Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2002. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, sednici prisustvuje 160 narodnih poslanika. Molim vas da, radi utvrđivanja kvoruma, ubacite identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Konstatujem da nemamo kvorum. Određujem pauzu od deset minuta. Takođe, podsećam poslanike koji su van sale da su dužni da učestvuju u kvorumu, odnosno dužni da učestvuju u radu Skupštine, jer, recimo, kako bi funkcionisale manjinske vlade u svetu da se tako nešto koristi u parlamentima. [[Posle pauze - 12,00.]] Poštovane dame i gospodo, molim vas da utvrdimo da li imamo kvorum za nastavak sednice. Konstatujem da imamo kvorum i da možemo nastaviti sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju, sledeći narodni poslanici: Stevan Lilić, Radomir Naumov, Vlatko Sekulović, Momčilo Trajković, Dragan Šutanovac, Goran Ćirić, Miroslav Markićević, Milutin Prodanović, Branimir Trajković, Vladan Radovanović, Kermeci Karolj, Ružica Veljović, Branko Bešević, Miloš Lučić i Melank Šandor. Dragiša Marinković i Vasilije Pavićević odsustni za pre podne. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičog sekretarijata za zakonodavstvo. Takođe, saglasno članovima 83. i 84. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam na ovu sednicu pozvala predstavnike Centra za slobodne izbore i demokratiju, predstavnike Stalne konferencije gradova i opština Jugoslavije, predstavnike Studentske unije Srbije, predstavnike Saveza studenata Beograda,studente Studijske grupe za ustavno pravo na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu, predstavnike Narodnog pokreta "Otpor", predstavnike Niške studentske asocijacije i predstavnike Studentske federacije. Pozdavljam prisustne goste. Pre nego što nastavimo rad po dnevnom redu, jedno obaveštenje: Odbor za zaštitu životne sredine Narodne skupštine pokrenuo je inicijativu, koju su podržali poslaničke grupe DOS, DSS, SPS i SSJ, da narodni poslanici u pauzi sednice u ponedeljak 22. aprila posade dvadesetak sadnica kedra u Tašmajdanskom parku. Početak akcije zakazan je za 14 časova i 15 minuta na platou ispredRuske crkve. Sredstva za sadnice obezbediće se dobrovoljnim izdvajanjem polovine poslaničkih dnevnica narodnih poslanika koji budu želeli da na ovaj način učestvuju u navedenoj akciji, a na ovaj način narodni poslanici obeležiće 22. april - Dan planete. Nastavljamo rad po dnevnom redu. Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O OSNOVNOJ ŠKOLI (zajednički načelni pretres saPredlogom zakona o izmenama Zakona o srednjoj školi) Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona za koje je to predložio narodni poslanik Čedomir Jovanović, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovnoj školi i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o srednjoj školi. Narodni poslanik Žarko Obradović, predlog premaPoslovniku.
Kolege poslanici, pošto je reč o dva zakona o kojima Skupština danas raspravlja, saglasno članu 90. Poslovnika o radu Narodne skupštine, poslanička grupa SPS traži da se Skupština izjasni da ukupno vreme rasprave bude deset sati.
Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Žarka Obradovića da zajednički načelni pretres traje deset časova. Za 54, protiv 116, uzdržanih nema, nije glasalo 12, ukupno 182 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Da li predstavnik predlagača, prof. dr Gašo Knežević, ministar prosvete i sporta, želi reč? (Da.)
Poštovana predsednice, predsedništvo, dame i gospodo, ove godine navršava se deset godina važenja Zakona o osnovoj i Zakona o srednjoj školi. Već sam protok vremena, u dinamičnoj materiji, može biti dovoljan razlog za zakonske intervencije. Ako se tome doda da su Ministarstvo prosvete i sporta i Vlada Srbije ovu godinu odredili kao godinu borbe protiv tri principa, za koja ocenjuje da su, do danas, bili vrhunski principi zakonske regulative za osnovnu i za srednju školu, potreba za promenama u ovoj materiji postaje još izrazitija. Ta tri principa su: princip centralizma u odlučivanju, princip politizacije školstva i princip niske demokratičnosti. Dakle, kako je za predlagača ovo godina borbe za tri "d" - depolitizacija, decentralizacija i demokratizacija, logično se nametnula potreba i za izmenama zakona. Predlagač je potpuno svestan činjenice da ponuđene izmene ne dovode do potpuno nove zakonske regulative. Naše institucije, škole, profesori i učenici, naš sistem iziskuje i dalje fini rad na podizanju kvaliteta, koji bi, kada bude postignut, trebalo da bude krunisan jednim opštim, okvirnim, krovnim zakonom o školstvu. Kao prethodnica tom tekstu morao bi da posluži i naš stav o tome kakvu strukturu osnovne škole hoćemo, koliko će nam trajati osnovnoškolsko i srednjoškolsko vaspitanje, te kurikularne reforme kojima će se promivisati novi sadržaji i metodi rada u školama. Odgovor na većinu pitanja već postoji u Ministarstvu prosvetei sporta, oni su poznati javnosti uglavnom u širokim crtama, ali još nije vreme za njihovo zakonsko uobličavanje, jer ne želimo da nam neko prebaci kako lomimo preko kolena i ne dozvoljavamo participativnost u donošenju odluka. Jedna profesionalna široka javna rasprava je neophodna. Zbog toga je predlagač izabrao put u tri koraka. Prvi, ovaj koji je sada pred vama, ima za cilj da se izbori za naša tri "d", koji bi bio finaliziran novim principom školstva, njegovom profesionalizacijom. Zakonom o radnim odnosima u državnim organima, koji se primenjuje na osnovu Zakona o javnim službama, regulisalo bi se, prevashodno, pitanje radno prava i očekujemo da krajem ove godine dođe do tog drugog koraka, do usklađivanja radno pravnog statusa sa ovim zakonom. Dalje će biti reči o pet osnovnih promena koje zakonodavnom intervenicijom postižemo. Naša borba za tri napred navedena "d" dolazi do izražaja u prvom domenu promena, u domenu upravljanja školama. Po dosadašnjoj praksi školom je rukovodio direktor, koga je postavljao ministar, i školski odbori. U imenovanju direktora, otvorene su sumnje, deo odluke mogao je da bude i politički obojen. Ovo tim pre što je, uprkos mogućoj tezi o društvenosti ministara koji su vodili prosvetu ove zemlje poslednjih 10-tak godina, teško pretpostaviti da su oni i ovlaš poznavali oko 2.000 ljudi, koliko direktora imaju imenovati. O nekom bližem uvidu u stručnost i sposobnost tih ljudi još je manje vredno govoriti. Zbog toga su naše izmene usmerene pre svega ka tom polju: odluku o izboru direktora donose, po Predlogu zakona koji je pred nama, školski odbori, a ne ministar koji samo daje saglasnost na izvršeni izbor. Školski odbori su, pak, druga izmena i oni su tripartitno konstituisani - sastoje se od tri predstavnika lokalne vlasti(samouprave), tri predstavnika kolektiva (nastavni kadar) i tri predstavnika roditelja. Time je predlagač pokazao koje interesne društvene grupe smatra zainteresovanim za sudbinu škole. To su opštine na čijoj teritoriji se škole nalaze, kolektiv škola i roditelji čija deca pohađaju te škole. Predlagač smatra da je njihova zainteresovanost istog nivoa i značaja, te je broj njihovih predstavnika u telu koje rukovodi školama identičan. Ovo napominjemo stoga što su u procesu donošenja zakona, a kroz amandmane, došla do izražaja još dva, rekli bismo, suprotna viđenja problema. Jedan se zalagao za natpolovičnu prevagu zaposlenih, pet predstavnika zaposlenih; u osnovi je to predlog jednog sindikata koji postoji u obrazovanju, potkrepljen štrajkom upozorenja. Drugi, nešto sofisticiraniji, zalagao se za natpolovičnu dominaciju opština. Predlagač je mišljenja da je prvi predlog samo korak udaljen od samoupravljanja, mada sindikati samoupravljanje predočavaju predlagaču. Istovremeno on dovodi do konfuzije upravljačke i radne funkcije, jer podseća, ekonomski govoreći, na insajdersku privatizaciju koja ni u našoj privredi nije dominantan vid transakcija. Drugi predlog je, po stavu predlagača, samo korak udaljen od politizacije škole, te ga ne preferiramo. Posebno napominjemo da niko dobronameran ne može sporiti zainteresovanost roditelja za sudbinu škole u koju idu njihova deca. Iz toga sledii njihovo pravo na upravljanje, što je veoma prisutna tendencija u modernim svetskim zakonodavstvima,negde i dominantna. Smatramo da je izraz te tendencije u broju predstavnika ovih u upravljačkom telu škole. Predlagač već sprema jedno uputstvo koje će biti dostavljeno školskoj populaciji, u nameri da informiše i edukuje zainteresovane za rad u školskim odborima. Međutim, procedura imenovanja direktora u sebi sadrži još jednu komponentu. O imenovanju direktora prvo se izjašnjava kolektiv, dakle nastavnici. Školski odbor, istina, nije vezan odlukom kolektiva, ali je uzima u obzir. Ukoliko se odluka kolektiva i školskog odbora dijametralno razlikuju, ministar može uskratiti svoju saglasnost i tako postati arbitar koji štiti kolektiv od samovolje školskog odbora, ili obrnuto. Isto, fino podešavanje može se postići ovom saglasnošću i u slučaju potrebe za zaštitom manjinskih prava, odnosno direktora u školama koje pohađaju pre svega manjine. U oba slučaja raspisuje se novi konkurs, dakle kada interveniše ministar, a do njegovog isteka v.d. imenuje školski odbor. Najzad, u srednje škole se uvodi savet roditelja kao novo telo koje je do sada postojalo samo u osnovnim školama i preciziraju mu se nadležnosti. Ovim je predlagač, još na jedan način, pokazao da uvažava interes roditelja za rad škola koje njihova deca pohađaju. Zalaganje za principe depolitizacije i demokratizacije došlo je do izražaja u drugoj izmeni zakona, onoj koja se tiče zaštite grupa i pojedinaca od diskriminacije i učenika od fizičkog kažnjavanja i vređanja ličnosti. S naslonom na Univerzalnu deklaraciju o ljudskim pravima, kao i Konvenciju o pravima deteta u zakon su unete odredbe o zabrani svakog vida političkog, verskog, rasnog delanja i svakog vida zlostavljanja dece. U Odboru za prosvetu Skupštine Srbije bilo je ideja da se dozvoli neki vid verskog delanja, ali sa obrazloženjem da proslava npr. Svetog Save ni danas nije zabranjena, većinski je stav da takva aktivnost, pa i verska, ne treba posebno biti regulisana ovim zakonom. Ovo naročito ne znači da i ubuduće neće biti moguće slaviti školsku slavu, ukoliko je škola ima. To se, istovremeno, ne suprotstavlja ni ideji o kojoj će kasnije biti reči, a to je uvođenje verske nastave, jer je ona uvedena kao obrazovno -vaspitni, a ne kao verski predmet. Kao prilog borbi za bolju i kvalitetniju školu, za njenu profesionalizaciju, zakon predviđa odvajanje dve funkcije nadzorničke službe. Upravni nadzor je odvojen od stručno-pedagoškog, sa intencijom da prosvetni inspektori, koji vrše prvu vrstu nadzora i po pravilu su diplomirani pravnici, pređu na nivo grada i opština, a da prosvetni savetnici ostanu pri ministarstvu i da vrše stručno - pedagoški nadzor, a oni nisu pravnici i sadržina posla im je sasvim drugačija. Pri tome je koncepcija da oni iz funkcije kontrolora pređu u funkciju potpore sistema, da drže ogledne časove i tome slično. Promena njihove uloge biće ostvarena promenom podzakonskih akata, dodatnom obukom i reorganizacijom njihove službe, pre svega podmlađivanjem. U istom je pravcu i sledeća promena, naime, gradiranje profesionalnog napredovanja zaposlenih nastavnika, tj. uvođenje novih nastavničkih zvanja, i to pedagoškog savetnika, mentora i instruktora i višeg pedagoškog savetnika. Podzakonskim aktom se napredovanje u službi neće meriti samo vremenom provedenim u njoj, već i stručnim usavršavanjem, koje je veoma aktualizirano i oživljeno u delatnosti Ministarstva. Cilj nam je da predložena zvanja dobiju i svoj ekonomski izraz, dakle da se plate nastavnika u pojedinim zvanjima razlikuju, čime utičemo i na motivisanje nastavnika za doškolovavanjem. Ide i bez reči da je to i garancija kvaliteta obrazovanja naše dece i bolje spremnosti kadrova za sutrašnje doba. Najzad, peta i poslednja izmena usmerena je ka potrebi za demokratizacijom, koja je u uvodnoj reči napomenuta, mada ima i drugih izmena, takođe značajnih i tiče se izborne nastave, tj. kontroverznog uvođenja verske nastave i građanskog vaspitanja u obrazovni sistem. Mislim da je potrebno prethodno konstatovati da se zakoni prave za potrebe ljudi, nekome to garantuje prava, nekome to ograničava prava. Uvođenje verske nastave, iznad svega, pratila je burna rasprava koja se vodila u medijima, rasprava koja je pretila da nanovo podeli ovu zemlju, koju inače svako i svi dele onda kada im se to prohte. To je bila prva uznemiravajuća činjenica. Iznošeni su argumenti pro et contra sve jači od jačega, puno je govorničkog umeća, što je bilo dobro, ali i žuči, što je bilo loše, uneto u celu priču. Kada je odluka doneta i predmeti uvedeni, neke od agencija ove zemlje sprovele su anketu među građanima po pitanju prihvatljivosti ovakvog rešenja. Rezultati anketa pokazuju da narod ove zemlje većinom stoji iza i prihvata uvođenje novih predmeta. Ukoliko je to, u egzaktnom pogledu, tako, smatramo da predlagač i Vlada, kao celina, moraju odustati od ličnih afiniteta i stavova,sem u Skupštini, gde ih moraju zastupati i moraju podržavati volju građana ove zemlje. Prema tome, ne diktiraju uvođenje verske nastave u obrazovni sistem samo Univerzalna deklaracija, Evropska konvencija o zaštiti prava, završni akt Helsinškekonvencijeo bezbednosti i saradnji, već, iznad svega, volja stanovnika Srbije. Istovremeno prigovor, na prvi pogled prihvatljiv, da je po Ustavu ove zemlje crkva odvojena od države, da se oboriti jednostavnom konstatacijom da verska nastava i nije uvedena kao dogma, ideologija, već kao vaspitno - obrazovni sadržaj koji ima pravo na svoje mesto u sistemu. Isto tako, građansko vaspitanje, kao predmet, uveden je u mnogekurikulume u Evropi i svetu i predstavlja civilizacijsku tekovinu, te smo ovim potezom naše školstvo približili savremenom pedagoškom trendu u svetu. Za prosvetne znalce primetna je još jedna razlika između dva vida uvođenja novih predmeta u sistem. Dok su u toku prošle školske godine pomenuti predmeti bili u fakultativnom vidu, za budućnost se predlaže njihov izborni vid. Razlika je u stepenu obaveznosti, odnosno izbornosti. Za fakultativni predmet se može, ali ne mora, optirati, dok se neki od izbornih predmeta mora izabrati. To i jeste razlika. Međutim, ukoliko se zna da će u budućnosti doći do izmene pristupa predmetima, da će postojati takozvani programski kostur i veći broj izbornih predmeta, te da će svaki učenik, odnosno roditelj uticati na strukturu predmeta koje njihova deca izučavaju, razlika prestaje da ima toliku težinu. Ako se tome doda da učinjen izbor obavezuje decu godinu dana, a da svake naredne godine on može njega promeniti, gubi na značaju i eventualni prigovor pritiska, prinude. Ključni razlog koji treba uvažiti jeste da se jedino kod izbornih predmeta mogu pravovremeno obezbediti neophodni prostorni, finansijski, kadrovski i tehnički uslovi. Za izvođenje nastave kod fakultativnih predmeta uvek postoji rizik nepredvidive promene ili pada interesovanja, što dovodi do nedostatka kvalitetnih nastavnika i nemogućnosti planiranja finansijskih potreba ili nedostatka potrebnog prostora za izvođenje nastave. Osim načelnog uvođenja novih predmeta u sistem sadržanih u ovom zakonu, čime je otpala potreba za dosadašnjom uredbom, i neki drugi aspekti, posledice, regulisani su istim tekstom, pre svega radni odnosi i plate veroučitelja. Time smo zaokružili sistem i legalizovali dva nova predmeta u njemu. Naravno, postoje i druge izmene koje zavređuju pažnju, kao na primer promena datuma organizovanja popravnih ispita, kao posledica novog režima prijemnih ispita, postupak razvrstavanja dece ometene u razvoju i slično. Izmene su manjeg značaja, tako da ih ovom prilikom neću pominjati. Ideja vodilja predloženih izmena je, kao što je rečeno, borba za tri "d", finalizirana profesionalizmom. Podizanje i kontrola kvaliteta obrazovanja, što je dodatni imperativ Ministarstva prosvete i sporta, ne mogu se, nažalost, zakonom postići. Oni i pretpostavljaju i bolje ekonomske uslove u celoj zemlji, a naša je nada da ka njima idemo. Predlagač je svestan da je predloženim izmenama pokušao da postavi jedan delimično nov sistem. Na tom sistemu će i istrajati. Hvala vam.
Zahvaljujem. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Da.) Izvolite, predsednik Odbora za prosvetu, narodni poslanik Predrag Stojanović ima reč.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, Odbor za prosvetu je sa dva uzdržana glasa prihvatio predloge zakona o osnovnim i srednjim školama. S obzirom na to da ovi zakoni pogađaju veliki deo, gotovo celokupno stanovništvo, pozivam vas da u jednoj civilizovanoj raspravi, bez ideoloških predrasuda, podržite predlog Prosvetnog odbora.
Zahvaljujem. Da li ima prijava za reč od drugih nadležnih odbora? (Ne.) Da li žele rečnarodni poslanici koji su izdvojili mišljenje povodom razmatranja Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovnoj školi i Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o srednjoj školi? (Da.) Izvolite, narodni poslanik Bora Stanimirović, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za prosvetu.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, izdvojio sam mišljenje iz više razloga, ali ću obratiti pažnju samo na ono što je verovatno novo u ovom zakonu. Svakako smo očekivali da će u godini reformi, bar koliko smo najavljivali, doći do jednog novog, prečišćenog zakona, i o osnovnoj i o srednjoj školi. Ovde se radi o nekim izmenama, da bismo neke tekuće probleme rešili, koje, ruku na srce, možda i ne zaslužuju da budu u ovom zakonu. Pre svega ovde mislim o tome šta ulazi u nastavni plan, a šta u nastavni program, a posebno o uvođenju verske nastave, odnosno veronauke. Na Odboru za prosvetu u nekoliko navrata diskutovali smo o ovom problemu. Jeste da je diskusija bila oprečna, ali se bar na startu iskristalisalo uglavnom jedno mišljenje: neophodno je uvođenje verske nastave odnosno veronauke u škole, ali kada za to budu sazreli uslovi. Kakva je danas situacija bila? Predlog je uglavnom polazio od činjenice da je najbolje prepustiti veronauku crkvi pre svega, koja bi mogla to da uradi. Ako to može jedna razvijena Francuska, ako to mogu neke evropske zemlje, gde je i odvojena crkva od države i gde se verska nastava odvija van škole, onda je verovatno taj predlog koji je prvi put izglasan na Odboru za prosvetu i dobio najveću podršku. Međutim, šta se kasnije dešavalo, ko je sve vršio pritisak,veronauka odjednom uđe u nastavu, odnosno u škole i to od prvog razreda. Tako smo došli u jednu situaciju da nam jedan broj učenika, recimo prvog razreda, sluša versku nastavu, a drugi građansko vaspitanje. Tako da mi praktično delimo učenike na vernike i nevernike, hteli mi to ili ne. Mi se 50 godina delimo na četnike i partizane, a sada ćemo sledećih 50 godina deliti učenike na vernike i nevernike; posle 50 godina da li će biti Srba i da li ćemo moći da se delimo, o tom potom. Drugo, kada se radi o članu 14, tamo stoji da vrstu spreme nastavnika verske nastave utvrđuje ministar prosvete, na zajednički predlog Ministarstva vera i tradicionalnih crkava i verskih zajednica. Neznam da li će sve to moći da se usaglasi, ako to rade ministar vera,ministar prosvete i sve verske zajednice. Onda to upravo ukazuje na ono što sam malopre govorio, da je daleko bolje bilo da crkva preuzme versku nastavu i da se veronauka izvodi onako kako je i predviđeno. A ovo pogotovo kada se radi o vrsti školske spreme ili spreme za nastavnike. To se određuje zakonom, to se određuje statutom škole eventualno ili nekim drugim normativnim aktom, ali ne može ministar i razne druge verske zajednice određivati školsku spremu. Znači, to se mora definisati i ne može se menjati od godine na godinu. Dalje, kada se govori o izboru, malopre je ministar govorio najviše o izboru direktora, ona čuvena tri "d". Mislim da se to nije ostvarilo. Ministar prosvete i sporta daje saglasnost na odluku školskog odbora o izboru direktora škole najkasnije 15 dana od dana dobijanja odluke. Šta ako ministar ne da, ponovo se postupak vraća unazad. Hoću da kažem da je ipak daleko bolje prepustiti to školama, odnosno lokalnoj samoupravi, a ne Ministarstvu prosvete, kad se radi o izboru direktora. Sigurno je da će svaka lokalna sredina bolje poznavati prilike u toj školi, nego što to može da radi Ministarstvo. Ovo pogotovu što imamo iskustvo da je i do sada bila praksa da su školski odbori davali predloge za pojedine kandidate, da su raspisivali konkurse, da su se javljala i po dva kandidata, da je jedan kandidat dobijao npr. preko 90% glasova, a drugi nešto manje od 8% glasova, a dešavalo se da je ministar predlagao nekog kandidata koji uopšte nije ni bio na konkursu. No, to je praksa, verovatno se to neće ponavljati kasnije, ali je sigurno da je bolji predlog bio, a taj predlog je bio u amandmanima, da lokalna samouprava može više govoriti o direktoru nego Ministarstvo. Dalje, sastav školskog odbora - čuli smo malopre taj odnos 3+3+3. Molim vas, ko je taj ko je najviše zainteresovan za rad škole, da li oni koji žive od te škole, ili su to upravo roditelji, ili lokalna smaouprava? Ako smo doneli Zakon o lokalnoj samoupravi, onda je normalno da je to lokalna samouprava i zaposleni, a manje roditelji, jer roditelji su zainteresovani za školu samo za ono vreme dok su učenici u školi. Hvala.
Za reč se javio narodni poslanik Pal Šandor, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za međunacionalne odnose.
Poštovane kolege, pre nego što krenem da obrazlažem ono što zameram zakonu, moram da kažem da je intencija promena u osnovi prihvatljiva i da se slažem, naravno, sa ovim pravcem koji je Ministarstvo zauzelo. Mislim da je to logično, da je dobro, da na tome treba konsekventno raditi i da u tom pravcu treba produžiti. Ali, u zakonu nema nečega što je trebalo da bude. Nisam pisao amandmane, jer ono što sam hteo da menjam i o čemu da povedem raspravu, to se jednim amandmanom ili jednim članom ne može izmeniti; a onda bismo bili u situaciji da uzmemo Slobodana Jovanovića, pa da tumačimo da je izmenazakona prilika da menjamo ičlanove koji nisu predmet same izmene, nego se nalaze u osnovnom tekstu, a to bi nas odvelo u jedan pravni ćorsokak nadmetanja - da li tako mogu da se pišu amandmani ili ne. Znači, izmena zakona je prilika da se menja svaki član, čak i onaj koji npr. Vlada ili neko drugi nije predlagao za izmenu. Ali, hoću da kažem nešto važno za trenutak društva u kome se mi sada nalazimo, u tranziciji, za to se i nova vlada zalaže, a važno je jer je gospodin Mićunović danas baš u Strazburu, pa će ga pitati - a gospodine Mićunoviću, šta ste vi to učinili? Na taj problem hoću da ukažem, a to je da nema u Predlogu zakona, to je problem, predviđene mogućnosti da svako ima pravo osnivanja škola, onako kako piše u Zakonu o javnim službama. Mislim i govorim sve zbog toga sine ira et studio, da u tom prvcu što pre treba nešto da se uradi i da Vlada treba da napravi kriterijume - kako te škole da se formiraju; a sada javno hoću da artikulišem taj interes da se krene u tom pravcu. Znači, Zakon o javnim službama kaže u 3. članu: "Radi obezbeđivanja ostvarivanja prava utvrđenih zakonom i ostvarivanja drugog zakonom utvrđenog interesa u oblasti obrazovanja, nauke, kulture, fizičke kulture, učeničkog i studentskog standardaitd. formiraju seustanove"; potom u članu 4. kaže: "Ustanovu itd. mogu formirati Republika, autonomna pokrajina, grad, opština i (ono što je naročito važno) druga pravna i fizička lica". To znači da školu, po odredbama Zakona o javnim službama, može formirati i Republika, i pokrajina, i grad, i opština, i druga pravna i fizička lica. To sada, naravno, u našim zakonima nije moguće. Mislim da bi to trebalo tako da izmenimo da zakon tu mogućnost dozvoljava, a standarde koje je za to potrebno ispuniti, to neka Ministarstvo vrlo oštro propisuje, da ne bi mogao bilo ko, bilo gde, na neozbiljan način da formira škole. Ako smo sada raspravili da je moguće i potrebno dozvoliti formiranje škola od strane privatnika i svakog drugog pravnog i fizičkog lica (tu pre svega mislima i na verske zajednice, o tome sam govorio već više puta; Milošu Crnjanskom ništa nije smetalo da ostane dobar Srbin iako je išao u školu kod fratara pijarista u Temišvaru; ta škola nije bila duhovna, nego je bila vrlo svetovna i vrlo kvalitetna),kada od tog načelnog principa krenemo u to šta je sa nacionalnim manjinama, onda Srbiju čitav niz međunarodnih dokumenata i konvencija koje je potpisala obavezuje da krene u tom pravcu da nešto učini. Ja ću, da bih potkrepio svoju inicijativu za ozbiljan razgovor, nešto od toga pomenuti. Konvencija UNESCO-a o borbi protiv diskriminacije u oblasti prosvete, član 5, kaže: "Potrebno je članovima nacionalnih manjina priznati pravo da se bave sopstvenim prosvetnim aktivnostima, uključiv i upravljanje školama, i da mogu, prema prosvetnoj politici svake države upotrebljavati svoj jezik i na njemu sprovoditi nastavu". Znači, sopstvene škole u okviru sistema koji propisuje država, to za mene, naravno, ništa nije sporno. Drugi sastanak Konferencije o ljudskoj dimenziji KEBS-a, Kopenhagen 1990. godine, tačka 32, kaže: "Pripadnici nacionalnih manjina imaju pravo da osnivaju, u skladu sa nacionalnim zakonodavstvom, i svoje prosvetne, kulturne i verske institucije". Znači - svoje, a ne one koje država osniva u njihovo ime, nego svoje. Drugi izveštaj sa sastanka KEBS-a o nacionalnim manjinama, Ženeva 1991. godine, kaže: "Države će obezbeđivati finansijsku i tehničku pomoć pripadnicima nacionalnih manjina, koje žele da ostvaruju svoje pravo na osnivanje i vođenje sopstvenih obrazovnih, kulturnih i verskih ustanova, organizacija i udruženja". Preporuka 1201/93. koja se odnosi na Dopunski protokol uz Evropsku konvenciju o ljudskim pravima i pravima nacionalnih manjina, u članu 8. stav 2. kaže: "Lica koja pripadaju nacionalnoj manjini imaju pravo da osnivaju i da upravljaju svojim sopstvenim školama"; ili, Okvirna konvencija za zaštitu nacionalnih manjina, Strazbur 1995, član 13. stav 1. kaže: "U okviru sistema obrazovanja, strane ugovornice će priznavati pravo pripadnika nacionalnih manjina na osnivanje i vođenje sopstvenih privatnih institucija za obrazovanje"; itd. Prema tome, intencija onoga o čemu govorim jeste da država mora dozvoliti, prvo, da svi imaju pravo osnivanja škola, da skine ideološku blokadu sa školskog sistema i tu omogući inicijativu kao i u svim drugim oblastima (zdravstva, privatnog preduzetništva, industrije itd.) a onda, naravno, da pripadnici manjina imaju pravo da upravljaju sopstvenim školskim sistemom. Ali, privatne škole ne znače da onaj ko osnuje školu ne dobija od države nikakvu dotaciju za to, nego da u okviru kvote po glavi učenika država te institucije dotira. Hvala lepo.
Reč ima ministar prosvete i sporta, gospodin Gašo Knežević.
S gospodinom Pal Šandorom smo već diskutovali, on je postavio pitanje Ministarstvu prosvete i dobio je pismeni odgovor na pitanje. Sporazumeli smo se da on kaže svoje mišljenje, koje je potpuno legitimno. Dva su pitanja - privatne škole i manjinske škole. Što se tiče privatnih škola, Vlada Republike Srbije, kao što je otvorena u svim segmentima, tako je i u školstvu otvorena. Problem je samo da širokim otvaranjem vrata privatnim školama ne dovedemo do pada kvaliteta nastave. Zbog toga su standardi koje je on pomenuo veoma bitni i na njima se radi. Što se tiče nacionalnih manjina, skrenuo bih vam pažnju, meni je žao što to gospodin Mićunović verovatno ne zna, a tamo je u Strazburu, mi smo omnibus zakonom preneli za sada samoVojvodini, ali imamo nameru i drugima da damo, pravo ne samo na obrazovanje na svom jeziku, već i kreiranje predmeta koji su nacionalno obojeni, kao što je, recimo, istorija ili maternji jezik, pa mislim da nema nikakvih nesporazumana relaciji Ministarstvo prosvete - manjine, bilo koje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Garčević, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za prosvetu. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, poštovani ministre i saradnici, izdvojio sam mišljenje na sednici Odbora iz više razloga. Sada ću iskoristiti priliku da navedem tri i da se osvrnem na izlaganje gospodina ministra, koji kaže da svi ovi zakonski propisi i sve ovo što Ministarstvo nudi predstavlja demokratizaciju, depolitizaciju, decentralizaciju. Poštovani ministre, ako ste mislili da depolizujete školu, onda niste smeli dozvoliti da se u školama, u zavisnosti od toga koga ste direktora postavili, iz koje stranke, u radni odnos ne može primiti ukoliko ne potpiše pristupnicu. Molim... (Glasiz sale - nije tačno.) ti ne dobacuj. Dalje, ukoliko ste želeli depolitizaciju, niste smeli dozvoliti da vi, zajedno sa predsednikom Vlade, koji je i predsednik političke stranke (odnosno vi možete kao ministar, kada su vrlo bitni objekti), obilazite škole. Umesto u privredi, razgovarate sa učenicima ina taj način vršite politizaciju škole. Dalje, kako možete da dokažete da nema politizacije, da nema pogroma kadrova koji su radili, u vašem izveštaju koji je bio za kraj 2000. godine stoji da ste 1.000 direktora srednjih i osnovnih škola smenili. Pa valjda me nećete ubediti da nije u pitanju politika, da nije u pitanju politizacija obrazovanja i da među tim ljudima nije bilo kvalitetnog kadra. Ako uzmemo u obzir da je demokratizacija vraćanje kolektivima, vraćanje učenicima, a mogu prihvatiti i - roditeljima do određene granice, koji mogu učestvovati u radu, onda se postavlja pitanje da ste obećali prosvetnim radnicima da će oni biti odlučujući faktor koji će učestvovati u radu i rukovođenju školom, za opšti interes, uz potpunu kontrolu službe koja to treba da obavi. Šta ste sada ponudili? Ponudili ste rešenje koje ne odudara od ranijih rešenja, to da ćete vi naći roditelje koji će uložiti itd. Predstavnici roditelja mogu da deluju i kroz organizaciju roditelja, ali smo zaboravili faktor - učenike;oni su ipak ostali po strani. Smatram da demokratizacija jeste verovanje u 100.000 prosvetnih radnika, koji spadaju u red najobrazovanije strukture u ovoj zemlji. Ako vi nemate poverenja za to što ste to obećali, ja imam poverenja i da su me slušali u određenim trenucima tako bi i bilo. Pogledajte dopise koje ste dobili. Dopustite da ljudi u obrazovanju razmišljaju svojom glavom, poštujući zakonske odredbe koje postoje. Depolitizacija i demokratizacija znači - sklonite sve prepreke, da vam uslov za izbor direktora ne bude političko opredeljenje. Tražite kvalitetne ljude, a njih ćete moći naći jedino kako sam predložio, a to je - ili kroz sastav školskog odbora, ili više od 50% zaposlenih u kolektivu mora da se izjasni za tog kandidata tajnim glasanjem. Prenebregli ste i jedno i drugo, uz obrazloženje našeg Odbora, da bi to poremetilo odnose u obrazovanju i maltene da oni ne znaju izabrati takvog čoveka. U obrazovanju znaju to da urade. Dozvolite da obrazovanje bude nosilac i stožer svega toga, jer ste govorili i nastojali kroz svoje priče u prethodnom periodu da to tako treba da uradimo. Treba imati u vidu još jedan dodatak - da ćete u narednom periodu eliminisati još 1.000 (ili manje) ljudi, a te podatke je trebalo da nam predložite; da imamo sekretare škola; pri čemu se postavlja osnovno pitanje - u čemu se sastoji ova reforma? Građansko vaspitanje ne vodi nikuda; umesto da smo eliminisali neke druge poruke i da smo ponudili niz sadržaja; dalje, vladanje školama, što znači dalju politizaciju škola, a na rečima se zalažete za drugo; prihvatio bih da najkvalitetniji idu napred; a treće bi bilo - ostavljanje ljudi bez posla. Ako je to suština ovog zakona, odnosno predloga za izmene i dopune, onda se sa takvom suštinom ne mogu složiti.
Hvala. Za reč se javio ministar prosvete i sporta, gospodin Gašo Knežević. Izvolite.
Moram priznati da strašno volim ovu naknadnu pamet. Deset godina vršite politizaciju i sada, kada ste izgubili većinu, odjednom izražavate sumnju da ćemo mi u budućnosti vršiti politizaciju. Pa, gospodo moja, prvi put je spušten nivo. Mi smo sami rekli - nećemo imenovati. Pa, nemojte sumnjati, nemojte nam prebacivati za ono što smo sigurno demokratski učinili. Nijedan direktor nije izgubio posao od kada sam ja postavljen. To je prvo. Drugo, nijedan direktor nije smenjen a da mu nije istekao mandat ili utvrđeno je da nije zakonski dobro radio. Mi smenjujemo direktore koji su postavljeni za mog mandata kada ne sprovode zakon; odnosno, biće smenjeni. Moraju se držati zakona. Hoćete li da vam dam primere? Neću javno, u četiri oka ću vam ih dati. Vaša sledeća primedba se odnosi na učenike; oni ne mogu da upravljaju školama, bilo kako, ali ne smemo dozvoliti da učesnici upravljaju školama. I, najzad, problem sekretara škole. Nijedan sekretar koji nema visoku stručnu spremu, što je zahtev ubuduće, neće izgubiti posao. U pripremi je podzakonski akt koji predviđa da oni pređu na administrativne poslove. Hvala.
Hvala. Da li je prisutan narodni poslanik Dragiša Đoković, koji je takođe izdvojio mišljenje na sednici Odbora za međunacionalne odnose. Nije, koliko vidim. Nastavljamo rad diskusijom predstavnika, odnosno predsednika poslaničkih grupa. Da li se neko prijavljuje za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, predsednik poslaničke grupe SPS.
Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, gospodine ministre, poslanička grupa SPS će glasati protiv usvajanja predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovnoj i srednjoj školi o kojima Skupština danas raspravlja. Socijalisti će glasati protiv predloga pomenutih zakona, jer su pitanja koja se u njima zakona razmatraju bolje i potpunije rešena kroz postojeće zakone, dok nova pitanja nisu rešena u interesu učenika i društva u celini. DOS se i u ovom slučaju ne bavi suštinom,obećanim reformama školstva, već kozmetičkim izmenama, koje uz to imaju i loše posledice. Dozvolite mi da u prilog ovoj tvrdnji iznesem nekoliko primera. Prvo, nije bilo potrebe za izmenom članova 7. i 8. zakona o osnovnoj i srednjoj školi, koji se odnose na isto pitanje, a to je zabrana političkog delovanja u školama, iz prostog razloga što je ovo pitanje u potpunosti regulisano postojećim rešenjima. Da podsetim, u postojećim zakonima postoji ista odredba: u školi nije dozvoljeno političko organizovanje, delovanje i korišćenje školskog prostora u te svrhe. Izmene i dopune zakona po ovom pitanju ne donose suštinski ništa novo, čak mogu reći da se političko delovanje kroz manje reči svesno stavlja na kraj zabranjenih aktivnosti u školama, praktično minimizira, da bi se time na mala vrata u praksi sprovodilo. Političkog delovanja je bilo u bliskoj prošlosti, a ima ga i danas, ali u suptilnijem vidu. Više puta u protekloj deceniji, kada god je postojala politička potreba tadašnje opozicije, a koristeći složeno stanje u prosveti, nastavnici, članovi političkih stranaka tadašnje opozicije, od kojih su neki i predstavnici sadašnje vlasti, svesno su zloupotrebljavali svoj poziv prosvetnog radnika, svoje lično i političko nezadovoljstvo prelamali preko leđa učenika, prekidajući nastavu, izvodeći ih u protesne šetnje, postavljajući pred državu čisto političke zahteve. Danas aktuelna vlast to radi mnogo suptilnije. U okviru predizborne kampanje DOS-a pod nazivom "Srbija na dobrom putu", predsednik Vlade i resorni ministar kada god putuju zajedno, a to čine vrlo često, redovno posećuju škole i regrutuju buduće birače i pristalice. Moglo bi se razumeti da predsednik Vlade ili ministar posete jednu školu, da bi se recimo na licu mesta uverili u kakvim uslovima škole rade ili da bi prisustvovali otvaranju nekog novog objekta, škole, biblioteke, sportske hale ili slično. Međutim, kako toga nema, jer Vlada nije podigla nijedan novi objekat u ovih 15 meseci, više je nego očigledno da je reč o političkoj aktivnosti Vlade Republike Srbije, o zloupotrebi škole i učenika u političke svrhe i u funkcijiafirmacije rada Vlade Republike Srbije. Dakle, ako se Vlada Republike Srbije, kao predlagač ovih zakona, zalaže da u školama nema politike, onda tako mora i da se ponaša, a ne da jedno priča, drugo radi, što očigledno postaje manir. Drugo, u nastavu se uvode kao obavezni izborni predmeti verska nastava i predmet etičko-humanističkog sadržaja koji utvrdi ministar prosvete. Koji je to predmet etičko humanističkog sadržaja? Da li negde postoji sličan predmet? To bi bilo dobro čuti. Roditelji, odnosno staratelji učenika osnovnih škola, odnosno učenika srednjih škola se obavezuju da odaberu jedan od dva predmeta prilikom upisa u prvi i svaki naredni razred. To znači da se svake godine može menjati predmet. Kakvi će to biti nastavni sadržaji koji se u tim predmetima nalaze i kakve će to vrednosti imati za učenike, ako se jedne godine bira jedan, a druge godine drugi izborni predmet? Predlog zakona predviđa da se izborna nastava jednog ili drugog predmeta izvodi bez obzira na broj učenika koji se prijavi. Dakle, može se prijaviti minimalan broj učenika i nastava se mora izvoditi. Kada je reč o verskoj nastavi, moram reći da mi socijalisti nismo protiv vere, ali pošto je crkva odvojena od države i vera traba da bude van škole. Da podsetim, u Ustavu Republike Srbije, u članu 41, kaže se: "Verske zajednice su odvojene od države i slobodne su u vršenju verskih poslova i verskih obreda. Verska zajednica može osnivati verske škole i dobrotvorne organizacije. Država može materijlano pomagati verske zajednice". Ako država stvarno hoće da izdvoji novac potreban za vaspitno-obrazovni rad onda to može učiniti na odgovarajući način, a ovako crkva se uvlači u državu. Na mala vrata sve verske zajednice, bez obzira na brojnost učenika, uvode se u škole. Za izvođenje verske nastave i predmeta etičko-humanističkog sadržaja biće potrebna velika novčana sredstva. O kojoj sumi se radi, može se naslutiti. Podaci Vlade za srednje škole kažu da je za građansko vaspitanje i versku nastavu, kao fakultativne predmete, izdvojeno 82,1 milion dinara i to za prvih osam meseci 2002. godine, a za ovu nastavu u drugom razredu i izbornu nastavu u prvom razredu za sledeća četiri meseca blizu 103 miliona dinara. Možemo zamisliti situaciju u nacionalno-verski mešovitim sredinama, gde će biti potrebno plaćati mnogo više nastavnika za versku nastavu. Primera radi, na jednom času matematike jedan nastavnik drži nastavu za 30 učenika, a na verskoj nastavi može biti jedan nastavnik, a učenika može biti jedan, dva, tri ili više, a sve nastavnike za svaku versku zajednicu treba platiti. Dakle, smatramo da ovi predmeti nisu trebali da budu sastavni deo nastave i da su ta velika materijalna sredstva mogla biti iskorišćena u druge svrhe, za materijalni položaj prosvetnih radnika, ali i za poboljšanje uslova rada verskih zajednica. Sigurno bi na taj način, sa manje sredstava bili postignuti veći efekti. Ovo je ujedno i očigledan primer nenamenskog korišćenja budžetskih sredstava, jer se u svim sekularnim državama ovo pitanje rešava na pomenuti način, u verskim objektima, a ne u školama i uz eventualnu pomoć države. Treće, način formiranja školskih odbora; očekivalo se da će većina članova školskih odbora biti iz kolektiva, iz sastava prosvetnih radnika, jer su ranija rešenja kritikovana i pričalo se o potrebi veće autonomije škola. Međutim, ni ovde DOS nije ispunio obećanja. Predviđeno je da školski odbori imaju devet članova, tri iz škole, tri iz lokalne samouprave, odnosno Ministarstva prosvete i tri iz reda saveta roditelja. Dakle, škola time ima jednotrećinski manjinski uticaj,veći uticaj na donošenje odluka dolazi van škole, a odluka koje školski odbor donosi imamnogo i jako su važne. Na primer, direktora škole, čiji je osnivač Vlada, bira školski odbor na osnovu javnog konkursa, po pribavljenom mišljenju nastavničkog veća. Na tu odluku ministar daje saglasnost. Školski odbor nema obavezu da prihvati mišljenje nastavnog veća, što govori samo po sebi. Ministarstvo je odbilo predlog Sindikata prosvetnih radnika da većina članova školskog odbora budu iz škole, sa obrazloženjem, kako smo čuli, da ne prihvataju samoupravljanje u školama. Toliko o autonomiji škola. Četvrto, rešenja vezana za sekretara škole; do sada su poslove sekretara škole obavljali ljudi sa višom i visokom školskom spremom, negde i nastavnici koji su sticajem okolnosti ostali bez posla. Sada, Predlogom zakona, predviđa se visoka stručna sprema za sekretara škole, za konkurs u narednom periodu, što mi socijalisti podržavamo. Ne možemo prihvatiti da je jedna godina dovoljna da se ljudi na mestu sekretara dokvalifikuju, jer se može desiti da jedan broj ljudi ostane bez posla. Ako je to doprinos, onda se takva reforma ne može prihvatiti. Nova rešenja stvaraju pored toga i jednu nelogičnu situaciju. Kako to da sekretar škole, koji nema velike poslove, mora biti sa visokom spremom, a direktor osnovne škole može biti i lice sa najmanje višom školskom spremom? Onda je on naredbodavac sekretaru. Peto, rešenja vezana za nadležnost autonomne pokrajine. Do sada je bio jedan školski kalendar za celu Srbiju, a tamo gde je bilo potrebno da se u pojedinim slučajevima odstupa od kalendara, to je odobravao ministar prosvete. Novim rešenjima se uvodi više školskih kalendara. Broj radnih dana će biti isti, ali će biti različito vreme njihovog ostvarenja. Primera radi, početak i kraj raspusta će se razlikovati, zatim raspored radnih dana povodom nekih praznika i slično. Pokrajinski organi novim rešenjima utvrđuju i mrežu škola. Pokrajinski organi će sada da vode svoju obrazovnu politiku i otvaraće škole prema svojim procenama, tako da se može desiti da u dva grada, od kojih je jedan u Pokrajini, a jedan u ostalom delu Srbije, budu otvorene i iste škole. Ovim rešenjem se pravi razlika između Pokrajine i ostatka Srbije ili rešenja vezana za izbor direktora u Pokrajini. Kakvog je uticaja mišljenje pokrajinskog sekretara u postupku donošenja nastavnog plana, obavezujući ili ne? Kako će se sporazumno odobravati udžbenici i nastavna sredstva, kako će se dogovarati svi subjekti kod određivanja izbornog predmeta itd. Poštovane kolege, naveo sam pet primera, a ima ih mnogo više, zašto ovi predlozi zakona i ponuđena rešenja za nas socijaliste nisu prihvatljivi. Oni u sebi ne sadrže kvalitativno ništa novo, mnoga rešenja su retrogradna, sa brojnim lošim posledicama i poslanici Socijalističke partije Srbije će glasati protiv predloga ova dva zakona.
Za reč se javio ministar u Vladi Gašo Knežević.
Verovatno ima opravdanja za neke od ovih izjava, jer vi ne znate kako su amandmani išli i, prema tome, neću odgovarati naravno na sve. Dva pitanja su meni problematična. Prvo, ne vidim nikakvo vaše pravo da sprečite ministra prosvete i njegovog pretpostavljenog da obilaze škole. To je upravo moj zadatak. S druge strane, tamo mi doživljavamo uglavnom veoma nezgodna pitanja. Nema više cenzure, sva pitanja mogu da se postavljaju i nisu mladi socijalisti u prvom redu, nego dolazi ko hoće. Još nešto, i to je drugo na šta sam hteo da se osvrnem, tačno je da nema otvaranja na televiziji. Mi ne zovemo kamere kad bilo šta otvaramo. Tri puta ste otvarali Studentski dom u Nišu, tri puta jedan te isti dom. Vi ste dovodili TV kamere da snimaju i otvaranje vašeg frižidera. Strašno. To mi nećmo raditi.
Narodni poslanik Žarko Obradović, replika na izlaganje ministra.
Gospodine ministre, vaše je pravo, a i radna obaveza, da idete u koju god hoćete školu i, u okviru svojih obaveza i onih ovlašćenja koja vam daju zakoni ove zemlje, da radite šta hoćete. Ukazao sam, i to je činjenica, da postoji suptilan vid politizacije onoga što Vlada Republike Srbije radi. U okviru programa "Srbija na dobrom putu", činjenica je da predsednik Vlade i resorni ministar idu zajedno, i to uglavnom u škole; ili predsednik Vlade i resorni minsitar politizuju ovo pitanje ili predsednik Vlade ne veruje resornom ministru pa hoće da vidi šta radi. Sada vi izaberite šta vam više odgovara. Tvrdim da vršite politizaciju škola.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, predsednik poslaničke grupe DOS.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, zaista je teško prepoznati razuman politički stav u kritici onih koji su generacijama vezivali pionirske marame oko vrata, a danas osporavaju pravo ministru prosvete da ode i razgovara sa učenicima ili predsedniku Vlade da u sklopu obilaska Srbije razgovara sa učenicima i profesorima, jer se uvek sretao i sa njima. Na takav način mogu da steknu pravu sliku o onome što se dešava u Srbiji. Drugi primer svakako nije ono što bismo mi sledili, a to je vaš odnos, kad kašem vaš mislim na odnos stranaka prethodnog režima, prema osnovnom, srednjem ili visokom obrazovanju. Dosta toga smo rekli u raspravi o Zakonu o univerzitetu i mislim da se ništa kvalitetno tome ne može dodati. Dakle, usredsredio bih se na nekoliko ključnih tačaka koje, sasvim sigurno, zaslužuju pažnju, s obzirom da je reč o procesu reforme srednjeg, odnosno osnovnog obrazovanja - nova organizacija školskog obrazovanja sigurno je veliki iskorak u pravcu sticanja one vrste znanja koja nam je do sada bila veoma potrebna i koju, na žalost, nismo mogli da, kao đaci, kao društvo, steknemo na pravi i ispravan način. Tu mislim na izborni predmet. Konačno, nešto bih rekao o ulozi lokalne samouprave u procesu školstva, odnosno srednjeg i osnovnog obrazovanja. Mislim da je zaista veliki pomak i veliki ustupak, imajući u vidu šta je obeležilo organizaciju našeg školstva, formiranje školskog odbora, odnosno saveta roditelja i afirmacija lokalne samouprave. Između perioda u kojem je ministar imenovao direktore osnovnih, odnosno srednjih škola, dolazimo u period u kojem ministar daje saglasnost na odluke koje ne donose separatno nastavna veća, odluke koje ne donosi separatno lokalna samouprava ili savet roditelja, već na zajednički stav onih predstavnika koji sami po sebi imaju i najviše interesovanja za kvalitetno rešenje. Školski odbor je prvi korakprocesa demonopolizacije školstva, koji je sam po sebi neminovan, potreban i ovim sezavršava. Slažem se da bi bilo idealno živeti u društvu koje svoja pitanja rešava bez takve uloge kakva je danas data ministru prosveta, ali je ta uloga bitno liberalnija od one koju je on imao do sada. Dakle, između diktata i slaglanosti je velika razlika. Školski odbor je veoma dobro rešenje, mesto na kome se sreću predstavnici lokalne samouprave, predstavnici roditelja i nastavničkih veća srednjih i osnovnih škola. Proces konstituisanja školskog odbora je dobar, jer se na takav način afirmiše uloga lokalne samouprave, u onom njenom segmentu u kojem je dužna da se stara o osnovnim i srednjim školama i na takav način na sebe preuzme onu vrstu nadležnosti koja je do sada bila prevashodno usmerena na Republiku koja nije mogla, imajući u vidu te meandre po kojima je organizovala naše obrazovanje, odnosno sistem osnovnih i srednjih škola, da odgovori na adekvatan način. Ne može se više iz Beograda starati o jednoj školi u unutrašnjosti Srbije, nego na prostoru te opštine. Dobro je što ti školski odbori danas postoje kao neka vrsta novog kontrolora i novog realizatora onih potreba koje postoje u okviru škole. Takođe, mislim da je savet roditelja veliki iskorak. Način na koji se on formira je potpuno demokratski. Ničim on ne može sebi pretpostaviti volju Vlade ili resornog ministra, s obzirom da se u njemu nalaze predstavnici roditelja iz svakog odeljenja škole u kojoj je taj savet formiran. Konačno, dolazimo i do zajedničke funkcije školskog odbora, sastavljenog od predstavnika nastavnika, roditelja i lokalne samouprave, tj. Vlade. Mislim da je to dobar pristup: 3:3:3 omogućava u svakom trenutku potrebu dogovaranja i onemogućava konflikte koji su proizilazili iz nametanja jedne volje. Dakle, to nisu predstavnici iste strane. Savet roditelja predstavlja interese učenika i njihovih roditelja, lokalna samouprava i Vlada predstavljaju interese vlasti, odnosno izvršnih organa vlasti, a nastavničko veće zaposlenih u tim školama, čiji se autentični interesi mogu razdvajati od interesa onih koji privremeno pohađaju škole. Mislim da je obaveza dogovaranja zaista korisna posledica ovakve vrste izmene koja nije konačna i koju treba dalje razvijati. Tema izbornog predmeta i veronauke je politička; ona, imajući u vidu kontekst u kom danas miživimo, mora biti na pravilan način tretirana. Teško ćete pronaći na prostoru Evrope zemlju koja je u većoj meri bila podložna verskoj netoleranciji i zloupotrebljavala pitanje religije, verske slobode, od ove u kojoj mi danas živimo. Da smo imali priliku da se generacijama obrazujemo, možda bismo izbegli pogrešne poteze koji su povučeni u ovom društvu u prethodnih deset godina i koji su nas doveli do stanja u kojem danas živimo. Pitanje finansija je, naravno, ozbiljno pitanje u svakom siromašnom društvu. Treba voditi računa o sredstvima koja se troše, ali resorno Ministarstvo finansija je veoma pažljivo sprovodilo svoju politiku i tokom prošle godine nije primetilo ni jednu anomaliju u procesu trošenja sredstava koja su bila namenjena za pokrivanje troškova fakultativnog predmeta - veronauke, odnosno građanskog vaspitanja. Ali, mi ne dozvoljavamo da predstavnici stranaka koje su u prethodnom režimu činile vlast nama ukazuju na zloupotrebe i na nepravilnosti, nekorektnosti u raspolaganju budžetskim sredstvima, jer oni predstavljaju stranku čiji su ministri zbog rada u Vladi dobili krivične prijave na osnovu necilishodnog raspolaganja budžetskim sresdstvima. O tome će ova skupština raspravljati, bilo u fazama u kojima se poslanicima oduzimaju imuniteti, bilo kroz završni račun za budžet 2000. godine. Dakle, to je kritika koja nema svoje opravdanje. Izbornost, naspram fakultativnosti, jeste jedna mera koja je, sasvim sigurno, obavezujuća, ali mislim da moramo prevashodno posmatrati posledice takvog odnosa. Izbornost nije nametanje veronauke; ostavlja se mogućnost izbora nekog drugog predmeta. Izbornost veronauke nije sprečavanje i limitiranje nekoga u njegovom razvoju, ukoliko on, recimo, zagovara sekularno društvo, iako veronauka u školi nije degradacija sekularnog društva. Mislim da je reč o nečemu što je do sada bilo mimo nas i nečemu što samo po sebi može biti kontroverza; kao što je bila prilika nakon Vladine uredbe, to će dobiti ono mesto u našem društvu koje na osnovu značaja i zaslužuje. Pitanje izbornosti je pitanje ličnog izbora. Taj izbor nikako ne sme zavisiti od poslanika u Skupštini, od Vlade, već od onih koji se na tako nešto odlučuju. Mi smo dužni da otvorimo tu mogućnost. Bilo bi loše kada bi izbornost podrazumevala nametanje veronauke. Ali, pitanje predmeta građanskog vaspitanja i pitanje veronauke su pitanja koja zaslužuju svoje odgovore, odgovore koji se mogu pronaći u školskim klupama. Nažalost, ne u crkvama koje su do sada organizovale veronauku, jer naša crkva nije u stanju da na takav način odgovori toj svojoj obavezi, s obzirom da je 50 godina uništavana. Francuska jeste, ali naša crkva nije; kada kažem naša ne mislim na Pravoslavnu crkvu, već na sve verske zajednice koje postoje na prostoru našeg društva; one ne mogu da odgovore tome. Možda će nakon zakona o vraćanju imovine i nakon novog zakona o verskim zajednicamabiti u stanju da to učine. Tada ćemo o tome razgovarati. Dakle, važno je napomenuti da veronauka nije predmet koji se ocenjuje od jedan do pet, negoopisnim ocenama i ne može presudno uticati na uspeh nekoga ko se za njega odlučio. Sprečavanjem mogućnosti sticanja tog znanja, vi zapravo otvarate prostor za nove zloupotrebe i ne želite da stavite tačku na onu vrstu haosa koja je u našem društvu bila prisutna u svim situacijama gde se religija, ili vera, zloupotrebljavala. Kada govorimo o veronauci, ne govorimo o pravoslavlju; ne govorimo o rimokatoličkoj crkvi; mi govorio o verskim zajednicama koje žele svoju veru i svoje znanje da približe onima koji tako nešto smatraju svojom ličnom potrebom. Dobro je da Skupština otvori tu mogućnost i da ničim tako nešto ne dovede u pitanje, jer bismo u suprotnom ponovili grešku koja je počinjena u našem društvu pre više od 50 godina. To su neke bitne teme o kojima mi možemo da razgovaramo; unapred želim da napravim razliku između kritike izbornosti veronauke koja razloge pronalazi pre svega u svom partijskom kontekstu i obeležju, i to poraženih režimskih doktrina, u odnosu na kritiku prisutnuunutar samog DOS-a i našeg građanskog društva proizašlu iz straha, koji sam po sebi može biti opravdan; ali, mislim da ipak ima puno više pozitivnog u svemu onome što su bile naše suštinske namere. Dakle, mi ćemo podržati ovaj zakon, a on ne znači potpunu reformu osnovnog i srednjeg obrazovanja; on zapravo jeste prvi korak u jednom poslu koji će se raditi dugo i to je put bez svog konačnog kraja, jer verujem da se pitanje evolucije, ne može zaobići u oblasti obrazovanja. Ono što smo čuli od predstavnika stranaka bivšeg režima je za nas neprihvatljivo, pogotovu zbog toga što teze tih kritika zapravo osporavaju njih, a ne nas.
Reč ima narodni poslanik Ratimir Svirčević. Još jedna replika; osnov za repliku - stranke iz bivšeg režima, prepoznali ste se. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege poslanici, ovu priču od gospodina Jovanovića o nenamenskom trošenju sredstava čuli smo prvi put prošle godine u ovo doba. Ali, sada prvi put čujemo od predstavnika ovog parlamenta da se već naslućuje ishod, a to je lepo, pogotovu što u isto vreme tvrdimo da postoji apsolutna samostalnost tužilaštva, sudstva, kao i ostalih državnih organa u odnosu na zakonodavnu i izvršnu vlast. (Čedomir Jovanović, sa mesta: Kakav ishod?) Pa, vi ste već najavili kakav će biti ishod. Ovo podseća apsolutno na ove haške zapečaćene optužnice, gde se unapred zna i ko je kriv i za šta je kriv. Toliko o državi,pravnom sistemu ipravdi. Druga stvar, u protekloj deceniji, kada su socijalisti organizovali vlast na nivou Republike, učinjeno je jako mnogo za verske zajednice u državi, sve; pogledajte, raspitajte se, čujte od njih i obroju verskih objekata i o onome što je država učinila. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, replika, osnov za repliku isti kao i u prethodnom slučaju, zamenik predsednika poslaničke grupe.
Dame i gospodo narodni poslanici, mada još nijedan poslanik SRS nije govorio o ovim zakonima, predstavnik poslaničke grupe DOS je u množini govorio o strankama bivšeg režima, upućujući na taj način neke kritike i zabrane, čak i poslanicima SRS, unapred određujući njihovu diskusiju. Naravno, njemu će proći ovde sve nekažnjeno, ali ne može da izađe za govornicu i da kaže da nisu moguće kritike koje su sa stanovišta ideologije stranakabivšeg režima. Zašto nisu moguće? Ovde svako ima pravosvakoga da kritikuje, ovo je govornica Narodne skupštine Republike Srbije. Ali,predlažem formiranje jednog skupštinskog odbora koji će vršiti pripreme Čedomira Jovanovića za sednice Narodne skuštine. Onda bi on mogao da poštuje dostojanstvo Narodne skupštine i da govori istinu za ovom govornicom. U zakonu o srednjoj školi veličao nam je ulogu lokalne samouprave u odlučivanju o srednjoj školi. Kakva je njena uloga? To da skupština opštine, odnosno grada, samo proglašava odbor koji se bira na način nezavistan od skupštine opštine, odnosno grada. Školski odbor čini po trećina članova, koji predstavljaju nastavnike u školama, roditelje i Ministarstvo prosvete. Kakva je tu uloga? Čak je ponižavajuća uloga skupštine opštine koja to mora da proglasi. Govorim o osnovnom Predlogu zakona, za mene je to ideologija predlagača, prihvaćeni ili odbijeni amandmani za mene nisu želja predlagača zakona. Onaj ko je imao vremena nekoliko meseci ili dve godine da napravi predlog zakona o srednjoj školi, ne može da kaže - ne govorite mi o predlogu zakona, govorite mi o amandmanima koje sam prihvatio. Idealan predlagač zakona je onaj koji ne mora da prihvata amandmane, koji je dobro sagledao predlog zakona. Ono što prihvatite ovde u klupi, čak razmišljajući o onome ko amandman predlaže, to nije ideologija. To je sada, kao što smo danas kasnili sa sednicom, pa nismo ni radili u četvrtak popodne, usaglašavanje stavova hoće li ovi glasati ako bude ostao ovakav predlog veronauke ili ne. I još nešto sam čuo što me strašno zabrinjava, nije valjda ideologija DOS-a da sve verske zajednice mogu da uče našu decu. Ne mogu da verujem da će baš tako daleko ići (a tebe nisam ništa pitao), neće valjda baš tako daleko ići propadanje društva, da će svako moći da obučava našu decu. Mislim da je tu naš amandman jasno odredio, a vezan je i za neke vaše predloge zakona u kojima su određene tradicionalne crkve; sa njima država treba da sarađuje, a postoji ono što država treba da proganja, a ne da s takvim sarađuje. Gospodine ministre, razmišljam o vašem ponašanju, mada ste ovde nastupili ne kao profesor univerziteta, veoma nisko ste nastupili, alisam vas gledao na televiziji kada ste u jednoj školi cupkali, izabrali je kao oglednu školu da u njoj propagirate neko vaspitanje mimo veronauke; posle dva meseca rekli ste da tu školu treba zatvoriti jer se u njoj radi potpuno van pravila; poput ovoga da su sekte preuzele školu, došlo je do tragedije u toj školi; a mene interesuje šta je vaš stav: onaj po kome je ta škola reprezentativna (ne biste se slikali u školi koja je za zatvaranje) ili onaj stav posle dva meseca da tu školu treba zatvoriti.
Ministar je tražio reč; reč ima ministar u Vladi, gospodin Gašo Knežević.
Samo istine radi: ono što ste vi nazvali cupkanjem, to je bio prvi čas građanskog vaspitanja koji smo u osnovnoj školi imali, a ovo drugo o čemu pričate je gimnazija "Sveti Sava"; dakle, potpuno dve različite stvari.
Narodni poslanik Čedomir Jovanović, po Poslovniku.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, povređen je Poslovnik u članu 98. od strane gospodina Tomislava Nikolića, koji je pogrešno protumačio moj nastup; on je, naime, potpuno zanemario član 89. zakona o kome mi raspravljamo i to sledeći njegove odredbe - školski odbor je organ upravljanja u školi; članove školskog odbora imenuje i razrešava skupština opštine, odnosno skupština grada; izborni period je četiri godine. Toliko o ulozilokalne samouprave. Spreman sam da prihvatim svaku sugestiju i da, ukoliko Skupština odluči, formiramo odbor koji bi mi pomogao u radu, jer mislim da puno radim i da bi tako nešto bilo korisno; ali vas samo molim da čitate zakon i da, ukoliko vama treba takva vrsta pomoći, tako nešto i zatražite.
Pravo na repliku, narodni poslanik Tomislav Nikolić, zamenik predsednika poslaničke grupe. (Čedomir Jovanović, sa mesta: Ovo je bilo po Poslovniku!)
Ubeđen sam, ovo je replika, da otprilike znam i sastav tog odbora koji bi pomagao gospodinu Jovanoviću. Upozoravate me na nešto što sam već za ovom govornicom rekao; tačno je da skupština opštine bira školski odbor. To deluje ponižavajuće. Nijednog člana u školski odbor ne daje; ona dobija spisak članova, od kojih trećinu određuju nastavnici zaposleni u školi, trećinu savet roditelja, a trećinu ministar prosvete. Zamolio bih vas da ne kršite ovako grubo Poslovnik; ako već dajete nekome reč da prigovori povredu Poslovnika, a da u stvari replicirameni. Očekujem, bar u polovini slučajeva, da i meni ubuduće obezbedite takvo pravo.
U svim slučajevima za sve jednako, uopšte nije sporno, zavisi od znanja onoga ko je za govornicom. Reč ima narodni poslanik Ratimir Svirčević, predsednik poslaničke grupe Reformisti Vojvodine - Sandžačka demokratska partija.
Poštovano predsedništvo, poštovani poslanici, gospodine ministre, u principu podržavamo promene koje se ovim predlogom zakona predlažu. Gospodin ministar je u svom uvodnom izlaganju, čini mi se, vrlo transparentno, elokventno ili kako se već može nazvati, vrlo direktno nazvao princip promena koje predlaže, principom tri "d". Dakle, demokratizacija, decentralizacija i depolitizacija. Demokratizacija nije sporna. Mislim da je veoma lako objasniti,definisati i pravdati, braniti, kako god hoćete. Mnogi prethodnici su govorili o tome, ako se školski odbor bira na način kako se bira, ako su roditelji uključeni onako kako su uključeni, naravno da deca ne mogu da upravljaju školama, ali školama indirektno i veoma značajno upravljaju njihovi roditelji. Ne mogu maloletna lica, pa da to ne obrazlažem. Decentralizacija, kao jedna od veoma značajnih karakteristika ovih promena u Predlogu zakona pre svega se očituje u tome što se izbor stručnog kadra spušta na mnogo niži nivo od postojećeg. Time praktično uključujemo korisnike, one koji najbolje znaju, one na čijim teritorijama škole postoje, uče đake, itd. da mogu presudno da utiču pre svega na kadrovski sastav škola, a onda posredno na kvalitet nastave i sve ostalo zajedno. Depolitizacija je možda najintrigantniji princip od ova tri, veoma značajan i veoma je važno o njemu po neku reč progovoriti,s obzirom na jednu političku praksu koju smo imali,naročito u poslednjih 10 godina. Nešto ću kasnije reći i o političkoj praksi koja je bila u periodu unazad 50 i više godina. Dakle, moj bi predlog bio i dopuna ovome, bez ikakvih pretenzija da dopunjavam gospodina ministra u jednoj tezi o tri "d", uslovno dodajem i četvrto "d". Mislim da četvrto "d" ima mesto u ovoj priči, a to je praktično, odnosno jasno izgovorena reč deideologizacija. Mislim da postoji jasna razlika između depolitizacija i deideologizacije. Zato sam rekao da je posebno važno spomenuti period unazad 50 i više godina. Znamo kakav je odnos tadašnje ideologije bio prema ovom segmentu obrazovanja. Neću da širim na univerzitet, to smo pričali u prethodnim tačkama. Ona je i te kako imala veliki uticaj na osnovno i srednje obrazovanjekroz kadrovsku politiku,naročito kroz nastavne programe, a i kroz mnogo toga o čemu bi se moglo govoriti, što se to dešavalo. Dakle, nije ista situacija bila 1945, 1946, 1947. i na primer 1988. i 1989. godine, ali je važno reći sledeće -razgradnjom bivše Jugoslavije i razilaženjem sa socijalizmom, baru nekom formalnom smislu, nismo se razišli sa ideologijom. Ideologiju marksizma koja je bila dominantna ideologija u nastavnim planovima, školskim programima, zamenile su isto tako pogubne ideologije - nacionalizam, ksenofobija prema Evropi pre svega, prema mnogim civilizacijskim tekovinama; dalje, verska, rasna i svaka druga mržnja. Mislim da ne treba u značajnoj meri o tome govoriti, jer praktično na svakom zasedanju i povodom svake tačke možemo o tome pričati, tako da bihsamo ovako taksativno nabrojao. Ono o čemu sam hteo posebno da govorim,s obzirom da je reč o izmeni i dopuni zakona, ono što posebno zanima sredinu iz kojedolazim,to je aspekt religije i veza između religije i školstva, u ovom slučaju osnovnog i srednjeg. S obzirom da dolazim iz Vojvodine, a zastupam i i poslaničku grupu u kojoj su predstavnici Sandžaka, smatram da religija u školi mora pre svega da krene od osnovnog principa, a to je da je na našim prostorima ukupno gledano,naročito u ove dve oblasti,religija pre svega višekonfesionalna. Kako bi plan i program izučavanja predmeta koji smo nazvali veronauka trebalo da bude koncipiran pre svega sa sociološkog i istorijskog aspekta, osvrnuo bih se na reči gospodina ministra koji kaže da su među ključnim argumentima za uvođenje veronauke u školstvo na ovakav način, kako je predloženo, bileankete i to veći broj anketa, gde se jako veliki broj građana opredeljivao za to da deca u osnovnom obrazovanju, a i kasnije, stiču znanja iz oblasti religije. Međutim, šta je tu bitno? Bitno je da su te ankete došle nakon jednog perioda gde je religija, crkva kao institucija, bila u značajnoj meri diskriminisana. To je bio svojevrsni odgovor na dotadašnju praksu.Mislim da ne treba da odemo u suprotnu krajnost što se tiče jedne oblasti života koja je izrazito individualna, koja je pre svega raznolika,s obzirom na to da postoji veliki broj konfesija, a naročito na našem području i u sredini odakle dolazim. U ovom zakonu, postoji jedan termin koji kaže - tradicionalna veroispovest. Možda bi trebalo kroz amandmane da pretrpi jednu izmenu, jer ipak je značajno reći da postoje određene veroispovesti koje imaju izuzetan broj pristalica u svetu, kao što su adventisti i neki drugi, a kod nas nisu tzv. tradicionalna veroispovest. Mislim da bismo ovu situaciju premostili time što bi religiju uveli u školu kroz jedan sociološki i istorijski filter. Tada bismo pomirili ijednu i drugu situaciju. Ne bismo pali u grešku da nam se u tradicionalne veroispovesti, da ih tako nazovem, ubace i neke verske sekte, a u isto vreme poštovali bismo sve ono što na ovim prostorima figurira kao konfesija. Na kraju bih rekao nešto što me posebno ponukalo da ovo kažem, neću da kažem iritiralo. Pripadnici bivšeg režimasu u svom izlaganju izrazili nezadovoljstvo time što nije sproveden dovoljan princip decentralizacije; kažu - eto, kad se predloži direktor neke škole, saglasnost treba da da ministar. Zamislite, a u sadašnjem rešenju ministar postavlja direktno direktora škole. Mi sada imamo promenu u ovom smeru, ona nije dovoljna onima koji su toliko centralizovali škole da je to bilo gotovo neizdržljivo. Dakle, čudo od principa. Hvala.
Da li se još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, zamenik predsednika poslaničke grupe Nova Srbija. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo potpredsednice Narodne skupštine, gospodine ministre, slušajte vašeg poslanika iz Odbora za prosvetu. Predlozi o izmenama i dopunama zakona o osnovnoj i srednjoj školi, o kojima razgovaramo u objedinjenoj načelnoj raspravi, nisu neki naročiti reformski potez. Zapravo, verovatno je i ambicija zakonodavca, odnosno predlagača zakona, bila izražena u manjoj meri, jer da je to hteo, onda bi doneo jedan kompletan zakon, a ne izmene i dopune zakona. Ono što je na neki način novina u ova dva zakonska teksta to jeste povraćaj veronauke kao nastavnog predmeta u naše škole. Veronauka je bila u tradicionalnoj srpskoj školi - i osnovnoj kao pučkoj, masovnoj, i u srednjoj školi, a Teološki fakultet je bio jedan od osnivača Beogradskog univerziteta. Prema tome, nije ista pozicija veronauke i pozicija građanskog vaspitanja. Građansko vaspitanje se, istina, sada prvi put uvodi, a veronauka se vraća, znači, prosto se rehabilituje neka stara tradicionalna škola. Istina je da je Uredba Vlade, kojom je uvedena veronauka, izazvala veliki odijum u javnosti i mišljenja su bila podeljena. Verovatno je to bio razlog što je naše Ministarstvo prosvete odlučilo da uvede i novi predmet - građansko vapitanje i tako da pomiri one suprotstavljene. Mislim da je strah, izražen kod ateista, da će svi oni koji uče veronauku biti teisti, potpuno neopravdan. Evo, postoje tu svetli primeri, koji prosto njima idu u prilog - bogosloviju je učio i Staljin. Takođe, uverenje da će oni koji uče građansko vaspitanje biti ateisti isto ne mora biti tačno. Moguće je, dakle, da će se i među njima regrutovati ozbiljni i dobri vernici. Ono što bi se moglo zameriti ovim predlozima o izmenama i dopunama zakona o osnovnoj i srednjoj školi, pošto su u stvari ta dva teksta potpuno slična, jer se otprilike i tretiraju izmene iz te materije, to je nedostatak hrabrosti Ministarstva prosvete da izvrši ozbiljnije reformske zahteve. To je ono što je sada moderno reći - reforma u oblasti nastavnog gradiva, odnosno kurikuluma, kako sam čuo da govore itd, onda reforma u pogledu evaluacije, reforma u pogledu sadržaja nastavnih programa i nastavnih planova i konačno reforma o tome šta može biti nastavni predmet u školi. Naša škola je tradicionalna i sistem obrazovanja je kod nas razredno-časovni i predmetni sistem, koji je uveo još Jan Amos Komenski, u DžVII veku, u svom pedagoškom delu "Didactica magna". Mi, prosto, od te stvari nismo odmakli. Moguće je da je on i dobro projektovan i dobro koncipiran, čim toliko vreme uspešno izdržava probu. Ali, kada sam maločas izrazio svoje neslaganje što ovaj zakonski tekst nije pokazao malo više hrabrosti, tu, govoreći o srednjoj školi, mislim da su ostale stare odredbe o dopunskoj i dodatnoj nastavi. Dopunska nastava je predviđena za one đake koji zaostaju u uspehu, a dodatna nastava je predviđena za one darovite. To prosto kažem onim ljudima koji nisu u našem prosvetarskom esnafu, mada među poslanicima svih poslaničkih grupa ima prosvetnih radnika, sa svih nivoa obrazovanja. Dakle, evo šta bi bilo dobro - bilo bi dobro da se npr. dopunska nastava pojača i da se ona malo više obaveže u onim školama za radnička zanimanja i u tehničkim školama, ako pođemo od pretpostavke da je tu na neki način nivo obrazovanja tih naših učenika, odnosno početni obrazovni standard, niži. Dodatna nastava bi se mogla intenzivirati i malo ozbiljnije raditi u elitnim školama, da tako kažem, mada nisu sve gimnazije elitne. Neke jesu, ali postoje naravno i elitne škole, specijalne gimnazije, npr. Matematička gimanzija i, pretpostavljam, Filološka gimnazija. Ako zaista predlagač ovog zakona istraje u svojim obećanjima da će u dogledno vreme izaći sa integralnim tekstom, gde će se intencije reforme školstva, što je predmet raznih konferencija, blagovremeno izvršiti, onda mi nemamo razloga da podržimo ove izmene i dopune zakona o osnovnom i srednjem obrazovanju. Ono što posebno brine, a svestan sam činjenice da to zakon ne može urediti, jesu izuzetno niska primanja prosvetnih radnika. Prosvetni radnici se na nekoj lestvici nagrađenosti nikada nisu visoko kotirali. Ali, u zadnje vreme je izraženije, a to je počelo otprilike posle 90-tih godina, kada su se socijalisti učvrstili na vlasti, a nažalost ni sada to stanje nije popravljeno. Da bi zaista prosvetni radnici mogli u nagrađivanju da pređu tu ivicu egzistencijalnog minimuma, sigurno je da se mora izvršiti ozbiljnija reforma. U toj reformi će se predvideti i nastavni predmeti koji su neophodni i oni koji nisu. Usput koristim prisustvo ministra prosvete da ga pitam (zbog apela koje sam dobio od veroučitelja) - kada će Ministarstvo prosvete, ili Ministarstvo vera, ili konačno bilo ko, isplatiti veroučitelje? Veroučitelji rade već pola godine bez dana naknade. Evo, čak i ovi marksisti, kada uvode veronauku, moraju da znaju, kako to Marks kaže, da i veroučitelji moraju jesti, piti i stanovati, i zaista su njihove egzistencijalne potrebe u ogromnoj meri ugrožene. Oni u ovom momentu nemaju ni saznanja kolika je ozbiljna cena njihovog rada. Usput da kažem da ću biti predstavnik poslaničke grupe Nova Srbija, o ovom zakonu ću učestvovati i u pojedinačnoj raspravi, naravno, a daću i završnu reč. I na kraju, pošto pripadam branši prosvetnih radnika, pošto sam u tom esnafu više od 25 godina, osećam potrebu da parafraziram reči jednog mudrog starog Grka: "Ako Atinjani imaju loše obućare, nosiće lošu obuću, ako imaju loše krojače, loše će se odevati, ako Atinjani imaju loše učitelje, imaćemo loše Atinjane". Sve to važi i za Srbe, odnosno za sve građane Srbije. Hvala.
Reč ima ministar u Vladi Srbije, gospodin Gašo Knežević.
Gospodine Ćirkoviću, i sami ste rekli da ovo nije mesto da se razgovara o ekonomiji, ali ja ću ipak da vam odgovorim na dve stvari - prvo, ono što znam da ljude boli, to je nivo primanja prosvetnih radnika. Moram vam reći da je od oktobra 2000. godine do danas učinjeno dosta. U tom momentu prosečna plata je bila 66 maraka, a sada je 300 maraka. Porasli su i troškovi života na malo i inflacija, ali su prosvetni radnici otišli iznad troškova života na malo i inflacije, znači realno je nešto ipak preduzeto. Posledica toga je i prestanak štrajkova, kojih, hvala bogu, nema već godinu dana. Drugo, što se tiče plata veroučitelja, adresati su bile eparhije. Problem je bio što eparhije nisu imale žiro račune ili su ih imale kod banaka koje su propale, i u toj proceduri su otvarale nove. Svima je sada izvršena uplata. Hvala.
Da li se još neko od predsednika javlja za reč? Izvolite, reč ima predstavnik DSS, narodni poslanik Bojana Aleksić.
U svim državama koje malo drže do svoje budućnosti posebna pažnja se posvećuje prosveti. Nažalost, u državi u kojoj mi danas živimo takav slučaj nije još od 1945. godine pa do danas. U predratnoj Jugoslaviji, onoj staroj, Kraljevini Jugoslaviji, prosveta je imala svoje zasluženo mesto a učitelj, nastavnik i profesor su bili pojam, to su bili najcenjeniji pojedinci. Od 1945. godine pa do danas došlo je do totalne degradacije, kako prosvetnih radnika, tako i sistema obrazovanja u celini. Rekla bih da je kulminaciju te degradacije sistem obrazovanja doživeo upravo u poslednjih 12 godina. Vrlo je interesantno da mi danas upravo od onih koji su u tome učestvovali slušamo kako se zalažu za demokratiju i za vraćanje samoupravljanja u naše škole. Koliko se sećam, u predratnoj Jugoslaviji nije bilo samoupravljanja u školama. Tada se čak nije ni znalo šta je samoupravljanje uopšte, nije tada postojalo i nije bilo druga Edvarda Kardelja, pa su škole funkcionisale sjajno. No, da pređemo na raspravu o samom zakonu. Poslanička grupa DSS glasaće za ovaj Predlog izmena i dopuna Zakona o osnovnoj školi i sa mnogim izmenama je saglasna. Pre svega, pošto su svi počeli sa veronaukom, da počnem i ja od veronauke. Mi smo u našem predizbornom programu predviđali povratak veronauke u naše škole, kao stranka koja je uvek cenila srpsku tradiciju, kao stranka čiji su članovi u velikoj meri vernici Srpske pravoslavne crkve, mada ima i vernika drugih crkava. Jednostavno smatramo da u sistemu obrazovanja mora biti ponuđen i taj izbor. Naravno, ne želimo nikoga da prisiljavamo da uči veronauku ukoliko sam za tim ne oseća potrebu, baš kao što nije moguće nikoga prisiliti da bude vernik i da veruje ako to ne oseća u svom srcu. Ovde imamo jedan vrlo pristojan koncept, da je sa jedne strane ponuđena verska nastava, a sa druge strane, za ljude koji drugačije misle, koji su ateisti, imamo predlog jednog drugog predmeta, koji bi takođe trebalo da obrađuje etičke sadržaje. Svaki pojedinac, odnosno svaki roditelj, pošto ovde govorimo o osnovnoj i srednjoj školi i uglavnom su roditelji ti koji će donositi odluku koji će predmet učiti njihova deca, ima mogućnost da izabere. Verovatno će, zavisno od sopstvenih shvatanja, roditelji koji su vernici usmeriti svoju decu prema veronauci, a oni drugi prema alternativnom predmetu koji se trenutno zove građansko vaspitanje, a koji će se verovatno vremenom menjati. Mi smo sa tim u potpunosti saglasni i to pozdravljamo. Takođe pozdravljamo u ovom predlogu zakona i to da se prestane sa uravnilovkom među samim nastavnicima i uvođenje samih zvanja - mentora, instruktora, pedagoškog savetnika višeg pedagoškog savetnika - zato što će to biti neki stimulans za svakog profesora da stalno, iz godine u godinu, unapređuje svoja znanja. Razviće se jedan sistem takmičenja među samim profesorima. Naravno, i plate za viša zvanja će biti veće pa će i to biti jedna motivacija, mada za prosvetnog radnika plata ne bi trebalo da bude motivacija, no u situaciji izuzetno niskog standarda među prosvetnim radnicima i to nije nevažno. Mi to takođe pozdravljamo. Ono gde mi imamo drugačiji koncept u odnosu na vladin predlog je sistem upravljanja školom. Naime, s obzirom da sam do avgusta meseca bila na dužnosti pomoćnika ministra za srednje obrazovanje, poznati su mi motivi zbog kojih je Vlada predložila ovakav koncept, pa moram reći da taj koncept nije loš, ali on nije loš u razvijenim demokratijama i zemljama gde se o prosveti na drugačiji način vodilo računa, gde su i roditelji od samog početka bili uključeni u sistem obrazovanja, u jednom konstruktivnom smislu, što kod nas do sada nije bio slučaj. Ne kažem da ne treba da bude. Naravno da treba, ali mislim da je u ovom trenutku to preuranjeno. Zašto? Pa, upravo zbog toga što se 50 godina, tačnije blizu 60 godina, u stvari školom rukovodilo na jedan drugačiji način. Imali smo jedan centralistički princip, gde je vlada, odnosno ministar prosvete imenovao školske odbore, odnosno direktore škola, koji su uglavnom (neću reći svi) imenovani baš po toj političkoj liniji, po čuvenoj moralno-političkoj podobnosti (to je bio slučaj i u školama a i šire), pa je veliki broj takvih direktora po političkoj podobnosti primao i neke profesore. Hvala bogu, ne sve, ali neke ipak jeste. Ono što je najveći problem nije bila politika u školama; tvrdim, na osnovu iskustva koga imam, a bila sam i u prelaznoj vladi, i kasnije do avgusta meseca 2001. godine, imam utisak kome prosto ne mogu da se otrgnem, da ipak ta politika o kojoj se pričalo nije bila primarna i da to zvanje direktora škole nije bilo toliko važno zbog politike koliko je bilo važno zbog nečeg drugog, a to su finansije. To je nešto što je bilo mnogo primamljivije i DSS će insistirati,kada govorimo o ovom predlogu zakona, a i kasnije, da se spreči zloupotreba škola, ali u finansijskom smislu. Svi mi koji smo roditelji, a verujem da nas je u ovoj sali većina (a i ljudi koji nas gledaju prvo su roditelji pa sve ostalo), znamo da se nažalost danas u školama izdaje sve. Izdaje se školski prostor, fiskulturne sale, koje su najveći predmet manipulacije, izdaju se školska dvorišta, prave se pekare i ugostiteljski objekti, svašta se dešava u školama, samo izgleda da najmanje viška tog školskog prostora ide u nešto što bi za tu našu decu bilo korisno. Do pre godinu i po dana bila je velika mogućnost manipulacije tim školskim prostorom i to se u mnogim školama nažalost i činilo. Zbog toga smatramo da će, ukoliko se na pravilan način reguliše upravo to pitanje, pitanje izdavanja školskog prostora, postati mnogo manje važno ko je sam direktor škole. Direktor škole bi u stvari trebalo da bude jedan običan menadžer, koji će se starati da stvari u školi funkcionišu dobro i koji će obezbediti red i disciplinu, i predispozicije da se nastavni proces odvija bez ikakvih većih problema. Po važećem Zakonu o sredstvima u svojini Republike Srbije, Republika je vlasnik škola. Međutim, kada je reč o školama kao objektima, o školama se ne stara Ministarstvo prosvete, nego lokalna samouprava. S obzirom da po novom Zakonu o lokalnoj samoupravi veliki broj ovlašćenja Ministarstva prosvete prelazi baš na lokalnu samoupravu, odnosno skupštinu opštine i skupštinu grada, kao povereni poslovi, mislimo da posebnu pažnju u zakonu treba ovom problemu posvetiti. U tom smislu smo podneli i nekoliko amandmana, gde tražimo da se pre svega inspekcijski nadzor, koji Ministarstvo prosvete prenosi na lokalnu samoupravu, pozabavi pitanjem izdavanja školskog prostora, a i da se da posebna odredba o razrešenju i o razlozima za razrešenje direktora, da se posebna pažnja posveti tome da svaki direktor mora biti dužan da pribavi saglasnost direkcije, što je do sada trebalo da radi po važećem zakonu, ali se to u praksi uglavnom nije činilo. Ukoliko bi to bilo obavezno, onda bi bila mnogo manja mogućnost zloupotrebe. Ako opština već ima preneta prava od strane Ministarstva, i ako se opština bavi održavanjem i finansiranjem škola, onda je logično da opština ima i najveći udeo u odlučivanju o tome ko će biti direktor škole; ali ne direktor škole kakav je bio do sada, nego kao običan, kao što sam maločas rekla, moderan menadžer. Zbog toga mi u DSS-u smatramo da bi najbolje bilo da u sastavu školskog odbora, koji bi trebalo da bira direktora, većinu predstavnika daje upravo ta lokalna samouprava, da tri predstavnika daju predstavnici nastavničkog veća same škole, a da jednog predstavnika daju roditelji. Međutim, od ovih pet predstavnika koje bi delegirala lokalna samouprava, mi smatramo da to ne mogu biti ljudi koje će opština tu delegirati po političkoj liniji, nego da to treba da budu samo oni ljudi koji su ozbiljno zainteresovani za razvoj i napredak i školskog sistema i samih lokalnih škola. Predlažemo da u tom delu školskog odbora koji bi skupština opštine, odnosno opštinska veća predlagala, budu obavezno i nastavnici iz višeg nivoa školstva, to jest da, kada govorimo o osnovnim školama, u sastav školskog odbora obavezno uđu najmanje jednog nastavnik iz gimnazije i najmanje jedan nastavnik iz srednje stručne škole. Kada je reč o srednjim školama, da obavezno uđu i predstavnici visokoškolskih ustanova, znači viših škola i fakulteta, kao i predstavnici lokalne privrede, što je naročito važno po manjim gradovima, koji imaju za sebe vezane karakteristične industrije. Recimo, u Majdanpeku bi bilo jako dobro da se posebna pažnja, kada govorimo o školovanju, posveti upravo onim smerovima koji će školovati decu za buduće zlatare i tome slično, s obzirom na blizinu rudnika. Uostalom, takvo iskustvo imamo i u mnogim razvijenim zapadnoevropskim zemljama. Posebno je Nemačka dosta na tome radila, na povezivanju lokalne privrede i mreže srednjih stručnih škola. Nadam se da će to i kod nas biti slučaj. Odmah da kažem da je utisak da u našim školama nema dovoljno prakse i da bi se na ovaj način upravo pomoglo da deca odmah krenu da uče u praksi i iz knjiga, ali da ne bude samo iz knjiga, nego da bude jedno praktično znanje koje će odmah po završetku škole biti primenljivo. Najzad, manjkavost dosadašnjeg zakona je što u njemu nije postojala odredba koja se odnosila na vršilac dužnosti direktora. Naime, nije se znalo do kraja na koji način se smenjuje vršilac dužnosti direktora i uopšte celo to pitanje nije bilo tretirano ovim zakonom. U ovom zakonskom predlogu pojavljuje se vršilac dužnosti, jer je praksa pokazala u ovom prelaznom periodu, naročito u periodu prelazne Vlade i neposredno posletoga, da je bio veliki broj upravo vršilaca dužnosti. Jedino po Zakonu o preduzećima je bilo definisano na koji će se način oni smenjivati. Ovde, u ovom zakonskom predlogu, mi konačno imamo to obrađeno. Otprilike, to bi bilo za sada, pošto vidim da se već bližipauza. Mnogo više o amandmanima koje smo podneli iznećemo prilikomrasprave u pojedinostima.
Da li se još neko od predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Obaveštavam narodne poslanike da ćemo rad nastaviti u 15,00 časova raspravom po prijavama. Prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Zeldžo Hurić. U 14,00 održaće se sednica Odbora za inostrane poslove, u sali 48 na II spratu, a sednica Zakonodavnog odbora u sali I u prizemlju, takođe u 14,00 časova.
Poštovane dame i gospodo, molim vas da utvrdimo kvorum. Konstatujem da imamo kvorum. Možemo nastaviti zajedničku načelnu raspravu o predlozima zakona o izmeni i dopuni zakona o srednjoj i osnovnoj školi. Prema prijavama, reč ima narodni poslanik Zeldžo Hurić, poslanička grupa Reformisti Vojvodine i Sandžačka demokratska partija; vaše vreme je sedam minuta. Izvolite.
Uvažena gospođo predsednice, dame i gospodo potpredsednici, poštovane kolege narodni poslanici, dragi gosti, uvaženi poštovani građani, pred nama su zapravo dva zakona, o osnovnoj i srednjoj školi, koji imaju, što bi trebalo da držimo na umu, sledeće prioritetne ciljeve: da razviju funkcionalnu pismenost kod svih učenika i da u svim oblastima obrazovanja stvore uslove za trajno usvajanje fundamentalnih znanja i umenja, pri čemu je naša obaveza da te ciljeve iz sfere deklarativnosti prevedemo u sferu praktične implementacije u svim školama. Ako pođemo od nekih podataka na osnovu popisa iz 1991. godine, na osnovu koga je oko jedna trećina stanovnika Srbije bez osnovne škole, a oko 6,5% ih je nepismeno, uz ekstremnu tendenciju ka centralizaciji i etatizaciji, onda i ovde predlagač nije imao veliki prostor za neke ozbiljnije korekcije (glasovi: tema). Tim pre što se radilo samo o izmenama i dopunama ovog zakona, i to isključujući fundamentalne elemente obrazovanja, a to su nastavni planovi i programi i udžbenici... (glasovi: tema) no, ipak... Gospodine, budite malo vaspitani i nemojte rizikovati da isprovocirate u meni jednu moju profesionalnu deformaciju, da ovog momenta nastupim, bar kad ste vi u pitanju, kao razredni starešina. No, ipak, smatram da predloženi tekst, uz amandmane koji su već postali njegov sastavni deo i oni koji će posle rasprave postati, predstavljaju ozbiljan pokušaj stvaranja osnove za donošenje pravih zakona o osnovnoj i srednjoj školi. Ovakvi i kakvi će biti, prihvaćeni od ovog visokog doma, predstavljaće put kojim će u bliskoj budućnosti, lokalne vlasti, kao i same škole, kao ovlašćene za to, da razvijaju alternativne programe [[žagor]] i organizacije. Tada će se na škole reflektovati teritorijalne, populacione, socio-ekonomske, nacionalne, etničke ili konfesionalne specifičnosti, tj. razlike među učenicima ili sredinama iz kojih oni dolaze, odnosno potiču. Vraćanje lokalnog statusa osnovnim školama motivisaće lokalne sredine i povećati njihovu zainteresovanost za svoje lokalne škole. Nažalost, ostaje nam i dalje problem centralnih, odnosno matičnih škola i njihovih isturenih odeljenja, tj. njihovih neravnopravnih uslova. Mislim da je ovde jasno da ta isturena odeljenja nemaju iste uslove kao i matične škole, kada su u pitanju usluge pedagoga, socijalnog radnika i samog direktora škole i sl. Ovim predlogom eliminisaće se dosadašnji rad školske inspekcije, koja je, kada je nastava bila u pitanju, uglavnom sprovodila svoj sistem ocenjivanja učenika kroz realizaciju nastavnog plana i programa, i to u administrativnom smislu. Dakle, inspektor je prevashodno proveravao da li je nastavnik ispredavao, bolje rečeno upisao sve nastavne sadržaje, a skoro nikada nisu proveravali znanja i umenja učenika. Tu ulogu, ali u pravom smislu, nakon ovih izmena i dopuna preuzima prosvetni savetnik. Inspekcijski nadzor, kao povereni posao, obavljaće opštinska, odnosno gradska uprava, preko prosvetnog inspektora, koji će biti u situaciji da sprovodi ne samo češće kontrole, nego i da odmah reaguje na sve negativne pojave u školama. Više se nastavnik ne možekriti [[žagor]] iza upisanih časova. Osnovno merilo njegovog rada će biti znanje i umenje učenika koja će se, kako sam već rekao, redovno proveravati. Posebno je značajno uvođenje stručnog usavršavanja nastavnika, o kome je već bilo reči, tj. sticanja zvanja - pedagoški savetnik, mentor, instruktor i viši pedagoški savetnik. Vlada i Odbor su imali dovoljno sluha da prihvate moj amandman koji predviđa mogućnost formiranja regionalnih centara u tu svrhu. Ovim će se ostvariti ne samo efikasnije i ravnomernije usavršavanje, napredovanje i sticanje zvanja, već i učešće stručnih i kompetentnih ljudi u tom procesu širom Srbije. Nova uloga školskog odbora, a posebno saveta roditelja, bitno menja ekstremno limitiranu autonomiju škole. Direktor više neće biti samo administrativna glava škole, koja upravlja školom tako što prenosi i primenjuje pravila i propise koje je donelo Ministarstvo. Ostale službe, kao što je sekretar, koji je u nekim školama i obračunski radnik, blagajnik i šta sve ne, radiće samo svoj posao. Kad sam već kod toga, obavestio bih sekretare da je rok za njihovo stručno usavršavanje, predložen prvobitnim tekstom bio dve godine, novim amandmanom je prolongiran za još jednu, dakle biće ukupno tri godine. Pored ovih izmena i dopuna, moraju se činiti i dodatni napori da se smanje ekonomske poteškoće. Pre svega da se povećaju ekstremno niske plate nastavnika, zatim da se učine pokušaji inicijalnog definisanja obrazovnih prioriteta, kao i još veće otvaranje obrazovanja ka svetu kroz saradnju sa međunarodnim obrazovnim institucijama i programima. Ove izmene i dopune, pre svega po svom obimu, mogu nekome izgledati površne, kozmetičke, u obliku ograničenih doterivanja i poboljšanja, jer se ne tiču fundamentalnih komponenata obrazovanja,nastavnih planova, programa i udžbenika. Međutim, hoću da verujem i siguran sam da su to bazične promene jednog novog, na pravi način reformisanog obrazovnog sistema, koji neće biti direktna pozajmica iskustva i obrazovnih metoda i modela drugih, ekonomski razvijenih zemalja, koji zbog specifičnog socijalnog, ekonomskog i kulturnog ambijenta tih zemalja ne bi bio najbolji za nas. Takođe ne bi bilo dobro ni vratiti se svojim korenima, jer prošlost ne sadrži rešenja mnogobrojnih obrazovnih problema. Neophodno je očuvati sva postojeća preimućstva, relativno široku mrežu škola, masovno učešće u osnovnom obrazovanju, pa i srednjem, sve ih ugraditi u jedan drugačiji tip školskog sistema. Treba nastojati da ceo sistem bude fokusiran na kvalitet i trajnost učeničkih dostignuća i da upravljanje obrazovnim sistemom bude bazirano na stalnom protoku informacija. Samo tako (predsednik - upozoravam vas na prekoračenje vremena) možemo da postanemo društvo koje uči. Evo, završavam. Dakle, iz svega što sam rekao možete zaključiti da ću ja i poslanička grupa kojoj pripadam ovaj zakon podržati. Vi koji niste shvatili da je ovo bila tema imate šansu, vratite se gde ste nekad bili pre 20 godina, pa ćete naučiti šta je tema.
Reč ima narodni poslanik Predrag Čanović, a sledeći prijavljeni govornik je narodni poslanik Vladimir Andrić.
Uvaženo predsedništvo, poštovani narodni poslanici i članovi Vlade, ponuđeni Predlog zakona o osnovnoj školi po mišljenju poslaničke grupe Stranke srpskog jedinstva ne donosi neke suštinske promene u odnosu na važeći zakon. Dakle, koncepcija osnovnog obrazovanja ostala je praktično ista. Važeći zakon je izmenjen samo u određenim segmentima, pre svega u smislu decentralizacije, s obzirom da su neke nadležnosti vraćene Pokrajini i lokalnoj samoupravi. Naime, ovim zakonom promenjen je način izbora direktora osnovnih škola. Umesto dosadašnjeg rešenja, gde je ministar prosvete imenovao direktora po konkursu, a na osnovu pribavljenog mišljenja školskog odbora, sada se predlaže da školski odbor bira direktora, na osnovu pribavljenog mišljenja nastavničkog veća. Međutim, odluka školskog odbora podleže saglasnosti ministra i konkursni postupak se okončava saglasnošću ministra. Po mišljenju poslaničke grupe Stranke srpskog jedinstva suštinski se tu stvar ne menja mnogo u odnosu na važeći zakon, jer Ministarstvo prosvete u krajnjoj instanci ima veoma značajne ingerencije u izboru direktora škole. Novina je u tome što se funkcija školskog nadzornika deli na dve komponente, na upravni i stručno-pedagoški nadzor. Ovaj prvi nadzor, upravni, vršio bi prosvetni inspektor, a drugi, stručno-pedagoški nadzor vršio bi prosvetni savetnik. Pitanje je međutim da li će sve ovo povećati ukupne finansijske troškove koje će odgovarajući organi morati da snose. Po našem mišljenju hoće i to će sigurno predstavljati određeni finansijski izdatak. Novina je uvođenje verske nastave i drugog predmeta, kako se ovde kaže, etičko-humanističkog sadržaja, koji utvrdi ministar prosvete i donese za taj predmet nastavni plan i program. Nejasno je sa našegstanovišta šta se podrazumeva pod tim predmetom etičko-humanističkog sadržaja. Po mišljenju odbora za prosvetu Stranke srpskog jedinstva to je jedna prilično široka formulacija; trebalo je dati nešto precizniju formulaciju tog predmeta, jer je ovako potpuno nejasan njegov sadržaj. U krajnjoj liniji, pitanje je i da li je ova materija trebalo da se uređuje zakonom ili nastavnim planom i programom. Dalje, ovim zakonom su savetu roditelja date neke veće nadležnosti, između ostalog i da razmatra uspeh učenika u učenju i vladanju, zatim da razmatra korišćenje sredstava stečenih proširenom delatnošću itd, što po našem mišljenju može efektivno da se ostvaruje samo u nekim razvijenijim sredinama. U manje razvijenim sredinama sasvim je izvesno da će to biti teže ostvarljivo. Ali, i te nadležnosti nisu konačne, već se uvek formulišu kao predlozi odgovarajućim organima škole. Prema tome, kada se sve ovo sabere i oduzme, može se govoriti o nekakvoj decentralizaciji, ali ne i o nekoj većoj demokratizaciji u radu škole. Kada je reč o srednjim školama, ponuđeni Predlog zakona donosi određene izmene, ali se ovde suštinski ne menja sistem organizovanja srednjeg obrazovanja. Dakle, koncepcija je slična. Ovaj predlog zakona obezbeđuje određenu decentralizaciju u funkcionisanju srednjih škola. Ovde školski odbor vrši izbor direktora škole, a proširen je i krug subjekata u sistemu odlučivanja u školi uvođenjem saveta roditelja, kao i učešćem predstavnika učenika u radu školskih odbora. Osim toga, i ovde su date ingerencije skupštini opštine da imenuje članove školskog odbora. S obzirom da srednje škole mogu obrazovati učenike sa širih regiona predviđa se i mogućnost da Ministarstvo daje predlog za tri člana školskog odbora iz reda lokalne samouprave, uključujući i predstavnike preduzeća za čije se potrebe školuju kadrovi. To su neke bitnije novineovog zakona. Takođe se u srednje škole ovim zakonom uvode izborni predmeti, verska nastava i drugi predmet etičko-humanističkog sadržaja. Dakle, ovde mogu da ponovim isto ono što sam govorio kada je bilo reči o osnovnoj školi. Nejasno je šta se podrazumeva pod predmetom etičko-humanističkog sadržaja. Mislimo da je ta formulacija suviše široka i da je trebalo malo preciznije formulisati taj predmet, kako bismo znali njegov sadržaj, pogotovo što je kod nas u celini predmetni sistem nastave, bez izuzetka, a to je posebno značajno kada su u pitanju srednje škole. U ovom predlogu zakona ministar ima krajnju reč kod izbora direktora, pa po mišljenju poslaničke grupe Stranke srpskog jedinstva nije postignut mnogo veći stepen demokratizacije. Iz svega iznetog poslanička grupa Stranke srpskog jedinstva smatra da ovi zakonski predlozi ne nude kvalitativno ništa bolja rešenja u odnosu na važeće zakone.
Za reč se javila narodna poslanica Gordana Pop-Lazić, ovlašćena predstavnica poslaničke grupe Srpske radikalne stranke po ovim tačkama dnevnog reda.
Dame i gospodo narodni poslanici, sa pažnjom sam slušala izlaganje ministra prosvete, koji je nemuštim jezikom, malo mucajući, teško izgovarajući malo složenije reči, pokušao da nam približi projekat koji je Vlada stavila pred Narodnu skupštinu, vezan za tako važnu oblast kao što je osnovno i srednje obrazovanje. Od reformi nema ni "r", ima samo ona tri "d", koja su naravno pod znacima navoda, koja je ministar čitavo jutro spominjao, odnosno od podne pa nadalje, jer je do podne verovatno sadio platane u Tašmajdanskom parku. Vratila bih se na jednu izjavu ministra, vezanu za programe osnovnog i srednjeg obrazovanja, jer to je ono što nas pre svega tišti u Srbiji, i na status prosvetnih radnika. Ove izmene zakona ne da ne mogu da se nazovu reformskim, nego predstavljaju puko zamajavanje srpske javnosti i ove narodne skupštine, koja će izgubiti dane i dane, a za rezultat nećemo imati gotovo ništa ili ćemo imati još goru situaciju u prosveti nego što je imamo danas. U avgustu mesecu 2001. godine, najavljujući neke novce koji treba da stignu iz inostranstva za finansiranje naših osnovnih i srednjih škola (ali ovde se potencira srednjih stručnih škola, jer neće Evropa da ulaže u naše gimnazije, ne trebaju Evropi školovani kadrovi u Srbiji koji se pripremaju za studije, nego manuelna radna snaga i naravno što manje obrazovanog kadra), između ostalog komentarišući i to i programe u koje će se taj novac ulagati, ministar kaže - mislim da će se koplja najviše lomiti oko istorije. Neću da se mešam u rad komisije, jer ne želim da pravim reformu prema liku Ministarstva, već prema liku stručnjaka. U tu komisiju su ušle obe škole istorijskog mišljenja koje kod nas postoje i koje su vidljive u Srbiji, konzervativna i liberalna. Nadam se da će oni međusobno dovoljno da se"posvađaju" i da će iz toga da izađe jedan zdrav program i da Ministarstvo neće morati nikakav sudija da bude. Verujem da će se iz svega napraviti jedna mala internacionalizacija srpske istorije, da ostane srpska istorija, ali da procenat njenog učešća u celokupnoj istoriji bude nešto manji. Želeo bih da damo jedan signal da nismo centar sveta, već da smo samo deo mozaika. Dakle, i ovde, kao kada smo govorili o univerzitetu, vidimo da se ministar zalaže za internacionalizaciju, a mi srpski radikali zalažemo se za to da naša deca učeći istoriju nauče da ih je Žak Širak bombardovao, a da ih Žan-Mari Le Pen nije bombardovao i da je prijatelj srpskog naroda. Nadamo se da će takve snage i da će Žan-Mari Le Pen biti jedan od prvih koji će pobediti na predsedničkim izborima i pokazati da je koncept globalizacije prošlost, a da dolazi vreme desničarskih snaga. (Predsednik: Molim vas da se vratite na temu dnevnog reda.) Što se tiče člana 1. Zakona o osnovnoj školi (ja ću komentarisati pre svega Zakon o osnovnoj školi, jer su identične promene i u jednom i u drugom), već u članu 1. vidimo da je prepisana odredba člana 13. Ustava Republike Srbije, u kojoj stoji da su građani jednaki u pravima i dužnostima i imaju jednaku zaštitu pred državnim i drugim organima bez obzira na rasu, pol, rođenje, jezik, nacionalnu pripadnost. Naša vlada u svakom zakonu pokušava da već u članu 1. prepiše neku od naših ustavnih odredaba, kao da su je oni smislili, ali to su, dakle, ustavna opredeljenja, deo našeg ustavnog poretka koji već postoji. U školama, kao i svim drugim državnim institucijama, naravno, ne sme se dozvoliti samopolitičko organizovanje, ali to nije nikakva novina, to je postojalo i u starom zakonu, bez obzira što se u poslednjih nekoliko godina i te kako to zloupotrebljavalo i to upravo od ove nove vlasti koja je i profesore, koristeći njihovu tešku ekonomsku situaciju, odnosno niske plate, nezadovoljstvo, koristila zloupotrebljavajući njihov položaj, i decu, naravno, izvodivši ih na ulice za čisto političke potrebe, a ne neke sindikalne, kako bi se to moglo eventualno očekivati. U našoj državipostoji 1.239 osnovnih škola, 524 srednje škole. Ne znam da li ministar zna da ne postoji nijedna srednja škola u Srbiji koju bi mogla da pohađaju hendikepirana deca koja su mentalno očuvana, već da takva deca moraju, ako hoće da se dalje školuju, da odu čak u Podgoricu. Koliko to košta roditelje, o tome ne vredi ni pričati. To bi bilo nešto što se moglo očekivati da ova vlada uradi, da se tim problemom pozabavi, ako su neki novci za te potrebe stigli ili će stići. U članu 2. propisano je da Ministarstvo prosvete vrši upravni i stručno-pedagoški nadzor i u okviru njega vrši, pod tačkom 3) je to navedeno: "vrednovanje kvaliteta rada škola". Pitam sada ministra kako to, koji je to način, šta je svrha, šta je posledica? Da li postoji neka posledica, recimo, ako ministar ode u Gimnaziju "Sveti Sava", pa kaže - ovo je ogledna škola, a posle dva meseca kaže - ovu školu treba zatvoriti. To je upravo to. To je jedna široka odredba koja sigurno u praksi neće značiti ništa. Ne može da se ocenjuje škola, može da se ocenjuje nastavnik. Postoji prosvetni inspektor koji je dovoljno stručan da proceni da li je određeni nastavnik dobar pedagog, da li ima uspeha u radu ili nema, da li treba da snosi izvesne konsekvence ili ne, a ne da ostavlja direktoru da vodi, navodno, neki disciplinski postupak; jer, gospodine ministre, disciplinskog postupka više nema po Zakonu o radu, već bi direktor samo morao, nakon što obavesti tog prosvetnog inspektora, da sprovede u delo ono što mu on naloži, ako hoćete da stvarno imate prosvetnog inspektora koji ima neka ovlašćenja. Kod nas, doduše, u poslednje vreme čujemo da po srednjim školama deca ocenjuju profesore. Sve se okrenulo naglavačke. Ali, nije ni to slučajno. Znate, tu se glumi sad neka demokratija,pa se tu sada postavljaju neka pitanja - ko je od profesora realan u ocenjivanju, ko politizuje čas, na koji način. Tu se u stvari dobije jedan pregled, jer deca uglavnom i neće da lažu i nemaju potrebe da lažu, pogotovu ako je to anonimno, ali zato direktor škole ima kompletan pregled kakvi su mu profesori i može da preduzima odgovarajuće mere. Neću da pričam o kriznim štabovima, čula sam da se jutros o tome govorilo, u svim ovim školama. Malo je direktora koji su opstali na svojim mestima; uglavnom je to išlo po partijskoj osnovi. Da vam iskreno kažem, mi srpski radikali smo u potpunosti protiv ovog koncepta izbora direktora škole. Ako školu i obrazovanje finansiraju građani ove države, naravno, preko nas narodnih poslanika biraju Vladu Srbije, mora neko da bude odgovoran za funkcionisanje osnovnog i srednjeg obrazovanja. Ko je taj? To je Vlada Srbije i, naravno, ministar prosvete. Nemojte da se krijemo iza nekih školskih odbora i da ostavljamo sve njima ili lokalnoj samoupravi ili nekom tripartitnom organu, školskom odboru koji će da bira direktore. To je vraćanje unazad, s tim što je još više iskrivljeno samoupravljanje. Prvo, postavlja se pitanje kako ćete da izaberete ona tri roditelja koja će biti u tom školskom odboru? Po kom principu? Kolektiv će izabrati tri predstavnika koja će biti u školskom odboru, lokalna samouprava će izabrati tri (kada je reč o osnovnoj školi, a kada je reč o srednjoj i nema svoje predstavnike), pa ako je kolektiv protiv predloga školskog odbora, a već ima svoje predstavnike u školskom odboru, šta će se dogoditi - lom u samom kolektivu, jer će jedan deo kolektiva biti protiv onoga što misle ona trojica koje su već delegirali u taj školski odbor da o tome odlučuje. Znate, i kada je univerzitet bio u pitanju, govorili smo vam da je to samo bekstvo od odgovornosti. Odgovornosti, ako hoćete vlast, morate da se prihvatite. (Predsednik: Gospođo Pop-Lazić, upozoravam vas na prekoračenje vremena.) Koristim i drugih deset minuta. U starom članu16, članu 6. izmena i dopuna zakona, propisuju se ovlašćenja prosvetnog savetnika, kome, po našem mišljenju treba dodati još jedno ovlašćenje, a to je da može da predloži direktoru škole privremeno udaljenje nastavnika u slučajevima koji su predviđeni ovde u članu 73, jer on bi trebalo da vrednuje kvalitet rada nastavnika i samim tim predloži i meru koju će direktor samo sprovesti. U članu 9. treba izvršiti preciziranje koje su to tradicionalne crkve i verske zajednice. Ne možemo to da ostavimo ovako nedorečeno i da se to tumači kako je kome milo. Vi ste u jednom svom aktu, čini mi se, već nabrojali koje su to crkve. Mi smo amandmanom pokušali to da ispravimo u samom zakonu, da odredba tog člana zakona bude sasvim jasna, i nabrojali smo tu Srpsku pravoslavnu crkvu, Islamsku zajednicu, Katoličku crkvu, Slovačku evangeličku crkvu a.v, Jevrejsku zajednicu, Reformatorsku hrišćansku crkvu i Evangelističku hrišćansku crkvu a.v.Dakle, izvršeno je preciziranje kako bi bilo onemogućeno sektama da se preko verske nastave ubace u naše škole. Takođe, verska nastava uvedena je Uredbom Vlade kao fakultativni, sada u izmenama zakona vidimo i kao izborni predmet. Ne mislimo da je to dobro. Treba to da ostane kao fakultativni predmet. Ono na šta želimo da skrenemo pažnju, to je da verska nastava jednostavno nema alternativu. Ne može građansko vaspitanje, kako ga sada zovete, a može da dobije i neko drugo ime, ali je u pitanju nastava etičko-humanističkog sadržaja, da bude alternativa verskoj nastavi. Jednostavno, etičko-humanistički sadržaji moraju da budu prožeti kroz programe svih predmeta koji se u školi izučavaju. Jednostavno, tu nema dileme. Ako smo humano društvo, ako nas interesuju etički principi, ako hoćemo da tako obrazujemo svoju decu, onda i na času fizičkog vaspitanja, likovnog, muzičkog, da ne govorim o književnosti i istoriji, treba da postoji etičko-humanistički sadržaj. Znate, pogledala sam čitanku za prvi razred osnovne škole i prosto sam bila iznenađena da, pored tolike naše bogate narodne književnosti, imamo jednu albansku narodnu priču. Da li je zaista bilopotrebno intervenisati u tom smislu, što se tiče srpskog jezika za decu prvog razreda osnovne škole? Da ne govorimo o nekim dopisima ministra Gaše Kneževića koji su išli ka gimnazijama, o preporukama da se izbace određeni, i to vidno nacionalni književnici, a da se za lektiru ubace neki koji su za nas potpuno marginalni. U članu 15, već sam napomenula ali hoću da potenciram, jer to amandmanski mora da se izmeni, ako je ovo usklađivanje sa Zakonom o radu, a rečeno je u ekspozeu ministra da su ove izmene zakona posledica donošenja Zakona o radu i omnibus zakona, disciplinskog postupka, ministre, nema, i u takvom slučaju mora na drugačiji način da se reaguje. O posebnom fondu škole bih htela sasvim kratko nešto da kažem i o savetu roditelja, koji vi ovde spominjete kao da nikada nije postojao, a savet roditelja (evo, koliko školujem svoju decu, a to je već 15 godina) uvek je postojao i u srednjim i u osnovnim školama. Imala sam to zadovoljstvo da više puta budem član jednog takvog saveta roditelja, a vi sada to kao neku inovaciju uvodite ovim zakonom. Što se tiče posebnog fonda škole, vi ste, ministre, rekli jednom da je bolje da umesto parfema učiteljici roditelji daju po 100 maraka u taj fond škole i na taj način pomognu školi da reši neka od svojih važnih pitanja, vezano za održavanje škole i tome slično. Naši predlozi koji su dati u amandmanima idu pre svega ka tome da izbor direktora mora da bude u ingerenciji Vlade Srbije, odnosno ministra prosvete, ali na predlog lokalne samouprave. Molim vas, ako smo lokalnoj samoupravi dali odgovarajuće nadležnosti i obaveze oko osnovnog obrazovanja, onda mora da bude ekskluzivno pravo lokalne samouprave da ona predloži ministru prosvete, znači da odbornici u skupštini opštine, poznajući sredinu, poznajući školu, ljude u školi, predlože kandidata za direktora koji bi se naravno birao po osnovu konkursa, a ministar bi morao da bude taj koji će to činiti. Dakle, ministre, sve ono što ste rekli - centralizacija, politizacija, niska demokratičnost - ostaje i dalje ovim zakonom. Očekujemo, mada se, iskreno rečeno, ne nadamo od vas da ćete uspeti da napravite bilo kakav pomak nabolje, ni u programskom ni u organizacionom smislu u osnovnim i srednjim školama. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Andrić, a sledeći prijavljeni je narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Poštovano predsedništvo, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, DSS smatra da donošenje koncepcijski novih zakona o osnovnoj i srednjoj školi ne trpi dalje odugovlačenje. To je bio prvorazredni zadatak Ministarstva prosvete kao preduslov za reformu obrazovnog sistema. Od Ministarstva smo, međutim, dobili predloge zakona o izmenama i dopunama zakona o osnovnoj i srednjoj školi, rešenje koje je prelaznog karaktera i bez suštinskih izmena zastarelog školskog sistema. Zato ovakve zakone, bez fundamentalno drugačijih rešenja kojima bi se distancirali od prethodnih vremena, nije moguće amandmanima dovesti na potreban nivo kvaliteta. Moguće ih je samo amandmanima popraviti u smislu bolje funkcionalnosti. Dakle, neophodno je donošenje reformskih zakona koji se tiču obrazovanja i definisanja celovitog obrazovnog sistema kojim bi se uključili u evropski obrazovni prostor. Da reforma obrazovanja ne trpi brzopletost i improvizaciju, to je tačno, ali ne trpi ni višegodišnja odugovlačenja. Drugo što želim da kažem - u predlozima zakona nalaze se bitna poboljšanja zbog kojih ćemo glasati za ove zakone, a navešću neka od njih. Pre svega, zabrana svih vidova diskriminacije, fizičkog kažnjavanja i vređanja ličnosti učenika je napredak u odnosu na ranije rešenje. Uvođenje izbornih predmeta, verske nastave i drugog izbornog predmeta, takođe. Razdvajanje upravnog i stručno - pedagoškog nadzora - u tom delu poslanici DSS-a su amandmanom koji je prihvaćen od strane Vlade poboljšali i unapredili stručno-pedagoški nadzor. Promena postupka polaganja kvalifikacionog ispita i prijemnog ispita radi upisa u školu je značajno poboljšanje i olakšanje i za učenike i za školu. Odredbe koje se odnose na stručno usavršavanje nastavnika, tokom koga može da stekne zvanje pedagoškog savetnika, mentora, instruktora i višeg pedagoškog savetnika, takođe su dobre, pod uslovom da postoji osmišljeni ispit stručnog usavršavanja nastavnika. Međutim, takav sistem još uvek ne postoji u Srbiji, a verovatno će biti brzo izgrađen. Uvođenjem saveta roditelja, kao značajnog savetodavnog organa, približavamo se evropskim standardima. Najzad, značajna novina koju donosi Predlog zakona je decentralizacija kojom se povećava učešće lokalne zajednice u upravljanju školom, kao i promene u proceduri biranja direktora škole. Dakle, zakoni o kojima danas raspravljamo predstavljaju, ponavljam, samo početak procesa reformi obrazovnog sistema. Ovako formulisani ne pružaju mogućnost za rešavanje nagomilanih problema pred kojima se nalaze škole, ne pružaju ni mehanizme niti stvaraju institucije pomoću kojih se oni mogu rešiti, niti pak rehabilituju one koje su postojale do 1992. godine. Kao što znate, početkom 90-tih zakonom je sva moć koncentrisana i centralizovana u rukama Ministarstva prosvete, ukinute su stručne institucije koje su se bavile unapređenjem procesa nastave. Prosvetni savet koji je u Srbiji postojao skoro dva veka, kao najviše stručno i savetodavno telo za oblast obrazovanja i školskog sistema, ukinut je, kako bi se Ministarstvu obezbedio monopol odlučivanja o svim pitanjima prosvete. Pored prosvetnog saveta, neophodno je stvaranje i niza drugih obrazovnih institucija, za nastavni program, akreditaciju, evaluaciju itd. Tek sa formiranjem ovih institucija moguće je dodatno demokratizovati obrazovni sistem. Najzad, ovi zakoni neće bitno izmeniti postojeći školski sistem koji je u osnovi tako formiran da blokira kreativnost i inicijativu. Škole su svedenena izvršne institucije, oduzeta im je pedagoška autonomija koja se tiče nastavnih planova, izbora udžbenika itd. Sadašnje škole koče talentovane učenike i insistira se na količini znanja, udžbenici su zastareli a u nekim svojim delovima neprilagođeno napisani nejasnim jezikom. Nastavu, pak, karakteriše mnoštvo različitih i usitnjenih predmeta, a problematičan je i sam način ocenjivanja jer deca uče samo za ocenu. Razume se, lako je nabrajati šta nedostaje, opisivati šta ne valja, kao i beležiti tuđe neuspehe, ali stvari se neće poboljšati sve dok ne odmerimo stanje u kome se nalazi prosveta i jasno ne sagledamo uslove njenog preporoda. Neophodna je dugoročna strategija društva na reformi sistema obrazovanja, gde će biti uključena sva pamet našeg naroda. Zahvaljujem vam.
Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović, a posle njega narodna poslanica Anita Beretić.
Dame i gospodo, neće biti ništa novo ako kažem da je stanje u srpskoj prosveti izuzetno teško. Prosvetni radnici sa izuzetno niskim primanjima u velikoj većini nisu motivisani ili bar nisu dovoljno motivisani za kvalitetno izvođenje nastave. Zbog izuzetno teškog materijalnog položaja naših škola, kreda i tabla su i dalje jedina nastavna sredstva. Iz istih razloga u velikom broju škola nastava nije adekvatno zastupljena, ili nije uopšte zastupljena. Deficitarne kadrove je skoro nemoguće dovesti u škole, za zaradu koja sa toplim obrokom i regresom iznosi negde oko 300 DM. Nažalost, ni promene koje su došle 2000. godine i aktuelna DOS-ovska vlast nisu ništa promenili u našem školstvu. I danas su prosvetni radnici na dnu lestvice kada su u pitanju zarade i uslovi života i rada, u poređenju sa drugim korisnicima budžeta kao što su policija, državna uprava, pravosuđe ili zdravstvo. Novi zakon koji je pred nama ne donosi ništa kvalitetno novo, što bi motivisalo prosvetne radnike na kvalitetnije izvođenje nastave. Osnovni problemi novog zakona na koje mi iz SRS želimo daukažemo, i već smo delimično ukazali na to, jesu sledeći. Prvo, ovim predlogom u članu 1. se ne isključuje političko delovanje u školi, kao što je to ministar rekao. Naime, član 1. bivšeg zakona, gde je decidnoisključeno političko delovanje u školi, izbrisan je. Novim članom Predloga zakona nešto je rečeno u tom smislu, ali je to rečeno u jednoj zavijenoj formi, tako da ostaje mogućnost političkog delovanja u školama. Moram da kažem da je političko delovanje u školama bilo i ranije. Međutim, to delovanje je bilo najjače i najizraženije u septembru i oktobru 2000. godine, kada su mnogi nastavnici u srednjim i osnovnim školama izvodili svoju decu i učenike na ulice, na demonstracije i proteste. Tog političkog delovanja ima i danas, jer su svi direktori do oktobra 2000. godine smenjeni i postavljeni su novi, sasvim slučajno su svi oni članovi partija iz DOS-a. Drugo, Predlogom zakona u škole se uvodi veronauka još jedan predmet za koji niko ne zna ni kako se zove ni kakav će njegov sadržaj biti. Što se tiče veronauke, SRS nema ništa protiv da se izučava u školama. Međutim, SRS je protiv zakonske nepreciznosti. Smatramo da zakon mora jasno reći koje su to tradicionalne verske zajednice, odnosno crkve u Srbiji koje mogu ostvariti pravo na ovaj predmet. Ako to ostane definisano kao što je to slučaj u Predlogu, rizikujemo da nam se u škole i među decu sasvim legalno instaliraju sekte, a vrlo dobro znamo kakve su posledice delovanja sekti u našim školama. Što se tiče drugog predmeta, za njega se u zakonu zna samo da će biti etičko - humanističkog sadržaja. SRS smatra da je on u ovom trenutku nepotreban, suvišan i da ne može biti alternativa veronauci. Deca mogu i treba da izučavaju ove sadržaje u drugimpredmetima. Ti drugi predmeti moraju biti protkani ovakvim sadržajima, ali prvenstveno smatram da prosvetni radnici moraju svojim ponašanjem i pristupom profesiji kojom se bave ostvariti pozitivan uticaj na učenike sa etičkog i humanističkog aspekta. Nažalost, to je vrlo teško i nerealno očekivati u uslovima u kojima rade prosvetni radnici, sa zaradama koje su jednake prosečnoj zaradi u Republici Srbiji. Treća načelna primedba SRS odnosi se na školski odbor koji je postojao i u ranijem zakonu, ali ga ovaj predlog još više afirmiše. Dosadašnja praksa nije pokazala neke pozitivne efekte ovakvog upravljanja školom, jer se to svodi na samoupravljanje, naročito ako se ima u vidu da su u najvećem broju školskih odbora (a pogotovo po srednjim školama)ljudi koji nisu završili ni srednju školu. Međutim, ti ljudi su istovremeno politički podobni aktuelnom režimu, koji određuje sastav školskih odbora. Znači, školski odbor je prvenstveno sredstvo političke manipulacije na lokalnom nivou. Po mišljenju SRS školom upravlja osnivač, bilo da je u pitanju Republika, bilo da je u pitanju pravno ili fizičko lice. Četvrto, Predlog zakona obavezuje i srednju školu na obrazovanje saveta roditelja i učešće roditelja u upravljanju školom. Mislim da je savet roditelja trebalo da bude fakultativnog karaktera, da se ostavi zakonska mogućnost da se formira, a da se roditelji sami izjasne da li imaju interes i želju da ga formiraju i da na taj način preko saveta roditelja učestvuju u upravljanju školom. Bojim se da će ovo biti još jedan instrument politizacije i političke manipulacije u srednjim i osnovnim školama. Peto, nejasan je stav predlagača da sekretar u osnovnoj školi mora imati visoku stručnu spremu, a da istovremeno direktor može biti i sa višom stručnom spremom. Nisu jasni motivi koji su vodili predlagača da predloži ovakvu jednu odredbu. Šesto, pored iznetih načelnih primedaba, ukazaću na neke, da tako kažem, tehničke greške, mada to nisu tehničke greške u ovom predlogu. U članu 2, u stavu 5. tačka 3) pominje se vrednovanje kvaliteta rada škole, odnosno doma učenika. Jednostavno, smatram da nije moguće vrednovati školu; mogu se vrednovati profesori, direktori, a ne škola. To se isto ponavlja i u članu 6. i u članu 8. ovog predloga. Na kraju, pitanje ministru - šta je sa stvarnom reformom prosvete u Srbiji, kojom će se smanjiti opterećenje učenika, razdvojiti bitno od manje bitnog za pojedine obrazovne profile u srednjim školama? Zakon kaže da učenik može da ima do 31 čas sedmično i četiri časa fakultativne nastave, što iznosi skoro isto kao i obaveza zaposlenih u privredi i državnoj upravi, odnosno javnim službama. Ako se tome doda da učenik mora i kući da se priprema za nastavu, ako se uzme, na kraju krajeva, u obzir da se radi o deci, onda je jasno da su deca previše opterećena i da treba izvršiti reformu kojom će se smanjiti to opterećenje dece. Isto tako, ovaj zakon je predvideo tzv. privatne škole, škole čiji su osnivači pravna i fizička lica. Zakon ne propisuje kriterijume i uslove za osnivanje tih škola i za njihovo normalno uključivanje u prosvetni sistem Srbije.
Reč ima narodna poslanica Anita Beretić, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Miloš Nešović.
Poštovano predsedništvo, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su predlozi zakona o izmenama i dopunama zakona o osnovnoj i srednjoj školi što jeste prvi i dosta važan korak upravo u jednom važnom procesu koji je na sceni u našoj zemlji uopšte, a to je proces depolitizacije. Što se škole tiče, to je još uopšteniji proces demokratizacije. Radeći u školi, radeći sa đacima, unazad nekoliko burnih godina, burnih po opštim društvenim dešavanjima koja su se naravno reflektovala na sve oblasti, pa tako i na naše školstvo, često sam ostajala začuđena gde je to dete, učenik u tom položaju, često kao između čekića i nakovnja - sa jedne strane stešnjen realnim problemima zaposlenih u prosveti (znači, statusnim problemima prosvetnih radnika), sa druge strane pod pritiskom opšte društvene zajednice za stalnim dokazivanjem da je prosveta upravo jedan od prioriteta društva, a jako dobro znamo da to u praksi nije bilo. Stoga mi se u ovom predlogu izmena i dopuna nekako po važnosti nameću i izdvojila bih tri teme. Prva, za koju mislim da jeste suština svakog obrazovnog sistema, to je ličnost i status samog učenika, tako da uopšte ne bih umanjila važnost člana 1. ovog zakona. Tu se kaže da su u školi zabranjene aktivnosti kojima se ugrožavaju ili omalovažavaju grupe ili pojedinci po osnovu rasne, nacionalne, jezičke, verske ili polne pripadnosti, odnosno političkog opredeljenja, kao i podsticanje takvih aktivnosti. U školi je zabranjeno fizičko kažnjavanje i vređanje ličnosti učenika. Mogu odgovorno da tvrdim i mogla bih, nažalost, mnogo vremena ovde da oduzmem u nabrajanju konkretnih situacija za koje sam bila svedok i za koje znam, a dešavale su sepo školama, na koji način se sve ovo preko dečijih leđa sprovodilo u praksi. S tim je u vezi, naravno, član 15. istog predloga (gde se povećava obaveza poštovanja prvog člana) koji glasi: "Nastavnika, stručnog saradnika i vaspitača koji svojim obrazovno - vaspitnim radom ne ostvaruje cilj i zadatke obrazovanja i vaspitanja; ne ostvaruje nastavni plan i program; svojim ponašanjem ugrožava ili omalovažava grupe i pojedince po osnovu rasne, nacionalne, jezičke, verske i polne pripadnosti, odnosno političkog opredeljenja, ili podstiče na takvo ponašanje; fizički kažnjava ili vređa ličnost učenika, direktor škole udaljava iznastave do donošenja odluke u disciplinskom postupku." Lično sam imala čak nameru da pojačam važnost i značaj ovog 15. člana i da ga amandmanom dovedem u vezu i sa članom koji se tiče stavki koje utiču na razrešenje direktora, pa u raspravi o tome možemo još eventualno porazgovarati. Druga važna tema je, naravno, nadzor koji se predlogom ovih zakona praktično razdvaja (i to je jako dobro) na upravni i stručno-pedagoški nadzor, a u dosadašnjoj praksi to je bilo objedinjeno. Pokazalo se često kao vrlo neefikasno i stručno neutemeljeno, jer, zaista, govorimo o dve teme. Sasvim je dobro rešenje da Ministarstvo prosvete vrši nadzor nad zakonitošću rada škole, njenih akata, kroz inspekcijski nadzor, a da te poslove obavlja prosvetni inspektor, da to bude stručna osoba, znači, diplomirani pravnik, sa položenim stručnim ispitom za rad u organima državne uprave, a da stručno-pedagoški nadzor vrši prosvetni savetnik, znači, lice sa odgovarajućom visokom školskom spremom, položenim stručnim ispitom i sa pet godina rada u obrazovanju.Često je bilo u proteklom periodu da se pod pojmom inspektora podrazumeva neki "bič božiji", koji uglavnom ima zadatak da dođe u školu, protrči školom, naročito u nekim situacijama kada je trebalo dovesti u red izvesne nastavnike, ili prosto klimu, neposlušne u određenoj školi smiriti, tako da su i sami ti ljudi vrlo često dolazili u neugodne situacije, jer su, naravno, stručni za određenu nastavnu oblast, a ne za oblast koju pokrivaju pravnici sa ovim kvalifikacijama koje sam istakla. Dakle, jako je važno da taj stručni nadzor obavljaju savetnici; čak mi se ovako jezički dopada taj termin, jer mislim da je glavna funkcija stručno-pedagoškog nadzora, i mora biti, isključivo vezana za ostvarivanje propisanih nastavnih planova i programa, za njihovo unapređivanje, za pomoć, za savetodavni rad sa nastavnim osobljem, koji je i te kako potreban.Mislim da je u vezi sa ovim važno istaći sledeće - članom 16. predviđa se napredovanje nastavnika. Mislim da je to vrlo povezano upravo i sa tim stručno-pedagoškim nadzorom, odnosno savetodavnim delovanjem tog odeljenja Ministarstva. Dakle, predviđeno je da u toku stručnog usavršavanja, na šta je inače nastavno osoblje i obavezno, stručni saradnik i vaspitač može da stekne zvanje pedagoški savetnik, mentor, instruktor i viši pedagoški savetnik, pa je samim tim neko tržište znanja pravo, otvoreno, konkurentno, i to može i treba da deluje vrlo pozitivno. Školski odbori - naravno, to je sporna tema, mada ne vidim preteranog razloga što se toliko polemike oko toga diglo. Mislim da 1992. godine, kada je donet prethodni, odnosno važeći zakon, nije bilo potrebno biti pravni stručnjak, ekspert, bilo je dovoljno biti samo pismen i pažljivo pročitati odredbe zakona, koje su ukazivale i određivale formiranje školskih odbora i imenovanje direktora, i tada je bilo jasno ko otprilike (fotorobota smo mogli napraviti) može biti postavljen i na koji način za direktora škole u to vreme, pa sve donedavno. Školski odbor, kao organ upravljanja u školi, baziran je po ovom predlogu na tri dela,u jednakom broju - na predstavnike lokalne samouprave, predstavnike nastavničkog veća i predstavnike roditelja. Mislim da je to jedna realna mera, to su predstavnici tri osnovne interesne grupe, koje su direktno vezane za onog nesretnog učenika, koga pre ili kasnije svi u svojim svađama i objašnjavanjima manje-više zaborave. Ne znam koja je to interesna grupa, osim roditelja i samih nastavnika, direktnije vezana za pozitivan status i tretman prema učeniku i ne vidim razloga da se omalovažava učešće roditelja u upravljanju samom školom, jer savet roditelja, koji je inače i postojao do sada samo u osnovnim školama, ali ne i u srednjim, bio je, po meni ne slučajno nego sigurno namerno, marginalizovan. To je bilo takvo jedno slobodno udruženje, gde su prosvetni radnici uglavnom birali roditelje koje su lično poznavali, a ono se nikada, odnosno retko kada se sastajalo, niti je imalo bilo kakve funkcije. Poređenja radi, po prethodnom, odnosno po važećem zakonu, škola ima savet roditelja, kao savetodavno telo. Savet roditelja razmatra pitanja uspeha učenika, rada učeničke zadruge, školskog kalendara, ekskurzija, uslova rada škole i druga pitanja utvrđena statutom škole. Po Predlogu ovog zakona kaže se u stavu 3. da savet roditelja razmatra uspeh učenika u učenju i vladanju, namenu korišćenja sredstava ostvarenih radom učeničke zadruge, proširenom delatnošću škole, od donacija i sredstava roditelja u posebnom fondu škole. Mislim da je izuzetno važno da već pri samom školskom odboru, a naročito da sami roditelji imaju uvid i u način sticanja, a naravno, i u način trošenja sredstava; jako je dobro da se ovaj poseban fond formira i zarad kontrole, da se zna gde i na koji način se troše pare, jer je ovde već rečeno da je upravo neozakonjen način sticanja dodatnih prihoda škole, a naročito njihovog trošenja, često bio i glavni motiv da se baš otimaju o mesto direktora škole. Podržavam potpuno i smatram da ćemo ovim korakom, ovim izmenama i dopunama zapravo otvoriti taj put demokratizacije unutar našeg školskog sistema. Naravno, izuzetno željno očekujem novi kompletan zakon, koji će u svom središtu u pravom smislu reči zaista imati učenika, imati spram učenika i nastavni plan i program koji će ga konačno staviti u centar sveta. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miloš Nešović.
Uvaženo predsedništvo, cenjeni članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, imamo predloge zakona o izmenama i dopunama zakona o osnovnoj i srednjoj školi; zbog kratkoće vremena, pošto iz poslaničke grupe SPS imamo 10 prijavljenih, govorio bih o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovnoj školi i osvrnuo bih se samo na dva-tri rešenja koja su data u ovom predlogu. Vlada Republike Srbije, kao predlagač zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovnoj školi, pored ostalog poziva se na Univerzalnu deklaraciju o pravima čoveka na slobodu misli, savesti i veroispovesti, koju je usvojila Generalna skupština Ujedinjenih nacija 1948. godine, i uvodi izvođenje verske nastave i građanskog vaspitanjakao fakultativni predmet u osnovnom obrazovanju. To se u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovnoj školi reguliše odredbama članova 20, 22, 23, 48. i 67. koji se odnose na nastavni plan i program verske nastave kao izbornog predmeta, na udžbenike verske nastave i vrstu stručne spreme za nastavnike verske nastave. SPS i njeni poslanici nisu protiv verske nastave, ali smatraju da je to pitanje rešeno ustavnim odredbama i pravo ispovedanja vere je intimna stvar svakog čoveka, svakog građanina. Uvođenje veronauke u nastavno-obrazovni proces je u suprotnosti sa ustavnim odredbama. Crkva je odvojena od države i ima slobodu organizovanja verskih škola. Još jednom bih podsetio na činjenicu da je uvođenje veronauke u škole urađeno na brzinu i bez odgovarajućih priprema. Aktuelna vlast je uvela veronauku preko noći, ne zbog same veronauke i crkve, nego sebe radi, radi sticanja poena kod crkve, vernika i crkvenih organizacija. Smatram da će ovakvo uvođenje verske nastave imati mnogobrojne negativne posledice i po samu veru i verske organizacije, iz najmanje nekoliko razloga. Prvo, nije pripremljen ni jasno definisan stručni profil nastavnika verske nastave, što će neminovno dovesti do različitog kvaliteta. Ta okolnost može samo da šteti veronauci. Drugo, nepripremljenost organizovanja verske nastave će se negativno odraziti na same polaznike verske nastave i pre će ih odbiti od vere, nego što će ih privući veri. Treće, za organizovanje verske nastave u Srbiji utrošićemo znatna sredstva koja su crkve mogle mnogo racionalnije da upotrebe za organizovanje verskog života, verskih škola u okviru verskih objekata, za obnavljanje i rekonstrukciju zapuštenih verskih objekata, a sve ovo bi bilo u skladu i sa Ustavom Republike Srbije. U članu 79. Predloga zakona o izmenama Zakona o osnovnoj školi se govori o prijemu, odnosno izboru nastavnika, stručnih saradnika i vaspitača. Smatram da je trebalo predvideti da učitelji, odnosno nastavnici i profesori razredne nastave, koji rade pet ili više godina u selima koja su daleko od grada, sa otežanim uslovima putovanja na posao, kao i drugim otežanim uslovima rada, imaju prednost na konkursu u gradskim i prigradskim školama. Na ovaj način regulisalo bi se pitanje učiteljskog kadra, odnosno nastavničkog kadra u zabačenim selima. Ako učitelj zna da će posle pet godina provedenih u radu u jednom zabačenom mestu dobiti mogućnost da se zaposli u školama gradskog ili prigradskog područja, lakše će seopredeliti da radi u mestima gde su uslovi rada daleko teži, a tu pre svega mislim na mlađi kadar. Mnogi mladi ljudi će se rado odlučiti na ovakvu soluciju i na ovaj način bismo rešili ovaj problem. Sela bi tada dobila mlade učitelje, a škole bi ostale i u najzabačenijim mestima. Hvala vam lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mihajlo Jagodić, a sledeći prijavljeni govornik je narodni poslanik Đuro Popović.
Poštovano predsedništvo, gospodin ministar nije prisutan, poštovani saradnici Ministarstva, poštovane dame i gospodo poslanici, ove predloge zakona koji su pred nama vidim kao prvi korak za moralno i duhovno pročišćenje našeg školstva, jer su ti prvi koraci uvek najteži. Svaka škola ima dve funkcije. Jedna funkcija je vaspitanje, a druga obrazovanje. Naša Vlada i Ministarstvo su se prvo uhvatili u koštac sa vaspitanjem, a ono nije samo posao škole, već i porodice i celog društva. Zato je ovaj prvi korak, koji je Ministarstvo napravilo, jedan težak korak u kome treba da ga podržimo. Smatram da vaspitanje moramo mladoj generaciji sada da priuštimo, jer je u dužem periodu bilo stagnantno i nije bilo dobro. U svakom slučaju, dolazi do povezivanja roditelja i nastavnika kroz savet roditelja. I ranije je bilo pokušaja da se instalira jedan savet roditelja i osnovan je u srednjoj školi, ali ovde se to radi na jednom širem putu, faktički se iz svakog odeljenja po jedan roditelj bira u taj savet, delegira, da bi ta široka baza pomogla da se to vaspitanje popravi. [[Žagor.]] Sigurno da je ključni prvi član ovog našeg Predloga zakona o srednjoj školi, gde se u drugom stavu navodi da je zabranjeno fizičko zlostavljanje, odnosno istaknuto je kao problem, kao i vređanje ličnosti učenika. To je, na neki način, staromodno i anahrono, kao sam izraz, odnosno čitav taj pojam. Jer, Konvencija o pravima deteta, koju je Jugoslavija potpisala, a donela je Generalna skupština UN, državi daje jednu veliku dužnost - da zaštiti dete od svih zlostavljanja i zanemarivanja, fizičkog, mentalnog, seksualnog i od upotrebe narkotika i psihotropnih supstanci. Ovde, u našem zakonu, rešenje je do neke granice polovično. Imamo zabranu fizičkog kažnjavanja i imamo jedan izraz koji je upotrebljen u Predlogu zakona - vređanje ličnosti učenika. Sigurno da je to uže nego - mentalno zlostavljanje. Jer, mentalno zlostavljanje podrazumeva još i verbalne kazne, uskraćivanje nagrade, naklonosti, pažnje i podrške. Znači, tu je jedan kompleksniji problem koji treba bolje sagledati i mislim da sam izraz - vređanje ličnosti našeg učenika, nije dovoljno širok da bi pokrio sve što treba. Pada u oči da u Predlogu zakona nedostaje - borba protiv upotrebe narkotika i psihotropnih supstanci. To je jedan problem koji iz godine u godinu u osnovnoj i srednjoj školi narasta do velikih granica. Zbog toga mislim da mi moramo da u član 8. unesemo i te delove. Znači - seksualno zlostavljanje manje, ali - ova borba protiv zloupotrebe narkotika, kao što je trodon ili neki drugi lekovi, psihotropni, i psihotropne supstance, kao što je marihuana i druge droge, znači to u ovom zakonu nemamo dovoljno istaknuto, a to bi trebalo; to bi onda bila jedna od primedaba. Pozdravljam decentralizaciju koju pokušava, u prvim koracima, da radi ovaj predlog zakona, da spusti na nivo opštine i lokalne samouprave neke ingerencije u školstvu, kao što je inspekcijski posao. Takođe, pomenuo bih problem srednjih stručnih škola, koje su takve da obrazuju kadrove za više opština, pa čak i za više regiona. Ja sam stručni saradnik u Medicinskoj školi u Zaječaru i mi npr. obrazujemo kadar za Borski region i okrug, za Zaječarski, za Niški, za Pirot, Svrljig, za te opštine. Znači, kada se tu bude reagovalo oko finansiranja i oko drugih potreba sigurno će jedna opština, gde je središte te škole, biti slaba da može to da izdrži i mi osećamo, kao Medicinska škola u Zaječaru, da neke stvari ne možemo da izvučemo sami, pa pravimo dogovore sa drugim opštinama, čiji učenici gravitiraju prema nama. Znači, to je jedan značajan momenat za koji treba da se i u zakonskim aktima unesu neka pravila, kako bi se lakše ljudi snalazili u tome. Sigurno da imamo priliku u vaspitanju mladih da dobijemo jedno nezrelo biće, koje je i emocionalno i socijalno nezrelo. Mi moramo da mu pomognemo da stvori stabilnu sliku o sebi, to će učiniti nastavnici i profesori, a sa druge strane moraju i vršnjaci da budu na tom nivou. Školu moramo da usmerimo prema tome da se uspostavi spontanost obrazovanja, da se podstiče radoznalost, da se radi sa pitanjima i odgovorima i da se neguje stvaralačko mišljenje. To je značajan momenat i mi tražimo od naših ljudi da budu stvaraoci, a ne puki reproduktori nečijih ideja.
Reč ima narodni poslanik Đuro Popović, a posle njega narodni poslanik Vlastimir Budimović. Narodni poslanik Vladimir Garčević, povreda Poslovnika.
Molim da se utvrdi kvorum prema članu 82. Poslovnika.
Molim narodnog poslanika da kaže koji stav člana 82. Drugi stav člana 82: "Kvorum za rad Narodne skupštine postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutno više od polovine ukupnog broja narodnih poslanika". Sada elektronski sistem pokazuje da ne postoji kvorum za rad i molim narodne poslanike da utvrdimo kvorum. U toku utvrđivanja kvoruma podsećam narodne poslanike na član 117. stav 1. da su svi narodni poslanici dužni da koriste isključivo svoje identifikacione kartice i da se identifikuju u sali, te na to podsećam poslanike koji sede sa moje leve strane u devetom, osmom, desetom i sedmom redu, a sa moje desne strane svi prisutni poslanici su ispunili svoju poslaničku obavezu i dužnost. Podsećam narodne poslanike da neispunjavanje obaveze iz člana 117. povlači kažnjavanje po istom poslovniku Narodne skupštine o obavezama narodnih poslanika.
Konstatujem da imamo kvorum i možemo nastaviti sa radom. Reč ima narodni poslanik Đuro Popović, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Vlastimir Budimović.
Dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, predlozi zakona o izmenama i dopunama zakona o osnovnoj i srednjoj školi, koji su pred nama, svakako ne zaslužuju da ih ovaj visoki dom usvoji u predloženom obliku. Dva su osnovna razloga za ovu konstataciju. Predlagač je pre svega praktično onemogućio direktno učešće samih škola u kreiranju ovih veoma značajnih zakonskih akata. Takođe, Vlada Republike Srbije je u ovim slučajevima izneverila, odnosno dezavuisala svoju proklamovanu reformsku ulogu. Koliko mi je poznato, nosiocima osnovnog i srednjeg obrazovanja i vaspitanja, odnosno osnovnim i srednjim školama u Srbiji i u ovom času su nepoznanica rešenja koja bi trebalo da ozakonimo na osnovu datih nam predloga. Vlada Republike Srbije propustila je, bez ikakvog objašnjenja narodnim poslanicima u ovoj skupštini, da prethodno čuje reč samih prosvetnih radnika, neposredno radno angažovanih u vaspitno-obrazovnom procesu. Njima je zapravo ostao nedostupan nacrt ovih zakonskih akata, umesto da je njihova reč bila uvažavana i u pripremnoj fazi značajno uticala na konačno izjašnjenje samog predlagača. Ovako, ponuđena zakonska rešenja su u mnogo čemu, bar je to očigledno, plod kabinetskih razmišljanja, umesto da su u celini plod želje i odlučne volje da se na pravi način reformiše naš sistem obrazovanja u osnovnoj i srednjoj školi. Činjenica je, to ne treba mnogo dokazivati, predlagač ne samo da nije uvažio, već je zapravo i omalovažio značaj i ulogu samih prosvetnih radnika; o tome svedoče član 24, odnosno član 19. predloženih zakona; na njih je opravdano pristiglo više amandmana iz nekoliko poslaničkih grupa, sa zajedničkim imeniteljem da u školskom odboru budu znatno više zastupljeni članovi zaposleni u školi od članova koje predlažu lokalna samouprava i savet roditelja. Umesto takvog rešenja, predlagač svoj predlog obrazlaže, navodno, odbranom roditeljskih interesa, kao i problemima vezanim za narastanje narkomanije, alkoholizma, pušenja i delovanja sekti na populaciju učenika, baš kao da sprečavanje bujanja ovih pošasti što u poslednje vreme prete sve više mladom naraštaju, kao eho more koja uveliko vlada u tom danas mnogima tako željenom razvijenom svetu, nije i krunski interes ogromnog broja poštenih i dobronamernih ljudi u školama. Valjda se ne može poreći da je i među nastavnicima mnogo roditelja koji podjednako brinu o svojoj i tuđoj deci u školskoj klupi. Uzalud je više mojih kolega poslanika svojim amandmanima opomenulo vladajuće da u školskim odborima prevagu treba da imaju predstavnici škola. Međutim, za vas koji danas vladate su važniji vaši interesi. Ako je i tako, uzmite se pameti da i mi u opoziciji znamo u kom grmu leži zec. Jeste da se bliže dve godine od sve manje znamenitog 5. oktobra, ali mnogi dobro pamte događaje u Srbiji u kojima su u direktorske fotelje ustoličeni i oni koji baš ničim nisu bili ravni svojim prethodnicima, nego su natureni školskim kolektivima. Istini za volju, neke od njih je ražalovalo i samo nadležno ministarstvo. Zar i ovo nije valjan argument da u školskim odborima bude više nastavnika i srednjoškolskih profesora? Među tim prosvetarima, što da ne, ima razloga da bude i po koji penzioner. Zar nastavnici u penziji ne zaslužuju, barem neki od njih, poverenje svojih dugogodišnjih kolektiva i prosvetnih vlasti. Već rekoh da je Vlada Republike Srbije i u ovom slučaju zaboravila na svoje reformske proklamacije. Time je, zapravo, dovela do apsurda opravdanost našeg današnjeg zadatka. Nama su predložena, najblaže rečeno, mnoga polovična i nedorečena zakonska rešenja, umesto da je najpre u celini sagledana mogućnost i nama ponuđeno da se izjasnimo o potrebi i načinu reformisanja obrazovanja i vaspitanja u osnovnoj i srednjoj školi. Ovako smo, očigledno, upućeni da prihvatimo slovo zakona koje će važiti veoma kratko. Uostalom, sam predlagač je najavio naredne izmene zakona u sklopu reforme obrazovanja, i to u svojim obrazloženjima za odbijanje pojedinih amandmana, poput onih koje su predložili narodni poslanici dr Predrag Čanović i takođe poslanik Dragan Pantelić, oba iz SSJ, kao i druge poštovane kolege. Valjda je Vlada Republike Srbije i sama uveliko svesna svoje kratkoročnosti.Jedino se u tom slučaju može razumeti njena žurba da i preko kolena, a uz pomoć često osione DOS-ove većine, ova skupština donosi paket zakona, među kojima se za gotovo sve usvojene ne može reći dasobom nose reformski predznak. Iz svega iznetog, poslanička grupa SSJ ne može dati svoje glasove Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o osnovnoj školi i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o srednjoj školi, a u datom nam obliku.
Reč ima narodni poslanik Vlastimir Budimović.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre, članovi Ministarstva, dame i gospodo, u januaru mesecu ove godine u "Sava centru" je održana donatorska konferencija kojom je zvanično započela reforma obrazovanja u ovoj zemlji koja se čekala već preko 60 godina. Tom prilikom je prezentirana i "Bela knjiga", odnosno strategija reforme obrazovanja, doneta samo posle godinu dana rada Ministarstva prosvete. GSS će podržati usvajanje ovih predloga zakona iz razloga što započinju proces reforme obrazovanja, kao i činjenice da će osnovni ljudski kapital u 21. veku biti znanje, te samim tim obrazovanje i uopšte ulaganje u ljude i njihovo znanje treba i mora kod nas da ima i nacionalni prioritet. Budućnost ove zemlje se nalazi u Evropi, u evropskoj integraciji, te samim tim reforma obrazovnog sistema na osnovama Memoranduma evropskog parlamenta o ulozi obrazovanja u procesu integracije, kao i preporuke UNESKO-ve komisije za razvoj obrazovanja za 21. vek, bazira na polazištima: prvo, razvoj vrednosti koje afirmišu demokratiju, raznolikost i poštovanje ljudskih prava; drugo, demokratizacija škole, i to sa aspekta organizacije i sadržaja školskog života;treće, razvoj regionalnog, opštinskog i školskog sistema upravljanja u obrazovanju, u saradnji sa roditeljima i društvenom zajednicom, kao osnov za stvaranje klime ostvarivanja promena i poboljšanja kvaliteta obrazovnog i vaspitnog procesa; četvrto, obrazovanje mora razvijati praktične sposobnosti svakog pojedinca kao samostalne osobe, da svoje sposobnosti, talenat, ideje i znanja može praktično realizovati, unaprediti i javno prezentovati, kako u profesionalnoj, tako i u javnoj sferi. Nažalost, kao i svi segmenti ovog našeg društva, obrazovanje je zatečeno u veoma lošem stanju: sa puno internih dugova; bez infobaze; sa nedostatkom opreme; sa lošim održavanjem objekata; uz politizaciju i neadekvatno upravljanje školama; u potpunoj statusnoj i materijalnoj degradaciji profesije. Ko je kriv za to, to svi vrlo dobro znamo. Postavljanje temelja obrazovne reforme vidim kroz tri cilja koja započinju u ovim predloženim izmenama zakona: prvo, doprinos demokratskom razvoju zemlje; drugo, doprinos ekonomskom oporavku; treće, doprinos evropskoj integraciji. Početak realizacije ovih ciljeva nalazi se u ovim predlozima zakona koji su pred nama, a u suštini se odnosi i ogleda u sledećim segmentima promena: prvi segment je zaštita grupa i pojedinaca od diskriminacije i zaštita učenika od fizičkog kažnjavanja i vređanja njegove ličnosti; drugi, upravno i stručno-pedagoški nadzor; treći, stručno usavršavanje nastavnika i stručnih saradnika i sticanje znanja; četvrti, upravljanja školom; to su školski odbori, direktori, savet roditelja, sekretar škole itd. Kada se govori o zaštiti pojedinaca od diskriminacije, to znači da su u školi zabranjene aktivnosti kojima se ugrožavaju ili omalovažavaju grupe i pojedinci po osnovu rasne, nacionalne, jezičke i polne pripadnosti; predložen je osnov za udaljenje iz nastave nastavnika, odnosno saradnika koji fizički kažnjava ili vređa ličnost učenika. Posebno bih se zadržao na segmentu koji obrađuje stručno usavršavanje nastavnika i stručnih saradnika i sticanje zvanja. To do sada nismo imali i to je jedna novina, koja će uticati da se stimuliše napredovanje nastavnika ili prosvetnih radnika sticanjem zvanja - pedagoškog savetnika, mentora, instruktora i višeg pedagoškog savetnika. Kod upravljanja školom, u Odboru za prosvetu i u javnosti najviše se raspravlja o segmentu koji daje Predlog zakona formulom3+3+3. Možda ovog trenutka to izgleda čudno, ali je potpuno opravdano i kroz diksusiju iskristalisano. Dva najzainteresovanija činitelja za razvoj škole, za njeno napredovanje, to je onaj koji radi u školi i onaj čije dete pohađa školu. Znači, imamo odnos 2:1, ako ćemo izuzeti političku zajednicu. Stvaranjem zajedničkog mišljenja, saradništva između nastavnika i roditelja, možemo doći do zaista stručnih i dobrih ljudi koji će upravljati školom i doneti njen prosperitet. Ruku na srce, svedoci smo da nam mnogi kolektivi još nisu zdravi, da po njima postoje lobiranja, pa bi odnos u korist nastavničkog kolektiva prema ostalim članovima školskog odbora ovog trenutka možda bio neprincipijelan, što ne znači da on u kasnijem radu neće biti izmenjen.Znači, roditelji i nastavnici su nosioci upravljanja školom i svih ostalih aktivnosti koje su vezane za taj proces. Mi moramo kroz savet roditelja da vršimo edukaciju roditelja. Roditelji su nam po školama potpuno prepušteni sami sebi, prepušteni su vrlo negativnim uticajima; treba podići taj segment upravljanja školom kroz određenu edukaciju, kroz davanje prava i krozzaista maksimalnu saradnju sa ostalim segmentima u upravljanju školom. Na kraju, samo mi dozvolite da još jedanput izjavim da će Građanski savez Srbije podržati ove zakone, sa jednom praktičnom klauzulom, gde stavljamo primedbu na deo zakona o verskoj nastavi. Građanski savez u svojoj programskoj deklaraciji polazi od činjenice da u sekularnoj državi to pravo nije moguće, tako da ćemo se zalagati za princip fakultativnosti u odnosu na versku nastavu. Zamolio bih Ministarstvo i sve ostale da obrate pažnju na dva segmenta koja nisu ovim zakonom obuhvaćena, a slediće u kasnijoj reformi. Prvi je problem obrazovanja lica ometenih u razvoju, koji moraju naći svoje mesto u reformi i zakonskim propisima koji slede. Danas imamo velika ulaganja u taj sistem obrazovanja u specijalnom školstvu, da bismo učenike posle završene srednje škole, zanata u stvari, bacili na socijalno da dobijaju penziju, jer nismo ceo taj ciklus rehabilitacije i njihovog zapošljavanja, a pra toga školovanja, pravilno odradili. Drugi segment koji treba u reformi da nađe mesto je školovanje dece i omladine u inostranstvu. Samo jedan podatak: tom tzv. jugoslovenskom dopunskom nastavom, mada imamo 600.000 naše dece u inostranstvu (našom nastavom, sa ovakvim sistemom obrazovnog procesa) obuhvaćeno je samo 2.500 dece. Znači, imamo totalnu asimilaciju. Dok smo u našoj zemlji 13.500 učenika ove godine manje upisali u prvi razred, dotle se oromna populacija učenika - 600.000 srpske dece - nalazi u inostranstvu, pa postavljam pitanje - kakav smo mi to narod? Hvala.
Za reč se javio ministar prosvete, gospodin Gašo Knežević.
Nekoliko stvari je ovde izrečeno zbog kojih moram da reagujem. U nekoliko stvari je čak pokazano neko pravničko neznanje; to uvažavam, jer nismo svi pravnici. Međutim, nešto je rečeno iz usta pravnika, te moram da reagujem. Postoji mogućnost nekih disciplinskih mera jer se u ovoj sferi, u sferi škola, primenjuje Zakon o radnim odnosima u državnim organima; Zakon o radu je isključio, ali Zakon o radnim odnosima u državnim organima je ostavio tu mogućnost. Saveti roditelja koji po jednoj od diskutantkinja ne postoje, postoje - ako je ona 15 godina upoznata sa školom, onda verovatno njeno dete 15 godina ide u osnovnu školu i tamo ne postoje, ali u srednjoj postoje. Ni jedna smena direktora nije nastupila usled političkog delovanja bilo kog direktora. Smene su nastupile posle isteka mandata. Nešto bih hteo da kažem jednom broju poslanika koji suviše bukvalno shvataju stvari. Te stvari shvataju bukvalno tako, čini mi se, kao da i rečenice nekih viceva shvataju bukvalno; naime, jedan vic koji se završava rečenicom - šta zna dete šta je 300 kila - ali izgleda da se ne shvata da dete ne može dići 300 kila. Naš školski sistem mora polako da se izgradi, da prihvati apsolutno nove propise, a bez izgradnje školskog sistema, što podrazumeva i jačanje ekonomske baze, tj. položaja zaposlenih, što podrazumeva i kompjuterizaciju škole, što podrazumeva i dizanje nivoa opremljenosti van kompjutera, jer školi trebaju i žiroskopi itd, mi ne možemo doneti krovni zakon, što imamo nameru da donesemo; dakle, onaj zakon koji će obuhvatiti srednje i osnovne škole, a da škole ne propadnu pod teretom. Ne može dete dići 300 kila. Još nešto na kraju, ukoliko ovi predlozi budu usvojeni, mi se spremamo, imamo veći gotov tekst, da svim porodicama, svim domaćinstvima u ovoj zemlji podelimo uputstvo o izboru saveta roditelja i školskih odbora. Dakle, veoma široka akcija u kojoj će svi biti uključeni. Osim toga, ni jedna reforma nikada nije bila izvršena uz toliku konsultaciju zaposlenih u prosveti. Razgovori o reformi su obuhvatili apsolutno najveći broj ljudi koji je ikada obuhvaćen razgovorima u čitavom okruženju. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Stamenković.
Dame i gospodo narodni poslanici, dva su važna zakona pred poslanicima Narodne skupštine Republike Srbije, i to Zakon o osnovnoj školi i Zakon o srednjoj školi, 250 je poslanika, a 300 minuta za raspravu. Koliko nam Poslovnik dozvoljava, toliko će biti i ozbiljna rasprava, toliko će biti ozbiljni zakoni, tako ćemo ih ozbiljno primenjivati i tako će nam i dalje ići u oblasti osnovnog i srednjeg obrazovnja. Šta reći za nekoliko minuta, a koliko nam Poslovnik dozvoljava. Pa da pođemo od rečenice koju je izrekao ministar, da ovi predlozi zakona ne dovode do potpuno nove zakonske inicijative. Mi pitamo - zašto ministre, ako smatrate da do sada ova oblast nije bila dobro uređena zakonima, zašto niste dali takve predloge zakona koji će to rešiti na način za koji vi mislite da je dobar. A da nešto nije u redu sa ovim predlozima zakona, pokazuje i hroničan nedostatak kvoruma, jer je današnja sednica počela u 12 časova uemsto u 10, a ne računajući i onu popodnevnu pauzu koja je trajala duže zbog poljoprivrednih radova većine narodnih poslanika iz redova DOS-a. Šta su nam do sada donele reforme iz oblasti osnovnog i srednjeg obrazovanja? Koliko god se opirali da su mandati direktorima prestali samo zbog toga što im je istekao mandat, sve ste manje uverili većinu poslanika u to. Kažem vam da su u Nišu, pored onih direktora koje je trebalo promeniti, promenjeni neki izvanredni direktori koji su odlično vodili neke osnovne i neke srednje škole. Znate i vi koji su to direktori. Šta vam najviše zameraju srpski radikali? Nema alternative verskoj nastavi i to onih tradicionalnih crkvi koje moraju biti određene ovim zakonom. Dok god je samoubistava u školama, dok god je delovanja verskih sekti, dok god je ovakve narkomanije, neophodna je i verska nastava, koja ne može biti zamenjena drugim predmetom etičko-humanističkog sadržaja. Ono što od vas očekuju prosvetni radnici, a što očigledno ne možete pružiti, jer se od donacija ne može živeti, to je da se popravi izuzetno težak materijalni položaj prosvetnih radnika; da, pored toga što se menjaju direktori nešto bude promenjeno i u školama, pa da škole budu opremljenije, modernije, da budu humaniji uslovi rada i da se nastava prilagodi uzrastu učenika, da bude onakva kakvu mogu da savladaju učenici i da nam te škole budu bolje i uspešnije.
Ovim smo završili današnji rad i nastavljamo sutra. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2002. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, sednici prisustvuju 153 narodna poslanika i molim vas da radi utvrđivanja kvoruma ubacite identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum i da možemo nastaviti rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Stevan Lilić, Radomir Naumov, Vlatko Sekulović, Dušan Golubović, Dragan Šutanovac, Pal Šandor, Miroslav Markićević, Ružica Veljović, Miloš Lučić, Radič Joković, Petar Mišić, Zoran Bošković i Toma Bušetić. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Takođe, saglasno članovima 83. i 84. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam na ovu sednicu pozvala predstavnike Centra za slobodne izbore i demokratiju, predstavnike Stalne konferencije gradova i opština Jugoslavije, predstavnike Studentske unije Srbije, predstavnike Saveza studenata Beograda,studente Studijske grupe za ustavno pravo na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu, predstavnike Narodnog pokreta "Otpor", predstavnike Niške studentske asocijacije i predstavnike Studentske federacije. Pozdravljam prisutne goste. Jedno kratko obaveštenje - nastavak 33. sednice Odbora za pravosuđe i upravu Narodne skupštine Republike Srbije održaće se danas u 14,00 časova, u sali 1 u prizemlju. Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O OSNOVNOJ ŠKOLI (zajednička načelna rasprava sa Predlogom zakona o izmenama Zakona o srednjoj školi) Reč ima narodni poslanik Miodrag Jaćimović.