski, budu prijatelji ove zemlje i da im se obezbedi kakav-takav normalan razvoj. Inače, nije tačno da naša deca u inostranstvu prvo moraju da nauče jezik. Recimo, u Švedskoj to uopšte nije tačno, nego ona dok idu u školu tamo imaju posebne časove jezika, pa uz, ako mogu tako da kažem, nastavu uče jezik, plus im država plaća da uče svoj maternji jezik, znači srpski jezik. Uzgred budi rečeno, plaćaju im taksi da idu na drugi deo grada, država im plaća da bi imali svoj maternji jezik da nauče, što je više nego humano. Dakle, još jedanputa, kritikujem etatizaciju, znači ponovno vraćanje u nadležnost Ministarstva i Saveta i Komisije akreditacionog tela. Smatram da je trebalo pokazati više hrabrosti, ako smem tu reč da upotrebim, u uočavanju šta su centralni problemi koje naše društvo ima. Vidim da će posebno dualno obrazovanje, što je jedna politička direktiva, da se ne zavaravamo, da dualno obrazovanje, protiv koga ja načelno nemam ništa, ali sa kojim se pojavljuje jako, jako mnogo problema u praksi. Ima jako mnogo problema sa sistemom dualnog obrazovanja, jer on traži sasvim drugačiju organizaciju i društva, firmi, preduzeća i fabrika gde bi se to obavljalo, a i samih škola, u smislu da li imaju uslove za to. Mislim da to nije prioritet ovog društva. Mislim da dualno obrazovanje jeste jedan od problema ili jedna ideja, ali ona nije prioritet. Ali, ideja jeste diskriminacija, diskriminacija Roma. Sada se disciplinske mere preciziraju, što pokazuje da ima neki problem u školi koji se može rešavati isključivo između roditelja, društvene zajednice i same škole. Škola ne može da se bavi sama po sebi tim problemima, škola nije kazamat i ne može nastavnik da bude zatvorski čuvar i da tu decu ograničava itd, ali mora da se napravi jedno telo. Sada je, vidim, pored ovih saveta roditelja, predviđeno i na nivou zajednice da postoji telo i to je očigledno jedan pokušaj da se to reši. Tu se, dakle, uočava problem koji postaje sve veći u našem društvu, a to je ne nedisciplina, nego izvestan huliganizam jednog broja đaka na časovima s kojim škola ne može da se izbori. Dakle, ja bih voleo da se ovde organizuje, jer Skupština nije samo telo, ona i kontroliše sprovođenje zakona, da imamo neku raspravu u Skupštini i da vidimo sa kojim konkretno predlogom izlazi Ministarstvo i šta vidi kao ključne probleme našeg sistema obrazovanja u ovom trenutku. Još jedanputa, ja se zalažem da Ministarstvo pokaže hrabrost i da uputi Vladi predlog da se stavi na dnevni red obaveznost srednjeg obrazovanja, pa da se vidi koliko to košta, šta su uslovi, šta su problemi u našoj zemlji, da se odgovori na pitanje da li neke mlade populacije ovde ne završavaju ono što je zakonom obavezno – osnovno obrazovanje. Ko su ljudi koji ispadaju iz sistema osnovnog obrazovanja? Da li su to samo Romi? Nisu, odmah da kažem. Zatim, da se odgovori na pitanje šta zapravo znači tehnološki višak prosvetnih radnika u školama. Ja sam se svojevremeno zalagao da neke seoske škole ostanu i mislim da je ministar slično rekao. Nekada je bolje za neko mesto sačuvati tu malu osnovnu školu da bi ta deca ostala, jer kada dete ode već vrlo rano u drugo mesto sa osnovnim obrazovanjem, obično se više neće ni vraćati i onda je umrlo to mesto. Kada nema dece, možete slobodno reći da je grad umro. Selo je umrlo ako nema mladih ljudi. Znači, obrazovanje makar na početku donekle zadržati. Suština je da mi ne možemo rešenje problema direktora, rešenje problema sporog rada Akreditacione komisije, nezadovoljstvo radom Akreditacione komisije… Znate, nekoliko ljudi mi je reklo, ne znam da li je to tačno, koji su kritični prema nekim izmenama zakona, da će sada Akreditaciona komisija biti takva da će u stvari moći i politički da odlučuje o tome koji privatni univerzitet, koji privatni fakultet će moći da radi. Ja se nadam da to nije tačno, ali je sigurno da bi Skupština imala veći uvid u rad tih tela nego što će u ovom trenutku imati kada se to sve sprovede u praksi, kada zakon posle osam dana, koliko se sećam, stupi na snagu od datuma objavljivanja. Drugim rečima, ovaj zakon popravlja neke stvari, verovatno po mišljenju onih koji rade u prosveti možda i bitne stvari, disciplina, direktor, način organizacije rada u školi itd, ali istovremeno ima i korak nazad sa time da misli da će neke druge probleme rešiti izvesnom, ja sam upotrebio reč centralizacija, ali reč koju ja koristim – izvesnom etatizacijom, kontrolom sistema obrazovanja. Mislim da to tako ne ide. Država može da bude dobar gospodar, ali država može da bude i loš gospodar. Sada je ovaj ministar, a sutra može da bude neki drugi. Hvala Bogu, raznih ministara smo imali. Sećam se da je neko rekao da smo imali i jednog velikog, prvog ministra prosvete u Srbiji Karađorđe je pozvao da dođe iz Vojvodine, iz Ugarske, bio je veliki Dositej Obradović, to je prvi srpski ministar koji je jedan od najsvetlijih likova u istoriji srpskog naroda, izuzetno obrazovan, na neki način skoro genije, vrlo talentovan čovek. Tako smo počeli, pa smo onda imali ministre kojih bolje da se ne setimo. Ne govorim samo o poslednjih 10-20 godina, nego i ranije. Imali smo, dakle, ministre koje danas bolje i ne spominjati. Drugim rečima, najbolje je da se opšta društvena kontrola procesa vaspitanja ostvari, a da se istovremeno oni ljudi koji su u jednom datom trenutku, a to je kratko, sasvim u Ministarstvu i vode prosvetni sistem i prosvetu, da predlože ono, i s tim završavam, što je za budućnost. Razlika između ovih zakona i nekih drugih zakona je što se ovi zakoni ne prave za danas, ovi zakoni se moraju napraviti za budućnost. Inače, Srbija bez razvijenog sistema obrazovanja, bez modernog prosvetnog sistema i vaspitnog, nema pravu budućnost. Hvala.
Hvala vama. Reč ima ministar. Izvolite.
Hvala vam. Pošto je koleginica Rašković Ivić odsutna, ja ću prvo da dam neke odgovore, profesore, vama. Pri izradi zakona je strategija o obrazovanju izuzetno korišćena. Međutim, ono što je nevolja, ja bar nisam zatekao ni jedan dobar akcioni plan koji može da opravda ono što je strategija zamislila, jer već od 2012, a evo sad je 2017. godina, skoro da su neke stvari promakle, za koje treba mnogo novca. Mi tek sada počinjemo da radimo na jednom ozbiljnom akcionom planu, pre svega na pitanju prostora i jednosmenskog rada, što je osnovni cilj, da imate ambijent i uslov da deca provode vreme kvalitetno u ustanovi. Takođe, prvi put se u ovom zakonu, temeljno pomera granica od učenja sadržaja i reprodukcije istih na ishodno učenje, znači između predmeta povezivanja, što sam rekao da se uvodi. To je ona najkvalitetnija promena koja će se desiti. Tu moraju da idu izmene na osnovu planova i programa, kao što znate i sve ovo. Zaista imamo ogromnu podršku svih ljudi koji promatraju ove procese na nivou, recimo Sekretarijata za ovaj deo jugoistočne Evrope, koji čak i od nas neka rešenja uzimaju. Ono što je jako važno, strategija je vrlo često korišćena. U mnogim stvarima na Odboru smo komentarisali gimnaziju koja ne prelazi 22, 23, 24%, složićete se sa profesorom Jerkovim, ali smo napravili koncepte za jedno osavremenjavanje gimnazije, a ujedno smo očuvali sav onaj integritet gimnazije koji mi poštujemo, koji imamo ovde decenijama. Mislim da je ukupna gimnazijska zajednica koja se time bavi jako zadovoljna rešenjima. Boljim ponudama, boljem određivanju smerova informatičkih, za talentovane, za gimnazije i te kako se bavimo nadarenom decom i gledamo da to bude ono što će povući omladinu ka kvalitetnim studijama. Dobro zante da nema kvalitetnog studenta i slažem se sa gospodinom Šešeljem da nekad neko bljesne. Imao sam drugova koji su voleli da uče kampanjski, kada dođu na fakultet, odlični budu. U srednjoj školi ga mrzi da odgovara na svako pitanje, prosto taj princip da ne voli sve da uči mu je dosadan, ovde bira ono što on voli i ima tu logike, razloga. Ali ako imamo stanje, da se ne zavaravamo, mi smo sagledali praktično stanje trenutne situacije u obrazovanju u Srbiji i nismo je ulepšavali. Uz, svaka čast, situacije koje se mogu pohvaliti, obišao sam negde preko 80 gradova, na stotine škola, znači ušao sam da vidim svojim okom, da razgovaram sa direktorima, nastavnicima, psiholozima, sa svima. I nisam gledao statistiku samo, zaista smo videli da su ti problemi toliko nataloženi da sve ovo drugo, ako nastavimo da radimo po istom principu, ne znam kojom ćemo brzinom rešavati probleme. Tako da etatizaciju i uopšte pojavu centralne uloge ministarstva, države ću objasniti kasnije. Mnogi drugi će se toga još doticati, pa mislim da ću vrlo temeljno objasniti, jer ko je čitao zakon od početka do kraja videće da s jedne druge strane tamo postoje tolika ovlašćenja koja se odnose na svaku ustanovu po pitanju njene autonomije koja nikada nije postojala u našem obrazovnom sistemu. Ali, postoji ono – ali. Ne možete dati nekom ko je neuk, ko je nevešt, ko je loš menadžer, gde je škola loše ocenjena, gde su loši uslovi, da ima autonomiju. On je već sam sebi već uzeo tu autonomiju kroz način kako se bira, postavlja i šta radi. Meni bi trebalo još jedno zasedanje samo da vam iščitam nevolje koje sam ja za godinu dana popisao, koje se odnose i na gubljenje para, na tužakanje, na agencije za borbu protiv korupcije, na zapošljavanje familija i čega hoćete dalje. O tome ću pričati sigurno u jednom delu, ili danas ili sutra, ali mislim da dugujem neki kompletan odgovor. Kada je u pitanju strategija i zakon oko dece sa posebnim potrebama, gde apsolutno smatramo da romsku decu smo podržali maksimalno u praksi. Skoro smo duplirali broj i osnovaca i srednjoškolaca i Romkinja, što je još važnije. Broj studenata, mi se s njima redovno viđamo i kada dobijete onu geometrijsku progresiju da je taj broj učenika duplo veći, još duplo veći, tu im je UNICEF odličan partner. Mi smo u zakonu, da ne nabrajam, član 45, 136, 77, 76. itd. u više nacrta to stavili. Mnogo je važnije da to realizujemo. Apsolutno imamo ogromnu volju i ja imam sa njima odličnu komunikaciju. To je nekakva naša valjda društvena obaveza. I, da ne piše ni u strategijama, ni u zakonima. Dualni zakon ide posebno, to smo rekli. To je jedna deo zakona koji se izdvojio kao poseban proces o srednjem obrazovanju, jer krovni zakon je ono što pokriva i predškolsko, osnovno i srednje. U okviru srednjeg, naravno, imamo opšte obrazovanje gimnazijsko, srednje stručno i dualno, o njemu ćemo govoriti, možda sa više aspekata kada on dođe na red, pa prosto ne bih sada. Tehnološki viškovi, zaista je to pogrešan izraz. U fabrikama, to su oni ljudi koji su ostali bez posla, u prosveti je to privremeno stanje stvari svake školske godine. Ova nevolja je nastala ovoga puta ne zbog reforme obrazovanja nego zbog nataliteta, ali ako govorimo o reformi obrazovanja, mi temeljno, sada sagledavamo sve aspekte nedostataka, kadra, prema plati koja je dostupna za razne profile za razne procese. O tome ćemo se vrlo temeljno baviti. Ono što svakako morate znati, ovaj zakon je preglomazan i ovako je preglomazan. Iza njega stoje više stotina, čak kažu i do 900 raznih pravilnika i raznih još stvari koje se moraju urediti. Pokušaćemo da to stavimo na manji broj pravilnika i pokušaćemo kao i do sada da pravimo razne ekspertske timove. Ono što moram da kažem i što sam na Odboru za obrazovanje rekao, a to je status hitnosti. Pouzdano vam mogu dokazati da smo mi sve poslove, obaveze završili do jula meseca. Postojalo je čekanje mnogo procedura, mnogo tela mora da da saglasnost. Određena tela su kasnila po dvadeset ili četrdeset dana. Između toga da mi nemušto kažemo ovde – da, oni su zakasnili, mi nećemo da govorimo o tome šta je rekao Zaštitnik građana, ili šta je rekla, recimo Agencija za borbu protiv korupcije. To bi bilo legalno, jer smo mi imali vremenski rok, a oni nisu uradili, ali bi bilo nelegitimno i taj cajtnotu je sada došao prevshodno zbog početka akademske godine i zbog situacije gde se moraju rešiti tzv. tehnološki viškovi, a ja moram taj izraz da koristim, jer to je lista koja se svake godine formira, koja se od prošle godine demokratski raspoređuje. Vratiću se kroz diskusiju, kroz mnoge slučajeve iz prakse, gde se skrivaju radna mesta i to umanjuje opšti budžet prosvete, a gde sindikati nemaju dostupnost informacija, jer vi znate da Vlada od 2014. godine, od 7. decembra Zakon o zabrani zapošljavanja. Profesori odlaze u penziju, moraju drugi da rade, a vi nemate konkursni postupak. To je ono što je sistem dovelo do mnogih loših situacija između svih drugih o kojima možemo da pričamo, o ukupnoj selektivnosti, plaćenosti, izboru ljudi. Mi nismo Finska, to je sigurno, ali možemo da napravimo ozbiljne korake da ka tome krenemo. Kada je u pitanju odgovor za Sandu Rašković Ivić, tri puta je menjan rektor Univerziteta u Prištini sa privremenim sedištem u severnoj Mitrovici na osnovu rezoluciji i člana 109. Zakona o visokom obrazovanju. Razlozi su bili temeljniji nego forma koja je to tražila. Upravo obrnuto, da nismo slušali zajednicu Srba i svih drugih koji žive dole, Univerzitet u Prištini bi se u potpunosti utopio u neko sivilo. Znači, nisu mogli da ispune budžetske kvote, nisu ih dobro raspoređivali, na onoliko malo ljudi osnovala se gomila privatnih fakulteta. Albanci prikazuju svetskoj javnosti da imaju dva univerziteta prištinski u Prištini i mitrovački u Mitrovici, gde po njih podrazumevaju i severnu i južnu. Imaju integrisane modele. Mi smo očuvali upravo univerzitet u nekom klasičnom smislu postojanja. Tako da odvajam ono što se zove uloga rektora i njegove loše postupke, radnje, intervenciju države gde je mogla i onoga šta je interes države u širem smislu. Vi znate da sam ja bio sprečen da uđem, a išli smo da posetimo upravo rektorat i da razgovaramo sa dekanima. Želimo da taj univerzitet ne bude samo finansiran i samo mesto gde se ide za brzu i laku diplomu. Hoćemo da bude kvalitet, da tamo studenti odu isto kao na druge univerzitete, hoćemo da profesori tamo ne odlaze za vikend, da drže kontinuirano nastavu i da studenti od toga neke velike vajde nemaju. Malo mi je vremena da sve diskutujem šta je tamo bilo loše. Kada govorimo o strukovnim studijama i specijalistima, do 2016. godine mi smo imali da oni ostvaruju na završetku tih svojih studija 180 poena, sa specijalizacijom dođu na 240. Nacionalni savet za visoko, a u sklopu našeg nacionalnog okvira kvalifikacija koji se radi, radi se taj zakon, koji će isto biti brzo ovde, takođe usklađujući sa EOKOM, znači dolazimo da se oni zbližavaju sa osnovnim akademskim studijama, sa istim brojem poena, te ne mogu više biti na grupaciji sedmice. Svi koji su zatečeni, to im se priznaje, sada govorimo samo onim novima koji bi možda na lakši način, neka upišu Medicinski fakultet, ja nemam nikakav problem ako je to visoka strukovna medicinska škola. Znači, apsolutno je poruka data na vreme i jednostavno se te stvari ne mogu smatrati istom težinom. To nije ni moja volja nego je to odlučeno još pre mog dolaska. Ostao sam dužan još da odgovorim, a to je da je agencija ili telo, kako god ga budemo zvali za akreditaciju, je imalo jednu ulogu, a KAP je jedan njegov stručni organ. Mi moramo da podelimo te uloge i mislim da neće biti dileme ko ga bira, nego da oni javno objavljuju recenzije i sve druge stvari koje moraju da rade, kao i ko ga delegira, a vi da znate samo da će vama da potvrdi ono što će univerzitet i oni koji ga delegiraju birati. Sada je bilo čak da Vlada bira jednu trećinu, a sada ne bira. Tako da je potpuno to jedna moguća diskusija. Gledali smo mnoge zakone evropske, čak i susednih zemalja. Negde ovako, negde onako. Prosto je pitanje izbora ili efikasnosti. Ja lično nemam nikakav problem da li je ovo belo ili crno, samo da je efikasno i da ne koči proizvodnju. O ulozi Nacionalnog prosvetnog saveta sam rekao već objedinjeno. Ja sam doneo jednu studiju za skoro celu Evropu gde postoji tačno šta je uloga tog tela na svakom evropskom prostoru, a podsetio bih Vas da je u vreme vladavine Zorana Đinđića ovo telo upravo imalo takvu ulogu kakvu mi predlažemo sad. To mora biti ekspertska grupa koja i savetuje, i daje i razmatra, i mora biti u jednoj ravni sa oba zavoda. I koleginica nije dobro sagledala kako su zakonski rešena oba stručna zavoda. Zavod za unapređivanje vaspitanja i obrazovanja i Zavod za proveru kvaliteta. Znači, tako da ta dva tela dobijaju mnogo veće uloge i veće i modernije kompetencije. Znači, ne možemo raditi, ako menjate ceo obrazovni sistem a imate tela koja su po sebi loše organizovana, a trebaju da idemo u promenu svih nastavnih planova i programa. Mi smo napravili novi nastavni plan i program, i okvir njegov, što je naša zakonska obaveza bila. Hvala Vam.
Hvala. Izvolite.
Samo prvo, zaboravio sam da kažem, vama kao odgovor, pošto sam ja radio 2001, 2002. godine, našu Nacionalnu strategiju u saradnji sa UNICEF-om za zaštitu dece. To je Vaš lični stav, to je Vaše pravo. Vi ste rekli da ne razumete kako dete od 15 godina, adolescent od 15 godina ima prava da sakrije zdravstveno stanje. Moram da vam kažem da postoji nešto što se zove prava deteta. I prava deteta nisu manja nego što su prava roditelja, ne odgovaram sad vama. U našoj javnosti se to često brka, pa se smatra da roditelj ima prava da tuče decu, itd. Mi smo vodili duge rasprave oko toga. Na primer, da li vi pitate nekoga sa 15 ili 16 godina, da li hoće uopšte da se operiše? Da li on daje saglasnost ili vi mislite, dok nije punoletan, do 18 godina da lekar prosto odluči umesto njega? Znači, deca, imaju određena suverena prava i to nije jednostavno pitanje, ali jedno je pravo da bude zaštićeno njihovo zdravstveno stanje i to je nešto što bi se smatralo danas u razvijenom svetu jednim priznatim pravom deteta. Znači, roditelj, nema prava da zna apsolutno sve o svom detetu, jer i dete ima pravo na svoj integritet i zaštitu, koliko god je to u našoj zemlji čudno. Dobro, vi ste to rekli, vaš lični stav, vaše pravo. Što se tiče ovog drugog, samo da odgovorim, tačno je, Nacionalni prosvetni, vi ste tu u pravu, vi ste se toga setili 2001. i 2002. godine, ali to je bio trenutak kada smo mi mislili da je potreban celokupan sistem obrazovanja, a koji je bio potpuno zapušten, više od 10 godina, skoro 15 godina, zbog ratova, sankcija, čuda, da bi morao da se postavi temelj. Ono što mene zbunjuje, sada se vraćamo na taj isti sistem kada je pretpostavka da je ceo prosvetni sistem ipak stao na noge i počeo da funkcioniše. Vaše je očigledno mišljenje da je ovaj sistem, da ga Skupština bira, da Vlada u određenim telima delegira trećinu, da je nefunkcionalan. Ono što mene brine, ne vidim da bi ovaj sistem, gde će konkretno ministar, a naravno, predlagači su. Spisak je naveden tu, ali ne vidim zašto bi taj sistem bio efikasniji, jer je mene iskustvo naučilo da je moguće da, nažalost, ministar bude potpuno politička ličnost, a ja neću ovde navoditi ime, ni jednog ministra, trenutno nema veze u ovim strankama koje su trenutno na vlasti, jedan ministar koji je godinu dana bio ministar, inače je profesor na BU, apsolutno se godinu dana ni sa čim nije bavio. Samo da kažem, čak, mi smo dobili sredstva da sve osnovne škole dobiju prozore, da ne duva deci, pa sam pitao, ako se seća bivši ministar Žarko Obradović, šta je sa tim projektom, pa je rekao da ni to nije rađeno godinu dana, iako su odobrena sredstva. Znači, možete da imate, a meni je važnije da sistem funkcioniše, a ne da bude na jednoj ličnosti.
Poštovani poslanici, saglasno čl. 27 i čl. 87. st. 2. i 3. Poslovnika, obaveštavam vas da će Narodna Skupština danas raditi i posle 18 časova. Izvolite, ministre.
Samo sam ostao dužan ono što smo na Odboru govorili, a to ću svakako prilikom u situaciji da se menja Ustav Srbije, delegirati pitanje obaveznosti srednjeg obrazovanja. To sam rekao i pre nego što sam čuo bilo čiji stav. Sa druge strane, mislim da to nije nešto što će da košta državu više, pa i da košta, ali je već obuka dece dovoljna. Mislim da tu nemamo nikakva probijanja, jer ovo što ste rekli, ja dugo radim u obrazovanju, već 38 godina i taman sam mišljenja i kada je i Žarko bio i kada ste vi mislili, i vi ste Žarko, a evo ja kada mislim, mislim da se ništa nismo pomerili mnogo. Prosto je to moj utisak i moje mišljenje i zato uvek počinjemo od nekog početka, ali mislim da jedna doza odlučnosti da sada to bude kao jedan početni impuls da bi se to povuklo, da bi krenulo stvarno da bude ozbiljnije, mislim u tom smislu da podržavam i potrebu da ljudi budu bolje plaćeni, da se pravi racionalizacija sistema i to su izjave koje svakodnevno dogovaramo sa ljudima. Prosto nas je isti motiv rukovodio. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Živković.
Ministre, zašto po hitnom postupku? To je prvo pitanje. Slažem se da su ovo važni zakoni, mislim da se tu slažemo svi, bez obzira iz koje poslaničke grupe dolazimo, koju političku opciju zastupamo, ali potpuno je besmisleno i to nije kukanje poslanika koje izaziva animalne reakcije nekih sa druge strane, nego je to jedna realnost. To je da je nemoguće ozbiljno ući u analizu zakonskog predloga koji ima jedan 210 članova, a drugi 150 i nešto članova za 5 dana. Naravno da to može da se pročita, da se pročita i 2 ili 3 puta, ali da li može da se uđe u suštinu tih zakona? Ne. Javna rasprava nije namenjena poslanicima, niti su poslanici pozivani na javnu raspravu. Prema tome, to opravdanje da je javna rasprava trajala ne znam koliko, to nema veze sa nama. Rekli ste da su neke institucije kasnile, te su vas one omele da ove predloge zakona budu prisutni u Skupštini, u neko vreme u koje je normalno. Koje institucije? Ko vas to ometa? Ja koliko znam, u petak je to usvojila Vlada ili u četvrtak. To znači da je Vlada kriva za to. Ako nije Vlada, bilo bi jako lepo da nam taksativno kažete ko i na kakav način je vršio opstrukciju ovog Zakona? Drugo, ako je to izvršeno zašto je hitan postupak? Evo kod Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, praktično, vi u obrazloženju kažete da vam hitan postupak treba da bi ste otpustili neke prosvetne radnike. Tako piše ili ja nisam baš najbolje sa tumačenjem onoga što vi govorite, a to ćete mi reći kada ja završim. Znači, rekli ste racionalizacija, da se uredi sistem, da se zna koliko ljudi gde radi, pa to se valjda radi, ne na dan ili dva pre početka školske godine za visokoškolce ili mesec dana od početka školske godine za osnovne i srednje škole. Vaše opravdanje za hitan postupak ne postoji. Hitan postupak Zakona o visokom obrazovanju je da je zbog finansiranja, zbog statusa studenata koji su na budžetu. Oni treba da pođu na predavanja za neki dan. Kako sada da znaju šta da rade sa svojim statusom? Šta ako sada nekima od njih ili većini njih uvodite takve promene da ste im potpuno poremetili planove, šta će biti sa njihovim finansiranjem i sa njihovim studiranjem? To nije igra. To ne može tako da se radi i nikakvo opravdanje za to ne postoji, osim da nam kažete ko su krivci, pa da ti krivci budu kažnjeni na adekvatan način. Sve drugo bi se svalilo vama na odgovornost, što ja ne želim da kažem. Siguran sam da ste vi imali dobre namere, ali nemojte da dopustite da vas neko opstruiše u sprovođenju tih dobrih namera. Hajdemo prvo o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Naravno, slažem se sa kolegama koje su već govorile i kao što je kolega Žarko Korać, koji me sada ne čuje i gospođa Rašković. Uvodi se hegemonija ministra. Ministar postavlja sve direktore. To je prevelika odgovornost, to se ne radi ni u vojsci, to se ne radi ni u policiji, to se ne radi ni u pravosuđu, to se ne radi ni u sportskim savezima, ne radi se nigde, da jedan čovek preuzme odgovornost za delatnost, za vršenje svoje funkcije, za poslovanja, ako hoćete u 2000 škola, koliko ih već tačno ima. To znači da, ako vi postavljate direktore, da ste vi lično odgovorni za sve što se dešava u svakoj školi. To, naravno, nije prirodno i nije normalno. Pitanje je koji su kriterijumi za izbor tih direktora i pitanje je ko će vam pomagati u tome da izaberete? Da li će to biti partijski činovnici višeg i srednjeg nivoa, ili će to biti neki ljudi koji imaju profesionalno znanje iz te oblasti? Bojim se da ovo drugo nije realna opcija. Samo jedan primer. Vi imate već, koliko sam shvatio, par meseci problem sa direktorom Miroljubom Mosurovićem iz osnovne škole „Svetozar Miletić“ iz Zemuna. Mi imamo tamo proteste. Vi ste rekli svoj stav, ali taj stav nije promenio stav roditelja i većine učenika i nastavnika te škole. Šta se dešava? Kako će to biti rešeno? Hoćete da pozovete neke specijalne jedinice da to rešavaju? Šta se dešava kad bi se tako nešto desilo u 10% od tih dve hiljade škola, dvesta škola, da kolektiv, roditelji, deca, ne budu zadovoljni vašim izborom direktora škole? Šta se dešava? To je na ivici vanrednog stanja. Da ne govorim o najvažnijoj stvari, da deca gube nastavu. Mi imamo ljude na ulicama, to treba policija da obezbeđuje, to treba neke druge službe da se nađu, to, naprosto, nije dobra stvar. Zato, direktore škola, i to piše u našim amandmanima, treba da biraju školski odbori koji treba da budu sastavljeni tako da imaju sedam članova, da njih četvoro bude iz kolektiva, odnosno prosvetni radnici, da troje budu iz lokalne samouprave a dvoje da budu roditelji. To je onda pravi okvir da se donose odluke koje su dobre. Da, devet, u redu je, ja sam proverio. Vidim da profesori fakulteta, odnosno viših škola znaju i da računaju do sedam, a ne samo kad zapošljavaju svoje rođake i prijatelje. Prema tome, to je pravi način da se uradi. Imate neke penale, kazne za decu koja krše neke propise koje mi ne vidimo, jer nemamo podzakonski akt kojim se to reguliše, ali se njima određuju kazne. Jedna od kazni je humanitarni rad. Tako piše. Humanitarni rad nigde na svetu nije niti sme da bude kazna. Posebno to ne sme da piše u zakonu koji se bavi obrazovanjem i vaspitanjem. To su temeljne vrednosti. Humani rad nije kazna, osim ako je to sistem vrednosti koji afirmiše koalicija koja sada drži vlast. Ali, humanitarni rad nigde, nigde i nigde nije kazna. Mi predlažemo da pored osnovne škole i srednja škola bude obavezna i mislimo da je to neophodnost, da se ne trabunja sa dualnim obrazovanjem, jer to je ono obrazovanje da možeš da budeš i keramičar i šef BIA, da možeš da budeš i „mali“ iz Beograda i ministar i ne znam šta. Ne, ajmo mi da uvedemo da srednje škole budu takođe obavezne kao i osnovne škole, a pored toga, naravno, kad je nešto obavezno, po svim uzansama i svim propisima međunarodnim, ali i po nekoj zdravorazumskoj logici, njihovi udžbenici za tu decu moraju da budu besplatni. Za sve. Znači, udžbenici da budu besplatni za sve osnovce i srednjoškolce. I da udžbenici budu oslobođeni poreza, a ne da ljudi koji na svoj način pokušavaju kroz polovne udžbenike da pomognu ljudima da se nekako izbore sa tim velikim cenama u besplatnom školstvu, a to besplatno školstvo košta između 10 i 20 hiljada svako dete svake godine, da se to promeni tako što će država svima da obezbeđuje udžbenike. Naravno, ne uvek nove, ima da se napravi jedan sistem da se koriste i polovni, ima tu sistema koji je vrlo, vrlo jednostavan. I to može da se uradi i to treba da se uradi, jer to ima smisla, u odnosu na besmislenu ideju da deci od 7, 8, 10,15 godina oblačimo odela, da im stavljamo kravatu i da bude obrazloženje da je to borba protiv socijalne nejednakosti. Socijalna nejednakost se rešava tako što razvijate privredu. Socijalna nejednakost se ne rešava u sistemu obrazovanja i vaspitanja, nego u ekonomiji, u poreskom sistemu, u sistemu socijalne zaštite, a ne po tome što ćemo da imamo modne kreatorke ili modne kreatore koji će sada da objašnjavaju da je to fenomenalno, da će deca bolje da uče i neće se videti koliko ko ima para. To je besmisleno i to nema nikakve veze. Piše u ovom zakonu da nema u školama stranačkog partijskog delovanja i ja mislim da je to potpuno u redu. Ali, mislim da je u redu, i to je naš predlog, da se zabrani i versko delovanje, bez obzira koje vere, bez obzira na koji način. To ne važi za opcioni predmet veronauke, nego to važi za delovanje verskih organizacija, crkava, sekti i čega god hoćete u školama, to je zabranjeno, to ne sme da bude dozvoljeno. Pre svega zbog toga što su, osim u poslednjem razredu srednje škole to maloletna deca. To ne sme da se dozvoli. Konačno, u članu 7. stav 1. tačka 7) uneli smo ono za šta se borimo već nekoliko godina, a to je akademska čestitost. To je da ljudi treba da budu subjekti u obrazovanom sistemu, budu ljudi koji mogu da se pohvale da su akademski čestiti. Znači, da nisu prepisivali svoje doktorate, svoje diplomske radove, da nisu krali, da nisu kupovali, kao što ste sami rekli malo pre, jeftine i brze diplome. Vi ste pomenuli jedan univerzitet. To nije jedini. Imamo mi „Indeks aferu“ koja stoji 10 godina, pa ne znamo šta je sa tim. Imamo doktorate, malog, velikog, ovog, onog, imamo diplomiranje u nedelju bivšeg predsednika države. To su sve stvari koje ukazuju da je akademski svet, akademski život u Srbiji veoma zagađen poslednjih desetak godina, intenzivno poslednjih pet godina i da to mora da bude rešeno na adekvatan način, a to je da oni koji time rukovode, a to ste vi, da prihvate sistem vrednosti, koji ne bi trebao da bude diskutabilan. Što se tiče Zakona o visokom obrazovanju, u članu 7. gle slučaja, isto, u stavu 1. isto kao i kod ovog prethodnog zakona je bilo pravo mesto da se uvede akademska čestitost kao pojam, ali i kao sistem vrednosti koje je uslov da se ozdravi akademska zajednica u ovoj državi. Naravno da Nacionalni savet ne treba da bira Vlada, to je potpuno besmisleno. Treba da bira parlament, tu se slažem sa kolegama koji su to rekli. Postoje države u kojima ministar unutrašnjih poslova postavlja načelnike policije, ministar pravosuđa postavlja predsednike sudova i ministar prosvete sve direktore. Ali, to su države sa dugom demokratskom tradicijom. To su države gde ne može da se desi da ministar kada ga uhvatite da je ukrao pare za neki stan, da to reši tako što ima tetku u Kanadi. To nisu takve države. To nisu države gde možete u sred grada „kompletni idioti“ po rečima predsednika njihove stranke, da ruše u centru grada. To nisu takve države i ta etatizacija je nesprovodiva kod nas. Naravno, mnogi ljudi su prošli kroz osnovno obrazovanje i nisu naučili ništa, to pokazuju svaki dan, ali njih je neka viša sila kaznila, tako da je to očigledno. Mislim da bi trebalo da se zabavite, ministre, nečim što bi vas uvelo na pozitivnu stranu istorije srpske politike, a ne samo u oblasti o kojoj sada govorimo, o obrazovanju, nego i šire, a to je da vi pokrenete preispitivanje svih sumnjivih diploma. Ako je moja sumnjiva, da počnemo od moje, pa da idemo dalje. Da se preispita sve. Za to postoji jednostavan način. Tu vam ne treba policija, ne treba da vam neko „laje“ zbog toga, nego samo treba da se sprovede jedan postupak koji vi dobro znate, koji je vrlo često sprovođen u nekim drugim oblastima, često sprovođen u ovoj oblasti u nekim drugim zemljama. „Lajanje“ na to što neko predlaže nešto nikad nije rešavalo, nego delanje u odnosu na to što neko daje kao svoj predlog. Tako da bih voleo da taj deo vašeg posla bude ono što će dominirati u narednom periodu. Mi ćemo sa 23 amandmana na Zakon o osnovama sistema i 30 amandmana na Zakon o visokom obrazovanju da pokušamo da popravimo ovo što je loše započeto. Siguran sam da i kolege iz opozicije imaju dobre amandmane, tako da bi bilo dobro da uvažite to što je ne partijska prisila, nego jedan dobar racionalni pristup ovom problemu, gde smo mi naravno dobar deo ideja i neke potpuno zaokružene amandmane dobili od strukovnih sindikalnih, naučnih udruženja, da to uzmete u obzir i da pokušate da ovaj zakon spasimo na neki način, jer obrazovanje je vrlo važna funkcija u svakoj državi. Strašno je za jedno društvo kad vam dođe do toga da su vam prosvetni radnici višak. To je tužno društvo. Ako imate društvo u kome su učitelji, nastavnici, profesori univerziteta višak, to znači da to društvo ide ka jednom institucionalnom neznanju, a to znači da će to društvo imati velike probleme u svojoj budućnosti. Prema tome, ja apelujem na vas, to vaša funkcija, mesto koje vi zauzimate, nadam se i ono što ste radili u vašem prethodnom delovanju vas obavezuje da priđemo ozbiljno ovom problemu i da se prestane sa stvaranjem uslova da 25-30 hiljada mladih ljudi koji su korisnici ili žrtve ovakvih zakona budu ponovo isterani iz Srbije i to se ne dešava slučajno i to nije samo posledica svetske ekonomske krize i migracija, niti je to samo posledica domaće ekonomske krize, koja je, naravno, očigledna, bez obzira na laži koje se emituju sa vrha vlasti o privrednom rastu, o BDP-u i o tim stvarima, po broju nezaposlenih, nego je to jedan smišljen pokret, akt, ideja, proces gde vladajuće stranke u ovom trenutku namerno i ovakvim zakonima rasteruju mlade, obrazovane, pametne ljude iz ove zemlje, da bi dobili mesta oni koji su falsifikovali, krali, koji se finansiraju od tetke iz Kanade i sličnih izvora. To mora da bude prekinuto, to je interes svih građana Srbije, bez obzira za koga su glasali. Ministre, imate obavezu da učinite nešto da taj proces bude zaustavljen, a deo kočenja ili zaustavljanja tog procesa može da bude jedan dobar zakon o ove dve oblasti. Ako mislite i ako se slažete samnom da je nemoguće da se to popravi sa stotinak, 200 amandmana koje mi predlažemo, onda povucite zakone, vratite ih u proceduru kad budu popravljeni, a mi ćemo imati tada i dovoljno vremena i dovoljno želje i odgovornosti da glasamo za jedan dobar zakon. Ovo nisu dobri zakoni. Hvala vam.
Reč ima ministar. Izvolite.
Dobro. Ja sam jedva razaznao šta je struka, da znam da odgovorim. Više je bilo političkih ovde debata i pamfleta. Slažem se, akademska čestitost, čestitost svugde i na svakom mestu. Prosvetni radnik sam 38 godina, učim decu, profesore i sve druge čestitosti i nikad nikog nisam slagao, prevario. To možete saznati u ovom gradu od koga hoćete. Preispitivanje svih sumnjivih diploma, slažem se, ali to nije moj posao. U uvodnom izlaganju sam vrlo jasno rekao šta novi zakon sadrži i kako ćemo od sada to da vrednujemo. To je posao pravosudnih istražnih organa, kao što znate dobro. Znači, imamo i alat da neko ne može da plagira. Imamo alat da se formira komisija, da inspekcija izađe i ja ću to vrlo časno raditi. Što se tiče onih pitanja vezanih za etatizaciju, centralizaciju, hegemnoniju, zaista ću morati objedinjeno, jer ću se ponavljati. Ne mislim da je to tako. Prosto ću vam dati dovoljno jasnih razloga zašto u ovom trenutku to treba da bude. Profesor Korać je vrlo jasno rekao da zakoni moraju da prate neki život i stvarnost i mi ako želimo da budemo deo nekog evropskog prostora, mi smo ovo morali da donesemo u jednom delu kada je u pitanju promena načina učenja, rada i svega toga, nastavnog plana i programa i obuka ljudi. Paralelno treba misliti o standardu ljudi i ja se trudim koliko mi daje moj guber i ubeđujem sve u Vladi da to mora da se desi. Tehnološki viškovi je pogrešan izraz, ali je stihijsko obrazovanje nešto što smo do sada imali. Ako imate na učiteljskim fakultetima, ima ih šest u državi, da se upisuje koliko hoćete studenata, iako je to najugroženija struka, jer tu najmanje dece ima, mi sada razmišljamo o nekom alter programu, o njihovoj dokvalifikaciji da bi mogli da uđu u neke druge nastavne procese onog što nam hvali. Recimo da predaju matematiku u petom razredu, neko informatiku, itd, i na tome intenzivno radimo. Znači, nije to samo odseci i stavi negde. Lično mislim da se neću služiti tom metodologijom, a upravo sam je zatekao, tako da briga o ljudima nije samo deklaracija nego zaista i neki plan i ozbiljnost i rešavanje tih problema. Mogu vam posvedočiti, svi sindikati, bez obzira na potrebu da iskažu svoj revolt o plati i štrajk, ali da smo temeljno godinu i nešto dana radili da se svako mesto gde smo uspeli otkrije ko je gde sačuvao direktora. Ima časnih direktora, ima i koji nisu to i to je vrlo jasna statistika. Pravo da vam kažem, trabunjanje o dualnom nije trabunjanje. Jednostavno, to je tema kojom se bave sve civilizovane zemlje sveta. U Trstu, gde je bila Konferencija berlinskog procesa. Sam berlinski proces glavna tema je bila obrazovanje za rad. Možda taj izraz iritira. Mi smo ranije imali tu praksu ili kako god bili zvali. Znači, radnička zanimanja postoje. Postoji i obaveza da se i drugi koji uče određene struke i profile, četvorogodišnje medicinske sestre su uvek imale praksu i sada je imaju, tako da nefavorizujemo neke priče. Mi nismo precrtali ni nemački, ni austrijski ni bilo koji zakon koji ne možemo da preslikamo. Mi nemamo takvu privredu i upravo o tome se radi. Ovo je samo početak, ali o tom zakonu ćemo imati priliku da se nađemo u redovnom postupku. To nije bilo hitno. Sastav školskih odbora, hajde da počnem tu temu sa vama, Zorane. To je najveći problem gde se prave loši savezi i odatle počinje sva nevolja lošeg rada i škole. Ako je to eksterno ocenjivanje jedan od alata, ako je prijavljivanje loših situacija od strane profesora i roditelja i svih živih, a mi primamo desetine mejlova dnevno, počinje priča tako da ko napravi većinu u školskom odboru, on vlada. Ne treba da ga interesuje kvalitet. Ovde nema politike uopšte. Moja paradigma te priče jeste da direktor mora biti najkvalitetnije lice izabrano, da kolektiv to mora da prepozna i da bira on najbolje. Ministar je ovde samo neko ko će da čekira da li su to uradili dobro. Nažalost, može i bez toga, ali onda inspekcija mora da bude mnogo velika i onda ćemo sporo rešavati šta se desi ako to nije bilo. Ne krijem, gledao sam i neka rešenja kod Nemaca u zakonu. Oni to imaju. Sve je demokratski, svi rade svoje, procedure, ali ono zadnje, nije ministar jedan. Ne moram ja 1750 škola da gledam, kao što i svaki poslanik zastupa desetine hiljada građana u Srbiji, pa ne trči za svaki govor da pita svih 10 hiljada šta misle o tome. Znate, ni predstavnik sindikata, koji ima 25 hiljada zaposlenih, ne ide da pita svakoga. Znači, ovde postoje školske uprave, postoje timovi i pomoćnici. Ministar je figura i zadnja reč u tom nizu. Naravno, pretpostavka je da on mora da bude čestit i pošten čovek. Ja sam sindikatima to i rekao – svaki put sledeći birajte ministra koji nije politička ličnost, pa ćete to očuvati, a ovo je sada situacija koja jeste. Za udžbenike, to će ići potpuno drugačije. Mi smo ove godine dali 86 hiljada besplatnih udžbenika, toliko smo imali sredstava. Ići će i promena Zakona o udžbenicima i videćete originalna rešenja, gde ćemo moći da značajno povećamo i kapacitet broja besplatnih udžbenika i jeftinije udžbenike i digitalne udžbenike. To je cilj izmena Zakona o udžbenicima. Prosto je vezano za škole, pa nekako ide. Kazne i mere disciplinske ili vaspitne nisu ista kategorija. Znači, vaspitna je mera kada deca izađu u park i srede polupani tamo mobilijar ili ofarbaju nešto, voljno ili nevoljno. Da li će ga prvi put naterati zato što ima izostanke, pa će on to kasnije sam hteti, to je vaša procena kao pedagoga. Da li će neko humanitarno da radi mi idemo da obnovimo kroz ovaj zakon. Niko reč nije rekao o đačkim zadrugama, koje upravo to treba da daju kao model ponašanja, nekog preuzetog učenja, finansijske pismenosti i niza kategorija koje ovde niko nije pomenuo, a koje su jako velike novine u našem zakonu. Ako pominjemo PISA testiranja, profesor Korać je izašao, mi smo jedno preskočili, ali o ovome da se nismo godinu dana spremali, bili bi jako loše kotirani, jer finansijsku pismenost nismo uopšte uveli u naše škole, mi sa ekonomskim fakultetom, Narodnom bankom i mnogim institucijama, kompanijama. Koristim priliku da se zahvalim mnogim kompanijama koje su prepoznale gomilu reformskih procesa koji se ovde dešavaju. Bilo je pritužbi da informatika ne može da uđe. Evo, vidite da može. Nema ko da održava sistem? Ima, 400 ljudi je zaposleno za to po školskim upravama. Nema računara? Nabavljeni su. Obuke su urađene. Osnovna mreža je postavljena. Radiće se i lokalna mreža. To su, ljudi, veliki poslovi. To uopšte nije pljuni pa zalepi. Ako je ovo ministarstvo uspelo da to uradi na mimšiće svojom ogromnom voljom, a tek 18. očekujemo korišćenje i međunarodnih kredita i značajnijih budžetskih sredstava, ja sam zaista zahvalan svima koji su pomogli da ovo počne da se dešava. Sada, dokle god smo sirotinja, da li moramo da zaostajemo za svetom? Možemo li paralelno da pomažemo standard naših zaposlenih, da uređujemo sistem i da u nekim stvarima prestižemo i region. Sa mnogim stvarima koje smo uradili za godinu dana smo prestigli region, verujte mi. Vratiću se ja na ostale poslove. (Zoran Živković: Replika.)
Hvala. Znači, ministar je vama odgovorio sve bez ikakvih uslova za repliku. Đorđe Komlenski ima reč.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Dame i gospodo, drugarice i drugovi, PS-NSS-USS će podržati predloge Zakona o visokom obrazovanju i Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, koji su danas na dnevnom redu. Pre svega, želim da čestitam Ministarstvu, obzirom da sam pratio ceo proces dolaska do ovih rešenja, na tome što su zaista izuzetan napor u prethodnih godinu dana uložili da ovaj tekst bude ovog kvaliteta i izuzetno primenljiv i koristan za one koji su nama najvažniji, a to su naša deca, kako će ubuduće biti obrazovani i kakvo ćemo obrazovanje njima pružiti, da dođu do ovog rešenja, uvažavajući i sugestije struke. Onaj ko je to pratio, mogao je da vidi kako su se nacrti zakona, koji su bili u radnoj verziji, menjali nakon svakog od sastanaka, dopisa, komunikacije sa bilo kime ko se mogao smatrati relevantan za pomoć u sačinjavanju svega ovoga. Prema tome, javna rasprava je ovde jedna od onih koja treba da bude za primer i u svim drugim postupcima, ako radimo zakone koji, tačno je, nisu ni najkrovniji, ali su sistemski zakoni, i oni su zakoni koji su jako važni za budućnost Srbije. Ono što je dobro i što zasigurno u celoj toj javnoj raspravi, a i iz ove rasprave će proisteći da na krajnji tekst ovog zakona će imati uticaja oni koji imaju dobru volju, dobru nameru prema svemu ovome i imaju dovoljno znanja da pomognu, eventualno i sa amandmanima koji su predloženi da se ponešto koriguje i da se dobije još kvalitetniji tekst od onoga. Siguran sam da u toj grupaciji tih neće biti onih koji ne mogu da računaju ni na podršku svojih kolega sa fakulteta, jer ih nemaju, ni svojih drugova iz vojske, jer ih nemaju i onih koji možda su čak naslutili kao mogućnost, sa svojim visokoumnim znanjem, da uticaj kroz osnivanje obrazovnih ustanova mogu da imaju neke mahinatorsko-manipulatorske vinarijske organizacije koje za sebe mogu da tvrde da imaju jedinstvene patente da u proleće 2007. godine zasade čokote na zemlji koja nije njihova, da u jesen dobiju to zemljište u zakup, pa onda nisu znali ili im je javila strina da se to treba uraditi na vreme i u tom periodu, da bi mogli da ostvare i refundiraju od države 555 hiljada evra. Ovakve stvari, kada su u pitanju neki budući osnivači ili suosnivači prosvetnih ustanova, ja sam siguran da nema prostora i da se o tome mora povesti računa kada se budu odobravale neke buduće registracije, pa makar to bile i neke kvazi pravno-birotehničke škole iz koje bi moglo da proistekne da nekom padne na pamet da sam sa samim sobom zaključi ugovor sa zelenaškom kamatom od 10%, ili ne daj Bože, da dobije poriv iz predškolske ustanove da izbacuje čoveka iz voza zato što govori engleski jezik. Ovim Predlogom zakona vi ste sve ovakve moguće budalaštine eliminisali, zatvorili prostor za to i očigledno vrlo iskustveno, na osnovu ovog perioda koji je bio iza nas, krenuli u jednu ozbiljnu reformu i stvaranje jedne ozbiljne podloge da se obrazovanje u Srbiji vrati na mesto koje to zaslužuje. Meni je veliko zadovoljstvo da sam jedan od onih koji je podsećao još pre više od godinu dana da je vaspitanje nešto što je ključna stvar koja se mora vratiti u obrazovni sistem Republike Srbije. U ovim zakonskim predlozima vi ste za to stvorili više nego dovoljan prostor, stvorili obavezu, a na svima nama je da obezbedimo uslove i mogućnost da prosvetni radnici zauzmu svoje mesto u društvenom sistemu, da budu poštovani na način kako su nekad bili poštovani. Nije samo materijalni status nešto što kod čoveka izaziva zadovoljstvo i volju da radi svoj posao, već je njegov status kakav uživa u svojoj sredini u svom okruženju. Činjenica da su nesretna vremena koja su bila u proteklom periodu, pogotovo od 2000. do 2012. godine kod nas to poprilično ruiniralo u jednoj besomučnoj trci za nekakvim izmišljenim ocenama po svaku cenu za sopstvenu decu, u stvari problem roditelja koji su na svaki način želeli da dođu do toga da dete u diplomi ima visok prosek ocena, a šta stvarno zna, za šta je osposobljena i koliko je vaspitano da živi u jednom uređenom sistemu, da poštuje druge, da poštuje sebe, to ih nije zanimalo. Iz tog razloga meni su potpuno jasni pristupi određenim stvarima, a upravo u ovom delu gde u ovom trenutku vi kao ministar, u sledećem nekom drugom periodu možda i neko drugi kao ministar, preuzimate na sebe gotovo ličnu odgovornost za izbor direktora škole. Očigledno je da prevelika sloboda i preveliki uticaj sa samog lokala je bio nešto što nije bilo dobro za školski sistem. Mislim da ste vrlo precizno definisali sve bolne tačke koje su postojale i postoje u ovom sistemu. Ne kažem da je ovo najidealnije rešenje za sve i ono ne može da bude, jer mnogo toga mi moramo da ispravimo u budućem periodu da bismo ovaj tekst i samo školstvo u bilo kom stepenu, od ovog predškolskog pa do visokoškolskog, doktorskih studija, sticanje magistarskog zvanja podigli na nivo kakav to Srbija i njeni građani zaslužuju. Ovo preciziranje je neophodno. Neko će reći da je možda i previše normativnosti u svim ovim propisima, da su previše definisana pojedina prava i obaveze, ali ja zaista mislim da ste vi ovde uspeli da jednu stvar zadržite na pravoj liniji, a to je ona nijansa da ovde forma treba da zaštiti suštinu, a ne da sama sebi bude svrha i sama sebi dovoljna. Ono što nas očekuje očigledno u nekom budućem radu jeste i pitanje udžbenika, koje su ovde moje uvažene kolege pomenule, sa kojima ja moram da se složim. Smatram da ovako šarenolik, neozbiljan i neodgovoran pristup, kakav je tamo pre pet, šest, sedam, deset godina bio kada je u pitanju sačinjavanje udžbenika iz kojih naša deca uče, jednostavno nedopustiv. Svako dete u Srbiji treba da ima priliku da stekne isti nivo znanja. Svako dete u Srbiji treba da ima motivisanog profesora, nastavnika, učitelja da mu u tome pomogne i da uspe onoliko koliko ono može, koliko želi i koliko bude bilo motivisano. Nijedan od ovih zadataka koji je pred vama nije lagan. Prosto je nemoguće i prosto neprihvatljivo, Srbija je mala zemlja, malo tržište radne snage, da bi se smelo dozvoliti da neko ko završi školu na dva, uslovno da kažem, kraja Srbije, ima diplomu istog zvanja, nema isto znanje i nije učio iz istih udžbenika, nije sticao iste standarde. To je nešto što se mora ispraviti. Pomenuću još jednu stvar koju sam ovde primetio, a to je da u nekom budućem periodu, kada je u pitanju i sama gradacija tih škola, pa možda tražiti i načina za finansijsku motivaciju nastavnog osoblja koje radi u školama, jesu upravo odnosi i relacije koje treba uspostaviti i između rezultata na maturskim ispitima i ocena koje su učenici dobili u diplomama po završnim razredima osnovne škole ili srednje škole. Na taj način zaista uporediti, jer ipak maturski ispiti ili male mature i velike mature, oni su uniformni ili približno uniformni za celu Republiku Srbije. NJih treba u budućem periodu uporediti sa onim kakve su ocene imala deca i kako su prošla na tim ispitima. Mislim da je to jedan od ozbiljnih poslova koji je za inspektore, koje ćete imati ovde, i to jeste način da se upravo iz tog segmenta dođe do one pozicije da bi bilo jasno gde je znanje usađeno, gde je ono temeljno, gde je ono dobro, kako da kažem, sažvakano i preneto i usađeno učenicima, bilo kog ranga, a gde je bilo trke za nekakvim izmišljenim prosecima. U tom trenutku kada dostignemo jedan odgovarajući nivo, onda nam verovatno neće trebati ni kvalifikacioni ispiti za srednju školu, ni za fakultete. Još jedna stvar za koju ćete u praksi imati zasigurno dosta obaveza, ona koju sam ja primetio, a to je da morate povesti računa kada su u pitanju obaveze koje ima nenastavno osoblje. Ovde su u pitanju sekretari škola, koji su pored svih onih obaveza koje su do sada imali dobili obavezu učešća u pravnom delu posla kada su u pitanju javne nabavke. Jednostavno, to treba da bude učešće, ne treba da se prevali sav posao na njih. Mislim da je jako dobro. Svako ko zna sistem prosvete zna koliko u suštini oni administrativno-pravnih obaveza već imaju u odnosu na nekakve druge službe. Ja vam se zahvaljujem. U ovom trenutku ne želim da vam više oduzimam vremena. Podržaćemo ove zakone i u danu za glasanje glasaćemo za njih. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Boško Obradović.
Poštovani građani Srbije, koji ste svakoga dana sve svesniji koliko Srbija propada pod vlašću SNS i SPS. Ovde danas imamo jedan izuzetno važan zakon koji zapravo može doneti u jednoj ključnoj sferi za budućnost Srbije dodatne probleme, a to je sfera obrazovanja. Nikada lično, ni kao Srpski pokret Dveri, nismo imali problem da podržimo ono što je dobro, iako dolazi iz redova vlasti. Lično sam u više navrata pohvalio poteze aktuelnog ministra Mladena Šarčevića kada se zalagao za povratak školskih uniformi u naše škole, kada je iz školskog sistema izbacio seks pakete i promociju homoseksualizma. Dakle, nikada mi nije bio problem da pohvalim ono što je dobro, bez obzira što su Dveri žestoka opozicija aktuelnoj vlasti. Isto tako je upravo još veća obaveza opozicije da kritikuje ono što je loše, a ova dva zakona nose veoma loše stvari za sistem obrazovanja u Srbiji. Pre svega, za hitan postupak u Domu Narodne skupštine Republike Srbije imali ste mnogo više važnijih tema od ovih koje pokreće ovaj zakon, da rešimo ko je to kupio diplome, ko je izvršio plagijate doktorskih radova, da rešimo zašto svake godine imamo sve manje đaka i studenata, da vidimo kakav je materijalni status prosvetnih radnika koji imaju plate ispod republičkog proseka plata ili, primera radi, da rešimo besplatno školovanje za one koji su najsiromašniji đaci i studenti. Što se tiče visokog obrazovanja, jedna od najaktuelnijih tema za hitan postupak jeste ukidanje Bolonjske reforme obrazovanja, ali sve ove teme ne mogu da dođu na dnevni red, ali nešto drugo za Vladu Republike Srbije jeste hitno. Hitno je dalje eksperimentisanje sa srpskom prosvetom koje traje još od Stipe Šuvara, preko Mire Marković i Gaše Kneževića do aktuelnog režima Aleksandra Vučića i SNS. Ima jedna zanimljiva stvar koja možda nije dovoljno primećena u javnosti. Naša tri poslednja ministra prosvete, ministri koji nam kao kadrovi dolaze iz privatnog obrazovanja. Veoma je neobično da u sistemu ravnopravnosti između privatnog i državnog obrazovanja u Srbiji nekako su kadrovi iz privatnog obrazovanja ravnopravniji, jednakiji nego kadrovi iz državnog obrazovanja, pa tako Žarko Obradović, Tinde Kovač Cerović, Srđan Verbić, Mladen Šarčević, pa i predsednik skupštinskog Odbora za obrazovanje Muamer Zukorlić, verovali ili ne, jeste malo neobično, svi dolaze iz privatnog sistema obrazovanja u Srbiji, jer pretpostavljam da u državnom sistemu obrazovanja nemamo kvalitetne kadrove za ministre, za predsednike skupštinskih odbora za obrazovanje itd. Jasna je sprega između vlasti, privatnog sistema obrazovanja i Soroševih kadrova koji od 5. oktobra 2000. godine u svakom ministarstvu prosvete praktično vode glavnu reč. Ono što je problem sa ova dva sistemska zakona jeste jedan pokušaj koncentracije političke moći u rukama Vlade Republike Srbije i u rukama jednoga čoveka, odnosno ministra prosvete. Ja zaista imam problem kada neko želi da svu vlast koncentriše u svojim rukama, počevši od Aleksandra Vučića, preko medijskog tajkuna Željka Mitrovića, do Mladena Šarčevića. Dakle, ta ideja da se sva vlast skoncentriše u svoje ruke, a da nemate više ni jednu kontrolno-nadzornu ulogu nad radom ministra. To je zapravo glavni problem ovih predloga zakona. Pre nego što je predložio ove zakone, aktuelni ministar je krenuo u smenu ljudi koji mu nisu po volji i koji ne ispunjavaju sve njegove naloge i koji, verovali ili ne, imaju svoje slobodno i drugačije mišljenje kakav je aktuelni predsednik Nacionalnog prosvetnog saveta, uvaženi i čuveni prof. dr Aleksandar Lipkovski, koji se u više navrata na Nacionalnom prosvetnom savetu suprotstavio raznim idejama ministarstva i, naravno, šta, morao je biti smenjen uz asistenciju kolege Zukorlića, vašeg koalicionog partnera, na nadležnom Odboru za obrazovanje. Šta zapravo želi ministar Šarčević? Želi da se on pita o svemu, da jedino on odlučuje o svemu, da ne postoji ni jedno stručno telo koje će moći da ga zaustavi na putu reforme našeg obrazovanja. To jednostavno nije normalno. Nenormalno je da se on pita o svemu. Nenormalno je da se bilo koji ministar u svom domenu jedini pita o svemu. Vidite šta radi konkretno aktuelni ministar prosvete kroz ova dva predloga zakona. Dakle, ukida mogućnost da Nacionalni prosvetni savet uopšte ima bilo kakvu regulatorno-kontrolno-nadzornu ulogu nad obrazovanjem u Srbiji. Isključivo ostaje na nivou savetodavne uloge. Nacionalni savet za visoko obrazovanje više ne bira Narodna skupština Republike Srbije, već verovali ili ne Vlada Republike Srbije. Dakle, Vlada će izabrati svoje činovnike u Nacionalni savet za visoko obrazovanje. Isto je kada je u pitanju nacionalno telo za akreditaciju i proveru kvaliteta. Naravno, ono što je veliko finale ovih zakonskih rešenja, ministar postavlja preko 2.000 direktora osnovnih i srednjih škola u Srbiji, što je zaista jedan neverovatan fenomen i neverovatna ideja da je ministru uopšte moglo da padne na pamet jedan takav član zakona. Ovde zapravo imamo jedno genijalno obrazloženje zbog čega ne treba više Narodna skupština Republike Srbije da bira Nacionalni savet za visoko obrazovanje, već je bolje da to radi Vlada. Evo šta se kaže u obrazloženju predloga ovoga zakona – Nacionalni savet za visoko obrazovanje ne treba više da bira Narodna skupština, već je predviđeno da bira Vlada zbog efikasnosti rada, jer se u praksi dešavalo da nadležnom odboru Narodne skupštine treba više od godinu dana da zameni člana Nacionalnog saveta koji je dao ostavku, a to može da ugrozi funkcionisanje rada. Čekajte, ko je kriv? Gospodin Zukorlić? Neko pre njega ko nije radio svoj posao u nadležnom skupštinskom odboru? Narodna skupština Republike Srbije koja se ne sastaje zato što želite da smanjite direktne prenose na RTS, da uopšte može da se čuje glas opozicije, a onda zato što vi ne radite svoj posao, jer vi inicirate zapravo zasedanja Narodne skupštine i skupštinskih odbora, treba da se ukine mogućnost Narodnoj skupštini da bira članove Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje i da se ta mogućnost da, kome drugom, nego Vladi Republike Srbije. Dakle, zaista smešna argumentacija koja samo govori o tome da želite da centralizujete svu političku vlast u vašim rukama. Naravno, vi imate veliki problem da postoji bilo koji kontrolni mehanizam vašeg rada. Vi ne podnosite izveštaj Narodnoj skupštini, već godinu i po dana ni jedan od ministara, a obavezni ste da to činite na svaka tri meseca. Kada se jednom predsednik Nacionalnog prosvetnog saveta usprotivio ministru na sednicama, naravno da je odmah morao da bude smenjen, jer vi ne trpite drugačije mišljenje. Vi odmah postajete nervozni kada govori bilo ko ko se sa vama ne slaže, jer je u osnovi vašeg političkog delovanja nasilje i totalitarna želja za vlašću bez prisustva opozicije. Vi ne možete da izdržite prisustvo opozicije u bilo kom domenu države i društva. Da bih, naravno, dokazao ove svoje tvrdnje imam veoma konkretan i aktuelan primer, gde ste već primenili praktično indirektno ovaj zakon, iako ga još uvek niste ni doneli. Slučaj je upravo iz mog rodnog grada Čačka, gde je ministar Šarčević i pre donošenja ovog zakona izvršio puč u nekoliko osnovnih i srednjih škola, smenio školske odbore, postavio nove vršioce dužnosti direktora, koji, verovali ili ne, partijski pripadaju Srpskoj naprednoj stranci. Zaista, neverovatno iznenađenje i gotovo šokantan slučaj da partijski direktor se postavlja od strane ministra na čelo osnovnih i srednjih škola u gradu Čačku. Tu dolazimo do onog ključnog pitanja, gde ministar nama obrazlaže, na odboru i danas ovde, kako, je li, imamo veliki problem s izborom direktora zato što direktori nameštaju sebi nove mandate, diluju sa članovima saveta roditelja, sa zaposlenima. Je li to tačno u mnogim slučajevima? Tačno je. A, šta dobijamo kao alternativu u ovim zakonskim rešenjima? Svemogućeg ministra, koji će objektivno i pošteno da postavi dve hiljade direktora u Srbiji. Ko ljudi veruje u tu bajku? Onog trenutka kada Mladenu Šarčeviću bude stavljena na sto lista 2000 partijskih direktora SNS, da li bilo ko veruje da će Mladen Šarčević da odbije da potpiše njihova imenovanja i da kaže – ne, ne, ne, vi koji ste me postavili za ministra, ne mogu vaši partijski direktori, nego ima boljih i evo ja ću postaviti bolje. Da li bilo ko u Srbiji može da poveruje da SNS neće iskoristiti mogućnost da ministar postavlja sve direktore u Srbiji, da postavi za sve direktore u Srbiji svoje partijske vojnike? Naravno da ćete to uraditi, pa vi to već radite u svim sferama društva. Jedina sfera društva u kojoj to do sada niste mogli da sprovedete u 100% slučajeva je sfera obrazovanja zato što postoje neki školski odbori koji su radili mimo vaše volje i ovim zakonom vi želite da ukinete autonomiju uopšte prosvetnog sistema u Srbiji i da nametnete vaše partijske direktore u svim osnovnim i srednjim školama u Srbiji, kao što ste to sada uradili u Čačku, gde ste za direktora jedne osnovne škole postavili osobu koja nikada nije radila u osnovnoj školi, ne samo da nije iz tog kolektiva, nego nikada nije radila u osnovnoj školi, a za direktora jedne srednje škole ste postavili osobu, naravno člana SNS, koja ne samo da nije iz tog kolektiva, nego nikada nije ni radila u srednjoj školi. Dakle, postavili ste za vršioce dužnosti, gospodine ministre, u dve škole u Čačku osobe koje apsolutno nikakve veze nemaju sa sistemom osnovnog i srednjeg obrazovanja. To vam je slika kako ćete vi kadrirati kada se budete pitali i odlučivali po ovom zakonu. Bilo je veoma zanimljivo pratiti medijsku polemiku kada su vas pitali – ko vam je predložio ove kandidate. Vi kažete – nemam ja nikakve veze sa tim, predložila mi je lokalna samouprava. Lokalna samouprava kaže – mi nemamo nikakve veze sa tim, to je ministar sam postavio. Postavlja se pitanje, izvinite, ko je ministru stavio na sto imena vršioca dužnosti iz redova SNS? Narodni poslanik iz Čačka, gradonačelnik Čačka, član predsedništva SNS, da li je ministar lično kadrirao preko svojih ne znam kakvih, privatnih ili partijskih veza? Niko neće da prihvati odgovornost da je on predložio ta dva kandidata, jer svi znaju da su partijski i da nisu kompetentni i da nikada nisu radili u sistemu osnovnog i srednjoškolskog obrazovanja i niko neće da prihvati odgovornost za kandidovanje tih vršioca dužnosti. E, tako će izgledati ovaj primenjeni zakon kada ga vi usvojite da jednostavno omogućite jednom svemogućem ministru da on postavlja preko 2000 hiljade direktora osnovnih i srednjih škola u Srbiji. Što se tiče, naravno, vaše velike ideje o dualnom obrazovanju, da bi ste imali dualno obrazovanje morate da imate domaću privredu koja može da prihvati dualno obrazovanje. Mi nemamo domaću privredu. Vi ste uništili domaću privredu i sve dali u ruke strancima, mi nemamo više zanatske radnje, nemamo zadruge, nemamo mogućnost da uopšte spojimo školstvo sa našom domaćom privredom, koja je uništena pod vašom vlašću. Naravno, ono što vi imate kao obavezu jeste da ste brinete o migrantima. To je za vas najvažnije. Kako žive naši đaci, kako žive naši prosvetni radnici, kako živi bilo ko u Srbiji, to nije za vas glavna briga, ali da rešite sve migrantske probleme na svetu, to vi radite besprekorno. Konkretno u Šidu ste u ovom trenutku u nastavu u četiri osnovne škole upisali 91 đaka migranta, u četiri osnovne škole u Šidu 91 đaka migranta. Na osnovu čega, po kom osnovu, po kom prosvetnom, pedagoškom ili ne znam kakvom drugom idealu? Ko njima brani da se oni školuju u prihvatnim centrima? Ko njima brani da im mi izađemo i susret na bilo koji drugi način? Ali, da ih namećemo na silu u naš unutrašnji, domaći obrazovni sistem, pa to ljudi nema nikakvog smisla. Protestuju vam svi roditelji u Šidu, ne smete da prenosite istinu o onome što se u Šidu dešava, gde roditelji jednostavno ne žele da im na ovaj način namećete i pokušavate da praktično vršite neku inkluziju migranata koja nema nikakvog prosvetnog, pedagoškog i bilo kog drugog smisla. Nije to jedino što vi radite. Ono što vi ovde posebno radite, gospodine ministre, a to su vam ubacili kao što su vam ubacili i seks pakete koje niste primetili, pa smo morali mi da vam skrenemo pažnju šta vam se dešava u vašem ministarstvu iza vaših leđa, ovde su vam ubacili u član koji se tiče zabrane diskriminacije, našem Ustavu nepoznate kategorije, rodne ravnopravnosti i seksualne orjentacije. Nigde u našem Ustavu ne postoji rodna ravnopravnost i seksualna orjentacija, ne znam šta će u ovim vaši zakonima. Da li vi imate neku obavezu prema nekome spolja da menjate termine ustavne kategorije i uvodite nešto što nikakve veze nema sa našim pravnim tekovinama? Zbog čega vi to uvodite? Ne možete 15 godina da rešite status veroučitelja u Srbiji, koji svake godine obnavljaju svoj radni odnos i ne mogu da dobiju nikakav radni odnos na neodređeno vreme. Ne možete da rešite status veronauke, koja je svuda šesti i sedmi čas i praktično i veroučitelji veronauka imaju jedan diskriminatorski odnos prema ovom predmetu i ovim profesorima, ali je važno da rešite seksualnu orjentaciju i rodnu ravnopravnost. Ne možete da rešite pitanje dopunskih škola u dijaspori, udžbenika, ujednačavanja programa. Gde vam je u ovom zakonu član Nacionalnog prosvetno saveta iz redova Srba u regionu, iz redova Srba u rasejanju? Gde su vam dopunske škole i programi i honorarni nastavnici iz redova dijaspore, a ne da morate da ih šaljete odavde, nego i naši ljudi iz dijaspore koji mogu da vrše prosvetnu funkciju u dijaspori i organizuju prosvetne škole? Gde su vam škole u diplomatsko – konzularnim predstavništvima? Dakle, ono što je vaš posao ne radite, ali brinete o seksualnoj orijentaciji i brinete, naravno, o rodnoj ravnopravnosti koje su vam nametnute kao oni seks paketi koji su se širili našim školama, a da vi niste ni znali šta vam se širi po sistemu obrazovanja u Srbiji. Konačno, naravno ono na čemu posebno insistiram, problem poveravanja poslova državne uprave u AP Vojvodina, to stvarno ne razumem. Kako gospodine ministre dozvoljavate da Vojvodina ima poseban školski kalendar u odnosu na ostatak Srbije, da ima posebne programe? Da li je to država u državi, šta je to? Zar mi nemamo jedinstven prosvetni sistem na teritoriji cele Srbije? U jednom delu Srbije đaci idu na raspust u ovom trenutku, u drugom delu Srbije idu u onom trenutku. Šta smo mi, da li smo mi jedna razbijena ili rasturena država zato što neko želi od autonomije Vojvodine da napravi separatističku državu u državi? Što niste ukinuli ovo poveravanje poslova državne uprave AP Vojvodini? Prosvetni sistem je srce jedinstva države i jedinstvene uloge države u obrazovanju budućih generacija. Ne može jedan deo Srbije da se obrazuje ovako, a drugi deo da se obrazuje onako, što vi dozvoljavate ovim poveravanjem poslova državne uprave AP Vojvodini. Dakle, stvar je veoma jasna i jednostavna, vi želite, kao što radi Aleksandar Vučić, Željko Mitrović, Bratislav Gašić, takođe da uzmete sve stvari u svoje ruke, da se jedino vi pitate i odlučujete o sistemu obrazovanja u Srbiji. Zato gospodine ministre 28. septembra imate štrajk svih prosvetnih sindikata u Srbiji, zato iznova ustaju prosvetni radnici protiv vas i vaše Vlade koja ih je ponizila i koja je prekršila sva obećana sklopljena u onom memorandumu kada je prethodni štrajk, najduži u istoriji srpske prosvete, završen. Prevarili ste prosvetne radnike, ne rešavate pitanje platnih razreda, imate ponovo štrajkove od 28. septembra i to vam je istina o srpskoj prosveti. Ne možete tu istinu zamagliti ni jednim ovakvim vašim praznim pričama, gde je najvažnija stvar u srpskoj prosveti da vi postavite 2000 hiljade partijskih direktora SNS na čelo osnovnih i srednjih škola u Srbiji.
Replike imamo. Prvo Aleksandar Martinović, Muamer Zukorlić i ministar.
Hvala gospođo Gojković. Pa ne plašimo se mi iz SNS mišljenja Boška Obradovća. On nikakvo posebno mišljenje ni o jednom društvenom problemu i nema. Srbija ima problem kada njegovi batinaši tuku žene. To je problem. Što se tiče dvojice direktora u Čačku, juče je Bošku Obradoviću odgovoreno na sednici Odbora za obrazovanje, ali on po svom starom dobrom običaju u nameri da sakrije činjenice koje mu ne idu u prilog neće da kaže, on veliki zagovornik porodičnih vrednosti, negovanja tradicije, čuvanja porodice itd. zašto je ministar smenio dvojicu direktora u čačanskim školama. Zato što nisu hteli da reaguju, ovo govorim zbog građana Srbije da bi znali. Zato što nisu hteli da reaguju po prijavama da se u te dve škole desio slučaj pedofilije. Zato su ti direktori smenjeni, a ne zato što imaju ili nemaju bilo kakve veze sa SNS. Za razliku od Boška Obradovića, koji je u Srbiji otvorio od 2016. godine, ako se ne varam sedam radnih mesta, za njega i za šest njegovih poslanika, Aleksandar Vučić koga spominje iz dana u dan i ništa drugo ne ume da priča, kao što vidite, sem da ponavlja Aleksandar Vučić SNS, 24 sata, Aleksandar Vučić je za tri godine otvorio sa svojom Vladom preko 55 novih fabrika u Srbiji i zaposlio više desetina građana Srbije. Smanjili smo, upolovili smo broj nezaposlenih u Srbiji, drastično smanjili budžetski deficit, povećavamo iz godine u godinu BDP i Srbija napreduje. Kako bi Srbija izgledala da je nekim slučajem vodi Boško Obradović, videli smo pre neki dan kako njegovi crnokošuljaši biju žene ispred TV Pink.
Hvala. Reč ima Muamer Zukorlić.
Ukoliko će kolega Obradović dobiti neki glas među svojom šakom jastrebova, pominjući mene, neću mu braniti, neka uvek to radi. S tim što želim kazati da me je delimično poslušao juče sa odbora kada sam mu kazao da onu pesmicu koju je juče odrecitovao ne potroši do kraja, jer će mu trebati danas za Skupštinu. Tako da sam pratio, skoro da je ponovio sve stihove te recitacije i žao mi je što se nije potrudio da uđe u problematiku zakona, pa i da kritikuje, da nam ukaže na nešto što je propušteno, jer zapravo ova rasprava u ovoj sali služi ne da bismo samo bili jedni za, a jedni protiv, već da dođemo do toga da ono što je dobro pohvalimo, a ono što smo propustili da u međuvremenu kroz amandmane i na predviđene načine ispravimo. Imamo dakle pevanje, nekoliko floskula – ministar uzeo sve, ne da ovima ništa, državni, privatni… Mislim da dokle god naše ocene budu ko je državni, ko je privatni, a ne referentnost, kvalitet, to nigde ne vodi. Dakle, jedino što se mogu složiti, jeste da treba vratiti odlučivanje o Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje na parlament i to jeste nesretni komentar koji je očito promakao grupi koja je pisala zakon uz obrazloženje kako odbor nije zasedao godinu pa je to osnov. Dakle, očito je da je tu neko od pisara zakona iz te radne grupe imao razlog da to proturi. I naravno, s tim se neću složiti, da strukturu Nacionalnog saveta gde jedna interesna grupa ima potpuni monopol. Eto, nek ima nešto i u čemu ćemo se složiti, ali bih zaista pozvao da se ide sa konferencijama i sugestijama koje će nam koristiti.
Hvala. Reč ima ministar. Izvolite.
Dužan sam da odgovorim, jer juče na Odboru za obrazovanje je poslanik uspeo da kaže šta je hteo i otišao. Po dobrom običaju, mislim da je to nevaspitano ponašanje, a ovaj zakon govori o obrazovanju i vaspitanju. Naravno da smo ovo sve čuli od reči do reči, kao recitaciju. To je tačno. Proveravao sam, imao sam sve zapisano, ništa novo. Hitan postupak, sindikati, plate, sirotinja, eksperimentisanje, smena ljudi. Jedino na šta nisam odgovorio, tu ste otišli, to je ovo danas saopštenje, imate lokalne samouprave Čačak, da su pomenuti vršioci dužnosti postavljeni od strane lokalne samouprave po hitnom postupku dok ne počne redovan postupak izbora pravih, gde se ne mešam. Ako dobijem sugestiju od vas, od bilo koga drugog da je to neadekvatno, proveriću pa ću staviti kao što sam sada rekao ime samouprave Čačak, na stub srama. Juče ste izašli da to niste čuli od mene. Ponovili ste ponovo, a mogli ste da proverite. Sinoć sam insistirao da daju saopštenje, saopštenje imate… (Boško Obradović: Šta čekate?) Ne čekam repliku od vas. Dualno smo rekli, nije tema, migrant je vaš stav. Diskriminacija, to ima u Zakonu o diskriminaciji. Znate li da 22 tela prođu kada morate zakon dovesti do Skupštine. Postoje i poverenici i za diskriminaciju i ravnopravnost, to je naša zakonska obaveza. Time ničime ne favorizujemo ničiju orijentaciju i bilo šta od ovoga što ste rekli. Dajete neke čisto političke konotacije nečemu gde ne sleduju. Kada je u pitanju status veroučitelja, na javnoj raspravi sam decidno rekao i Patrijarhu i svima ostalima, tu je gospodin Zukorlić kao predstavnik jedne druge verske zajednice, da nisam kriv što me zadesio Zakon o zabrani zapošljavanja. Što niko nije taj status rešavao od 2001. godine? Do 2014. godine je mogao da se reši svaki put. Obećao sam, čim prestane da važi taj zakon ići će izmene i dopune ovog zakona, ako ni za šta, samo radi toga, a to je da ti ljudi imaju pravo da dobiju i pravo da dignu kredit, da budu normalni profesori, da naravno uđu u licence i u sve one druge obaveze kao i svi drugi profesori. To smo sve rekli i pričali, ne vidim da mi to spočitavate, rekao sam to još kada je trebalo. Javne rasprave smo imali zaista temeljne. Zaista smo svakom ko je imao šta da doda, dograđivali. Sada ćemo sigurno što šta naučiti, ali pola ovoga ne stoji. Poverenje poslova Vojvodini, to je još od 2001. godine. Mi smo privi put, ako niste primetili uspeli da sada stavimo ovu ulogu ministra koju ne volite kada se biraju direktori, opet ne v.d, nek radi lokalna samouprava. Ali Vojvodina je prihvatila da smo deo jedinstvenog sistema, a ja ću u ulozi kako je zamišljena uloga ministra, ne ovog jedinog, ispraviću vas, ne ide 2000 škola, ide 1751 tačno. Kao što vi kao poslanik zastupate interes 20-30 hiljada građana, koliko je već, ne verujem da znate sve o njima. Ja znam sigurno oko 700 direktora lično, upoznao sam ih, a upoznaću i ostale. Imam velike lične kapacitete, ali imam i mnogo pomoći sa strane i od prijatelja i imam bolje alate. Pogledajte bolje Poglavlje kompentencije za rad direktora škole, pogledajte bolje šta sve u licenci on mora da položi. Ne može da bude bilo ko samo zato što hoće. Ne može da ga postavi nijedna stranka, pa ni Napredna, a ni vaša. Znači, ovde je paradigma sledeća, bira se najbolji jer će plate zavisiti i škola od toga. Ja ne biram, procedura izbora je ostala demokratski potpuno ista. Javlja se ono ali, neko će proveriti da li je sve urađeno kako treba. To rade Nemci, rade i druge države, što ne bi radili i mi. Ako to prikažete iz ovog ugla onda to zvuči, to više zveči, a ne zvuči, ali pričaćemo o tome.
Poštovani narodni poslanici, određujem pauzu do 15.00 časova i onda ćemo nastaviti dalje da vodimo raspravu o predloženim zakonima.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa ko nije iskoristio svoje pravo želi reč? (Boško Obradović: Replika?) Nisam vas razumeo, gospodine Obradoviću. (Boško Obradović: Martinović, Šarčević, Zukorlić prozvali su me imenom i prezimenom, po Poslovniku Narodne skupštine Republike Srbije sleduje mi replika.) Samo malo tiše, molim vas. Gospodine Obradoviću, da bih ja lično imao osnova da vam dam mogućnost da replicirate kada je o delu sednice kojim nisam predsedavao, ja bi tu informaciju morao da dobijem od predsedavajućeg tim delom sednice, odnosno u konkretnom slučaju predsednice Narodne skupštine Republike Srbije. Pošto tu informaciju nisam dobio, apsolutno ne postoji ni jedan osnov da vam dam mogućnost za repliku. (Boško Obradović: Pogledajte stenogram. Kako to nije osnov za repliku? Šta je onda osnov za repliku?) Reč ima narodna poslanica Milena Bićanin. Izvolite. (Boško Obradović: Čekajte, prozvan sam od trojice govornika, kako to nije osnov za repliku? Šta je onda osnov za repliku?)
Poštovani predsedavajući, ministre sa saradnicima, poštovane i drage kolege narodni poslanici, SDS, naravno od kada je osnovana, zaista sa potpunom sigurnošću mogu da kažem, stoji na stanovištu da je obrazovanje motor razvoja društva. Pokretač, možemo da ga zovemo kako god, možda je lepša reč pokretač, ali svakako, nešto što može da promeni našu stvarnost, naše živote i apsolutno da omogući uslove za stvaranje jedne apsolutne, respektabilne i uspešne države. Mi se zalažemo za obrazovanje koje će biti zaista u duhu socijalne pravde, zaista dostupno svima. Obrazovanje koje daje jednake šanse, ali ne samo jednaku šansu da imate školu i da imate učiteljicu, nego da imate kvalitet obrazovanja, a ovo kažem posebno zato što znamo da veliki broj učenika u Srbiji pohađa škole u nekim uslovima koji su malo drugačiji od gradskih, jako dugo putuju do škole, putevi su nebezbedni, naravno, nemaju tamo svoje drugove, a onda se pitamo, uz svo požrtvovanje učitelja, koje im se sigurno nudi, pitam se da li i zaista uspeju da dobiju sve ono što je moguće i što ova država obećava. Socijaldemokratska partija Srbije se takođe zalaže za demokratizaciju i depolitizaciju sistema obrazovanja i ono što je već bila tema u razgovorima oko ustavnih promena, a i deo je našeg programskog dokumenta država obrazovanja, mi se zalažemo za obavezno i besplatno srednjoškolsko obrazovanje. Bilo je puno reči o tome sinoć na Odboru za obrazovanje. Vidim da je raspoloženje mojih kolega i ministra koji je sa nama, naravno, učestvovao u tom razgovoru, u tom pravcu. Nadam se da će nam nove ustavne promene ovakav zakonski okvir i doneti, jer imati osnovnu školu u 21. veku kao obavezan, jedini obavezan sistem obrazovanja, je zaista minorno. Minorno je imati možda samo srednju, ali moramo da se obavežemo da imamo kvalitetno srednje obrazovanje da bismo mogli da utičemo na kvalitet obrazovanja nacije, da bismo mogli da dalje unapređujemo naše visokoškolsko obrazovanje i sve nivoe obrazovanja koji slede po završetku osnovnih studija. Prosto tako. Ono što možemo politički da se slažemo, kako god, ali sistem obrazovanja ima svoje, kako da kažem, utemeljene zakonitosti u suštini nastanka. Znači, to je sistem u kome vi obrazujete decu, u jednom trenutku, za vreme koje će doći. Moje ključno pitanje koje postavljam sebi, svima nama, ne tražim nikakav odgovor, jer odgovor ćemo mi dobiti za osam godina, a to je, današnja generacija prvaka ima šest, sedam godina, kako ko, za osam godina, znači, od današnje 2017. godine, to će biti 2025. godina, ja pitam sebe i sve nas, da li mi znamo kakav će svet biti 2025. godine? Da li znamo kakva će biti naša ekonomija, kakve će biti naše potrebe i da li mi već sada imamo dovoljno preduslova da stvaramo osnove i kvalitetne temelje za to što nas čeka 2025. godine? Izdvajam tu godinu jer je merim sa početkom osnovnog obrazovanja prve generacije, odnosno prvaka koji su ove školske godine krenuli u svoj sistem. Ono što je takođe, važno za sistem i, kako da vam kažem, sve zemlje na svetu naravno, svačiji sistem ima tu vrstu ograničenja, međutim, drugi su izgleda uspeli da u nekim ranijim vremenima reše neka druga pitanja, tako da lakše hvataju zamajac sa vremenom i lakše uspevaju da kontrolišu vreme u kome žive i da nameću nove standarde i nove modele, koji su vrlo radi da prihvate, što bih rekla da ovo društvo baš i nije. Ono što u značajnoj meri opterećuje svaki zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i svakog ministra, bez obzira o kojoj vladajućoj garnituri govorimo, to je prosto odnos javnosti prema sistemu obrazovanja. Naša javnost je vrlo podeljena. Mislim da ima dosta i površnih stavova, ili je škola savršena ili ništa ne valja, ili nastavnici rade, ili nastavnici ništa ne rade, imaju samo godišnje odmore, sva deca su bahata, ili su deca idealna. Mislim da nemamo dovoljno kritičan odnos, zato što, pre svega, nastupamo jako lično, samo sa stanovišta toga čime smo lično zadovoljni. Zakon se tiče pre svega učenika, nastavnika, roditelja, tiče se svih prosvetnih vlasti, tiče se društva u celini. Zakon treba da obezbedi, i verovatno, naravno zato ga i donosimo i zato o tome svemu diskutujemo, zakon mora da obezbedi ključni element, a to je element kvaliteta i održivost tog kvaliteta, jer ukoliko nemamo kvalitet i ako nemamo napredak u postavljenim ciljevima, mi onda imamo samo sistem. Možemo da kažemo da imamo sistem, možemo da kažemo da imamo i zaposlene, imamo i novac koji izdvajamo, ali nemamo rezultate i onda naravno imamo sve ono što nam danas nedostaje i protiv čega se svi naravno ukupno bunimo. Zašto sam na prvo mesto, znači ako sada moje kolege prosvetni radnici slušaju, reći će zašto na prvo mesto deca? Zato što deca moraju da idu u školu, deca moraju da idu u školu, a nastavnici biraju profesiju. To ne umanjuje niti njihov značaj, niti njihovu ulogu, niti našu odgovornost da se potrudimo oko poboljšanja, ne samo materijalnog statusa nastavnika, nego pre svega ugleda profesije. Zaista bih htela posebnu pažnju da u ovom delu svog obraćanja obratim nastavnicima. Zašto? Zato što su nastavnici nosioci obrazovanog sistema. To su nastavnici. Oni dolaze sa nekim završenim školama, oni dolaze sa diplomama koje im je ova država priznala, koje im je priznalo ministarstvo, dolaze sa svojom voljom, dolaze sa svojim ličnim opredeljenjem, dolaze sa svojim ličnim stavovima, biraju posao i nose sistem. Međutim, ono što sistem mora da uradi to je da pokaže zaista mnogo više poštovanja. Sećam se devedesetih godina i ne razumem dovoljno one koji kažu da je to važna uloga, ali da materijalni status i nije toliko važan. Važan je. Mi smo devedesetih godina bili jedina struka o kojoj se na dnevniku objavljivalo kada prima platu. Mi smo 2000. godinu dočekali sa 50 maraka, i naravno da svih ovih godina nismo uspeli da se oporavimo, a koliko sam shvatila živimo u vremenu i društvu koje jako ceni one koji mnogo zarađuju. Kakva je onda poruka prosvetnim radnicima ako rade za platu koja je 17% manja od republičkog proseka? Nastavnici, ja ne znam, evo reći ću prosto da ne znam da li je u skorije vreme vršena neka analiza zadovoljstva nastavnika svojom profesijom, koliko je nastavnika našlo, da kažem, tu meru između usklađenosti profesionalnog afiniteta, odnosno izbora i ličnog afiniteta i onoga što može konkretno da realizuje u svom poslu, jer to su ljudi koji žele da budu uspešni, ne zaboravite, to nisu samo ljudi koji dođu, održe čas, ispričaju i odu kući. To su ljudi koji se veoma mnogo angažuju, koji rade. Da li rade svi? Ne rade svi. Da li sistem mora da učini i da otkloni iz sistema, ili prvo da pomogne onima koji su u sistemu, a koji nisu dovoljno kvalitetni i ne trude se? Svakako je to obaveza sistema. Mi se ljudi ne možemo lišiti tek tako. Ako smo ih primili u sistem, mi moramo da kažemo – mi smo vama jednog dana priznali kompetencije da vi to možete da radite u bilo kom vremenu i u bilo kom sistemu. Šta je sistem radio sa vama ne znam, ali ne možemo se ljudi lišiti, ljudima moramo da pomognemo sa uvažavanjem. Ja posebno apostrofiram reč - uvažavanje. Ako hoćemo da ovaj zakon dobije svoj puni smisao i ako hoćemo da za par godina ili bilo kada kažemo da su ove zakonske izmene bile kvalitetne i dobre, bila nam dobra namera, dobro ubeđenje i uverenje, onda moramo da pokažemo poštovanje. Ono što se, naravno, čini u odnosu na nastavnike, to je da postoje stručna usavršavanja, postoje njihove obaveze u tom smislu. Međutim, pitanje je u kojoj meri oni sve to mogu da realizuju u svojim školama i u kojoj meri se konačno i realizuju vrednosti njihovih aktivnosti. Nastavnici imaju mogućnost da na osnovu stručnog usavršavanja itd. stiču zvanja. Međutim, koliko ja znam, ministre, još uvek ta zvanja koja oni stiču nemaju ekvivalent u novcu. Mislim da bi to bila dobra motivacija. Tamo niko ne očekuje ne znam kakav novac, ali očekuje razliku. Razliku u odnosu na onoga ko se ne trudi, ko ne radi, ko koči, sa kime vi morate da se objašnjavate zašto hoćete da neku nastavnu jedinicu ili neki sadržaj izvedete interdisciplinarno, da ga molite da učestvuje u tome. Moramo da se potrudimo da ohrabrimo najjače. Moramo da uspostavimo razliku. Ja onda verujem da će mnogi od onih koji misle da je kreda i tabla i dalje najbolji način za održavanje nastave, kada budu videli razliku, vrlo lako odlučiti da mogu i oni drugačije. I ovaj zakon i sve ovo što radimo mora to da omogući. Juče sam pričala o tome i vi ste mi, naravno, odgovorili, pričali smo o odgovornosti, pričali smo o pravičnosti. Ne bude li ovaj zakon i ovo naše zapinjanje išlo u tom pravcu do kraja, onako vidljivo kroz praksu, biće nam žao i imaćemo ovakvu diskusiju kroz izvesno vreme, a pravo da vam kažem, ja ne znam da li iko više ima vremena u svom životu, posle svih promena koje se dešavaju i svih zahteva koji su pred nama. Što se tiče učenika, mislim da mi konačno moramo ovom društvu da pomognemo, svima nama, da razumemo da deca imaju ljudska prava. To što su ta deca mala, što dolaze sa sedam godina u školu ili predškolsko, ili bilo koji uzrast, ovo društvo mora da shvati da deca imaju ljudska prava. U školi, ja bih ovo iskoristila čak i kao vrstu apela, mora da prestane borba koja nastaje iz nezadovoljstva svih, borba između nastavnika i roditelja i dece oko toga ko ima više prava da ima prava. Tamo svako ima svoje pravo. To što se strašno sada veoma često u javnosti čuje kako deca imaju sva prava u školi, a nastavnici nemaju nikakva prava, naravno da nije tačno. Nastavnici samo moraju da shvate da ta vaspitna uloga škole i kapacitet koji oni sa sobom kao ličnosti unose u školu mora zaista da bude ne samo od velikog značaja, nego prosto mora da bude jedno apsolutno pomoćno oruđe i veoma važno oružje za rad. Oružje za rad nije pretnja ocenom, to je najneprikladniji oblik ponašanja bilo koga u prosveti. Najneprikladniji način ponašanja je uterivanje straha. Najneprikladniji način ponašanja je nedavanje odgovora onima koji od vas odgovore traže i koji su u školu zbog odgovora i došli. Još jednom, deca imaju ljudska prava i mi smo obavezni da im pomognemo da svoja prava i obaveze razumeju. Moramo da ih vaspitavamo, moramo da budemo strpljivi i opet Ministarstvo i sve institucije obrazovnog sistema sve svoje aktivnosti koje sprovode u obrazovnom i vaspitnom smislu zaista moraju da daju kao alat i sredstvo za rad nastavnicima, da bismo ostvarili ono što je kvalitet i ono što ste vi naveli, čini mi se, pod tačkom 7. kao element obezbeđenja kvaliteta, a to je okruženje. Nema kvalitetnog obrazovanja bez pozitivnog okruženja javnosti. Ne zaboravimo, deca nam dolaze iz kuća u školu sa šest – sedam godina, došli su s nekim navikama, doneli su ih u školu, deca iz škole odlaze svojim kućama, a onda se nađu u raskoraku između onoga šta je kuća, šta je javnost i šta je učitelj i šta je nastavnik. Deca imaju potrebu da imaju bliskost sa svojim nastavnicima, ali se bojim da okruženje daje jednu sasvim suprotnu sliku. Zašto je ta slika drugačija? Zato što je iskustvo roditelja drugačije, zato što su roditelji građani ove zemlje koji svakodnevno imaju utisak da im možda baš obrazovanje nije puno dalo u životu. Zato što ima puno naših građana koji jako dugo čekaju na posao, a kvalitet svakog sistema obrazovanja leži baš u toj tajni kratkog vremena, od trenutka kad ste završili svoju školu do trenutka kada ste se zaposlili. Znači, to je okruženje na koje utiče škola, ali utičemo i svi mi, i mi u Skupštini, a opet ću reći, naravno, i sve prosvetne vlasti i sve vlasti ukupno. Što se tiče te zaista intrigantne teme oko postavljanja direktora, šta ja o tome mislim? Kako da vam kažem, možemo da sukobljavamo svoja mišljenja i u jednom i u drugom pravcu, ali onog trenutka kada smo kao društvo sigurni da će uvek samo najbolji biti izabrani, onda mi nemamo problem. E sad, pitanje je da li mi imamo taj utisak, da li imamo ta iskustva iz života, da li kao roditelji, da li kao oni koji rade ili su radili u prosvetnom sistemu. Prilikom raspisivanja konkursa, naravno, vrlo se jasno navode svi kriterijumi. Ukoliko svi kriterijumi budu apsolutno objektivno provereni, onda zaista ne mora da bude nikakvog problema i da potpišete 2.000 rešenja. Ali, ako to ne bude slučaj, onda čak i da ne postavljate, opet nema veze, opet neće biti dobro. Mislim da je, kada govorimo o ovom pitanju, velika odgovornost na lokalnoj samoupravi. To što tri člana školskog odbora dolazi iz reda nastavničkog veća, to je potpuno prirodno. To što dolazi tri iz redova saveta roditelja, takođe je vrlo prirodno, kao i ovih troje koji dolaze iz lokalne samouprave. Ali, verujte, mnogo su zainteresovaniji roditelji i nastavnici u školi ko im je direktor, čini mi se, od predstavnika lokalne samouprave, u smislu kvaliteta. To što vi zovete lobiranje, mi znamo da nije zabranjeno i ne verujem da su nastavnici u školama izumeli lobiranje, koji je uopšteno jedan model dolaženja do nečega. Oni su to videli. To je naše životno iskustvo s kojim mi dolazimo svakodnevno kada radimo bilo koji svoj posao. Odgovornost lokalne samouprave, to su predstavnici političkih partija koji su tamo došli zato što su izabrani. Ne vidim razlog da se njima ne povere mnogo odgovorniji zadaci u okviru zakona oko predloga ljudi koje će poslati. Nije njihov zadatak jedino da vi sa njima popričate i kažete – meni treba da okrečim školu, a on pošto me zna, kaže – ne brini, rešićemo, dobićeš novac. Ne završava se posao u školi u tom smislu. Znači, to moraju biti probrani ljudi. Mi svi znamo da su za rad u odborima mnogo zainteresovani ljudi tamo gde se ti odbori plaćaju. Znamo i da u školske odbore dolaze mnogi ljudi koji zaista nemaju baš nikakvog kontakta ni po svom obrazovanju, ne pokazuju zainteresovanost, ne dolaze na sednice. Onda ćete vi sa tim preporukama i mnogih takvih članova školskih odbora potpisati tu saglasnost. Pa, vidim da ne razumete, hoću da kažem, pitanje kvaliteta članova školskih odbora sa svake strane. Vi ste rekli, svi se oni izdogovaraju, direktor ih poznaje pa se oni izdogovaraju. Pa, koji je interes nekog člana školskog odbora ispred lokalne samouprave da postavi lošeg direktora? Koji je njegov interes? Jel on ima interes? Pa, ako mu je interes da ga ne interesuje, onda ne treba tu da bude. Ako je to za njega ništa. Za one ljude koji rade u školi, i za roditelje to je velika stvar. I, za vas je velika stvar da imate uspešan sistem i uspešne direktore. Prema tome, nije to samo pitanje toga da li ćete vi potpisati nego kako ćete vi doći do tih kandidata. Kako ćete doći, a onda ne verujem da će iko reći, taj nije dobar zato što je u toj stranci. Pa, to bi bilo stvarno najprizemnije kada bi smo govorili samo to o ljudima. Nas interesuje stručnost, kao što nas interesuje da imamo kvalitetnog nastavnika. Tako me interesuje stručnost i odgovornost svakog u tom sistemu i člana školskog odbora. Hvala na aplauzu, ali to je moje iskustvo. To je moje iskustvo, bila sam direktor 10 godina, bez toga da sam bila član političke stranke i moram reći nikad me niko nije pitao. Dozvolite, niko me nikada nije pitao.
Zahvaljujem koleginice Bićanin. Isteklo je vreme koje pripada vama kao ovlašćenom predstavniku poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Dušan Pavlović.
Poštovani građani Srbije, poštovani gosti, poštovani poslanici i poslanice, da prvo kažem o čemu raspravljamo ovde. Raspravljamo o dva zakona iz oblasti obrazovanja, odnosno obrazovne politike. Jedan se kolokvijalno naziva krovni zakon, tiče se osnova sistema obrazovanja i vaspitanja, a drugi je zakon o visokom obrazovanju. Očekivao sam od ovih zakona da nam reše neke probleme sa kojima smo se u zadnjih, recimo, pet ili deset godina veoma često suočavali, kako mi koji smo u obrazovno sistemu tako i svi građani Srbije koji su mnoge od tih problema mogli da gledaju, prate na televiziji. Zakoni se donose u dva slučaja, ili kada je neka oblast potpuno ne uređena, pa ih onda zakon uređuje, a to nije ovaj slučaj. Ili kada je oblast uređena, a onda zakon treba da popravi, ispravi ili reši neke probleme koji se vremenom u toj oblasti pojave. To su bila moja očekivanja od ovog zakona. Na žalost, za mnogo stvari koje se nalaze u ovom zakonu nije mi sasvim jasno zbog čega su uopšte prezentovane kao novi zakon kada su mnoge stvari ostale iste. One stvari koje sam očekivao da ću naći, za koje sam očekivao da će se naći rešenje, nisam našao, a mnoge stvari su, ja mislim, ili će biti pogoršane ovim zakonom. Dakle, zakon ne samo da nije rešio ili neće rešavati neke probleme koji su se vremenom nagomilali i o kojima smo mogli da slušamo dosta dugo u javnosti, nego će stvoriti, ja mislim, neke nove probleme. Krenuću redom, pa ću nabrojati neke od ovih problema i reći ću šta zakoni, šta bi ova dva zakona trebala o njima da kažu, a ništa ne govore. Vršnjačko nasilje, u ovom zakonu se sada prepoznaje vršnjačko nasilje, da za razliku od prethodnih slučajeva kada to nije bio slučaj, sada možemo da nešto pročitamo o vršnjačkom nasilju. Međutim, postoje mnogi mehanizmi, korisni mehanizmi, mnogi instituti koji nisu uključeni u ovaj zakon. Vi verovatno znate da je skoro dve godine u javnosti kružila verzija zakona, dopuna ovog zakona koji se kolokvijalno nazivao Aleksin zakon i koji je imao dosta temeljnu analizu i rešenja o tome kako da se predupredi vršnjačko nasilje u školama. Mnoga od tih rešenja nisu usvojena. Recimo, rešenje kao što je privremena suspenzija učenika, sporazum sa učenikom, obaveštavanje roditelja, što je takođe bio jedan veliki propust baš mislim u ovom slučaju Alekse kada roditelji nasilnika nisu bili uopšte obaveštavani o tome šta se dešava u školi. Mislim da je takođe izostala i eksplicirana potreba da se kaže da direktor može da izgubi licencu ukoliko ne bi reagovao. Dakle, ima neka vrsta indirektne, indirektnog rešenja, ali mislim da bi trebalo to jasnije eksplicirati. Jedan od problema koji će biti produbljen, ja mislim ovim zakonom, a koji je već počeo da se dešava, jeste rešenje po kome ministar sada, odnosno ministarstvo, odnosno Vlada može da imenuje direktore škole. Mislim, da je to potpuno nedopustivo. Znate, imenovati osobu na mesto direktora škole koju niti želi kolektiv niti žele roditelji u nekoj školi je potpuno suprotno razumu i šta sve može da se desi u takvim slučajevima imamo prilike da gledamo ovih dana u jednoj osnovnoj školi u Beogradu, tu još uvek teče protest roditelja protiv vašeg rešenja, gospodine ministre kojim ste imenovali čoveka koga ta šira zajednica ne želi. Ne znam da li ste uzeli taj primer kao relevantan kada ste pravili procenu analize ovog člana. Vi, kao ministarstvo, ili kao država, kako god hoćete, treba da imate jednu jedinu važnu funkciju u toku sprovođenja izbora direktora, a to je da kontrolišete da li se ti direktori biraju na zakonski odgovarajući način. I, onda da možete da se mešate u ta pitanja ili da donosite neke odluke, jedino ako je sam konkurs ili izbor direktora feleričan, ako se krši zakon ili neki drugi propust. Stvarate potpuno novi problem sa uvođenjem jedinstvenog informacionog sistema prosvete gde će škole biti u obavezi da u poseban registar unose veliki broj podataka o učenicima, a dostupnost tog registra biće obezbeđena isključivo za ministarstvo, odnosno ministra. Da budemo još malo precizniji, pored ličnih podataka učenika, tu će se unositi takođe podaci koji će nešto da govore i o obrazovnom, socijalnom i u funkcionalnom statusu učenika. Dakle, to će biti jedna potpuno nova baza podataka, dosta kompleksna, dosta složena, dosta obimna o svim učenicima koji su trenutno aktivni u Srbiji i ona ostaje i posle toga kada oni više ne budu učenici, ka da završe školu. Piše u obrazloženju, to će služiti da bi se unapredio proces obrazovanja. Bilo bi dobro da nam objasnite, možda ovde, kako će to služiti. Samo da vam skrenem pažnju da je Poverenik za informacije od javnog značaja već doneo svoj sud ili se izjasnio o ovim članovima zakona i rekao da to nije u skladu sa Ustavom. Dobro, da kažem još nekoliko stvari o Zakonu o visokom obrazovanju, i tu ima takođe, nekoliko problema koji su se u javnosti, koji su poznati široj javnosti već duže vreme, i za koje sam ja očekivao da će biti rešeni zakonom a koji nisu rešeni. Jedan od najvećih problema su naravno, plagijati. O plagijatima se priča već tri godine, naravno radi se o plagijatima doktorskih teza, mada mogu biti i mnogi drugi. Očekivao sam da ću naći ovde malo detaljniju razradu šta je uopšte plagijat u visokom obrazovanju i kako obrazovne institucije prema njemu treba da se postave, te kako ministarstvo, odnosno država treba da reaguje ako se te obrazovne ili visoko obrazovne institucije prema njemu uopšte nikako ne postave. To je sadašnje stanje. Dakle, znamo svi vrlo dobro da je jedan ministar optužen za to da ima plagirani doktorat, da je jedan gradonačelnik optužen i da je dokazano zapravo u analizi koju niko neće da prihvati da ima plagirani doktorat, da postoje predsednici opština za koje se pokazalo da imaju plagirane, da li master ili doktorske radove, da za to postoje dosta precizne, sređene analize, kompjuterske, softverske analize koje su to pokazale, a da niko ne želi da reaguje. Mi ćemo predložiti da se u ovaj zakon uvede princip akademske čestitosti koji bi onda obavezao sve zaposlene u visokoškolskim ustanovama, da onda na odgovarajući način reaguju kada treba u slučaju plagiranih doktorata. Ovo se odnosi kako na plagirane doktorate tako i na autoplagijate, dakle bilo koja vrsta krađe čak i od samog sebe intelektualne svojine da bi se napredovalo u karijeri, dobio posao, bi trebalo sa akademske strane na bilo kojoj visoko školskoj ustanovi da bude apsolutno neprihvatljivo. Zbog čega ste vi propustili da regulišete način na koji će ministarstvo reagovati kada ovo bude slučaj, a nije mi poznato, ako možete da mi odgovorite na to. Imamo potom poseban problem koji se javljao često prošle godine i prethodnih godina u javnosti, a koji se odnosi na izbor zvanja na univerzitetima. Bilo je nekoliko slučajeva u zadnje tri ili četiri godine da su ljudi koji su zaposleni kao profesori na univerzitetima, gubili posao, iako ne samo da su ispunjavali sve kriterijume zakonske i one koji se nalaze u pravilnicima za izbor zvanja, nego su trebali da budu unapređeni u viša zvanja, a izgubili su posao. Daću vam neke primere, kolega Grdešić, kolega Medenica, koleginica Blagojević, kolega Ostojić. Zamislite, kolega Ostojić izgubio je radno mesto nekoliko godina uoči penzije, zato što nije ostavio dobar umetnički dojam. Dakle, čovek se prosto zapita na koji način se obavlja izbor na univerzitetu u više zvanje? Može li neko da jednostavno ne glasa za izveštaj za izbor u više zvanje i da ta osoba koja je kandidat, izgubi radno mesto. To se desilo u nekoliko slučajeva koje sam ovde nabrojao i to je nedopustivo. To stvara jednu potpunu neizvesnost među nastavnim kadrom, stvara jednu samovoljnost među onima koji o tome odlučuju. Zakon je trebalo da predloži neke kriterijume po kojim bi se znalo kada neko može da bude biran u više zvanje, a kada ne može. Mi smo predložili nekoliko amandmana koji malo preciznije regulišu ovo pitanje, a ja bih voleo da ih pogledate i da kažete šta mislite o njima. Imamo onda razvlašćivanje ili demontažu postojećeg sistema obrazovanja, kako na nivou osnovnog, tako i na nivou visokog obrazovanja zato što su se nacionalni saveti koji su se bavili mnogim važnim pitanjima, na oba nivoa, sada ovim zakonom razvlašćuju. U slučaju visokog obrazovanja, nadležnost, najvažnija, a to je akreditacija prelazi u ruke potpuno novog tela koje ćete birati vi, ministre. Dakle, cela stvar se sada pomera sa Narodne skupštine u ruke ministarstva i ministra, koji će postavljati ljude koji su mu politički bliski i koji će onda moći da donose odluke o tome koji fakulteti mogu da rade, a koji ne mogu. Znate, ja sam sinoć razmišljao o tome zbog čega se ovaj član uopšte donosi. Ja sam mislio, kako u Skupštini tako i u Vladi postoji jednakost u razmišljanju. Dakle, većina u Skupštini ne bi donela nikakve drugačije odluke po tom izboru pitanja, članova Nacionalnog saveta, u odnosu na ministra, ministarstvo ili Vladu. To su isti ljudi, iz iste koalicije, iz iste grupe. Po prethodnom rešenju je Narodna skupština birala članove Nacionalnog saveta. Zašto bi sada prelazila u ruke ministarstva? Oni mogu da se izaberu i u Skupštini i onda mi je zapravo sinulo sinoć kada sam razmišljao, ali kad ih bira ministar, onda nema rasprave, pa javnost ne može da vidi, nego, ministar lepo sedne u kancelariju, napiše spisak onih koji su mu podobni i to onda objavi javnosti kao članove Nacionalnog saveta. Ovde, kada se ti ljudi biraju u Narodnoj skupštini, postoji neka diskusija, pa neko može da kaže da možda neko od njih nije kvalifikovan ili je radio nešto što ga ne preporučuje za tu funkciju, pa javnost barem može da zna, a sad neće ni znati. S obzirom na opšti nivo pada medijskih sloboda koji se dešava od 2014. godine u ovoj zemlji, mislim da to što ste predložili je dosta u skladu sa opštim trendom. Dakle, javnost će imati sve manje i manje prava da zna šta se dešava u bilo kojoj oblasti javne politike, u obrazovanju, zdravstvu, gde god. Mi smo predložili da način na koji se bira Nacionalni savet ostane kakav je bio, dakle, da ga i dalje bira Narodna skupština i da se Nacionalnom savetu ne oduzima ovaj važan prerogativ, ovlašćenje koje je do sada imalo. Nije bio rad Nacionalnog saveta do sada idealan, bilo je mnogo problema, ali bez neke posebne analize koju nam niste dostavili o tome šta je zapravo bio problem da demontirate sistem koji se teško uspostavio u zadnjih desetak godina? Ne znam kako možete da nam predlažete potpuno novo telo, koje je zavisno od vas? Rekao bih par reči o jednoj od takođe centralnih tačaka koje su ovi zakoni trebali barem da najave da će da probaju da reše. Kaže se u članu 8, govorim o Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, da je jedan od ciljeva sistema obrazovanja vaspitanje, širi obuhvat dece predškolskim obrazovanjem i vaspitanjem i sveobuhvatna uključenost učenika u sistem obrazovanja i vaspitanja. Da li znate, gospodine ministre, da u Srbiji danas čak 41% dece ide redovno u vrtiće? Znači, 41%, a od onog najsiromašnijeg kvintila, dakle od 20% među najsiromašnijim porodicama, tek 8% dece ide redovno u vrtić. Jel ima nekih ideja kako ćete postići taj širi obuhvat dece predškolskim vaspitanjem? Da li znate koliko dece ne ide u vrtić zato što nema dovoljno novaca da plati vrtić? Naravno, postoji zakon po kome se predviđa da baš oni najugroženiji socijalni slojevi treba da imaju prioritet i da će njima predškolsko vaspitanje biti besplatno, ali nekako baš ispada da baš oni imaju najviše problema da dođu do mesta u vrtiću. A to je zato što gradovi i lokalne samouprave koje na terenu regulišu to pitanje, kažu ovako – pa, dobro, recimo, vi ste nezaposleni, imate decu i vi možete da čuvate svoje dete. Nezaposleni ste, jeste, imate veoma niske prihode, ali imate dovoljno vremena da čuvate dete, a evo, ovi roditelji koji puno rade, imaju velike prihode, oni zapravo nemaju puno vremena pa oni mogu da upišu dete u vrtić. Dakle, praksa je baš suprotna. U Zakonu ste dali lep cilj, ovo je hvale vredan cilj. Ali, nema nikakvih rešenja o tome kako da se on postigne. On može da se postigne tako što ćemo, recimo, u gradu kao što je Beograd, umesto u fontane i jarbole, da ulažemo u gradnju vrtića, pošto nema dovoljno vrtića za sve u Beogradu i tako što ćemo omogućiti svoj deci da imaju besplatan pristup vrtićima. Isto tako, u članu 71. Ustava Srbije kaže se da je osnovno obrazovanje obavezno i besplatno. Kako je besplatno? Da li znate da udžbenik za đaka šestog ili sedmog razreda dostiže sada do 17 hiljada dinara? U Kosovskoj ja mislim da je isto tako, možda je jeftinije 200 dinara, gospodine Krasiću. Dakle, 17 hiljada dinara. Kada uzmete druge troškove koje dete treba da plati tokom školovanja. Kako mislite da porodica koja ima prosečnu zaradu u Srbiji od 57.000 dinara, ovo su zvanični podaci, može to da izdrži. Ja ne znam kako to može da izdrži, a kaže se u Ustavu Srbije da je osnovno školovanje besplatno. Neko ovde ili nije pročitao Ustav ili je debelo pogrešio. Dakle, moralo bi da se, pored ovih lepih ciljeva visokog osnova obrazovanja, daju neka konkretna rešenja koja će nam omogućiti da ostvarimo te ciljeve. Obdaništa treba da budu pristupačna svoj deci, da budu plaćena iz budžeta grada i lokalnih opština, a osnovno obrazovanje i srednje, takođe treba da bude besplatno tako što će udžbenici za ove đake biti takođe pokriveni iz budžeta Republike, grada ili lokalnih samouprava. Imaćemo još prilike da razgovaramo sledećih dana kad budemo govorili o amandmanima. Mi smo predali oko 400 amandmana, imamo dosta rešenja sa kojima smo hteli da vas upoznamo da razmislite o njima. Hvala vam puno.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Mladen Šarčević. Izvolite.
Ako mogu samo da dam par odgovora. Svakako da nije samo deklaracija kada je u pitanju povećanje broja predškolaca i to ne može da stoji sad elaborat u zakonu kako će se izvesti. U pitanju je kredit koji je potpisan, oko 50 miliona evra, koji služi za ovo o čemu pričamo, i svakako da je cena vrtića samo 20% onoga što trebaju da plate. Slažem se da bude i manje od toga. Ali, izuzetno se vodi računa o onome što do nas stigne. Manipulacije imate svugde. S jedne strane, želimo da zaštitimo sistem od samovolje bilo kojih pojedinaca, od ugađanja mesta u vrtićima kroz ovo što ćemo raditi informatički biće sve dostupno. Mislim da je to dobrobit i školi i roditeljima i javnosti. Znači, to je cilj. Drugo, ja ne znam kada je bilo besplatno osnovno obrazovanje sem što je proklamovano od kad ja živim u ovoj državi to tako stoji, ali nikad se nije desilo. Možda će za mandata nekog drugog ministra, ne iza moga. Pa, dobro ja bar i ne dajem takve izjave, prosto znam da je to samo takva priča. Komisija za akreditaciju i proveru kvaliteta je sada zavisna, dobija pare iz budžeta. (Saša Radulović: Ali, ne dobija od nas.) Ne, ne. Od nas iz Ministarstva prosvete. Pokazaću vam, evo, pogledajte na sajtu. Dobro, ja vam mogu pokazati. Za recezente njihov rad mi plaćamo. Drugo, ovo novo telo će biti nezavisno. Znači, živeće od svojih prihoda. Znači, nikome ne polaže račune. Mislim da je to dobrobit. Kada se biraju članovi, biraju se konkursom. Znači, Vlada ne stavlja lično svoje članove u to telo. Sad ima svoje članove. Mislim da su to neke drugačije informacije. Kada je u pitanju vršačko nasilje. Da, razgovarali smo i sa roditeljima pokojnog učenika Alekse i gledali smo mogućnosti i dosta toga smo i sami uradili, čitavi timovi psihologa su radili na tome. Lično da vam kažem, pristalica sam tvrdih opcija i mislim da suspenzija je dobra mera, ali jednostavno nije zrelo bilo stanje da bi se ovo išlo radikalnije od ovoga. Kada je u pitanju vršilac dužnosti direktora škole koju pominjete. Radnik koji tamo radi 30 godina podjednako cenjen kao i kolega Mosurović, ali nikako da pričamo o glavnim razlozima, a to je da li ima zakonskih razloga da se odluka koja je doneta donese. Uvažavajući sve komplimente o kvalitetu rada samog bivšeg direktora. O tome možemo da diskutujemo. Pričaću zaista poduže o tome da nije Ministarstvo to koje će da bira. Ako želite tako da se to dočara to može i tako da se kaže, a to bi bila jedna uprošćena verzija ovoga šta želimo. Znači, ako gledamo, meni su recimo nemački zakoni bili u nečemu uzor, mađarski su čak preterano otišli. Oni sad sve normiraju, država je tu zaista Bog, ali ako imate da je država potpuno razlaćena u radu sa sistemima, to ne daje dobar rezultat. To treba popraviti onaj koji meri. Ovde nije pitanje da je gledam loš konkurs i zato sam komentarisao, ono što je koleginica Marijana rekla, ne sa tog aspekta lokalne samouprave. Verujem svima, ali tamo u zakonu jasno stoje koje kompetencije tražimo. Šta mora taj direktor da ispuni da bi bio? Počela je njihova obuka – škola za direktore. Počela je licenca. Slažem se da treba da se razradi da vide kako mogu da izgube. To je nešto što je vrlo legitimno, a čega nemamo. Ne spadam ljude koje ulepšavaju sebi i ostalima stvarnost. Nemam te roze naočare, tako da lično mislim da ovde, bar ulogu ministra lako je kontrolisati. U ovom domu, u Odboru za obrazovanje, Vlada i javnost su dovoljno kontrolne mere, zaista lično mislim da se samo podizanje kompetencije rukovođenja po ustanovama može podići nivo kvaliteta rada samih ustanova. Mora se videti kompetencija stručnih saradnika, kojem su nekim školama vidljive, negde nevidljive. Nije sve crno i belo. Imamo neku evidenciju koja nam može reći da iz tih nekih eksternih ocenjivanja škola i taj alat se popravljaju. Tu učestvuju svi timovi ljudi. Može biti mnogo kvalitetnije, jer mora se uvažiti i ta predmetna nadzorna komponenta koje sada nema. Ja na čemu insistiram, kada budu radne grupe radile ne može zakon sve da sadrži. Iz njega proizilaze na stotine novih pravilnika koje ovo sleduju. To je ETOS škole i tu ću se složiti sa vama, da li je fakultet, da li je škola, svakako priča o ETOS-u mora da bude mnogo značajna, mnogo vidljiva i ta poglavlja postoje sad u vrednovanju škola, ali nije u toj meri eksplicitno dato šta se sve vrednuje. Sve će to biti javno dostupno. Mi smo uveli manir da Ministarstvo nauke, prosvete i tehnološkog razvoja od svog dolaska pre godinu i mesec dana, da sve loše situacije objasnimo na sajtu i sve su dostupne. I ko je smenjen i zašto je smenjen, zašto neko nije uradio što je uradio. Mi smo mnogo pregovarali sa svim relevantnim telima, da li su to agencije, da li su zastupnici Zaštitnika građana, ravnopravnosti i zaista smo sve usaglašavanjem došli. Imala je primedbi, neću da kažem, taman posla, ali smo se usaglašavali i to je, možda bio razlog što smo malo i odocnili, ne samo sa naše strane, naravno. Hvala vam puno. Izvinite.
Zahvaljujem ministre. Reč ima narodni poslanik Đorđe Kosanić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani ministre sa saradnicima, predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, danas su pred nama dva zakona. Prvi Predlog zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i drugi Zakon o visokom obrazovanju. Na samom početku reći ću da poslanička grupa Jedinstvene Srbije u danu za glasanje podržaće pomenute predloge zakona. Prvenstveno, mislim da ovim, sa jedne strane rešavamo mnogo nagomilane probleme, da kažem sa jedne strane od 2005. godine, od kada je donet ovaj zakon, a sa druge strane stvaramo dobre uslove da se postavi temelj kvalitetnije obrazovanju u Srbiji. Da krenemo redom. Ministar je pred nama, imamo jedan celovit i sistematičan zakon koji je prethodno donet, kao što sam rekao 2005. godine. Ovde trebamo biti potpuno iskreni i reći proces visokog i srednjeg obrazovanja je nešto što teče. Dakle, ne treba se zavaravati da donošenjem zakona sve probleme koji su nagomilani smo rešili. Ovde moram da napomenem i da budem potpuno iskren, i neke vaše kolege su u prethodnom periodu radile dobro posao. Evo, ispred mene je Žarko Obradović, pa moram da pomenem sedam zakona u prošlom periodu, što se tiče udžbenika, čak preko milion učenika je dobilo besplatne udžbenike i pet fakulteta je otvoreno. Dakle, mislim da i vi idete dobrim putem, da probleme koji su pred vama, koji su nagomilani da rešavate polako. To i vaše iskustvo govori što ste toliko godina u struci. Kada govorim o pripremi zakona, značajna stvar je reći da se mesecima radi na donošenju ovog zakona, da je praktično, radna grupa bila baš dobro uposlena, ali ono što je meni značajno i verovatno značajno svima jeste javna rasprava. Da li je toga bilo? Bilo je, mislim, sedam javnih rasprava u ova dva zakona. Zadnje je bilo u Nišu, da li tako? Najvažnija stvar je da su učestvovale sve zainteresovane strane, da se donese jedan ovakav zakon i ono što još treba da kažem 22 nadležna tela daju svoje mišljenje. Još treba reći ovde, da kada govorimo o ovakvom zakonu, sve ove tačke koje su se stavile u zakon nisu našle primenu samo kod nas. Ovakva zakonska rešenja postoje i u susednim zemljama, recimo Nemačkoj, Mađarskoj, pa da ne govorim dalje. Vraćajući se na sam zakon, reći ću da najpre cilj donošenja zakona je svakako kvalitetno i svima pod jednakim uslovima dozvoljeno obrazovanje i vaspitanje, veća efikasnost i efektivnost sistema obrazovanja i vaspitanja, konkurentnost na tržištu rada, konkurentnost u evropskom sistemu obrazovanja i vaspitanja, izradi nove mreže ustanova. Dosadašnje iskustvo pokazalo je da svi ovi problemi o kojima smo pričali ne mogu se rešiti, tj. rešavaju se jedino donošenjem zakona. Jednostavno, oni se, eto, vidite, od 2005. godine, da kažem, gomilaju, a samo donošenjem zakona možemo na pravi način da ih rešimo. Bitno je, isto smo to juče pričali na Odboru, izvršiti usaglašavanje predmetnog zakona sa strategijom obrazovanja u Srbiji do 2020. godine. Problem koji je prisutan od 2005. godine, tj. od uvođenja Bolonje, to je onih famoznih 48 bodova. Dakle, novi zakon izaći će u susret studentima, jer se spušta granica na 48 bodova, sada je i uvrštena u zakon, za rangiranje i finansiranje na teret budžeta. Smanjenje broja bodova svakako neće stvoriti dodatne troškove, jer, faktički, mi takvo stanje imamo još od 2005. godine. Imali smo, podsetiću samo, i one proteste studenata, kvota od 60 bodova po Bolonji i ovog puta je nedostižna, tako da sada to stavljamo u zakonske okvire, što se tiče finansiranja studenata. Što se tiče direktora, čuli smo raznorazna mišljenja o tome. Predlogom zakona uvodi se novina u sistemu upravljanja i rukovođenja ustanova, pa će direktori biti birani isključivo na osnovu kompetencija, uz obaveznu obuku i licenciranje, imaće proširenu odgovornost, sigurni radno-pravni status, u penziju odlaze sa 65 godina. Dakle, juče smo čuli, pa da samo budemo jasni, direktori neće imati neograničene mandate, već samo jedan mandat od tri godine i moći će taj mandat da produže samo još jednom. Dakle, ograničeno je koliko će oni biti na tom radnom mestu. Ovde treba potpuno biti iskren, ministre, jedni pričaju ovako, onako, demokratski vid procedure do sada nije dao željene rezultate što se tiče rada. Imali smo raznorazne probleme. Neću da ulazim da li je bilo ovako, onako, ali moram da kažem da rezultat sad da uloga ministra, stav je da bude vidljiva. Tačno se zna ko je odgovoran što se tiče toga. Ono što je važna stvar, ovo nije, opet kažem, usamljen primer. Ovakav primer imamo i u mnogim evropskim zemljama i to je nešto što dolazi ovog trenutka do nas, da se zna tačno ko i šta radi i kakva je odgovornost direktora te firme. Dakle, mora da bude odgovoran. Što se tiče informacionih sistema, kroz ovaj sistem se registruju redovni studentski programi zaposlenih studenata, kojima se dodeljuje jedinstveni obrazovni broj za praćenje napretka u visokom obrazovanju i osnovu za uvođenje novog sistema finansiranja. Dakle, svaki student će biti praćen. Znaćemo tačno u svakom trenutku sve o studentu kada dođe. Do sada nismo imali takav vid praćenja i to mislim da je dobra stvar koju treba na taj način da prihvatimo. Ovim sistemom, predlogom, stavlja se osnov za elektronsku dokumentaciju evidencije rada škole. Ovaj zakon predviđa i formiranje saveta poslodavaca u svakoj visokoškolskoj ustanovi, kako bi se postavila veza visokog obrazovanja i privrede. Dakle, daje se prilika osnivačima, nastavnicima, studentima, da osnivaju firme, kao i mogućnost angažovanja u nastavi eksperata iz privrede, kao i predavača van radnog odnosa. Dakle, daje se mogućnost nekome ako, recimo, radi u „Telekomu“, ko ima stručno znanje u toj oblasti, da može da predaje i da bude, da kažem, predavač. Isto tako, predviđa se i uvođenje kratkog programa studija i studija uz rad, koji omogućava sticanje praktičnih znanja i veština u skladu sa potrebama tržišta rada. Jedna važna odredba, po prvi put po slovu zakona ministar može da poništi diplomu po stečenom obrazovanju, i to ne samo po službenoj dužnosti, kada je spornu diplomu izdala neovlašćena organizacija, nego ako je diplomu potpisala osoba koja za to nije ovlašćena. Ovde je još jedna stavka, da ministar može da poništi nevalidno stečenu diplomu, ali ne bez odobravajućeg mišljenja komisije naučnika i stručnjaka iz različitih oblasti. Još jedna stvar koja je značajna, ne znam ni da li su ovde pomenuli, to je što se tiče profesora koji sa 65 godina navršavaju i treba da idu u penziju. Juče smo imali na Odboru različita mišljenja što se tiče ove stvari, da li profesor treba da ide ili ne treba da ide posle 65 godina i zašto mu se produžava tih dve pa dve godine do 69 godina. U odbranu toga moram da kažem jednu važnu stvar. Na mnogim predmetima profesor kada navrši 65 godina nemamo adekvatnu zamenu. Mislim da je ovo dobra stvar sa strane da svakako profesor može da ostane na tom predmetu i da u jednom delu nastava ne trpi. Isto tako, Predlogom zakona značajno se unapređuje sistem akreditacije kroz osnivanje nacionalnog tela za akreditaciju. Uvode se novi standardi, kao i postupak žalbe i procedure za izdavanje dozvole za rad i upis studenata tek nakon završetka akreditacije. Proširenje je i odgovornost u oblasti zabrana u odnosu na nasilje i diskriminaciju. Isto tako, propisuje se i odgovornost roditelja, a predviđena je i mogućnost osnivanja opštinskih saveta roditelja, dok će ustanova imati i pedagošku autonomiju. Ministre, ne ulazeći više u detalje ovog zakona, moram da kažem da ste dobro povezali teoriju i praksu. Na kraju, vi ste toliko godina u ovoj oblasti. Ali, bitna naznaka za vas i mislim da smo to juče i na Odboru rekli, ovaj zakon će dobiti punu primenu ako privatni interes ne bude dominantan. Ovo sve govorim zbog ogromnog broja ljudi koji u ovoj oblasti svoj posao rade časno i pošteno i to svoje parče hleba zarađuju na pravi način. Iz svega rečenog, poslanička grupa JS u Danu za glasanje podržaće pomenute predloge zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovani ministre, poštovane koleginice i kolege, poštovani predstavnici Ministarstva za prosvetu, nauku i tehnološki razvoj, SPS će podržati ova dva zakona zato što smatramo da je reč o dva jako važna i kvalitetna zakona kojima se dalje unapređuje obrazovni sistem Republike Srbije kako preko krovnog zakona – Zakona o sistemu obrazovanja i vaspitanja, tako i preko Zakona o visokom obrazovanju. Dozvolite mi da najpre kažem nekoliko reč o Zakonu o visokom obrazovanju, pa onda o Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja. Mislim da je bilo krajnje vreme da se donese novi Zakon o visokom obrazovanju, s obzirom da je prethodni donet još 2005. godine. Mi smo bili u situaciji da ga menjamo, ministar je juče rekao na Odboru, osam puta. Ja sam kao čovek koji je vodio obrazovni sistem u jednom periodu tri puta menjao taj zakon. Stvarno smo imali i tada kao cilj da se donese novi zakon. Nismo uspeli. Moram da izrazim i lično zadovoljstvo i zadovoljstvo naše poslaničke grupe vama gospodine Šarčeviću što ste uspeli u tome, jer bolje je imati jedan celovit zakon sa svim odredbama na jednom mestu i onda razgovarati o njegovoj primeni i o eventualno mogućim problemima. Zašto? Primetno je da ste i u ovom zakonu i u drugom zakonu pokušali ne samo da rešite pitanja sa kojima se mi suočavamo, nego i da još više naglasite značaj obrazovanja, ono što jesu osobine obrazovanja i da povežete ova dva zakona sa Strategijom obrazovanja Srbije do 2020. godine. U pravu ste, Srbija treba da zna da je tačno da je Strategija obrazovanja usvojena 2012. godine novembra meseca, da su trebali da se urade akcioni planovi, ali iz meni nepoznatih razloga, ja sam prestao da se bavim tim poslom septembra 2013. godine, akcioni planovi nikad nisu ugledali svetlost dana. Tačno je da treba da budemo pošteniji jedni prema drugima i da kažemo šta iz te strategije jeste relevantno za vreme u kome se nalazimo i sa stanovišta kapaciteta koje posedujemo i sa stanovišta ekonomskih mogućnosti i šta možemo primeniti danas, šta možemo primeniti sutra i kakav obrazovni sistem Republike Srbije želimo. Ovo govorim iz razloga što sam potpuno ubeđen da je obrazovanje razvojna šansa Republike Srbije. Obrazovanje je nešto najdragocenije što imamo, jer ako uzmete u obzir demografsku strukturu Republike Srbije i činjenicu da imamo negativan prirodni priraštaj i da imamo sve manje dece i da se produžava životni vek stanovništva, samo veća produktivnost ili veći obrazovni nivo stanovništva će biti onaj faktor koji će pomoći uz inovacije koje treba da se izvode kroz naučno-istraživački proces i kroz obrazovanje, odnosno kadrovi koji budu završili taj obrazovni proces, to je jedina šansa da Srbija može da unapredi svoj ekonomski razvoj. Ono što se meni jako sviđa u ovom zakonu i što bi želeo da podelim sa vama danas, kolegama narodnim poslanicima, sa javnošću Srbije, je veza koja je uspostavljena ovim zakonom, veza visokog obrazovanja i privrede Republike Srbije. Juče sam rekao, možda malo u šali, ali kako kažu – u svakoj šali malo šale, krajnje je vreme i mi ćemo ovim zakonom biti u situaciji da vidimo da li mi poštujemo kvalitet visokog obrazovanja koje imamo ili privrednici na elegantan način pokušavaju da izbegnu svoje obaveze prema mladim ljudima koji završavaju naše fakultete i visoke škole strukovnih studija. Nije moguće da oni kažu da mladi ljudi nemaju stručne kompetencije, znanje koje je potrebno za obavljanje procesa rada u firmama koje oni predstavljaju, a da isti ti mladi, na žalost zbog posla koji ne mogu dobiti ovde ili iz potrebe za daljim obrazovanjem, veoma lako dobiju posao u zemljama zapadne Evrope i naše znanje se priznaje kao veoma kvalitetno, ali o kvalitetu visokog obrazovanja nešto kasnije. Ovde je važno pomenuti tu institucionalnu vezu koja je protkana kroz ceo Zakon o visokom obrazovanju. Kažem, ne slučajno, mislim da je to jedan poseban kvalitet ovog zakona. Vi ste u više odredaba ovog zakona, počev od sastava Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje ili Nacionalnog saveta, institucionalno uspostavili vezu sa privredom, održavanje najmanje dva puta godišnje sastanaka sa Privrednom komorom, normalno, da se čuje kakva su njihova očekivanja od visokog obrazovanja, a i da visoko obrazovanje kaže privredi šta misli o ekonomskim tokovima i generalno da se, ako je moguće, postigne dogovor koji su akademski programi potrebni za privredu, a koje visoko obrazovanje može da produkuje. Takođe, uveli ste kratke programe studija i drago i je što je i to deo obaveze visokoškolskih ustanova, jer na taj način se daje mogućnost da se preko tih kratkih programa studija izvrši stručno osposobljavanje lica sa stečenim visokim obrazovanjem koji oni mogu kasnije primeniti u radu, tj. da poseduju sertifikat kojim će biti u mogućnosti da obavljaju dati posao. Savet poslodavaca, takođe, veoma važno rešenje koje ste predvideli u ovom zakonu, jer sa poslodavcima, kod onih fakulteta koji to žele, sa savetom poslodavaca se daje mogućnost da privreda iskaže svoje mišljenje. Vi ste predvideli ovim članom zakona, na nekoliko mesta stoje te odredbe, ali ja bih pomenula samo član 49. zakona koji govori o mogućnosti formiranja instituta u sastavu univerziteta, odnosno od formiranja umetničkih, odnosno formiranje centara izuzetnih vrednosti, centara za razvoj tehnologije poslovno-tehnoloških inkubatora. Pomenuli ste u tom kontekstu, to ne piše u zakonu, piše u obrazloženju, Univerzitet u Novom Sadu, Tehnički fakultet, što je jako, jako važno, jer se pokazuje da naši fakulteti, neki već imaju ta praktična rešenja koja su potrebna visokom obrazovanju. Ono što je dobro u ovom Zakonu o visokom obrazovanju, a ima mnogo stvari koje su vredne pomena, na žalost kratko je vreme da bi se sve pomenulo, jeste što ste predvideli mogućnost studiranja uz rad i odredbe koje pomažu onima koji studiraju uz rad da u određenom vremenskom roku mogu završiti te studije. Da ne bih ostao nedorečen kod pitanja formiranja instituta u odnosu na ono što sam juče govorio na odboru, želim da vam dam mogućnost da kažete nešto o razmatranju položaja instituta koji je država osnovala i koji imaju kvalitet za izvođenje nastave, kakav će biti njihov položaj, jer ako fakulteti u odnosu na univerzitete imaju mogućnost osnivanja instituta, a već postoje određeni instituti iz različitih oblasti nauka koje je osnovala država, kakva je njihova dalja sudbina? Ono što je po meni kvalitet ovog zakona jeste i isticanje autonomije visokoškolskih ustanova. Ovo govorim ne slučajno. Mislim da mnogi među nama, pa čak u oblasti visokog obrazovanja nemaju u potpunosti mogućnosti, ili ne shvataju u potpunosti šta znači sadržaj autonomije visokoškolskih ustanova. Vi ste ovde u članu 6, čini mi se, zakona vrlo taksativno naveli šta je autonomija visokoškolskih ustanova – od slobode utvrđivanja studijskih programa, načina pravila studiranja, uslova upisa studenata, unutrašnje organizacije, donošenje statuta, izbor organa upravljanja, ovo naglašavam zbog svih stvari koje se pokušavaju predstaviti na drugačiji način, zbog nastavnika i saradnika, izdavanja javnih isprava, raspolaganje finansijskim sredstvima, što će mnoge visokoškolske ustanove i te kako obradovati, pogotovo ako prihvatimo amandman gospodina Martinovića, onda ćemo upotpuniti ceo sistem finansiranja visokoškolskih ustanova. Želeo bih u kontekstu autonomije visokoškolskih ustanova, a povodom pitanja koja su otvorena vezano za samostalnost Nacionalnog prosvetnog saveta i za način njegovog izbora da kažem nešto o načinu izbora Nacionalnog prosvetnog saveta. Važno je istaći da Vlada imenuje članove Saveta, ali Vlada samo potvrđuje odluku univerziteta, preko Konusa i konferencije visokih škola strukovnih studija. Vlada samo potvrđuje, jer u članu 11. se kaže da 15 članova iz reda redovnih profesora bira konferencija univerziteta, a Vlada ih kasnije samo imenuje, dva iz reda nastavnika visokih škola strukovnih studija. U ranijem sazivu smo imali tačno predstavnike Vlade, a ovo će biti predstavnici visokog obrazovanja, i to iz reda redovnih profesora. Mislim da nije logično da bilo ko sumnja da će univerziteti, odnosno konusi izabrati nekoga ko neće predstavljati na pravi način njihove interese. Isti argument vredi ako pogledate nacionalno akreditaciono telo, jer rešenje iz člana 16. govori da nacionalno akreditaciono telo ima upravni odbor. Ko čini upravni odbor? Upravni odbor čine četiri člana koje predlaže konferencija univerziteta iz reda redovnih profesora i jedan predstavnik iz reda konferencije akademije i visokih škola strukovnih studija, opet redovni profesor. Slušajte, opet je to predlog visokoškolskih ustanova. Ako pogledate ceo postupak akreditacije, dobro je da su utvrđeni rokovi, dobro je da postoji prvostepenost, drugostepenost. Mi ovaj posao ne radimo od juče i meni je čudno da se čuju ovolike reči oko procesa akreditacije. Proces akreditacije je relativno jednostavan. On teče već skoro deceniju. Tačno se znaju standardi koje je odredio Nacionalni savet za visoko obrazovanje, ili ispunjavate uslove ili ne ispunjavate uslove. Ne treba se anatema celog procesa akreditacije prebacivati na ljude koji rade u komisiji za akreditaciju. Profesor Ćemal Doličanin sada vodi Komisiju za akreditaciju. Ubeđen sam da on veoma kvalitetno, a i ljudi u tom telu odlično rade svoj posao, kao i oni pre, ali svi ne mogu biti zadovoljni. Budimo iskreni, pa recimo da nisu ispunjavali svi uslove da bi dobili uverenje da su ispunili uslove akreditacije. Znači, visoko obrazovanje ima jednu punu autonomiju vezano za sve ove poslove koje zakon reguliše. Dozvolite mi da kažem još dve rečenice. Kvalitet, drago mi je što će ovaj zakon nastaviti one dobre stvari koje postoje u visokom obrazovanju. Kada sam rekao kvalitet, ne treba zaboraviti da je Beogradski univerzitet 2012. godine ušao među 500 najboljih prema Šangajskoj listi rangiranja, jednoj od najznačajnijih listi koje rangiraju univerzitete u svetu. Tada je bio među 500, a sada je između dvestotog i tristotog mesta. To govori da mi imamo kvalitetno visoko obrazovanje. Juče sam na odboru pomenuo i danas želim da ponovim. U maju mesecu ove godine objavljena je studija o efikasnosti univerziteta u odnosu na količinu novca koji se ulaže. Na žalost, mi u sistem obrazovanja izdvajamo 3,65%. Želja svih nas je da to bude više. Očekivanja su da će se sa razvojem ekonomije zemlje povećati taj procenat izdvajanja za visoko obrazovanje, ali ova cifra pokazuje da je efikasnost Beogradskog univerziteta izuzetno i on je svrstan na prvo mesto u svetu među univerzitetima 50 zemalja, kao univerzitet koji je najefikasniji u odnosu na sredstva. Naravno da je to malo i treba da bude više, ali to govori o jednom kvalitetu koji mi posedujemo u visokom obrazovanju. Neću pominjati one pojedinačne nagrade koje su studenti ili fakulteti koji oni predstavljaju osvojili prethodnih godina i čini mi se u svim analizama, da kažem, oblasti koje karakterišu jednu zemlju obrazovanje i nauka je nešto s čim se mi možemo apsolutno podičiti. Kada govorimo o obrazovanju, naravno da mislim da i nauku treba pomoći na način na koji se to može. U svakom slučaju, pomenuo sam svega nekoliko stvari vezanih za ovaj Zakon o visokom obrazovanju, jer mislim da su one izuzetno, izuzetno važne. Ne treba se plašiti ministarstva, ne treba se plašiti ministra. Ovo govorim zbog reči koje su se juče čule. Nadležnosti ministarstva su manje nego nadležnosti Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Pogledajte članove koji to regulišu, pa ćete videti. Autonomija visokoškolskih ustanova je u potpunosti obezbeđena. One su autonomne u onome što deo autonomije u oblasti visokog obrazovanja. Država mora da uredi neke druge stvari za koje izdvaja finansijska sredstva i to je sasvim logično. Pogledajte rešenja bilo gde u svetu, svaka zemlja, da kažem, je autonomna u načinima na koji uređuje sisteme unutar svojih granica. Ministar je sam pomenuo da ima različitih primera, gde smo mi primenili neke od njih, znači nismo mimo svih tih stvari. Mi smo inače 2005. godine počeli da stvaramo prostor visokog obrazovanja, i završiću sa visokim obrazovanjem, i važno je reći da smo mi deo evropskog prostora visokog obrazovanja i da tu imamo svoje mesto i Bolonja je samo list papira koji se primenjuje u praksi i onda je reč o standardima, o vrednostima, o prohodnosti, o mogućnostima da studenti mogu nastaviti školovanje i sa zadovoljstvom mogu da kažem da naše visoko obrazovanje ima svoje mesto u evropskom prostoru visokog obrazovanja, što se naravno vidi na različite načine. Kada je reč o Zakonu o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, mislim da je reč o dobrom zakonu. Sami ste rekli da je prethodni zakon donet 2009. godine i da ste vi prihvatili ona dobra rešenja koja su postojala tada. Drago mi je da ste našli rešenja na pitanja i probleme koji su uočeni u praksi u prethodnom periodu i sami ste rekli – Što se naslanja na deo rešenja sadržanog u ovom zakonu, naslanja se na strategiju obrazovanja Republike Srbije. Takođe postoji i potreba da budu usklađeni sa novim propisima, onda korišćenje primera dobre prakse, znači puno toga kvalitetnog što je sadržaj ovog zakona. Zbog kratkoće vremena pomenuću samo nekoliko stvari, dozvolite mi. Dualno obrazovanje je izuzetno važno. Ovo pominjem zato što srednje stručne škole, četverogodišnje i trogodišnje, u strukturi srednjeg obrazovanja obuhvataju 77, 78% škola, ako je 22, 24% gimnazija. Unutar strukture srednjih škola strašno je važno da dualno obrazovanje nađe svoje mesto i da bude što više primenjeno. U vreme kada sam ja vodio sistem promovisali smo tada tri obrazovna profila – bravar zavarivač, mehaničar industrijskih postrojenja i električar. Moram reći da smo uvek tada pozivali lokalnu samoupravu da učestvuje u projektima. Jako je važno da se sagleda kapacitet lokalne samouprave, kapacitet škola, kapacitet privrede, da se napravi veza, da postoji mentor iz privrede, odnosno preduzeća koji će pomoći, da se kroz ugovor, znam da će to biti predmet regulisanja posebnog zakona, ali smatram da treba reći da je dualno obrazovanje strašno važno i zbog đaka koji pohađaju srednje škole i zbog potreba privrede Srbije i zbog budućeg razvoja Republike Srbije i potpuno sam siguran da će to rešenje biti sastavni deo budućeg zakona, ali je dobro što ste vi i dualno obrazovanje istakli kao važno u ovom zakonu. Šta još? Dobro je što ste, i to se mora pohvaliti, članove 52, 53. i 54, ustanove vežbaonice, moderne ustanove i resursni centri, treba pohvaliti one koji su kvalitetni, treba učiti od onih koji znaju, treba primenjivati dobru praksu, jednostavno treba sistem učiniti što efikasniji i ono što valja afirmisati. Mi smo ponekad u situaciji da rešavamo probleme i studenata i đaka koji nisu baš po kriterijumima, ocene ili dužine studiranja, onih koji su najbolji, ali s obzirom da su formalno pravno svi isti, ministar mora da rešava sve te probleme. Ovi članovi zakona koji govore o ustanovama vežbaonicama, modernim ustanovama i resursnim centrima govore u stvari kako ste vrlo celovito sagledali sistem i ulogu i srednjeg obrazovanja i ulogu visokog obrazovanja i pokušavate da povežete, naravno i oni koji rade. Dobro je što pokušavate da stvorite zajedničku stručnu službu, što član 134. daje osnov za tako nešto. Mislim da je jako dobro što ste precizno definisali pitanje suspenzije, oduzimanje licence nastavniku, vaspitaču i stručnom saradniku, što ste regulisali preuzimanje zaposlenog sa listi, pošto smo u prošlosti imali rešenja koja nisu išla tim tokom. Mislim da je uvođenje jedinstvenog obrazovnog broja jako kvalitetna stvar, naravno i formiranje jedinstvenog informacionog sistema. Dobro je što postoji opštinski savet roditelja, mora se čuti i mišljenje roditelja, ali se mora naći rešenje za ceo obrazovni proces. Ono što će biti za vas izuzetno važno i mislim da je to osetljivo pitanje na koje ćete vi, to će biti veliki ispit pred vama i pred celim sistemom obrazovanja, a to je kako će se rešiti mreža javnih ustanova. Vi onda morate da donesete kriterijume i tu će biti povuci, potegni, jer i vi znate kao i ja da od 1804 škole ili 1250 na nivou osnovnog obrazovanja i 570 na nivou srednjeg obrazovanja da je strašno važno za svaku sredinu da ima školu. Pitanje odeljenja je takođe važno, racionalizacije. U vreme dok sam ja vodio sistem, mi smo oko 1.500 odeljenja smanjili, ali još uvek postoji prostor, jer su bila neka odeljenja sa jednim do tri učenika. Pitanje škola je takođe važno, zato što će to za mnoge sredine biti pitanje budućnosti, jer je veliki mehanički priliv ka velikim gradskim centrima, odliv stanovništva plus demografska situacija. Ako ne stvorite situaciju da postoji škola, to će podstaći neke procese koje niko od nas ne želi. Drago mi je da ste juče govorili, a i danas, da će neke škole, prazne škole, biti iskorišćene za neka druga rešenja.
Zahvaljujem, kolega Obradoviću.
Završiću. Želeo bih sasvim na kraju da kažem još nešto. Pitanje obrazovanja nije pitanje bilo koga od nas pojedinačno i tu ne treba da bude politike. Treba da govorimo o tome kako unaprediti obrazovanje Republike Srbije. Svojevremeno, mi smo povećali i dužinu obrazovnog…
Zahvaljujem, dobili ste dodatnih 20 sekundi.
Molim vas, samo još jednu rečenicu. Stvarno, još jednu rečenicu.
Ne bih mogao da vam dozvolim, jer onda bi opozicija sa punim pravom mogla da kaže – a zašto nama ne dozvoljavate? Imali ste mogućnost da završite.
Dobro, u svakom slučaju, ja se zahvaljujem i ministru i saradnicima. Biće prilike kroz amandmane da se kaže o drugim stvarima. Poslanička grupa Socijalističke partije Srbije će glasati za ove zakone. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Izvolite.
Zahvaljujem, potpredsedniče. Uvažene koleginice i kolege, gospodine ministre sa saradnicima, mislim da mnogi od vas ovde prisutnih su čuli reči jednog od najvećih umova, čini mi se, svih vremena, Alberta Ajnštajna, koji je rekao da je svako genije, ali ako prosuđujete o ribi, po njenoj sposobnosti da se popne na drvo, ta riba će ceo svoj život provesti verujući da je glupa. Naš obrazovni sistem ne samo da tera tu ribu da se popne na drvo, nego je tera i da siđe sa drveta i da optrči krug oko drveta i na kraju da dobije ocenu za sve to. Rezultat toga su stotine hiljada dece generacijama u našim školama koje sede u svojim učionicama verujući da su glupa ako nešto nisu razumeli na času, da su nedovoljno dobra ako nisu dobila dobru ocenu i da ništa neće uraditi u životu ako nisu zapamtili jednu sitnicu u moru informacija kojim ih svaki dan zatrpavaju. Naše škole, i to je istina i zna je svako ko je išao u školu, ko ima dete koje ide u školu ili poznaje nekoga ko ide u školu, kažnjavaju individualizam, obeshrabruju kreativnost i nagrađuju samo isključivo štrebanje napamet i puku reprodukciju onoga što su deca prethodnog dana čula na času od nastavnika. Svi znate kako danas izgleda telefon, a na slikama ste videli kako je telefon izgledao pre više od sto godina. Znamo kako izgleda automobil danas, kako su izgledala zaprežna kola pre 150 godina. Mnogo velika razlika. Jedina stvar koja je ista u našim životima kao pre 150 godina su učionice. Učionice nam izgledaju kao pre 100 godina, škole nam izgledaju kao pre 100 godina, nastava nam izgleda kao pre 100 godina, a vi ovim zakonom ne donosite i ne nudite ništa novo. Ali ipak, stalno pričamo kako mi u školama pripremamo decu za budućnost, pa pre će biti da ih pripremamo za prošlost nego za budućnost. Kao u onim fabrikama sa početka veka, deca sede u savršeno ravnim redovima, sede tamo sedam, osam sati u školi, moraju da dignu ruku kada nešto hoće da kažu, imaju kratku pauzu nešto da pojedu, postoji neko tamo ko im govori šta o čemu da misle i kao da to sve još nije dosta, još ih teramo da se među sobom takmiče da bi dobili tu čarobnu peticu koja je u školi, apsolutno jedino merilo po kojih neko ih vrednuje kao ljudska bića. Možda je pre 100 godina i bilo potrebno da škola tako izgleda. Danas se svet promenio, danas nam trebaju drugačiji ljudi, danas nam trebaju kreativni ljudi, inovativni ljudi, komunikativni ljudi koji sarađuju među sobom, koji se ne takmiče među sobom, trebaju nam ljudi koji su kritički nastrojeni, koji su nezavisni i treba nam škola koja će takve ljude da stvori. Mislim da svako ko ima dvoje dece od kolega, verovatno mnoge kolege ovde imaju i više od dvoje dece, znaju da ne postoje dva ista deteta, da ne postoje dva ista čoveka. U medicini svakom pacijentu se pristupa posebno, pa ipak, samo u školama imamo situaciju da nastavnik stoji spram tridesetoro dece, od kojih svako dete ima različite potrebe, različita interesovanja, različite talente, različite sposobnosti, različita znanja, različite životne situacije, različite životne snove i svakom od te dece pristupa identično, priča im istu stvar na isti način i od njih očekuje isti rezultat. To je ono što ubija individualnost kod naše dece. Da vidimo na koji način naš obrazovni sistem tretira nastavnike. Učitelji, nastavnici i profesori, duboko sam uverena, imaju najvažniji zadatak i najvažniju ulogu u društvu. Ova država ih tera da obrazuju, vaspitaju i uče decu za pare za koje ih bebi siterka ne bi čuvala gospodine Šarčeviću. Kada pogledamo kolika je plata recimo bankara, pri tom ne sporim da plata bankara treba da bude veća od nastavnika, tako je svuda u svetu, da pogledamo kako smo mi došli do toga da dopustimo da plata onoga ko se brine o našem novcu bude deset puta veća nego plata onoga ko se brine o našoj deci. Kakvu mi poruku šaljemo i šta mi od društva pravimo? Pri tom, odmah da kažem, nastavnici nisu problem našeg obrazovnog sistema, oni sami rade u sistemu koji ih sputava, u kom nemaju mnogo mogućnosti da sami unesu promene i oni se bore protiv prevaziđenih nastavnih planova i programa, protiv loših uslova u školi, protiv malih plata, protiv obimnih, zastarelih i veoma često netačnih udžbenika. Jedino što mi sebe treba da pitamo kada donosimo svaki ovakav zakon jeste da li je previše da tražimo lični pristup svakom učeniku? Ako možemo da imamo personalizovane stranice na društvenim mrežama, ako možemo danas čak da naručimo automobile koji će biti napravljeni prema ličnim potrebama onih koji će automobile da kupe, zašto ne možemo da tražimo od škole da svakom detetu pristupi onako da to dete u toj školi nauči kako da bude čovek, a ne da se stalno oseća kao ona riba koju teraju da se penje uz drvo. Iako naša deca čine 20% naše populacije, ona čine 100% naše budućnosti i zato je svaki ovaj zakon za mene ključni zakon i svaka ova rasprava je jedna od ključnih rasprava koje vodimo u ovoj Skupštini. To su problemi u našem obrazovanju i ne samo u našem, nego i u mnogo razvijenijim zemljama, ali ga vidimo kako mi odgovaramo na njih, obzirom na to da me u ovoj situaciji samo naša zemlja interesuje. Vi ste do sada imali nekoliko reformi. Nazovimo ih reforme, pošto su to bile sve samo ne reforme. Prva i najsvežija – uniforme. Čini mi se da su vaše reči tada bile da će uniforme poništiti socijalne razlike među decom. Čak iako stavimo na stranu da način odevanja nije jedini očigledan način da se pokaže socijalna razlika među decom, ta vaša izjava ima malo rupa. Naravno, jasno je da najbitniji aspekt socijalnih razlika među našom decom nije u načinu na koji se deca oblače, nego u njihovim životnim izgledima. Ta razlika se svakog dana povećava. Siromašna deca u našem društvu svakog dana imaju sve manje i manje šanse da uspeju i to nikakve uniforme među njima neće sprečiti i nikakve uniforme te razlike među njima neće izbrisati. To nas dovodi do krune vaših najavljenih reformi dualnog obrazovanja koje će tu razliku koja među tom decom postoji, ne produbiti, nego zacementirati najranijem njihovom uzrastu, jer će već u vrlo ranom uzrastu ta deca biti podeljena na onu decu koja mogu da nastave školovanje, koja imaju izgleda da se obrazuju i nešto urade u životu i onu decu koja će rmbačiti za vreme školovanja u nekakvim fabrikama za nikakvu ili vrlo malu platu, a nakon školovanja će čak i te poslove izgubiti zato što radna mesta za koja se oni školuju ne postoje. Vaša velika reforma smanjenja plata prosvetarima, Srbija je jedina zemlja u Evropi koja je u okviru mera štednji smanjila plate prosvetnim radnicima, sva ona pompezno najavljivana povećanja nisu bila dovoljna čak ni da dovedu plate na nivo na kom su bile pre smanjenja, a kamoli da ih nešto povećaju. Sada, kada se govori o povećanju, premijerka koja prvi put ne izbegava da govori o tome, govori o tome kako nije pošteno da se plate povećaju i onim nastavnicima koji sede na času i čitaju novine i onim nastavnicima koji vredno rade svoj posao. Slažem se, takve rezerve nije bilo gospodine Šarčeviću kada ste smanjivali plate prosvetarima, tada su svima smanjivane plate prosvetarima, jer su tada smanjene i onima koji čitaju novine i onima koji vredno rade. Zatvaranje škola, otpuštanje nastavnika, velika je reforma zatvoriti školu u koju ide malo đaka. Izbegavate da odgovorite na to pitanje, a mnogi su već ostali bez posla, mnogi strahuju da će ostati bez posla. Mislim da tim ljudima koji obrazuju našu decu dugujete da kažete ko će biti otpušten, po kojim kriterijumima, kada i šta mogu da rade. Naravno, meni omiljen, vaše skandalozno ponašanje prilikom onog eksperimenta sa odeljenjima za talentovane informatičare, kada ste vi gospodine Šarčeviću tako lakonski za netalentovanu proglasili onu decu koja nisu dobro uradila test koji ste smislili tri meseca pre toga. Tu se vaš pravednički gnev nije završio, pa ste još rekli sledeće – decu koja se sada upisuju u srednje škole i fakultete roditelji su trebali pre četiri godine da pritegnu da uče, a ne da im prave prolaz u životu preko veze. Da, tako ste rekli, da ih pritegnu da uče. Vi gospodine Šarčeviću živite u zemlji u kojoj je bivši predsednik republike preko veze završio fakultet i stekao diplomu i ni reč niste imali o tome da kažete, nego se sada kuražite pred decom, direktorima, nastavnicima i roditeljima. Sedite u Vladi sa osobom koja je krivotvorila svoju doktorsku tezu i ni reč niste imali o tome da kažete, nego se vaš gnev baš srušio na decu, na nastavnike, na direktore i na roditelje. Istakli ste se u mnogim još nekim aktivnostima, najavljivali ste nekakvu naplatu roditeljima za neopravdane časove, za decu koja se loše ponašaju itd. sva sreća, niste uspeli i sva sreća niste stavili to u nove zakone. Međutim, jednu stvar u ovim novim zakonima ste uspeli da uradite. Uspeli ste da objedinite sve ljude koji se bave obrazovanjem u ovoj zemlji, koji razmišljaju o obrazovanju, koji pišu o obrazovanju i svi su, gospodine Šarčeviću, protiv ovih vaših zakona. LJudi koji su pisali strategiju razvoja obrazovanja do 2020. godine, ljudi iz nevladinih organizacija, ljudi iz Agencije za borbu protiv korupcije, koja nam je poslala more prigovora na ove vaše zakone, Nacionalni prosvetni savet, Nacionalni savet za visoko obrazovanje, Matični odbor Srpske akademije nauka i umetnosti, svi se protive ovome što ste vi u ovim zakonima napisali, ali valjda vi znate najbolje, samo vama odgovara to što piše, pa valjda ćete i moći to da primenjujete. Nudite nam koncepciju koja je u potpunoj suprotnosti sa modernim tekovinama obrazovanja 21. veka. Vi nama 2017. godine, nudite koncept obrazovanja sa početka 20. veka, i još govorite kako se radi o nekakvim sistemskim promenama i kako će naše obrazovanje sada da procveta. Ovo su, gospodine Šarčeviću zakoni o kontroli obrazovanja, a ne o njegovom kvalitetu ili unapređenju. U celom zakonu vrlo retko se spominju oni kojima je obrazovanje namenjeno, oni koji uče, a vaša opsednutost kontrolom sistema obrazovanja može da vodi samo do unazađivanja njegovog kvaliteta koja, plašim se, ni sada nije na zavidnom nivou. Kao što su već mnogi govornici rekli svu vlast grabite sebi. Lično ćete postavljati, razrešavati direktore, to ste već i počeli da radite i dok vam ta nadležnost nije pripadala. Vi kažete – biće konkurs. Sada vas pitam, gospodine Šarčeviću, evo, recimo u Perlezu, odakle je moj otac, pet osoba ispunjava uslove koji su se prijavili na konkurs, ispunjava uslove za direktora škole. Kako ćete vi znati od tih pet osoba koga da izaberete? Tako, pretpostavljam, što ćete pitati lokalnu vlast, ili ćete pitati nekog iz mesnog ili opštinskog odbora svoje stranke. Dakle, umesto školskih odbora sada će direktore postavljati mesni odbori iz SNS. Osim direktora, vi želite da postavljate i Nacionalni prosvetni savet, Nacionalni savet za visoko obrazovanje. Donosite odluke o nastavnim planovima i programima, odobravate i birate udžbenike, formirate Nacionalno telo za akreditaciju, kontrolu kvaliteta, itd. Apsurdan je i redosled poteza koji unosite. Vi pričate o koncepciji velike mature, koncepcija gimnazije vam je tek u pripremi. Nema ni jedne inovacije, niti podsticaja o obrazovnim institucijama, nastavnicima da na njima rade. Nema nijedne ozbiljne mere za profesionalizaciju profesije nastavnika. Način na koji ćete vrednovati škole, o tome ćemo pričati kada budu na redu amandmani, je napušten, gospodine Šarčeviću, u modernom svetu pre više decenija. Pre više decenija su ljudi i zemlje sa obrazovanjem mnogo kvalitetnijim od našeg, napustile to što vi nama danas 2017. godine nudite. Kada je u pitanju visoko obrazovanje studenti će i dalje plaćati, plaćati, plaćati, neće imati pojma šta dobijaju za skupe pare koje njihovi roditelji teškom mukom obezbeđuju. Uvodite asistente sa doktoratom, čime ćete rasterati iz Srbije one koji treba da vode nauku u Srbiji. Sada se postavlja pitanje, zbog čega vi donosite ovakve zakone, zbog čega vi sve ovo nama predlažete? Meni se čini da odgovor za to leži u onome što nam je premijerka Ana Brnabić ovde rekla kada je davala ekspoze, kada nam je govorila da je problem našeg obrazovanja u tome što mladi ljudi koji završe školovanje nisu spremni za tržište rada. Ona je to potkrepila podatkom da obrazovanje ne odgovara na potrebe privrede svedoči činjenica da 18,5% diplomaca čeka na posao između dve i četiri godine. Doduše, nama Ana Brnabić nije rekla koliko to hiljada ili desetine hiljada poslova, gde poslova, kakvih poslova, kojih poslova čeka te mlade ljude na koje oni ne mogu da se zaposle, samo zbog toga što ne znaju dovoljno. Ali, mi iz rečenog možemo da shvatimo da je za nezaposlenost Srbije krivo obrazovanje, a ne loša politika, pa će sada ta politika koja je dobra da popravi obrazovanje koje je loše. Međutim, Ana Brnabić ne smatra da je obrazovanje loše zbog duplih moralnih standarda koje promoviše, nije loše zbog zastarelih i prevaziđenih programa, nije loše zbog prevaziđenog pristupa deci, ono nije loše zbog ponižavajućeg tretmana nastavnika, zbog preterane nerazumne birokratije. Ne, po ministarki, obrazovanje je loše zbog toga što ne priprema decu i mlade ljude za tržište rada. Činjenica koja je poznata svakome ko ima dete koje ide u školu i svakome ko je u bilo koje vreme svog života proveo u školi, jeste da obrazovanje u Srbiji nije ono što bi trebalo da bude prema željama odgovornih roditelja i hrabrih, poštenih nastavnika. Ono đake, ovakvo kakvo je obeshrabruje, zbunjuje, laže, vara, iscrpljuje, zastrašuje i traumatizuje. Tako to radi zato što je zapušteno, arhaično, dvolično, birokratizovano. Nije problem, gospodine Šarčeviću, što iz njega ne izlaze gotovi radnici, problem je što iz njega ne izlaze gotovi ljudi i to je osnovni problem našeg obrazovanja. Politici Aleksandra Vučića gotovi ljudi, a to znači intelektualno hrabri, pošteni, samostalni, kritični, slobodni i samosvesni, očigledno i ne trebaju.
Reč ima ministar Mladen Šarčević. Izvolite.
Pretpostavljam da smo Aleksandra Jerkov i ja živeli u dve različite zemlje. Ja ovde četiri decenije radim u obrazovanju i verovatno da sam sad naučio mnogo, a neko ko je ranije vršio vlast verovatno je bilo sve ovo lepše i savršenije, a nikad gori položaj prosvetnih radnika i plata nije bio nego 2009. godine i u tom periodu. Ako ste mislili da sam ja smanjivao, eto ja sam zakasnio da smanjim, pa sam došao kada je već bilo smanjeno, ali sam bio u prilici da se dva puta poveća i to drugi put više nego ostalima, a i svako naredno povećanje nadam se da će biti više za naše kolege i to je realno. Sve drugo su samo lepe političke priče. Ne znam koliko neko poznaje stvarnost i koliko ne želi da je vidi, ali upravo novi koncept zakona o sistemu obrazovanja menja načine učenja i rada. Više puta sam izjavio, ne znam kako je to ostalo ne zapaženo, da mora da se popravi položaj prosvetnih radnika jer oni moraju da sprovode ove bolje koncepte. Znači, učiće se koncepti, deca se neće zaluđivati sa bubanjem. Znači, idu novi nastavni planovi, programi. Ne vidim zašto to sve nije moglo da bude i ranije. Eto, slučajno je meni zapalo i to se ne vidi. Znači, zaista od šume se ne vidi drvo. Uniforme, ne uniforme, to je prosto volja. Ja sam rekao neka biraju sami. Dve godine, i sve zemlje imaju, itd. Neka rešenja koja mi nudimo ovde imaju mnoge evropske zemlje. Podsetiću vas da su poglavlja 25. i 26. u mom mandatu i otvorena i zatvorena i da smo mi evropski okvir ispoštovali i da imamo pravo jednog drugačijeg razvoja. Sekretarijat za obrazovanje za jugoistočnu Evropu nalazi se u Beogradu. Možete kontaktirati te ljude koji to vode koliko procenjuju neke stvari na ovaj način koje se ovde dešavaju, ali to vas verovatno ne interesuje. Celog života mislim da ste u pravu kada kažete da treba da ispadne čovek i to je vaspitna funkcija ustanove, i mnogo smo se trudili da u ovom zakonu ona bude vidljiva i prepoznata. Ali je o tome lako napisati u zakonu, još je teže to sprovoditi u delo. I ambijent, i što je neko rekao ovde od poslanika, okruženje u kojem se odvija proces je jako važno. Ne možemo ulepšati stvarnost time što su roditelji bogati ili nisu. Ja sam svestan u kojoj zemlji živim. Nisam došao ovde da pravim političku karijeru, nego da sa svoje strane pomognem ono što sam već u praksi uradio. Znači, koncipirao najbolji obrazovni koncept za baš prosvetu to je „aj bi“ koncept, i mnogo štošta smo ugradili iz tih dobrih koncepata, upravo ćete biti u prilici da se uverite. Katastrofa i dualno, biće prilike u oktobru, o tome ćemo pričati. Natalitet je uzrok svih naših nevolja i tehnoloških viškova, a ne politika ni Vlade, ni ministarstva. Kada je u pitanju odnos ka učenju, ja sam pristalica ne zabušavanja. Tu nemam šta da sakrijem. Ne mogu pristajati da bude izglasano gomile vukovaca, ne mogu prihvatiti da smo mi napravili projekat, ako ste pratili, za informatiku, za gimnazije, za nadarene, tako što smo znali da samo za početak univerzitetski centri imaju kapacitet i kadrove, i to smo dali da oni krenu. Dobra volja je bila na molbu mnogih gimnazija, škola da im damo priliku. Kada smo im dali priliku, desio se slučaj Bečej, ako se ne varam, gde je pokušaj informatičkih odeljenja kroz elektrotehničke škole dat četiri godine ranije. Šta je indikator kada kažete da je 17 od 24 palo na maturi nadarenih klinaca? Ili nisu dobro selektovani ili nije dobro rađeno ili nije nešto treće tu bilo. Ne znam šta je to loše insistirati na dobrom učenju i radu. Mislim da samo to može dati bolje znanje i kvalitet, a ne neko ulepšavanje. Mi smo mnogo toga uradili. Dakle, ta informatika je ušla u peti razred. Sada radimo silne pomoći učenicima sedmog i osmog, kako bi mogli da mnogo bolje polože prijemni. Mi smo bili svesni tih rezultata. Moj odgovor se odnosio na one škole koje su preko toga da ne mogu da formiraju odeljenje za nadarene, jer ih nema u ovom trenutku, išli dalje da to urade politički. Ja to nisam dozvolio. Mogu vam dati izjave kad sam i šta rekao. Pritužbe za zakone. Normalno je kada imate 22 tela, svako će dati svoje pritužbe. Mnogo ih je bilo. Kada uzmete da neko ko se bavi zaštitom dece će vam na svakoj stavci staviti zarez, pa se to broji mnogo. Sa svima se sedelo, diskutovalo, usaglasilo. Pa, ne bi bili ovde. Takva je valjda procedura. Ja nemam nikakvu opsednutost kontrolom, a neko ko misli da je sve demokratski, da može svako da radi ko šta hoće i da imate rezultat koji imate, pa to je ovo što imamo. Ja sam samo prihvatio da uđem u nešto što je već dovoljno kaljavo i teško ga je popraviti, tako da ne vidim da li je potreba. Vidite, u zakonu niste primetili da ima samo vrednovanje. Niste primetili ni da ima ogroman stepen autonomije ustanova koje postignu te dobre ishode. To sve piše u zakonu. Izvinite, molim vas, time nismo rekli šta je poruka. Pa, radite korektno, sami se organizujte. Rekao je malopre kolega – različiti raspusti. Da, ali to je autonomija ustanove. Što ne bi regija Sandžaka, koja ima zimu tri meseca, imala drugačije? Što ne bi neke regije razmišljale, ne kada je kome verski praznik, nego kada je pedagoški predah deci najbolji, posle koliko ciklusa rada? To nikoga nije interesovalo. To imate u Holandiji, Danskoj i mnogim drugim razvijenim zemljama. Pet, šest nedelja rada, pa nedelja odmora. Znači, ja nikada nisam rekao za moje kolege, jer sam deo njih, da ne rade i to je jedna velika mantra. Dozvolite mi dva minuta da kažem. Onaj ko uđe među mlade ljude i radi u kontinuitetu tri, četiri, pet, šest časova, to je gore od rudnika. Uzmite vreme provedeno u kancelariji sedeći, pijući kafu, primajući, čitajući novine, to je potpuno druga priča. Priprema za nastavu, to je četvrtina radnog vremena zaposlenih. Da li ste pogledali rešenje u zakonu? Da li je nešto dirnuto od toga? Mi smo sve to sačuvali, u najboljem mogućem smislu te reči. Zaista su svi sindikati sa nama radili na ovome intenzivno. Znači, konsenzusom smo došli skoro do svih članova. Vrlo malo odstupanja je bilo samo kod nekoliko članova. Valjda su sindikati predstavnici svih zaposlenih u obrazovanju, te ne prihvatam ove komentare jer su, pretpostavljam, politički. Reforma gimnazije. Ne znam koliko poznajete gimnaziju, ali ja sam dugo u gimnaziji i lično sam bio gimnazijalac i znam sve modele u svetu kakvi postoje. Reforma gimnazije ima za cilj da povrati procenat i potrebu gimnazijalaca i dobro pripremanje učenika za studije. Ovo što imamo sada neće dati rezultat. Koliko god ja rekao da li ste vi u pravu ili ja nisam u pravu, koliko je šta politički sa jedne ili ne znam čije druge strane umesno, zaista smo pitali struku i dobićete knjigu, brošuru koja je urađena upravo tako metodološki da su svi profesori, direktori škola i psiholozi u gimnaziji pitani šta da se radi. Tako da, uopšte ne stoje sve te stvari. Asistenti sa doktoratom neće ugroziti nikoga. Medicina je jedina koja će to moći da primenjuje realno. Kako će se vrednovati škole? Evo, reći ću vam nešto samo o tome. Alat koji smo zatekli, nisam najsrećniji, rekao sam to odmah, mnogo toga nema u njemu, ali nije bitno da dođe nekakva komisija za vrednovanje na pet godina, tu nemate ništa. Naučimo ljude da samo vrednuju i da se kada neko dođe sa strane to prosto poklopi. NJima treba povratna informacija tog istog. Pričali smo o ETOS-u koje mora biti vidljivije od samovrednovanja. Ja sam sve procese učenja i rada izučio u svom radnom veku i primenio u praksi, zaista mislim da o tome znam vrlo dovoljno, ali mi pravimo ogromne timove koji će se posle usvajanja zakona ovime baviti. Znači, već smo pozvali ljude iz raznih zavoda, raznih tela, instituta za psihologiju, pedagogiju, da dođu da napravimo pravi alat kako ćemo vrednovati rad nastavnika, a ne kvazi alat. Tako da, pošto nema to u zakonu, o tome ćemo tek pričati. Zakon to ne reguliše. Zakon bi bio od 5.000 strana da sve to piše. Dakle, ja se sa vama u mnogo čemu i ne slažem, ali nešto i prihvatim. Hvala vam.
Koleginice Jerkov, da li želite repliku? Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine Šarčeviću, očekivala sam da mi malo na ozbiljnijem nivou razgovaramo, osim toga - šta ste vi, a šta smo mi. Ali, ako hoćete već da pričamo o tome šta smo mi, šta ste vi i tako, evo, ja ću reći da su u vreme vlasti Demokratske stranke plate nastavnika bile 500 evra, a danas su 370 evra. Ako je 370 evra više od 500 evra, pa su tada bile niže nego sada, onda imate neku čudnu računicu. Možda treba ponovo i vi da idete malo u školu. Nije loše insistirati, gospodine Šarčeviću, na učenju i radu. Loše je kada sedite u ekipi u kojoj sedite, da se poslužim izrazima Aleksandra Vučića, da solite pamet deci, roditeljima, nastavnicima i direktorima kako ne može preko veze, a sedite sa ljudima u Vladi sa kojima sedite, radite sa ljudima sa kojima sedite i politički ste se uortačili sa ljudima sa kojima ste se uortačili. Kažete – ne može da radi ko šta hoće. Očigledno vam je zamisao da svi rade kako vi hoćete. Ja sam u nekim amandmanima zaista napisala u obrazloženju, a reći ću vam i sada, gospodine Šarčeviću, da ste sam Dositej Obradović puno bi vam bilo nadležnosti koje ste sebi dodelili ovim zakonom. Nemojte se ljutiti, iako ste za sebe rekli da ste čovek velikih ličnih kapaciteta, ipak niste dostigli taj nivo. Drago mi je što cenite nastavnike. Ja nikada u životu nisam bila među onima i uvek se svađam sa svima koji govore da nastavnici ne rade, imaju tri meseca raspusta, rade tri sata dnevno itd. Kažete da je njihov posao kao rudarski, a pretpostavljam da onda zato smatrate da je u redu i da im plate budu kao rudarske ili malo nešto niže od njih?
Zahvaljujem, koleginice Jerkov. Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović. Izvolite.
Poštovani potpredsednici parlamenta, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre i predstavnici Ministarstva, danas u Skupštini Srbije raspravljamo o dva sistemska zakona, o dva zakona koji su, po meni, najvažniji zakoni koje ova Skupština može i treba da donese. To su zakoni koji utvrđuju sistem obrazovanja od predškolske ustanove, preko osnovne škole, srednje škole, do fakulteta. Od ovih zakona zavisi budućnost naše dece, zavisi budućnost sadašnjih đaka i budućih đaka, zavisi budućnost svih građana Srbije. Zato smatram da je sramota što se ova dva zakona podnose Skupštini po hitnom postupku. To nije korektno i to nije korisno, Skupštini da se da svega nekoliko dana da može da pročita i analizira zakone i podnese amandmane. Logično je pitanje šta to SNS krije i šta to hoće da sakrije, pa moraju sistemski zakoni koji se tiču obrazovanja da se donesu navrat-nanos za nekoliko dana? Šta ste to sakrili što mi ne treba da vidimo, pa nam dajete malo vremena? Vi ste dali kao razlog to što morate brzo da uradite racionalizaciju u sistemu obrazovanja, odnosno moraju da budu otpušteni neki profesori i nastavnici koji su tehnološki viškovi, da ne bi bilo negativnih posledica po budžet Republike Srbije. Pa, kako to nije bilo negativnih posledica po budžet Republike Srbije pet godina koliko je SNS na vlasti? Sada ove godine će imati, a do juče nije imala. Znate, niste objasnili tu temu sa tehnološkim viškovima. Evo, ja vam dajem jednu ideju. Inače nam je svima jasno da imamo manje dece, jasno nam je da imamo više školskih zgrada nego što imamo dece, da imamo očigledno više i nastavnika nego što imamo dece. S toga vas pitam, zašto onda odeljenja broje po tridesetoro dece u razredu? Zašto imamo tridesetoro dece u razredu? Hajde da napravimo da ima dvadesetoro najviše dece u razredu, pa da i ti koji su do sada bili na plati i ostanu na plati, da imaju šta da rade i da iskoristimo škole, a ne da budu prazne zgrade. Dakle, ako ste hteli da se bavite tehnološkim viškovima, mogli ste to da uradite tako što ćete promeniti dva ili tri člana, to bi bile izmene i dopune i taj bi deo rešili, a onda da se posvetimo reformi obrazovanja na pravi način. Ne može da se sprovede reforma obrazovanja ako se ne napravi u društvu dogovor o tome kakvo mi obrazovanje želimo. Potrebno je da napravimo dogovor između vlasti i opozicije. Između struke i politike. Između sindikata i ministarstva. Dogovor svih, kakvo obrazovanje želimo, kakve programe želimo, koji su parametri i na koji način ćemo do toga doći. Zašto nam niste ponudili nacionalni konsenzus i rekli – hajde da se dogovorimo ovih 10 tačaka koje ćemo sprovoditi bez obzira ko je na vlasti, bez obzir ko je vlast, a ko je opozicija. Vi ste danas u ovoj sali rekli – svaki put ministar kreće iz početka, i zato tapkamo u mestu i to ne valja. E, pa, da ne bi svaki put ministar kretao iz početka, zašto nas niste pozvali na dogovor? Ovim zakonom koji ste vi predložili niste pozvali nikog na dogovor, i na žalost, misli, da ovaj zakon neće odgovoriti glavnom zadatku, a to je da deca kada završe školu budu kompetentna i da svoja znanja mogu da primene. Suština izmena koje vi predlažete danas odnose se na uspostavljanje potpune kontrole izvršne vlasti nad obrazovanjem. Dakle, uspostavlja se princip subordinacije, uspostavlja se i hijerarhija. Ministar je na čelu, ministar po toj hijerarhiji bira direktore, direktori ocenjuju nastavnike. Dakle, imamo jasan sistem subordinacije. Ovakav koncept, koji ste vi predložili, protiv koga smo mi i Socijaldemokratska stranka, neće zbog toga glasati za ovaj zakon u kojem ima i nekih dobrih rešenja, ovakav sistem je u potpunoj suprotnosti sa onim što ste u obrazloženju napisali i danas rekli nekoliko puta. Da, potrebna je veća autonomija, profesionalna autonomija nastavnika, potrebna je veća autonomija, profesionalna škola. Treba da oni imaju mogućnost da prave neke dodatne programe. Važno je da se škola prilagodi svakom detetu. Svega toga neće biti i ne može biti zato što vi otvarate ovim zakonom mogućnost da ministar strahom vlada u obrazovanju. Tamo gde ima straha, gde je hijerarhija i suborganizacija, tu nema ni kreativnog mišljenja, ni kritičkog mišljenja i ne možemo dobiti one rezultate koje bi želeli da dobijemo. To što vi radite danas, to je radio Slobodan Milošević. Bili su zavodi nekada, pa je onda Milošević ukinuo te zavode, odnosno, sve ih stavio pod kapu ministarstva i pod kapu ministra. U vašem konceptu, apsolutan upliv dnevne politike. A znate zašto? Možda vi to ne razumete, vi ste političari, vi ste ministar, vi jeste proveli 30 godina i više, kako kažete u obrazovanju, i imate znanja iz te oblasti, ali vi ste političar. Ministar je političar, i Vlada vodi politiku u jednoj zemlji. I, ne možemo da tvrdimo, ministri nisu političari, neće biti upliva politike, neće biti stranačkog uticaja. Dakle, ministar, u ovom vašem zakonu je sve. Ministar je Bog. Ministar donosi nacionalni okvir. Ministar donosi program predškolskog obrazovanja. Ministar donosi program osnovnog obrazovanja. Ministar donosi program srednjeg, srednjoškolskog obrazovanja. Ministar bira direktora. Ministar razrešava direktora. Ministar ima mogućnost u određenim slučajevima da razreši i dekana i rektora. Da bi ministar imao toliku moć, morali ste da degradirate Nacionalno prosvetni savet, morali ste da ukinete autoritet stručnjacima u oblastima obrazovanja koji su dobijali ranije od građana Srbije, odnosno od Skupštine Srbije. To je razlog zašto sada Nacionalno prosvetni savet uvodite da bira Vlada, a ne Skupština, ne Skupština i skupštinski odbor u kome sede predstavnici svih političkih stranaka, predstavnici građana iz svih delova Srbije, predstavnici nacionalnih manjina koji su ranije raspravljali o tome ko će biti članovi Nacionalnog prosvetnog saveta i birali i njih i predsednika. Dakle, postojao je predsednik Nacionalnog prosvetnog saveta koga je birala Skupština Srbije, dakle, on je imao veći autoritet od ministra. Mi za vas juče nismo glasali, dakle, Skupština je glasala za premijera i tim koji je premijer ponudio u paketu. A za predsednika Nacionalno prosvetnog saveta je glasala Skupština pojedinačno, znali smo ko je. Takva ličnost je vodila Nacionalno prosvetni savet koji je donosio sve najvažnije odluke u oblasti obrazovanja u kome su nedvosmisleno bili stručni ljudi i čije su odluke bile objavljivane u „Službenom glasniku“ i u „Prosvetnom glasniku“. Sada vi ukidate i nadležnost Nacionalnom prosvetnom savetu. Sve odluke koje su sada oni donosili, sada donosi ministar, a Nacionalno prosvetni savet je savetodavni organ ministra. Ministar, naravno, ne mora da uveži savet Nacionalno prosvetnog saveta ukoliko mu se taj savet ne dopada. Disciplinujete i zavode, pa, kažete – zavodi će imati veću nadležnost. Da, ali oni donose programe, projekte gde im vi dajete smernice ili zahteve, dajete im rok relativno kratak da urade nešto. Ako ne urade nešto u tom kratkom roku, vi imate mogućnost kao ministar da smenite direktora zavoda. Dakle, nastavnici, su ocenjeni od strane direktora. Direktori odgovaraju vama, a ne školskom odboru i ne kolektivu, oni će biti u strahu. Tamo gde postoji atmosfera straha, nema mogućnosti za razvoj. U takvom sistemu ne možemo očekivati dobre rezultate. Ne može sistem da se zasniva na samo jednom čoveku, jednoj ličnosti. Vi kažete – ja vam garantujem, pošto sam profesionalac da neće biti partijskih direktora. Ja vam kažem – hoće biti svi direktori. To je posledica ovog zakona, svi direktori će biti članovi ili simpatizeri SNS, jer vi nećete imati snage da se oduprete zahtevu stranke i nalogu stranke da određene ljude imenujete za direktore. Ako pokušate da se suprotstavite, bićete smenjeni, jer i vi zavisite od volje SNS. Zamislite situaciju da vi niste ministar, jer ja verujem da vi imate dobre namere i vi polazite stalno od sebe i od onoga što hoćete da sprovedete u sistemu obrazovanja. Šta ako sutradan, za godinu dana vi padnete sa vlasti i dođe neki drugi minstar, dođe LJiljana Čolić, onda ona ukida Darvinovu teoriju, šta mi onda da radimo? Onda moramo da menjamo zakon da bi ponovo uspostavili mehanizme da ne može jedan čovek da odluči o svim programima i da postavi sve direktore u ovoj zemlji. Dakle, razmišljajte o tome da se na to mesto može naći i neko zlonameran, koji su mehanizmi kontrole kada ceo sistem praktično sada zavisi od ministra. Zašto mi pričamo toliko o tome i zašto govorimo danas, praktično svi iz opozicije, da je loš taj sistem subordinacije i hijerarhije. Istraživanja pokazuju da deca koja idu u škole u kojima postoji ta profesionalna autonomija u zemljama koje su to razvile, dakle, škole gde se prilagođavaju programi i potrebama i interesima dece, gde nastavnici sami dodaju ono što smatraju da treba, ta deca imaju bolje rezultate. Vi to znate jer znate testiranja koja su rađena na nivou tzv. PISA testovi, na nivou zemalja OECD i nekih pridruženih zemalja. Prema tim testovima, na žalost, mi vrlo rezultate pokazujemo. Dakle, Srbija je zemlja koja nema naftu, nema zlato, nemamo dijamante, glavni resurs koji imamo jesu ljudi. Mi hoćemo da naša deca ne budu jeftina radna snaga 2029. godine, ili 2035. godine, oni koji su danas ušli u prvi razred. Mi tu decu treba da školujemo za 2035. godinu i hoćemo, ne da budu jeftina radna snaga, nego da imaju kompetencije da mogu da rade poslove koji su visoko plaćeni. Prema testiranjima iz 2012. godine, nemamo, nažalost, kasnija testiranja, vaš prethodnik je rešio taj problem tako što nije hteo da se Srbija testira i dobra je stvar što ste vi to sada promenili i ponovo ulazimo u tu mogućnost testiranja, tako da 2015. godinu nemamo. Ako pogledate 2012. godinu, pa mi imamo 35% funkcionalno nepismene dece koja završe 8. razred osnovne škole, a 35%, znači, u onom odeljenju od 30 desetoro je funkcionalno nepismeno. To je katastrofa. To ne znači da oni ne znaju da čitaju i da pišu, znaju da čitaju i da pišu i znaju i da ponove pesmice i to njihovo znanje isključivo reproduktivno i to je najniži nivo znanja. Svi znaju koji su glavni gradovi svih zemalja ali to ne mogu da primene u životu niti to kome treba da zna koji su svi glavni gradovi svih zemalja i da zna pesmice napamet, ali ne umeju da odvoje bitno od nebitnog, ne umeju da rešavaju probleme i da iskoriste to svoje znanje. To je ono što nas zanima da se promeni, to ne može da se promeni ovakvim, čvrstom rukom i upliva ministarstva u obrazovanje. Dakle, ovaj zakon će omogućiti ministru jednu stvar, to je tačno, to je da smeni LJubu direktora škole u Zemunu, nije sporno da će te moći lako da ga smenite, da smenite bilo kog direktora uprkos onome šta misle roditelji, šta misle deca i šta misle nastavnici. Mi se zalažemo za drugačiji koncept. Nama je važno šta misle nastavnici, šta misle roditelji, koje su potrebe i koji su interesi dece i oni moraju biti na prvom mestu. Da bi napravili reformu, moramo da napravimo neki društveni ambijent da bi ta reforma mogla da se sprovede. Ne može da se sprovede reforme ukoliko ne ubedimo građane da je škola važna, ukoliko ne motivišemo decu da idu u školu, ukoliko ne objasnimo da su nastavnici neko koga moraju da poštuju i roditelji, a moraju da poštuju i deca. To se neće desiti ako vi tolerišete i ne sankcionišete one sa lažnim diplomama lažnih fakulteta, već te ljude kandidujete na najvažnija mesta. To se neće desiti ako one koji su plagirali doktorske radove ne sankcionišete, nego ih predlažete za najvažnija mesta. To se neće desiti ako ne kaznite i javno ne prozovete sve one koji učestvuju u falsifikovanju završnih ispita. Dakle, to je posao ministarstva. Treba mnogo da radite na implementaciji onoga što već postoji, što ste vi dosta i preuzeli u ovom zakonu. Mogu da vam kažem i da smo, iako je bilo kratko vreme, uspeli da utvrdimo šta je jedna od stvari koju krijete u ovom zakonu i potpuno suprotno govorite danas o tome, a to je cena vrtića koju će plaćati roditelji dece koji idu u vrtić. Po zakonu koji je još uvek važeći, 80% te cene snosi lokalna samouprava. Vi sada taj zakon menjate i pišete, lokalna samouprava će snositi do 80%. Znači, može i mnogo manje. Ako lokalna samouprava, to je SNS, pošto je svuda na vlasti, smanji doprinose za vrtiće, automatski će građani morati da plate duplo više. Dakle, uvodite mogućnost da budu vrtići duplo skuplji. Malo pre odgovarate kolegi, svesni smo da je potreban širi obuhvat, da i oni koji nemaju para treba da idu, da imaju mogućnost da idu u vrtiće, a otvarate mogućnost za povećavanje cene. Evo, podneli smo jedan amandman koji kaže – neka lokalna samouprava pokrije najmanje 80%, a možda neka hoće i 100% da deca iz te lokalne samouprave imaju besplatan vrtić. Zašto vi sada omogućavate da se cena vrtića podigne? To je direktno suprotno onome što ste pisali u obrazloženju zakona. Iz ovih razloga, SDS neće glasati za ovaj zakon.
Reč ima ministar Mladen Šarčević.
Da krenem od ovih 80%. Radiće se socijalna karta i ne mislim da neko ko ima visoke prihode, može da dobija ovu uslugu za ovaj način. Ovo je samo otvorena situacija. Svakako da lokalne samouprave moraju o tome dobro da misle šta će i kako će. Najbolje je i slažem se da plati svih 100%, tamo gde imaju. Da li ste pravili analizu koliko njih nemaju? Razgovarajte sa predsednicima opština i videćete koliko nemaju da ispune ovu kvotu koja je sada zakucana. Znači, nismo mi tako bogata država. Imate nekoga da koristi vrtić zato što je mnogo jeftin, ima para koliko hoće i onda nemate da date kome treba. To nije pitanje ove materije, zakon ovde samo ostavlja ventil, a o tome mora socijalna karta da priča. Moram da demantujem nešto što ste stvarno ponovili više puta, i što je potpuno neosnovano. Direktori ocenjuju nastavnike. Gde ste to pročitali, samo mi objasnite? To ne postoji u zakonu. Time derogirate i ulogu direktora i nastavnika i moju, to ste svesno tendenciozno izmislili. Ocenjivaće ih timovi ljudi i nadzornici, a direktori će ocenjivati neke elemente rada i o tome ja pričam sa sindikatima. Nemojte da iskrivljujemo istinu potpuno. Da li ste vi čitali član 9. i petnaest članova koji se odnose na promenu modela načina učenja i rada. Ja sam danas bar pet puta rekao da se napušta bubanje i reproduktivno znanje i učenje. Ne znam da li treba šesnaesti put da kažem, kao da ne sedimo u istoj sali. PISA testovi, da, nije ministar Verbić, zaboravio da uplati pre njega onaj, nije ni Žarko, ima ime, neka se seti ko je. Drugo, mi smo napravili PISA savet odmah sa Institutom za psihologiju i videli da smo tada izašli, bili bi smo još lošiji, jer četvrta komponenta nikada nije rađena u Srbiji, a to je finansijska pismenost. Ogroman broj navoda, truda i rada se uradilo da bi se to postiglo. Mislim da ćemo napraviti bolji rezultat. Svrha ovoga o čemu pričamo je promena toga o čemu govorimo. Nemojte mene prozivati, a dobio sam sada deset poruka od ljudi iz perioda kada ste vi bili zajedno poslanici i kada su ovi zakoni dolazili mnogo češće po hitnosti. Ne možete koristiti vi taj argument, jer ste to radili. Evo pročitaću vam samo, a to čuvam za sutra, to niste u pravu. Mnoge evropske države pošto je Poglavljem 25. i 26. regulisano šta je to zajednički okvir, a šta može svaka država ponaosob da radi. U ogromnom broju država, spremiću tu punu informaciju, ministar je ili predsednik Nacionalnog prosvetnog saveta ili ga imenuje. U ogromnom slučaju je Vlada, a u vrlo malom broju Parlament. Evo, to bi trebalo da proučite i da vidite da to nema veze sa tim. Mnogo je važnije da li ta situacija daje dobar rezultat. Mi sve vreme pričamo o formi kao da unapred Ministarstvo ili izvršna vlast ne treba da ima nikakvu funkciju. Da li smo dovođenjem države i institucija na taj način obezvredili i doveli do haosa? Do blagog haosa jesmo. To što mi sada pokušavamo da uredimo, nije trajno stanje stvari. Pitanje koje ste vi meni postavili, postavili su ga i ljudi iz sindikata. Rekli su mi isto, mi u vas imamo poverenje i znamo da ćete ovo časno da radite i bitan je momenat da mi to povučemo. Ja sam njima odgovorio, birajte uvek ministra koji se neće baviti politikom osim obrazovnom politikom. Ja se bavim, zaista, obrazovnom politikom.
Profesore Stojmiroviću, vi ste u sistemu. Da li ste želeli repliku kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe? (LJubiša Stojmirović: Ima bar petoro pre mene.) Izvolite onda vi.
Ministre, ili niste razumeli mene, ili niste videli tačno šta su napisali u članu 189. Dakle, lokalna samouprava može da finansira do 80%. Ne može preko. Fiksirali ste zakonom da ne može. Ako postoji bogata opština koja hoće, više ne može. Ja sam protiv toga. Ako može, neka plate. To je jedna stvar. Druga stvar – ovoga se najviše i bojimo. Znate, to je bilo i kod Zakona o porezu na imovinu. Onda je Dinkić rekao – pa, to će lokalna samouprava. Mi smo rekli – do. Pa će ovi kao da smanje. Ne, naravno, niko nije smanjio namete. Neće ni ovi da ostanu na tom nivou. Tačno se plašim od toga što ste rekli. On će da kaže – nemam para u budžetu, vidi, ne moram po zakonu 80%, smanjiće za vrtiće i onda će građani morati da plate duplo više. To je jedna stvar. Druga stvar, ne možemo da se upoređujemo prosto sa svim zemljama u Evropi što se tiče sistema, jer je drugačije nasleđe. Znate, u Švedskoj Vlada postavlja sudije. Da li možete da zamislite sistem u Srbiji da Vlada postavlja sudije? Ne može, nego moramo da izbacimo i ministra i predsednika Odbora za pravosuđe iz Visokog saveta sudstva. Dakle, ne možemo se upoređivati u tom smislu. Pretpostavljam da ima u nekim zemljama da ministar sve to radi što ste vi sada stavili. Ali, ja prosto mislim da to nije dobro u našem sistemu i mislim da neće dati dobar rezultat, a vidim iz vašeg nastupa danas, vi polazite od sebe, znate da imate dobru nameru, a ja vam dajem primer. Evo, sutra smene vas, dođe Čolićka. Šta da radimo? Menjamo zakon kompletan? Znači, ne može da zavisi od jednog čoveka. Ne može. Jer, kad zavisi od jednog čoveka, ako taj čovek ne valja, sve ide u sunovrat i to je luksuz koji mi sebi ne možemo da dopustimo. Ja sam siguran da vi nećete biti na tom mestu narednih 10 godina. Doći će neko drugi, a šta onda da radimo? Zbog toga mora da postoji mehanizam drugačiji.
Zahvaljujem kolega Konstantinoviću. Reč ima ministar Mladen Šarčević. Izvolite.
Lično mislim da je uloga parlamenta, Vlade i bilo koje stranke da se više ne dešava da se ministar ne bavi obrazovnim politikama. To je prvo. Drugo, pričali smo danas da zakoni ne mogu da traju predugo. Menja se tehnologija, sve živo. Menjaće se i ovaj. Pomenuli smo da ćemo ga jako brzo menjati, i zbog one komponente koju smo pominjali, jer smo obećali veroučiteljima. Imaćete brzo priliku. Ali, da li da osudimo nešto što nismo probali? Znači, mi dajemo sada jedan koncept na osnovu loših situacija i dobar efikasan model kako ćemo možda rešiti. Verovatno od ovoga ne možemo da napravimo gore. Evo, da uzmemo i PISA testiranje i interno i bilo koje drugo, hajde da probamo možda ovaj model. Mi smo ovde ugradili sve pozitivne primere. Izučavali smo 14 evropskih zemalja. Tako da nemoj da sudimo unapred da li će ovo valjati ili neće. Jer, ako dajemo neke rezultate koje smo već uradili, čak i bez para, a to je uvođenje informatike, uvođenje mnogo čega, verujte da smo to uradili strašnom voljom. I nismo kukali da li će neko da nam da novac, kompanije su nam prišle, prepoznale to i to je nešto što sad daje nadu. Ja sam ovo iz ličnih razloga prihvatio da radim, upravo da bi napravili dobrobit deci Srbije. Ako to i mnogi drugi prihvate iz istog razloga, ja ću vrlo rado dolaziti na parlament da o tome sa vama uvek pričam. Eto, toliko.
Zahvaljujem, ministre. Povreda Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Đorđe Komlenski. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, povređen je član 107. stav 1, koji kaže – govornik je na sednici Narodne skupštine dužan da poštuje dostojanstvo Narodne skupštine. Uvaženi kolega u prethodnom svom istupu, koji vi niste prekinuli, uvredio je ovaj dom rekavši da smo mi dužni da nešto i da nešto moramo da uradimo, da moramo da izbacimo ministra, da moramo da izbacimo izvršnu vlast iz pravosuđa. Ja mislim da je to apsolutno uvreda za ovaj dom, pogotovo od onih koji nisu morali, ali očigledno su dok su vladali hteli, da dovedu Srbiju do ivice propasti i dobro je da uopšte imamo ikakvo školstvo, da imamo ikakvu privredu, jer da su oni ostali još jedan dan na vlasti duže nego što su ostali, verovatno da ni Srbije ne bi postojalo. Izgleda da kako dođe oktobar mesec, njih počne da hvata nekakva čudna inspiracija. Prema tome, ja vas molim da ubuduće povedete računa o ovakvim stvarima. Ovo što je rečeno je apsolutno uvreda za svakog ko sedi i razmišlja o dostojanstvu ovog narodnog doma. Hvala.
Zahvaljujem. Kolega Komlenski, slažem se sa vama da svako od narodnih poslanika kroz diskusije treba i mora da vodi računa, u skladu sa Poslovnikom, o dostojanstvu Narodne skupštine Republike Srbije. Međutim, morate se složiti sa mnom da ni ja kao predsedavajući uvek ne mogu predvideti, a nekada ni čuti, šta je to o čemu govore narodni poslanici, ali zato ste i vi tu, između ostalog, da ukažete na to. Smatram da nisam imao nameru i nisam povredio navedeni član Poslovnika. Pitam vas da li želite da se Narodna skupština u Danu za glasanje izjasni o ukazanoj povredi Poslovnika? Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik LJubiša Stojmirović. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, mislim da je današnja rasprava bila dosta kvalitetna, pogotovo što nije bilo, sem u jednom trenutku, istupanja vezanih da može neko da kaže da nismo vaspitani, da nismo kulturni i tako slično. Pogotovo što je danas na dnevnom redu i zakon koji tretira oblast vaspitanja. Krenuću da analiziram, uglavnom ponešto što se ovde govori. Kada govorimo o vaspitanju, nažalost, mi smo vaspitanje zaboravili. Ono nam je bilo negde u kraju. Sve smo podredili obrazovanju, a ne možete da imate obrazovanog čoveka ako nije dovoljno vaspitan. Da bi rešili taj problem, moraćemo da se potrudimo da od prvih dana dolaska na svet tu našu decu, te buduće naraštaje, vaspitavamo da budu čestiti i dobri građani, da budu vaspitana deca i onda će vremenom doći i obrazovanje. Pogledajte, recimo, primer, da li ste videli u prevozu gradskom da neko od mlađih ustane starijem, da ustupi mesto? U vreme kada sam ja bio dečak, to je bila sasvim normalna stvar. Međutim, sada se sve to promenilo. Da smo blagovremeno vaspitavali tu našu decu, ne mogu da kažem da ne bi bilo, ali bilo bi manje ovog vršnjačkog nasilja. I ne bi nam se dešavale stvari koje nam se dešavaju, nažalost, i kod nas a i širom sveta. S druge strane, mi smo i to obrazovanje gurnuli malo u zapećak. Zašto? Bila su krizna vremena, bile su te ratne godine, dešavalo nam se to što se dešavalo i nekako je najlakše bilo – lomi preko obrazovanja, to nije važno. Čak je i koleginica Jerkov, koja sada nije tu, koja je doktorant, treba da doktorira ove godine, koliko sam čuo, i ona će najverovatnije možda nastaviti tu akademsku karijeru, možda će biti profesor, itd, ona kaže – bankari imaju deset puta veće plate od prosvetnih radnika. Normalno je da imaju veću platu. Nije normalno. Kod Angele Merkel kad su došli da se žale i da kažu kako profesori imaju velike plate i da bi trebali pojedini slojevi da imaju veće plate od njih, ona im je rekla – ne može, napolje. Zašto? Ti bankari, ti stručnjaci veliki, menadžeri, morali su od nekog da nauče to što prodaju. Od koga su učili? Od svojih učitelja, od svojih nastavnika, od svojih profesora. Znači, profesori i to nastavno osoblje mora da bude vrednovano onako kako to dolikuje. Ovaj zakon neće to promeniti, jer, normalno, ne može u jednom trenutku da se promeni, mora i ta naša privreda da bude jača i mnogo toga da se desi, ali je dobro da imamo koncept koji će voditi računa o prosvetnim radnicima. Biću srećan kada ponovo na fakultetima za asistente budu birani najbolji studenti, studenti koji su svojim radom i svojim znanjem pokazali da zaslužuju to. Mi nekako zaboravljamo ono što je bilo u vreme kada smo mi bili na vlasti, odnosno kada ste vi bili na vlasti, nego nekako počinje nam život i počinju nam saznanja kad smo opozicija. Čujem tu jednog kolegu koji kaže – akademska čestitost, problem je najveći plagijat, lažne diplome. Zar se toga nije setio ranije? Evo, ja mislim da se većina vas seća, dr Vojislav Šešelj je pisao čitav naučni elaborat, jednu od onih njegovih čuvenih knjiga o plagijatu jednog od profesora na pravnom fakultetu, nisam hteo da spominjem ime, ali, to ste svi zaboravili. Kako u to vreme niste ustali pa da kažete – čekajte, ljudi, to je urađeno protivzakonito, krši se sa akademskom čestitošću! Nego se danas setite! Šta bi bilo da ste vi tada presudili - ni po babu, ni po stričevima. Kasnije bi se manje to dešavalo, ili se uopšte ne bi dešavalo. Ali, nekako, kad smo vlast, mislimo da ćemo večito biti vlast i da će sve biti onako kako mi zamišljamo. Trebamo da radimo tako da i kad ne budemo vlast odgovaraju nam zakoni koje donosimo. Još jedan problem. Većina tu ili određeni broj kolega je od ministra tražilo besplatno školovanje, osnovno, srednje, itd. Šta znači to besplatno? Ne znači da ništa ne mora da se plati u toku školovanja. Jer, neko će reći – ne plaćaju školarinu. U redu. Ali, plaćaju knjige. Sredimo da se ne plaćaju knjige, pa kažu – plaćaju uniforme, plaćaju garderobu, moraju da plate da jedu, itd. Mi nismo zemlja koja je bogata i koja ima previše da bi mogla to da omogući. Moramo svi da budemo svesni toga. Tražiti nešto tako od trenutne vlasti ili od trenutnog ministra je iluzija. To ne može da se desi. Neko je spominjao problem tih školskih uniformi. Ministar lepo reče da je to fakultativno, ko hoće uniforme, neka bira, ko neće, ne mora. Kada bih se ja pitao i kada bih ja imao neku moć, ja bih predložio generalnom sekretaru naše Skupštine da iz budžeta obezbedi svim zaposlenima po dva kompleta letnje, po dva kompleta zimske uniforme i ovima koji rade u administraciji i nama u skupštini, možda bi to bilo mnogo bolje. Ali, to je moje mišljenje. Da li će to ona prihvatiti i da li to skupština može da uradi, to je druga stvar. Imamo problem vezano kod izbora direktora u osnovnim i srednjim školama. Hajde da budemo pošteni. Pa, kakva je to vlast, kakv je to ministar ako nema prava da odlučuje o tako bitnim stvarima ili da makar sugeriše? On ne bira direktno, da kaže – taj i taj će biti direktor, nego na predloge koji stignu iz lokalne zajednice, od roditelja, nastavnika, on je taj koji donosi konačnu reč. Mi smo imali u jednom od prošlih zakona izmenu vezano za članove saveta na privatnim fakultetima, pa zbog negodovanja vlasnika privatnih fakulteta, gde se desilo da ih u savetu nadjačaju oni koji nisu vlasnici, koji ne daju sredstva, nisu uložili svoj kapital, bili su manjina na svom posedu, svom fakultetu, pa smo to promenili. Zašto je problem da država, koja je osnivač, koja je vlasnik, ima znatan uticaj na politiku koja se vodi na visokoškolskim ustanovama? Ne mogu da shvatim da je to veliki problem i da to ne može da se prevaziđe. Neko od kolega reče – vi hoćete sve i da donosite zakone i da otpuštate, primate. Pa, ja sam 2000. godine dobio otkaz na fakultetu samo zato što sam bio pripadnik retrogradnih snaga crveno-crne koalicije i tako nešto bez veze. Niti sam ja imao neku funkciju, niti sam bio neki veliki šraf, bio sam predsednik Odbora za prosvetu, doduše. Mislim da je današnja diskusija bila dobra. Ukazali ste i ukazali smo ministru na mnogo toga što u ovom zakonu mislimo da je dobro i da nije dobro. Kroz amandmane će se, najverovatnije, nešto od toga i promeniti. Moramo da budemo razumni, moramo da pružimo šansu i ministru i ministarstvu da na način kako oni vide vode ovo ministarstvo i da pokušaju da promene mnogo toga što nije valjalo. Koleginica Jerkov, opet nju spominjem, reče – naše škole su iste kao pre 100 godina. Evo, ja sam hteo da je pozovem da dođe kod mene u Crnu Travu, da obiđe Građevinsku školu, da vidi Muzej građevinarstva i da vidi kako se ti ljudi koji žive tamo, da ne kažem na kraju svetu, ali u tom prigraničnom prostoru, kako se trude, kako pokušavaju da stvore nešto i da obrazuju, da stvore nove, kvalitetne ljude koji su se pokazali svojim znanjem i umećem u oblastima, pogotovo građevinarstva. Ministar i Ministarstvo je izašlo u susret i obećalo nam je za sledeću godinu da će imati malo više pažnje da usmeri, da vidi šta može da se pomogne tom kraju. Normalno, ne može ministar sam to da uradi. S druge strane, govoreno je oko ekskurzija. Ja sam bio kod ministra, predlagao sam mu za određene zgrade školske koje nisu u funkciji, a nalaze se u vlasništvu Ministarstva, da se iskoriste za te letnje škole. Bez problema je rekao da je to dobra ideja, da hoće Ministarstvo da pomogne i kroz taj vid i obuke i školovanja moći će da se vrše i ekskurzije i obilazak tih naših krajeva. Evo, da li je tu Milija? Nije. I kod njega sam bio u Svrljigu, isto ima jedna tako napuštena škola koja bi mogla da se pripremi, da se uredi, da zbilja ima neku funkciju. Koliko će nam trebati vremena da promenimo sve ovo što mislimo da nije dobro u našem obrazovnom sistemu? Mislim da će nam trebati dosta vremena. Da li ćemo imati snage? Ukoliko budemo mudri i ukoliko shvatimo da je problem obrazovanja problem svih nas, ne samo pozicije ili opozicije, nego problem svih nas, imaćemo šanse da rešimo taj problem. Moramo i te ljudi koji rade u procesu obrazovanja da tretiramo onako kako zaslužuju. Koleginica malopre reče, ne znam, prosečna plata 300 i nešto evra, sramota, ali država ne može više. Moramo da napravimo takav ambijent gde će nam u budžetu biti za obrazovanje 5%, 7%, 10%, ako da Bog, i onda možemo mnogo toga da uradimo. Ja mislim da će u sutrašnjem danu i u danima kada budu bili amandmani biti situacija i atmosfera slična ovoj i da ćemo diskutovati lepo, kulturno, bez ikakvog vređanja, i da ćemo pokazati da smo zbilja i vaspitani i obrazovani. Hvala.
Reč ima ministar.
Hvala. Pokušaću malo da sumiram ovo što smo danas radili i da možda još neke stvari koje smo ostali dužni da kažemo i poslanicima i ukupnoj javnosti. Vreme pripreme za izvođenje bilo kakve ozbiljnije reforme obrazovanja je najmanje dve godine, to evropska praksa i standardi govore, pod uslovom da je pre svega javnost i standard samog parlamenta i opredeljenost svih u njemu za to. Mislim da je donošenje strategije bio jedan od momenata i taj momenat nije iskorišćen za kasnije pravljenje dobrih akcionih planova i sprovođenje istih. Mislimo da je sad možda novi momenat i mi smo ovo vreme pripreme pokušali da skratimo sa dve godine na godinu dana. Mislim da smo u mnogo čemu uspeli da to postavimo. Možda nekome deluje da je ovo sve drugačije nego što je naviknuto, ali mislim da ovo ima šanse da napravi dobar rezultat. Kažem, finski model je najpoznatiji. On zahteva dve plus osam godina, uz dobru selekciju kadrova koji tamo rade i visoke plate. Mi imamo ambijent u kojem je još uvek prisutan MMF, gde su restrikcije i finansijska konsolidacija, ne da nije isto, nego dijametralno suprotno od svega toga. Ima još jedna mantra, što kažu u javnosti. Kad god se nešto loše desi bilo gde, evo, pao je krov u školi, bilo šta drugo, niko ne zove lokalnu samoupravu, niko ne zove predsednika školskog odbora, isključivo svi, prvo od medija do roditelja zovu ministra, i to je valjda neka navika našeg naroda i to je valjda tradicija u odnosu na ovu tradiciju koju smo malopre pominjali da je već iznađena kao neka nova tradicija. Mi imao dosta dobrih projekata i mislim da možemo i sami neka sredstva da obezbedimo u sistemu. Moja uloga je da se od svih ovih naših racionalnih ponašanja i svih ovih novina i vlada, a i pripadnici ovih međunarodnih institucija, slaže da prosveta mora dobijati više u svakom narednom periodu. Mislim da ćemo vrlo brzo to imati prilike i da vidimo. Mi smo formiranjem tih komercijalnih modela na fakultetima, gde će moći fakulteti da se bave i naučno-istraživačkim radom, inovacijama i da sredstva zadrže za dalje procese te iste vrste, napravili već jedan veliki iskorak. Uzmite samo Tehnički fakultet u Novom Sadu, i da nije morao da dođe „Šnajeder elektrik“ da otkupi spin-of fakulteta, kolika bi sredstva ostala u zemlji i koliko bi mladih naučnika to moglo da radi, a mislim da je to sada prava prilika da se ovo uvede. Mogu vam reći da je jako mnogo stranih ambasadora dolazilo u Ministarstvo, oni koji su nekada studirali u bivšoj Jugoslaviji, naravno, u Beogradu. Time su digli jako mnogo cenu beogradskom univerzitetu i posebno sada kada je već dve godine uzastopce u poziciji da je između 201. i 301. mesta. Oni traže da njihova deca studiraju kod nas komercijalno. Mislim da ćemo taj projekat početi da radimo, da vidimo javno-privatno partnerstvo, jer ne možemo ugrožavati standard učeničkih domova iz studentskih, ali možemo obezbediti smeštaj na drugi način. Oni su videli da su im u njihove zemlje došle vrlo čudne zemlje koje imaju zvučna imena, ali dovode treće, pete, i 12 garniture profesora, te mogu da odnos cene i kvaliteta u korist Beograda i beogradskog univerziteta sada ponovo istaknu kao prednost. Mi tu imamo konkretne dogovore i počećemo izradu kataloga i već je veliki broj fakulteta koji nastavu izvodi kroz studijske programe na engleskom jeziku koji će biti u tom katalogu. Registri svih delova sistema obrazovanja od predškolskog do visokog su urađeni. Ono što je jako važno, vrlo brzo ide konkurs za nauku i ovaj registar je bio neophodan da bude kao jedan od uslova. Na ovom registru se sada vidi i koliko je ljudi angažovano na koliko mesta, te pitanje i bukvalnog učešća u akreditaciji ljudi koji rade na puno mesta više neće biti dozvoljeno i time neko ko želi da pravi privatne ustanove, neka pravi na bazi kvaliteta, ne na bazi imena zvučnih ljudi i marketinga, a kasnije to morate nekim ko zna kojim kanalima i načinima da ispravljate. Mi u startu ovim zakonima pokušavamo da ispravimo neke stvari, da se ne dese, jer mnogo je kasno i mnogo je loše da moramo sve popravljati na silne načine. Koleginici Jerkov sam ostao dužan. Jako je važno, zaista, ja se trudim da ambijent školskih zgrada bude kvalitetan. Obilazim škole ne samo da bi ih otvarao, nego i da bih procenio koja treba da dobije prioritet. Ove godine smo 396 škola uradili. Naravno, nisu samo to pare iz budžeta, to su iz evropskih kredita, to je iz raznih drugih, i lokalnih samouprava, tu su i ambasade, naročito, recimo, Norveška, japanska i druge. Ali, ljudi, to je negde blizu četiri milijarde dinara ove godine uloženo u školske objekte. Ako se nastavi ovaj trend i poveća, to će biti sjajno za decu. Naravno da psiholozi kažu da ambijent daje deci bolje šanse i da bolje uče i da se bolje osećaju. Mi smo obezbedili za sada dovoljno računara da informatika krene kao regularan pregled, da ambicioznije škole krenu u elektronski dnevnik. To su projekti koji koštaju jako mnogo para u susednim državama koje su već članice EU. Mi to radimo na jedan teži način, ali vrlo uspešno. Znači, uspeli smo da obezbedimo razumevanje Vlade, još 40 zaposlenih koji će raditi u školskim upravama upravo na onome što je Nacionalni prosvetni savet, ne ovo ministarstvo, nego prethodnima, zamerao da nemamo ljude, logistiku koji će to održavati. Da, to smo obezbedili sa Ministarstvom za telekomunikacije i zahvaljujem se. Zaista svako ko uradi za dobrobit dece je učinio dobro delo, a to je podizanje celog sistema na amres mrežu i tu smo jako zahvalni. Insistirali smo da gimnazije budu jače povezane na optičkim kablovima, da imaju bolji protok da bi mogle ozbiljnije da priđu informatičkim smerovima. Mislim da ćemo dogodine imati jako mnogo informatičkih modela gimnazije. Kada sam već pomenuo gimnazije, zašto deca ne biraju, a mnogi često kroz ekonomsku školu imaju zanat ili imaju, recimo, lakšu prohodnost, što je neko rekao, ka ekonomskim studijama, kao najčešćem izboru, pa čak i pravima, ali ono što je zaboravljeno, što u Strategiji piše, što treba civilizacijski deci da se pruži, a to je izbornost. Ne mogu da imaju svi 15 predmeta od prve do četvrte godine i da kažemo – to je super, klasična gimnazija. Jeste, ali neće svi da budu ekonomisti. Gimnazija daje pravo da bude inženjer, da bude lekar, da bude vajar, šta god. Znači, mi nismo ponudili te izborne programe deci. Uvek se od toga bežalo, jer to bi bilo mnogo skupo. Organizaciono smo to rešili i rešili smo kroz razne druge uštede. Mislim da će koncept gimnazije podrazumevati veliku izbornost predmeta. Nije sada priča da dete mora da bira ko građansko, ne znam, od kada je pošao u školu. Prva godina gimnazije, može da izabere ekološku grupu predmeta ili programa. Ako mu to ne odgovara ili je mlad, 15 godina, ne može da zna za šta će sebe da opredeli, da vidi, on može da pređe na pravo i političku nauku, može da pređe na sport i medicinu. Zaista smo predvideli mnogo paketa, a sačuvali sve vrednosti klasične gimnazije, i to je struka oberučke prihvatila. Sada mnogi timovi u Zavodu za obrađivanje počinju da se bave programima. Mislim da smo tu jedan korak od sedam milja iskoračili. Ponovo ću se vratiti na ovu temu decentralizacije. Znači, uviđajući da je sistem dosta neujednačen, koristim priliku da pohvalim škole u koje kada uđete vidite da sve funkcioniše odlično, da se čak nedostatak para nije odrazio na to da škola nema cveće, da nije uređena, da nema loših grafita, da je jedna odlična zajednica roditelja, nastavnika i učenika. Tu vidite da je sve to tako, a onda imate školu gde je sve nategnuto. Sad ima 40% jednih, 40% drugih, hajde barem ovu sredinu ćemo brzo da prevagnemo ka boljima. Nama je glavni posao da vidljivo sve škole koje su ocenjene tom nekakvom jedinicom, kažem opet, taj alat nije najsrećniji, ali u nedostatku boljeg, čak u regionu nema ni takav, i usavršavaćemo taj alat. Ako podignemo za godinu dana sve škole barem na tu dvojku, a to moraju direktori da urade i oni moraju da završe obuku, on mora da bude i menadžer i sve po redu i onda smo gledali da se mogu formirati neka druga tela, o tome danas nije diskutovano, ne da bi smanjili broj zaposlenih. Govorio je kolega o pravnicima, sekretarima, vrlo važan resurs koji ne znamo da koristimo. Zaista neke stvari smo u sistem uveli da bi se poštovao zakon i da bi se školama pomoglo da ne lutaju, jer su pravnici nekada bili sa srednjim školama, osnovnim, u stvari sekretari. Međutim, mi nismo obučili većinu tih ljudi da mogu da zastupaju ustanovu na sudu, jer nemaju pravosudne. Mnogi od njih se ne razumeju u javne nabavke. To je tačno. Gledamo da napravimo od njih telo koje može nezavisno da radi i da specijalizuje ove neke poslove, a sa nižim činovnicima, sa srednjom stručnom spremom, dobijamo one ćate po školama koje obično pravnici rade, jer nema ko drugi, a time dobijamo i na kvalitetu. Poneo sam podatke ovde. Mislim da je samo za godinu dana, dok sam ja ministar, negde preko 200.000.000 para plaćeno iz budžeta Republike na zaostale sudske procese iz 2005, 2007, 2009. godine, čega hoćete, tuži se ko s kim stigne. Znači, tu se vidi prvo bahatost direktora, najčešći slučaj, jer recimo radnik je nešto rekao, prirekao, on je pokazao silu i onda je došlo do sukoba, došlo je do tog otkaza, to traje po dve-tri godine. Neko mora da radi umesto tog čoveka u školi i stvorio se neki vakum u novcu od nekoliko miliona, jer ovaj radnik koji je izgubio proces najčešće bude vraćen na posao. Neko mora da objasni, a to je taj pravnik, direktoru da ne počinje procese koje ne može da dobije. To mi sada radimo, iako nemamo zakon, vršimo edukaciju, zovemo pravobranilaštva, jer zašto bacati pare na takve gluposti. To je najčešći slučaj, tužakanja na svim nivoima sa lokalnom samoupravom je vrlo česta pojava, a to je neplaćanje prevoza, niz drugih stvari. Znači, ceo sistem je dozvolio sebi da na svakom mestu pokazuje neke svoje slabosti. Ono što su jako loše situacije, mi smo pokušali da rešimo alatima koje smo imali, a to je inspekcija koja je nedovoljna za visoko obrazovanje. Ono što smo strukovnim školama hteli da poručimo ovim zakonom jeste da ćemo ih u buduće vrlo intenzivno povezivati sa privredom, mnogo više nego univerzitet, jer svrha njihovog postojanja je upravo to. U razvijenim zemljama, hajde da uzmemo Kanadu, oni imaju odličan model, postoje nacionalne asocijacije koje spajaju ove stvari i država iz budžeta ne daje 100% njima nego do 40%, 50%, 60% najviše. U onom trenutku kada privreda nema interesa, onda se smanjuje od države, a to je kod nas sve po navici do sada. Mnoge stvari idu po navici. Znači, ovo je jako veliko područje, prosto ne znate šta treba da popravite ili zaštitite, da li veću podršku da date raznim zajednicama, romskoj, studentima sa hendikepom, deci sa individualnim obrazovnim programima. Rekao je kolega Korać, jesu uvedeni pedagoški asistenti, mnoge samouprave za to nemaju para. Moje kolege koje rade u predškolskim ustanovama se osećaju vrlo zapušteno, jer su oni ušli u sistem prosvete, ali su im pare ostale u lokalnoj samoupravi, dok su bili u Ministarstvu rada i socijale. Oni svim silama pokušavaju da uđu u sistem, da im Republika bude domaćin. Otuda ne mislim da će onaj procenat o iznosu koji treba neko da plati za vrtić, a on je minoran, ali kažem, sa socijalnom kartom neko neće dobiti ni dinara popusta, a postoje socijalne mere da se to i mimo ovog zakona individualno reguliše. Kada je u pitanju opremanje škola, nisu samo računari, mi ćemo pokušati da pratimo neke svetske trendove. Recimo, Izrael je dobar primer, da vi na lokalnoj samoupravi možete grupisati određene kabinete po naučnim disciplinama. Primer je ove godine Valjevo. Radimo jedan centar izvrsnosti u tehničkoj školi, jer nam svake godine po 30, sada već 50 mladih ljudi ostaje u Sloveniji. Jesu prvo momci, pa sad i devojke, odlaze tamo zbog „Gorenja“, tamo je visoko strukovna, ostaju svi redom. Obišao sam ih u učeničkom i studentskom domu, niko se ne vraća, a najpametnija deca odlaze. Valjda mi možemo da napravimo nešto što može da bude budućnost. Kompanija „Gorenje“ će preći sa bele tehnike sve više na geopumpe i savremene modele korišćenja obnovljive energije. Mi to pokušavamo sada da uradimo u Valjevu. Sa kompanijom NIS pokušaćemo da to uradimo u Banatu. Neki dan smo otvorili još jednu ustanovu, kao što je Petnica, za ponos cele države i svaka im čast, to su ljudi izdržali sami. Naravno, država je pomagala da se izgradi, da to postane nešto što je svetsko ime. Tršić je postao druga Petnica za oblast jezika, filologije i svega. Mislim da smo mi kao Ministarstvo dobili prednost da novi objekti nama pripadnu, jer smo mi znali, pokazali šta sa njima da radimo. Mislimo da za omladinu treba još takvih centara različitih opredeljenja i u raznim regijama, jer to je ono vreme koje deca moraju kvalitetnije da koriste i posle škole. Koncept sportske škole smo morali na neki način da resetujemo i da uradimo kako treba, jer jednostavno samo Beogradska sportska gimnazija i novosadska odeljenja Zmaj Jovine imaju taj koncept. Nije bio prilagođen deci. U mnogo čemu nisu tu bila sva deca baš sportisti i mnogo manipulacija imate, korupcije kada su upisi određenih škola, koje su zvučne imenom u čaršiji. Znači, sve su to pojave koje nijedan školski odbor nije probao da reši. Dobili smo 36 škola, osnovnih i srednjih, na teritoriji Republike pre jedno šest meseci od Agencije za borbu protiv korupcije, gde su jasno iskazane manipulacije u zapošljavanju rodbine. Mi smo svaki školski odbor obavestili da preduzmu mere, jer to je nečasno. Pričali smo malopre o časnom ponašanju. Niko nije smenio nikoga. Ja sam imao pritiske od lokalnih šefova ili šerifa kako to ja smem, otkud meni pravo itd. Verovatno su me upozoravali da ja nemam takva prava, ali to se nastavlja, to je svakodnevno prisutno u štampi. Znači, mi imamo sve te pojave koje su vrlo, vrlo vidljive. Poslednja vidljiva pojava je, ništa nismo skrivali, jesu manipulacije sa malom maturom. Nismo mogli da dokažemo da li se sam proces dešavanja ispita odvija korektno, da li neko dopisuje, pokazuje mobilni i sve druge stvari što radi, ali smo na pregledanju imali čvrste dokaze kroz drugačije olovke, rezultate i sve drugo i to smo prezentovali. Ja sam bio u Novom Pazaru, u nekim osnovnim školama, koleginica koja to vodi je bila u Leskovcu. Nismo samo rekli – otkinite im glave. Ima tu dobrih direktora, ali niko se nije pokajao, niko nije rekao – pa, čekajte, ja sam delegirao supervizora, ja sam poslao profesora mojim ovlašćenjem da pregleda testove i njemu je poverena dužnost koja, ako se radi ovako, spada u teže povrede dužnosti. Imali smo pokušaj da školski prostori i ranijih godina se izdaju bilo kome, onako bez pažnje, pa uđe nekakva čudna grupa ljudi da snima nekakav još čudniji spot čudnog naziva i grupe i pevača i samo za smederevsku školu. Bar je direktorka bila časna, pa je sama dala ostavku. Isto se desilo letos u Prokuplju, dva viđena direktora gimnazije i osnovne škole su, ne znajući, dobronamerno, možda i lakoverno dali prostor bez odobrenja kako postupak nalaže i bez određivanja osobe koja će kontrolisati da li će tu ući nešto što je neprimereno. Naravno, u jednoj se dešavala romska svadba, a prikazano je kao etno događaj, a u drugoj je bila revija starih automobila, naravno, sa devojkama u kostimima, u peni i ne znam čemu. Stvarno, svakako ćete se složiti, nije primereno školama. Najveći deo problema jeste sa radnim mestima, jer ako smo zbog nataliteta došli u situaciju da neke ljude moramo razmeštati i to ugradili u zakon, a to su ove grupe sa sindikatima koje smo pomenuli, ne može niko da prima ljude i da ih drži po sistemu 60 dana u nedogled, iako je zakon predvideo jednom, jer onda on ne prijavljuje stanje koje ima, on čini budžetski prekršaj i država plaća i one koje je on doveo i plaća viškove koji nisu raspoređeni. Znači, mogu baš do ujutru da vam pričam o silnim mehanizmima i da čitam, ali evo, samo deo ću danas, podelićemo nešto i za sutra, ali časnu reč vam dajem, neću da ulepšavam ništa što sam video. Kada bih to radio onda bih bio nečastan čovek i verovatno neki možda polu političar, ja nisam ni jedno ni drugo, ali mislim da ovo može i mora da se popravi upravo nekim uvođenjem reda. Uvođenje reda mora da bude nešto, a ne kontrola radi kontrole. (Radoslav Milojičić: Hoćete da kažete da su političari nečasni?) Ne, nisam na taj način mislio, izvinite.
Rekao je polu političar, što ste se svi iznervirali?
Polu političar, izvinjavam se, mislio sam na sebe, jer ako radim ovo onda sam polu političar. Molim vas stvarno da sva ova rešenja ne shvatite da su bukvalna, jer ako kažem zaista da sindikat pregovara sa ministarstvom, ne znači da dolazi po 30.000 ljudi koje taj rukovodilac sindikata predstavlja. Pretpostavljam da je on sve obaveze i poslove sa njima već završio, isto je tako i ovde. Ono što je temeljno rađeno, znači ukupna prosvetna javnost je učestvovala u ovome barabar, od tačke do tačke. Sa mnogo čime se nismo slagali jedni sa drugima, ali smo konsenzusom došli do zajedničkih rešenja. Izvinjavam se, samo još nešto oko udžbenika. Vrlo brzo ćemo biti u prilici da mnoge stvari tu popravimo, da sagledamo šta smo uradili u prethodnim periodima, da vidimo šta je to potrebno da deca i čitaju i uče, a idu izmene nastavnih planova i programa. Zaista obećavam da će to biti vrlo transparentno i javno. Ne moram ja da pravim nikakve ekspertske grupe, osim one za početak koje će otvoreno pozivati sve dobronamerne građane, mnogo ljudi radi u obrazovanju, koji će svako svojim doprinosom dati. Čitao sam mnoge i blogove i izveštaje kolega i verovatno ću mnoge od njih lično pozvati u tim, ako budu hteli da prihvate. Naravno, moram da pohvalim tim ljudi koji rade u ministarstvu, jer niko od njih se nije bavio ničime do sada osim u svojoj struci i svi su oberučke prihvatili da ovo uradimo zajednički za dobrobit dece u Srbiji. Hvala vam.
Hvala vama. Petnaest minuta je do šest sati. Da li da prelazimo na listu? Profesor neće moći do 18,00 časova da stigne, a onda bi Aleksandar Čabraja i ovi koji će biti pročitani da mi protestuju. Mogu da čitam, ali na vašu odgovornost, da me sutra branite. Jedino bi stigao Milija Miletić. On može i u 10 sutra, jel tako? Može i sada, hajde onda do 18,00 časova. Do 18,00 časova koliko stignemo, pošteno, sutra onda u 10,00 časova. Izvolite.
Zahvaljujem se, predsednice Skupštine. Uvažene kolege poslanici, uvaženi ministre sa saradnicima, predsednice Skupštine, građani Srbije, ja sam Milija Miletić i dolazim iz Svrljiga, a to je najlepša opština u Srbiji, koja se nalazi pored Niša, a to je najlepši grad u Srbiji. Inače, ovde u Skupštini predstavljam Ujedinjenu seljačku stranku, a izabran sam liste SNS. Kao prvo bih rekao da kao čovek, kao roditelj stvarno imam veliko poverenje u našeg ministra gospodina Šarčevića, baš zbog toga što čovek ima veliko znanje, veliko iskustvo i baš zbog toga što znam da zna da bira svoje saradnike. Sa njim u komunikaciji, pre dolaska ovog zakona ovde u Skupštini, razgovarao sam i video da čovek svojim znanjem, svojim iskustvom želi da mnogo više poboljša rad svih sistema, i osnovnog, srednjeg i visokog obrazovanja. Inače, znam, bilo je dosta problema, kao čovek mislim da ćemo u narednom periodu donošenjem ovog zakona i za osnovni sistem obrazovanja i za visoko obrazovanje imati mogućnost da našoj deci, našim učenicima obezbedimo sigurnije školovanje, odgovornije školovanje i siguran sam da ćemo na ovaj način imati mogućnost da veliki broj naše dece na vreme preusmerimo da rade određene poslove koji imaju budućnost. Siguran sam i svedok sam svega onoga što se radi u periodu kada je tu ministar Šarčević, imao je dosta problema, puno problema će biti još, ali dosta problema se rešava. Uvaženi ministri, stvarno vam dajem maksimalnu podršku, jer sam siguran da ćete nastaviti sa kreiranjem politike vezano za ministarstvo koje vodite na način kako to odgovara. Veliki problem naših malih lokalnih samouprava jeste i problem vezano za izbor direktora, gde određeni direktori izgube, mogu da kažem, kompas, pa se sutra zaborave i nađu određeni broj članova saveta školskog odbora i na taj način nastave da deluju i dalje na način kako ne priliči. Imamo veliki broj škola koje baš zbog toga imaju štete, zato što određeni direktori nisu radili svoj posao kako treba. Na ovaj način i ovim predlogom koji ste dali mislim da će određene stvari moći da se na vreme promene, ali sa druge strane još nešto, siguran sam da ćete vi kao odgovoran čovek uvek birati one najkvalitetnije i najbolje ljude. Predložio bih vam samo jednu stvar, biću kratak, a to je vezano za sport, za fiskulturu. Imamo mogućnost i potrebu da se što više naše dece bavi sportom i fizičkim vaspitanjem, ali imamo u predškolskoj ustanovi ljude koji mogu da se bave decom sa fizičkim vaspitanjem, imamo od petog do osmog razreda obavezno fizičko i zdravstveno vaspitanje. Pozivam vas da iznađete mogućnost da ovaj prvi ciklus, imamo stručne saradnike, profesore fizičkog koji će moći da pomažu toj deci, jer je to najranjivija kategorija, pozivam vas da iznađete mogućnost da se toj deci da mogućnost da rade i da se bave fizičkim vaspitanjem. Još jednom, kao narodni poslanik glasaću za ove zakone, jer imam poverenje u vas.
Zahvaljujem. Reč ima ministar gospodin Šarčević. Nećete, u redu. Reč ima narodni poslanik Aleksandra Čabraja. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Jelena Vujić Obradović. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Uvaženi ministre, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, danas imamo dve tačke dnevnog reda, odnosno objedinjenu raspravu i pred nama su dva veoma važna sistemska zakona – Zakon o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja i Zakon o visokom obrazovanju. Ovi zakoni, pre svega, ne mogu da se naprave za danas ili za juče, već za budućnost našeg obrazovanja i vaspitanja naše dece. Mislim da se svi slažemo da su zakoni, reforme koje treba doneti veoma bitne i videćemo da li će u praksi imati nedostataka i da li će možda nekim kasnijim zakonima, vi to ministre i bolje vidite u praksi, da li ćemo kasnije morati neke stvari ponovo da menjamo, dopunjavamo ili ih sistemski promenimo. Ovaj zakon treba podržati. Za nas iz Jedinstvene Srbije pitanje obrazovnog sistema je vrlo bitno i poslanička grupa Jedinstvene Srbije podržaće ovaj predlog, koji je Vlada dala, a koji je na dnevnom redu za odlučivanje, koji treba u stvari da stvori bolje uslove za obrazovanje naše dece, jer oni su u stvari zakon. Ja ću na samom početku reći nešto što je zapažanje zajedničko za obe tačke, a gde se mora dati odgovor na neka vrlo važna pitanja, da vidimo i kasnije u skladu sa ovim amandmanima koji budu predloženi koje su to nadležnosti i da li ovaj zakon u praksi može biti prihvatljiv i u potpunosti implementiran. Pratila sam sve faze ovog postupka u izradi nacrta zakona, zahteve studenata, fakulteta, predloge ne završnim konsultacijama, kojih mislim da je bilo sedam i da je ovaj završni bio u Nišu. Tu je postojao visok stepen saradnje svih aktera, vi ste pokazali jako veliku volju i želju da napravite promene, koje su jako bitne u ovom zakonu. Ono što mi je posebno ulilo nadu jeste da postoje visoka očekivanja i ja ne sumnjam da postoje dobra očekivanja i dobra nadanja predlagača. Mi od 2005. godine, kada je inače donet taj prvi zakon koji je promenjen, on je menjan više puta, stvorili su se uslovi da vidimo jedan veći kvalitet u odnosu na dosadašnje zakone. Ministar prosvete u više navrata me je ubedio da treba da verujemo da želi ustvari da postavi kvalitetne temelje visokom obrazovanju i da je zadatak svih nas, odnosno taj prvi korak da vratimo đaka u središte zbivanja, što je jako bitno, jer škola i postoji zbog đaka, a sa druge strane da i našim uvaženim učiteljima, profesorima i vaspitačima vratimo taj ugled i mesto koje im je uvek pripadao, zbog čega u poslednje vreme oni često gube i samopouzdanje. O tome ću kasnije, ako budem imala vremena da nešto više kažem. To je ono što je prvo i najvažnije. Drugo, dugo se zaboravljalo da se sa društvenim promenama i novim tehnologijama menjaju i potrebe đaka, njihov odnos prema školi i prema životu. Ovde vidim da je namera predlagača da upodobimo obrazovni sistem savremenom učeniku, jer samo tako možemo izbeći nerazumevanje i odbacivanje nastavnog programa, gubitak poverenja u svoje sposobnosti i samoznanjem, rast broja obrazovanih, ali nekompetentnih kadrova, nespremnost za tržište rada kao i sve druge negativne pojave koje su nam se usput javile. Ako tu obrazovnu praksu ne prilagodimo savremenim zahtevima tog sistema i potrebama znanja, zajedno ćemo jednostavno izgubiti šansu za privredni oporavak, ali i za kulturu i identitet naše zemlje. Treće, ono što je jako bitno jeste da sadržaj ovog zakona gde i ministar i Vlada i zakon insistiraju da veza sa privredom bude jača, ovde imamo jedan preduvod u to dualno obrazovanje na kome je i u više navrata i predsednik naše poslaničke, uvaženi Dragan Marković Palma govorio da ga treba uvesti, mi smatramo da treba uvesti dualno obrazovanje i da će dati efekte. Mislim da je ministar našao rešenje da poveže našu privredu sa visoko obrazovnim ustanovama, to je ta veza studiranja uz rad koja može koristiti i te kako i studentu i privredi. Zatim imamo mogućnost da visokoškolska ustanova može da osnuje privredno društvo, fakulteti i univerziteti će na taj način moći da unovče svoje znanje. Nacrt zakona donosi mnogo novina i pored profesionalizacije upravljanja visokoškolskim ustanovama, nacrt nalaže i univerzitetima, recimo da u roku od devet meseci od stupanja na snagu novog zakona, objave konkurs za izbor menadžera, što je takođe jedna novina. Isto tako, po našem Ustavu osnovno obrazovanje je obavezno obrazovanje. Ono što bih predložila jeste i da srednje školsko obrazovanje u nekom kasnijem periodu bude uvršteno kao obavezno obrazovanje. Zatim, ministar dobija jako velika ovlašćenja, tako da je u ovom slučaju veliki teret na njemu i preuzimanje velikih obaveza, što je sada tu malo i diskubitalno. Ovde dobija mogućnost da ministar lično poništi diplomu o stečenom visokom obrazovanju. Ono što posebno treba pohvaliti jeste da ključ za povezivanje svih podataka o studentima u jedinstvenom informacionom sistemu prosvete, gde će biti jedinstven obrazovni broj koji se sada uvodi kao neizostavan pratilac akademaca na tom obrazovnom putu. Imamo i puno dugih novina, ali sam sa vremenom veoma slaba. Nažalost, imamo temu koja nam se vremenom i u modernom društvu nametnula kao vaspitna mera, a to je vršnjačko nasilje.
Vreme koleginice Vujić.
Samo da završim još jednu rečenicu, ako nije problem. Ono što je jako bitno, što bih želela da kažem ispred poslaničke grupe, jeste da u narednom periodu radite na tome da prilagodite da udžbenici budu dostupni svim učenicima i da pokušate da, ne da vratite, da napravite bolji projekat gde ne samo deca od prvog do četvrtog razreda ili određene socijalne kategorije, već da svim učenicima budu pristupni.
Zahvaljujem koleginice Obradović. Reč ima narodni poslanik Dragoljub Mićunović.
Gospodo narodni poslanici, ovo je sigurno najvažnija tema sa kojom se svako društvo susreće, jer ona govori ne samo o sadašnjosti, ona govori o budućnosti. Zbog toga ona nije uvek prikladna mnogima koji žele da reše nešto danas, daj nam danas pa videćemo šta će biti kasnije. Istovremeno, ona je krajnje odgovorna, ona ne rešava samo naše pitanje, ona rešava pitanje budućnosti i imamo ogromnu odgovornost prema hiljadama i hiljada đaka šta će se u njihovom životu događati. Ne postoji ni jedan odgovorniji zakon od ovoga. Naravno, ne bih hteo da citiram filozofe, ali pisac „Društvenog ugovora“ napisao je pre 250 godina – polazim od ljudi kakvi jesu, a zakona kakvi bi mogli da budu. O tome kakvi smo ljudi, ne bih hteo da govorim, ali o društvu nešto mogu da kažem. I da društvo nije mnogo bolje od onoga kakvo nam je školstvo i obrnuto, školstvo nam je onako kakvo nam je društvo. Zahvalan sam ministru što nam je opisao to stanje u školstvu. Korupciju, zloupotrebu, pritiske roditelja, pad nivoa, neodgovornost, sve su to činjenice. Sada se postavlja pitanje – kako ćemo to da uskladimo, ajde da se našalim, sa onom Kusturicinom, reći ću ipak, u filmu „Sećaš li se Doli Bel“, konferensije kaže – svakim danom napredujemo u svakom pogledu. To je taj optimizam, ali društvo je bilo drugačije. Sklon sam da kažem da mi često nazadujemo i to se dešava i drugim narodima, naravno. Rekao bih da se čak i američkom narodu sada dešava i njegovoj demokratiji da nazaduje, a da ne govorim o nekom sitnijem. Međutim, kad sam bio već spreman skoro da poverujem, pošto me u to uverava televizija svake večeri, dođe mi do ruke jedan tekst, koji ću dati kasnije ministru, pod naslovom „Ciljevi i domašaji reforme školstva“, naša stvarnost, časopis tada vodeći 1959. godine. Nadam se da će ministar tu naći mnogo inspiracije i videti da je u nečemu on napredniji od onoga što se danas predlaže. Ovde imamo jedan krupan problem. Suočeni smo sa velikim i ubrzanim promenama. Ne možemo više školu zasnovati na gomilanju činjenica, erudicija je mrtva. Pritisnete dugme i naći ćete na internetu, na „guglu“ sve što vam treba, ali naći ćete ga mnogo površnije i sa obiljem takvim da je to skoro neupotrebljivo. Rezultat toga, što informacija zamenjuje erudiciju, vi imate više informacija, ali manje pravog dubinskog znanja, ali takva je tehnologija, tako će to ići. Ide brzina iza toga, menjaju se činjenice. U jednoj sjajnoj knjizi jednog Eriksona ne švedskog, nego norveškog, tiranija brzine se to zove, kaže - sada nose u koferu bibliografije, ovi autori koji ne prepisuju doktorate, oni nose u koferu, jer pritisne, je li, internet i izađe mu tamo nekoliko hiljada jedinica, ako je navodno to dao. To više niko ne čita. Nema tog ludog profesora koji će sada sesti pa to sve čitati. Dakle, suočeni smo sa tim, odavno u Evropi postoji jedan veliki problem i ona se prilagodila ovom modernom tipu obrazovanja u kome postaje važno razumevanje i funkcionalnost. Zato na času bilo kog, u ovoj zapadnoj zemlji, vi ćete videti raspravu o đacima, neki problem se rešava, nema onoga ko zna, pa hajde sada vrhovi su ti i ti, gradovi su ti i ti i kao veoma je važno, ta erudicija njemu više ne znači ništa. Ali, nema ni onog kritičkog duha. Dakle, škola je jedna autoritarna organizacija zasnovana na hijerarhiji, postoji jedna knjiga Ivana Ilića koja se zvala „Dole škole“, jer je smatrao da škola uči građane pokornosti, pa zbog toga nisu dobri građani, a nema dobre države bez dobrih građana. Kako ćemo da napravimo građane? Tu dolazimo do naše teme, šta je cilj obrazovanja? Da li je cilj obrazovanja samo da imamo nekoga i da kažemo – on je pogodan, to traži privreda danas, je li da on to pritiska tamo zeleno umesto crveno itd, što nam obrazovanje obećava ili je cilj obrazovanja čovek, njegovo napredovanje. Jak mora biti osnovni cilj našeg obrazovanja i on mora da se vežba da zna da može da prelazi, jer je brzina promena ogromna sa jedne tehnologije na drugu, da se prilagođava, a i da ima nekog znanja da to može. Ono što se zvalo policentrično ili, šta ja znam, politehničko obrazovanje koje su mnogi pedagozi još u 19. veku propovedali. Da li mi to imamo danas u današnjoj školi ili nemamo? Ona je siromašna, podložna svim onim pritiscima politizacije koje postoje. Mi smo jedno društvo velikih političkih ratovanja, beskrajnih i to jeste problem da se stigne do onoga što se zove opšte dobro. Vrlo često govorimo – Vlada, pa Vlada je država, a država je vlasnik. Ma, nije, ona mora da bude samo čuvar opšteg dobra, a ne vlasnik. To je ključno pitanje danas šta mi hoćemo sa tim mladim generacijama. Ono što meni smeta u ovom zakonu, on se zove Zakon o obrazovanju i vaspitanju. O vaspitanju ima jako malo, skoro nimalo, a to je ključno pitanje. Obrazovanje se menja, usavršava, ali vaspitanje ostaje kao trajna obeležja karakterna nekog čoveka. Da li mi vaspitavamo đake da budu građani? Šta se dešava? Kakvo je to školsko nasilje koje je bilo nepoznato. Šta se dešava sa idealima koje oni imaju? Koje su to vrednosti koje trebaju da im se stvore i na koji način i kojim primerom. Ne zaboravimo, možemo mi doneti zakon kakav hoćemo, mogu im roditelji i profesori pričati šta god hoće, oni najveći deo vremena gledaju u televiziju, a kakvu televiziju gledaju, šta se tu produkuje kao vrednost. Samo nasilje, ubistva, sebičnost, kriminal, pornografija itd. To vaspitava generacije. Uzalud je ovo što mi pričamo da treba biti plemenit, dobar, to se teško događa. Imao sam priliku ili ne, svejedno, da budem i profesor gimnazije i profesor učiteljske škole i profesor na univerzitetu i ovde i napolju i da budem istovremeno i naučni radnik i da budem poslanik, šezdeset i nešto godina radnog staža, nešto sam naučio, imam nekog iskustva, ali ono što iz svega toga mogu da izvedem je sledeće, da je potreban uporan rad i stvarno osećanje da možemo učiniti nešto za opšte dobro, i da umemo da budemo tolerantni, da diskutujemo bez uvreda, bez želje da onog drugog uništimo. Druga stvar koja mi smeta u ovom zakonu jeste izvesna autoritarnost. Biće ministar, direktor, suzićemo vlast. To je tendencija našeg društva uopšte koja ide od vrha. Mi danas imamo vladu jednog čoveka, nemojmo se zavaravati da je to nešto drugo. Šta je problem koji mi danas imamo? Što je taj model udaljen od demokratije, jer kada Herodot definiše demokratiju, on kaže u negativnoj definiciji, ona je suprotna vladavini jednog čoveka. Zašto ovaj zakon smatram da nije demokratski? Demokratija se danas podrazumeva, pošto je posrednička demokratija u mnogo čemu izigrala građanina, on više nema, iza njegovih leđa se sve odigrava, ali on želi da bude prisutan, da u nečemu odlučuje. Vi ste videli radost građana kada mogu da odbrane neki vrtić, kao što ovi sada hoće da odbrane školu i tako dalje. Tu je on kao građanin, kao subjekt države, jer se on smatra s pravom, ravnopravan, jednak i zbog toga je on u jednoj zajednici, ali na ovaj način će biti teže. Dolazim do jedne teme zbog čega sam ja predložio jedan amandman, jedan zakon, to je pitanje besplatnih udžbenika. Čuo sam obrazloženje – pa, nema besplatnog. Ima besplatnog. To ne znači da onaj treba i da jede u školi, mada ima škola gde se i to događa, ali ako stavite u Ustav – evo, osnovno obrazovanje. Dakle, obavezno i kažnjavate, kao što sada pretite ovim roditeljima koji đake ne šalju u školu da će biti kažnjeni, a pri tom dozvolite da udžbenici idu na tržište sa velikim tiražima, ogromnim, to su milioni i naravno sa cenama koje su iznad mogućnosti da plaćaju, a vi znate koliko iznosi prosečna plata, nisu u stanju da školuju. Šta je posledica toga? Posledica je da mnogi tu decu i ne šalju u škole, a uz to ovde se ne pominje dovoljno, postoje nivoi siromaštva kada se deca, da ne pominjem samo romsku populaciju, i ne prijavljuju prilikom rođenja. Imali smo jednu raspravu na kojoj se pokazalo da preko 20% Romske dece koja se rodi nikad nije registrovano u matičnim knjigama rođenih, naravno, onda ih i ne zovu u školu. NJegov problem nastaje kada treba da se zaposli a nema krštenicu. I, toga ima u našem društvu. To je zločin prema deci. Dakle, nema veće vrednosti, važnijeg resursa nego što je čovek, a što je mlađi to je njegov resurs veći. Ako mi ne zahvatimo iz dubine naroda, odakle smo svi izašli, sve što možemo kvalitetno da služi opštem dobru, kao dobri građani koji ne misle samo o sebi nego i o svojoj državi da bude bolja, lepša, slavnija, uglednija, mi smo na pogrešnom putu. Zato smatram da udžbenici moraju da budu besplatni. Pokrenuću tužbu Ustavnom sudu, jer član 71. to decidirano kaže. Drugo, praksa svih zemalja koje sam konsultovao je da se udžbenici ili drže u školi, pa ih đaci iz svojih polica uzimaju i trajno im služe, ili dobijaju ceo papir. U Francuskoj, recimo, dobijaju i jedno i drugo, i da nose kući, a i da imaju jedan koji stoji u školi. Dakle, to se zove besplatno obrazovanje. Meni je prihvatljiv i predlog koji se ovde čuo o obaveznom srednjem obrazovanju. U mnogim zemljama je već odavno 10 godina obaveznog obrazovanja, a u mnogim zemljama je to sada stiglo i do obaveznog srednjeg obrazovanja. Mi nismo ni bogata zemlja, niti imamo tako slavnu demokratsku tradiciji da se sa njom možemo pohvaliti, da će sve biti sjajno i dobro, da ćemo svi raditi za opšte dobro, ali zato moramo da imamo zakone koji će makar toliko biti u skladu sa realnošću i ozbiljno ih se pridržavati. Još je Svetozar Marković napomenuo svojevremeno - lako je napraviti zakone, nema te varvarije u Srbiji koju možete da pretvorite u zakon, obučete je za čas, ali da li se poštuju ti zakoni? Onda dolazimo do ove druge tačke - ima li kontrole i kakva to kontrola da bude? Dakle, da li se može kontrolisati šta se događa u školama i kuda obrazovanje kao takvo ide? Mi nismo, izvinite, gospodine ministre, do kraja konsultovali savremenu pedagošku i psihološku nauku, ono što se danas kao moderno shvata. Svi su u nekom preuređenju, svi su na neki način zbunjeni tom brzom tehnološkom promenom koja se dešava. Sada imate posledicu da deca ne znaju npr. tablicu množenja. Što bi on to znao kad on pritisne telefon mobilni, svako ga ima u džepu, i on mu to kaže. Dakle, postoje i ogromne negativne posledice. On ne ume da napiše pismo. Imam posla sa saradnicima, nekim mladim, ne znaju da vam napišu obično pismo. Dakle, imaćemo deklaraciju o spasavanju srpskog naroda itd, sve je to lepo, ali naučimo ga prvo da piše. Da li svi znaju da pišu ćirilicu ili da uopšte pišu? Ide SNS, ok, kul itd, i time se stvar završava. Dakle, ako vodimo računa o opštem dobru, verujte da nema veće brige, bolje i odgovornije, nego brige o obrazovanju, o deci, bez ikakve politizacije. Mi smo to upropastili. Moram i to da vas podsetim, šta je sve ovde u Skupštini, ne ovoj, nego malo ranijoj, donošeno, ali srpskoj. Moralno politička podobnost. Pet zakona o školstvu, da isteraju nas osam nesretnika 1968. godine. To su glasali poslanici, glasali su za to. Dakle, ta politizacija koja je svojevremeno dok je bila jedna partija nanela ogromnu štetu, jer je lišila uticaja veliki deo kvalitetnih ljudi, ona se nastavila posle sa ovim partijskim radom. Ali, pošto znam da će se odmah skočiti da ima tu DS itd, da bi uskratio replike kasnije, da kažem da je samo jedan član DS bio ministar prosvete, a to je LJuba Davidović, pre 100 godina. Kasnije su bili, evo da uzmemo poslednje godine, Žarko Obradović, pa se vraćamo nazad do Lončara itd. Dakle nema, zahvaljujući feudalizaciji koalicija, u kojoj svaka partija uzme jedan resor i onda je ona tu gazda. Demokrate su pravile ogromne greške i to sam govorio na svakom sastanku, jer je to bilo skandalozno što su to prepuštali koalicionim partnerima. To nije lukrativno, da upotrebim taj izraz, pa pustimo to, neka se prosvetom bakće ko god drugi hoće. U tome leži odgovornost i DS za sadašnje stanje, ali u personalnom smislu, u odlučivanju, odlučivali su naravno i drugi. Pozivam na jednu opštu raspravu. Ja sam napravio nekoliko amandmana i očekujem da rasprava bude tolerantna. Moram priznati da je nelagodno dobacivanje koje se pretvara u jednu primitivnu svađu, u kojoj nemam oduševljenje da učestvujem. Nadam se da će ministar razmisliti o ovom, da ne ide na Ustavni sud, jer smo ovo već imali. Nekada su socijalisti dok su bili socijalisti, SPS je glasao za to, ministar Obradović me je hvalio svuda što sam pokrenuo inicijativu za besplatne udžbenike, ali promenila se koalicija i zaboravili su to obećanje i tu svoju orijentaciju. Ova Vlada ima toliko socijaldemokratskih ili socijalističkih članova, da mene čudi da ona vodi takvu jednu neoliberalnu politiku neprekidno, a ima ovde predstavnike i JUL-a i SPS-a i socijaldemokrata LJajićevih itd. Sve je to neki bivši režim koji je imao jednu socijaldemokratsku orijentaciju. Nadam se da će oni u Vladi kao kolektivnom telu uspeti da se izbore za elementarne pravednosti, jer ono što je najgore što nam se može desiti, to je da hiljade i hiljade talentovane dece zbog siromaštva ostane izvan domašaja svojih mogućnosti. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Sa diskusijom kolege Mićunovića završavamo sa današnjim radom i nastavljao sutra u 10.00 časova.