Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuju 132 narodna poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Snežana Lakićević-Stojačić i Boris Karaičić. Prelazimo na zajednički načelni pretres 11. i 12. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O VLADI I DRŽAVNOJ UPRAVI Prvi narodni poslanik koji ima reč je Ljiljana Nestorović, a neka se pripremi narodni poslanik Boško Ristić.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Uvažene kolege narodni poslanici, gospodine ministre, svakako je dobro da se državna uprava koliko je god to moguće depolitizuje i dobro je da ona iz pukog vršenja vlasti u suštini postepeno postaje javni servis, kako bi svakodnevni život građana pre svega postao podnošljiviji. U suštinskom smislu poslanici SDP-a podržavaju donošenje novog zakona o državnoj upravi, ali na pojedine odredbe iz predloga zakona stavili smo primedbe. Naravno, o tome ćemo govoriti kada bude reč o amandmanima narodnih poslanika na ovaj zakon. Kako danas izgleda naša državna uprava? Mislim da izgleda bolje nego što je izgledala ranije. To je zato što se već nekoliko godina sprovodi reforma državne uprave. Državni službenici prolaze, kao što je poznato, stručne obuke, uče iskustva razvijenih zemalja, strane jezike, koriste automatske baze podataka i to zapravo ide svojim jednim prirodnim tokom, kako jedino i može da se dešava. Međutim, kada govorimo o državnoj upravi, ne može se zaobići tema kao što je uredba o smanjenju zaposlenih u državnoj upravi, osim u MUP-u, za 10 odsto do sredine juna ove godine. Mislim da ovo nije precizan podatak, jer ako uzmemo u obzir da je samo u MUP-u zaposleno više od 50 odsto ljudi, onda možemo da kažemo da će taj nivo smanjenja zaposlenih da bude negde oko 5 odsto. Vlada ističe da je to zahtev MMF-a i u sklopu zahteva da se smanji javna potrošnja. Ministar Lončar smatra da je smanjenje opravdano usled procesa decentralizacije državne uprave, depolitizacije i informatičke obuke. Takođe moram da kažem da je i priča o decentralizaciji, onako kako sada stvari stoje, prilično neiskrena. Naime, smatram da zastrašujuće kasnimo sa procesom decentralizacije, jer mogu da podsetim da smo jedina država u Evropi gde lokalne samouprave nemaju imovinu. A takođe priprema se i zakon o javnim preduzećima, gde je intencija Vlade da se čak oduzme pravo upravljanja nad javnim preduzećimakoja su osnovana od strane organa lokalne samouprave. Međutim, ako prihvatimo da je takva odluka doneta iz navedenih razloga, ne možemo a da ne istaknemo da je ona doneta bez stvarne, prave analize i, ono čega se plašim, jeste da će to zapravo da bude samo puka zamena dosadašnjih kadrova. Mislim da će na brzinu, i opet po principu negativne selekcije, biti otpušteni jedni i na njihovo mesto opet po stranačkoj liniji budu dovedeni drugi ljudi. To može biti proces koji kod svake promene vlasti zaista nema kraja. Pri tom ne mislim da državna uprava treba da bude zaštićena u odnosu na privredu. Znam da u sadašnjem trenutku odluka o smanjenju državne uprave veoma dobro zvuči u narodu, jer je u privredi veliki broj ljudi ostao bez posla i ostaje bez posla svaki dan. Mi ne volimo državnu upravu, jer imamo loše asocijacije na neljubaznost, na krutost, na ograničenost, jednom rečju na birokratiju. Ali, to ne znači da za takvu upravu ili upravu koja više i nije takva rešenja treba tražiti u tehnološkim viškovima. Naime, tehnološki viškovi jesu najjednostavnije, ali i najgore rešenje. Poslovi državne uprave postaju sve brojniji i veći, jer, kao prvo, domaće zakonodavstvo mora da bude usklađeno sa evropskim zakonodavstvom. Nijedan novi zakon ne može se predati Vladi bez potpisane izjave ministra o usklađenosti, što znači da izrada svakog zakona mora da bude uz prethodnu uporednu analizu evropskog zakonodavstva i drugih brojnih propisa EU. Druga velika obaveza jeste da se za svaki zakon uradi analiza efekata propisa i da se obrazloži potreba da pojedini važeći zakoni ostanu na snazi bez promena. Vlada je usvojila ovaj proces još u novembru 2004. godine. Kao treće, novi posao za sve državne organe jeste i postupanje po novom zakonu o dostupnosti informacijama od javnog značaja, što zahteva posebnu obuku državnih službenika. Dakle, realna situacija je takva da u državnoj upravi zapravo viškova i nema. Kao primer navešću vam konkurs od pre nekoliko dana, prema kome Ministarstvo za državnu upravu i Ministarstvo finansija vrše prijem novih ljudi, i to Ministarstvo za državnu upravu je raspisalo oglas za dva radna mesta u Sekretarijatu sa srednjom školom, a Ministarstvo finansija konkurs za oko stotinu mesta u poreskoj upravi, od toga 30 mesta u Beogradu. Juče je i Ministarstvo kulture takođe raspisalo konkurs za tri radna mesta. Šta mislim: provetravanje i obnavljanje uprave mogu biti jako korisni, ali u jednoj organizaciji rada u kojoj su svi poslovi pravilno i potpuno definisani, i gde se tačno zna ko šta radi i ko je za šta odgovoran. Samo u takvom sistemu može se znati da li ima ili nema viškova i ko zapravo predstavlja realni višak. Ali, u državnoj upravi organizacija rada nije takva. Državni funkcioneri se smenjuju, to jesu upravo političke funkcije, ali ti ljudi često bez prakse i potrebnog znanja i organizuju rad uprave. Samo mali broj ljudi u dobroj organizaciji rada ne zna i neće da radi. Problem je, ponavljam, u tome što poslove državne uprave često vode ljudi bez iskustva, pa i potrebnog intelekta koji može da zameni taj nedostatak iskustva. Proizvodnja novih tehnoloških viškova samo je veći broj socijalnih slučajeva. Nije to velika društvena opasnost. Kao što znamo, nije to ni Kolubara, ni Kragujevac, ali to svakako nije dobro. Ti ljudi će ostati bez posla, iako se tvrdi da neće, ali gotovo sam sigurna da im se neće omogućavati da rade u agencijama koje će se osnivati prema zakonu koji smo nedavno usvojili. Na kraju, opet ću ponoviti, moj utisak je da se i u privredi i u državnoj upravi malo radi na organizaciji rada i na proveri da li rukovodeći kadar zna i ume da organizuje proces rada i da poveća produktivnost tog rada. Ključ svega je u tome, a o tome se ne govori uopšte. Tehnološki viškovi su putanja manjeg otpora. To svako ume i to svako može. Lakše je definisati ne posebno pametne kriterijume i napraviti spisak za tehnološki višak, neko svakodnevno praviti plan rada, organizovati i pratiti taj rad i povećavati produktivnost. Iz toga može da proizađe potreba da se proglasi višak, ali to je sasvim drugi put u odnosu na ovo kako se uglavnom radi danas. Danas u tom poslu ima puno zloupotreba, zadovoljava se nekakva kvota i to ljudi doživljavaju teže, kao nepravdu, zanemaruje se svakakva individualnost. Dakle, još jednom, princip negativne selekcije ovim zakonom teško će biti sprečen, pre svega što se i dalje partijski kadrovi postavljaju, mislim na funkcije u ovoj državi koje bi trebalo da budu profesionalne, i onda bismo mogli da kažemo da je iskren pristup ovom zakonu kada bismo sada otpustili sve pomoćnike ministara i na osnovu javnog konkursa zaposlili nove, koje ne možemo tek tako smenjivati. Isto tako, razlog za negativnu selekciju jesu jako niske plate, jer teško da će iole dobar stručnjak, koji ima neku alternativu, ostati da radi u državnoj upravi, ako to radi za 10.000 ili 15.000 dinara. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić, a neka se pripremi narodni poslanik Milisav Petronijević.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, poštovani sekretari zakonodavstva, DS smatra da predloženi zakoni o Vladi i državnoj upravi ne uređuju na pravi način oblast kojom se bave. A pre svega zakon o Vladi, po mom ličnom shvatanju, a i shvatanju DS-a, predstavlja pokušaj da država postane partijska, da institucije sistema budu pod potpunom kontrolom partijskih vlasti aktuelne vladajuće koalicije. To proizilazi iz duha i smisla zakona i ponuđenih rešenja, pre svega zakona o Vladi, a garancija da će se jedno takvo stanje partijske države očuvati u budućnosti nalazi svoja rešenja upravo u zakonu o državnoj upravi. Na osnovu kojih rešenja ovo proizilazi? Pre svega, zakon o Vladi pokušava da uđe u nešto što je ustavna materija, da se putem toga pozicionira Vlada u odnosu na zakonodavnu i sudsku vlast, pa i u odnosu na predsednika države ako to treba da se reši setom zakona, da se pre svega definiše pozicija Narodne skupštine, kao zakonodavne vlasti i kao vlasti koja vrši kontrolu nad radom Vlade i sprovođenjem politike, za šta joj je dato poverenje većinom prilikom njenog izbora. Odnos Vlade prema parlamentu je takav da Vlada dominira nad parlamentom, da Vlada nije odgovorna parlamentu i da nije dužna da na zahtev parlamenta dostavlja određene spise, određene akte, određene odluke, već kako se ovim zakonom predviđa to može samo na zahtev anketnog odbora. Dozvolićete da smatram da je na ovaj način Vlada ta koja uređuje Skupštini na koji način će se njoj obratiti i kako će zahtevati njenu odgovornost. Skupština je u ovom predlogu zakona o Vladi oličena samo u skupštinskoj većini, a nije sagledana kao institucija u pogledu njenih odbora, u pogledu njenih organa koje ona sama svojim aktima uređuje. Ovo je u suprotnosti sa Poslovnikom o radu Narodne skupštine, uređuju ga resorni odbori koji se bave i pojedinim ministarstvima, sprovođenjem politike u određenim oblastima, a nadležna su određena ministarstva. Ali, ovakvim zakonom se negira mogućnost da skupštinski odbori direktno od Vlade zahtevaju da im položi izveštaj, račune iz oblasti za koje je Skupština te nadležne odbore formirala. Odnos Vlade prema predsedniku države je stavljen samo u jednu normu, gde Vlada ima obavezu da odmah po zauzimanju stava, na njegov zahtev, izvesti predsednika Skupštine o tom stavu, ali Vlada sebi nije ostavila rok i ne postoji nikakva odgovornost ukoliko se Vlada ogluši o zahtev predsednika da zauzme stav. Znači, to nije oročeno i ne postoji nikakva sankcija. Isto tako, ideja decentralizacije, o kojoj se ovde mnogo priča, ideja da se vlast približi građanima, da se približi mogućnost odlučivanja upravo onima kojih se odluke nadležnih organa tiču, preko zakona o Vladi je potpuno obesmišljena. Naime, gde se to vidi? Vlada ima svoju mogućnost da na osnovu različitih zakona, pa i na osnovu zakona o Vladi, obustavi od privremenog izvršenja akte lokalne samouprave ukoliko oceni da su oni protivni Ustavu, ali je istovremeno dužna da pokrene inicijativu za ocenu ustavnosti i zakonitosti. Međutim, ovde se otvara mogućnost velikog voluntarizma i mogućnost da Vlada putem obustavljanja od izvršenja pojedinih odluka utiče i vrši pritisak na lokalnu samoupravu. Zašto to mislim? Upravo zbog toga što Vlada nema nikakvu odgovornost ukoliko obustavi od izvršenja pojedine akte i pokrene ocenu ustavnosti pred Ustavnim sudom, a Ustavni sud odbaci takav zahtev za ocenom ustavnosti. Dakle, Vlada ne snosni nikakvu odgovornost, ni političku, ukoliko bez ikakvog razloga vrši pritisak na lokalnu samoupravu, na taj način što će obustavljati njihove akte i na taj način što će uticati na sprovođenje politike, a ti akti su zasnovani. Vlada mora da bude mnogo odgovornija, mora da polaže račun nekome, mora da ima javnost u radu. Predloženim zakonom o Vladi kaže se da će se o radu Vlade i načinu rada Vlade doneti poslovnik, da će se sve po ovom zakonu rešiti poslovnikom i takve informacije koje su od javnog značaja Vlada nema obavezu da daje sredstvima informisanja. Kaže se negde u Predlogu zakona da će se poslovnikom urediti način komunikacije Vlade sa sredstvima javnog informisanja. Vladin rad mora da bude transparentan, mora da bude podložan kritici i sve ono što Vlada radi, sem iz naročito opravdanih razloga, uz posebne mehanizme kontrole, može biti privremeno skriveno od javnosti samo zato i u slučaju kada takva informacija može da šteti državnim, odnosno nacionalnim interesima. Mora da postoji i drugi mehanizam kontrole rada Vlade i u takvim okolnostima. Najosnovanije je da Skupština uvek, u svakom momentu, ima tu mogućnost uvida nad radom Vlade, a da javnost po prirodi stvari bude obaveštena blagovremeno o svakoj informaciji koja je od javnog značaja. Ovde takvih obaveza nema. Na ovakav način, u kontekstu zakona o državnoj upravi, postavlja se novi sistem državne uprave, uz mogućnost da se navodno stručne službe postavljaju zakonom i da će državni službenici imati pet godina garanciju i zakonsku zaštitu da ne mogu biti smenjeni sa svojih pozicija sa kojih vrše javna ovlašćenja. Međutim, bitno je to da prvo postavljenje ovih najznačajnijih državnih funkcionera vrši politička vlast. Političkom voljom koalicije koja je sada na vlasti, uz ovakav zakon, izašlo bi se sa prvim postavljenjem državnih funkcionera, s tim što bi oni kasnije, možda pet godina, imali zakonsku zaštitu da ne mogu biti promenjeni iz političkih razloga. Postavlja se pitanje, principijelno, da li je moguće da neko ko dođe kao izvršilac određene politike ima zakonsku zaštitu da sledeća politička garnitura ne može da ga smeni i promeni, u skladu sa aktuelnom politikom za koju je dobio podršku ovog parlamenta. Smatram da jedno ovakvo rešenje, bez dodatnih regulativa koje daju garanciju izbora stručnog funkcionera za javne funkcije, ne može dati pozitivan efekat. Naprotiv, smatram da to predstavlja osnov za državnu kontrolu, odnosno za partijsku kontrolu nad državnom upravom i da to obezbeđuje ovoj vladi, ukoliko ne dobije poverenje građana i ukoliko padne, da značajni delovi ove vlade kroz državnu upravu, a isto tako recimo i kroz pravosuđe, ostanu za duži niz godina nepromenjeni. Dakle, ova vlada obezbeđuje kontinuitet svoje ideologije, svoje politike preko ovih zakona i onda kada izgubi poverenje u parlamentu ili ukoliko izgubi poverenje građana. Ovo je konkretnoj Vladi veoma potrebno, pre svega zato što je Vlada izgubila poverenje građana. Sva istraživanja pokazuju da odnos većine koja u parlamentu formalno podržava ovu vladu i odnos većine građana prema ovoj vladi nije identičan. Većina građana Srbije ne podržava ovu vladu, ne slaže se sa njenom politikom i smatra da su efekti ove vlade nedovoljni, i da nisu zadovoljili očekivanja na osnovu obećanja koja su kandidati za premijera i kandidati za ministre i koalicija davaliu predizbornoj kampanji. Mislim da ova vlada nema pravo da putem zakona obezbeđuje podršku ili opstanak na političkoj sceni i svoj politički uticaj na društvena, politička, ekonomska, pa i druga kretanja u državi, a to je upravo na taj način što će produženi pipci državne vlasti kroz državne institucije, kroz državnu upravu dobiti garanciju zakonske zaštite zbog promenepolitičke garniture ili promene politike kojoj građani ukažu poverenje. Smatram da je potpuna centralizacija državne vlasti izvršena ukoliko se usvoji predlog ovakvog zakona, jer smatram da uz set drugih zakona koji daju ovlašćenje ovoj vladi, odnosno svakoj vladi na ovakav način, uz zakonsku podršku koju bi imala u budućem periodu na osnovu ovakvog zakona, pokazuje da bi Vlada imala nekontrolisana i velika ovlašćenja. To recimo pokazuje predloženi zakon o konkurenciji. Tu ministar ima veoma velika ovlašćenja u pogledu konkurencije i uslova tržišnog privređivanja, a uz ovakav zakon o Vladi, uz zakon o državnoj upravi, kako je predloženo, to obezbeđuje da ministar može potpuno nekontrolisano i bez upliva parlamenta da donosi podzakonske akte i uređuje pravila ponašanja koja upravo sprečavaju konkurenciju i obezbeđuju monopolski položaj onima koji bi trenutno bili bliski aktuelnoj Vladi. Sve ovo, uz činjenicu da se i u drugim granama vlasti dominantno pojavljuje vladajuća koalicija, uz međusobne političke dogovore o podršci Vladi, uz namirenja za pojedine funkcije, recimo izbor nosilaca pravosudnih funkcija u proteklom periodu i aktuelni izbor predsednika sudova, recimo sa jučerašnjeg Visokog saveta pravosuđa, ukazuje da postoji politički dogovor o uplivu na sve grane vlasti. Ova vlada preko svog učešća, recimo u Visokom savetu pravosuđa, preko ministra pravde, preko finansiranja koje je potpuno u pravosuđu u rukama ministra pravde, preko instrumenata vlasti koje ova vlada želi da prigrabi zakonom o Vladi, prema zakonu o državnoj upravi koji se ovde predlaže, u potpunosti ovladava svim instrumentima vlasti, sile, prinude i može da se stavi iznad parlamenta, iznad pravosuđa i iznad predsednika države. Može sve da uradi ova vlada. Neko kaže i da uvede vanredno stanje. Znači, sve može ova vlada bez ikakve kontrole. Oni koji poznaju odnose između pojedinih grana vlasti vide i znaju za potpuni i direktni uticaj izvršne vlasti na zakonodavnu i sudsku vlast. Poslednji primer prekrajanja Zakona o radu je pokazao koliko izvršna vlast može da direktno utiče na ponašanje i poziciju u parlamentu. Izvršna vlast je raznim manipulacijama pravne prirode, iskorišćavanjem nejasnoća u propisima, uspela da proturi jedan prepravljeni, falsifikovani zakonski projekat i da ga usvoji kao zakon, kao delo i proizvod rada zakonodavnog organa, ove skupštine. To ne bi smelo da bude moguće. Moraju se naći mehanizmi međusobne odgovornosti i kontrole. Ovi zakoni to ne pružaju, ali zato pružaju potpunu zaštitu partijskim poslušnicima, partijskim nosiocima javnih funkcija, da za pet narednih godina neće moći da se pomere sa javnih funkcija, i ako ova vlada u međuvremenu izgubi poverenje, i ako se izdejstvuju prevremeni izbori za parlament i za izbor nove vlade. Demokratska stranka smatra da predloženi zakoni bez ponuđenih amandmana, pre svega Demokratske stranke, neće biti garancija podele vlasti i neće biti garancija i instrument za kontrolu rada Vlade u skladu sa Ustavom, kojim je Skupštini i javnosti obezbeđena garancija da kontrolišu rad Vlade u pogledu svih odluka koje se odnose na suštinska pitanja građana Srbije. Zato smatram da bi trebalo, pre svega, doneti zakon o Narodnoj skupštini, definisati njenu poziciju u skladu sa Ustavom, pa tek onda doneti zakon o Vladi. Zakonom o Vladi, koji je ovde ponuđen, uzimaju se određena ovlašćenja Narodnoj skupštini, pa recimo ta odredba da Vlada ima obavezu da samo na zahtev anketnog odbora dostavi određene spise Skupštini predstavlja mešanje u nadležnost Skupštine, koju ona ima po Ustavu i na osnovu Poslovnika. Dakle, predlažem da Skupština glasa protiv zakona o Vladi, protiv zakona o državnoj upravi, kako bi se onemogućio veliki projekat postavljanja partijske države i uticaja vrha najuticajnije partijeu ovoj vlasti, ovoj koaliciji, na državnu vlast i na funkcionisanje same države.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a potom šef poslaničkog kluba SRS Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, stav o Predlogu zakona o Vladi i Predlogu zakona o državnoj upravi poslaničke grupe SPS juče u popodnevnom radu izneo je dr Žarko Obradović i ne bih da ga ponavljam. Kratko, uz podršku donošenju ova dva zakona, izneo je i upozorenja naše poslaničke grupe, strahove, postavio pitanja na koja zahtevamo odgovor od ministra. Samo bih nekoliko rečenica dodao, posmatrajući i jedan i drugi zakon, samo iz jednog ugla. Kada je u pitanju zakon o Vladi, pošao sam od prvog i osnovnog cilja koji je predlagač naveo u obrazloženju, a to je da se jasnije urede odnosi Narodne skupštine i Vlade, naravno uz onaj drugi koji podržavamo i dajemo podršku da Vlada uredi i organizuje sebe na najbolji mogući način. Iz tog ugla ću govoriti, ugao odnosa Vlade i Skupštine. Predlogom zakona jasno je definisana predlagačka funkcija Vlade. Dakle, Vlada predlaže zakone, druge opšte akte, Skupština ih usvaja, a zatim ponovo jasno je definisana uloga Vlade u izvršavanju zakona. To su njene osnovne, uz naravno sprovođenje politike, ograničene Ustavom i zakonom, nadležnosti. Šta nije dovoljno jasno i na šta mi upozoravamo Vladu? Nije dovoljno jasno predviđena Predlogom zakona, da tako upotrebim izraz, izveštačka funkcija, kako se izvršavaju zakoni, kako se sprovodi politika, kakvo je stanje u svim oblastima iz domena odgovornosti Vlade. Zašto to kažem? U članu 36. Predloga zakona o Vladi stoji da Vlada podnosi Narodnoj skupštini izveštaj o radu zajedno sa podnošenjem predloga završnog računa budžeta Republike Srbije. Na prvi pogled to je logično i ne bi bilo nikakvih problema, ali šta nije logično i zbog čega ova odredba izaziva veliki strah, podozrenje, a direktno i političke posledice? Jasno je da se izveštaj podnosi zajedno sa završnim računom, ali nije jasno kada se završni račun podnosi, odnosno Zakonom o budžetskom sistemu takođe je jasno kada se podnosi završni račun. Ali, iza toga sledi da su potrebni revizori, potrebno je čitav niz drugih radnji. Drugim rečima, nema završnog računa. Želim da vas podsetim da prethodna vlada, Dosova vlada, nijedan završni račun Skupštini nije podnela, niti je Skupština razmatrala ijedan završni račun. Želim da upozorim ovu vladu da ne dozvoli istu situaciju, jer evo već je maj, da ne dođemo u situaciju da nema završnog računa. Za onu prethodnu vladu znam, siguran sam da nije smela da podnese završni račun zbog ogromnog kriminala koji je bio u trošenju sredstava budžeta. To razumem. Ne razumem ovu vladu zašto ona nije podnela, kada se obavezala, sve te završne račune, da se tačno vidi crta, da Srbija sazna kako su trošena sva ta sredstva, gde su otišla itd. Mislim da je to jedan ogroman minus i ove vlade, što na taj način štiti one koji su na način, kakav je već bio, sva ta sredstva utrošili, ne zna se kuda. Zato dovodimo u pitanje i ovu odredbu. Mislim da Vlada treba da podnese redovno i uredno izveštaj o radu, stanje u oblastima za koje je odgovorna, u sprovođenju politike, i to treba da bude normalna funkcija i normalan odnos Vlade i Skupštine, da Vlada pred Skupštinom podnosi taj izveštaj, da Skupština i na taj način vrši kontrolu rada Vlade, pored onih predviđenih. Doduše, i Skupština nosi deo odgovornosti, ona se ne trudi dovoljno da vrši svoju kontrolnu funkciju prema Vladi. Rasprava o izveštaju, razgovori, utvrđivanje odnosa i kritike prema Vladi ne znači rušenje Vlade, ali znači i te kako upozorenje i zahteve šta da se radi. Pored nedostatka zakona o Narodnoj skupštini, koji bi takođe trebalo, paralelno sa Predlogom zakona o Vladi, da se razmatra, ovo je jedna velika manjkavost i očekujemo da Vlada, prema svojim obećanjima, odradi taj deo posla. Drugi deo, vrlo kratko, vezano za Predlog zakona o državnoj upravi. Poći ću od osnovnih ciljeva koje je ova vlada, uz našu podršku, usvojila u reformi državne uprave: decentralizacija, depolitizacija, profesionalizacija, racionalizacija i modernizacija. Naravno, nisu to samo ciljevi. Cilj je, što mi i tražimo, da bude efikasna, da bude u službi građana, da bude jeftina za građane, da ne košta puno, da struka i znanje budu prioriteti u odnosu na političku pripadnost i lojalnost. Kratko da pređem preko toga. Decentralizacija se vidi iz ovog institucionalnog okvira, koji je dat ovim zakonom o državnoj upravi, i dekoncentracija. Tu možemo da se složimo. Kada je u pitanju depolitizacija, ona se samo nazire, nikakvih garancija, a to je ono što tražimo od Vlade - dodatne garancije, nema u ovom zakonu. Jasno je da političke funkcije ostaju, pored ministra, zamenik ministra, odnosno sada je državni sekretar; ako je to tako moderno i potrebno, nemam ništa protiv, ali je isto. Tu dileme nema. Sve ostalo, pomoćnici, direktori itd - predviđeno je da budu državni službenici. Ali, ništa više, nikakve garancije više nemamo. Ovo što piše u zakonu, jer i dalje ih bira Vlada na predlog ministra, nije na četiri, nego je na pet godina, nije dovoljna garancija, a mi tražimo garanciju da se taj cilj sprovede do kraja. Nema čak ni konkursa, iako se najavljuje, nema ga u ovom zakonu. Nema ni da to treba da budu državni službenici, sa odgovarajućim iskustvom, znanjem, itd. Sve su to manjkavosti na koje upozoravamo i tražimo garancije od Vlade da taj svoj cilj sprovede do kraja. Naravno, vezano sa tim je i pitanje je profesionalizacije, da to budu ljudi koji strukom i znanjem imaju svoju karijeru državnog službenika, da oni budu ti koji su izrasli da mogu da vode odgovarajuće sektore. Opet pitam za garanciju? Pitam iz prostog razloga što je ova Srbija umorna od priča o reformama, racionalizacijama, profesionalizacijama, depolitizacijama itd. Pitam, znajući sadašnju strukturu pomoćnika ministara. Da li će ti pomoćnici ministara, koji su maltene članovi izvršnih organa jedne stranke, pa su prešli tu, da li će oni sada postati profesionalni državni službenici, sa državnom karijerom, ljudi koji su poznavaoci, ljudi od struke itd. Prethodna vlada nas je uverila da je radila suprotno od toga, dovoljno je nama da vas upozorimo da ne želimo tako nešto. Zato još jednom upozoravamo da nam odgovorite kako će se sprovesti taj postupak kada su pitanju pomoćnici ministra, što nije u ovom zakonu predviđeno. Manjkavost ovog zakona je što nije išao paralelno sa zakonom o državnim službenicima, gde bi se moglo sve to, na neki način, poklopiti i rešavati. Kada je u pitanju racionalizacija, još samo jedan detalj kada je u pitanju profesionalizacija i depolitizacija, puna usta su svih, kako to hoće, do momenta dok oni to ne urade. Malopre smo slušali priču kako je ovo partijska država itd. Pričaju oni koji i dalje nastavljaju tamo gde su na vlasti da vrše partijsku državu. Pričaju o tome kako je potrebno da budu stručna, a ne politička lica. Kako to izgleda na jednom primeru? Evo primer, potpredsednik Demokratske stranke, gospodin Bogdanović, gradonačelnik Beograda, uz priču o profesionalizaciji i depolitizaciji, na konkretnom primeru predloži za direktora Centra dečijih letovališta poljoprivrednog inženjera, uz sva uvažavanja te struke, ali ne za tu ustanovu, suprotno Zakonu o dečijoj zaštiti. Naravno, od svih kvalifikacija, najjača mu je kvalifikacija da je osnivač mesnog odbora Demokratske stranke Jovan Cvijić na staroj Paliluli. To su konkretne priče onih koji i dalje pričaju o depolitizaciji i profesionalizaciji. Iz tih razloga vas upozoravamo, jer verujemo da nemate ni približno iste namere kao ta vlada, da to ne dozvolite. U takvim slučajevima mi podržavamo i jedan i drugi zakon, i ovu vladu da reformu izvede do kraja. Na kraju, ponoviću, o racionalizaciji je juče govorio dr Žarko Obradović veoma detaljno. Još jednom vas upozoravamo, ona jeste nužna, jer je posledica ovolikog broja ljudi upravo prethodne vlasti, koja je pre nego što se savezna država raspala, pre nego što su prešli službenici u Srbiju, povećala taj broj sa 8 na 11 hiljada. To je bila reforma za prethodnu vlast. A da ne govorim da su od onih 8 hiljada pola stručnih ljudi oterali, a doveli one bez struke, bez godina radnog staža, bez ijednog dana. Upozoravamo vas na kriterijume, i one opšte i one posebne, i upozoravamo vas na to da tu važe pravila struke, znanja, a ne političke pripadnosti i lojalnosti.
Zahvaljujem se. Reč ima šef poslaničkog kluba SRS Tomislav Nikolić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, voljom predsednika Skupštine i vaše većine mi danas raspravljamo o Predlogu zakona o Vladi i pomalo mi cinično deluje da raspravljamo o Predlogu zakona koji nam je podnela Vlada, a kojoj uzaludno već mesec i po dana tražimo raspravu o poverenju. Valjda bi trebalo prvo da raščistimo hoće li ova vlada ostati ili neće. Ako formiramo novu, ili ako dođe do izbora, dane opterećujemo novu Vladu zakonom koji je ostavila Vlada koja više nije imala poverenjeNarodne skupštine. Zato bih mnogo više voleo najpre da smo raspravljali o Vladi, pa zaključili da Vlada uživa poverenje, pa hoćemo njen predlog zakona o Vladi da raspravljamo, ili ne uživa poverenje, pa onda ovo bacamo, neko neće želeti da bude opterećen ovakvim zakonom. Ako raspravljamo i ako je tu prisutan ministar za lokalnu samoupravu, voleo bih da raspravljamo o ovih 160 požara skoro koji bukte Srbijom u svakoj lokalnoj samoupravi koje je proizveo ne ministar, nego Zakon o lokalnoj samoupravi. Mi smo to znali i pred lokalne izbore predložili vam izmene i dopune Zakona o lokalnoj samoupravi, i da eliminišemo sukobe koji će nastati. Vi se na to niste obazirali. Sada, ministre, garantujem da osam sati dnevno odgovarate na telefonske pozive nezadovoljnih izabranih ljudi. Zakon je dozvolio da svi u opštini budu izabrani i svi misle da imaju pravo da rade šta god žele, a ministar nema instrumenata u rukama da to spreči. Došlo je do dvovlašća, trovlašća, prave se koalicije, rasturaju; sa izabranim predsednikom opštine izabrana skupštinska većina ne računa da treba da sarađuje. Zakazuju sednice mimo Poslovnika, usvajaju budžet, biraju opštinsko veće mimo predsednika opštine. Nekada smo se ovde gložili, nekada se ovde znalo ko je vlast i opozicija, pa nam narod zamerao što se sukobljavamo i ratujemo. Sada imate rat u skoro svakoj lokalnoj samoupravi, i to rat između ljudi koji su izabrani i koji čine neku većinu. U lokalnim samoupravama sada imate rat između većina, ne rat između većine i manjine, koji je politički prirodan i logičan, nego rat između većina. Zato bih voleo da smo o tome raspravljali, da smo to otklonili i da je podneo ministar novi Predlog zakona o lokalnoj samoupravi ili bar izmene i dopune, i da u tome učestvujemo, da pomognemo da bude donet, pa da Srbija počne i u lokalnoj samoupravi normalno da funkcioniše, a ne ovako od sukoba do sukoba. Sada, šta je tu je, da vidimo u ovom predlogu zakona šta je to na šta nas upućuje Predlog zakona. Izgleda da nam MMF kroji sve zakone. Evo, rekao je da penzioneri moraju da se liše 40% prihoda koje su dobijali iz budžeta i verovatno je naložio i koliko radnika u državnoj administraciji mora da bude otpušteno. I to razumem. Tri promene vlasti od 2000. godine i svako zaposlio svoje, prodata sva radna mesta i više nemate u nekim institucijama gde sto da unesete za kojim će da sedi neki radnik. Jeste, kako je koja vlast dolazila od 2000. godine naovamo, samo je punila kancelarije radnicima, pošto je privreda otpuštala, pošto je državna savezna administracija otpustila ljude i isplatila im radni staž. Mnogi su prešli u Republičku skupštinu, Vladu, lokalnu samoupravu, ne libeći se toga da, iako su namireni bar za nekoliko godina unapred, odmah zasnivaju radni odnos kod političke stranke kojoj pripadaju i koja je negde na vlasti. Zato ću da vidim kakve će posledice ova dva zakona da proizvedu. Svako otpuštanje je pre toga imalo priču o reformama, jer kod nas u Srbiji reforma znači smanjenje radne snage. Baš me interesuje kako ćete se upustiti u smanjivanje radne snage i ko će tu najviše da ispašta. Da krenemo;član 6 – Vlada nadzire ustavnosti i zakonitost opštih akata autonomnih pokrajina, lokalne samouprave itd. To je bilo u dosadašnjem zakonu, mislio dam da ćete nešto da promenite i da bude bolje, a kada već niste, onda da napadnem zakon koji je do sada važio, a i vas zašto da ne menjate. Ovo je u stvari odredba kojom se mešate direktno u rad drugih skupština, u opšte akte koje one donose i možete da ih obustavite od izvršenja, rekao bih zauvek. Ako imate većinu u Ustavnom sudu i ako je Ustavni sud takav kakav je danas, pa recimo SRS ne odgovori nikada na prigovor da je vanredno stanje zavedeno neustavno, onda možete to, zahvaljujući stavu 2. koji kaže da će obustavljanje od izvršenja prestati da važi ako Vlada u narednih 15 dana ne pokrene postupak za ocenjivanje ustavnosti i zakonitosti. Sada vi obustavite od izvršenja opšti akt, pokrenete postupak za ocenjivanje ustavnosti i zakonitosti i to stoji pred Ustavnim sudom dve-tri godine. Akt je obustavljen, vi ste dezavuisali Skupštinu AP Vojvodinu, skupštine lokalnih samouprava, njihove opšte akte, zato što vam se ne sviđaju i zato što vam je neko dao pravo ovim zakonom, koje ima samo Ustavni sud. Vama je član 90. Ustava rekao da možete vršiti nadzor nad radom ministarstava i posebnih organizacija, da poništite ili ukidate njihove akte. Nigde vam Ustav nije rekao da možete da obustavite od izvršenja opšti akt ili čak da možete da vršite nadzor nad ustavnošću i zakonitošću opštih akata. Ovo je bilo potrebno da zaustavite, i uvek je ta priča, tamo su negde na vlasti neki koji ne misle dobro ili lokalnoj samoupravi ili Srbiji, a mi mislimo dobro Srbiji, mi smo Vlada, mi ćemo da procenjujemo da li je to za Srbiju dobro ili nije, pa ako nije za Srbiju dobro, mi ćemo u saradnji sa Ustavnim sudom jednostavno da ignorišemo opšti akt koji donese neka skupština izabrana od strane građana. Nisam saglasan sa ovim i mislim da ovo ne može da ostane u zakonu – sastav Vlade. Član 91. stav 1. Ustava kaže da Vladu čine predsednik, potpredsednici i ministri. Prošli zakon, a i vi nastavljate sa tim, uvodi nekakve ministre bez portfelja. Ako kaže Ustav da postoje ministri, šta će vam posebna odrednica u ministrima bez portfelja. Možda treba ministri plavušani, možda treba gej ministri, to će Evropa uskoro da vas natera, to se ne uvodi, oni su ministri. Ako postoji ministar sa resorom, onda je ovo ministar bez resora, on je ministar. I otkud dve reči za isti pojam. Vi kažete, ministri koji upravljaju resorima i ministri bez portfelja. Šta je portfelj? Što bi bilo teško da se kaže ministri bez resora ili što niste rekli portfeljni ministri i ministri bez portfelja. Znači, oni koji imaju ministarstvo, oni su resorni, da narod razume. Oni što nemaju i kojima, kao, naređuje predsednik Vlade šta će da rade, oni su portfeljni ministri. Možda su čak i važniji od ovih koji imaju resore, zato što su portfeljni. Zar nije bilo dovoljno reći: čine predsednik Vlade, jedan ili više potpredsednika Vlade, pa ministri. Imate ministre ovakve, ministre onakve, ministar iz ove stranke, ministar iz one stranke, neće valjda zakon da razrađuje. Član 12, koji je juče branjen bezmalo kao nova tekovina, a u stvari više odražava trenutne odnose u Vladi koji moraju da budu zadovoljeni, morao bi da bude izmenjen ili da nestane iz ovog predloga zakona. Naizgled, u prva dva stava člana 12. dobijamo konačno predsednika Vlade. Posle svih ovih naših napada na to da ova vlada ima više predsednika, da svaka politička stranka koja učestvuje u Vladi ima svog predsednika Vlade, Vlada nam kaže da predsednik Vlade vodi i usmerava Vladu, stara se o jedinstvu političkog delovanja Vlade. Sada ga pitam, kako je to predsednik rekao da ne idemo na izbore na Kosovu i Metohiji, a njegovi ministri u javnosti zastupali stav da idemo na izbore na Kosovu i Metohiji. I, kako će to predsednik Vlade da se stara o jedinstvu političkog delovanja šest-sedam stranaka u Vladi, svaka ima svoj politički program, svaka ima svoju ideologiju, i ne mora da se slaže sa ideologijom i sa načinom političkog delovanja predsednika Vlade. Pa onda kaže – predsednik Vlade može ostalim članovima Vlade davati obavezna uputstva i posebna zaduženja. Ne kaže – daje članovima Vlade obavezna uputstva, nego kaže – može da im daje. To znači – on odlučuje da li će da da, a ministar odlučuje hoće li da prihvati zaduženje. Jer, kad kažete reč – može, onda ste tako široko otvorili koordinaciju između predsednika Vlade i ministara da ona neće ni da postoji. Pa je onda, mislim firmi G17 plus, i to bilo malo, nego u stavu 3. kaže – član Vlade može zahtevati da Vlada odluči da li je pri tome predsednik Vlade prekoračio svoja ovlašćenja. Pa ovo je strašno. Ovo Kardelj ne bi napisao. Kada nam je uveo tamo udruženi rad i osnovne organizacije udruženog rada, pa malo poremetio odnose, pa rekao da je tehnokratija preuzela firme, moraju radnici da samoupravljaju, e onda su oni, kao, imali pravo da odlučuju o tome da li je direktor doneo neku odluku koja je u pravu ili nije, a sada ministar može da traži da se Vlada izjasni da li je predsednik Vlade prekoračio ovlašćenje kada mu je dao neki nalog. Pa, ima li kuća domaćina? Pa, potiče li iko od vas iz domaćinske kuće? Pa, postavlja li se pitanje kada domaćin kuće kaže šta će tog jutra da radi čeljad? Postavi li neko dete pitanje ili neki član kuće kaže – čekaj da glasamo da li treba da se ore jutros ova njiva, ili da se skupljaju šljive. Ovo je samo odraz trenutnih odnosa u Vladi Republike Srbije i što mi da budemo vaši taoci. Što mi da glasamo za ovakva blesava rešenja. Pa, zamislite da budem predsednik Vlade i da ministar traži da glasa Vlada da li sam mu naredio kako treba ili nisam, i da mi se pozove na zakon. Hoćete li naći tog predsednika Vlade? Hoćete li naći ozbiljnog čoveka koji brine o 10 miliona ljudi, kome može jedan ministar sa tri poslanika da postavlja pitanje poverenja. Ali, vi ste otišli i dalje. Doći ću i do tih članova, gde svako može da se predsedniku umeša u posao. I to su opet popuštanja jednoj drugoj političkoj strukturi. Ovo mi nije jasno, ovo oko izbora Vlade, prvi stav člana 15. i četvrti stav člana 16. Kaže – Vladu bira Narodna skupština posle svakog konstituisanja (to je preneta ustavna odredba), na predlog kandidata za predsednika Vlade, a kada prestane mandat Vlade kaže – nova Vlada se bira po istom postupku kao što se bira Vlada posle konstituisanja Narodne skupštine. Možda postoji još neki način za biranje Vlade, pa je sada ovo – ako prestane mandat bira se kao posle konstituisanja. Imamo li još neku odredbu koja posle govori o nekom drugačijem načinu biranja Vlade. Vlada se bira na ustavom predviđen način, a da li je to posle konstituisanja, da li zato što je prestao mandat, da li zato što je predsednik podneo ostavku pa prestao mandat, da li zato što je narod izašao na ulice, kakve to veze ima koje su okolnosti dovele do toga da se bira Vlada. Vlada u Srbiji se bira samo na jedan način. E sad, ovlašćenja Vlade u članu 17, zabrinite se malo, ovo mi liči na akciju "Sablja". Znači, Vlada kojoj je prestao mandat može vršiti samo tekuće poslove. Ovo se prvi put razrađuje i zaista sam često bio u dilemi. Imali smo često te tzv. tehničke vlade, često sam bio u dilemi, može li ta vlada da predloži zakon ili ne može. Mislim da može i treba. Ili imate Vladu ili je nemate. Možda će ta vlada biti ponovo izabrana. Možda će biti izabrana neka druga, ali ako svakome ostaje mandat sve dok novi ne bude izabran, taj mandat mora da bude pun. Nemamo mi dve vrste vlade, vladu koja ima mandat i vladu koja nema mandat. Nema toga nigde u svetu. A šta ako iskrsne potreba za zakonom, a znate da od 1996. na 1997. godinu šest meseci nismo imali izabranu Vladu, a četiri meseca nismo imali izabranu Skupštinu. Nije bilo većine. SPO pregovarao četiri-pet meseci, nisu se dogovorili. Mi smo za jednu noć odlučili da uđemo u Vladu. Zamislite – šest meseci sve u Srbiji stoji. Evropa za šest meseci ode pet godina unapred, a mi čekamo kako će da bude izabrana nova vlada koja može da predloži zakon. Imate Skupštinu koja će da odluči da li će taj zakon biti donet, a ne može Vlada da joj predloži. Svaki poslanik može da predloži zakon, jedan broj građana može da predloži, a ne može Vlada. Ali, kada ste već videli da to nije baš kako treba, onda ste dodali nešto što je za zabrinutost, a to kaže – da može Vlada kojoj je prestao mandat da predlaže zakone ako nalažu potrebe države. E sad ti, majčin sine, proceni ko je taj sada ko će reći Vladi – e, u pravu si, ovo nalažu potrebe države. Potrebe države su i da predsednik opremi svoj kabinet. Sve su potrebe države. Nemojte, ovo su priče za malu decu. Odavno se svi u Srbiji bave politikom. Mislim da se već deca rađaju spremna da budu negde kandidati. Nemojte da nas zavlačite. U prvom stavu ste jasni i definisani, a u drugom podvučete tako široko mogućnost da je onaj prvi stav nepotreban. Ili, u produžetku, kaže – interesi odbrane. Da vas ne upozoravam da Srbija nema odbranu, da Vlada Srbije ne brine o odbrani, da to radi državna zajednica ili zajednica država, kako je ko zove. A zanimljivo je, sada dolazimo na to, najbolje je razrađeno, Vlada, kojoj tražimo da raspravljamo o poverenju, najbolje je razradila odredbe o nepoverenju. I to je tačno, moram da priznam, u najviše članova su razrađivali. Vidi se da je gusto. Pa, šta kažu – dajte ovo da se raščisti do kraja kako će biti. Ali, zašto pišete u članu 18. odredbu da od podnošenja predloga do glasanja o nepoverenju ne može proći manje od tri ili više od 15 dana, kada znate da je prošlo više od 45 dana, i kada ovaj član 18. stav 2. nema kaznenu odredbu. Jer, šta sad to znači – ne može da prođe manje od tri dana ni više od 15 dana. Šta ćemo ako prođe 16 dana? Šta je onda zakon rekao? Ništa. Gotovo. Vlada radi, čak predlaže zakon o Vladi. E, zbog toga bih voleo da se unese malo ozbiljnosti u skupštinski rad i to tražim od predstavnika Vlade i vladajuće većine. Da raspravljamo o ozbiljnim stvarima. E, ovde je mešanje ingerencija i ne znam šta je ovo trebalo Vladi, posebno Vladi koja nije u kohabitaciji. Član 20, predsednik Vlade može podneti ostavku koju šalje, to je tako rogobatno, ali hajde, predsedniku Narodne skupštine i predsedniku Republike. A što predsednik Vlade šalje ostavku predsedniku Republike? U kom su oni odnosu? Da li ga je birao predsednik Republike? Da li ga je predložio predsednik Republike? Dao mu je mandat? Pa, šta? Morao je da da po Ustavu. Onaj ko se pojavi sa 126 poslanika taj dobija mandat, čak i od vršioca dužnosti. Imali smo tu vršilaca i vršilaca. Davali su mandate kako hoćeš. Šta će? Zašto predsedniku Republike šalje? Što ne šalje poslaničkim grupama? Što ne šalje SPC? Što ne šalje SANU? Što ne šalje američkoj ambasadi u Beogradu? Ima toliko važnijih mesta u Beogradu od predsednika Republike, mogu da vam ih nabrojim sada za pola sata. Dalje, da izbacite stav 3, po kome predsednik Vlade može obrazložiti ostavku Narodnoj skupštini. Mora to da se izbaci da biste poštovali Narodnu skupštinu. Nećemo da trpimo da on nama ovde obrazlaže, a da mi o tome ne možemo da diskutujemo. Nema predloga u Skupštini o kome nema diskusije. Znači, može da konstatuje predsednik, pa vas sada pitam – da li to predsednik Skupštine konstatuje u danu za glasanje ili konstatuje onda kada otvori raspravu sa 83-84 poslanika, koliko ima u sali? To ovde nije napisano. Da li se ostavka konstatuje pred sastavom koji je birao, znači pred minimumom od 126 poslanika? Da li je Skupština koja počinje rad u 11,15 ili 11,20 svakog jutra sa 80 i nešto poslanika merodavna da primi na znanje da je predsednik podneo ostavku, da konstatuje ostavku predsednika Vlade, ili to mora da bude 126 poslanika. Mislim 126, ali mi to nemamo u Poslovniku. Ovaj član 22. dezavuiše Narodnu skupštinu, i to stav 3, po kome predsednik Vlade podnese Narodnoj skupštini predlog za razrešenje određenog ministra. Tog časa predsednik Vlade ga sklanja sa dužnosti, određuje drugog ministra koji će da radi njegov posao i to traje opet ono, nimanje od tri, ni više od 15 dana, u kom roku mi moramo da kao Skupština zasednemo i da o tome raspravljamo. A ko je predsednik Vlade da ministra, koga je izabrala Narodna skupština, skloni sa dužnosti? Ko je on, kada on može samo da mu kaže šta će da radi? Ne može da mu naredi šta će da radi, a može da podnese predlog za njegovo razrešenje, u kome odmah kaže - napustite prostorije, zamenjivaće vas taj i taj ministar. Ne ide to tako. Kakva li je to svađa kada predsednik Vlade mora da podnese predlog za razrešenje ministra i tog časa taj ministar da bude uklonjen sa dužnosti, jer je neka štetočina. Na šta se to vi pripremate? Znate šta je Vlada? To je skup ljudi koji isto misle, isto rade, isto deluju, imaju isti cilj, isti program. Skup ljudi u koje Srbija ima najveće poverenje, u koje Narodna skupština ima najveće poverenje. Polaže zakletvu ovde, a onda predsednik kaže - e, ti mi ne odgovaraš, iako te je Skupština na moj predlog izabrala, nego ti sada više ne možeš da vršiš tu dužnost. To može da kaže Narodna skupština. Ministru prestaje mandat kada Skupština konstatuje da mu je prestao mandat, a ne kada to konstatuje predsednik Vlade, jer mu predsednik Vlade nije ni konstatovao ni da je počeo mandat. Tako, na izvestan način, štitim ministre iz G17 plus, da im jednog dana ne kaže predsednik Vlade - ajde, gubite se, sada će da dođe ovde Đelić, Vlahović i ovi. To da znate.Na taj način vas štitim. Odredbao prestanku mandata generalnom sekretaru nije jasna. Dobro, zašto mu prestaje mandat kada prestane mandat Vladi? A šta ćemo u međuvremenu? Nemamo Vladu, nemamo sekretara Vlade, a što ostavljamo državu bez svih funkcija. Zašto vezujete? Vi ćete birati sekretara, ne primate ga u radni odnos. U redu je, traje mu mandat, ali ne može da mu prestane mandat dok nije izabran novi generalni sekretar. Kao svakom drugom, kao poslaniku, kao ministru, novi mandat, prestaje stari. Nije generalni sekretar član Vlade. Nekad je uticajniji, a nije formalno, ali je član Vlade. Nemojte da mi pričate da Mihajlov nije uticao kada je Nikitović uticao, od njega ne može da se radi i da se živi, dok on ne da saglasnost, a kamoli Mihajlov. Nemojte da mi pričate. Valjda se predsednik Vlade okružuje ljudima koji rade, a ne ljudima koji samo sede. I ova odredba o budžetu. Predlog zakona o budžetu podnose Narodnoj skupštini. To imamo u Zakonu o budžetu, ne morate da prepisujete zakon, znamo mi po drugom zakonu kada ste dužni da nam neki predlog dostavite. I ovo dostavljanje podataka Narodnoj skupštini, izbacili ste narodnog poslanika kao čoveka koga je narod izabrao i koji od vas može da traži obaveštenje. Izbacili ste poslaničko pitanje otkako ste vi na vlasti, a i pre vas, dok su bili ovi. Nijedan predsednik Narodne skupštine nije uvrstio poslanička pitanja u dnevni red, ne pada mu na pamet. Ne odgovarate, ne dolazite na sednice da bismo vam postavili pitanja, a sada ste nam isključili pravo da vam se obratimo da tražimo od vas podatke. Hoćete da date podatke samo na zahtev anketnog odbora. Pa šta sada? Da formiramo 1.000 anketnih odbora. Baš tako i piše ovde. Kaže, ne čitam oba stava, ni Palalić ne čita sve što tražim od njega. Vi čitate šta je za vas dobro, ja čitam šta je za mene dobro. Ali, evo, hoću i da vam pročitam drugi stav. Kaže: "Konkretne spise i dokumente Vlada i organi državne uprave moraju dostaviti Narodnoj skupštini samo na zahtev anketnog odbora." Znači, nema saradnje sa narodnim poslanikom. Nego si ti bio u Berlinu, pa nisi čitao ovaj predlog zakona. Replika ako nije bio u Berlinu, ako je bio, nema pravo. Samo ću jedan član zakona o državnoj upravi da komentarišem, a to je član 41. Da vas samo upozorim na nešto što je u Srbiji postala masovna pojava sa ovim načelnicima upravnog okruga, da vas ne prozivam za državne sekretare, jer mi to liči na žabu koja se potkiva. Pa, ne liči ni na konja ni na žabu, ali u Kragujevcu su održani izbori za gradonačelnika. Pobedio je jedan kandidat, pa je bio drugoplasirani, pa trećeplasirani, četvrtoplasirani, pa petoplasirani. Taj pletoplasirani sada je načelnik okruga. To Vlada bira načelnika okruga. Možete li da mi nađete veći paradoks da načelnik okruga bude čovek koji je na listi za gradonačelnika bio peti, a da se kandidovalo 1.000 ljudi, bio bi 990 i neki. Toliko vredi, toliko mu vredi i stranka koja ga je predložila. Sada je on načelnik okruga. Znači, načelnike okruga, detaširane ministre da bira Narodna skupština ili skupština lokalne zajednice. Tako da predvidimo, pa neka tamo bude čovek koga građani najviše žele da bude načelnik okruga. Neka bude Skupština, neka bude referendum, neka budu izbori na teritoriji okruga, državnog okruga, upravnog okruga koji vi predlažete, ali nikako da vi postavite čoveka kome se svi smeju, jer nema ugleda i sada je on načelnik. Kako znaš da je iz G17, to nisam rekao?
Za repliku ili po Poslovniku?
Replika.
Pogrešno vas je interpretirao, ali vi ste izazvali repliku, jer ste dobacivali sa mesta. Izvolite, ali kada se dobacuje sa mesta mora da se očekuje i odgovor. Izvolite.
Hvala predsedavajućem na primedbi. Istina je, dobacivao sam sa mesta. Šta sam to dobacivao sa mesta? Dakle, reagovao sam kada je bilo reči o tome da li narodni poslanik ima pravo na traženje podataka od Vlade Republike Srbije, pa je gospodin Tomislav Nikolić pomenuo član 39. Nije on govorio da je to član 39, ali se na član 39. Predloga zakona odnosi, pa je rekao da podatke Skupština može da traži isključivo preko anketnog odbora u budućnosti. Međutim, to nije tačno, jer stav 1. vrlo jasno kaže, pa ga sad čitam (svako čita ono što mu odgovara, ali treba pročitati oba stava): "Vlada i svaki njen član dužni su da dostave Narodnoj skupštini izveštaje i podatke koji su potrebni radi raspravljanja pitanja vezanih za rad Vlade ili njenog člana." Prema tome, podaci su jedno, a u drugom stavu se govori o konkretnim spisima i dokumentima Vlade. Ministarstva neki put vode upravni postupak i konkretni spisi se mogu odnositi na pojedinačne slučajeve. Zamislite kada bi 250 narodnih poslanika moglo da traži uvid u kompletne spise pojedinih dokumenata, pojedine dokumentacije koja se tiče određeni ljudi. Ne, to se jednostavno ne može dogoditi, to ni u jednoj ozbiljnoj državi nema. Anketni odbor može da raspravlja određena sporna pitanja, da zalazi u detalje, mogli bi i resorni odbori, ali mogućnost za resorne odbore već je ostavljeno u prvom stavu ovog člana. Toliko o tome. Kada je reč o drugim primedbama, koje su ovde date na pojedina druga rešenja u zakonu, takođe se radi o nepotpunom sagledavanju odredaba koje su ovde date. Uveravam vas da ovaj predlog zakona, koji je ovde pred nama, jeste onakav predlog zakona i tako izgleda da kada bi sutra SRS bila na vlasti, mogla bi da se koristi ovim zakonom ako bude usvojen i da joj potpuno odgovara. To vi znate da bi moglo, ali nema veze. Protiv čega ćete biti ako nećete protiv zakona o Vladi kada ste opoziciona stranka. Što se tiče puta u Berlin, bio sam kao šef poslaničke grupe u Berlinu, kao predvodnik svoje stranačke delegacije, tamo smo obavili razgovore sa nizom državnih zvaničnika Nemačke i najveći deo razgovora je bio posvećen Kosovu i Metohiji. A ono što je bio naš stav, to je bio stav koji je zajednički stav državnog vrha Srbije, on je usaglašen i njegova krajnja konotacija je da nema nezavisnog Kosova.
Hvala, gospodine Aligrudiću. Samo trenutak, molim kada neko tumači član da ga tumači istinito u pravom smislu kako piše. Radi istinitosti, u pravom stavu, gospodine Aligrudiću, piše - Vlada i svaki njen član dužni su da dostave Narodnoj skupštini izveštaj i podatke koji su potrebni radi raspravljanja pitanja vezanih za rad Vlade ili njenog člana, a radi ličnog informisanja poslanika nema pravo. Znači, ako poslanik hoće radi ličnog informisanja da sazna neke podatke iz Vlade, ovde ne piše da ima to pravo. Prema tome, ako već tumačimo, tumačimo onako kako piše. Narodni poslanik Tomislav Nikolić, replika.
Samo ću da prigovorim povredu Poslovnika, zato što je ovde povređeno i moje dostojanstvo i dostojanstvo svih vas odgovorom. Vidite, u tom stavu 1, mislim na član 39, kaže se: "Vlada i svaki njen član dužni su da dostave Narodnoj skupštini izveštaje i podatke koji su joj potrebni radi raspravljanja pitanja vezanih za rad Vlade ili njenog člana." U Poslovniku Narodne skupštine, u članu 2, piše: "Narodnu skupštinu predstavlja predsednik Narodne skupštine." To znači, Vlada će biti dužna isključivo kada joj se obrati predsednik Narodne skupštine da dostavi izveštaje i podatke, a isključivo kada joj se obrati anketni odbor da dostavi konkretne akte i spise, i to je član 39. stav 1. i stav 2, i tako ga mi iz opozicije tumačimo. Da ste hteli drugačije, mogli ste da napišete - Vlada i svaki njen član dužni su da narodnim poslanicima dostave i tako dalje.
Zahvaljujem se. Za reč se javio narodni poslanik Marko Krstin, a potom narodni poslanik Hranislav Perić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, drago mi je kao poslaniku i kao pravniku što smo počeli sa reformom državne uprave. Možda je mogao biti i nekakav drugačiji redosled, ali mislim da je ministar obećao jedan komplet zakona, uključujući i zakon o opštem upravnom postupku, zakon o državnim službenicima, pa je u pripremi i zakon o Narodnoj skupštini, zakon o upravnim sporovima, pa i pojedine uredbe kojima se regulišu određena pitanja, kao što su ne samo ova uredba gde se uređuju određena pitanja vezana za smanjivanje administracije, nego i uredba koja bi uredila kancelarijsko poslovanje, koja bi uredila sve ostalo, a sve je to u interesu ostvarivanja prava građana. Mi sada prisustvujemo jednoj raspravi koja je zaista sveobuhvatna i koja polazi od toga da većina građana u principu nije upoznata sa onim o čemu mi ovde razgovaramo. Imamo i ovakvih i onakvih interpretacija, neke norme se čitaju delimično, neke u potpunosti. Pravnici različito tumače nešto, ali radi interesa naših građana koji prate ovaj prenos trebalo bi razjasniti pojedina značajna pitanja. Što se tiče zakona o Vladi, mislim da on na celovit način uređuje pitanja koja se tiču funkcionisanja Vlade, da ona idu ka depolitizaciji određenih funkcija u Vladi, ka tome da se do nivoa pomoćnika ostvari taj politički uticaj, a od nivoa pomoćnika prema dole na osnovu stručnosti. Preciznije se uređuje postupak izglasavanja nepoverenja Vladi, preciznije uređuje odnos Vlade i Narodne skupštine. Međutim, kao što je sam ministar rekao, Vlada i sam ministar su otvoreni za kritičke primedbe, za naše amandmane i spremni smo da određene primedbe koje imaju osnova prihvatimo. Polazeći od toga, mogao bih neke stvari da prokomentarišem, više kao zapažanje, jer će poslanička grupa G17 plus podržati ovu vladu. Ona je u toj vladi i podržava Vladu gospodina Vojislava Koštunice. Oko pitanja imovine bih kandidovao jedno interesantno pitanje, naime, zašto ovom prilikom potpuno isključujemo Skupštinu iz raspolaganja imovinom. Mislim da bi možda moglo da bude sa stanovišta prava, dakle, jedno jednostavnije rešenje, da Skupština ovlasti Vladu u pojedinim slučajevima da raspolaže imovinom i mislim da bi to bilo adekvatnije Skupštini. Interesantno je i pitanje ovlašćenja predsednika Vlade, to pitanje se ovde otvorilo. Zaista mislim da je norma člana 12. u celosti uredila to pitanje i da je naš nesporazum u stvari nesporazum jezika. Predsednik Vlade vodi, usmerava Vladu, i da bi to mogao da radi on može ostalim članovima Vlade davati obavezna uputstva. Bojim se da su svi, koji su čitali ovu normu, preskočili ovu reč obavezna, jer to obavezna znači da to da mora da izvrši i iz toga proizilaze obaveze i stav 3. ovog člana. Koncept ovog zakona je takav da omogućava članovima Vlade da unutar Vlade raspravljaju o svojim pravima i obavezama, što je jako dobro i tako Vlada radi stručno, da u Vladi ne postoji ničiji diktat, pa čak ni predsednika Vlade. Meni je drago što se ova vlada zalaže upravo za taj koncept i on je meni savršeno prihvatljiv. Ali, sa druge strane, postoji ta ravnoteža, gde predsednik Vlade, kada misli da treba, znači ne uvek, zato kaže može ostalim članovima Vlade davati obavezna uputstva. Znači, ne može član Vlade da odluči da li hoće nešto da izvrši ili neće, to je potpuno jasno, i neki od ovih diskutanata koji su bili jednostavno su tu reč "obavezna" preskočili. Takođe, našu pažnju je privukla i odredba člana 39, a vezano je za dostavljanje podataka Narodnoj skupštini. I tu smo nepotpuno čitali normu, koja kaže: "Vlada i svaki njen član dužni su da dostave Narodnoj skupštini izveštaje i podatke koji su joj potrebni radi raspravljanja pitanja vezanih za rad Vlade i njenog člana." Dakle, apostrofiram - izveštaje i podatke. To su već neki materijali koji su prošli obradu Vlade. U stavu 2. stoji: "Konkretne spise i dokumenta (znači ne izveštaje i podatke) Vlada i organi državne uprave moraju dostaviti Narodnoj skupštini samo na zahtev anketnog odbora." Mislim da bi trebalo razmisliti i o tome da li bi anketni odbor mogao imati jaču snagu od ove skupštine, jer mislim da ne bi. Dakle, konkretne spise i dokumente; ovaj predlog bi mogao da ide i Vlada bi trebalo to da daje, i u tom smislu mislim da norma nije dovoljno razrađena i da sam anketni odbor može biti jedan od onih koji imaju pravo na to, ali plenum bi to mogao uvek da traži. Dakle, o zakonu o Vladi toliko. Što se tiče zakona o državnoj upravi, moram da kažem i da pozdravim aktivnost Vlade u vezi strategije razvoja i reforme državne uprave, ova vlada je to donela, prateći deo strategije i akcioni plan koji za četiri godine reguliše tačno po vremenu, po rokovima, kada treba da se sprovedu određene mere u reformi državne uprave. Moram da pozdravim to što se oslanja na evropski administrativni okvir, što otvara pravac ka otvorenoj upravi i dobroj vladavini, i što u krajnjoj liniji otklanja jedan nesklad, jedno nelogično mišljenje, da građani postoje zbog države, a ne država zbog građana. Znači, mi idemo ka tome da država bude servis građana i podržavam ta nastojanja Vlade Vojislava Koštunice i G17 plus, koja se nalazi u toj vladi. Nadalje, smatram da novi zakon o državnoj upravi, o čemu sada pričamo, ima nova rešenja koja su veoma dobra, koja nisu dobila određeni publicitet, a koja bih istakao. To je član 14. stav 3, koji predstavlja granicu između zakona i podzakonskih akata i veoma je značajan za rad ove skupštine. Dakle, preduzimanje upravnih radnji kojima se poseže u ličnu slobodu i bezbednost, fizički i psihički integritet, imovinu i ostala ljudska prava i slobode, organi državne uprave moraju vršiti neposredno na osnovu zakona. Ovo je ograničenje svake samovolje organa uprave prema građanima i to je ono što u ovom zakonu predstavlja garanciju protiv zloupotrebe i samovolje. Znači, građanin koji se nađe u takvoj situaciji uvek može da se pozove na odredbu zakona, jer ako nema odredbe zakona organ ne može prema njemu sprovesti bilo kakvu meru iz oblasti upravnog prava. A posebno što je značajno, to je član 16. ovog zakona, gde se ministarstva i posebne organizacije ovlašćuju da donose samo one propise na koje su izričito ovlašćeni zakonom ili propisom Vlade. U ranijem sazivu ove skupštine, u ranijoj Vladi, a i pre toga, bilo je tzv. uredbeno pravo veoma izraženo, pa su se uredbama uređivala pitanja koja su bila Ustavom rezervisana za materiju zakona. Ovaj zakon pravi razliku i apostrofira da se ono što nije uređeno zakonom ne može uređivati uredbom i aktom niže snage, ako je to moralo, po Ustavu i po suštini, biti uređeno zakonom, što je veoma značajno. Veoma su značajne odredbe članova 39. do 45, gde se zakonski po prvi put uređuje status okruga kao institucije, kao nivoa na kome se vrše određena ovlašćenja. Veoma je značajna odredba člana 45. ovog zakona, gde se rukovodiocu organa daje pravo da izdaje direktive kojima se izričito uređuje način rada i postupanje u organima uprave, upravo zato da bi se štitila prava građana. Takođe su veoma značajne odredbe ovog zakona koje se odnose na unutrašnji nadzor, koji podrazumeva upravni nadzor i druge oblike nadzora unutar organa, koji uključuju čak i neposredno preuzimanje i izvršenje određenog upravnog posla. Znači, da zaštitimo građane od onih organa uprave koji ne izvrše upravni posao. Veoma su značajne odredbe člana 78, gde se uređuje obaveza sprovođenja javne rasprave kada se radi o pripremi zakona kojima se bitno menja određeni pravni režim. Dalje, član 79, gde se ide na približavanje i otvorenost uprave prema građanima u tzv. upravnim danima izvan sedišta organa uprave, kada organ uprave dolazi izvan svog sedišta i vrši određene upravne poslove, kao što je rešavanje o upravnim predmetima, inspekcijski nadzor itd. Imajući sve ovo u vidu, poslanička grupa G17 plus će podržati ove odredbe zakona, s tim što smo u odnosu na pojedine odredbe podneli amandmane, smatramo da ti amandmani imaju svoju zasnovanost i Vlada je te amandmane prihvatila. Apostrofirao bih jedan amandman koji nije prihvaćen, a kandidujem da ga predlagač ipak prihvati. Radi se o amandmanu na član 88. stav 3, gde se za vršenje upravnih poslova, odnosno obavljanje poslova u vođenju upravnog postupka predviđa najmanje viša stručna sprema. Složenost poslova državne uprave, naročito u oblastima građevinarstva, imovinsko-pravnih poslova, statusnih pitanja, gotovo u svim drugim oblastima zahteva visoku školsku spremu radi bolje i adekvatnije zaštite prava građana. Državna uprava u Republici Srbiji na početku XXI veka ne bi trebalo da počiva na kadrovskom kapacitetu organa uprave od pre 20 ili 30 godina, kada je bilo nedovoljno zaposlenih u organima uprave sa visokom školskom spremom, a na biroima nije bilo diplomiranih pravnika, ekonomista i slično. Naravno da je ovo relativno veliki zahvat i zato sam predvideo prelaznu odredbu, prema kojoj bi se to pitanje regulisalo tako da ljudi koji ne ispunjavaju uslove imaju rok od pet godina da ispune ove uslove. Poslanička grupa G17 plus će podržati donošenje ovog zakona, smatra da je ovaj zakon upravo zakon na evropskom putu i da on u celosti ide u pravcu uključivanja Srbije u Evropu.
Gospodine Periću, prvo narodni poslanik Vjerica Radeta, a potom vi, zbog Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, kolege poslanici iz skupštinske većine su verovatno svesni koliko su loši ovi predlozi zakona o Vladi i državnoj upravi i zbog toga su predložili i prihvatili da se za ovako dva ozbiljna i značajna zakona vodi objedinjena rasprava, da bi nam naravno uskratili mogućnost da i o jednom i o drugom zakonu kažemo sve što bi trebalo da se čuje. Ali, naravno, mi iz SRS smo podneli određen broj amandmana i konkretno o zakonima ćemo govoriti kroz obrazlaganje amandmana, a sada samo neke osnovne primedbe, odnosno pogledi na ova dva predloga. Moram da kažem da su oba predloga koncipirana tako da će u praksi biti neprimenljivi. Isto smo to govorili, ministre Lončar, kada smo govorili o lokalnoj samoupravi. Zbog onakvog zakona, kakav je skupštinska većina donela i pored naših upozorenja, došlo je, vi to odlično znate, do paralisanja rada određenih lokalnih samouprava. Pretpostavljam da znate za probleme, pošto znam da su vam se obraćale te lokalne samouprave, Nove Crnje, Mladenovca, Novog Pazara. Ne znam da li znate u kakvim uslovima radi opština Surčin, novoformirana opština, bez objekta, bez sredstava. Znam, reći ćete da je to nadležnost grada Beograda, ali zahvaljujući onakvom zakonu kakav imamo grad Beograd i gradonačelnik grada Beograda sveo je ozbiljne opštine i lokalne samouprave na mesne zajednice. To su problemi o kojima smo mi govorili svojevremeno, koje smo predviđali, ali ih vi niste ozbiljno shvatili. Zato i sada, kada govorimo o ova dva zakona, govorimo o onome šta će se desiti kada ovi zakoni budu usklađeni, šta će to značiti konkretno u primeni tih zakona. Vi ste juče rekli, ministre, da ste gledali amandmane, da su amandmani ozbiljni, da vidite ozbiljan pristup u ovim predlozima, ali bi bilo logično, ako je to tako, da ključne amandmane usvojite i da zaista od ovih zakona napravimo bar nešto što na zakon liči. Jer, verujte, nikada ovakve nezgrapne, da upotrebim takav izraz, zakone nismo dobili kao što su ova dva predloga. Koliko su značajni naravno svakome je jasno, oni uređuju funkcionisanje države, i ako ovi zakoni nisu dobri, onda šta će se dalje dešavati sa ostalim propisima. Pretpostavljam da znate, iako je to vaša nadležnost, da ministar Dinkić ovih dana upućuje pisma lokalnim samoupravama, da ih upozorava da moraju da smanje broj zaposlenih, da im preti ako to ne urade da će uskratiti neka finansijska sredstva. I kažu u lokalnim samoupravama - da li da poslušamo Dinkića, mada nije nam logično, valjda bi o ovome trebalo naš resorni ministar da nas upozna. Ali, kažu, kako preti ovaj Dinkić, ako ne poslušamo njega, možda će naredno pismo da nam pošalje Jočić, pa će da kaže, ako ne poslušamo, upašće specijalci u lokalne samouprave. Možda mogu i da pucaju, to je njihova nadležnost. Ministre Lončar, očekujem da ćete na sva ova pitanja da odgovorite, zato što su to pitanja koja postavljaju građani, gde god se pojavimo. Takva pitanja postavljaju i tamo gde su predstavnici DSS u vlasti. Čak sam čula načelnika opšte uprave u jednoj takvoj opštini, koji je član vaše stranke, kaže - ne mogu da verujem da je ovo uradio ministar Lončar, ovo mora da je neka Dinkićeva glupost, o kojoj ministar Lončar ništa ne zna. Vi ćete sada da kažete šta o tome znate. Dakle, ova dva predloga zakona o Vladi i o državnoj upravi su, kao što rekoh, najlošiji tekstovi koje je ikada ovaj parlament dobio, veoma neprecizni, trapavih formulacija, uopšte nisu u duhu našeg pravnog sistema, a mislim da vi ministre, kao profesor Pravnog fakulteta, čovek sa iskustvom, svakako znate da zakonske norme moraju da budu jasne, precizne, decidne, da ne može u zakonu da se kaže da nešto može. Zakon mora da kaže da nešto jeste ili nije, ne može zakon da kaže može, pa onda da ostavlja mogućnost onome ko ga primenjuje da li to hoće ili neće, a da li hoće ili neće - drastična je razlika. Dakle, da ne ulazim dalje, jer nemam dovoljno vremena, s obzirom da kolege iz poslaničke grupe SRS, takođe, žele da govore o ovim zakonima, a o konkretnim primedbama ćemo govoriti, i sama ću govoriti, kada se bude govorilo o amandmanima. Ono što je, dakle, suština, da ne govorim o konkretnim rešenjima koja su zaista katastrofalna, ovi zakoni stavljaju vladu u prvi plan, obesmišljavaju rad parlamenta. Vi ste, ministre, juče rekli da ovim zakonima uvodite depolitizaciju državnih organa. Ovo ne znači to. Ovo, umesto depolitizacije, znači jačanje partijske države. Da li to znači da ćete vi sada da postavljate sve svoje članove Demokratske stranke Srbije, G17 plus, već ste ih smeštali i posle vas niko više ne može ništa da menja, posle nekih izbora će da se menjaju ministri, da se menjaju vlade, ali sve ostaje onako kako vi zabetonirate dok ste vi na vlasti. To nije depolitizacija i vi to, naravno, dobro znate, ali morate da ispunjavate neke obaveze. Onoliko koliko vas poznajem, vašu stručnost i iskustvo, ubeđena sam da vi uopšte niste pročitali, a kamoli napisali ove zakone, jer zaista ne verujem da biste vi stajali iza ovako loših tekstova zakona. Doduše, možda niste imali vremena, ali bi bilo dobro, između neka dva leta do Haga, da pročitate, pre nego što stanete iza ovih zakona.
Reč ima narodni poslanik Hranislav Perić, a neka se pripremi narodni poslanik Milovan Marković iz DS.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedavajući, danas na dnevnom redu imamo zakon o državnoj upravi i zakon o vladi. Predsednik Skupštine je ove tačke stavio preko reda u dnevni red. Dobro bi bilo da je predsednik Marković tu da čuje ovo, ali više volim kada vi, gospodine Anđelkoviću, vodite Skupštinu. I ne treba nam on, mi ćemo reći, pa će da čuje. Pre ovih zakona, u proceduri je bio zakon o Skupštini, pa je skinut sa dnevnog reda. Predsednik Skupštine je bio dužan da na prvoj narednoj sednici stavi zakon o Skupštini na dnevni red, ali to se nije desilo. Nelogično je da Skupština donosi zakon o državnoj upravi i zakon o vladi, a da do sada nije donela zakon o Skupštini, koga imaju sve zemlje u Evropi i okruženju. Kako ćemo mi donositi zakone za druge, kada to nismo uradili u svojoj kući. Zbog svega što sam napred naveo, predlažem da Vlada povuče ove zakone sa dnevnog reda i da na prvom vanrednom zasedanju u junu stavi na dnevni red prvo zakon o Skupštini, a zatim zakon o vladi i državnoj upravi. Što se tiče zakona o državnoj upravi, plašim se da i ovaj zakon neće biti primenjen u praksi, kao i mnogi drugi zakoni koje smo ranije doneli. To se najbolje vidi kod Zakona o sukobu interesa. Pošto je ministar za lokalnu samoupravu bio predlagač, trebalo bi da nam danas kaže kako se Zakon o sukobu interesa sprovodi po opštinama. Sledeće pitanje za ministra: koliko je novih radnika zaposleno u lokalnoj upravi od kada ste vi ministar? Koliko je radnika zaposleno u javnim preduzećima koji primaju platu iz budžeta u opštinama? Koje se sve funkcije plaćaju u opštinama? Kolike su plate lokalnih funkcionera? Ako to, ministre, ne znate, mogu ja da vam kažem. Vas i razumem, nemate vremena sve da vidite, jer ste stalno na putu Beograd-Hag, kruže priče po Srbiji da ste glavni putovođa za isporuku Srba u Hag. Nedavno je Vlada Srbije donela uredbu po kojoj će se 2.700 radnika smanjiti u državnoj upravi i kaže se da je to 10 posto manje radnika u državnoj upravi. Ako je Vlada imala poštene namere, onda treba da upotrebljava prave cifre. Tačno je da država iz budžeta plaća 229 hiljada radnika, plus 160 opština, ako je prosek sto radnika, onda je to još 16 hiljada, a ako je prosek 200, onda je to plus 32 hiljade radnika, plus zaposleni u posebnim službama, organizacijama i stručnim službama Vlade Republike Srbije i plus javna preduzeća. Kada se sve sabere, to je oko 300 hiljada ljudi, a mi hoćemo sa 10 posto da smanjimo državnu upravu za 2.700 radnika. Pošto svi često upotrebljavate i kažete - kriv je prethodni režim, pošteno je da ste izneli podatke koliko je brojala državna uprava 2000. godine do 5. oktobra, koliko je brojala državna uprava od 2003. godine kada je DOS otišao sa vlasti i koliki je broj radnika danas u državnoj upravi, koliko je radnika radilo u privredi do 2000. godine, a koliko danas radi u privredi. To bi bilo pravo merilo i onda bismo mogli da pričamo. Uredba Vlade je nezakonita i neustavna, zato što je u suprotnosti sa Zakonom o radnim odnosima, Zakonom o državnim organima, Zakonom o državnoj upravi, Zakonom o penzijsko-invalidskom osiguranju, kao i sa Zakonom o radu, pa i sa Ustavom. Uredba predviđa nasilno udaljenje pojedinih tj. nepoželjnih radnika, bilo slanjem na SIZ za zapošljavanje, bilo prevremenim penzionisanjem, da bi se naknadno doveli drugi ljudi, mlađi radnici, koji su, u stvari, partijski podobniji. Zašto uredba nije u skladu? Zato što su važeći zakoni akti višeg reda od uredbe i zato što se zakonom, a ne uredbom, propisuju uslovi za zapošljavanje u državnoj upravi, poslovna sposobnost, državljanstvo, stepen stručne spreme, stručni ispiti itd. Nije nikakvo iznenađenje, i da nisam pročitao ovu uredbu, znao sam da je ovu nezakonitu uredbu mogao da potpiše samo Labus, jer kad je teško - uvek Labus. Iz svih ovih zakona koje predlažete može se zaključiti da je državna i lokalna uprava bolje radila i sa daleko manjim brojem radnika do 2000. godine. Gospodo iz vlasti, napravili ste skup državni aparat. Ovo građani Srbije ne mogu da izdrže da plaćaju. Hvala.
Zahvaljujem se, gospodine Periću. Reč ima narodni poslanik Milovan Marković, a potom narodni poslanik Branislav Nedimović. Gospodin Perić iznosi samo stavove SPS, ništa više ni manje od toga.
Poštovani predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, Predlog zakona o Vladi i Predlog zakona o državnoj upravi Demokratska stranka ne može podržati u predloženom tekstu. Pre svega, kada je u pitanju Predlog zakona o Vladi, podneli smo brojne amandmane, ukoliko oni budu prihvaćeni, u najvećoj meri moguće je popraviti tekst ovog zakona. Predlog zakona o državnoj upravi je toliko lošeg sadržaja, i u suštinskom smislu, i u jezičkom i u bilo kom drugom, nedorečen, prosto nejasan, da bi zaista bilo korisno da se vrati na ozbiljnu doradu, jer ga nije moguće popraviti u nekoj proceduri reagovanjem amandmanima na njegov sadržaj. Takođe smatramo da nije dovoljno samo doneti kvalitetne zakone, ukoliko se i sami ne pridržavamo takvih zakona i ukoliko ne radimo ono što je posao organa državne uprave i ministara kao članova Vlade. Gospodin Lončar, ovde prisutan ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, primer je ministra koji u periodu konstituisanja uprave, mogu slobodno da kažem, nije na dovoljno kvalitetan način i dovoljno ažurno radio svoj posao, i njegovo ministarstvo, svejedno. On je na čelu tog ministarstva i to ću argumentovati vrlo jasnim primerima kada je u pitanju konstituisanje lokalne skupštine u opštini Valjevo. Poslanici ovog saziva parlamenta su ukazali, iznoseći to kao svoje mišljenje, da su napravljeni proceduralni propusti i učinjene nezakonitosti u proceduri konstituisanja, odnosno izbora organa SO Valjevo na sednici 5. novembra. Konačni odgovor ministarstvo je dalo u martu mesecu, tako što je taj dopis u ministarstvu zaveden pod datumom 4. mart, a u Valjevo je stigao 27. marta i na sednici 25. aprila, po predlogu ministarstva, odbornici SO Valjevo i jedan deo tih odbornika su radili nešto da poprave ono što je učinjeno pre šest meseci. Vrlo kratko. Dogodilo se da je skupština 5. novembra, na sednici kada je trebalo izabrati organe SO Valjevo, ostala bez kvoruma. Da li je to dovoljno, sa 25 od 51 odbornika. U dopisu ministarstva iz marta meseca jasno stoji da nije bilo moguće nastaviti rad. U martu, za ono za šta je postojao materijalni dokaz u novembru, kada se moglo sve popraviti u ponovljenoj proceduri, u zakonskom roku od 30, 60 dana, svejedno, skupština se konstituisala i izabrala organe sa 25 odbornika i dva zainteresovana građanina. I nastavila je rad sa 25 odbornika, nakon napuštanja sednice SO od strane odbornika DSS, DS, SPO i Liberala Srbije....
Kako bi bilo da se vratite na zakon?
Prema tome, ministarstvo nije postupilo po svojim obavezama iz člana 109. Zakona o lokalnoj samoupravi. Osim nedostatka kvoruma, skupština je radila po Poslovniku....
Gospodine Markoviću, kako bi bilo da se vratite na zakon.
Gospodine predsedavajući, ovo i te kako ima veze sa zakonom i želim da ukažem da nije dovoljno samo u zakonu o Vladi, u članu 6, napisati da Vlada vrši nadzor nad radom organa drugih nivoa vlasti, a između ostalog i opština, i da preduzima mere u smislu stavljanja van snage opštih akata za koje utvrdi da nisu u skladu sa zakonom i u Ustavom. Ovde se radi o jednom eklatantnom primeru da je ministarstvo konstatovalo da Poslovnik SO Valjevo nije bio u skladu sa Ustavom i zakonom. Pitam ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu da li je ministarstvo pokrenulo proceduru za utvrđivanje zakonitosti i ustavnosti ovog akta. Pozivam ga da odgovori na to. Ne znam da jeste, kao narodni poslanik koji sam potpisao nekoliko dopisa tom ministarstvu, ni jedan odgovor nisam dobio ni usmeno ni pismeno; usmeno, zahvaljujući ljubaznošću službenika u ministarstvu, ali ne smatram da je to način za komuniciranjem sa ministarstvom. Na jednomsastanku tri poslanika po ovom pitanju kod gospodina ministra Lončara, prva rečenica koju nam je ministar rekao jeste: u redu, došli ste nenajavljeno, ne volim hajdučiju. Ako je to način da se komunicira sa narodnim poslanicima, onda zaista treba malo kao ljudi da sednemo, a i neke kodekse da dogovorimo. Nema razloga da se bilo ko na koga ljuti, da bilo ko bude omalovažavan ili oštećen. Nema razloga da ministar ne može da planira svoje vreme i da u bilo koje vreme, i kada bilo koji poslanik ima potrebu da razgovara, da to mora i da učini. Smatram da postoji nivo komunikacije koji treba poštovati. Rekao bih da je ovde napravljen veliki propust na štetu svih nas. Nezavisno od toga kako je formirana ta koalicija i ko je na vlasti, nije ovo pitanje preuzimanja vlasti ili formiranja neke druge većine, nego je prosto jedno principijelno pitanje, da li je to sugestija svima onima koji ne mogu da naprave skupštinsku većinu, da vladaju po zakonu i da to učine onako kako to mogu. Ako može sa 25, može i sa tri. Može na način kada uđete u banku i bez podnošenja zahteva za kredit dođete do novca, pa kada vam kažu da to ne može, onda kažete, sada mi dajte kredit. Tako je i ovo. Radili smo šest meseci bez kvoruma, van zakona, a onda je u aprilu neko rekao, popravite ono što se dogodilo 5. novembra, i onda je zakazana sednica skupštine, ponovljeni su izbori za predsednika skupštine, i sada idemo dalje. Onih 25 bez kvoruma su usvojili tako važne odluke, kao što je odluka o budžetu. Sada smo u statusu da ta vlast koja postoji u Valjevu nema legitimitet i pun kapacitet, i ne može da funkcioniše.
Gospodine Markoviću, nije ovo zakon o Valjevu.
Vas, gospodine predsedavajući, molim, ukoliko smatrate da...
Pričajte o Valjevu.
... kršim Poslovnik, vi me slobodno opomenite i oduzmite mi reč.
Molim vas da pričate o zakonu, neću da vas opomenem, tolerantan sam čovek, kao što znate.
Želim da upozorim, kada donosimo ovako važne zakone, kao što je zakon o državnoj upravi, kao što je zakon o Vladi. Još jednom ponavljam, niste čitali Predlog zakona o Vladi, u članu 6. jasno stoji da Vlada prati i nadzire rad državnih organa i drugih nivoa vlasti, isto tako stoji u nekim članovima da Vlada podnosi izveštaj Skupštini o svom radu, a isto tako stoji da ministar, ako ne radi svoj posao na način kako je to predviđeno ovim zakonom, podnosi ostavku. Smatram da je na ovom primeru prekršen zakon i da ministarstvo nije uradilo svoj posao na pravi način. Želeo sam na to da upozorim i kolege poslanike i javnost. Hvala vam i zaista nije bilo umesno da me prekidate u izlaganju.
Gospodine Markoviću, hvala vama i nadam se da smo uspeli da se vratimo na zakon. Reč ima narodni poslanik Branislav Nedimović, a potom narodni poslanik Branislav Rankić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, posle par ovih malih ekskurzija vezano za neke druge teme, prešao bih na ono o čemu danas treba da raspravljamo, a to je zakon o Vladi i zakon o državnoj upravi, ako mi dozvolite, gospodine predsedavajući.
Kako da ne, samo izvolite.
Hvala vam puno. Dinamika skupštinskog delovanja htela je baš da na ovoj sednici govorimo o predlozima zakona o Vladi i državnoj upravi. Strategija razvoja državne uprave, koja je doneta prošle godine, u sebi je sadržala elemente u kom pravcu treba da se reformiše državna uprava Republike Srbije i predlozi zakona o Vladi i državnoj upravi su sasvim logična posledica, dakle, donošenja te strategija. Zašto se pristupa izmeni zakona o Vladi i državnoj upravi. Samo bih podsetio da je važeći Ustav Republike Srbije donet još 1990. godine i da je ubrzao posle toga 1991. godine donet Zakon o Vladi i 1992. godine Zakon o državnoj upravi. U toku ovih 15 godina uočeno je da postoje određeni nedostaci u okviru ovih zakonskih tekstova, tako da bi trebalo pristupiti njihovoj izmeni. Predloženi zakon o Vladi je, može se reći, na jedan mehanički način preneo u svoj tekst ustavne odredbe koje su regulisale pitanje Vlade i u njemu su postojale određene pravne praznine, mislim na Zakon o Vladi, kao i određeni nedostaci, koje bi zakon koji se nalazi pred nama trebalo da ispravi. A one se pre svega odnose na pitanje odgovornosti Vlade Republike Srbije pred Narodnom skupštinom i pitanja direktnog komuniciranja Vlade Republike Srbije sa Narodnom skupštinom. Isto tako, pitanja uređenja i organizacije Vlade nisu bila na pravi način regulisana, naročito u pogledu pitanja generalnog sekretarijata Vlade i u pogledu stručne službe Vlade, tako da je ovaj predlog zakona o Vladi, koji se nalazi pred nama, nastojao da na bolji način uredi ova dva tela, koja predstavljaju izuzetno važan segment rada svake Vlade, jer kroz njih dolazi do sintetizovanja svih resornih politika u okviru Vlade u jednu jedinstvenu politiku Vlade. Dakle, želela su se postići dva osnovna cilja ovom izmenom Zakona o Vladi. To je da se uspostavi bolje regulisane odnosa između Vlade Republike Srbije, kao eksponenta izvršne vlasti, i Narodne skupštine, kao eksponenta zakonodavne vlasti. Isto tako, nastojalo se da se utvrdi bolja organizacija same Vlade, kako bi ona u narednom periodu mogla bolje da deluje. Kada govorimo o Zakonu o državnoj upravi, malopre sam rekao da je važeći Zakon o državnoj upravi donet 1992. godine, dakle pre 13 godina, te koncept državne uprave koji je postojao u to vreme, dakle u mnogim zemljama, umnogome se razlikuje od koncepta državne uprave koji je danas na snazi u najvećem broju evropskih zemalja. U prvi plan stavlja se socijalna funkcija državne uprave. Državna uprava treba pre svega da zadovoljava osnovne potrebe njenih građana. U poslednjoj deceniji mnoge države i njihove vlade trudile su se da, u skladu sa promenama u društvu i novim potrebama građana, reformišu svoja ministarstva. Cilj je bio da se u ministarstvima formiraju profesionalni timovi, koji bi mogli u jednom određenom vremenskom periodu da sagledaju probleme koji se javljaju u društvu i da na njih na pravi način reaguju. Pozitivna ocena Studije izvodljivosti, koju je prošlog meseca dobila Srbija, govori isto tako o problemima državne uprave. Ona je, isto tako, u prvi plan istakla da treba da dođe do reformisanja državne uprave kod nas, ali je Vladu gospodina Vojislava Koštunice pohvalila za rad koji je uložila na menjanju državne uprave. Upravo ove izmene Zakona o državnoj upravi, koje se nalaze pred nama, kao i neki zakoni koji će doći u narednom periodu, a pre svega zakon o državnim službenicima, umnogome će reformisati stanje koje mi danas imamo. Zakon o državnoj upravi pred sobom ima dva osnovna cilja. To je da dođe do depolitizacije i profesionalizacije državne uprave. Kada kažemo – profesionalizacija državne uprave, pre svega u državnoj upravi treba da rade oni kadrovi koji su stručni i sposobni. Državnu upravu ne čine samo državni službenici, dakle, to nije prost zbir državnih službenika, nego oni pre svega treba da budu nosioci državne moći. Mi treba, konačno, da imamo karijerne državne službenike, koji su nezavisni i nepromenljivi u odnosu na političke promene koje mogu da se dešavaju u nekom narednom periodu. Što se tiče depolitizacije državne uprave, nama je potrebna depolitizacija državne uprave i smanjenje broja onih rukovodećih mesta gde dolazi do promena usled nekih izbornih radnji, jer sada kada dođe do promene vlasti dolazi i do promena na rukovodećim mestima u državnoj upravi. Dakle, ovo nam je potrebno kako bi Srbija konačno dobila pravu i modernu državnu upravu. Podsetiću vas da je Srbija krenula, dobijanjem pozitivne ocene Studije izvodljivosti, put evropskih integracija. Naravno, u procesu pregovaranja, prilikom pridruživanja EU, najvažniji faktor koji će biti stavljen u prvi plan biće – državni službenici. Neko mora da vodi proces pregovaranja. Upravo ti državni službenici će morati da vode taj posao. Ukoliko mi dođemo u situaciju da dođe do promene ovih državnih službenika, koji u procesu pregovaranja budu izmenjeni samo u zavisnosti od promene političke volje, Srbija će imati velikih problema u procesu pregovaranja i može doći do zastoja u procesu pridruživanja EU, a nikome od nas nije to cilj, nego nam je svima cilj da Srbija postane jedna moderna, uređena zemlja. Hteo bih da se zadržim na još jednom važnom segmentu zakona o državnoj upravi. Pre svega sa stanovišta položaja lokalnih samouprava veoma važnu novinu predstavlja formiranje tzv. upravnih okruga. Velika većina vas učestvuje u radu lokalnih samouprava i znate sa kojim problemima se sreću lokalne samouprave na terenu. Postoje određeni problemi koji prevazilaze teritorije opština i koji ne mogu da se reše samo delovanjem jedne lokalne samouprave, nego je potrebna koordinacija više lokalnih samouprava. Upravo savet upravnih okruga, gde će se postići koordinacija između lokalnih samouprava zajedno sa načelnicima upravnih okruga, dakle postići će se koordinacija sa republičkom nivoom vlasti, rešiće mnoge probleme na teritoriji svake lokalne samouprave. Dakle, svi mi ovde, 250, koliko broji Narodna skupština, imamo jedan jedini cilj – da stvorimo jednu modernu i uređenu Srbiju. Bez jake i moderne državne uprave nema ni jake Srbije. Mi treba da imamo državnu upravu koja će služiti za zadovoljavanje svih prava naših građana, koja će im pružiti ostvarivanje prava na jedan brz i jednostavan način, a isto tako nama je jaka državna uprava neophodna u cilju bržeg ekonomskog razvoja Srbije. Sada bih vas još jednom pozvao da svi zajedno glasamo za predložene zakone o Vladi i državnoj upravi. Hvala.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, oba zakona na dnevnom redu predstavljeni su od strane ministra kao reformski zakoni, pogotovo zakon o Vladi, za koji je rečeno da ima pre svega za cilj da uvede reforme u oblasti izvršne vlasti. Mi smo do sada navikli da se najveći broj zakona, koji dolazi od strane Vlade, odnosno čiji je predlagač Vlada, ovde nama promovišu kao reformski, iako suštinski ništa ne donose reformsko, iako suštinski ne menjaju odnose koji su već uobičajeni i koji postoje, što na osnovu onoga što propisuju zakoni koji važe, što na osnovu ustaljene prakse koja se ne menja ni posle usvojenih nekih novih zakona. Pravnih praznina možda je bilo i u ranijem zakonu, odnosno sada važećem Zakonu o Vladi, ali je zanimljivo da ovaj zakon ne popunjava te pravne praznine, iako je sada rečeno, prilikom govora ministra o tome, da će biti popunjene neke pravne praznine. Doduše, neke stvari iz ovog zakona su pokušane vrlo nevešto i na pravnički loš način da se formulišu, međutim utisak je da to nije do kraja uspelo da se uradi. Kada je u pitanju izbor Vlade, tu ste pokušali nešto da uradite, međutim poznato je na koji se način bira Vlada. Kako se birala do sada, biraće se na isti način i ubuduće, i tu nema nikakvih noviteta. Takođe, unutrašnje organizovanje Vlade, izuzev ova dva saveta koje može da osniva predsednik Vlade, ništa novije nema, a međusobni odnosi Vlade i Narodne skupštine uređeni su na osnovnim principima na kojima počiva demokratija, a to znači potpuna nezavisnost u vršenju njihovih poslova i svojih nadležnosti. Zakon o državnoj upravi spada u zakone koji bi trebalo, otprilike, da oponašaju ono što su zemlje EU u svojim zakonima o državnoj upravi napisale ili što sadrže, i mi tu nailazimo već dugo godina na jedan veliki problem, zato što želimo da zakonodavstvo uredimo poput njih i na taj način postajemo vrlo neefikasni, zato što su zemlje EU uglavnom mnogo bogatije materijalno od nas. Oni imaju glomazne aparate državne uprave. Imaju veliki broj pomoćnih institucija, organizacija i tela koja pomažu u radu Vlade i završavaju poslove za koje je pre svega nadležna Vlada, ali koja deo svojih poslova stavlja u zadatak nekim drugim organizacijama, agencijama, i oni to mogu da finansiraju. Između ostalog i zbog toga što veliki broj ovih novopridruženih zemalja EU finansira praktično njihovu državnu upravu. Međutim, mi nismo u takvoj situaciji, a pokazalo se do sada da je posle svake promene vlasti dolazilo do povećanja broja radnika u državnoj upravi i nama su ti čuveni koalicioni kapaciteti samo u stvari predstavljali u Srbiji način – koja je to stranka spremna da, po bilo koju cenu, odnosno ne pitajući koju će cenu platiti građani Srbije, zaposli što veći broj svojih ljudi i, s obzirom da privreda ne funkcioniše, uglavnom se to zapošljavanje dešavalo u organima državne uprave na različitim nivoima. Zbog toga mi imamo ogroman, glomazan i veoma nefunkcionalan državni aparat, odnosno aparat koji vodi državnu upravu, i zbog toga je vrlo teško kontrolisati, pogotovu kada su u pitanju niži nivoi vlasti, kako funkcioniše ta lokalna samouprava, odnosno njihovi organi uprave, s obzirom na to da oni u potpunosti pokušavaju da oponašaju Vladu. Već sam ranije, u svojim govorima, navodio primere organizovanja agencija na republičkom nivou, što već za lokalne nivoe vlasti odavno nije specijalitet, i oni to takođe primenjuju tamo. Od građana se, naravno, iz budžeta uzimaju sredstva za finansiranje uglavnom sličnih agencija i nekih sličnih institucija i ustanova koje apsolutno ne rade ništa, i same su sebi svrha postojanja. Sve je to državni aparat i državna uprava, koja je suviše glomazna, koja treba da pomogne organima upravljanja na različitim nivoima da efikasnije rade. Međutim, nažalost, u praksi znate da to nije slučaj. Činjenica je da ovi zakoni prejudiciraju buduća ustavna rešenja, ukoliko dođe uskoro do usvajanja nekog novog ustava. Vi ste već kroz ove zakone pokušali da pripremite nešto što bi kasnije ustav sadržao. Time biste dobili ustavna pokrića za odredbe u ovim zakonima, za koja sada u ovom Ustavu praktično ne postoje pokrića. Legalizovaćete veliki broj agencija, za koje nije jasno Ustavom propisan način formiranja, legalizovaćete mnoge druge stvari, a vi ćete videti kasnije raspravu o pojedinostima, videćete i konkretno na koje članove predloga ovih zakona SRS ima veliki broj primedbi. Ukoliko biste bili u stanju da prilikom rasprave u pojedinostima saslušate i prihvatite jedan značajan broj ovih primedbi, možda bi ovi zakoni postali u praksi sprovodljivi, s tim što ćemo opet imati problem što nećete uspeti. Ovim čak pokušavate, zakonom o upravi, da povećate broj ljudi koji će biti zaposleni u organima uprave. Nećete uspeti da smanjite taj broj ljudi. I dalje će se državna uprava zasnivati isključivo na tome koliko će koalicioni partneri imati potrebe da zaposle određene ljude u organima državne uprave i da to sve finansirate iz budžeta na teret građana Srbije.
Reč ima narodni poslanik Milan Stanimirović. Nije u sali. Narodni poslanik Aleksandar Vlahović, ni on. Narodni poslanik Vladimir Homan, a potom narodni poslanik Dragoljub Stamenković.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, pred nama su ova dva zakona koja su vrlo značajna za dalji rad kako državne uprave, tako i Vlade Republike Srbije. Rekao bih nešto prvo o zakonu o državnoj upravi, o pojedinim odredbama, sa osvrtom na dosadašnje rešenje u zakonu koji je, kao što smo čuli, već 13 godina star. Po postojećem Zakonu o državnoj upravi ministarstva su organi koji su preokupirani operativnim poslovima, a posebne organizacije, koje se mogu osnivati, mogu po važećem zakonu da vrše upravne poslove potpuno isto kao i ministarstva, i u funkcionalnom smislu, te može doći i dolazilo je nekada do konfuzije u njihovom radu. Sada će se to promeniti i oni mogu imati i vršiti mnogo efikasniji rad. Vršenje upravne delatnosti do sada je služilo isključivo vršenju državne vlasti, a sada će se to promeniti, jer vršenje upravne delatnosti ne treba da služi samo vršenju državne vlasti, već da bude i da podrazumeva javne usluge i da doprinese opštem razvoju društva, a takođe i da ostvaruje svoju socijalnu funkciju. To se sve omogućava ovim predlogom zakona o državnoj upravi, što smatram jednom od najznačajnijih promena u ovom predlogu. Takođe, rukovodioci državne uprave više neće imati status funkcionera, već će biti profesionalci i stručni državni službenici. Ovim se naglašava potreba i za profesionalizacijom državne uprave. Naravno, ovo je i u zakonu vrlo jasno određeno. Ostalo je u članu 7. da je osnovno načelo rada državne uprave načelo zakonitosti, međutim, ne zadržava se zakon samo na tome, već se u članu 8. afirmiše i načelo postupanja po pravilima struke, nepristrasno i politički neutralno, što je takođe vrlo važno i do sada nije bilo jasno definisano. Iz ovoga se izvodi zaključak da se novim zakonom vrši depolitizacija državne uprave, stvaranje profesionalne i odgovorne uprave, u kojoj će vršioci ovih dužnosti, bez bremena dnevno-političkih dešavanja i svoje lične zavisnosti od istih, vršiti poslove državne vlasti do njenog najnižeg nivoa. Ono što je najvažnije, stvaraju se uslovi za racionalizaciju državno-upravnog aparata. Prethodne vlade, neću da govorim koje, sve prethodne vlade su na svim nivoima stalno povećavale broj zaposlenih u državnoj upravi. Ova vlada to nije radila, već će raditi upravo suprotno. Vršiće racionalizaciju ovog glomaznog državnog upravnog aparata, a jedini kriterijum, i to treba da se naglasi da se službenici u državnoj upravi ne bi plašili, biće profesionalnost u radu. To je što se tiče ovog zakona, koji je možda i kasno stigao. Trebalo je ranije da bude donet, ali prethodne vlade nisu smatrale za potrebno da ga donesu, a sada ćemo vrlo skoro ovaj zakon izglasati i vrlo skoro će stupiti na snagu. Što se tiče Predloga zakona o Vladi, ono što je najvažnije kod ovog zakona, on precizira odnos između Vlade i Skupštine, što do sada nije bilo jasno precizirano. Osim toga, uređuje nadležnosti Generalnog sekretarijata Vlade i jasno definiše pojam i nadležnosti svih službi u Vladi. Takođe se vrlo precizno određuje u članovima 17. i 18. kakve i kolike su nadležnosti Vlade kojoj je prestao mandat i na koji način se može izglasati nepoverenje Vladi, i ne vidim zbog čega postoje primedbe na ova rešenja. To isto što se odnosi na Vladu, na predsednika Vlade, odnosi se i na ministre i na njihove nadležnosti u slučaju da podnesu ostavku ili budu smenjeni. Urađen je takođe i sastav svih službi Vlade, kabineta predsednika i potpredsednika Vlade, i to sve sa ciljem povećanja stručnosti i nezavisnosti u njihovom radu. Jasno je, nakon svega što smo danas čuli i što ćemo verovatno još čuti, da opozicija ne treba da hvali ove zakone, ali bojim se da nismo čuli do sada neke smislene primedbe na ove zakone, a pogotovo nismo čuli primedbe pravne prirode. Glavna je primedba jezičke prirode, da su ovi zakoni nepismeni, što meni kao pravniku nije baš najjasnije. Želim da kažem da je ova vlada i do sada odlično radila. Ova vlada ima podršku međunarodne zajednice i tako će se i u buduće nastaviti, samo treba reći da donošenjem zakona o Vladi i državnoj upravi samo ćemo povećati efikasnost rada, kako Vlade, tako i državne uprave. Smatram da će Vlada, kao i ministar nadležan za državnu upravu, još efikasnije moći da vrše kontrolu i da će još efikasniji biti rad ove državne uprave, na službu svih građana ove zemlje i napretka Srbije.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Stamenković, a neka se pripremi poslanik Goran Rakovac iz DSS-a.
Dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo sam slušao narodnog poslanika SRS, gospodina Zorana Krasića, i mislim da je on prilično argumentovano objasnio zbog čega je bilo potrebno prethodno doneti neke nove ustavne okvire, pa onda preći na donošenje zakona o Vladi i državnoj upravi. Jer on je, čini mi se, na najbolji način pokazao da se ovim zakonskim rešenjima sada prejudiciraju neke stvari, neka nova ustavna rešenja. Mi ne sporimo vama pravo da organizujete rad Vlade, ministarstava, državne uprave na način na koji vi mislite da je to najbolje i da će najbolje vama pomoći da vodite državu, sa programom kakav ste vi zacrtali. Međutim, jedna stvar ovde nije jasna. Ako ste toliko žurili, ako je to bilo hitno, čak ste i onaj jedan predlog upućivali po hitnom postupku, pa je kasnije to vraćeno itd, zašto skupštinska većina nije podnela u isto vreme predlog zakona o Narodnoj skupštini? Ministre, reći ću vam, pokušaću da vam objasnim da smo mi taoci Vlade Republike Srbije i njenih javnih preduzeća, direkcija itd. Predsednik sam Odbora za saobraćaj i veze. Početkom marta smo podneli zahtev Ministarstvu za kapitalne investicije, a nešto kasnije i Republičkoj direkciji za izgradnju puteva, tražeći precizne odgovore na pitanja koja smo mi kao Odbor jednoglasno tražili. Do dana današnjeg mi ne dobijamo precizne odgovore. Šalju se uvek novi izvestioci koji kažu - nažalost, nismo upoznati sa ovim što je prethodno rađeno. A mi nemamo nikakav način da nateramo Ministarstvo, Direkciju, pojedino ministarstvo ili nekog ministra da Narodnoj skupštini, radnom telu Narodne skupštine, Odboru, da onakve odgovore kakvi dolikuju jednom ministarstvu koje se obraća Narodnoj skupštini, koja bi trebalo da kontroliše ministarstvo, Vladu itd. Ova žurba sa kojom ste podneli ove zakone pokazuje da od donošenja novog ustava nema ništa. Njega će biti, ali kada, ne zna se, iako nam je predsednik Narodne skupštine, Marković, obećao da će tekst novog ustava biti u Narodnoj skupštini maja meseca, i to je možda razlog zbog čega žurite. Želim obratim vašu pažnju na to da mi danas imamo načelnike okruga sa veoma malim ovlašćenjima, to su praktično figure. I ovim novim zakonskim rešenjem oni praktično vode karnet, evidenciju radnog vremena zaposlenih. U današnje vreme, kada svaki direktor može da otpusti radnika kako god on želi, načelnik okruga ne može čak ni da pokrene disciplinski postupak, nego predlaže pokretanje disciplinskog postupka. Želeo bih da snaga i moć načelnika okruga proističe iz zakonskih ovlašćenja, a ne iz političke moći i snage njegove političke partije. On će moći da svoju ulogu ostvaruje u jednom okrugu, gde su recimo predsednici opština ili gradonačelnici ljudi iz njegove stranke. Već na prvom koraku, kada se radi o opštini gde takva vlast nije, on gubi svoju moć i sve ostalo. U jednom trenutku je predstavnik DSS-a ovde rekao da je jedan poseban kvalitet ovog zakona što će pomoćnici ministra biti nestranačke ličnosti i profesionalci i zaista bih želeo da to tako bude. Da li on zaista veruje u to što je rekao i da li to znači da će odmah po usvajanju ovog zakona svi pomoćnici ministara biti razrešeni, a onda će biti imenovani oni ljudi koji su zaista pravi profesionalci? Ako je to tako, pogledajte sami koliko je članova stranaka među pomoćnicima, zamenicima, sve su to stranačke ličnosti i svi su oni došli na predlog neke političke stranke, i među njima ima dosta zaslužnih stranačkih ljudi, ali ne i kvalitetnih stručnjaka. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Goran Rakovac, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, slušajući prethodne diskusije, posebno onih koji su najviše kritikovali ovaj zakon, ako sam imao neke dileme da ovaj zakon treba podržati, onda su sve te dileme raspršene. Naime, u obrazloženju uz predlog ovog zakona između ostalog je pomenuto jedno ranije načelo, načelo jedinstva vlasti, koje je dugo vladalo u ovoj zemlji, gotovo 50 godina jednopartijskog sistema i 50 godina gde je dominirao skupštinski sistem. Činjenica da mnogi još uvek žive u tom sistemu i razmišljaju na stari način, koji na sreću neće moći da se vrati i koji se na sreću u potpunosti razbija ovim novim predlogom zakona. Načelo jedinstva vlasti, koje smo imali kao najjače načelo 70-ih godina a koje je trajalo do 90-ih, do uvođenja višepartijskog sistema, samim tim do donošenja ustava, koji i danas trenutno važi, a on je uslovio načelo podele vlasti, dakle, ostavilo je jako teške posledice, ne samo u nauci, obzirom da su čitave generacije studenata učile o jednoj vlasti, mislim na skupštinsku, a to je nažalost ostalo samo na teoriji, dok se u praksi pretvorilo da su ovom zemljom vladali raznorazni komiteti i formalne ili neformalne grupe. Iako imamo Zakon o Vladi koji je donet odmah posle donošenja Ustava iz 1990. godine, činjenica je da taj zakon nije jasno razgraničio i nije jasno utvrdio i utemeljio šta u ovoj zemlji treba da predstavlja izvršna vlast, odnosno nije u potpunosti regulisao, pre svega odnosizmeđu Skupštine, s jedne strane, i izvršne vlasti, odnosno Vlade, sa druge strane. U tom smislu i ciljevi ovog zakona – a pre svega uređenje odnosa Skupštine i Vlade, i čitavo treće poglavlje ovog zakona se odnosi na to, kao i uređenje Vlade, i dobar deo je sadržan u ovom zakonu – predstavljaju jasne intencije da se ovi odnosi jasno urede i da se ne donese zakon o vladi koja danas postoji, već da se donese zakon uopšte, kako bi vladala postojeća, a i sve one buduće vlade koje bi došle. Sam Ustav svega četiri člana je posvetio Vladi, nabrojavši pre svega taksativno koje su njene nadležnosti, ali je činjenica da nije jasno razradio odnos između tri grane vlasti, odnos između zakonodavne, izvršne i sudske vlasti, tako da iz toga izvlačimo takođe neophodnost donošenja ovog i ovakvog zakona, obzirom da svaka od ova tri domena vlasti je najviša u svom delu. I suština organizacije države i funkcionisanje vlasti jeste upravo u nalaženju prave mere između ove tri grane vlasti, u njihovoj međusobnoj saradnji, ali isto tako i u njihovoj odvojenosti, obzirom da svako u svom domenu mora da predstavlja najvišu vlast. Osvrnuo bih se na član 7, a on reguliše odgovornost Vlade i u stavu 1. kao načelo ističe da je Vlada u okviru svojih nadležnosti samostalna. Naime, ako želimo reformisanje izvršne vlasti, ako želimo na pravi način da postavimo vladu u ova prva tri sistema, onda moramo da joj damo potpunu samostalnost, koja bi se pre svega ogledala u onim poslovima koji su u okviru njene nadležnosti. Međutim, samostalnost ne znači da Vlada vlada sama za sebe i da ne odgovara nikome, što je vrlo jasno rečeno u članu 7. stav 2. ovog zakona, gde se jasno ističe da je Vlada odgovorna, pre svega, Narodnoj skupštini, i to za vođenje politike Republike Srbije, za izvršavanje zakona i drugih opštih akata Narodne skupštine i za stanje u svim oblastima iz svoje nadležnosti i, na kraju, za rad organa državne uprave. Takođe bih se osvrnuo na treću glavu ovog zakona, a to je odnos Narodne skupštine i Vlade, obzirom da je, kao što sam rekao u obrazloženju, istaknuto da je jedan od ciljeva ovog zakona baš da uredi ovaj odnos koji dosadašnjim Zakonom o Vladi iz 1991. godine nije bio u potpunosti uređen. Naime, nekolicinom članova koje imamo u ovoj glavi određeno je vrlo precizno čime se Vlada bavi, odnosno kakav je njen odnos sa Narodnom skupštinom. Dakle, članom 34. je određeno da Vlada predlaže zakone i druge opšte akte Narodnoj skupštini, ali istovremeno daje i mišljenja o predlozima zakona i drugih opštih pravnih akata koje nije sama predložila. Ono što je obavezna da svake godine čini, to je da dostavlja Narodnoj skupštini budžet, da dostavlja izveštaj o svom radu za proteklu godinu, i to pri podnošenju predloga završnog računa budžeta Republike Srbije. Jako je bitno osvrnuti se na član 37. koji nosi podnaslov - Predlozi Narodne skupštine i Vlade. Naime, ovde se jasno određuje obaveza Vlade da zauzme stav o predlogu Narodne skupštine kada je pitanje iz nadležnosti Vlade, ali isto tako da Vlada može predložiti Narodnoj skupštini da raspravi pitanje iz nadležnosti Vlade i da o njemu zauzme stav. Dakle, može, ali ne mora. Što se tiče učešća u radu Vlade i Narodne skupštine, dakle, u pogledu onih zakona i opštih pravnih akata koje Vlada predlaže Narodnoj skupštini obavezno je njeno prisustvo, odnosno učešće u radu Narodne skupštine, a i pri usvajanju zakona i drugih opštih akata koje Vlada nije predložila članovi Vlade su dužni da učestvuju samo na zahtev Skupštine. Na kraju, kao izvesni rezime svega ovoga, želim da kažem, ovaj zakon predstavlja jedan bitan iskorak u odnosu na postojeće stanje, bitno poboljšanje u odnosu na postojeći Zakon o Vladi, predstavlja nešto što treba podržati. Stoga će DSS ovaj zakon podržati i u danu za glasanje i glasati za njega. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović, a neka se pripremi narodni poslanik Rajko Baralić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u dosadašnjoj raspravi čuli smo veoma oštre kritike na ova dva predloga zakona, i to u stručnom delu, mislim na pravnu struku, kada je u pitanju formulacija, jasnost i razumljivost teksta. To ne bih ponavljao. Pričao bih o drugim aspektima. Razumem zašto Vlada menja postojeći tekst zakona. Promenili smo društveni sistem, državno uređenje, pa je logično da promenimo i tekstove zakona koji treba da budu u skladu sa novim društvenim uređenjem u odnosu na postojeće. Ono što je neko već ispričao, možda u drugom kontekstu, a tu priču bih ponovio sa naglaskom na ono što možda nije jasno svima; povodom teksta zakona koji se napiše, i potpiše ga Vlada, bilo je ministara koji kažu - nisam pisao tekst, nisam baš ni sam saglasan sa takvim tekstom, ali došao sam i branim predlog, koji Skupština treba da usvoji većinom glasova. Vlada kao predlagač obezbedi većinu i takav zakon se usvoji, a onda ta ista Vlada ne obezbedi primenu tog zakona u praksi i nastaje problem zašto smo doneli takav zakon, što je nedoslednost. Znam da bi možda neka druga vlada bila efikasnija, odlučnija u ovako teškoj situaciji, kada sve u ovoj državi treba rešavati ispočetka, ali to je vezano za personalna rešenja, sastav Vlade, povezanost Vlade, koordinaciju u samoj Vladi. Nedavno kaže ministar Velja Ilić - ne mogu da moje pomoćnike i zamenike kontrolišem jer ne polažu meni račune, trče kod njihovog šefa partije pa sa njim razgovaraju. U takvom kontekstu organizacije vlasti teško je raditi, to razumem, a Vlada mora da funkcioniše kao jedinstven državni organ koji brine o državi na najbolji mogući način. Kada je u pitanju državna uprava, ona je brojna, skupa, neorganizovana, birokratizovana, i tu ima mnogo prostora da se radi. Dugo godina ništa se nije radilo na reorganizaciji državne uprave i to jeste veliki problem, posebno posle uvođenja višepartijskog sistema, kada je svaka nova koalicija koja je činila novu vlast zapošljavala nove ljude, ne vodeći računa o efikasnosti i potrebi, posebno o stručnosti, znanju itd. Problem je kadrovska politika. Kada je u pitanju Vlada, rukovodeća struktura u organima državne vlasti, da li su to organi uprave, javna preduzeća ili nešto drugo, kako se dovode rukovodeći ljudi i kako se pripremaju, školuju, gde su stekli potrebna znanja i veštine da rade baš taj posao za koji su određeni. Ko kontroliše njihovu efikasnost? Da li su zadovoljni poslom koji rade? Da li su zadovoljni statusom, platom, uslovima rada? O tome niko u ovoj državi doskoro nije vodio računa i to je najveći problem da se neki posao efikasno i stručno radi. Ono što bi možda trebalo u tom smislu bilo je pokušaja u ranijem periodu da se uradi, bio je zavod za kadrovske poslove koji je vodio evidenciju po dva osnova, po osnovu radne angažovanosti, odnosno društvene i političke angažovanosti, od osnovnih podataka, kao što su godine starosti, završene škole, poslovi kojima se bavi, napredovanje u struci, pa smo onda pravili nekakve biltene o tome. I znam da zakonom nije bilo dozvoljeno da neko radi na rukovodećem mestu ako nema najmanje višu i visoku školu, što je sada slično rešenje u ovom zakonu, a posebno na onim mestima gde su bila reizborna mesta, rukovodeća mesta, pa desi se zatečeno stanje, ne možete promeniti direktora koji nema odgovarajuću školu, radiće do isteka mandata. Ali, istekne mandat, prođe pet ili šest godina i konstatujemo da je u Srbiji u to vreme bilo 180 direktora velikih preduzeća bez osnovnog obrazovanja, što nije moglo da se desi posle reizbora, da taj isti direktor konkuriše na iste poslove. Toga ima i sada kada je u pitanju selekcija kadrova po osnovu partijske pripadnosti. Ne znam kako bi najbolje bilo organizovati tu kadrovsku politiku i izvršiti najbolju selekciju. Izbor kadrova, kontrolu njihove efikasnosti, to bi neki organ u Vladi mogao da radi, ali veliki deo posla je prebačen u te agencije za stručne poslove. Ne znam da li se Vlada samo bavi politikom ili okvirnim uslovima. To treba urediti pravno i normativno, iako dosadašnji zakon liči na normativnu regulativu. Mi smo do te mere onako sistematski, profesorski, polako to radili, ali taj papir ostaje papir, nema krvotoka, nema živog rada ako se on ne stavi u funkciju i ako ljudi koji su na tim poslovima to ne rade. Jedna kratka priča, pošto nemam mnogo vremena. Radeći na poslovima te kadrovske problematike u privredi davno, vodeći jednu ekskurziju studenata Tehničkogfakulteta, došao sam u jedno preduzeće koje je u sklopu velikog sistema, koje je uglavnom radilo za izvoz, po šest-sedam miliona jedinica jednog proizvoda, kontrola za velike firme u svetu, dobro organizovano, dobar proces proizvodnje, velike plate u celom sistemu, pa je bilo pobune zašto to preduzeće u tom sistemu ima najveće plate. Odveli smo studente i iz jednog razgovora sa jednim od rukovodilaca dobili objašnjenje, bio je student Mašinskog fakulteta u Beogradu, treća godina, kaže - dobio sam stipendiju, mislio da je neka greška, uzeo pare, potrošio, drugi mesec isto, treći mesec dobijem stipendiju i dobijem ugovor, potpišem ugovor i nastavim da primam stipendiju do završne godine. Završim fakultet, imao sam stipendiju od drugog preduzeća, odem i počnem da radim u tom preduzeću. Prošlo je godinu dana. Direktor preduzeća koji mi je poslao ugovor naknadno došao je, našao me i kaže - znam da si završio fakultet, znam da si sada u ovom preduzeću, to je dobro preduzeće i tu ćeš da stekneš dobru praksu, ali sada ti nudim ovakve uslove, pređeš kod nas da radiš, dobra plata, kredit da kupiš stan ili kuću i da se baviš poslovima struke. Govorili smo o obezbeđenju potrebnih kadrova i onda smo pitali, kako u tim velikim sistemima, u jednoj maloj kasabi, obezbediti stručne kadrove, a da nema odlaska u velike gradove. Na kraju taj mladi inženjerpita direktora - kako ste me našli? Suočen sa problemima rešavanja kadrovskih potreba otišao u Beograd, pitao dekana - ima li mojih seljaka na tom fakultetu, da vidim njihov prosek ocena, kakvi su studenti, koja su godina. Izabrao najbolje, stipendirao, zaposlio i tako obezbedio kadrove dugoročno. Ne znam kako je to u Vladi u oblasti jedne privredne grane, u oblasti društvenog života, obezbediti najbolje i najefikasnije, jer svi proklamovani principi padaju u vodu ako ministar predloži direktora organa uprave iz redova struke, a nije stručnjak, nije pripremljen za tu struku, nema potrebno znanje i iskustvo, a on predloži zamenika direktora, i tako redom, opet će sve biti u oblasti određene političke partije, neće biti depolitizovano i neće se postići bolji rezultat.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, imam samo nekoliko minuta vremena. Hoću da ukažem na jednu stvar koja je služila kao argument u izbornim kampanjama različitih političkih stranaka i grupacija u poslednjih deset godina. U izveštaju koji smo dobili piše da Ministarstvo unutrašnjih poslova ima na platnom spisku 43.000 ljudi. Dakle, radi se o ukupnom broju ovlašćenih službenih lica, uniformisanih itd. Veoma sam zahvalan na ovom podatku i na ovom izveštaju. Makar 200 puta sam slušao da ste ranije govorili kako u Srbiji postoji 100.000 policajaca u uniformi, kako u Srbiji postoji garda koja se posebno plaća, kako postoji čitav niz problema sa tim u vezi. Znate, pre ili kasnije istina ugleda svetlo dana, samo što postoje neprincipijelne izborne kampanje, i na ovaj način ukazujem sebi i drugima, kada učestvuju u izborima, kada nude i daju svoje političke ponude, na osnovu svog političkog programa, da govore istinu. Istina nije često efikasno sredstvo za dobijanje glasova, ali je na dugi rok poštenje i znanje jedino što se u ovoj zemlji isplati i što mora da postane sistem vrednosti. Ukoliko to ne bude tako, mi smo u velikom i gadnom problemu. Samo kratko želim da polemišem o nekoliko odredaba koje se tiču ovog pojma - državni sekretari. Mojim ušima to prosto ne godi i tradiciji koja postoji u ovoj i drugim zemljama. Pojam državnog sekretara je nešto što je vezano za neke druge tradicije, za neka druga iskustva i retko kada ćete čuti da se to izgovara u množini. Državni sekretar u jednoj ozbiljnoj državi, kao što je Amerika, praktično je predstavnik vlade, obavlja i neke druge poslove. Bojim se da ne unosimo zabunu na taj način, iako razumem šta je hteo zakonopisac da kaže s tim u vezi. Sledeće pitanje, na koje želim da ukažem, odnosi se na ovu famoznu depolitizaciju. Ona je neophodna, naravno, ukoliko je moguća. Ali, ako smo stručni, ako smo dobronamerni, ako smo krajnje iskreni prema narodnim obavezama, to nas ne lišava i ne oslobađa i toga da smo politički ljudi. Znači, vi možete proglasiti od danas da neko nije to za šta se do juče deklarisao, on može formalno da istupi iz stranke, može da podnese ostavku na članstvo u organu stranke, ali on je u suštini onaj koji je bio juče. Mene možete izbrisati iz svih evidencija, pokušavali su neki ranije i moji, ali nemoguće je meni objasniti da nisam socijalista. Dakle, bojim se da intencija koja postoji da se depolitizuju državni organi jeste dobra namera, ali u praksi će uvek postojati opasnost da se to više ne zove tako, a da u suštini i realno daje posledice političke države, stranačke, kako god hoćete, a toga neće dugo moći da se oslobodi bilo ko, pa mislim ni mi, iako verujem u iskrenu nameru. Državna uprava je najbolja kada je profesionalna i kada je efikasna. Nema skupe uprave koja je efikasna. Ako efikasnu upravu dobro platimo, mi onda ne rizikujemo skoro ništa pred građanima. Ukoliko na razne druge načine, povećanjem broja zaposlenih, izmišljanjem radnih mesta, dosistematizacijom i raznim drugim oblicima to radimo, mi u stvari opterećujemo poreske obveznike, a već su naše kolege ovde govorile, imamo za četiri-pet godina 32 hiljade novih sistematizovanih radnih mesta u upravi Srbije. To je strašno. To ne može da izdrži ni mnogo snažnija ekonomija nego što je naša, to ne može da izdrži nijedna zemlja koja se ne nalazi u tranziciji, a ne u stanju u kakvom je naša država danas. To govori o tome da oni koji su obećali efikasnu upravu, ili nisu imali dovoljno poverenja u one koji su tamo bili zaposleni ili su imali obaveze prema svojim strankama i prema svojim aktivistima. Ali, očigledno, mi danas u Srbiji imamo enormno povećan broj zaposlenih, imamo snižene budžetske prihode i imamo, nažalost, nedovoljno efikasnu upravu. S tim u vezi treba da se učini sve što je neophodno, a ne vidim u ovom zakonu dovoljno garancija za to. Sasvim principijelna primedba - nespojivo je da se donosi zakon o vladi, a da nije donet zakon o Narodnoj skupštini. Narodna skupština je kapa svega u ovoj zemlji. Narodni poslanici, njih 250 u Narodnoj skupštini, birani su od građana Republike Srbije. Njihov mandat je nesporan. Bilo je potpuno normalno da mi razgovaramo na istoj sednici o zakonu o Narodnoj skupštini i o zakonu o vladi. To što ovde nije bilo dovoljno dobre volje da jedan broj ljudi razume šta je suština donošenja zakona o Narodnoj skupštini, a ne da nas puste u vodenicu za meso kroz medije, da nekoliko nedelja ne silazimo sa novinskih stubaca zbog toga, gde je na jedan krajnje prizeman i primitivan način ta inicijativa predstavljena građanima, drugačije od onoga što je bila njena suštinska namera, to govori o tome da nismo dovoljno spremni i zreli da radimo ovaj posao koji su nam građani poverili. Ova skupština mora da donese zakon o Narodnoj skupštini. Narodna skupština mora da ima svoj budžet, nemoguće je više dozvoljavati supremaciju Vlade nad Narodnom skupštinom. To onda ne doprinosi nikakvoj demokratizaciji u društvu, niti duhu parlamentarizma u jednoj zemlji. Nedopustivo je da ministar finansija kontroliše sve što se u ovoj zemlji dešava, bez obzira iz koje je on stranke, šta mu je koncept, itd. Ko misli da je lako da bude narodni poslanik, neka skupi hrabrost, neka animira prijatelje, neka nađe politički program i neka stane na listu. Vi ste za nekoliko nedelja ili nekoliko meseci izborne kampanje izloženi naročitim pritiscima, proverama, često neprincipijelnim kampanjama itd. Bilo bi korektno da nam ministar kaže kada mi možemo da očekujemo zakon o Narodnoj skupštini, koji treba da uredi nekoliko važnih pitanja. Odnos Vlade prema Narodnoj skupštini Republike Srbije je ponižavajući za Narodnu skupštinu. To više ne treba da dozvoli nijedan narodni poslanik. To nije normalno. Ako želimo iskreno da radimo ovaj posao, onda ovo treba da bude paket i trebalo bi da razgovaramo o jednom i o drugom. Zato molim da u prvoj prilici, a to bi moglo da bude vanredno zasedanje za nekoliko dana, dobijemo predlog zakona i da se o njemu izjasnimo kao ljudi, da on reguliše razna pitanja koja su vezana i za status narodnih poslanika, za status i položaj Narodne skupštine, za odnose predstavnika Republike i Narodne skupštine i čitav niz drugih pitanja. Inače, to što neki činovnik Narodne skupštine traži od šefa jedne poslaničke grupe da mu pokaže na uvid dokument koji broji deset strana, da li može ili ne može da se iskopira, mora da mu to odobri, to nije bilo nikada ovde prisutno do sada. To je ponižavajuće za narodne poslanike. Nemojte to da nam radite, to je nekorektno. Ako se nema elementarno poverenje u šefa jedne poslaničke grupe, ako on ne može da za potrebe jedne sednice iskopira 20 stranica materijala, onda mi ovde pričamo o nečemu što nije normalno. Zbog toga je, gospodine ministre, važno da ovde dođe zakon o Narodnoj skupštini, da nam ne bude šef ministar finansija, jer on nama nije šef, niti može da bude, ni on, niti bilo ko drugi. Narodna skupština je neko ko bira vladu i sve ministre u vladi, i molimo da se sa dužnom pažnjom i dužnim dostojanstvom vlada odnosi prema onima koji je biraju. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se gospodinu Baraliću, s tim što zakon o Narodnoj skupštini zavisi od narodnih poslanika, a ne od vlade. Kada narodni poslanici odluče, onda će se to naći na dnevnom redu. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, šta reći posle predstavnika poslaničke grupe koji podržava Vladu Republike Srbije. Mnogo toga je rekao i apsolutno se, u jednom delu, slažemo oko pitanja kada će na dnevni red doći predlog zakona o Narodnoj skupštini. To ovde, u svakom slučaju, nedostaje. Što se tiče predloga zakona koji su pred nama, oni su, prema oceni Demokratske stranke, veoma loši i zasigurno neće i ne mogu, kako je to ministar u uvodnom izlaganju rekao, da neke stvari jasnije urede i da se izvrši prilagođavanje današnjim potrebama. Zašto to kažemo? Iz prostog razloga što je set ovih zakona pisan apsolutno nerazumljivim jezikom, što je neprimenljiv i što udobroj meri zadire i u druge materije definisane posebnim zakonom, a naročito Ustavom Srbije. To se odnosi pre svega na zakon o Vladi. Pojedine odredbe predloženog zakona su apsolutno prepisane iz Ustava Srbije. Kada pogledamo Predlog zakona o Vladi videćemo da on sadrži, kao što rekoh, brojne nedorečenosti, a u najmanju ruku i poprilične nejasnoće. Znači, da krenemo redom, član 6. Predloga kaže, Vlada uzima pravo da vrši nadzor nad ustavnošću i zakonitošću opštih akata drugih skupština, a konkretno u ovom slučaju autonomnih pokrajina, opština, gradova, grada Beograda, javnih preduzeća itd. Vlada je uzela sebi za pravo da se direktno meša i da vrši pritisak pre svega na one lokalne samouprave u kojima vrše vlast predstavnici drugih političkih organizacija, koje nisu po volji vladajućoj grupaciji. To jasno proizilazi iz Predloga ovog zakona, odnosno člana 6. koji sam napomenuo. Uzeto je pravo koje je isključivo po ovom pitanju dato samo Ustavnom sudu Srbije. Ne znam zašto Vlada Srbije sebi uzima nešto što ni po jednom zakonu njoj ne pripada. Šta će biti u slučaju ako se pojedina akta ispostave da nisu u suprotnosti sa Ustavom? Koće snositi posledice zbog toga? To u konkretnom članu nije navedeno, nema kaznenih odredbi. Član 12. stav 3. je apsolutna zaostavština samoupravljanja i tu se vidi kakvo je stanje u Vladi Srbije. To je najslikovitiji primer nesposobnosti. Čitam: član Vlada može zahtevati da Vlada odluči da li je, prilikom izdavanja obaveznih uputstava, predsednik Vlade prekoračio svoja ovlašćenja. Sada, primera radi, može Mlađan Dinkić da kaže – predsedniče, sram vas bilo, vi ste prekoračili ovlašćenja. Onda hajmo da glasamo o tome. On kaže, stidim se, izvinjavam se. Zamislite kakva ovlašćenja i kakve obaveze Vlada reguliše između članova. Član 17. definisao je u slučaju prestanka mandata Vlade kako i šta se radi, pa svakome ko imalo zna o pravu, vrlo je jasna odredba da do izbora nove vlade Srbije prethodna Vlada vrši poslove iz njene nadležnosti. Nije tačna konstatacija ministra u obrazloženju da se predloženim rešenjem rešava i to pitanje, koje je u prethodnim zakonu bilo prilično nedorečeno. Član 22. stav 3. je apsolutni vrhunac neozbiljnosti. Ovo govorim zbog onih koji nisu imali prilike da vide ovaj zakon, i dobrog dela poslanika, a pre svega vladajuće grupacije, koji nisu pročitali. A evo o čemu se radi. Od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešavanje ministra, do odluke Narodne skupštine, ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već njih preuzima član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti. Kako može predsednik Vlada da ograniči pravo ministru koga je birala Narodna skupština Republike Srbije da ne radi svoj deo posla, da ne obavlja poslove u svom resoru? Ko je koga ovde birao u Srbiji? Da li je to Vlada ili predsednik Vlade birao parlament ili je obrnut slučaj. Primera radi, da se desi jedan ovakav slučaj i na primer predsednik Vlade podnese zahtev za razrešenje Mlađana Dinkića, primera radi, kako dobro radi Skupština, kako smo hitri i kako dobro predsednik predlaže dnevni red, sa 20 i kusur tačaka, pa sednica traje od marta do maja, što bi moje kolege rekle do marta naredne godine, može da se desi da taj predlog dođe posle tri meseca na raspravu. Dotle ministar nema pravo da vrši ovlašćenja iz svog resora. Da li je to normalno u ovoj državi? Što se tiče samog predlagača, on u ovom zakonu zadire u delokrug rada Narodne skupštine, meša se u nadležnost i preuzima ovlašćenja Skupštine Srbije. Odnos Vlade prema Skupštini Srbije je takav da se Vlada stavlja u dominantni položaj u odnosu na parlament, a Skupština je prema ovom predlogu zakona oličena samo u vladajućoj grupaciji. Predstavnici ostalih političkih stranaka koji ne daju podršku Vladi Srbije kao da ne postoje. Opet malo preciznosti, pomenut je član 38, učešće u radu Narodne skupštine: "Predstavnici Vlade učestvuju u radu Narodne skupštine pri usvajanju zakona i drugih opštih akata koje je predložila Vlada." Stav 2. potpuno nejasan: "Pri usvajanju zakona i drugih opštih akata koje Vlada nije predložila dužni su da učestvuju na zahtev Narodne skupštine." Ko? Predstavnici Vlade. To se podrazumeva. Ne sme ništa da se podrazumeva. Zakon mora biti potpuno precizan i jasan. Što bi opet rekle moje kolege, njih ionako neki put i nema u Skupštini. Malo da se osvrnemo na zakon o državnoj upravi, uvode se državni sekretari umesto dosadašnjih zamenika, nema posebnih objašnjenja zašto državni sekretar, a ne kao što je to bilo do sada, zamenik ministra. Osnovna ideja je da se dođe do depolitizacije državne uprave. Vlada nam nije odgovorila šta je to nju sprečavalo da do sada izvrši depolitizaciju državne uprave. Koje su to kočnice postojale i šta je to sprečavalo njih da takav mehanizam uspostave još prilikom izbora marta prošle godine. Ova vlada, kroz navodnu depolitizaciju, predloženim rešenjima stvara sebi i svojim kadrovskim rešenjima koje je dovela dodatnu zaštitu kroz donošenje jednog ovakvog zakona. Ovo je jedan elegantan primer stvaranja prostora za apsolutni upliv političkih ljudi u državnu upravu. Što se tiče DS, mislim da smo i u načelnoj raspravi jasno i glasno rekli zašto smo protiv ovih zakona. Mislim da je navođenje ovih i ovakvih članova jasno i slikovito prikazalo kakvu Vladu imamo. S obzirom ko je pisao Predlog zakona, ne čudi me zašto još imate te samoupravljačke odredbe koje se sadrže u Predlogu zakona, konkretno u Predlogu zakona o Vladi. DS ne može i neće prihvatiti ovakve predloge zakona. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Radosavljeviću. Nastavljamo popodne u 15,05 časova. Prvi za reč u popodnevnoj raspravi bi bio narodni poslanik Vojislav Milajić, a potom narodni poslanik Milica Gavrilović, pa redom dalje.
Nastavljamo popodnevni rad današnje sednice. Po službenoj evidenciji je prisutno 140 poslanika, ali molim da utvrdimo kvorum. Upotrebom elektronskog sistema utvrđeno je da postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić, a neka se pripremi narodni poslanik Branka Bošnjak.
Dame i gospodo, Predlogom zakona o Vladi predlagač je ušao u dve oblasti i proširio nadležnosti izvršne vlasti. Pre svega, to se odnosi na nadležnosti koje ima Ustavni sud Srbije i nadležnost i postupak koji se vodi pred Skupštinom Srbije. Što se tiče Ustavnog suda Srbije i člana 6. Predloga zakona, navedeno je da Vlada može da vrši nadzor nad ustavnošću i zakonitošću opštih i pojedinačnih akata i da vrši obustavu izvršenja tih akata ukoliko proceni da oni nisu u skladu sa Ustavom i zakonom. Tom odredbom je povređeno najmanje pet članova zakona u postupku pred Ustavnim sudom i dejstvima odluka Ustavnog suda RS. To se vidi iz toga što čak ni sudovi u toku postupka kada sprovode sudski postupak ne mogu da vrši ocenu ustavnosti i zakonitosti propisa koji se primenjuju prilikom sudskog postupka, već sud ima ovlašćenja samo da prekine sudski postupak i da traži od Ustavnog suda ocenu ustavnosti da li je neki propis u skladu sa Ustavom ili zakonom. Takođe, Vlada može da pokrene postupak pred Ustavnim sudom, kao i svaki drugi građanin, ako proceni da neki opšti akt nije u saglasnosti sa Ustavom i zakonom, ali ne može da ima toliko široka ovlašćenja da vrši obustavu izvršenja opštih i pojedinačnih akata. Zakonom o organizaciji rada Ustavnog suda je predviđeno da odluke Ustavnog suda izvršava Vlada Srbije. Predviđeno je da se vrši i ocena ustavnosti akata koje donosi Vlada i organi državne uprave, tako da je potpuno nelogično da neko ko izvršava odluke Ustavnog suda, čije odluke podležu oceni ustavnosti i zakonitosti, sam vrši ocenu da li je neki opšti akt ili pojedinačni akt AP, opštine, grada, grada Beograda, javnog preduzeća ili lica koje ima javno ovlašćenje u skladu sa Ustavom i zakonom. Istim zakonom je predviđeno da odluke Ustavnog suda stupaju na snagu danom objavljivanja u "Službenom glasniku Republike Srbije". Ovde dejstvo stupa donošenjem rešenja o obustavi od izvršenja opštih i pojedinačnih akata. U naknadnom roku od 15 dana Vlada je dužna da pokrene postupak za ocenu ustavnosti i zakonitosti pred Ustavnim sudom, što će ona svakako i učiniti, čim je donela rešenje o obustavi izvršenja pojedinačnog ili opšteg akta. Tu vrstu ovlašćenja čak nema ni Ustavni sud. Ustavni sud izuzetno može, što je predviđeno članom 42. ovog zakona, da obustavi od izvršenja pojedinačne akte i pojedinačne radnje, ali ne može opšte akte, tako da je nelogično da Vlada može svojim rešenjem da obustavi od izvršenja opšte i pojedinačne akte, a da to Ustavni sud ne može. Što se tiče drugih nedostataka ovog zakona, Ustavom u članu 91. je predviđeno da Vladu čine predsednik Vlade, potpredsednici Vlade i ministri. Znači, ovde je predviđeno u množini – potpredsednici. Vlada mora da ima najmanje dva ili više potpredsednika. Ovde je Predlogom zakona predviđeno, u članu 10. stav 1, da bude jedan ili više potpredsednika Vlade, što je u direktnoj suprotnosti sa Ustavom Srbije. U stavu 3. je predviđeno da broj potpredsednika i ministara bez portfelja određuje Narodna skupština pri svakom izboru Vlade. Međutim, to je krupna greška zato što Narodna skupština bira Vladu, a ne određuje broj potpredsednika i ministara bez portfelja. Ne može to Skupština da određuje nego predlog daje mandatar, a Skupština može samo da bira – da li će da prihvati predlog mandatara ili ne, tako da je formulacija da Narodna skupština određuje broj potpredsednika potpuno nelogična. Što se tiče odnosa prema Narodnoj skupštini, postoje tri grupe problema. Jedna se tiče postupka za izglasavanje nepoverenja Vladi. Druga grupa problema se tiče postupka za preispitivanje poverenja Vladi, kada Vlada sama traži da se utvrdi da li ima poverenje u Skupštini ili ne. Treća se tiče ostavke Vlade. U članu 18. stav 1. predviđeno je da 20 poslanika može predložiti Narodnoj skupštini da se Vladi izglasa nepoverenje. Međutim, u članu 198. Poslovnika predviđeno je da se taj predlog upućuje predsedniku Narodne skupštine, dakle ne Narodnoj skupštini nego predsedniku Narodne skupštine. Narodna skupština može da podrazumeva mnoge stvari. Može da podrazumeva i potpredsednika, sekretara, stručnu službu itd. Međutim, Poslovnikom je decidirano rečeno da se predsedniku Narodne skupštine podnosi taj predlog. To mora da bude u pismenoj formi i obrazloženo. Takođe, u članu 18. stav 2, od podnošenja predloga do glasanja ne može proći manje od tri ni više od 15 dana. Poslovnikom Narodne skupštine je predviđeno da rok za raspravu o izglasavanju nepoverenja Vladi je od tri do 15 dana. Ovim zakonom se utvrđuje da Skupština mora da glasa u roku od tri do 15 dana. To su potpuno dve različite situacije. U članu 19. stav 2. reguliše se predlog o poverenju Vladi. Tu je predviđen rok od pet do 20 dana. Poslovnikom, u članu 200. stav 4, predviđeno je da taj rok mora biti takođe od tri do 15 dana, tako da je ovaj član 19. stav 2. u direktnoj suprotnosti sa Poslovnikom Narodne skupštine. U članu 19. stav 4. predviđeno je da Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku. Međutim, u Ustavu član 93. stav 1. i stav 5. određuju da je predviđeno da Vlada može postaviti pitanje svog poverenja, ali ne daje odgovor na pitanje šta se dešava sa Vladom ukoliko to poverenje ne bude izglasano u Skupštini. Međutim, po logici stvari, ukoliko Vlada sama postavi pitanje poverenja, a pri tome Skupština ne izglasa poverenje, logično bi bilo da se smatra da je Vladi prestao mandat. Na kraju ću reći samo to da od akata Vlade koji su predviđeni ovim zakonom, Vlada može da donese, što je predviđeno članom 45, čak i deklaraciju. Deklaracija je politički akt koji daje mišljenje o određenim društvenim pitanjima i koji bi trebalo da bude u isključivoj nadležnosti Skupštine. To mišljenje koje usvoji Skupština trebalo bi da bude obavezujuće za Vladu. Mislimo da Vlada ne bi smela da donosi deklaracije, jer je to u isključivoj nadležnosti Skupštine Srbije. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Milajiću. Reč ima narodni poslanik Branka Bošnjak, a neka se za diskusiju pripremi narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo, sistem vršenja vlasti u Srbiji, kao i rad organa državne uprave, temelje se na Zakonu o Vladi Republike Srbije i Zakonu o državnoj upravi. Kako su oba ova zakona usvojena neposredno posle usvajanja Ustava daleke 1990. godine, svojim nedostacima usporavaju upravljanje državom i Vladu čine manje efikasnom. Što se tiče zakona o Vladi, njegove odredbe razvrstane su u nekoliko segmenata. Prvi deo definiše sastav Vlade, njen mandat i način rada Vlade. Do sada početak i kraj mandata Vlade, glasanje o poverenju ili nepoverenju Vladi, kao i neke druge odredbe uređivane su Poslovnikom o radu Narodne skupštine. Zato najvažnija uloga ovog zakona i jeste da što preciznije definiše odnos Narodne skupštine, kao nosioca zakonodavne vlasti, i Vlade,. kao nosioca izvršne vlasti. Zakon takođe jasno kaže koji su obavezni delovi Vlade. Predsednik i potpredsednik Vlade, ili više potpredsednika Vlade, sa svojim kabinetima, savetnik predsednika Vlade, Generalni sekretarijat sa generalnim sekretarom na čelu, kao i različite službe i radna tela Vlade. Drugi deo zakona uređuje odnos Narodne skupštine i Vlade, i to: način podnošenja zakona na usvajanje Narodnoj skupštini; obavezu predlaganja budžeta od strane Vlade i njegovo usvajanje ili odbijanje od strane Narodne skupštine; obavezu učestvovanja članova Vlade u radu Narodne skupštine: dostavljanje podataka Narodnoj skupštini na zahtev Narodne skupštine i još dosta toga. Zakon precizira odnos Vlade Republike Srbije i predsednika Republike i uređuje ga na efikasan i demokratski način. U posebnom segmentu zakon propisuje koji su to akti kojima Vlada vlada državom, kao što su uredbe i Poslovnik, odluke, rešenja i zaključci, memorandum o budžetu, deklaracije. Zakoni koji su pred nama nisu pisani samo za Vladu i državnu upravu koja ih predlaže, već su po meri najuređenijih demokratskih država. Predstavljaju dodatni temelj demokratizacije države Srbije i stoga, u ime stranke G17 plus, očekujem da će svi poslanici i sve stranke podržati ove zakone i da će u danu za glasanje glasati za njihovo usvajanje.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević, a neka se pripremi narodni poslanik Milica Gavrilović.
Dame i gospodo narodni poslanici, predlogom ova dva zakonska projekta, koje je Vlada Republike Srbije podnela Narodnoj skupštini, neće se precizno i jasno izvršiti podela nadležnosti između zakonodavne vlasti, Narodne skupštine Republike Srbije, i izvršne vlasti, Vlade Republike Srbije. U osnovnim ciljevima, recimo, Predloga zakona o Vladi kaže se - prvi i osnovni cilj za donošenje novog zakona jeste da se što jasnije urede odnosi Narodne skupštine i Vlade Republike Srbije. Međutim, ovo zakonsko rešenje, kao i Predloga zakona o državnoj upravi, neće urediti ove dve oblasti na onaj način kako smo mi to, narodni poslanici SRS, očekivali od Vlade, jer su zakonski predlozi neprecizno napisani, očigledno na brzinu, što se vidi po mnogim članovima na koje su poslanička grupa SRS i moje kolege ovde ukazale. Imaćemo prilike da govorimo u pojedinostima o amandmanima koje smo podneli, jer jasno je bilo da je prvo trebalo doneti, ako ne Ustav Republike Srbije kao najviši zakonodavni akt, da je trebalo doneti prvo zakon o Narodnoj skupštini, pa tek onda ići na donošenje zakona o državnoj upravi i zakona o Vladi. U ovom slučaju stvari su postavljene, bojim se, naopako i Vlada je opet, kao i do sada kod mnogih zakonskih predloga u ovoj Narodnoj skupštini, predložila dava zakonska projekta koji nisu koncipirani jasno i precizno. To se može jasno uočiti, recimo, na primeru člana 22. Predloga zakona o Vladi, koji kaže sledeću stvar u stavu 3: "Od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešenje ministra do odluke Narodne skupštine ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već njih preuzima član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti." U ovom članu se jasno vidi da zakon nije dobro koncipiran i poslanici SRS će u raspravi o pojedinostima povodom amandmana koje smo podneli na predlog ova dva zakona imati prilike da iznesu jasnu koncepciju i šta je to Vlada trebalo da učini kada je predložila ovakve zakonske projekte. Znači, zakonski projekti koje ste predložili Narodnoj skupštini nisu dobro koncipirani. Ova dva predloga zakona, upravo suprotno od onoga kako je navedeno u razlozima i ciljevima za njihovo donošenje, neće izvršiti podelu nadležnosti između zakonodavne vlasti Narodne skupštine Republike Srbije i izvršne vlasti Vlade Republike Srbije. Postaje praksa u Skupštini da Vlada Narodnoj skupštini podnosi upravo ovakve zakonske predloge koji nisu koncipirani jasno i precizno. Znači, u raspravi o pojedinostima imaćete prilike da jasno čujete sve naše stavove po pitanju svih članova sa kojima se ne slažemo kao poslanička grupa SRS. Smatramo da ova dva predloga zakona nisu dobro uređena i da ne uređuju ove dve oblasti na onaj način na koji bi to trebalo.
Reč ima narodni poslanik Milica Gavrilović, a neka se pripremi narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
Dame i gospodo narodni poslanici, verujem da većina narodnih poslanika danas blago negoduje zbog toga što raspravljamo o Predlogu zakona o Vladi, a da prethodno nismo doneli zakon o Narodnoj skupštini. Uistinu to je bio neki redovan sled događaja, ali za to nam gospodo poslanici nije kriva ova vlada, krivi smo sami mi, jer nismo uspeli da se saglasimo oko osnovnog teksta zakona o Narodnoj skupštini, koji je već dva puta bio u skupštinskoj proceduri, ali na kraju nažalost je uvek bivao povlačen. Nadam se da ćemo ubuduće postati toliko samosvesni da shvatimo koliki je značaj zakona o Narodnoj skupštini i da ga u najskorije vreme usvojimo. Predlog zakona o Vladi važno je doneti s obzirom da važeći zakon ima dosta nedostataka, koje je neophodno otkloniti da bi ova vlada nastavila još delotvornije da radi. Jedna od osnovnih novina zakona o Vladi jeste što on na jasan način definiše odnos između Narodne skupštine i Vlade. Apsolutno je nedopustivo da takav odnos bude definisan Poslovnikom Narodne skupštine, kao što je to sada slučaj. Većinu svog izlaganja ipak bih posvetila Predlogu zakona o državnoj upravi, jer smatram da će naši građani biti u najdirektnijoj mogućnosti da osete pozitivne efekte promene Zakona o državnoj upravi. Naime, ovim zakonom je predviđeno da državna uprava postane servis građana, a ne puki instrument vlasti i samim tim ona će postati efikasnija. Najglobalnije gledano, naši građani prilikom odlaska u ministarstvo neće morati više da provode dane čekajući u redu ne bi li završili posao zbog čega su došli, već će to moći da urade u relativno kratkom roku. Ovo je jedna od osnova ovog zakona, koja predviđa da nepotrebna papirologija, dugi redovi i čekanja postaju prošlost. Jedan od osnova za efikasniji rad državne uprave je svakako i Zakon o elektronskom potpisu, koji je ova skupština na predlog Vlade pre nekoliko meseci i usvojila. Zakon o elektronskom potpisu omogućava čak da naši građani, primera radi, ne odlaze u poresku upravu da bi prijavili porez, već to mogu da urade popunjavanjem i dostavljanjem poreske prijave putem interneta. Promene u državnoj upravi su neophodan uslov za dalji tok ekonomskih reformi. Mi znamo da u našoj državnoj upravi postoji, ali ne dovoljan broj, stručnog, iskusnog kadra; naročito nam nedostaju mladi i obrazovani ljudi koji su motivisani za rad. Sve to za posledicu ima nedovoljan kvalitet usluga koje državna uprava pruža, a samim tim i permanentno nastavljanje stvaranja negativne slike o državnoj upravi kao jednom parazitskom delu države koji ne stvara ništa. Da bi državna uprava postala pravi servis građana, neophodno je da se izvrši njena depolitizacija i profesionalizacija. Upravo je ovaj predlog zakona o državnoj upravi i predvideo smanjenje stepena politizacije državne uprave, jer predviđa da će jedino politička ličnost, pored ministra u Ministarstvu, biti državni sekretar, odnosno sadašnji zamenik ministra. Svi ostali službenici će biti profesionalni državni službenici, koji će se birati na osnovu javnog konkursa i za određeno vreme. Koliko jednostavno politička promena može da utiče na rad u samom ministarstvu najbolje pokazuje smena jednog ministra koja neminovno mora da vodi ka smeni svih rukovodećih kadrova u jednom ministarstvu, a samim tim negativno će uticati i na sistem organizacije rada u ministarstvu, kao i na sistem započetih reformi unutar njega. Takođe je neophodno stvoriti dobro obučenu, efikasnu i odgovornu državnu upravu, a to možemo da postignemo ukoliko dovoljno pažnje posvetimo nepristrasnom i objektivnom izboru kadrova, njihovom permanentnom obukom, uspostavljanjem sistema motivacije pri nagrađivanju, uspostavljanjem sistema adekvatne zarade i naravno njihovom kontrolom i odgovornošću. Sve ove promene koje ova dva predloga zakona predviđaju imaju cilj da od državnog službenika stvori lice koje će biti stalno na usluzi građanima, jer u krajnjem slučaju, državni službenik i postoji zbog njega, što naravno ima za posledicu da ovo predstavlja cilj same državne uprave. Zbog toga, da bismo započeli celokupan proces reforme državne uprave, neophodno je da usvojimo kako Predlog zakona o Vladi, tako i Predlog zakona o državnoj upravi. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić, a koliko mogu da primetim ona nije tu. Onda dajem reč gospođi Gordani Pop-Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, imamo pred sobom dva, kako bismo ih nazvali, statusna zakona. Ministar nam je obećao još neke zakone, zakon o platama državnih činovnika ili državnih službenika, još jedan zakon vezan za statusna pitanja državnih službenika, ali nam nije obećao zakon o glavnom gradu koji nam je najneophodniji, imajući u vidu da u Beogradu ipak živi dva miliona ljudi, da imamo 17 gradskih opština, koje su potpuno nemoćne da se staraju o problemima svojih građana, a vezano za efikasnost same državne uprave koju potencirate kroz ovaj zakon kao jedan od razloga za donošenje ovog zakona. Ako bismo hteli efikasnu državnu upravu, onda bismo morali status glavnog grada konačno da uredimo. Ono čega se plašim to je, dakle, da u ovom zakonu ima nekih nagoveštaja da neko nešto mora, treba, ali bez odgovarajućih sankcija, a tako isto i u Zakonu o lokalnoj samoupravi imamo da mora da se donese o glavnom gradu u određenom roku pa ga niko nije doneo i opet ne trpi nikakvu sankciju, osim građana Beograda, koji su dužni i obavezni da trpe neefikasnost gradskih opština. A ruke su im potpuno vezane, imajući u vidu da je i nož i pogača u glavnom gradu, koji ne mora i neće, ali jednostavno ne može da bude efikasan, imajući u vidu i veličinu teritorije i broj gradskih opština, pa se najčešće i ne ljutimo, samo smo razočarani što iz jednog centra ne može da se rukovodi ovolikim gradom. Zato vas mi pre svega molimo, ako se zalažete za efikasnost državne uprave, da što pre izađete pred ovaj parlament sa zakonom o glavnom gradu, pa da onda i na delu pokažemo da smo za to da državna uprava bude što efikasnija. Ono što su i moje kolege pre mene kao primedbu dale, a što ću donekle da ponovim, izbegavajući da se umnogome ponavljam, a ponoviću se samo u onom delu gde smatram da treba da obratite pažnju na naše amandmane, oba ova zakona zaslužuju da budu zakoni koji će trajati duži niz godina, jer nam je već postala praksa da svaka vlada izlazi po dva ili tri puta u toku svog mandata sa ovakvim zakonima ili izmenama i dopunama ovih zakona, što ne može da doprinese nekom kvalitetu. Razumem da je Vlada zainteresovana za zakon o Vladi, kao što je Narodna skupština bila zainteresovana za zakon o Narodnoj skupštini, ali nije bilo konsenzusa oko toga. Vladi je verovatno lakše da do tog konsenzusa dođe. Jasno je da ta pitanja moraju da budu na adekvatan način uređena, jer državne institucije, kao što je Narodna skupština, pre svega, pa onda i Vlada i ostale, moraju da imaju zaokruženo normativno uređenje, jer ako ne poštujemo te državne institucije, onda ne poštujemo ni sopstvenu državu. Mi smo ovde izrazili u više navrata sumnju da se prejudiciraju određena rešenja nekog budućeg ustava, koji je očigledno na dugačkom štapu i evo već pet godina ne možemo da dođemo do nekog konsenzusa, nema spremnosti kod pojedinih političkih faktora da se taj posao završi, pa ste verovatno iz tog razloga i u ovom zakonu prevazišli okvir postojećeg Ustava, pre svega mislim na član 71. i član 94, predlažući neka rešenja koja su možda nešto van onoga što Ustav sada propisuje. Ali, ukoliko se zakon donese u ovakvom obliku kako ste vi to predložili, bez nekih izmena, možda će ovaj neefikasni Ustavni sud to uzeti u razmatranje, a možda i neće. U svakom slučaju, ostaće trag da je neko možda zatražio da se on izjasni po pitanju nekih odredbi. Takođe je činjenica da smo išli obrnutim putem, ne samo predlažući ove zakone pre nego što smo ustavnu materiju rešili, išli ste prema ovoj skupštini sa Predlogom zakona o ministarstvima, koji takođe predstavlja u određenom delu smetnju za pojedina rešenja iz oba ova zakona. Zašto je to tako, ne mogu da procenjujem, vi verovatno bolje znate. Kada je Zakon o ministarstvima u pitanju, mi iz SRS se baš i nismo upinjali mnogo da vam dokazujemo da nešto treba ovako ili onako. Smatramo da svaka Vlada ima pravo da uredi i broj ministarstava i delokrug njihovog rada onako kako ona misli da će to najbolje funkcionisati, i to treba ostaviti svakoj vladi. Kada je u pitanju zakon o Vladi, tu je trebalo tražiti najširi konsenzus i zaista uzeti u obzir sve ono što narodni poslanici predlažu da se eventualno izmeni amandmanski, kako bismo imali jedan zakon o Vladi koji bi važio u narednom periodu duži niz godina. Mi smo svesni činjenice da je neefikasnost državne uprave u izvesnom smislu i posledica negativne selekcije zahvaljujući niskim platama u državnoj upravi, ali to je problem sa kojim i sama Vlada mora da se suoči imajući u vidu broj državnih činovnika. Ako je tačan taj broj, koji se iznosio ovde danas za skupštinskom govornicom, da je blizu 300.000, imajući u vidu i one činovnike koji rade u Vladi, lokalnoj samoupravi, posebnim organizacijama i javnim preduzećima, a da su svi oni uglavnom na budžetu i da su službenici koji opterećuju svakog poreskog obveznika, a imajući u vidu da imamo milion nezaposlenih, milion penzionera i navodno nekih milion koji rade, i od tih milion ako je 300.000 na budžetu onda mi imamo zaista trulu državu, što bi se reklo. Tu je sad ono što je veoma nepopularno, a što se nagoveštava, smanjenje broja činovnika. Treba da budemo svesni toga da ne možemo da gomilamo samo činovnički aparat dok nam privreda potpuno stoji ili nema mogućnosti za preuzimanje viškova iz drugih privrednih grana i iz državne uprave. Vi kažete ovde da se zalažete za potpunu depolitizaciju državnih činovnika. Verujte, volela bih da dođemo u takvu situaciju da se to postigne, ali to je gotovo nemoguće u današnjim uslovima, kada se politikom bavi svaki čovek i u radno vreme i u slobodno vreme, kada su svi opterećeni politikom. Imate situaciju da ste recimo negde, kao i vi pretpostavljam, zatekli neadekvatnu službu, nemate odgovarajuću struku, nemate stručnjake na koje možete da se oslonite, imate potrebu da zaposlite neke nove u potpuno drugačijoj strukturi, imate višak radne snage i ako bilo koga budete želeli da otpustite svi će da kažu da je politički revanšizam. Može taj neko da vam podmeće klipove i da ne želi da budete efikasni, da vam po mesec dana drži predmet u fioci, da strankama govori sve najnegativnije o državnom funkcioneru, a vi ste odgovorni za svakog službenika i za sve ono što izađe iz vašeg ministarstva, kao i mi u lokalnoj samoupravi, kao i moje kolege koje su u situaciji da rade neke nove pravilnike o sistematizaciji, a onda taj isti državni službenik kaže recimo stranci - obrati se predsedniku te stranke, ako nisi zadovoljan šta ti mogu. Dakle, treba naći mehanizme kako da naterate državnog službenika da bude profesionalan, odnosno kako lečiti, kako sankcionisati tu neprofesionalnost. To pretpostavljam da ćete možda u nekim drugim predlozima zakona rešavati, ali ovaj zakon o državnoj upravi je to morao da ima u vidu, jer su prezaštićeni službenici u tom smislu da ionako inertnu i neefikasnu državnu upravu morate da trpite, a da nemate nijedan mehanizam da tu nešto možete da promenite. Nije dovoljno ovo što ste predložili u ovom zakonu o državnoj upravi, sa obrazloženjem da želite na ovaj način efikasnu državnu upravu. Na ovaj način je ne možemo dobiti, sve dok ne budemo našli instrumente da svako odgovara za svoje postupke i da njegov rad bude merljiv, nagrađen, a isto tako i kažnjen svako ko ne radi. Da onaj ko je došao na neku političku funkciju, a koji vuče odgovornost za sve što se radi, može da odgovara za taj posao. Pored ovih terminoloških grešaka na koje smo vam ukazali, a za koje smatram da nećete imati primedbi i da ćete ih lako usvojiti kroz formu usvajanja amandmana, imate jedan veliki propust kod člana 14. u Predlogu zakona o državnoj upravi, gde potpuno zaboravljate inspekcijski nadzor kao nešto što organi uprave vrše. U članu 14. o tome ne govorite, mada u članu 18. kažete da se inspekcijski nadzor uređuje posebnim zakonom, ali to ne znači da on ne potpada pod poslove državne uprave. Zatim, unosite nove termine protiv kojih u principu nemamo ništa, možete da zovete zamenika ministra kako god hoćete, neka on bude državni sekretar. Jeste novi naziv, ali državni funkcioner koga postavlja i razrešava Vlada na predlog ministra i kome dužnost prestaje sa prestankom dužnosti ministra, koji pomaže ministru u svim tim ovlašćenjima koje i sam ima, mora naravno na adekvatan način da bude tretiran u ovom zakonu, gotovo istovetno kao i ministar. Što se tiče pomoćnika ministara i svih ostala funkcionera, za njih predlažete, ali to ne samo u ovom zakonu, mi smo to primetili kroz ove zakone, da im mandat traje pet godina i prosto ne shvatamo zašto je to tako ako se zna da mandat jedne vlade traje četiri godine. Šta se dešava nakon isteka tog mandata ministra, a ostaje mandat od pet godina pomoćniku ministra, koji navodno nije politička figura, ali on to uvek jeste, i tu onda može da dođe do izvesnih problema u funkcionisanju samog organa državne uprave, pre svega ministarstva. Za ministarstvo, bilo koje, činjenica da nema sekretara je prosto neprihvatljiva imajući u vidu delokrug rada sekretara i onda nam nije jasno zašto u članu 26. predviđate da ministarstvo može da ima sekretara, umesto da stoji jasno i glasno da ministarstvo mora da ima sekretara, jer ne znam ko bi ove poslove koje on treba da obavlja obavljao umesto njega. Koji se ministar ne bi odlučio da ima sekretara? Što se tiče posebnih savetnika ministara i saveta ministara, znam da to postoji u mnogim evropskim državama. Po nama, obzirom da je savet ministara van organa uprave i da ima savetodavnu ulogu, mi smo mišljenja da ministar može da se savetuje sa kim god hoće van ministarstva, u ministarstvu samo sa funkcionerima i državnim službenicima. I ukoliko postoji mesto u ovom zakonu, to je verovatno posledica i potreba da ustanovite ovde kao nove organe, ako tako uopšte mogu da se nazovu, zbog onoga što sam prethodno rekla, da su nam ministarstva poprilično šuplja, neka izvinu kolege koje rade u ministarstvima, zbog te negativne kadrovske politike koja se vodila godinama i zbog odlivanja svih kadrova koji nešto vrede, pa je onda ministar, hteo ne hteo, nema druge mehanizme, prinuđen da uzme savetnike i stručnjake koji su spremni da dođu da mu pomognu, iz puke potrebe da funkcioniše, ako nema pored sebe saradnike koji mogu da ga podržavaju. Ali, to je ipak nešto što mora da se rešava na drugačiji i sveobuhvatniji način. Možda će se rešiti nekim novim zakonom o platama, ali dok nam privreda ne ojača, dok nemamo jaku privredu i ne povećamo broj zaposlenih, onih koji stvaraju dohodak, nećemo imati niti stručnu, niti efikasnu administraciju, to je sigurno. Još samo jedna primedba na ovaj zakon, obrazovanje upravnih okruga i drugih područnih jedinica koje se predviđa članom 40. Ima se utisak da upravne okruge nećete formirati ukoliko ovaj zakon bude ovako usvojen po teritorijalnom principu, odnosno onako kako je to predviđeno Zakonom o teritorijalnoj organizaciji, da ćete tu tražiti neka nova udruživanja lokalne samouprave, kako bi funkcionisao taj prelazni državni organ između ministarstva i lokalne samouprave. Sada je opet pitanje glavnog grada, koji se tretira kao okrug po Zakonu o teritorijalnoj organizaciji, a za koji nisam siguran da imamo mehanizam da ga nateramo da i on uspostavi, i da li ćete uopšte uspostaviti, upravni okrug za grad Beograd, kako bi on bio efikasniji, imajući u vidu ko sve treba da čini savet upravnog okruga. Takođe, smatram da imate propust u članu 44, gde ne predviđate obavezu da se akt o sistematizaciji radnih mesta u ministarstvu oglasi u "Službenom glasniku", jer to svi drugi niži državni organi, dakle i na lokalnom nivou, moraju da učine, pa ne vidimo zašto to ne bi bilo dostupno javnosti na ovaj način kada se radi o ministarstvima. Veoma je diskutabilan član 47. stav 2, gde predviđate da se "nadzorom nad zakonitosti rada ispituje sprovođenje zakona i drugih opštih akata, a nadzorom nad svrsishodnosti rada – delotvornost i ekonomičnost rada i svrsishodnost organizacije poslova." Pravo da vam kažem, dosta je konfuzan čitav stav, a i dovodi do nekog zaključka da tu ima mesta i voluntarizmu, i nekom ličnom utisku i subjektivizmu, nema tu nekih merljivih elemenata, koji mogu da nam pokažu kako će to neko i ko je taj koji će da utvrdi svrsishodnost ili delotvornost. Tako da treba da uzmete u obzir ovaj amandman koji je dat na član 47. Što se tiče zakona o vladi, u članu 5. stav 2. predviđa se da vlada može ovlastiti svog člana da raspolaže delom imovine Republike Srbije. To je za nas neprihvatljivo, ne samo zbog toga što imamo u vidu ko sve može da dođe u priliku da bude ministar, do sada smo imali svakojake, raznorazne, koji se odriču sami sebe i politike partije koja ih je tu dovela. To mora da ostane ekskluzivno pravo vlade kao kolektivnog organa. Da vlada ovlasti nekog svog člana, ko zna zbog čega, pod kojim pritiskom i ucenama, da može da raspolaže imovinom države Srbije, to je apsolutno neprihvatljivo. Uzela sam dosta vremena svojim kolegama, imaćemo popriličan broj amandmana na sve ovo što sam htela da kažem, na Predlog zakona o vladi, pa ćete moći da čujete primedbe i nadam se da ćete imati sluha za sve njih. Hvala lepo.
Zahvaljujem se gospođi Pop-Lazić. Reč ima narodni poslanik Miodrag Đidić.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, uvažene kolege narodni poslanici, kao što je već rečeno sa ove govornice, poslanici Demokratske stranke neće podržati i neće glasati ni za jedan od predloženih zakona, iz razloga što smatramo da ti zakoni nisu dobri. Pogotovo zakon o vladi predstavlja pre izmene i dopune zakona koji je već donet u ovoj skupštini davne 1991. godine, sa izmenama i dopunama 1993. godine. Mislimo da je od tada proteklo dosta vremena, a izmenjeno je i dosta okolnosti, tako da je trebalo da zakon bude odgovarajući vremenu u kome se nalazimo, a ne da predstavlja izmene i dopune zakona od 1991. godine. Takođe, smatramo, a o tome je govorila naš poslanik Gordana Čomić, da je ovaj zakon pisan na dosta nerazumljiv način, tako da ga teško mogu razumeti čak i pravnici, a o običnim građanima ne treba ni govoriti. Razloge zašto nećemo glasati za ovaj zakon, što se nas tiče, svrstao bih u tri kategorije: prva kategorija zašto nećemo glasati za ovaj zakon jeste što je zakon u dobroj meri prepisao neke odredbe iz Ustava, a mislimo da za to nema potrebe, jer je to već Ustav regulisao, a sa druge strane ima i nekih odredbi koje su u suprotnosti sa postojećim Ustavom. Dakle, ono što je prepisano iz Ustava, to su članovi 1, 2, 3, 8, 15. i 16, a u suprotnosti sa Ustavom su, po nama, članovi 6, 17. i 22. Kratko ću nešto reći o članovima 6. i 22, mada je o njima dosta govoreno od strane poslanika opozicije. Dakle, član 6. omogućava vladi, ukoliko smatra da neki akti skupština opština ili pokrajinske skupštine nisu u saglasnosti sa Ustavom, da ih obustavi od izvršenja, ali da vlada može u roku od 15 dana da pokrene pitanje ustavnosti i zakonitosti pred Ustavim sudom. Ovde se postavlja normalno pitanje, da li vlada ima te ingerencije i da li vlada može da obustavi od izvršenja nešto za šta ona smatra da je protivustavno. Mi mislimo da jedino Ustavni sud može da kaže da je nešto protivustavno, da vlada ne može to da uradi i da ono što vlada može da uradi maksimalno jeste da, ako smatra da je neustavno, odmah pokrene pitanje ustavnosti i zakonitosti pred Ustavnim sudom. Pitanje šta će se desiti ukoliko vlada u roku od 15 dana ne pokrene taj postupak, ili pak, ukoliko pokrene postupak, to je još gora i teža varijanta, a Ustavni sud oceni da su ti akti skupština opština, ili Republičke ili pokrajinske skupštine, u saglasnosti sa Ustavom i zakonom. Ko će tada da snosi odgovornost i ko će da nadoknadi eventualno prouzrokovanu štetu ukidanjem ustavnih rešenja. Dakle, toga nema u zakonu i stoga smatramo da je to protivustavno, i da ovo treba da bude brisano. Što se tiče člana 22, ovde je bilo dosta reči o tom članu. On daje predsedniku vlade da podnosi predlog za razrešenje ministra, a do odluke Narodne skupštine ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već njih preuzima član vlade koga predsednik vlade ovlasti. Dakle, mislimo da ovde predsednik vlade preuzima nadležnosti Republičke skupštine, odnosno nas poslanika u ovoj skupštini. Naime, predsednika vlade i ministre u toj vladi bira i razrešava, to je Ustavom definisano, isključivo Skupština. Ovde se daje pravo da u jednom momentu predsednik vlade može da odredi nekog ministra. Dakle, mislimo da je to nedozvoljivo, da to ne može i da jedino ministra i predsednika vlade može da bira Skupština, a nikako da predsednik vlade preuzme ovlašćenja Republičke skupštine. Sledeća grupa pitanja o kojima nemamo saglasnost i zašto mislimo da treba glasati protiv, jeste što predloženi zakoni preuzimaju ingerencije iz nekih drugih zakona, recimo, Zakona o državnoj upravi ili Zakona o radu. Kada sam pomenuo Zakon o radu, hteo bih da kažem da na njemu može da se vidi odnos Republičke vlade, odnosno pojedinih ministara prema ovom parlamentu. Sećate se da smo pre par meseci u ovoj skupštini izglasali Zakon o radu, a da je predsedniku države na potpis otišao sasvim drugačiji tekst, dakle, tekst koji mi nismo usvojili. Neko se usudio da preinači, da ne upotrebim grublju reč, da falsifikuje Zakon o radu, a ima indicija, i o tome se govorilo, da je u tome učestvovao jedan ministar, odnosno da je na pritisak jednog ministra odavde otišao sasvim drugačiji tekst. Tu se vidi taj odnos koji Republička vlada ima prema Narodnoj skupštini, odnosno da ona smatra da je važnija od Republičke skupštine. Treće o čemu želim da govorim, to je da Republička vlada ovim zakonom pokušava, i ako bude ovako tekst usvojen u ovom predloženom obliku, onda će Republička vlada da se meša i u nadležnosti Skupštine. To se odnosi na članove 18. i 19. predloženog zakona. U članu 18. se kaže: "Najmanje 20 narodnih poslanika može predložiti Narodnoj skupštini da se vladi izglasa nepoverenje. Od podnošenja predloga do glasanja o nepoverenju ne može proći manje od tri ni više od 15 dana. Vladi je izglasano nepoverenje većinom glasova od ukupnog broja narodnih poslanika". Slično govori član 19. To praktično znači da Vlada preuzima ponovo nadležnosti Skupštine. Dakle, ovo jeste pitanje za Narodnu skupštinu, ovo jeste pitanje koje treba da bude regulisano zakonom o Narodnoj skupštini. Puno poslanika je danas govorilo da u što kraćem vremenu treba usvojiti zakon o Narodnoj skupštini. Nadam se da ćemo to vrlo brzo i uraditi i na taj način ćemo, nadam se, ako usvojimo dobar zakon, dosta rešenja iz zakona o Vladi staviti na neki način van snage, jer u Srbiji važi parlamentarni sistem, koji počiva na tri grane vlasti, na zakonodavnoj, izvršnoj i sudskoj, koje bi trebalo po teoriji da budu nezavisne jedna od druge. Nažalost, danas u Srbiji oni nisu nezavisni jedni od drugih, iz mog izlaganja i iz izlaganja mnogih poslanika pre mene jasno se vidi da Republička vlada želi supremaciju i nad sudskom, ali i nad zakonodavnom vlašću. Nadamo se da će Vlada od toga odustati i moj je predlog, i predlog većine poslanika iz opozicije sigurno, da Vlada povuče ovaj zakon i da posle donošenja zakona o Narodnoj skupštini donese jedan primereniji i bolji zakon o Vladi. Možda će tada poslanici Demokratske stranke i glasati za taj zakon. Mi smo u prethodnoj reči čuli da poslanici DS hoće da glasaju za ovaj zakon o Vladi ukoliko Vlada prihvati dosta amandmana koje smo podneli. Ministar je u uvodnoj reči rekao da je Vlada prihvatila dosta amandmana, međutim, čini mi se da to nije slučaj sa amandmanima DS, većina tih amandmana je odbijena i iz tog razloga, ponavljam, poslanici DS neće glasati za ovaj zakon.
Zahvaljujem se gospodine Đidiću. Reč ima narodni poslanik Miodrag Stamenković, a da se pripremi narodni poslanik Miloš Glišić.
Uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ova dva zakona su u stvari nastavak jedne ozbiljne reforme državne uprave koju smo započeli, sećate se, Zakonom o javnim agencijama. Ako napravite paralelu sa tim zakonom naći ćete jasno ponavljanje istih principa, a to su principi, tada sam govorio o tome, upravo tog novog javnog menadžmenta koji se razvija zadnjih tridesetak godina u Evropi. Ovi zakoni ne predstavljaju usaglašavanje sa evropskim zakonodavstvom, zbog togašto na nivou EU zapravo nema tzv. Aki komuniter kojim se uspostavljaju standardi, a već postoji čitav niz principa koji je ustanovio Evropski sud pravde i postoji iskustvo različito u pojedinim zemljama EU, tako da je svako u svojoj državnoj upravi razvijao onaj model koji mu je najviše odgovarao. U suštini, neću biti dug, cilj je da državna uprava postane stručna, profesionalna, delotvorna i da se jasno razdvoje političke i upravne funkcije. To se postiže u većini ovih ustanova, odnosno organa, bilo da su to organi uprave u sastavu ministarstva, tj. različite inspekcije i direkcije, posebne organizacije, sekretarijati, zavodi ili upravni okruzi. Neću o detaljima, to ćemo kada budemo govorili o amandmanima, s obzirom da se sada izjašnjavamo u načelu. Ono što je suština ovih zakona, a posebno zakona o državnoj upravi, to je ta ovde osporavana, kako jedan kolega reče, famozna depolitizacija. Nažalost, tu depolitizaciju osporavaju upravo oni koji su u prethodnom periodu maksimalno politizovali državnu upravu i isključili svaku demokratičnost, sveli tehnologiju upravljanja, odnosno tehnologiju vladanja, a dozvolite mi da upotrebim izraz, na predmiloševićevski sistem politbiroa. Jer, šta je bilo predsedništvo DOS-a no jedan politbiro, šta je bila Vlada do jedina institucija koja je od parlamenta napravila prćiju, potpuno ga podredila. Ovi zakoni su znak dobre volje i reformskog karaktera ove vlade, koja ide jasno sa svojim reformama ka korisnicima usluga državne uprave, odnosno građaninu, koji će dobiti, rekao sam, profesionalnu, delotvornu i dobru uslugu za sve one svoje novce koje izdvaja za finansiranje države. Taj servis građana je onaj krajnji cilj ove naše reforme državne uprave. Više ću govoriti eventualno o pojedinim amandmanima koji su u suprotnosti, a postoji ovde i nerazumevanje suštine novog javnog menadžmenta. Želim da kažem na kraju, da će poslanički klub Nove Srbije i SPO-a potpuno podržati ove zakone, kao i sve sledeće reformske zakone koji će nastaviti sa osavremenjivanjem državne uprave. Hvala.
Hvala, gospodine Stamenkoviću, mada je teško politbiro DOS-a uporediti sa politbiroom KPJ, a kamoli nekim drugim. Ima reč narodni poslanik Miloš Dišić, SRS. Izvolite. Gospodine Šaroviću, vi ste nakon toga.
Hvala predsedavajući, poštovani ministre, poštovani narodni poslanici, na dnevnom redu Narodne skupštine su dva zakona: Predlog zakona o Vladi i Predlog zakona o državnoj upravi. Poštovani ministre, kao i do sada, ova vlada radi po nalogu izvan i donosi zakonska rešenja na prečac, ne vodeći računa o tome kakvi nam to zakoni zaista trebaju u datom vremenu i trenutku. Uvek trčimo brže od vremena, pa su krajnji rezultati uvek negativni. O čemu se zapravo radi? Ne možemo da prihvatimo nešto što je sistematsko rešenje kada se radi i kreće od nečeg posebnog prema principijelnom, nego to po pravilu ide obrnuto. Osnovni nedostatak ova dva zakona jeste što je greška napravljena u samom startu tj. u koncepciji zakona, a da koncepcija nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Mišljenja sam da ovaj zakon neće moći biti primenljiv baš upravo zbog toga što se mora prvo doneti Ustav Republike Srbije, pa tek onda ova dva zakona koja su vezana sa Ustavom, što govori da Ustava neće uskoro biti, a to znači da se vladajuća koalicija plaši izbora. Kočnica za koncepciju ovog zakona je Ustav Republike Srbije i težnja ka nečemu što se mora postići ovim zakonima jer to je zadata obaveza. A kada se nešto mora, to je u praksi zaista teško da bude dobro. Iz ova dva zakona ne vidi se jasno da li Vlada ide na decentralizaciju vlasti ili uvodi još čvršću centralizaciju. Da bi ova dva zakona bili dobri, da bi imali svoju snagu, a da bi u praksi oživeli, mora se prvo doneti Ustav Republike Srbije. Zašto Ustav nije donesen, na to ova nakaradna koalicija mora dati odgovor. Ovako ćemo imati velikih problema u pravnoj praksi kod primene ovih zakona. Ko god da je čitao ovaj zakon video je da je nerazuman i nedorečen, čini mi se da je ovde postojala samo dobra volja i namera da se ovaj zakon donese. Ništa više od toga. Može se poboljšati samo ako se usvoje amandmani Srpske radikalne stranke. Gospodine ministre, ne ulazim u vašu stručnost i znanje, mada znam da ste profesor na fakultetu i da ste rođeni u Inđiji, samo znam da niste položili najbitniji ispit iz najtežeg predmeta, a on je iz oblasti Vlade, predmet – Ministarstvo za lokalnu samoupravu. O čemu se zapravo radi? Samo ću vas nakratko podsetiti, a vi ste, siguran sam, upoznati sa situacijom u vašem rodnom gradu i sa kriminalnim radnjama tadašnjeg, a i sadašnjeg predsednika opštine Inđija, gospodina Gorana Ješića. Mislim da je nekome bilo u interesu da ovaj čovek i danas sedi u predsedničkoj fotelji, kako bi i dalje nastavio sa pljačkom građana opštine Inđija. Bio je štićenik one zlobne vlasti "žutih", odnosno Bojana Pajtića, a sada mi se čini da je zaštićena štetočina koja globi građane Inđije u ovom datom trenutku. Navešću vam niz primera kako se novac trošio sa računa iz budžeta opštine Inđija i odlivao u kriminalne tokove ili džepove, gde ste i vi, gospodine ministre, bili upoznati, a i vlast pre vas. Sada postavljam pitanje - ako ste znali, zašto ste prećutno odobravali? Ako niste, proslediću vam materijal iz koga ćete jasno videti sve navode koje ću vam u kratkim crtama navesti. Gospodine ministre, meni kao srpskom radikalu bilo bi jasno da smo vas mi upoznavali i pisali krivične prijave protiv ove nemani, koja voli novac više od sebe, a da vi niste reagovali. Ali, potpuno mi je nejasno to što su o ovimmračnim radnjama, o nestašnom i nemoralnom dečku Goranu Ješiću, krivične prijave pisali i vama dostavljali vaši članovi DSS, odnosno Opštinskog odbora Inđija, i Demokratske stranke ujedno. Želeo bih da me razuverite o svemu ovome i da mi date nadu da ćete položiti i ovaj ispit pred narodom i građanima Inđije iz oblasti vašeg ministarstva. O čemu se zapravo radi? Kriminalne radnje su se dešavale iz sledećih oblasti: izgradnja regionalne kanalizacije Inđija - Stara Pazova - Batajnica; rekonstrukcija "Sokolskog doma" (odnosno jedne bioskopske sale), gde je premašena investicija od počete i dobijene na tenderu od 15 miliona na 45 miliona, a to je 300%, i sve ove investicije su premašile od 50 pa do 300% zamišljenu cifru, sumu novaca, i one koje su prošle na javnom tenderu; izgradnja Fabrike cigareta "Fast". Imamo više podataka u ovoj oblasti, mada ih neću sve napominjati, uredno ću vam predati papire da ne bih oduzimao vreme poslanicima Srpske radikalne stranke, pa ću preskočiti to o čemu se zapravo radi, jer ćete to imati ovde u dokumentima. Ono što je najnelogičnije i najopasnije je nezakonito i nenamensko korišćenje sredstava iz budžeta opštine Inđija. Gospodine ministre, sve se to dešavalo od 2000, znam da tada niste bili odgovorni, pa do današnjeg dana, i nastavlja se i danas. Za sve te radnje i slalome vi ste sve znali, a niste ništa preduzeli, iako ste bili zamoljeni od ljudi iz vaše stranke da uvedete prinudnu upravu u opštini Inđija krajem 2004. godine. Radi podsećanja samo da vam kažem da je opštinski budžet od 2000. do 2005. godine bio u visini otprilike oko dve milijarde dinara, da je u Inđiju ugrađeno oko 500-600 miliona, a za ostatak novca ne zna se gde se nalazi. Pitam vas da li vi znate gde je? SRS je posle DSS i DS nastavila da piše krivične prijave i štampamo specijalac "Velike Srbije", gde upoznajemo građane Inđije i Srbije o ovakvim slalomima i pljački novca građana Inđije. Da đavo ne miruju, i da je želja za novcem jača, pokazuje i sadašnja, trenutna aktivnost gospodina Gorana Ješića oko mesne zajednice Inđija. Poznato je da je mesna zajednica Inđija sprovela u gradu, odnosno na području Srema najveću investiciju koja se tretira kao kapitalna investicija. Preuzimanjem mesne zajednice od socijalista i JUL-a u junu 2004. godine, Srpska radikalna stranka je smanjila cenu izvođenja radova sa kućnim priključcima za 50% i ovu kapitalnu investiciju će završiti tri i po godine ranije od predviđenog, i umesto 2010. mi ćemo je završiti 2006. godine. Spasićemo negde oko 500 miliona dinara i nije ni čudo zašto je sada bačeno oko na preuzimanje mesne zajednice od radikala. Ovaj novac je neophodan kako bi se pokrio onaj budžetski promašaj i zaduženje opštinskog budžeta Inđije sa 120%, otprilike. Nadam se da ste upoznati sa svim ovim dešavanjima i da ćete posle ove intervencije, sa ove skupštinske govornice, povesti malo više računa o lokalnoj samoupravi u Inđiji. Ovo ću vam predati, ali samo da pročitam da je gospodin ministar Lalović juče, na promociji Porodičnog zakona u Novom Sadu, izneo jednu nebulozu koja mu ne stoji kao ministru, ne služi mu na čast, da u primeni ovog zakona treba da se radi suprotno od onoga što radikali hoće i da neće biti promašaja kod onih koji budu sprovodili ovaj porodični zakon. Pozivam odavde gospodina Lalovića da objasni šta mu to znači, jer Srpska radikalna stranka ne može biti mirna dok ovo ne čuje od njega. Gospodine ministre, predajem vam ovu fasciklu, sa ovim dokumentima, da vidite o čemu se radi.
Gospodine Dišiću, hvala. Žao mi je, gospodine Šaroviću, vi ćete govoriti povodom amandmana. Vaši drugovi i prijatelji su iskoristili vreme. Ovim je lista prijavljenih za diskusiju, i u vremenu i po spisku, okončana. Reč ima ministar Lončar, pre prelaska na raspravu u pojedinostima.
Uvažene dame i gospodo, razlog mog javljanja za reč je malopređašnja diskusija narodnog poslanika, bez obzira na činjenicu da je ova govornica upotrebljena u jednom delu izlaganja za temu koja nije vezana za predmet naše današnje rasprave. Zbog sadržine tog izlaganja želim samo da narodnog poslanika, poštovanog, upoznam sa činjenicom da je u nadležnosti Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu kontrola zakonitosti funkcionisanja svih jedinica lokalne samouprave, shodno Zakonu o lokalnoj samoupravi. Do sada, pozivanjem na taj zakon, nijedan predmet, niti od bilo kog građanina, niti od samog narodnog poslanika iz navedene opštine Inđija, u ovo ministarstvu za vreme mog mandata nije stigao. Pozivam vas, ukoliko imate bilo kakvu nepravilnost koja se tiče primene Zakona o lokalnoj samoupravi, da se obratite. Ovo što ste sada ovde iznosili tiče se nepravilnosti vezane za trošenje nekih sredstava koja su u nadležnosti nekih drugih organa, ne samo u sastavu Vlade Srbije, već pre svega pravosudnih organa. Kao čovek koji se uvek borio, dok sam u politici i van politike, za zakonito trošenje sredstava i za otkrivanje i gonjenje svih nezakonitih oblika trošenja sredstava, pozivam vas, i verujem da ćete to učiniti, da se obratite nadležnim organima, i u lokalnoj sredini gde se nalazite, a i ovde na republičkom nivou. Hvala.
Zahvaljujem se ministru Lončaru. Za repliku se javio Miloš Dišić.
Pretpostavljam da je gospodin ministar rođen u Inđiji, da je živeo i da tamo ima još uvek roditelje, i da poznaje situaciju u Inđiji. U tom delu bih hteo samo da kažem da 2003. godine, kada on nije bio ministar, ali to ministarstvo treba da nastavi rad, bez obzira ko je prethodno vršio tu vlast, ta vlast u Inđiji se nastavlja i dan-danas, iste su koalicije i isti su svi oni koji su radili pogrešno. Bili su u ministarstvu, intervenisali, i dobijeni su odgovori od ministarstva da su neke sednice skupštine opštine održane protivzakonito, i da nisu mogle da se održe, i da su neke stvari iz ovih oblasti koje sam predao nevažeće. Šta se desilo? U Inđiji je 2002. godine na vlasti bila Demokratska stranka i Demokratska stranka Srbije. Namestili su javnom tužiocu da bude suspendovan. Na početku ove godine taj javni tužilac je vraćen na svoje radno mesto. Nisu mogli ništa da mu nađu. Za te dve ili tri godine, koliko je bio odsutan gospodin javni tužilac Vrekić, dešavale su se mnoge stvari a da nisu pisane krivične prijave. Kod javnog tužioca imate preko 400 krivičnih prijava, koje se sada završavaju i pokreću. To je razlog zbog čega niste možda bili upoznati. Čovek koji je vršio dužnost javnog tužioca nije to odrađivao shodno propisima i zakonima. Tako je došlo do tog nesporazuma, da vi možda niste bili upoznati i da oni prethodni to nisu hteli da znaju. Nemojte da vas podsećam kakve su kriminalne radnje danas u Inđiji. Podsećam vas još jednom, ako uzmemo 2000. do 2005. godine, kolika su to budžetska sredstva, a u Inđiji je ugrađeno samo 500 miliona dinara. Ja ću vam izvući cifru gde je ostatak novca. Sve investicije se premašuju od 50 do 300%. Znači, zadužuje se budžet, budžet je zadužen 120%, a znate da ne može više po zakonu od 25%. Ministarstva su bila upoznata, javni tužioci su bili upoznati, neko treba da radi taj posao. Ako to moraju političke stranke, onda prepustite nama da postavimo javnog tužioca, i sudstvo, i tužilaštvo, i MUP, i to će biti brzo rešeno. Što se tiče SRS, to će se rešiti za mesec dana, imaćemo čistu i jasnu situaciju. (Nemanja Šarović, sa mesta: Po Poslovniku.)
Ne možete vi, gospodine Šaroviću. Po Poslovniku hoćete? Ajde da vidim šta hoćete po Poslovniku, pa onda ćete videti da li možete. Po kom članu Poslovnika?
Da li sam dobio reč?
Da li ste u sali vi?
Naravno da jesam, gospodine Anđelkoviću, ubačena je kartica.
Sada, ovog trenutka. Gospodine Šaroviću, da budemo vrlo precizni, sada je narodni poslanik Vjerica Radeta ubacila vašu karticu, tako da ...
Da li sam dobio reč?
Po kom članu Poslovnika?
Gospodine Anđelkoviću, nigde u Poslovniku nije regulisana moja obaveza da vam unapred kažem po kom članu Poslovnika.
Jeste, čitajte Poslovnik.
Recite mi po kom članu?
Čitajte Poslovnik, pa onda.
Naravno, pročitao sam ga, ali vi ako mislite da sam prekršio, kada završim, vi izvolite recite koju sam odredbu prekršio, pa ću vam objasniti da nisam. Povređen je, dame i gospodo narodni poslanici, član 82. stav 2. koji kaže: "Kvorum za rad Narodne skupštine postoji ako je na sednici prisutna najmanje jedna trećina narodnih poslanika." Iako je bilo očigledno da je prisutno negde oko 70 poslanika, vi to niste uzeli u obzir, a bili ste dužni da, u skladu sa Poslovnikom, date pauzu, a u skladu sa članom 28. stav 1. alineja 3. dužni ste bili da se starate o primeni Poslovnika Narodne skupštine.
Gospodine Šaroviću, prvo, tvrdim da sam u sali video preko 130 poslanika. Druga stvar, gospodine Šaroviću, ako ste vi izrazili sumnju, i sa naočarima i bez naočara vidim, u utvrđivanje broja poslanika u Skupštini, da bismo to uradili morao bi ovlašćeni predstavnik da izrazi sumnju. Vi to možete ovako vizuelno, ali po Poslovniku nema uticaj na utvrđivanje kvoruma. Prema tome, nastavljamo dalje rad. (Nemanja Šarović, sa mesta: Po Poslovniku.) Izvolite, gospodine Šaroviću.
Gospodine Anđelkoviću, šta ste vi vizuelno utvrdili, šta vama može da se učini, zaista ne može biti validno za rad Narodne skupštine. U skladu sa članom 82. stav 4. Poslovnika, kvorum se utvrđuje primenom elektronskog sistema za glasanje, na taj način što je svaki poslanik dužan da se identifikuje prilikom ulaska u salu ubacivanjem identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Sledeći stav 5. kaže da, ukoliko sistem za elektronsko glasanje nije u funkciji, o čemu predsednik, odnosno predsedavajući Narodne skupštine obaveštava narodne poslanike, kvorum se utvrđuje prebrojavanjem narodnih poslanika. Što znači, gospodine Anđelkoviću, ukoliko nije bio u funkciji elektronski sistem, vi ste prvo morali da obavestite narodne poslanike o tome, a onda da utvrdite kvorum prebrojavanjem poslanika. Molio bih vas da vi kao predsedavajući poštujete ovaj poslovnik. A druga stvar, to bi bilo lepo da zaista kažete na osnovu kog tog člana Poslovnika je potrebno da ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe upozori na povredu Poslovnika. To naravno nigde nije regulisano. Ako jeste, pozivam vas da pročitate taj član.
Svaki poslanik ima pravo da uloži prigovor na Poslovnik. To je jedna stvar. Kada je reč o utvrđivanju kvoruma, u članu koji ste vi citirali piše: "Ako predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe izrazi sumnju u postojanje kvoruma utvrđenog primenom elektronskog sistema za glasanje, predsednik stavlja na uvid računarski izvod prisutnih narodnih poslanika. Ako predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe izrazi sumnju u postojanje kvoruma utvrđenog prebrojavanjem narodnih poslanika, može zatražiti da se kvorum utvrdi prozivanjem narodnih poslanika itd." Trenutno po elektronskom sistemu za glasanje i vizuelno u sali ima dovoljno poslanika. I mislim, vi ste mlad čovek i dobro vidite, da je to apsolutno dovoljan broj prisutnih poslanika. I vas vidim ovde, tako da ne vidim razloga da se oko ovoga produžuje dalje rasprava. Mislim da treba da pređemo na raspravu o amandmanima. Izvolite, gospodine Šaroviću, da li imate još nešto? Ja sam predsedavajući i vodim računa da vidim sve poslanike. Ne bih voleo da nekog ne primetim u sali. Pošto primećujem sve vas, onda vidim da ima ovde preko 130 poslanika. Izvolite, gospodine Šaroviću.
Gospodine Anđelkoviću, stav 6. vi ste možda dobro pročitali, ali ga niste očigledno baš najbolje shvatili, jer ovde kaže - ako predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe izrazi sumnju u postojanje kvoruma utvrđenog primenom elektronskog sistema. Meni naravno nije ni palo na pamet da to uradim. Samo sam izašao da vas upozorim da je upravo primenom elektronskog sistema, u čiju tačnost nisam sumnjao, utvrđeno da je prisutno u sali manje od 84 poslanika. Samo sam tražio da ono što je utvrđeno primenom elektronskog sistema ispoštujete, tako što ćete odrediti pauzu dok u sali ne bude bilo dovoljno poslanika da nastavimo rad.
Zahvaljujem se, gospodine Šaroviću. Pošto i vi vidite, a i 130 poslanika u sali vidi da ima dovoljno poslanika na ekranima, onda možemo da nastavimo dalje rad. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres Predloga zakona o Vladi i Predloga zakona o državnoj upravi. Prelazimo na 11. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O VLADI (pojedinosti) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Ljiljana Nestorović i Meho Omerović, Zoran Krasić, Vjerica Radeta, Nemanja Šarović, Gordana Pop-Lazić, Milorad Mirčić, Zlatan Jovanović, Branislav Blažić, Milan Stevović i Gordana Čomić. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora, kao i mišljenje Vlade Republike Srbije o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila zajednički načelni pretres, u okviru koga je razmatran i Predlog zakona o Vladi, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Narodni poslanik Gordana Čomić podnela je amandman na naslov iznad člana 2. i član 2. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Gordana Čomić podnela je amandman na naslov iznad člana 3. i član 3. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podnela poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Aleksandar Radosavljević. Izvolite. Da li je vaša kartica ubačena?
Jeste.
Gospodine Radosavljeviću, mislim da u zadnjem redu nema niko ko je ubacio karticu, pa vas molim da ubacite prvo karticu. Vidim da je u sali, ali ga ne vidim na elektronskom sistemu za glasanje. Gospodine Radosavljeviću, da ne bi bilo sutradan da smo mi diskutovali van sale, molim da ubacite vašu karticu. E sada možemo, izvolite.
Gospodine predsedavajući, zamolio bih predsedavajućeg, ako se toliko već stara da primenjuje Poslovnik, da malo umiri poslanike...
Mir je, gospodine Radosavljeviću, samo vi ubacite karticu.
Na član 4. Predloga zakona narodni poslanik Gordana Čomić podnela je amandman tako da glasi: "Vlada zastupa Republiku Srbiju kao pravno lice." Šta je zapravo ovim amandmanom predlagač amandmana želeo da pojasni ili precizira? Član 4. Predloga zakona o Vladi kaže: "Vlada zastupa Republiku Srbiju kao pravno lice i pri tome vrši prava i obaveze koje Republika Srbija ima kao osnivač..." Definisanje zastupanja Vlade Srbije odnosi se prvenstveno na iznošenje stavova Vlade pred nekim drugim institucijama, da li domaćim ili međunarodnim, u slučajevima sporova ili zaštite interesa Vlade ili Republike Srbije, odnosno u slučajevima kada se Republika tretira kao pravno lice. Predloženi stavovi u članu 4. zakona koji sam pomenuo nemaju mesta u zakonu o Vladi, što smo i u načelnoj raspravi istakli, jer tekst zakona ne odgovara onome što je predlagač želeo da nam kaže ili što je imao kao ideju, jer na nedosledan i na neelegantan način daje inventar samo nekih slučajeva, gde smatramo da ne mogu biti uređeni ovim zakonom. Svi slučajevi zastupanja su uređeni nekim zakonima koji već postoje i zato nema potrebe da oni budu posebno navedeni i u ovom zakonu. Vrlo dobro se zna da Vlada zastupa Republiku Srbiju kao pravno lice i to je sasvim dovoljna formulacija, koja će biti jasno i precizno definisana kroz zakon. Pozivam predlagača da još jednom razmisli o našem amandmanu, time ćemo preciznije definisati ko zastupa Vladu, odnosno Republiku Srbiju kao pravno lice.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati,Odbor za pravosuđe i upravu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Problem člana 4. je taj što je mnogo bolja formulacija u postojećem Zakonu o Vladi. Naslov iznad tog člana glasi - Zastupanje Republike Srbije. Na početku moraju neke stvari da se raščiste. Republika Srbija je pravno lice, Vlada Republike Srbije u ime Republike Srbije vrši određena prava, kada su u pitanju imovinske stvari ona je ovlašćena zakonom da odlučuje o korišćenju, upravljanju i raspolaganju državnim sredstvima, odnosno sredstvima u svoji Republike Srbije. U ovoj oblasti postoji još jedan republički organ koji je takođe ovlašćen, a to je Republičko javno pravobranilaštvo. Ako bih mogao da kažem, to su one rutinske i serijske stvari gde građanin tuži Republiku Srbiju za naknadu štete, kao punomoćnik se pojavljuje to Republičko javno pravobranilaštvo. Član 4. je načelna odredba koja govori o zastupanju, kada zastupa Republiku Srbiju. U ovim poslovima, ako mogu to da približim, zakonski zastupnik i onaj koji predstavlja Vladu Republike Srbije je po zakonu predsednik Vlade Republike Srbije. Vi ste proširili stav 1. pa ste rekli - i pri tome vrši prava i obaveze koje Republika Srbija ima kao osnivač javnog preduzeća, ustanova i drugih organizacija, ako zakonom nije što drugo određeno. Ovo je vrlo značajno zato što u nekim preduzećima je Republika osnivač, u nekim preduzećima Republika ima svoje akcije, ima svoj udeo, i verovatno u takvim slučajevima onaj ko donosi te odluke koje se u krajnjem slučaju tiču raspolaganja u bilo kojoj varijanti jeste Vlada, a zastupnik posle ovog zakona treba da bude predsednik Vlade, jer on predstavlja Vladu. Pošto je to sve očigledno i regulisano postojećim propisima, i Ustavom je propisano, onda je nepotreban stav 2. ovog člana i naša intervencija se odnosi upravo na stav 2, gde se kaže - za pojedine slučajeve zastupanja Republike Srbije Vlada može ovlastiti svog člana. To je potpuno nepotrebna odredba. Ova odredba samo može da unese konfuziju. Znam na šta ste vi mislili, mislili ste na zaključak ili odluku Vlade povodom određenog pitanja, gde će Vladu zastupati ministar, neki resorni ministar, a ne predsednik Vlade. Ovako kako ste napisali, prosto se plašim da neko od ministara ne shvati da, ukoliko se donese neki zaključak, on generalno zastupa Republiku Srbiju kao član Vlade Republike Srbije u nekim imovinskim poslovima i da to izbegne nekakvoj kontroli, i na drugi način može da stvori zabunu u pravnom prometu. Mislim da je veća korist da stav 2. ne postoji. Stav 1. takođe zaslužuje neke primedbe, ali one nisu toliko opasne kao ovo što ste napisali u stavu 2. Normalna je stvar da kada Vlada Republike Srbije o nečemu odluči i treba da odredi ko će da zastupa Vladu prilikom razgovora, pregovora, dogovora ili drugih radnji koje se mogu svesti kao zastupanje, da odredi nekog člana Vlade koji će to da radi, ali to je stvar poslovnika, to je stvar opštih odredbi o zastupanju i predstavljanju. Ova formulacija može samo da stvori u praksi određenu konfuziju i zbog toga smo predložili da se stav 2. briše. Brisanjem stava 2. ne dovodi se u pitanje ono što ste napisali u prethodnom stavu, ali je mnogo jasnije, preciznije i ne dozvoljava da svako tumači na svoj način šta znači zastupati Republiku Srbiju preko člana Vlade. Znači, ta kategorija i dalje postoji, ona je uvek postojala, ona će uvek da postoji, Vlada je kolegijalni organ. Svojom odlukom može da odredi člana, nikakvih problema nema, uostalom to se rešava po opštim pravilima, kao i prenošenjem nekih izvornih ovlašćenja koje neko ima. Predsednik Vlade može svakog ministra ovlasti i da u njegovo ime zastupa, odnosno da istupa u ime Vlade. Može, nema nikakvih smetnji, jer ako bi postojala neka smetnja, onda celo građansko pravo ne treba da postoji. Iznenađen sam da niste prihvatili ovaj amandman, tim pre što mi se čini da je na Odboru za pravosuđe podržan ovaj amandman, sa mnogo manje obrazloženja nego što sam ovde dao.
Reč ima poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u više članova ovog predloga zakona izvršen je napad na srpski jezik. I u najblažoj formi da to predstavim, čini mi se da je neko iz austrougarske škole pisao Predlog zakona, da to ne uvodim sada u ovaj ili prošli vek, neka ostane na pretprošlom veku. Ako čitamo formulaciju iz prvog stava koja kaže, piše ovako – ako zakonom nije što drugo određeno. Sada mi nađite ijednog čoveka u Srbiji koji će ovako da kaže - uradiću ovako, ako zakonom nije što drugo određeno. Gde ste pročitali u jednom zakonu, koji trenutno u našem pravnom poretku važi, ovakvu formulaciju. Sretali smo se da zakonom nije drugačije određeno, i to je u slovu i duhu našeg jezika, ali ako zakonom nije što drugo određeno. Ima nas 250 i zamolio bih poslanika koji je do sada ovakvu formulaciju čuo da izađe i da kaže gde je čuo, ako je pročitao da kaže gde je pročitao. Nadnaslov iznad člana 6 - Nadzor nad ustavnosti i zakonitosti. Gospodine ministre, da li biste vi ovako napisali? Nadzor nad ustavnosti i zakonitosti. Lektor bi rekao - nadzor ustavnosti i zakonitosti, rekao bi - nadzor nad ustavnošću i zakonitošću, ali da kaže - nadzor nad ustavnosti i zakonitosti, to je tako besmisleno. Uz ovoliko pravnih zamerki, uz ovoliko političkih zamerki, mi sada treba sa vama da se preganjamo i o jeziku i pismu Predloga zakona. Treba one koji su ovo pisali da vratimo u osnovnu školu, ali u onu osnovnu školu u kojoj se učio jezik ili da nam kažete da nije ovo slučajno samo prevedeno iz nekog jezika i neprilagođeno potpuno našem jeziku, jeziku koji se u Srbiji po Ustavu upotrebljava, da kažem po Ustavu SRJ, pošto ovaj ustav poznaje srpskohrvatski jezik. A i tu ne mislim da je greška, i tu stručnjaci kažu da je jedan jezik, samo što kažu da Hrvati nisu imali neki svoj jezik, nego su ga dobili od Srba. Molim vas da neko od vas ko se ovim poslom bavi, ima vas koji deci predajete srpski jezik ovde, ima vas koji velikoj deci i punoletnoj deci držite predavanje, da izađete za govornicu i da kažete da li je ovo u skladu sa našom gramatikom i pravopisom srpskog ili srpskoga jezika, koristim oba termina. Može li da se kaže - uradiću ovako ako zakonom nije što drugo određeno; ili bar da kažete - nije šta drugo, nego ubaciste štokavicu.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Narodni poslanik Gordana Čomić podnela je amandman kojim predlaže da se posle člana 4. doda novi član 4a. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podnela poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, saglasno članu 4. i član 5. sadrži jednu formulaciju koja je, barem što se stava 2. tiče, za nas potpuno neprihvatljiva. Naš predlog je u ovom slučaju, barem što se postojećih zakona tiče, naročito Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije, daleko precizniji, i smatramo da je predloženo rešenje mnogo bolje nego što je to sadržano u članu 5. Predloga zakona, gde smo prema amandmanu konstatovali da Vlada raspolaže imovinom državnih organa i organizacija u skladu sa zakonom. Predloženi tekst zakona nudi nam drugačije rešenje. Takođe, sadrži ovu odredbu o kojoj je moj prethodnik govorio - ako zakonom što drugo nije određeno. Dalje, naročito stav 2. smatramo da je neprihvatljiv, baš iz pomenutog razloga što već postoji jedan zakon, Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije. Sada se kaže da Vlada može ovlastiti svog člana da raspolaže delom imovine Republike Srbije. Mislimo da je to apsolutno neprihvatljivo, da je to apsurd i sasvim je logičnije predloženo rešenje koje smo dali ovim amandmanom. Više puta smo isticali smetnju postojanja Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije, ali koliko god on smetao moramo konstatovati činjenicu da je ipak polazeći od njega u ovom slučaju, ukoliko želimo da se dosledno pridržavamo zakonitosti, prihvatljivije rešenje koje smo ponudili, nego što je to Vlada kroz svoj deo poslova i naročito u opisu posla preuzela mimo postojećeg zakona. Još jednom zaista sa čuđenjem mogu da konstatujem da je Vlada odbila da prihvati amandman koji, osim što tekst Predloga zakona čini daleko boljim, preciznijim, sa druge strane usklađuje sa već postojećim zakonom koji definiše jednu ovakvu oblast.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ima smisla amandman koji je podnela Demokratska stranka, ali nisam u stanju da u ovom trenutku kažem šta bi tu još bilo dobro da bi mogao da bude prihvaćen. Izvinjavam se, ne zloupotrebljavam govornicu, samo jedan minut. Inače je u komunikaciji sa narodnim poslanicima i sa Narodnom skupštinom potpuno van svakog normalnog ponašanja u opticaju jezik, pismo koji nisu u službenoj upotrebi, i na najgori mogući način mi dobijamo akta koja nisu prevedena. Mi dobijamo akta na engleskom jeziku koja nisu prevedena. Mi smo poniženi na taj način što smo jednom, bila je zajednička sednica ove republičke skupštine i one savezne skupštine, imali priliku da čujemo ekspoze visokog predstavnika Saveta Evrope, koji nam se u saveznom parlamentu obraćao na engleskom jeziku, a nije postojao prevodilac niti simultano prevođenje. Jedna zemlja i jedan narod svoje dostojanstvo, između ostalog, čuvaju i na taj način. Pravni akti koje usvaja ova skupština ostaju za istoriju. Zahvaljujem se onima koji su danas ovde pokrenuli ovo pitanje. Mi imamo obavezu da se ponašamo u skladu sa pravilima. Svako ima pravo da govori jezikom koji je njegov i koji doživljava kao svoj, koji razume, kojim su govorili njegovi roditelji i kojim govore njegova deca. Ovo je parlament Republike Srbije. Mi smo narodni poslanici države Srbije i sva akta koja dolaze od Vlade treba da budu u skladu sa onim što su ovde pravila ponašanja. Zato vas molim, gospodine ministre, ne mislim da je u pitanju rđava namera, da se kroz institut pravno-tehničke redakcije ove stvari urede na način kao što je jedino moguće i da ubuduće o tome vodimo računa. Mi smo na sednici jednog skupštinskog odbora dobili zvanični akt jednog odbora koji je štampan latinicom. Nemam ništa protiv toga, samo to ne može u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Mora da se vodi računa o tome i svako od nas ima obavezu da to radi, jer to rade sve normalne države. Mi valjda želimo da živimo u normalnoj državi.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 5. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Po Poslovniku je trebalo da bude prvo ovaj amandman na dnevnom redu, ali očigledno da se danas i inače u ovom sazivu ne vodi računa o Poslovniku. Dakle, amandman na član 5. Predloga zakona o Vladi, koji sam u ime poslaničke grupe SRS podnela, glasi da se u članu 5. stav 2. briše. Naime, član 5. govori o raspolaganju imovinom Republike Srbije i u prvom stavu je napisano da vlada raspolaže imovinom Republike Srbije, pa onda, ovaj novogovor, ako zakonom nije što drugo određeno; u tom delu amandmanski nismo intervenisali, iako ovaj novogovor, odnosno loš prevod, ne samo što rogobatno zvuči, nego u duhu srpskog jezika ima potpuno drugačiji smisao i drugačije značenje. Ovo jednostavno ne znači ono što je zakonopisac imao nameru da kaže. U drugom stavu člana 5. stoji da vlada može ovlastiti svog člana da raspolaže delom imovine Republike Srbije. Ovo je, drage moje kolege, preopasno, mnogo opasno i za neku poštenu vladu, a kamoli za vladu i vlade koje poslednjih godina funkcionišu u Republici Srbiji. Ovakvo rešenje je jednostavno neprihvatljivo i iznenađuje me, ministre Lončar, da niste prihvatili da se ovaj stav briše. Obrazloženje koje ste, na pola strane, dali narodnim poslanicima zbog čega ovaj amandman nije prihvaćen, takođe je neka priča izokolo, a u suštini niste rekli ono što se mislilo amandmanom. Između ostalog, kažete: "Ovo rešenje proizilazi i iz same prirode stvari, s obzirom na to da je vlada kolegijalni organ". Ovo upravo znači ovo što sam amandmanom tražila. Ne znam zašto ste nam objašnjavali da je vlada kolegijalni organ. To je nesporno. Baš zbog toga mi mislimo da samo vlada može da raspolaže, a ne pojedinačno neki ministar u vladi. Ili, u poslednjem stavu, kažete: "Prema ovom pravilu, u svakom konkretnom slučaju delom imovine Republike Srbije bi mogao raspolagati, u ime i za račun Vlade, samo onaj član vlade čija su zaduženja najviše povezana sa postupcima i radnjama koje u okviru raspolaganja treba preduzeti." Da li vi hoćete ovim zakonom i ovim članom da stavite tačku na Nacionalnu štedionicu, da se na ovaj način legalizuje ono što je sada ministar u Vladi Srbije uradio sa imovinom Republike Srbije, pretvarajući Nacionalnu štedionicu u privatnu banku. Ovo meni, zaista, liči na to. Onda, u nastavku kažete da odredba člana 5. stav 2. Predloga zakona je neophodna iz razloga što se njome utvrđuje pravilo prema kome delom imovine Republike Srbije može da raspolaže samo član vlade, a ne i druga postavljena ili zaposlena lica u ministarstvima, posebnim organizacijama i službama vlade, ako posebnim zakonom nije, kao što kažete, što drugo određeno. Malo vam je bilo da ste pojedinačno ministre ovlastili da mogu da raspolažu, još nam objašnjavate, ovim ste zaštitili da to ne ide i mnogo šire. Nije vam ovo dobro rešenje, ministre. Nije ovo dobro rešenje za Srbiju. Da li vidite koje su sve afere u ovoj vladi otvorene. Sve su vezane upravo za nezakonito raspolaganje imovinom ili delom imovine Republike Srbije. Pričate o restrukturiranju, budućoj privatizaciji javnih preduzeća. Da li mislite javna preduzeća pojedinačno vašim kolegama ili, ne daj bože, potpredsedniku Vlade da stavite na raspolaganje. Ministre Lončar, ne igrajte se, vi ćete biti odgovorni. Kome ćete da date Elektroprivredu da raspolaže sa njom? Ko će iz Vlade da obavlja taj posao? Opasno je i za Vladu da uđe u takav posao. Zamislite nekoga pojedinačno da na taj način raspolaže imovinom. Ovo je nešto što može, između redova, da se pročita, da ovim pokušavaju da se zaštite neke već nezakonite radnje. Vi znate, ministre Lončar, i sve kolege znaju koliko se vodi pred trgovinskim sudovima postupaka vezanih za nezakonite i kriminalne privatizacije. Znate kako se raspolagalo državnim paketima akcija. Sve znate. Cela Srbija to zna. Vi, umesto da takvim stvarima ubuduće stanete na put zakonskim rešenjem, vi otvarate mogućnost da vašim, vrlo pohlepnim kolegama, a vi to dobro znate, otvorite mogućnost da koriste ovaj zakon, da tamo na nekoj sednici vlade, kao 19. tačku dnevnog reda, koju pola ministara čuje, pola ne čuje, da se donese odluka da jedan ministar raspolaže elektroprivredom, i on se, naravno, poveže, odnosno nikada se nije ni razvezao od svojih kumova, Hamovića, Lazarevića i ostalih, završe posao. Gde je bila vlada, šta je radila, gde je Srbija, gde je elektroprivreda? Pojela maca! Nemojte, ministre Lončar, opasan vam je ovaj stav 2. člana 5. ovog zakona. Povucite ovo, prihvatite ovaj amandman, spasite što se spasiti da, na vašu dušu će ići, prozivaćemo vas svaki put, kod svakog kriminalnog, nezakonitog slučaja, kod svake afere koja bude mogla da se podvede pod drugi stav člana 5. A sve će moći, verujte prozivaćemo vas, iako verujem da vi u tome nećete učestvovati.
Zahvaljujem se gospođi Radeta. Reč ima gospodin narodni poslanik Zoran Krasić. Imamo još četiri minuta do kraja rada. Izvolite.
S obzirom da neću da ponavljam argumentaciju prethodnika, iz svega ovog što je navedeno kod ovih amandmana na član 5, samo bih skrenuo pažnju poslanicima da postoji velika razlika u ovim amandmanima i onome što stoji u Predlogu zakona. Ako pređemo preko ovih pravopisno-gramatičkih i jezičkih problema, onda učlanu 5. stav 1. bi trebalo da glasi: "Vlada raspolaže imovinom Republike Srbije ako zakonom ili nečim drugim nije drugačije određeno"; bar da stoji takva formulacija. To je potpuno normalno, kada se ima u vidu da imamo jedan relativno dobar Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije. Ono što stoji kao opasnost u ovom amandmanu Demokratske stranke, da vas podsetim, oni predlažu da taj stav glasi da vlada raspolaže imovinom državnih organa i organizacija u skladu sa zakonom. Tu je opasnost. Vlada treba da raspolaže kompletnom državnom imovinom, a ne samo imovinom koja je u posedu državnih organa. Šta je sa imovinom koja je data jedinicama lokalne samouprave? Šta je sa imovinom koja se nalazi kod javnih službi, javnih preduzeća, institucija itd? Ne sporim to što vi predlažete ovim amandmanom i ne sporim činjenicu da vlada ima neku ideju o imovini jedinica lokalne samouprave. Ali, za tako nešto u Ustavu ne postoji osnov. Zato postoji opasnost, ako se prihvati amandman Demokratske stranke. Ali, postoji još veća opasnost ukoliko ostane stav 2, gde je dato da pojedinac raspolaže, kada se ovako napiše da član vlade raspolaže, onda je taj član vlade kreator volje. On slobodno formira volju u ime vlade, a siguran sam da to nije bila želja predlagača ovog zakona. Zato je bolje da stav 2. ne postoji, jer kolegijalni organ svoju volju da raspolaže formuliše tako na bazi neke odluke. Ukoliko akt raspolaganja treba da proistekne na osnovu nekih pregovora, onda član vlade ima neke limite u kojima treba da se kreće prilikom dogovora, razgovora, pregovora, a ova formulacija ne trpi to, već je vrlo jasna. Ona kaže: pojedinac raspolaže. Pojedinac ne može da raspolaže. Član vlade nije organ. Organ je vlada i pojedinac ne može da raspolaže u ime jednog organa. Zato je mnogo bolje da usvojite ovaj amandman, ako možete kroz pravno-tehničku redakciju da sredite i onaj stav 1, onda bi bilo još bolje, jer bi onda ovaj član na nešto ličio.
Zahvaljujem se, gospodine Krasiću. Nastavljamo sutra u 10,00 časova. Hvala na efikasnom radu.