Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Četrnaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 90 narodih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 87 narodnih poslanika, odnosno da su ispunjeni uslovi da nastavimo rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Vladimir Marinković, Milorad Mijatović i Žarko Obradović. Nastavljamo rad i prelazimo na pretres u pojedinostima o tački 1. dnevnog reda – Predlogu zakona o izmenama i dopuni Zakona o regulisanju javnog duga Republike Srbije po osnovu neisplaćene devizne štednje građana, položenu kod banaka čije je sedište na teritoriji Republike Srbije i njihovim filijalama na teritorijama bivših republika SFRJ. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam da su danas pozvani da sednici prisustvuju ovlašćeni predstavnici od strane Vlade Republike Srbije. Sa nama je danas ovde ministar Đorđević. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Marijan Rističević, Vjerica Radeta, Milorad Mirčić, Sreto Perić, Aleksandar Šešelj i Nikola Savić. Primili se Izveštaj Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za finansije, republički budžet i kontrolu trošenja javnih sredstava, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona, u pojedinostima. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo rekli da ovaj zakon ne treba, nije trebalo ni da se donosi i kroz svoje amandmane smo izrazili stav SRS tako što smo predložili brisanje svih tih članova, pa tako i ovog člana 1, zato što smo uvereni da onaj kome je zakon namenjen ništa neće dobiti ovim zakonom. Produžava se rok za prikupljanje dokumentacije, skraćuje se rok za konačnu isplatu, znači svi oni koji imaju urednu dokumentaciju mogu bez problema da realizuju ta svoja potraživanja, ali se ovde postavlja još jedno pitanje – kako je moguće da je neko mogao da ostvari to pravo kod Međunarodnog suda u Strazburu ako nije imao potpunu dokumentaciju? Uvek kada se nešto dešava, kada mi potvrđujemo neke sporazume i nešto što dobijamo naloge iz inostranstva, uvek se to nekako ispostavi da to nije u interesu ni naše države, ni našeg naroda. To nije prvi put, naravno. Ali, ne može da se govori o ovom zakonu, a da se nekako ne vratimo u ružnu istoriju Srbije koja je počela 2000. godine onom buldožer revolucijom i tada je zapravo počeo sunovrat Srbije i rastakanje u svakom smislu te reči. Glavni nosioci uništenja Srbije iz tog vremena su Dinkić, Labus, Vlahović i Đelić. Bilo ih je još, ali ove apostrofiramo iz razloga što je vrlo interesantno da su oni danas ugledni članovi društva na bitnim funkcijama, da im dlaka sa glave ne fali, a da svi kada govorimo o tom vremenu kao glavne kriminalce, kao glavne krivce za kriminalne privatizacije označavamo upravo njih. Ali, mi danas imamo situaciju da je Dinkić, recimo, taj koji je u Srbiju doveo Bin Zajeda sa punom torbom raznih obećanja, od kojih, znamo svi, koliko nije ispunjeno. Vlahović je neko je, evo da se podsetimo, Vlahović je pred Skupštinu tog 5. oktobra došao u starom fići iz stare roditeljske kuće iz Sopota. Mandat ministra je završio kao jedan od bogatijih ljudi u Srbiji i to je nešto što je apsolutno poznato, ali onda se postavlja pitanje – kako taj takav Vlahović, recimo, može da najvišim funkcionerima države, i ovog režima, i onih prethodnih, može da drži predavanja o tome kako država može da se razvija, kako ekonomija može da se razvija i to čini na, kako volite da kažete, srpskom Davosu, a to je samo produženi vikend za lep provod na Kopaoniku? Ili, pre neki dan, prekjuče, kada je predsednik Francuske bio u Srbiji, u prvom redu sa najvišim državnim funkcionerima sačekao ga je Božidar Đelić. Kažu kao savetnik te firme koja je kupila aerodrom, a Boga mi, neki kažu kao suvlasnik. Onda se zaista postavlja pitanje – šta se zapravo u državi Srbiji radi na smanjenju korupcije, a toj nultoj toleranciji, naravno, da nema ni govora? Ponekad kada poslanici vlasti razgovaraju sa praznim klupama, pitam se ima li smisla razgovarati sa praznim klupama, ali onda opet kad se tako dese neke situacije, onda mi se čini da i te kako ima smisla, zato što to zapravo nije razgovor sa praznim klupama, nego sa onim što je u tim klupama sedelo. Juče se razbuktala ta masa, sinoć na društvenim mrežama, danas i sinoć u antidržavnim medijima, ja kažem i antisrpskim, na pitanje koje je Vojislav Šešelj ovde postavio vezano za činjenicu da je neka novinarka Čongradin, valjda se zove, objavila u „Danas-u“, da se u Srebrenici desio genocid. Juče je Vojislav Šešelj tražio, i mi to ponavljamo sada, pokrenuli smo to pre dva meseca, da hitno treba menjati Krivični zakonik i da svako ko tako nešto kaže mora krivično da odgovara. To je veoma opasna teza, koja nam se sve više nadvija iznad glave, koja sve više, kažu i kao budući zahtev, dolazi od te EU, da ćemo morati i to da priznamo da bismo nastavili tim putem do čijeg kraja nikada nećemo doći. Uostalom, to je rekao i Makron, potvrdio pre dva dana, ono što je rekao pre više dana zapravo. Onda su ovi iz tih praznih klupa drvlje i kamenje osuli na Šešelja. Mogu da razumem, mi možemo da razumemo da neko ne voli Šešelja, da neko ne voli radikale, da neko ne voli vlast, ali da neko ko je slučajno rođen kao Srbin, toliko ne voli svoj narod, to je prosto neverovatno. Oni jesu jedna masa, jedna rulja, koja tako otvoreno, mimo ovih klupa vodi antidržavnu i antisrpsku politiku. Naravno, oni su pravili neke poteze koji su bili krivična dela, i trebalo je na taj način s njima se obračunavati, uslovno rečeno obračunavati, ali to je propušteno i sad oni mogu da se ponašaju kako god im padne napamet. Interesantno je da niko od njih nije ni tada, juče, ni sinoć, ni prethodnih dana nikada nije zamerio nikome ko je rekao da se u Srebrenici desio genocid, a zameraju nekome ko ima primedbe na to. To je takva zamena teza, ponavljam, veoma opasna po državu. Nisu tamo svi oni glupi, nije svima njima Marija Janjušević merna jedinica, ali to je razlog više da budemo sigurni da se to radi apsolutno protiv države. Oni su uspeli da, znate, uspeli su da ubede jedan broj ljudi koji koristi informacije iz njihovih medija da je zapravo svako onaj ko nije protiv sadašnje vlasti, da podržava tu vlast, što apsolutno nije tačno, jer oni zapravo to namerno rade da bi poistovetili državu i vlast. Onda, ako neko kaže da je u Srebrenici bio genocid, onda oni misle taj neko je nešto loše rekao za aktuelnu vlast, za Vojislava Šešelja, za Slobodana Miloševića, dotle idu samo da bi skrenuli pažnju sa onoga da oni zapravo ovde izvršavaju određene zadatke, da su oni, i drugog izraza nema, izdajnici sopstvenog naroda i interesa sopstvene državu. Zaista očekujem od svih kolega, ne da stanu u odbranu Vojislava Šešelja, njemu to ne treba, nego da stanu u odbranu istine i pravde, da stanu u odbranu interesa države Srbije i većinskog srpskog naroda u državi Srbiji. Sve vas pozivam da zaista, vi tu moć imate, intervenišete preko nadležnih organa vlasti, vas ministre Đorđeviću, da se u Vladi Srbije pokrene pitanje izmena Krivičnog zakonika i da najhitnije kao krivično delo bude označeno iskazivanje da se u Srebrenici desio genocid. Ljudi, moramo mi da delujemo, kad kažem mi, mislim na patriotske snage u Srbiji, moramo da delujemo pre nego što to bude kasno i pre nego što to dođe kao zvaničan zahtev prema vlastima Republike Srbije. Hvala.
Zahvaljujem, koleginice Radeta. Reč ima, po amandmanu, narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite, kolega Arsiću.
Od vremena poslaničke grupe, predsedavajući. Prvo, da podsetim sve kolege poslanike da je ovde više puta od narodnih poslanika bivšeg režima bilo prebacivano SNS, SPS, pa čak i SRS kako su oni vratili staru deviznu štednju. Kao što vidimo, da je to bilo tačno, danas ne bismo raspravljali o ovome zakonu i nikada do kraja nisu bili otvoreno iskreni da kažu kako su to vraćali staru deviznu štednju. Stara devizna štednja je vraćena emitovanjem državnih obveznica sa različitim rokom dospeća, čini mi se deset i više godina. Sad, kada država emituje tu obveznicu na osnovu stare devizne štednje, a vidite kakve su se matematike setili tada da bi došli do velikog novca za privatizaciju koja je predstojala u Republici Srbiji, vlasnik je Republika Srbija i vlasnik je fizičko lice na koga glasi ta državna obveznica. Onda je bivši režim, predvođen Labusom između ostalog, Vojislavom Koštunicom, Zoranom Živkovićem i Mirkom Cvetkovićem dozvolio da te državne obveznice budu predmet trgovine na berzi. Ali, ne na pravi način, jer tada Srbija nije imala razvijeno finansijsko tržište i trgovinu hartijama od vrednosti, već su razni mešetari pozivali građane koji poseduju obveznice za vraćanje stare devizne štednje, da te iste državne obveznice prodaju njima, ali po značajno umanjenoj vrednosti. To je išlo čak i do 60% ili da kažem, hajde, da prevedem za neke kolege iz bivšeg režima koji slabije znaju da računaju, znači ako nekome država treba da isplati u nekom periodu 1.000 tadašnjih maraka, on će za svoje obveznice, ukoliko ih proda Miroslavu Miškoviću, Koletu i ostaloj ekipi, da naplati svega 400 maraka. Sad, da greh i zločin budu još veći, te iste državne obveznice mogle su da se koriste prilikom privatizacije društvenih preduzeća u Republici Srbiji, ali ne u tom odnosu kako su ih oni kupovali od građana, nego na nominalan iznos koji je glasio na obveznice. Pa su nešto gospoda kupovali 20 puta jeftinije nego što zaista to košta, a zatim su kroz obveznice uštedeli i na tih 20 puta umanjene vrednosti još 60% i otkupljivali srpsku privredu. Isplata stare devizne štednje u velikoj meri je bila prevara stranaka DOS-a i bivšeg režima da neko na što je moguće jeftiniji način dođe do privrede Republike Srbije i to je prava istina kako je vraćena stara devizna štednja. Znači, posle godina ratova, sankcija, gubitka nade da građanin može bilo šta da naplati od stare devizne štednje, ponuđeno mu je da svoje potraživanje naplati u iznosu od 40% odmah, a svih 100% je bez obzira na rok dospeća, da li je pet, deset ili više godina, korišćeno za otkup društvene imovine u Republici Srbiji. Sada se vraćamo na ona čuvena tri evra po šećerani iz 2002, 2003. godine, pa sada zamislite tri evra po šećerani, ukupno devet za tri. Nisu baš bili toliko bahati da plaćaju jedan evro jednu šećeranu, nego tri evra po šećerani i tri šećerane puta tri evra – devet evra. Sada zamislite kako je to izgledalo kada otkupljuje i tih devet evra za tri i po evra. Zamislite koliko je tu novca izvučeno i od građana i od privrede i koliko se došlo do jako skupe i vredne imovine. Meni je žao zaista što u to vreme nije postojao sporazum o kome ćemo raspravljati sutra u pojedinostima, jer sam siguran da bi kao država imali tačne podatke za koliko su prodavali društvenu imovinu koja je sticana godinama, koliku su razliku u ceni ostvarili, koliki su porez trebali da plate Republici Srbiji na kapitalnu dobit. Znači, sada dolazimo do nečega oko čega se ja sa koleginicom Radetom, ne mogu reći ne slažem, ali ona kao pravnik razume da zakon koliko god da je loš, on mora da se sprovodi. I nije tačno da su zakone u DOS-ovim vladama pisali ministri, samo su formalno ti zakoni prosleđivani kroz ministarstvo i Vlade do Narodne skupštine Republike Srbije. Te zakone su pisali tajkuni. Pravili su zakonski okvir za jednu veliku pljačku u Srbiji i pljačkali su i otimali šta god da im je palo na pamet i na način na koji im je god palo na pamet. Znači, pljačkali su tako što su vrednost imovine dovodili do bescenja, da je neko preduzeće bilo jeftinije, i to višestruko puta jeftinije nego što je imalo sredstava na svom tekućem računu, odnosno tada žiro-računu. Onda hajka, kada državni organi počnu bar ono što mogu da sprovedu, hajka svih pripadnika bivšeg režima na ministra policije Nebojšu Stefanovića, zašto se ispituje poreklo imovine Dragana Đilasa od 500 miliona evra. Koliko je tu bilo tih državnih obveznica, ili je možda zakasnio, ili sećate se one čuvene priče i afere oko kiparskih para. Tu je završio jedan dobar deo stare devizne štednje, dobar deo. Bile su tu komisije, odlazio je i Velja Ilić, odlazio je i Mlađan Dinkić, odlazila je cela jedna garnitura, Božidar Đelić, vojvoda od „Meridijan banke“. Pri svakom izlaganju u Narodnoj skupštini postavljao sam pitanje šta su pronašli od novca na Kipru koji imaju tamo građani Srbije, Savezne Republike Jugoslavije ili Državne zajednice Srbije i Crne gore. Dobio sam jedan začuđujući odgovor, da su uspeli da pronađu samo 600 miliona maraka na Kipru, koji pripada nekom građaninu Srbije, nisu imenovali kom građaninu Srbije, ali da taj novac nije od stare devizne štednje i od novca koji je iznosila država na Kipar. Sada samo neka mi kaže neko, ko je taj koji je mogao da zaradi 600 miliona evra iz Srbije za vreme sankcija, bombardovanja, svega i svačega što smo doživeli, propasti prilikom privatizacije, a da je to bilo na pošten i zakonom dozvoljen način? Zaista mi je žao što ovaj sporazum koji sada treba uskoro da ratifikujemo tada nije bio na snazi, jer bi na mnoga pitanja imali i tačne odgovore, ko je uzeo novac, gde se nalazi novac, ko je rasprodavao srpsku državnu imovinu, ko je radnike ostavljao bez posla i koliko je od svega toga platio Republici Srbiji na ime svih onih socijalnih programa koje je država preuzimala za svako lice koje izgubi posao. Čini mi se da od poreza ništa nije uplaćivano, jer da bi pravili socijalni mir i isplaćivali te obaveze, podizali smo kredite. E sad, tu se uvek provlači jedna priča oko uspeha bivšeg režima, to je otpis duga Pariskom i Londonskom klubu poverilaca. Tu mogu da kažem da je to takođe jedna jako velika prevara. Nije otpisan bukvalno ni dinar duga. Otpisane su samo kamate koje su dospevale na naplatu, dok je Savezna Republika Jugoslavija bila pod sankcijama međunarodne zajednice, a kasnije i pod sankcijama Evropske unije i zapadnih zemalja itd. To je bilo otpisivano, a i tada nam nisu činili uslugu, jer su značajna sredstva na koja je imala pravo Savezna Republika Jugoslavija bila deponovana kod banaka koje su osnivači ta dva kluba, a na koje nismo imali pravo da naplaćujemo kamate. Eto, to je istina i oko stare devizne štednje i oko otpisa dugova. Još nešto da podsetim, pošto kažu da su oni sve to platili, moram da kažem da nije tačno. I dan-danas Republika Srbija otplaćuje te obaveze, ali ne novcem koji su oni zaradili, nego novcem koji su zaradili građani Republike Srbije, a uslove da se taj novac zarađuje napravio je i premijer, a sada predsednik Republike Srbije Aleksandar Vučić.
S obzirom da je sistem pun, moram da pitam najpre. Koleginice Radeta, osnov vašeg javljanja je replika. Da li se još neko javio? Kolega Martinoviću, izvolite, najpre replika, pa onda koleginica Radeta replika. (Aleksandar Martinović: Javljam se po amandmanu.) Moramo prednost samo replici da damo, izvinite, pošto se koleginica Radeta javila. Izvolite.
Ovo što je rekao gospodin Arsić manje-više je tačno i nije to valjda nikom dobronamernom u Srbiji sporno. Ali, ono što mi pitamo stalno je kako je moguće da svi znamo, mi kao opozicija znamo i govorimo to godinama, ali očigledno to zna i vlast, da su bile pljačkaške privatizacije, da je pola miliona ljudi oterano na ulicu, da su na mestima nekadašnjih fabrika izgrađeni hoteli i tržni centri, da su te lokacije bile razlog kupovine koja je bila burazerska, koja nije rađena ni po onom Zakonu o privatizaciji, kakav je bio svi znamo, da su svi koji su kupovali te fabrike obavezivali se da dve godine neće menjati namenu, samo dve godine, i te dve godine ništa nisu radili i posle dve godine ljude isterali na ulicu, oni počeli da grade svoj biznis potpuno drugačiji od onoga što su radili. Svi znamo i evo, čuli smo da je tu bio Đelić, Vlahović, Dinkić, Labus, ali ne znamo kako je moguće da su ti ljudi na slobodi ili bar, opet kao pravnik poštujući prezenciju nevinosti, možda bi bili na slobodi i kada bi se vodio krivični postupak protiv njih, ali kako je moguće da se ne vodi? Nemojte samo da kažete - mi uradimo sve, neće sudovi, neće tužilaštva. Hoće i sudovi i tužilaštva, ako postoji politička volja. Ne mislim da treba da se utiče, ni na sudove, ni na tužilaštvo, ni da se vrši bilo kakav politički pritisak, pogotovo ne pritisak izvršne vlasti, ali postoji pritisak javnosti, uslovno rečeno pritisak. Nemoguće je da svi znamo ko su lopovi tog bivšeg režima i da su to danas predstavnici Etihada, ovih što su kupili aerodrom itd.
Zahvaljujem, koleginice Radeta. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Po amandmanu. Izvolite kolega Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici. Koleginica Radeta je otvorila nekoliko važnih tema i ja mislim da je red da o tim temama danas razgovaramo. Prvo, gospođa Radeta i ne samo ona, nego i to rade i neki drugi poslanici SRS, ističu kako niko od predstavnika režima koji je vladao Srbijom do 2000. godine, nije procesuiran. To naprosto nije tačno. Znate, vrlo dobro da su izrečene pravosnažne presude i to osuđujuće i za Miroslava Miškovića, i za Marka Miškovića, i za Mila Đuraškovića. Takođe, da se vode krivični postupci protiv najmanje šest ministara iz raznih Vlada, koje su se formirale u Srbiji do 2000. godine. Tu mislim na Predraga Bubala, tu mislim na Sašu Dragina, tu mislim na Slobodana Milosavljevića i na neke druge. Takođe, vode se dva krivična postupka koliko je meni poznato, protiv najmanje dva pomoćnika ministra koji su bili na tim položajima, odnosno na tim funkcijama do 2012. godine. Dakle, nije tačno da pravosudni organi Republike Srbije ne rade ništa kada je u pitanju procesuiranje onih koji su odgovorni za propast srpske privrede i srpske poljoprivrede u periodu od 2000. do 2012. godine. Sve što bi rekao više na ovu temu neko bi mogao da protumači kao jedan vid pritiska na pravosuđe i zbog toga ću ja ovde da se zaustavim. Prosto, hoću da kažem da se pravosudni sistem Republike Srbije, takođe uključio. Mi možemo da budemo u većoj ili manjoj meri zadovoljni načinom na koji se uključio, ali da se pravosudni sistem Republike Srbije uključio u procesuiranje onih koji su odgovorni za pljačku, za loše sprovedenu privatizaciju, za proneveru državnog novca i za razne druge zloupotrebe, mislim da je to jedna činjenica oko koje ćemo se svi složiti. Ono što je mnogo važnije, za građane Srbije, od toga da li se protiv nekoga pojedinca vodi ili ne vodi krivični ili neki drugi postupak, jeste nešto drugo. Srpska napredna stranka, vodi potpuno drugačiju politiku u odnosu na one koje su vladali Srbijom do 2012. godine. Vi ste spominjali Labusa, Dinkića, Božidara Đelića, rekli ste ko je sada gde, na kojoj poziciji, neko je u nekoj banci, neko je viđen kada je bila poseta predsednika Francuske, Makrona itd. Ali, ono što ne trebate da gubite iz vida, a ja mislim da to građani Srbije vrlo dobro znaju, mi vodimo potpuno drugačiju politiku i od politike Dinkića i od politike Labusa i od politike Božidara Đelića. Njihova politika je bila uništavanje srpske privrede, uništavanje srpskih finansija, a naša politika je jačanje domaće privrede i konsolidacija javnih finansija. Uspeli smo i na jednom i na drugom planu. Privredu smo u dobroj meri oživeli, o tome govore vrlo jasni makroekonomski pokazatelji, rast BDP je jedan od najvećih u Evropi. Predstavnici bivšeg režima, 2009. godine su tvrdili da će svetska ekonomska kriza imati pozitivan efekat na srpsku privredu i da je to šansa za srpsku privredu, a tada smo imali negativnu stopu rasta BDP-a od 3,1%. Mi danas imamo rast BDP od 4,5% sa tendencijom daljeg rasta. Treću godinu za redom imamo suficit u budžetu. Uspeli smo. Za relativno kratko vreme, od svega tri ili četiri godine da u potpunosti konsolidujemo naš sistem javih finansija, mi danas možemo sabi bez uzimanja kredita da finansiramo mnoge važne projekte za građane Srbije, koje do 2012. godine, nismo mogli da realizujemo. U tom smislu, za građane je važno da smo napravili jedan potpuni politički otklon od one politike koja je vođena u Srbiji do 2012. godine. Ko se gde nalazi od ovih pojedinaca, ja mislim da je to za građane Srbije manje važno. Rekli ste da mi, poslanici SNS, volimo da razgovaramo sa praznim klupama. To je jedna tema koja, takođe, zaslužuje jedan poseban osvrt. Da li će jedan deo opozicije da bojkotuje rad Skupštine ili ne, to je njihova stvar. Što se mene lično tiče, ja ih nikad ne bi molio ni pozivao, ni da dođu, ni da ne dođu u Narodnu skupštinu. Mislim da je osnovni red, ako žele da razgovaraju o važnim društvenim i političkim temama da dođu u Narodnu skupštinu, zato što ulica nije mesto za razgovor, zato što se razgovara na jedan civilizovan i argumentovan način, razgovor ne podrazumeva upotrebu motornih testera, razgovor ne podrazumeva upotrebu kamiona kojima blokirate predsedništvo, bagera, vatrenog oružja, dugih cevi kojima nam je pretio Jovo Bakić i tako dalje. Dakle, razgovor podrazumeva jednu civilizovanu razmenu argumenata ovde u Narodnoj skupštini. Vama hvala što razumete te osnovne poslovate parlamentarne demokratije i mi sa vama, kao što vidite možemo vrlo kulturno i civilizovano da razgovaramo i o temama oko kojih se ne slažemo, a što se tiče onih koji bojkotuju sednice Narodne skupštine, to je njihova stvar. I, mi se ne obraćamo praznim klupama. Svi poslanici SNS i svi poslanici vladajuće koalicije koji govore se obraćaju građanima Srbije zato što je to naš posao. Naš posao je da radimo u Narodnoj skupštini i naš posao je da objašnjavamo građanima Srbije koji su uzroci ekonomske i finansijske krize koja je zadesila Srbiju i koja je 2012. - 2013. godine, pretila da odemo u bankrot, ko je za to odgovoran i mi smo dužni da objašnjavamo građanima Srbije koje mere smo preduzeli da bismo tu ekonomsku i finansijsku krizu suzbili i naravno, da ukažemo na sve one pozitivne rezultate koji su se desili kao posledica vođenja jedne takve politike. Oni koji su bojkotovali i koji danas bojkotuju sednicu Narodne skupštine tvrdili su mesecima da su amandmani, ti famozni amandmani oko kojih se vodila debata u javnosti poslanika SNS, navodno besmisleni. Ja tvrdim i danas da ti amandmani nisu bili besmisleni, zato što su amandmani koje smo podnosili imali tu funkciju da ukažu na sve pozitivne rezultate koje su u vođenju državne politike na političkom, ekonomskom, finansijskom i na socijalnom planu, ostvarili predsednik Republike Aleksandar Vučić, Vlada Srbije i naravno, mi, poslanici SNS i drugih stranaka koje su sa nama u koaliciji, a koji su podržavali tu politiku. U tom smislu, ne mislim da su ti amandmani bili besmisleni, to i danas tvrdim, možda neko ima drugačije mišljenje. Naš zadatak je da se obraćamo građanima Srbije. Da li će oni da dolaze na sednice Narodne skupštine ili ne, to je njihovo pravo. Na kraju krajeva, to je njihova politika u koju ja ne želim da se mešam, ali ono što bi građani Srbije, takođe, trebali da znaju, svi oni koji danas nisu ovde, ne danas nego u proteklih nekoliko meseci, svakoga meseca, gospođo Radeta, isto kao i vi koji sedite u Narodnoj skupštini, primaju platu, primaju poslanički dodatak, tzv. paušal, putuju u inostranstvo o trošku Narodne skupštine, tako da je taj njihov bojkot delimičan. Dakle, delimičan je bojkot. Ne bojkotuju platu, ne bojkotuju primanja, ne bojkotuju putovanja u inostranstvo. U jednom delu čak ne bojkotuju ni rad skupštinskih odbora, ako ćemo pošteno. Oni bojkotuju, navodno, plenumske sednice, ali to je njihova stvar. Mi, poslanici SNS, kao što ste mogli da primetite, nama to ne predstavlja problem, da sedimo u Narodnoj skupštini i da svakoga dana radimo zato što imamo obavezu prema građanima, ne prema njima koji bojkotuju, nego prema građanima Republike Srbije. Mi ne razgovaramo sa praznim klupama, mi preko ovih sednica se obraćamo i na neki način indirektno razgovaramo sa građanima naše države koji imaju pravo da znaju koja politika je dovela do gotovo ekonomskog i finansijskog sloma Republike Srbije 2012. i 2013. godine, koje mere smo preduzeli, zašto smo ih preduzeli, ko je najzaslužniji što je danas Republika Srbija jedna od ekonomski najuspešnijih država u Evropi. Mi nemamo problem da kažem da je to Aleksandar Vučić, zato što imamo najveću političku hrabrost da povuče vrlo teške političke poteze koji su 2014. i 2015. godine bili krajnje nepopularni, ali je narod dobro razumeo da su ti potezi, iako nepopularni, bili neophodni da bi se ozdravila naša ekonomija i da bi se ozdravile naše javne finansije. U tom smislu sve ovo što mi radimo, i danas i proteklih nedelja i meseci, nije razgovor sa praznim klupama, to je razgovor sa građanima Republike Srbije. Govorili ste o jednoj temi koja je za vas veoma bitna, a to je da SNS i Aleksandar Vučić primaju naloge iz inostranstva. Tačno je da se vrlo često Republika Srbija, i to nije prvi put u našoj istoriji, nalazi u situaciji da joj se ponekad isporučuju određeni zahtevi kakvu politiku treba da vodi povodom određenih pitanja. Tražili su od Republike Srbije da se uskladimo sa bezbednosnom i spoljnom politikom EU na taj način što ćemo da uvedemo sankcije Ruskoj Federaciji. Nismo na to pristali. Znate i sami da smo se suočavali sa pritiscima da isporučimo u Haški tribunal Vojislava Šešelja. Nismo na to pristali. Znate i sami da smo bili izloženi pritiscima da isporučimo i nekoliko njegovih najbližih saradnika, među kojima ste i vi. Nismo na to pristali. Dakle, ne prihvatam tu tezu da se ponašamo po nalozima iz inostranstva. Ja ne dovodim u pitanje da nalozi stižu, EU je mnogo moćnija nego što je Republika Srbija, ali je Republika Srbija suverena i nezavisna država koja ne postupa ni po čijim nalozima, pa ni po nalozima koji dolaze iz EU. Ono što je takođe važno da građani Srbije znaju i mi smo o tome više puta govorili, mi se u tome i razlikujemo od stranaka nekadašnjeg DOS-a. Nikada niste mogli da čujete ni od Aleksandra Vučića, niti od bilo kog ministra u Vladi Srbije, niti od bilo kog poslanika SNS ili bilo kog poslanika iz vladajuće koalicije da smo govorili o nekim datumima kada će Srbija da uđe u EU. Ta famozna 2025. godina, kao godina mogućeg ulaska u EU, nije godina koju je potencirala Republika Srbija. Tu godinu su pominjali zvaničnici EU kao godinu mogućeg ulaska Srbije u EU. Aleksandar Vučić, za razliku i od Božidara Đelića, i od Borisa Tadića i od Vojislava Koštunice, itd. nikada nije licitirao sa datumima kada će Srbija da uđe u EU. Na kraju krajeva, da li ćemo uopšte i da uđemo u EU to ne zavisi samo od Republike Srbije, to zavisi i od stanja u EU, ali ono što je mnogo važnije od godine kada ćemo da uđemo u EU jeste da mi u naš pravni, politički, ekonomski sistem, da mi u naš sistem poljoprivredne proizvodnje implementiramo sve one dobre standarde koji važe u EU. Dakle, sada nije u pitanju formalno članstvo u EU, u pitanju su standardi. Mi smatramo da naše pravosuđe treba da izgleda kao pravosuđe u EU. Mi smatramo da srpski poljoprivrednik treba da posluje na isti način na koji to rade njegove kolege u Francuskoj, Holandiji, Austriji, Saveznoj Republici Nemačkoj itd. Mi smatramo da moramo da imamo one standarde u zaštiti životne sredine kakvi važe u EU. Dakle, naša politika je politika usklađivanja naših standarda iz različitih oblasti društvenog života sa standardima u EU. to će verovatno dovesti do ulaska Srbije u EU, a koje godine, ne znam i to, na kraju krajeva, nije važno, ali je važno da smo na evropskom putu zato što, bez obzira na sve zamerke koje možemo da uputimo EU, EU je još uvek u celom svetu jedno društvo u kome dobar deo ljudi bi voleo da živi. Dakle, i oni koji su van EU voleli bi da žive kao građani koji žive u EU. Zbog toga je važno da smo na evropskom putu. Važno je da smo na evropskom putu iz onih razloga o kojima je juče govorio moj kolega Marijan Rističević, a to su procenti našeg izvoza, skoro 70%. Nešto više od 66%, da budem potpuno precizan, našeg izvoza ide ka zemljama EU. Negde oko 27% otpada na zemlje koje su uključene u tzv. CEFTA sporazum. Ostatak predstavljaju Ruska Federacija, Kina i druge države u svetu. Dakle, hteli, ne hteli, mi moramo da budemo na evropskom putu zato što smo upućeni, pre svega, iz ekonomskih, iz trgovinskih razloga na saradnju sa državama u EU, kao što je činjenica da najveći broj investicija u poslednjih nekoliko godina dolazi upravo iz država koje su članice EU, pri čemu te kompanije koje se otvaraju u Republici Srbiji nisu strane kompanije i ja to želim da naglasim po ko zna koji put. To su privredna društva koja se osnivaju u Republici Srbiji po zakonima Republike Srbije. Registrovana su u APR isto kao privredni subjekti čiji su osnivači domaća fizička i pravna lica i plaćaju poreze i doprinose na isti način na koji to rade i kompanije čiji su osnivači domaća fizička i pravna lica. U tom smislu nema nikakvih razlika, i o tome je ministar takođe juče govorio, u našem zakonodavstvu između investicija koje su čisto domaće i investicija koje dolaze iz inostranstva. Kapital može da bude domaći i strani, ali kada strani kapital dođe u Republiku Srbiju, on je podvrgnut pravnom režimu Republike Srbije. Dakle, nemački investitor u Srbiji ne posluje po nemačkom pravu, nego po srpskom. Francuski investitor kada ovde otvori svoju kompaniju, ona posluje po srpskom pravnom sistemu, a ne po Francuskom. Govorili ste o poseti Makrona. Oko toga se naše dve poslaničke grupe ne slažu. Vi smatrate da Makron nije trebao da dođe u Republiku Srbiju, a mi smatramo da jeste. Između Srbije i Francuske postoje mnogobrojne veze. U prošlosti su te veze bile jače, bile produbljenije. Te veze su bile toliko jake da se nisu zadržavale samo na domenu diplomatije, politike i ekonomije, nego su bile i na nivou klasičnih ljudskih emocija. Govorim, pre svega, o Prvom svetskom ratu. Vi ste rekli - Makron se zalaže za nezavisno Kosovo. To je zvanična politika Francuske i pre Makrona. Nije Makron izmislio tu politiku. Makron nastavlja jednu politiku koju je započeo neko drugi. Da li smo mi u situaciji da ne razgovaramo sa predstavnicima država koje su priznale nezavisnost Kosova? Da sa njima prekinemo sve moguće odnose? Nismo. Postoje teme koje su za nas bolne. Bolno je za sve nas kada Makron kaže da su Kosovo i Srbija dve države. To je za nas bolno, ali, sa druge strane nemojte da zaboravite činjenicu da preko 12.000 građana Srbije radi u kompanijama čiji su investitori došli iz Francuske. To je jedna važna činjenica. Nemojte da zaboravite još jednu važnu stvar. Možete o Makronu da mislite šta god hoćete, mogu ja da mislim šta god hoću, ali činjenica je da taj čovek iako je imao i ima potpuno drugačije viđenje situacije na Kosovu i Metohiji od zvanične politike Republike Srbije i imao hrabrosti da se na Kalemegdanu obrati građanima Srbija direktno u prisustvu predsednika Republike Aleksandra Vučića. Ako ništa drugo, pokazao je jednu ličnu i političku hrabrost i pokazao je po mom mišljenju da poštuje građane Srbije, uprkos činjenici da je u njegovom govoru bilo i nekih stvari koje su za nas, kao što sam rekao, objektivno bolne. Ali, kada govorimo o Francuskoj, nemojte da zaboravimo da sad Makrona ostavimo po strani, nemojte da zaboravite na čuvenog francuskog obaveštajnog oficira Binela, koji nam je 1999. godine, našem generalu, saopštio spisak potencijalnih meta u bombardovanju NATO pakta 1999. godine. Mi te informacije nismo dobili ni od Rusa, ni od Kineza, ni od Grka, ni od nekih drugih koji su nam sad veći prijatelji od Francuske, ali smo dobili te podatke od jednog francuskog obaveštajnog oficira koji je bio direktno u komandi NATO pakta u Monsu, koji je imao pristup poverljivim dokumentima i koji je našem generalu, neću sada da mu spominjem ime, znate o kome se radi, saopštio spisak meta NATO pakta, koje su avioni NATO pakta gađali u agresiji 1999. godine. Taj čovek je osuđen i taj čovek je na kraju krajeva izgubio službu u francuskoj vojsci. Kada govorimo o Francuskoj, da li smemo da zaboravimo na De Gola? Neke moje kolege se danas neće složiti sa mnom iz ideoloških razloga i ja njih poštujem. Danas je 17. jul. Dana 17. jula 1946. godine streljan je general Draža Mihajlović. Tog istog Dražu Mihajlovića De Gol je 2. februara 1943. godine odlikovao najvišim francuskim ratnim odlikovanjem, ratnim krstom sa paunovim grančicama zbog doprinosa njegove vojske u borbi protiv sila osovine. Dakle, kada govorimo o Francuskoj pustite malo ta personalna pitanja da li vam se dopada ili ne dopada Makron, mi Francusku doživljavamo kao jednu državu koja je važna u EU, kao državu koja je prema nama naročito u Prvom i u Drugom svetskom ratu bila krajnje prijateljska, koja nam tokom devedesetih godina nije bila naklonjena, ali mi pokušavamo i to predsednik Republike, Aleksandar Vučić, radi ne samo kada je u pitanju Francuska, nego i kada je u pitanju Nemačka sa kojom takođe imamo bolna iskustva. Dakle, pokušavamo od Francuske da napravimo jednog partnera i političkog i ekonomskog, a kao što vidite i vojno-bezbednosnog, jer ova pozicija vojne neutralnosti nam je omogućila ne samo da nabavljamo najsavremeniju vojnu opremu iz Rusije, Belorusije, Kine itd, iz zemalja koje su nam otvoreno prijateljske. Evo, sada smo otvorili vojno-tehničku saradnju i sa Francuskom, sa državom koja je 1999. godine učestvovala u bombardovanju SRJ. To je jedan model uspešne spoljne i bezbednosne politike koju je promovisao Aleksandar Vučić. Vi smatrate, dakle, i time ću da završim ovo oko Makrona da njegova poseta nije imala smisla. Mi mislimo da je i te kako imala smisla. Nismo se saglasili oko svih pitanja, ali mislim da smo otvorili neke važne teme i da smo na putu da od Francuske stvorimo jednog pouzdanog i čvrstog partnera u EU, sa kojim se nećemo slagati verovatno oko nekih pitanja, ali koji će nam i te kako biti od pomoći u sferi ekonomije, u sferi finansija i kao što vidite u nekim drugim sferama koje su do juče za Srbiju bile potpuno nezamislive. To da Srbija dobija, da zaključuje sa Francuskom vojno-tehnički sporazum, to je do juče bilo nezamislivo. Sada je zamislivo zato što vodimo jednu odgovornu i spoljnu i bezbednosnu politiku. Želim da se obratim ovom prilikom predstavnicima Ministarstva finansija. Ja znam da Zoran Đorđević nije ministar finansija, ali mislim da saradnice koje sede pored njega jesu, ne vidim sada trenutno u sali mog kolegu Lintu, radi se o jednom životnom problemu, ja prosto želim ovom prilikom da vam ukažem na taj problem, molim vas da taj problem prenesete ministru finansija, Siniši Malom, on je važan za jedan broj građana Republike Srbije. Radi se o sledećem, u Republici Srbiji imate jedan broj građana koji su silom prilika došli u Srbiju iz Hrvatske, odnosno sa teritorije nekadašnje Republike Srpske Krajine, koji su proterani sa svojih vekovnih ognjišta i koji iz određenih ličnih razloga ne mogu da uzmu i ne mogu da dobiju ličnu kartu u Srbiji zato što imaju ličnu kartu u Hrvatskoj i prijavljeno prebivalište u Hrvatskoj da bi tamo ostvarili neka svoja prava. Znate i sami da Srbi koji su proterani iz Hrvatske u toj državi mnoga svoja prava ili uopšte ne mogu da ostvare ili ostvaruju sa mnogo muke i mnogo poteškoća. Želim da vam ukažem na jedan problem, a to je da mi se javio i meni i kolegi Linti, verovatno i nekim drugim kolegama, jedan dobar broj građana Republike Srbije, koji imaju naše državljanstvo, ali nisu uzeli našu ličnu kartu, koji imaju problem da nadležni organi ne žele da im overe kupoprodajne ugovore kada su u pitanju stanovi i kuće na teritoriji Republike Srbije, zato što ne poseduju ličnu kartu Republike Srbije, nego poseduju još uvek izbegličke legitimacije. Ovo vam kažem zato što mislim da bi Ministarstvo finansija trebalo da ima sluha za te građane. Oni nisu neko ko ne želi da dobije ličnu kartu Republike Srbije, ja mislim da bi ti ljudi bili najponosniji da imaju ličnu kartu Republike Srbije, oni prosto nisu u situaciji i ne žele u ovom trenutku da poseduju ličnu kartu Republike Srbije jer bi izgubili mnoga prava koja još uvek potražuju u Republici Hrvatskoj, pa vas molim da, na primer, putem nekog službenog mišljenja ili na neki drugi način, pokušamo da olakšamo položaj građana Republike Srbije, koji su proterani iz Hrvatske i sa teritorije nekadašnje Krajine. Bliži se i 4. avgust kada ćemo se sa tugom prisetiti tih ljudi koji su morali da napuste svoja vekovna ognjišta. Dakle, prenesite molim vas ministru finansija da postoji taj problem. Ja mislim da postoji čak i način da se taj problem reši, ako postoji malo dobre volje na strani države. Na kraju krajeva, možemo malo da se ugledamo i na Hrvatsku, oni su maksimalno izašli u susret građanima Hrvatske i iz Bosne i Hercegovine i sadašnjim građanima Hrvatske koji su došli iz Srbije u onoj razmeni nekretnina koja se dešavala 1991-1992. godine i građanima Hrvatske koji žive u onome što oni zovu dijaspora itd, odnosno emigracija. Dakle, da malo više imamo sluha za taj deo naše populacije, to su građani Republike Srbije, to su čestiti i pošteni ljudi koji misle dobro ovoj državi. Muka ih je naterala da napuste svoja vekovna ognjišta, a imaju jedan veliki životni problem, pa prosto apelujem na vas da pokažete dobru volju da se taj problem reši. Što se tiče naših kolega iz SRS, evo, mi ćemo danas zaista da pokažemo dobru volju da razgovaramo o svim temama koje su vezane i za ovaj zakon i za neke druge teme koje su važne i da pokažemo da možemo, iako se ne slažemo oko mnogo čega, da vodimo jednu civilizovanu i kulturnu debatu, ne zbog ovih praznih klupa, kao što je rekla gospođa Radeta, nego zbog građana Republike Srbije.
Zahvaljujem, gospodine Martinoviću. Da ne bi bilo nejasnoća, gospodin Martinović je govorio po amandmanu. Ima vreme kao predsednik poslaničke grupe 15 minuta i, naravno, vreme koje pripada poslaničkoj grupi. Naravno, najavili ste to na početku svog izlaganja. Imate pravo na repliku, koleginice Radeta. Izvolite.
Kakav hendikep na 30 minuta odgovoriti u dva, ali pokušaću ono najbitnije. Tačno je da su iz one bivše vlasti procesuirani neki ministri i neki pomoćnici ministara, ali složićete se da su to teka „žnj“ kategorija ministara u svakom smislu i po poslovima koji su radili i po lopovlucima itd. Mi pitamo uporno - kada će odgovarati kapitalci? Kada će odgovarati Dinkić, Labus, Vlahović, Đelić? Mi pitamo – šta ako je onih 11 miliona evra, koje je Đelić preko „Meridian“ banke ukrao iz Srbije, ako ih je uložio preko "Vinci Airports" u kupovinu našeg aerodroma? O tome niko nije vodi računa. Kažete da razumete da smo mi poslanici koji poznajemo osnove demokratije i da zato sedimo ovde. Ne, mi smo stranka izrazito demokratskih principa i vi to dobro znate. Uostalom, predsednik naše stranke je kao mlad doktor nauka robijao i bio spreman i život da žrtvuje za demokratske principe i mi ne možemo drugačije da se ponašamo. Vi se, kažete, ne obraćate klupama, nego građanima. Mi se takođe obraćamo građanima. To sa klupama smo raščistili, obraćaćemo im se očigledno danas više puta. Nismo nikada rekli da Makron treba, ni ne treba da dođe. Jesmo rekli da smo zgroženi da bar nije zamoljen da ne kaže pred onoliko naroda, koji ga je dočekao, da je Kosovo samostalna država. I, treba da znate da, recimo, u Francuskoj polovina, a znate vi to, polovina stanovnika Francuske o EU deli stavove SRS kojei mi zastupamo ovde. Što se tiče ovoga da Vučić nikada nije rekao, niti bilo ko pominjao godinu ulaska u EU, 19. novembra 2017. godine pomenuo je 2025. godinu. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Ja i dalje stojim iza onoga što sam rekao. Dakle, Aleksandar Vučić je pominjao 2025. godinu, ali tu godinu su kao godinu mogućeg ulaska u EU počeli prvo da spominju zvaničnici same EU. Nikada od Aleksandra Vučića niste čuli - ulazimo sigurno u EU 2025. godine, a ako ne uđemo 2025. godine, nastupiće smak sveta. Sa tim godinama licitirao je jedan drugi predsednik Republike – Boris Tadić. On je tvrdio u kampanji, sećate se, i to je bio jedan od glavnih njegovih argumenata protiv tadašnjeg protivkandidata Borisa Tadića, Tomislava Nikolića, da će Srbija 2007. godine da uđe u EU. Pa, u kampanji 2008. godine tvrdio je da će Srbija da uđe 2012. godine. Mi se ne ponašamo na takav način. Mi kažemo - mi smo na evropskom putu, želimo da ispunimo sve standarde koje važe u EU, ne zbog EU i ne zbog briselske administracije, nego zbog građana Republike Srbije. Građani Republike Srbije zaslužuju bolji i efikasniji pravosudni sistem. Naši poljoprivrednici zaslužuju da imaju veću korist od svog rada, kao što imaju francuski, holandski ili nemački poljoprivrednici. Mi smo za to da imamo uređene finansije, kao što su uređene u državama EU, a to da li ćemo ući u EU i koje godine, to delimično zavisi od Srbije, a ja mislim većim delom zavisi i od same EU. Ali, mi se ne opterećujemo godinama. Mi smo se usredsredili na to da ispunimo standarde, zato što mislimo da je ispunjavanje tih standarda važno za građane Republike Srbije. Što se tiče Makrona, hajde da budemo potpuno otvoreni, pa to da je Kosovo nezavisna država, pa to vam kažu i neki poslanici koji sad trenutno nisu ovde u sali. Dakle, zašto mi uvek očekujemo od nekog drugog da više poštuje teritorijalni integritet i suverenitet Republike Srbije kad imate poslanike koji trenutno nisu ovde u sali, a koji tvrde da je Kosovo nezavisna država i da problem Kosova može da se reši jedino tako što će Srbija da prizna nezavisnost Kosova? Ne vidim razloga zašto bismo zbog toga zamerali Makronu. (Predsedavajući: Privodite kraju.) Evo, samo još jedna rečenica. Gospođa Radeta je rekla kao uhvaćene su sitne ribe. U svoje vreme ti ljudi uopšte nisu bili sitne ribe. Nemojte mi reći da je Miroslav Mišković sitna riba, da je njegov sin Marko sitna riba, da je Milo Đurašković sitna riba, da je u svoje vreme Oliver Dulić bio sitna riba, da je Saša Dragin bio sitna riba, da je Slobodan Milosavljević bio sitna riba. Itekako su to bile, da se metaforički izrazim, krupne ribe koje su u svoje vreme donosile veoma važne, ali na žalost građana Srbije, štetne odluke i koji su sada procesuirani, neki pravosnažno, a protiv nekih se vode krivični postupci. U tom smislu, mislim da niste u pravu oko toga da se Republika Srbija preko pravosudnih organa, da tako kažem, obračunava samo sa sitnim ribama. Vodimo borbu protiv kriminala i korupcije, najbolje što znamo i umemo. A, što se tiče rada pravosudnih organa, na njima je da rade svoj posao. Ono što je za građane Srbije bitno, to je da je politika Aleksandra Vučića potpuno, potpuno drugačija od one politike koja je vođena u Srbiji do 2012. godine. I upravo zahvaljujući tome mi beležimo rezultate uspešne i na političkom i na ekonomskom i na finansijskom, i kao što vidite, i na vojno-bezbednosnom planu.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Vrlo kratko. I nemam nameru odmah da kažem ni da se izjašnjavate. Samo vas molim, na osnovu člana 32. Ova poslanička grupa ima mnogo više vremena i kad prekorače vreme od dva minuta, kada je u pitanju amandman, njima se to vreme oduzima od poslaničke grupe i oni sebi taj luksuz mogu dozvoliti. Mi ne želimo da koristimo na replike vreme poslaničke grupe, zato što će svi poslanici govoriti o amandmanu. I najlepše vas molim, a i vas, kolege, sa kojima budem replicirala, poštujte vreme od dva minuta. Mi smo spremni da repliciramo 30 krugova, 50 krugova, ali hajde da budete fer, da to bude sa obe strane po dva minuta. Hvala. I sad molim repliku.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Najpre da raščistimo ovo vezano za to da li je Vučić rekao kada ćemo ući u EU. Da, on je bio, kako je rekao, osokoljen Junkerovom izjavom i rekao je da misli da je moguće da će to biti 2025. godine, ali da on kao optimista, koji je inače pesimista, veruje da to može biti i 2023. godine. Vas, takođe, molim, vi kažete – nije bitno, to je sad nova mantra, nije bitno da li ćemo ući u EU, kad ste shvatili da nećemo, ali da vi hoćete da dođemo do evropskih standarda itd. Samo, mi bismo mnogo voleli da dođete do granice kad kažete da nećete poštovati njihov standard da je Kosovo država i da je u Srebrenici bio genocid. Dotle možete da idete, ali preko toga ne verujem ni da hoćete. Ali, evo, naša je obaveza da vas u svakom momentu na to upozoravamo. Kažete – Mišković nije bio mala riba. Nije, ali Mišković bez Tadića, to je nemoguće. Vama je jasno da je Miškovićevo osnovno krivično delo korupcija, korupcija u koju su direktno bili umešani Vlahović i Tadić, to valjda svi znaju. Dakle, bez te kombinacije nema ništa od toga i opet podsećamo na postojanje Zagorke Dolovac koja postoji samo na papiru, koja ne radi svoj posao, to morate da prihvatite. Uostalom, delili smo nekad mišljenje o Zagorki Dolovac, a ona se nije nabolje promenila da biste vi vaše mišljenje promenili. Dakle, mi nemamo ništa, opet ponavljam, protiv toga da vi ganjate neke standarde koji bi bili u interesu građana Srbije. Ne vidimo to nešto preterano kada je u pitanju EU.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, pravo na repliku. Izvolite.
Pošto ste već spominjali predsednika Republike Aleksandra Vučića, onda ste sigurno čuli od njega nebrojeno puta da je rekao da Srbija, dok je on predsednik Republike i dok je SNS na vlasti, nikada neće priznati nezavisnost Kosova i Metohije i nikada nećemo priznati Kosovo i Metohiju kao samostalnu državu. Tako da, taj strah kod vas i tu zebnju želim da otklonim. Još jednu stvar želim da vam kažem, o tome je juče govorio vaš uvaženi kolega Aleksandar Šešelj i ne samo juče, EU nije priznala nezavisnost Kosova i Metohije, pojedine države članice EU su priznale nezavisnost Kosova i Metohije, ali mi insistiramo na tome da pet država članica EU nije priznalo nezavisnost Kosova i Metohije. Prema tome, ne možete „ham blok“ da kažete EU je priznala nezavisnost Kosova i Metohije. Evropska unija nije država sama po sebi. To je jedna zajednica država. Bolna je činjenica za sve nas što je većina država članica EU priznala nezavisnost Kosova i Metohije, ali s druge strane ono što je ohrabrujuće to je da pet država članica EU nije priznalo nezavisnost Kosova i Metohije i da se iz godine u godinu povećava broj država koje povlače svoje priznanje nezavisnosti Kosova i Metohije. Morate da vodite računa o još jednoj stvari. Nemojte tako mehanički da stvari delite na to da li je neko priznao ili nije priznao nezavisnost Kosova i Metohije. Jeste to glavna vododelnica, ali ima još jedna stvar koja je važna, imate mnogo država koje su priznale formalno nezavisnost Kosova i Metohije, ali koje su nam bili saveznici da Kosovo ne uđe, kao nezavisna država, ni u Unesko, ni u Interpol, ni u neke druge međunarodne organizacije, a priznali su nezavisnost Kosova i Metohije. Nemojmo od tih država da pravimo neprijatelje. Ne slažemo se sa njima po pitanju priznavanja Kosova i Metohije kao nezavisne države, ali činjenica je da su te države ispale fer i korektne prema Republici Srbiji, jer bez njihovog ponašanja i u Interpolu i u Unesko i u nekim drugim međunarodnim organizacijama Srbija ne bi uspela da spreči prijem Kosova u te važne međunarodne institucije.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, pravo na repliku. Izvolite.
Mi smo ovde govorili predsedniku Republike kada je bila tema Kosovo i Metohija, izneli smo precizno naše stavove i zahteve protiv kojih on nije imao ništa, bar je tako tada rekao i mi smo i razumeli da se neće desiti da on prizna nezavisnost Kosova i Metohije kao samostalne države i mi se to i dalje nadamo, ali prosto ne možemo da propustimo priliku a da na to ne skrenemo pažnju, jer jednostavno to niko nikada ne sme da uradi. Stav EU o Kosovu i Metohiji. Gospodine Martinoviću, znamo mi šta je EU i kad kažemo EU znamo da postoje zemlje koje nisu priznale, ali stav EU i većine zemalja je upravo to da je Kosovo nezavisna država. To jeste pojedinačno svaka od tih država donela na svom nivou, ali to jeste i stav njihovog parlamenta. Nadamo se promeniće se to i u parlamentu tom evropskom, nadamo se mi i da će neke zemlje još povlačiti svoje odluke o proglašenju nezavisnosti, recimo, Francuska kada pobedi Mari Le Pen, Italija kada pobedi Salvini, ali to uopšte nije daleko ni od realnosti, ni vremenski. Tako da, svakako, mi očekujemo da će to i da se desi. Rekli ste takođe, možda u onom prethodnom javljanju, da mi imamo i u državi Srbiji poslanike neke koji trenutno ne sede ovde, koji kažu da je Kosovo nezavisno, koji kažu da se u Srebrenici desio genocid. Nažalost, to jeste tako, ali obaveza svih nas je, zbog javnosti, zbog budućih izbora, zbog birača, da i to napominjemo i da o tome govorimo, da nikada više takvi ne dođu u skupštinske klupe, poslanici, da mi narodu skrenemo pažnju da ne smeju da glasaju za one koji kažu da je Kosovo samostalna država i da je u Srebrenici bio genocid.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, pravo na repliku. Izvolite.
Zahvaljujem. Ja ću reći još jedanput. Dakle, EU nije priznala nezavisnost Kosova i Metohije zato što EU, kao zajednica država, to ne može ni da uradi. Dakle, ne postoji ni jedan akt ni jednog organa EU, ni Evropskog parlamenta, ni Evropske komisije, ni Evropskog saveta kojim se priznaje nezavisnost Kosova i Metohije. Pojedine države, članice EU, su priznale nezavisnost Kosova i Metohije. To je činjenica, ali EU kao zajednica država nije priznala nezavisnost Kosova i Metohije. Na kraju krajeva, to da za EU Kosovo i Metohija nije nezavisna država, pa o tome vam svedoči i dijalog koji je privremeno zaustavljen zbog ovih suludih taksi koje su uveli Haradinaj i Tači na robu koja dolazi na teritoriju Kosova i Metohije iz centralne Srbije. Dijalog se vodi upravo pod okriljem EU. Da li je tako? Što bi EU bila pokrovitelj jednog takvog dijalog ako je za nju nezavisna država Kosovo i Metohija. Onda nemamo o čemu da razgovaramo. Zašto onda idemo u Brisel, ako je za Brisel Kosovo nezavisna država? Očigledno da nije. Dakle, vodi se dijalog oko rešavanja pitanja Kosova i Metohije. Trenutno se ne vodi, ponavljam još jedanput, zbog taksi koje su uvedene iz Prištine, ali je činjenica da se određeni dijalog vodio i verovatno će se u nekoj doglednoj budućnosti taj dijalog nastaviti, ali sama činjenica da se dijalog vodi i sama činjenica da se dijalog vodi uz posredovanje EU, pa to vam jasno govori da EU, kao zajednica država, nije priznala nezavisnost Kosova i Metohije. Još uvek imamo, ne mnogo, ali imamo određeni manevarski prostor unutar same EU da se izborimo za najbolje moguće rešenje, kada je u pitanju Srbija i srpski narod, za Kosovo i Metohiju. Pominjali ste nedavno održane parlamentarne izbore u EU, odnosno izbore za Evropski parlament. Na jednu važnu funkciju u Evropi, odnosno u EU je došao Španac, etnički je Katalonac, ali nije separatista… (Predsedavajući: Privedite kraju.) … to je jako važno. Španija je, priznaćete, jedna ozbiljna i moćna država, jedna od najmoćnijih država u EU. Španija nije priznala nezavisnost Kosova i Metohije, a Španac je postao sada jedan važan funkcioner u sistemu organa EU. Dakle, imamo mi još uvek manevarskog prostora da se borimo za Kosovo i Metohiju i unutar institucija sistema EU. To je teška borba. To je borba Davida i Golijata. To je borba koja je, na kraju krajeva, i pomalo neizvesna, ali nije do kraja izgubljena bitka za Kosovo i Metohiju, čak i kada je u pitanju EU. Nemojte da zaboravite Mađarska je priznala nezavisnost KiM, u neko svoje vreme. Činjenica je da mi sada sa Mađarskom nikada bolje i političke, i ekonomske, i finansijske odnose. Evo u ponedeljak, to građani Srbije treba da znaju, time ću gospodine Arsiću da završim, u ponedeljak Aleksandar Vučić kao predsednik Republike i predsednik Republike Mađarske otvoriće u Zemunu spomenik Sibinjanin Janku, tako ga zove mi Srbi, jel Janko Sibinjanin, to je onaj iz one narodne pesme – kasno Janko stiže na Kosovo itd. Janjoš Hunjad, jel tako. Dakle, podižemo spomenik jednom čoveku koji je važan i za Srbije, a važan je i za Mađare. Za Mađare je važan zato što je bio mađarski nacionalni junak. Ali, nemojte da zaboravite, taj Janko je ili Janoš ipak stigao na KiM, ipak je stigao u Srbiju. Ako se ne varam 1448. godine, ovde u Srbiji, pa štiteći i same Srbe ratovao protiv Turaka. Tako da istorija nikada nije crno-bela. Ni istorija, a ni politička sadašnjost.
Pravo na repliku narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Ne bih ja ovde trošila vreme na teoriju i na istoriju. Nemam ništa protiv, ali gospodine Martinoviću vi imate mogućnost zakažite nam na okrugli sto na RTS, vrlo rado da ću to da radim. Ovde bi govorila o nekim konkretnim stvarima vezanim upravo za rad parlamenta, za EU, za KiM. Istina jeste da, recimo, Komitet evropskog parlamenta, da je tražio od Srbije da prizna faktičko stanje na KiM. Šta je to? To je ono da prati tu politiku. Ajte vi da krenemo malo drugačijim putem. Ajte sada da kažemo da se angažujete na tome da se vrati problem rešavanja KiM, da se izmesti iz EU na nivo Saveta bezbednosti UN, da uključimo Rusiju kao svoju silu zaštitniku, da uključimo Kinu, da uključimo države koje su nam prijateljske da nam pomognu da sačuvamo svoj suverenitet i teritorijalni integritet. U EU mi to ne možemo, koliko god se upinjali postoje prijateljske zemlje i u EU koje to ne bi dozvolite, ali jednostavno su u manjini. Ajde angažujte se da ispravimo greške Vuka Jeremića i Borisa Tadića. Nisu to bile greške, to su bili namerni potezi koji su istina doprineli da je sada rešavanje pitanja KiM mnogo teže nego što je bilo pre toga. Dakle, postoje neke stvari koje su od interesa, svakom normalnom čoveku u Srbiji i svakom patrioti u državi Srbiji, kada su takve stvari u pitanju, kada vam treba pomoć SRS u tom smislu, uvek ćete je imati, to nije sporno. Nemojte da nas, izvinite na izrazu zamajavate, zato što imate mnogo više vremena, pa vi sada pričate neke bajke da zamaglite suštinu. Suština je da nam većina zemlja u EU insistira da priznamo da je Kosovo samostalna država. Mi vam kažemo nemojte to da uradite. Još uvek verujemo da nećete.
Pravo na repliku narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Evo, ja ću pokušati da, naravno sumnjam da ću da razuverim moju koleginicu Radetu kada su njeni stavovi u pitanju, ali još jedan stav u prilog naše teze. Ni jedna država članica EU, ali slovom i brojem ni jedna, dakle nula država članica EU nisu ratifikovali tzv. SSP sa tzv. republikom Kosovo. To je takođe jedna činjenica koju morate da imate u vidu. Iako pogledate sadržinu, dakle ako pogledate tekst Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju koji je EU zaključila sa Republikom Srbijom i tekst sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju koji je zaključen sa Prištinom, videćete da su to dva potpuno različita teksta, pri čemu ni u jednoj državi članici EU i kod onih koji su priznali i kod onih koji nisu priznali, ali mi insistiramo na onim državama koje su priznale nezavisnost KiM nije ni započeo postupak ratifikacije SSP sa Kosovom. Zašto? Zato što se još uvek vodi dijalog oko toga kako će izgledati konačno rešenje za KiM. Dakle, i ti tamo u EU, odnosno u državama članicama EU vode jednu realističnu politiku. To što su oni priznali nezavisnost KiM, znate, to je jedan akt vlade, na jednom komadu hartije. Jedno je komad hartije, a drugo je stvarnost. Vide i oni da država Srbija nije sasvim isterana sa KiM. Vide i oni da je država Srbija i dalje prisutna na KiM, pa dole su i dalje naše škole, dole su i dalje naše zdravstvene ustanove. Republika Srbija i danas investira mnogo novca iz budžeta u sredine u kojima žive Srbi. Projekat „sunčana dolina“, projekat izgradnje kuća za lica koja su interno proterana sa KiM. To sve govori, ne samo građanima Srbije, nego i tim državama koje su priznale nezavisnost KiM da je KiM još uvek nerešena stvar i da zbog toga nema ni potrebe da ulaze u ratifikaciju SSP sa, u stvari jednom teritorijom, čija državnost je i te kako upitna. Što se tiče ovog, kako ste rekli …2,52. Hvala, neću da kradem vreme.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Kamo lepe sreće da taj SSP nikada nisu ratifikovali ni sa Srbijom, SSP nas je zavio u crno i našu privredu i našu poljoprivredu i da je pameti i mudrosti da se odreknemo toga, odnosno da poništimo tu ratifikaciju, mnogo brže bismo razvili poljoprivredu i privredu uopšte u Srbiji. Ali, eto, potpisan je CEFTA sporazum u vreme vlasti Vojislava Koštunice i mi na ovaj način pomažemo da se prosto podsete i građani, ne samo narodni poslanici ko je sve učestvovao u tome da KiM sve više klizi prema samostalnost. Mi nikada nismo rekli da ste vi najodgovorniji, da ste jedini odgovorni. Mi smo ti koji stalno kažemo da je 14 raznih sporazuma, pojedinačnih potpisao Borko Stefanović, a vama zameramo što ste sve to objedinili u jedan Briselski sporazum, odnosno dva. To je problem. Dakle, ne mislimo mi da su problemi počeli sa vama, ali smo spremni da vam pomognemo da ih rešimo, rešenja još uvek postoje, načini još uvek postoje, samo treba imati dobru volju i treba se odreći nekih mantri. Jednostavno, EU nek ide svojim putem, mi da idemo svojim putem, da idemo tamo gde ima šanse da pomognemo svom narodu. Kažete - Srbija pomaže, investira na KiM, mora i treba i u obavezi je i treba još i više. Dakle, i to je jedan od načina da pokazujemo da je KiM sastavni deo Republike Srbije. Ne morate time da se hvalite, nije loše da napomenete, da se čuje, da čuju i ti tzv. prijatelji iz Evrope, nemojte ni od njih to da krijete, da je Srbija i dalje spremna da u svakom smislu, pa i finansijskom pomaže svoj narod na svojoj teritoriji, na KiM.
Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Pokušaću da nastavim tamo gde sam se zaustavio. To pitanje koje je otvorila gospođa Radeta o misiji EU na KiM, kao što znate, to je zahvaljujući politici Borisa Tadića. On je u odgovoru na stav generalnog sekretara UN iz 2008. godine praktično pozvao Euleks da dođe na KiM. Mi sad imamo činjenicu da su na KiM prisutne dve, a u neku ruku tri misije. Prisutan je i dalje UNMIK, sa smanjenom administracijom, sa smanjenim kapacitetima, ali je i dalje prisutan. Što znači da nismo u potpunosti, mada smo jednim delom sigurno, ali nismo u potpunosti istisnuli problem KiM iz okvira UN. Drugo, na KiM je prisutna vojna misija KFOR-a. Ako pažljivo čitate Rezoluciju 1244, koju je doneo Savet bezbednosti UN, makar formalno-pravno, KFOR je misija UN, iako u Rezoluciji 1244 na koju se mi Srbi vrlo često pozivamo, piše da će u toj misiji suštinski da učestvuju NATO snage, kao što i učestvuju. Ali, formalno-pravno, budući da je to omogućeno Rezolucijom 1244, KFOR je takođe misija UN. Dakle, imate dve misije UN i imate jednu misiju koja je čisto na nivou EU, a to je Euleks. Idealno bi bilo za Republiku Srbiju da je problem KiM isključivo na nivou UN. Zato što u UN imamo države, konačno, imamo u Savetu bezbednosti UN dve države, na koje uvek možemo da računamo da će biti na strani Srbije, ne samo kad je u pitanju KiM, nego i ono pitanje o kome ste vi danas nekoliko puta govorili, a to je pitanje genocida. Da nije bilo rezolutnog ruskog stava u Savetu bezbednosti UN na ceo srpski narod bio bi stavljen žig da je genocidan i time bismo pretrpeli nenadoknadivu istorijsku štetu. E, sad, da li je moguće u ovom trenutku, za mesec dana ili za šest meseci da mi, da se tako kolokvijalno izrazim, isteramo misiju EU sa KiM - nije moguće. Mi sa tim ljudima moramo da sarađujemo. Ali, moramo da sarađujemo tako, i mi to činimo, tako da to bude u interesu građana Srbije, a posebno srpskog naroda koji je ostao da živi na KiM. (Predsedavajući: Privodite kraju.) U sledećem javljanju ću da vam pročitam jedan tvit koji je u međuvremenu Vladimir Todorić, ako se ne varam, jel on beše potpredsednik stranke, potpredsednika Narodne stranke Vuka Jeremića, pa ćete da vidite da sad počinjete da ulazite u mrtvu trku vas i Vuka Jeremića oko toga ko je veći protivnik dolaska Makrona u Srbiju.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Što se tiče misije EU na KiM, znamo kako se sve to dešavalo, gospodine Martinoviću, bili smo tada u istoj poslaničkoj grupi, i vi ste bili u Srpskoj radikalnoj stranci. Sećate se da je u Skupštini doneta Rezolucija, da je Vuk Jeremić otišao u Savet bezbednosti UN, da je tamo promenio ono što nije usvojeno u Narodnoj skupštini, kad se vratio rekao je da ga je naterao Boris Tadić. Naravno, u međuvremenu se ispostavilo da su oni bili ista ekipa. Bili su i tada formalno, ali da su radili za nekog drugog tada i jedan i drugi. Kada je u pitanju KFOR na KiM, vi ponekad kad govorite o tome i o nekim stvarima stiče se utisak kao da vi nama objašnjavate nešto što mi ne znamo. Znamo mi to dobro i upravo zbog tog mi pričamo već mesecima da treba Srbija zvanično da traži vanrednu sednicu Saveta bezbednosti UN i da upravo zato što je KFOR na KiM tražimo da se u misiju KFOR-a uključe ruska i kineska vojska. Rusija je bila nekada na KiM i upravo zbog takvog odnosa tadašnje vlasti oni su povukli svoje jedinice, jer su shvatili da Srbija tada nije branila KiM, pa onda što bi oni. Dakle, sada su promenjene okolnosti, verujemo i u srpskoj vlasti, i zato treba da insistirate na onome na šta vas mi upozoravamo i skrećemo pažnju već mesecima. Treba da se oslobodite sujete, ne mislim na vas lično nego na vlast, treba da se oslobodite sujete i kad čujete da vam kažemo nešto što je zaista korisno za državu i za narod, da to onda lepo i prihvatite. Naravno, od izuzetnog je značaja da naša vojska bude spremna za, ne daj bože, da može da brani naš narod na Kosovu i Metohiji.
Zahvaljujem. Po amandmanu, narodni poslanik Aleksandar Marković. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, ono što smo čuli od jedne koleginice kao primedbu, ja stvarno ne znam kakve veze ima i Vlahović i Đelić i ko tu još beše, Labus, Dinkić, Pitić i ostali sa Srpskom naprednom strankom? Ja to zaista ne razumem. Svi u Srbiji znaju da su u pitanju ljudi koji su pokrali Srbiju, ojadili zemlju u svakom smislu, uništili ekonomiju. Tu nema nikakvog spora i to svako u Srbiji zna. Pre toga su, da bi došli uopšte na vlast, izveli puč, zapalili i ovu Skupštinu u kojoj se mi danas nalazimo, i zgradu RTS-a i upadali sa puškama i dugim cevima u razne institucije, prebijali ljude, oformljivali krizne štabove, itd, itd. Nakon njih, sledeća Vlada koja je došla je nastavila proces devastiranja Srbije u svakom smislu i silne pljačkaške privatizacije o kojima smo malo pre govorili, i stotine i stotine preduzeća koja su ugasili i stotine hiljada ljudi koji su ostali bez posla, kao direktna posledica njihovog štetočinskog upravljanja zemljom. I sada kada SNS, na čelu sa Aleksandrom Vučićem, da li kao premijerom ili danas kao predsednikom države, pokušava da zemlju vrati na zdrave noge, da popravi ekonomsku sliku, da obnovi razorenu privredu, da ozdravi stanje javnih finansija, da napravi u svakom smislu te reči od Srbije i uspešnu i uređenu zemlju, vi nam sada spočitavate nekog Vlahovića i Đelića. Dakle, prosto svako ima pravo da ode na taj Kopaonik. Da li je neko bio na Kopaoniku, da li je neko govorio na Kopaoniku, koga to zanima? Nikakve veze sa nama nemaju. Možda imaju veze sa ovima koji nisu danas tu? Možda ima veze sa Đilasom? Možda ima veze sa Vukom Jeremićem? Možda i sa Boškom Obradovićem? Ko će ga znati. Ali, sa SNS to nema nikakve veze. Zahvaljujem.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Neće biti baš tako. Ja sam dva puta rekla i još jednom ću ponoviti, postoje informacije da je Đelić suvlasnik "Vansi erporta" koji je kupio naš aerodrom. Da li je to plaćeno delom sredstava od 11 miliona evra koje je Đelić ukrao u Srbiji preko "Meridijan banke"? Kažete šta imate sa Dinkićem? Ništa, osim što je doveo bin Zajeda, osim što je njegov zamenik, u to vreme su još imali stranku, Suzana Grubješić je bila ministar u jednoj od vaših vlada, osim što je ta Suzana Grubješić i dan danas tamo neki savetnik za nešto evropsko, ne znam ni ja, imate tih na tone. Dakle, imate i te kako veze. A i da nema tih veza, naše pitanje je - kako je moguće da oni nisu procesuirani? Vi stalno govorite - SNS, Vlada na čelu sa Aleksandrom Vučićem, itd. Pustite Aleksandra Vučića, nemojte stalno da se krijete iza njegovog imena. Hajde, kažite nešto - Tužilaštvo, na čelu sa Zagorkom Dolovac, uradilo je to i to. Pustite vi ono što vam niko ne spori. Hajde malo da pričamo o onome što je sporno. Kako je moguće da vam nije palo na pamet da vi ovde u Narodnoj skupštini pokrenete pitanje, evo, gde nam je izveštaj tužilaštva? Naterali su vas ovi iz Evropske komisije i ovde smo imali razne izveštaje ovih tzv. nezavisnih tela, raspravljali smo o njima, namestili ste to da bude u vreme kada je pola radnog vremena Skupštine pokriveno teniskim mečevima, da se čak ni o tome u javnosti ne čuje, a za vas bi bilo bolje da ste pustili da se o tome govori pred što je moguće širom javnošću. Imamo gore u materijalu izveštaj tužilaštva. Kad ćete da donesete da ovde raspravljamo, ali da posadite ovde Zagorku Dolovac, a ne da pošalje nekog zamenika, pa da onda raspravimo ovo o čemu mi ovde raspravljamo?
Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Reagujem, prekršen je član 107, gospodine Arsiću. Prilikom izlaganja gospodina Markovića trebali ste da reagujete, ne iz razloga što je on koristio svoje javljanje po amandmanu gospođe Radete da priča o nečemu o čemu ništa ne zna, već da reagujete kao upućen čovek u političkom životu Srbije upravo na to što je on izgovarao. U ovoj Narodnoj skupštini je 2012. godine, izabrani ste i vi tada za narodnog poslanika, mislim da niste tada bili potpredsednik, ili jeste, ne znam, položena zakletva ministara, upravo u Vladi u kojoj je bila u koalicija SNS, a njen premijer Ivica Dačić i prvi zamenik premijera Aleksandar Vučić, zakletvu je položio kao ministar finansija i privrede Mlađan Dinkić. Gospodine Markoviću, da ste se elementarno pripremili za ovo zasedanje i ovo o čemu sada razgovaramo, u pitanju je uništavanje srpskih banaka. To su „Beobanka“, „Investbanka“, „JIK banka“, banke koje je upravo uništio, evo, gospodine Arsiću, sve o tome znamo, govorio je, pa ja ne znam koliko puta, hoćete da vam nađem stenografske beleške od 2002. do 2000. i koje godine, nebrojeno puta u Skupštini Republike Srbije. Jel tako, gospodine Arsiću? Pa, da. Što niste reagovali? Taj koji je uništio banke i koji je doveo do stečaja, eto zato što one nisu likvidne i ne mogu da posluju, a da bi doveo ove mafijaške strane banke, jer je i on uzimao novac od njih, pa je u jednoj stranoj banci danas savetnik, je baš bio ministar u vašoj Vladi. Morali ste sa njim da razgovarate. Taj vam je krojio politiku finansija i privrede. To je bilo zajedničko ministarstvo. Taj se pitao, dakle, ceo taj period za te dve godine, od 2012. do 2014. godine, gde će svaki dinar da ide, kako će da se troše pare iz budžeta, kako će da se transferna sredstva daju opštinama i gradovima. Vi kažete – mi sa tim nemamo nikakve veze. Ne, mi imamo veze. Pa, vi imate veze, jer da biste napravili tu koaliciju, vi ste uzeli jednog takvog partnera. Ne možete sad svega da se perete. (Predsedavajući: Privodite kraju.) Snosite odgovornost za nešto. Ovo sada što radite je u nekim segmentima interes građana Srbije, ali poslušajte naše dobre namere. Mi smo, pre svega, stranka koja vodi računa o državi i o nacionalnim i državnim interesima. Sada ćete, gospodine Markoviću, da kažete, možda vi izađete ovde ispred Skupštine, evo završiću, pored vas prođe Vlahović, vi nećete da mu kažete, možda ste vi tako fini da kažete – e, gde si lopove? Ja ću da mu kažem, kad ga vidim, da mu kažem – gde si lopovčino, ti nisi u zatvoru? Svakome ću tako da kažem i svaki normalan čovek koga je ojadio i ostavio bez kore hleba.
Koleginice Jovanović, ja sam o tom društvu pričao i prekjuče, od 2002. godine… Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Evo, da krenemo od onog što je bilo poslednje, od tog famoznog Dinkića. Aleksandar Vučić je Dinkića isterao iz Vlade Srbije, niste ga isterali vi. Dakle, Aleksandar Vučić je taj koji je isključio Mlađana Dinkića iz Vlade Srbije i isključio ga iz političkog života Srbije. To je jedna stvar. Repliciram vama iz SRS zato što stalno vezujete Mlađana Dinkića za Aleksandra Vučića, iz meni potpuno nepoznatih razloga. Dakle, Aleksandar Vučić je taj koji je isključio i isterao Mlađana Dinkića iz Vlade. To niste uradili ni vi, niti bilo ko drugi, nego je uradila SNS. Što se tiče francuske kompanije „Vansi“, ona nije kupila Aerodrom Beograd, kao što je rekla… (Vjerica Radeta: Nego je uzela koncesiju.) Polako, nemojte da budete nervozni. Dakle, dužan sam da govorim istinu, a vi možete da se ljutite koliko god hoćete.
Molim vas, koleginice.
Dakle, francuska kompanija „Vansi“ nije kupila i nije dobila u vlasništvo Aerodrom „Nikola Tesla“ Beograd, nego je sa Vladom Srbije zaključila Ugovor o koncesiji. Koncesija podrazumeva pravo te francuske kompanije da u određenom vremenskom periodu koristi, odnosno upotrebljava resurse Aerodroma Beograd, ali kada istekne Ugovor o koncesiji on se vraća na korišćenje Republici Srbiji. Dakle, Republika Srbija nije izgubila vlasništvo nad Aerodromom „Nikola Tesla“ Beograd, on je i dalje u vlasništvu Republike Srbije, samo je trenutno dat na korišćenje po osnovu Ugovora o koncesiji ovoj francuskoj kompaniji. Toliko, da bi građani Srbije znali. Što se tiče Izveštaja Državnog veća tužilaca, vi nas stalno pitate – gde nam je Zagorka Dolovac? Sad ja vas pitam – a šta mi imamo sa Zagorkom Dolovac? Nemamo ništa. Dakle, ona nije ni član ni funkcioner SNS i nemamo nikakve potrebe da se pravdamo i da objašnjavamo građanima Srbije gde se nalazi Zagorka Dolovac. Ono što treba da objasnimo građanima Srbije, Odbor za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu je na svojoj sednici koja je održana pre nekoliko dana razmatrao izveštaj Državnog veća tužilaca, mogli ste da dođete na tu sednicu Odbora i da pitate predstavnike Državnog veća tužilaca za sve što vam nije jasno u vezi Zagorke Dolovac i u vezi rada Republičkog javnog tužilaštva. Ostao sam dužan građanima Srbije, molim vas, gospodine Arsiću, da mi omogućite da ovo kažem, ostao sam dužan građanima Srbije da kažem jednu važnu stvar. Pomenuo sam tvit koji je u međuvremenu obrisao Vladimir Todorić. Ovih dana se digla velika prašina i ta tzv. kvazielita i kvaziinteligencija ustala je protiv Aleksandra Vučića zato što navodno vređa inteligenciju u Srbiji, odnosno ljude koji su završili fakultete, koji su profesori univerziteta itd, svojim autorskim tekstom u „Politici“ – „Elita i plebs“. E sad, taj pripadnik elite Vladimir Todorić, on sebe smatra elitom, on je potpredsednik stranke Vuka Jeremića, danas je tačno u 11.01 časova, u međuvremenu je, kažem, obrisao taj tvit, da građani Srbije ne bi videli kakva je to elita, napisao, ja se izvinjavam damama i izvinjavam se građanima Srbije, ali tako piše u njegovom tvitu – baboje*ac, trenutno aktuelan. Eto, to je ta elita. Zbog toga sam ovo morao da pročitam. Ma koliko da je tvit degutantan, sadržina je degutantna, ali ta sadržina govori da je Aleksandar Vučić potpuno u pravu kada je te ljude poput Vuka Jeremića, poput Borisa Tadića, poput raznih Bakića, poput raznih eksperata za sve i svašta nazvao lažnom inteligencijom i kvazielitom. Ovako se ne izražava niko ko je elementarno pristojan, a pogotovo se ne izražava pripadnik tzv. elite. Međutim, pripadnik tzv. elite, inače, Vladimir Todorić je advokat Vuka Jeremića po jednoj tužbi koju je Vuk Jeremić podneo protiv Aleksandra Vučića, dakle, on je napisao ovakav jedan tvit i sada je on pripadnik elite. Aleksandar Vučić je potpuno u pravu i sve što je napisao u onom autorskom tekstu u „Politici“ je potpuno u pravu. Mi imamo posla sa lažnom inteligencijom, mi imamo posla sa lažnom elitom. Onaj ko je zaista elita, pa to za sebe nikad neće da kaže, ali onaj ko za sebe tvrdi da je on elita, a da svi drugi ne vrede ništa, zapravo pokazuje da je obrnuta situacija, da on ne vredi ništa. Dakle, razni Todorići, Bakići, Borisi Tadići, Boško Obradovići itd, oni u stvari ne predstavljaju nikakvu elitu u Srbiji. Ta elita je uništila srpsku privredu o kojoj ste vi maločas govorili, ta elita je uništila srpske banke. Mi koji predstavljamo plebs, koji kažemo da nismo elita, nazivaju nas krezubima, nazivaju nas sendvičarima, nazivaju nas botovima, pa, mi, eto, takvi kakvi smo, mi smo uspeli da oživimo srpsku privredu, mi smo uspeli da konsolidujemo javne finansije, mi smo uspeli da uspostavimo najbolje moguće odnose i sa Ruskom Federacijom, i sa Kinom i da nam dolazi francuski predsednik itd. Mi, takvi, nikakvi, krezubi sendvičari, mi smo to uspeli. To onoj lažnoj eliti nit je ikad uspelo niti će ikad uspeti.
Pravo na repliku narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Ne znam baš kakve veze ovo poslednje ima sa nam, osim što sam počela svoju diskusiju sa tim da su petooktobarci uništili privredu, ostavili ljude bez posla itd. Ali, to malopre objašnjavanje šta je koncesija i moje kolokvijalno izražavanje, mislim prosto, da nije fer, ne svrstavam se na taj način u tu elitu o kojoj ste govorili. Kolega Martinoviću, ja znam šta ste vi po struci, a znate i vi. Vi, dobro znate da sam ja pravnik koji je pravni fakultet u Sarajevu završila za 3,5 godine sa prosekom 8,7 i nemojte meni objašnjavati šta je koncesija. Ali, gde je Zagorka Dolovac, to jeste dužni. Kažete – šta mi imao sa Zagorkom Dolovac? Ništa, osim što ste skupštinska većina koja ima pravo da kaže da pošalje sad odavde zahtev, insistiramo da sutra u devet sati ovde bude Zagorka Dolovac i da je narodni poslanici malo protresu i preispitaju šta je ona to radila, šta nije radila, i zbog čega jeste ili nije radila. Znate li da takvu nadležnost ima ova Narodna skupština? Mi, evo tražimo mesecima, godinama, ali, mi nemamo nažalost, trenutno, tu moć da možemo to da uradimo. Vi, možete. Kažete – što nisam došla na Odbor. Šta ću ja na Odboru. Ja pričam ovde. Što bi ja Odboru pričala sa nekim službenicima iz tužilaštva, iz Veća tužilaca, ne znam ni ko je bio. Mi hoćemo da se ovde razgovara. Na kraju krajeva, ako to obezbedite, ako razgovaramo na taj način sa Zagorkom Dolovac, pa, vi ćete mnogo tog tereta skinuti sa vaše grbače, mnogo toga više nećemo pitati vas, kad nam ona bude dala odgovore, a, to može biti Boga mi, i taj razgovor, možda i razlog da se inicira i njena smena. Jel, sve to imamo pravo, pogotovo vi kao skupštinska većina. Vi, sad mene pitate šta imamo sa Zagorkom Dolovac. Eto, to.
Pravo na repliku narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Malo ste kontradiktorni gospođo Radeta. Kažete šta ćete vi na Odboru da razgovarate sa tamo nekim službenicima iz Državnog veća tužilaca, a pre neki dan ste sa njima razgovarali ovde na plenumu kada je Državno veće tužilaca, predložilo, (Vjerica Radeta: Na plenumu hoću.) Pa, na plenumu, to su ti isti ljudi. Što ste onda sa njima razgovarali kad tu nije bila Zagorka Dolovac? Dakle, nije bila Zagorka Dolovac, a vi ste razgovarali sa njima. Onda, u čemu je razlika između razgovora sa njima na plenumu i u Odboru? Zagorka Dolovac nije bila ni na Odboru ni na plenumu, a vi ste sa tim ljudima razgovarali, pošto je išao njihov predlog za izbor zamenika javnih tužilaca. Pitate me zašto sam pročitao ovaj tvit. Ovaj tvit sam pročitao zato da bi građani Srbije još jedanput se uverili da mi imamo posla u Srbiji sa lažnom elitom, sa lažnom inteligencijom, sa ljudima koji maltene uvode rasističke principe u političkom delovanju i dele građane Srbije na one koji su intelektualno superiorni, to su navodno oni, i na nas koji smo intelektualno inferiorni. To je nacistička, to je fašistička teorija društva. Mi se otvoreno protiv toga borimo. Mi smatramo da su svi građani Srbije ravnopravni, da su svi jednaki, bez obzira da li su završili fakultet, ili nisu, da li su doktori nauka, ili nisu. Kažete da vam držim predavanje. Ne držim vam predavanje, ali sam dužan da kao predsednik poslaničke grupe upozorim građane Srbije kad god kažete nešto što nije istina, ne mislim da ste hteli da slažete, daleko od toga, ali kada kažete nešto što nije istina da bi to išlo na štetu SNS. Dakle, nije Vlada Srbije i nije predsednik Republike prodao Francuzima Aerodrom „Nikola Tesla“, nismo prodali nijedan važan resurs države Srbije koji je od strateške važnosti za našu ekonomiju, nego je Aerodrom „Nikola Tesla“ izdat u koncesiju sa krajnjom namerom da kada istekne ugovor o koncesiji, to bude mnogo profitabilnija firma nego što je bila pre nego što je ugovor o koncesiji zaključen. Zbog toga se ugovori o koncesiji, između ostalog, i zaključuju, ne sa vlasništvo Republike Srbije i ostaće vlasništvo Republike Srbije. Još jedan prilog mojoj tezi koliko je ovo lažna elita. Ovaj Vladimir Todorić, koji naziva ovako kako naziva predsednika Francuske Makrona, podneo je tužbu u ime Dragana Đilasa protiv Republike Srbije radi naknade, kaže, nematerijalne štete. Piše tužba sa predlogom privremene mere, tužilac je, dakle, Dragan Đilas je javna ličnost i političar, predsednik stranke slobode i prava. Pa, taj Todorić ne zna ni kako se zove Đilasova stranka a sebe naziva elitom. Ta Đilasova stranka koja bi navodno trebala da bude socijaldemokratska, a Đilas je udaljen od socijaldemokratije kao Isus Hrist od inkvizicije. Dakle, nikakve veze nemaju. Ne može neko ko je najbogatiji čovek u Srbiji da se bori za prava radničke klase. Ne može, po definiciji ne može. On je svoju stranku nazvao strankom slobode i pravde, a ovaj Todorić koji piše ovakve gadosti na Tviteru, Đilasovu stranku kao njegov advokat naziva strankom slobode i prava. Dakle, ovo je još jedna dokaz o lažnoj inteligenciji, o lažnoj eliti i da je bio u pravu Aleksandar Vučić kada je rekao za njih da su kvazi inteligencija i da su kvazi elita i da prave lažnu podelu u Srbiji na elitu i na plebs. Ako smo mi ovakvi kakvi smo plebs, super, mi ćemo takvi i da ostanemo, ali ćemo Srbiju da guramo napred, ali nikada više ovakvi Todorići, Đilasi, Jeremići neće doći u poziciju da pljačkaju i da pune svoje džepove.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Da podsetim samo, stav SRS je da rasprava u Narodnoj skupštini pred javnošću sa obaveznim prenosom cele rasprave na drugom programu RTS demokratska tekovina koju nikada niko ne sme da se odrekne. Naš stav je takođe, odbori postoje, zna se zašto formalno postoje. Mi mislimo i nikada to nismo krili da suštinska je glavna rasprava treba da se vodi upravo ovde pred javnošću Srbije. To je razlog zašto smo razgovarali sa predstavnicima Državnog veća tužilaca ovde, a zašto nismo hteli da pravimo čampras divan tamo negde na odboru. To je naš stav i uvek će tako biti, nikada to nismo krili. Što se tiče tog tvita i tog kako se zove, Todorića, razumem ja zašto ste vi pomenuli, zato što hoćete malo sad o tome da pričate i nemam ništa protiv, ali ne razumem zašto je tu u kontekstu razgovora sa nama. Srpska radikalna stranka nikada nije bila elitistička stranka. Srpska radikalna stranka je stranka koja se uvek dičila tim da sve što ima u Srbiji ima i u našoj stranci. Nikada se nismo stideli nijednog člana. Nikada se nismo stideli nijednog birača, ne kažem da vi to radite, ali sada govorim u ime SRS. Slažem se da su ovim trenutno praznim klupama sedeli ljudi, većina njih koji su imali te fašističke stavove, vrlo često ne samo kada su u pitanju Vučić i naprednjaci, već kad su u pitanju srpski radikali. Oni su ti koji su procenjivali da oni misle da Šešelj ne može biti poslanik, da ja ne mogu biti potpredsednik Narodne skupštine, da su radikali ovakvi i onakvi, da smo mi tamo negde ne znam šta radili i oni su se zalagali. Ovde sede ljudi, trebalo bi da sede, ljudi koji su tražili da se SRS briše iz evidencije, kako oni kažu da se ugasi. I mi to znamo, i gde ćete fašističkiji stav o tome. Mi to znamo, oni to jesu, ali samo onda da budemo realni, mnogo pre su počeli na taj način nas da označavaju, sada se ne takmičimo, ali govorimo o istim ljudima.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Pravo na repliku. Izvolite.
Ono što je činjenica, to je da je glavna meta i Dragana Đilasa, Vuka Jeremića, Boška Obradovića, Borisa Tadića i svih drugih eksponenata te raspale DS, upravo Aleksandar Vučić. Mislim da se oko toga svi građani Srbije slažu. Dakle, nema napadanije ličnosti u Srbiji u ovom trenutku, u političkom smislu od Aleksandra Vučića, pri čemu se ti napadi ne zaustavljaju samo na njegovoj ličnosti, kao predsednika Republike i kao predsednika SNS, nego se ide i dalje, pa mu se vređa sin i to ne samo Danilo, nego i dete koje ima dve godine, pa mu se vređa ćerka Milica, pa mu se vređa supruga, pa mu se preti tužbom bivšoj supruzi Kseniji Vučić, zato što žena vodi jednu emisiju na televiziji „Pink“, a njima se ne dopada ono što radi i kakav program emituje televizija „Pink“, pa onda ajmo opet da udarimo direktno ili indirektno po glavi Aleksandra Vučića. Ja sam zbog toga ovo rekao, ne zbog vas, nego zbog građana Srbije. Oni su se svi udružili, svi skupa, oni koji su do juče bili smrtni neprijatelji. Ko ih je udružio? Udružila ih je mržnja protiv Aleksandra Vučića, ne protiv vas, uz svo dužno poštovanje. Znaju oni da im niste vi glavni politički konkurent, znaju oni ko je najpopularniji, znaju oni koga narod u Srbiji najviše voli i koga narod u Srbiji najviše poštuje, zbog hrabrosti i zbog svega onog što je uradio za Srbiju, pa po njemu najviše udaraju. Preko televizije „N1“, preko brojnih štampanih medija, preko društvenih mreža, nema gadosti koju nisu izrekli na račun Aleksandra Vučića, na račun njegove porodice i Boga mi, na račun mnogih od nas koji smo javne ličnosti u ime SNS. Dakle, vodi se jedna otvorena hajka protiv čoveka koji je imao hrabrosti da napiše jedan autorski tekst u „Politici“ i da ogoli sve te ljude kao lažnu elitu, kao ljude koji, u stvari, zastupaju rasističku ideju, o tome da postoje nadljudi i podljudi. Navodno oni su nadljudi, oni su ibermenš a mi smo untermenš. Mi smo oni koji su ispod. Građani Srbije dobro razumeju, mene baš briga šta o tome misli Boris Tadić, Vuk Jeremić i Dragan Đilas. To kakva su oni elite, oni su pokazali na delu, ali građani Srbije dobro znaju i građani Srbije dobro razumeju da mi koji smo navodno plebs da mi vučemo Srbiju napred i u političkom smislu i u ekonomskom smislu i u finansijskom smislu, da smo mi omogućili investicije, nova radna mesta, nove puteve, nove železnice, nove bolnice, da mi imamo hrabrosti da pogledamo narodu u oči, imamo hrabrosti da razgovaramo sa građanima, zato Aleksandar Vučić i vodi ovu veliku akciju po celoj Srbiji, gde treba da obiđe svih 29 okruga u Republici Srbiji. Zato što hoće da vidi na licu mestu kakvi su problemi koji tište građane Srbije, da sa njima razgovara i da se aktivno uključi u rešavanje tih problema. Ja mislim da se tako ponaša odgovoran političar, a ovi koji narod nisu videli ni na slici, koji tvrde da su elita, oni su pokazali ko su i šta su dok su bili na vlasti. Upropastili su sve živo. Zadatak nas iz SNS je da demokratskim sredstvima, a ne motornim testerama, ne dugim cevima, ne bagerima, ne kamionima, demokratskim sredstvima sprečimo Đilasa, Vuka Jeremića, Boška Obradovića, te lažne socijaldemokrate, te lažne nacionaliste, a u stvari fašiste i naciste da ikada više dođu na vlast u Srbiji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite, po amandmanu.
Poštovane koleginice i kolege, ja sam taman mislio da će ova replika između kolege Martinovića i koleginice Radete da nadmaši po dužini čuveni meč Đoković – Federer, ali izgleda sam se prevario. Počeću sa amandmanom pošto sam se javio po amandmanu. (Vjrica Radeta: Ko je Novak Đokovoć, a ko Federer?) Iskreno rečeno, i ti i on ste moji radikali, pa ne mogu da vas delim. Mnogo toga je tačno u izlaganju koleginice Radete, ali Srbija kao jedna ozbiljna zemlja mora da poštuje i one zakone koji su doneti pre dolaska na vlast bilo koje većine. Tako da, veoma je teško izbrisati sve ovo što je rekla koleginica Radeta, iako ima mnogo toga što je ona rekla da je tačno. Sa druge strane, vezano isto za nešto o čemu je danas bilo govora, to je ovaj napad na prof. dr Vojislava Šešelja, u listu „Danas“. Ja sam jedan od poslanika koji nema razloga da se ustručava i da se stidi da kaže u Srebrenici nije bilo genocida i mislim da svaki čestit i pošten građanin Srbije treba da se suoči sa onim što se desilo u Srebrenici i na osnovu činjenica, a dr Vojislav Šešelj je to veoma lepo obrazložio, šta je genocid i koje mora elemente da ispunjava. Evidentno je da tamo nije bilo genocida. Međutim, mnogi koji žele da nanesu Srbiji ljagu, koji žele da blate Srbiju i njene građane, pokušavaju, nažalost, ima i onih koji su u Srbiji, koji su iz Srbije, pokušavaju da to negiraju i da nas prikažu kao genocidan narod. Šta kod kolege Šešelja nije bilo u redu u jučerašnjem izlaganju? On je to i sam rekao, on je takav čovek, on je sa veoma teškim i grubim rečima se obratio koleginici koja je pisala o tome da je Srbija genocidna zemlja i da smo mi genocidan narod i ja njemu mogu da zamerim samo način na koji je govorio, ali činjenice o kojima je govorio su tačne. (Vjerica Radeta: Nisi rekao koja vrsta mungosa.) Da. Osim toga, bila je ovde jedna veoma duga rasprava koja je govorila o tome da su pojedinci, kako reče i kolega Marković, a i koleginica – nešto krali. Ja se ne slažem sa tim činjenicama i ja kažem sad ovde, nisu oni ništa krali, oni su pljačkali, opljačkali su Srbiju, uništili su je, doterali su je do propasti, do ruba, do ivice. E, sad, šta tu predlažem koleginici Radeti i svim ovim vrsnim pravnicima. Ja se slažem da zakon mora da se poštuje, ali vi pravnici morate da nađete modus i da se ti koji su zakone donosili da bi pljačkali, jer kako mi reče jedan novinar skoro, kaže – nema ništa od toga profesore, niko neće biti kažnjen. Srbija je zemlja u kojoj je pljačka legalizovana. Takve su zakone donosili da bi mogli da pljačkaju. Ja verujem u naše pravnike, u naše pravosuđe i verujem da će pronaći način da te koji su pljačkali, ne krali, nego pljačkali, jer ono što Velja kaže – ajde malo kraduckate, to je sitno. Ovo je enormno i mnogo velika pljačka i treba naći moduse i načina da ti ljudi zasluženo budu kažnjeni. Uopšte me ne interesuju njihova imena, ne interesuju me njihove funkcije. Svako neka bude kažnjen i nagrađen onako kako zaslužuje. Mi se nalazimo pred vremenima koje su dosta teška i koja će imati velike posledice po Srbiju i budućnost njenih građana. To mi govori i činjenica, bio sam skoro na jednom saboru, u jednom mesu u Srbiji, gde se čuo glas običnog čoveka i podsetilo me to na neku prošlost iz Srbije, gde su ti pesnici i guslari i ljudi koji su prenosili poruke za budućnost svojim umećem pevali, odnosno prikazivali nam šta će da se desi, pa sad, koliko se sećam, ja ću jedan stih koji sam tu čuo da probam da sad ovde ponovim. Kaže: „Pred Srbiju došli teški dani. Digli glave svi srpski dušmani. Hoće krst naš časni da nam sruše, da nam pravoslavlje otkinu iz duše“. Narod je to lepo opevao u današnjem 21. veku, 2019. godine, pa gledajte šta nas čeka, a mi se svađamo bespotrebno, jedni govorimo protiv Srbije, drugi je branimo. Nema nama spasa i sreće dok ne shvatimo da je Srbija jedna i jedina naša zemlja i da svi moramo da je branimo svim srcem i svom snagom koju imamo. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, naravno da je ovaj zakon koji je pred nama i amandman… Zakon je dobar, amandman nije. Smatram da je Vlada u pravu što ga je odbila. Ovaj Zakon o regulisanju javnog duga Republike Srbije po osnovu ne isplaćene devizne štednje građana, položene kod banaka čije je sedište na teritoriji Republike Srbije, a i njihovim filijalama na teritorijama bivših republika SFRJ je izvanredan i dobar. Mi smo ovakve izmene i dopune donosili i prošle godine, jedino se ovde radi o tehničkim nekim stvarima, a to znači pomeranje rokova kako u pribavljanju dokumentacije, tako i u otplati rata. Umesto deset, svodi se na osam, tako da štediše neće biti oštećene u pogledu vremena. Međutim, ovde ima jedan problem. Kolega Martinović je spomenuo jedan deo građana iz bivše Republike Srpske Krajine i baš sa njima imamo jedan, hajde da kažemo, nerešeni problem o kojem sam ja nagovestio da ću govoriti, a to je što kod dokumentacije ne mogu pribaviti štednu knjižicu zato što su bile ratne okolnosti. Jedan deo tih štediša bio je na ratištu i ostavio je u kući štednu knjižicu i, normalno, zapaljena je kuća i štedna knjižica. Sada banke u bivšim republikama, znači filijale, imaju popise i iznose, međutim mi u izmenama zakona smo stavili da je validna dokumentacija samo knjižica i kartica. Mislim da Ministarstvo finansija tu ne bi trebalo praviti probleme i da imaju razumevanje, pošto dokumentaciju imaju druge banke, to jest sledbenici tih banaka u tom smislu. Moram da kažem da bivši režim nije vodio računa o ovom problemu. Ja sam lično tražio kod bivšeg, hajde da kažem, ministra i bivšeg guvernera Dinkića. Nije pokazivao interesovanje baš za ovu kategoriju štediša iz ove bivše socijalističke republike. Međutim, ne treba nas to čuditi, jer taj bivši režim je vodio računa samo o sebi, o svojim džepovima, jer je opljačkao Republiku Srbiju. Nije tačno da nismo procesuirali jedan deo, hajde da kažemo, bivših političara. Pet ministara, o tome je govorio i kolega Martinović, i to u prvom redu Saša Dragin, Oliver Dulić, Jasna Matić, Slobodan Milosavljević i ministar Predrag Bubalo. To je pet ministara i dva pomoćnika. Dakle, dobro je što u novoj vladi, dakle novim vladama posle DOS-a, nijedan ministar nije procesuiran, što znači da je Vlada vrlo odgovorna i da vodi računa o državi i finansijama u ovoj državi. Dozvolite da kažem nešto, pošto je spominjano, o poseti predsednika Francuske, Makrona. Kako rekoše kolege, tradicija prijateljstva srpskog i francuskog naroda je duga. Ona je još duža nego 19. vek, nego i 17. vek. Ona potiče iz 12. veka, od Stefana Nemanje. Od tada je veliko prijateljstvo. Moram da vam kažem, poštovani narodni poslanici, da Stefan Nemanja i teza koju ja zastupam i jedan deo istoričara, njegova supruga Ana je upravo Francuskinja. Ona je bila sestra Luja VII, francuskoga kralja i prilikom posete Stefana Nemanje Francuskoj, tamo su mu se i dva sina rodila, prilikom povratka, pošto su Vizantinci napali Srbe, Srbi su tražili pomoć od Francuskih vitezova. Osim toga, da im vrate Nemanju. Prilikom povratka, Francuski kralj je rekao Nemanji, citiraću ja ovako „Tronoški rodoslov“ - Evo ti dva ova cveta, radi se o ljiljanu, koja predstavljaju dva tvoja sina. Deo mog cimera neka bude deo tvog cimera, završen citat. Radi se o grbu ovome koji stoji ovde poviše vas, gospodine Arsiću, i o ljiljanu tom. To je taj krin cvet. On seže od 12. veka, a ne iz novijih vremena. I, da ja ne idem u širinu, to prijateljstvo se provlačilo kroz čitav srednji vek, pogotovo u 17, 18. i 19. veku. Što se tiče primedbi na gospodina predsednika Makrona, što je rekao, kako kažu neki narodni poslanici, da je Kosovo država, to nije sporno kada je pozicija njegove Vlade i države, jer su to pre dolaska njega na vlast priznali republiku Kosovo, ali je dao nadu za kompromisno rešenje. To je velika stvar i to je ogromna stvar. Šta vi, gospodo narodni poslanici, danas ovde govorite o Kosovu? Pa, mi imamo trećinu narodnih poslanika koji priznaju Kosovo kao državu. Da li je to tačno? Da li hoćete da vam citiram sada predsednike svih poslaničkih grupa i poslaničkih stranaka koji su priznali? Njih 15 ima. To su svi oni kojih danas nema ovde, poslaničkih stranaka i grupa. To je suština. Mi u unutrašnjem dijalogu koji je vođen oko pitanja Kosova nismo to rešili, jer predstavnici onih političkih stranaka i grupa kojih danas nema u ovom visokom domu, nisu hteli jer su otpisali Kosovo. Dakle, isto i u pogledu Srebrenice. O čemu mi pričamo? Pa, trećina narodnih poslanika to ovde tvrdi. Hoćete reći da Čedomir Jovanović ne tvrdi da je u Srebrenici bio genocid? Taj narodni poslanik, koji je lider jedne stranke, kaže ovako: "Republika Srpska je nastala na genocidu, na srebreničkom genocidu, na etničkom čišćenju, nezabeleženom u Evropi posle Drugog svetskog rata", 23. juna 2012. godine, a mi prigovaramo Makronu i njegovoj državi? Ovde ja nisam čuo da ste mu prigovorili, gospodo. Da li znate šta je još taj poslanik rekao? Citiram: "Republička vlast je tretirala i još uvek tretira Vojvodinu na pokvaren način i zbog toga Vojvodini treba dati pun suverenitet i priznati je kao nezavisnu zemlju", 26. oktobar 2012. godine. Gospodo narodni poslanici, pa imamo ih ovde trećinu takvih. Pa, da li znate šta je Albin Kurti rekao? Evo, 5. aprila 2006. godine u 10.25 minuta izjavio je, citiram, da bi voleo da predsednik Vlade Republike Srbije bude Čedomir Jovanović ili Žarko Korać, jer oni, kako je rekao, jedini priznaju nezavisnost Kosova. Molim vas, o čemu mi pričamo? Pa, tu je i Nenad Čanak. Pa, on juče čeka Makrona, a on je taj koji je rekao 5. marta 2017. godine: "Spreman sam da priznam nezavisnost Kosova" itd. Taj isti Nenad Čanak je nedavno, nazad deset dana, 24. juna 2019. godine, izjavio: "Kosovo nije Srbija, nego prostor na kome žive neki ljudi koji imaju zaokruženu celinu". Pa, šta mi hoćemo? Pa, hoćete li da vam citiram Vuka Jeremića, zvanog Vuka potomka i vođu međunarodne bande lopova i prevaranata za Kosovo? Tu je i Dragan Đilas. Tu je i poljoprivrednik u pokušaju Zoran Živković, koji je 2003. godine na Međunarodnoj konferenciji u Beču rekao: "Ne interesuje me Kosovo hoće li biti naše ili nečije drugo itd". Dakle, o tome toliko i o Srebrenici toliko. Ono što je prof. dr Vojislav Šešelj rekao ovde u utorak po pitanju genocida u Srebrenici je tačno sa aspekta nauke, gospodo, a nekakvi novinari misle da mogu lupetati šta god hoće, ali ne mogu, bre! To je stvar nauke. Zna se šta je genocid. Može negde da se pobije i 15-20 hiljada ljudi, ali ne mora biti genocid. Postoje tri uslova koja trebaju biti uslovljena, ispunjena, a Srebrenica nema te uslove pogotovo pripremni period, odnosno nameru ili nakanu kako bi rekli braća Hrvati itd. Dakle, ja o tome ne želim da govorim, ali evo i u ovom visokom Domu, trećina narodnih poslanika, pa setite se Sandre Rašković Ivić, koja je rekla na hrvatskoj televiziji da u Srebrenici je bio genocid itd, i Oluja da je humanitarna stvar. Pa ponovio je Slaven Letica ponovo nedavno na HRT-u, kada su razgovor vršili o političkoj situaciji ovde u ovom visokom Domu, pa su govorili o Bošku Obradoviću, kaže: „On je neznatan, jedino ga Sanda Rašković Ivić podržava“, koja je rekla, citiram, tako Slaven Letica kaže: „ Da je u Srebrenici bio genocid“, završen citat itd. Dakle, to je problem. Mene jedino čudi, gospodo narodni poslanici, šta radi tužilaštvo? Pa ove izjave koje sam vam ja citirao sve potpadaju pod Krivični zakonik Srbije, član 305. do 321. Pa kako se oni zovu, koji ruše državni integritet? Pa izdajnici države. Vidite, ja nemam problem da to kažem. A znate ko nam prigovara da im kažemo da su izdajnici države zato što se zalažu za cepanje teritorijalnog integriteta? Upravo oni koji to rade. To su NATO prašinari, a to su oni kojih danas nema u ovom visokom Domu. I na kraju, da ja završim ovaj deo, ja neću sa njima više da se bavim. O njima je najbolje rekao njihov DS ambasador, vrli Svetislav Basara, citiram: „Demokratska stranka, u raznim varijantam,a je samoupravna interesna zajednica muljatora i lopuža“, završen citat, Svetislav Basara, dana 22. maja 2019. godine. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Pa, potakao me je kolega Atlagić, divnim svojim izlaganjem da napomenem još nešto što se tiče Francuza i Jelene Anžujske. Upravo zbog te Jelene Anžujske od Kraljeva pa tamo do Studenice, nekada davno njen budući suprug, Uroš Prvi, posadio je jedno divno drveće u dolini Ibra i napravio Dolinu jorgovana. Posadio je milione jorgovana koji i dan danas traju i označavaju da je došla majka naših kraljeva, Dragutina i Milutina, u jednu divnu, kulturnu i obrazovanu zemlju. Sada bih se vratio na amandman i na jedno divno izlaganje i obrazlaganje koleginice Vjerice Radete, koja je dosta toga rekla u čemu bih se ja u potpunosti složio sa njom,pre svega o onoj našoj ekonomskoj propasti i uništenju od 2000. do 2012. godine i to je nesporno. I više puta smo i ovde istakli u svim našim izlaganjima i u našim diskusijama ko je zaslužan za ovaj ekonomski sunovrat Srbije do 2012. godine. Moj lični utisak je da nam ta DOS vlast je nanela više zla u ekonomiji i privredi, no što su i one sankcije pre toga i NATO bombardovanje. Što se tiče onog drugog dela izlaganja, pominjala je tu ekonomske forume. Mogu vam reći, ekonomske forume organizuju pre svega strukovna udruženja. Kada je Kopaonički forum u pitanju to je Savez ekonomista Srbije. Igrom slučaja, i ja sam par godina učestvovao u radu nekog drugog foruma, to je Miločerski forum, koji su u onoj prethodnoj državi SRJ organizovali Savez ekonomista Srbije i Crne Gore, Veselin Vukotić i Aleksandar Vlahović i Đunić itd. Tu su donošene raznorazne preporuke. Pre svega, pričalo se tih godina, to je znači negde 2004, 2005, 2006, 2007. godine o tranzicionoj ekonomiji i o tranzicijama šta će nas zadesiti? Zadesilo nas je jedno veliko čudo. Hvala Bogu da ova Vlada ne ceni te stavove. Znači to mogu da budu savetodavni stavovi i ništa više. Ova Vlada zna šta radi i ona vodi ekonomsku politiku države, a ne neki ekonomski forumi. I kolega Arsić je mnogo lepo obrazložio obrazlažući zašto neće prihvatiti amandman, na koji način je prethodna vlast vraćala tu staru deviznu štednju i šta je radila i koje transakcije i koje muljatorske radnje radila. Mene više interesuje nešto drugo. Malopre je kolega Martinović pročitao neku tužbu, tužbu koju je podne advokat Todorić u ime Dragana Đilasa, pa me to podseća na nešto što sam juče pročitao - Dragan Đilas podnosi tužbu protiv Republike Srbije zato što je javna ličnost, zato što se javno priča o njemu i njegovom imetku. A ja bih postavio jedno pitanje, da li je neko uspeo za dve godine da stvori nenormalno bogatstvo? Pa to nigde nema na svetu. I odjedanput se sada pojavljuje neka priča, ne od onih 74 hiljade evra, juče je izjavio da je on u to vreme imamo stotinak u inostranstvu firmi koje su imale promet 60 miliona evra. Pa zar je trebao da neko javno u ovoj Skupštini pokrene tu temu i mi sad znamo, izgleda da čovek nevin, on je samo 60 milina za vrlo kratko vreme zaradio, ali nikom nije rekao? Pominje tamo samo tih 74 hiljade kada je prijavljivao imovinu. Lepo je to rekao kolega Arsić, da je bilo sreće da je neko usvojio davno onaj zakon o kome danas nećemo raspravljati jer nema amandmana, verovatno ne bi smo došli u takvu situaciju da se neko za vrlo kratko vreme obogati, a da narod sve više i više propada, da pada u bedu i da u jednom trenutku ostanemo bez 400 hiljada radnih mesta. Amandman koleginice Radete neću prihvatiti ni u kom slučaju, jer ovo što piše u članu broj 1. upravo jeste ono za šta se zalaže predsednik Republike već dugi niz godina i sve ove vlade koje su od 2012. godine pa do danas i ova skupštinska većina. Znači, poštovanje prava. Poštovanje tuđih sporazuma, poštovanje tuđih odluka, ali to govori da Srbija hoće da sarađuje, da je Srbija na pravom putu, da Srbija hoće da stvara, da Srbija želi napredak. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nataša St. Jovanović. Izvolite, koleginice.
Zahvaljujem predsedavajući Arsiću. Poštovane kolege narodni poslanici, mislim da smo svi ovde istog mišljenja na osnovu onoga što je izrečeno od mojih kolega, a to je da ko god je krao ili vršio malverzacije treba biti uhapšen i treba biti osuđen. Ja verujem da je pravda spora ali dostižna iako bi lično želela da to bude znatno brže. Što se tiče amandmana, da pojasnim. Predviđena je isplata štediša sa prostora cele bivše Jugoslavije do 31. avgusta 2019. godine, tj. do 29. februara 2024. godine po sadašnjem zakonu. Važećim zakonom je bila predviđena isplata do 2023. godine. Pomeranje rokova je posledica nemogućnosti da štediše pribave dokumentaciju od nadležnih institucija u bivšim republikama, što znamo i sami da to ni malo nije lako jer su ih šetali od jedne institucije do druge. Reč je o deviznoj štednji građana sa prostora nekadašnje Jugoslavije, položenoj kod banaka, čije je sedište na teritoriji Srbije i njihovim filijalama na teritoriji bivših republika SFRJ. Po samo j presudi Evropskog suda za ljudska prava u Strazburu, devizne štediše sada stiču prava iz bivših jugoslovenskih republika da mogu da naplate svoju deviznu štednju i to nije ništa sporno. Da je SNS bila na vlasti, ovo se pitanje sigurno ne bi odlagalo ovoliko dugo i mnogo bi se ranije rešilo. Naši prethodnici su se isključivo zaduživali samo iz razloga da kupe socijalni mir. Mi to, očigledno, ne radimo. Uočeni problemi u vezi za prikupljanjem potrebne dokumentacije iz bivših republika SFRJ su doveli do potrebe da se i produži rok, koji su kao potvrdu o deviznoj štednji umesto deviznih knjižica koje su bile daleko preglednije, dobijali i devizne, kartice deviznog računa. Produženje roka za podnošenje prijava koje je u ovom članu 1. zakona, kako sam i rekla zbog prikupljanja dokumentacije, ima i za posledicu pomeranje, to je potpuno jasno. Lako je kritikovati i sve što se preduzme, a opet sa druge strane nema konkretnih predloga. Šta znači ovo - briše se, kada u članu 1. samo se pojašnjavaju prava građana? Srpskoj radikalnoj stranki se zamera što je rešila decenijska pitanja kredita, na primer, u švajcarcima. Zatim, nama je dosta stavljanja stvari pod tepih. Mi stvari rešavamo i čistimo nagomilane probleme. Iz ovog svega rečeno, mislim da ovaj amandman koleginice - briše se, apsolutno je neprihvatljiv. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jelena Žarić Kovačević. Izvolite, koleginice.
Hvala vam, gospodine Arsiću. Uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da i ja dam svoj doprinos ovoj raspravi. Govorilo se o štedišama koje pokušavaju da ostvare svoja prava. Upravo zbog njih raspravljamo o ovom predlogu, ali se i osvrćemo na neka ranija vremena i na sve ono što je vlast zapravo propustila da uradi u korist svojih građana. Kolege su pomenule poslanike koji nisu tu, pominjali su tu prazne klupe gde treba da sede oni koji su vršili vlast do 2012. godine. Znate, jako je loše kada jedna parlamentarna stranka, kao što je DS, bojkotuje parlament i brani svojim poslanicima da učestvuju u radu. Doduše, čuli smo u medijima iz izjava sa njihovih konferencija za novinare da oni prebacuju nama i kažu da su oni vratili staru deviznu. Međutim, ono što su oni uradili jeste samo da su iskoristili građane, od kojih su za smešne pare kupili obveznice da bi ih svojim tajkunima prodali za mnogostruko veće iznose, za drastično veće iznose. Onda, ja ne znam zašto očekujemo u parlamentu od bilo koga iz takve stranke, iz takve vlasti da nešto kažu, jer sumnjam da bi i pred građanima i pred javnošću priznali šta su radili. Čini mi se da odgovore na neka pitanja izgleda da nikada nećemo da dobijemo. S druge strane, imamo svakodnevne performanse i predstave. Evo, sada je aktuelan Dragan Đilas, koji sam odlazi u policiju, valjda da bi zamaskiralo ono što je radio i ono i zbog čega će biti pokrenute istrage. On misli da će građani tim performansima poverovati. Mislim da se džabe trudi. On je u ponedeljak otišao do Uprave policije za grad Beograd i tražio da se od njega uzme izjava, jer ga navodno državni organi optužuju za pljačku RTS-a i tvrde da je pokrenuta istraga protiv njega. Znači, ponovo farsa, ponovo zamazivanje očiju građana, koje su uprte u rešenja u odgovore koji se očekuju od tih istih državnih organa. On je to, naravno, uradio da bi pokazao da je čist političar, ali smatram da je sa time malo i zakasnio. Zaboravio je, sa druge strane, da i građani kojima priređuje svakodnevne prestave ponešto znaju, pa tako znaju da policijski službenici nemaju ovlašćenje da daju informacije koje su predmet postupanja tužilaštva. Suština se vrlo lako vidi. Prvo, to je panika koja se javlja kod Đilasa i ekipe zbog najavljene istrage o njihovim aferama, a drugo, sasvim sam sigurna da Vučića i SNS na izborima neće moći da pobede. Zbog toga pribegavaju lažima, izmišljotinama, kojima žele da diskredituju Aleksandra Vučića i njegove saradnike, kako bi kako tako ostali u nekoj političkoj trci. Ja se zaista nadam da će oni odlučiti da ne bojkotuju izbore. Ja se nadam da će oni odlučiti da izađu na izbore, jer na taj način ćemo videti kakva je njihova politika bila i kako se ponovo gubi od Aleksandra Vučića i SNS. Nama ovde ostaje da radimo svoj posao, da donosimo zakone koji će našim građanima popraviti životni standard. U skladu sa tim, ja ću ponoviti da ću dati podršku i ovom predlogu zakona koji se odnosi na one građane, na štediše koji su svoje štednje položili do 1992. godine i želim im da ostvare svoja prava. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, ovlašćeni predstavnik SRS.
Samo da otklonimo jedan nesporazum. Naime, ovde je Međunarodni sud pravde doneo presudu i ona je izvršna i obavezujuća za Srbiju. Srbija ovde čini više nego što traže od Srbije, u smislu da daje dodatni rok kako bi pribavili potrebnu dokumentaciju svi oni koji su bili štediše, pogotovo devizne štediše „Invest banke“ u BiH, konkretno u Tuzli. Sud je odredio na osnovu pilot presude koja su to lica, 8.000 lica ima pravo da potražuje svoju staru deviznu štednju i tu se završava čitava priča. I amandman SRS ide u tom pravcu. Onaj ko do sada nije obezbedio, pa šta treba toliko Srbija da bude tolerantna? A, imajući u vidu, gospodo, vi očigledno niste do kraja, neki od vas nisu upućeni u čitav ovaj predmet, konačan dogovor oko isplate stare devizne štednje između bivših republika je Sporazumom o sukcesiji. Svaka republika isplaćuje svoje građane. Ovo je izuzetak. Ovde se radi o osobi, odnosno dve osobe koje su tužile „Invest banku“. I banka za međunarodno poravnanje, zbog nestrpljenja predsednika te banke, je donela ovako nakaradnu odluku. Sve je predmet Sporazuma o sukcesiji. Mi imamo problem, kad već govorite o tome, toliko patriotizma izražavate, mi imamo problem sa ljudima koji su živeli u Republici Srpskoj Krajini i drugim delovima Hrvatske. Imamo problem zato što oni zbog nepotpune dokumentacije još nisu podneli zahtev za isplatu stare devizne štednje. Znate šta su Hrvati uradili? Hrvati su obavestili Međunarodni sud pravde da su oni svim svojim građanima, čitajte državljanima, isplatili to. Njih ne interesuje ovo što su proterali „Olujom“. Ali, nešto što je itekako frapantno, bukvalno, to je da u slučaju „Ljubljanske banke“, na osnovu rasprave po komisijama koje čine Međunarodni sud pravde, predstavnik Slovenije je izuzeo svoje mišljenje i napustio rad komisije, jer je rekao da je to nepravda, da je Slovenija, odnosno „Ljubljanska banka“ isplatila staru deviznu štednju. Međunarodni sud to nije hteo da uvaži. Ali je napustio. A, predstavnici Srbije ostali su na toj komisiji koja je usvajala ovakav jedan predlog, koja je donela ovakvu odluku. Daleko od toga da su oni mogli promeniti ovu odluku, kao što predstavnik Slovenije nije mogao, ali je napravio taj moralni gest, napustio je. O čemu mi ovde pričamo danas? Očigledno da imate zadatak. Pričamo o tome da neko u sred Srbije kaže da je Kosovo samostalna država i da pri tome zvaničnici Srbije ne reaguju. Pa, ne mora da se reaguje na neki grub način, ne mora da se napusti taj skup, ali može da se kaže da je to određeni propust rukovodstva te države, da narod te države ne razmišlja tako, da narod Francuske ne razmišlja tako najbolje vam govore rezultati koji su rezultati izbora u Francuskoj. Najviše Francuza je glasalo za politiku koja ne prihvata Kosovo kao samostalno. O tome se radi. To je moralni čin. Da je predstavnik Srbije prilikom zasedanja komisije napustio ovu komisiju, pa da čovek kaže hajde, u redu. Ne, nego hoćete da budete, što bi narod rekao, veći katolici od pape. Rok istekao, ko je pribavio dokumentaciju, pribavio, ko nema kompletnu dokumentaciju, šta da se radi. Srbija ima problem u dokazivanju. U čemu se sastoji, između ostalog, problem? Srbija ne može da dođe do tačnog podatka da li je stara devizna štednja uložena u privatizaciju nekih firmi u BiH. I Srbija tu ima problem i Srbija to treba da preseče. Ne može da dođe do validne dokumentacije. Što da se čekaju više? Pa, nemojte ljudi, to je presuda Međunarodnog suda pravde. S njom je sve izdefinisano. Zato je SRS podnela ovaj amandman koji glasi da briše ovo što se produžava rok za pribavljanje dokumentacije. Nema potrebe. Ako se nanese neka nepravda eventualno, pa imaju pravni lek, ti isti imaju pravni lek.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Reč ima predsednik poslaničke grupe SNS, Aleksandar Martinović, pravo na repliku. Izvolite.
Meni zaista nije jasno šta je gospodinu Mirčiću sporno kod ovog zakona. Prvo, ne radi se o odluci Međunarodnog suda pravde, gospodine Mirčiću, nego se radi o odluci Evropskog suda za ljudska prava. To su dve potpuno različite institucije. To je jedna stvar. Druga stvar, da bi građani Srbije razumeli o čemu uopšte govorim, zakon se zove Zakon o regulisanju javnog duga Republike Srbije po osnovu neisplaćene devizne štednje građana položene kod banaka čije je sedište na teritoriji Republike Srbije i njihovim filijalama na teritorijama bivših republika SFRJ. Vi ste maločas spominjali Srbe koji su proterani iz Hrvatske, odnosno Srbe koji su proterani iz Krajine, pa između ostalog ovaj zakon ide i njima u prilog. Mnogi Srbi iz Hrvatske su deponovali svoju deviznu štednju kod banaka čije je sedište bilo na teritoriji Republike Srbije, odnosno kod banaka koje su imale sedište na teritoriji Republike Srbije i svoje filijale u bivšim jugoslovenskim republikama. Mnogi Srbi, zna to Marko Atlagić, znam to i ja, ja sam rođen u Hrvatskoj, dakle, mnogi Srbi iz Hrvatske su štedeli upravo u bankama čije je sedište bilo na teritoriji Republike Srbije ili koje su imale svoje filijale na teritorijama bivših jugoslovenskih republika, odnosno između ostalog i u Hrvatskoj. Ovaj zakon ide u prilog građanima tako što se produžavaju rokovi, da bi građani… Mi kada govorimo o građanima Republike Srbije, da se potpuno razumemo o čemu govorimo, ne govorimo samo o ljudima koji su rođeni u Srbiji i čiji su im dedovi i babe rođeni u Srbiji. Mi govorimo i o građanima Republike Srbije koji su došli iz Korduna, Like, Banije, Slavonije, Dalmacije u Srbiju u periodu od 1991. do 1995. godine i koji su objektivno imali problem sa prikupljanjem validne dokumentacije, a da bi mogli da ostvare prava po osnovu neisplaćene devizne štednje. O tome je govorio i Marko Atlagić. O tome sam govorio i ja. O tome su govorile i druge moje kolege. Dakle, ovo je zakon koji ide u prilog građanima Republike Srbije, generalno, a i onim građanima Republike Srbije koji su to u međuvremenu postali, a proterani su iz Hrvatske, odnosno proterani su sa teritorije nekadašnje Republike Srpske Krajine.
Zahvaljujem, kolega Martinoviću. Kolega Mirčiću, želite pravo na repliku? Izvolite.
U pravu ste u preciziranju naziva suda, to ste u pravu, ali niste u pravu u ovom delu, gospodine Martinoviću. Imate slučaj „Poštanska štedionica“ koji je sličan ovome, ali nije rešen na ovakav način i niste u pravu kad kažete da su obuhvaćeni građani koji su živeli na prostorima Republike Srpske Krajine. Za njih se mora donositi posebna odluka. Ovo je na osnovu zahteva lica koji su državljani BiH i njihova matična republika nije prihvatila da im isplaćuje štednju, o tome se radi, nego Srbija mora da im isplati. To je izuzetak, a ovo sve ostalo je logično što ste rekli. U „Poštanskoj štedionici“, na osnovu Sporazuma o sukcesiji, svaka republika je isplaćivala svoje građane, a ovde Srbija isplaćuje građane drugih država, drugih republika. O tome se radi. Ovde Slovenija isplaćuje građanine druge republike, koji imaju državljanstvo, u ovom slučaju BiH i istovremeno i Nemačke. O tome se radi. To su dva slučaja, izuzeci, i ova odluka je na bazi tih slučajeva, gospodine Martinoviću. Za ljude koji su živeli u Hrvatskoj, koji su štedeli u „Zagrebačkoj banci“, mora se ponovo prolongirati rok. Nije to generalno. Ovo je na bazi odluke suda, gospodine Martinoviću. Nije na bazi odluke Srbije o vraćanju dugova. Ovde sud obavezuje rok tačno kad to treba da se vrati. Nemamo mi ništa protiv da bude nadoknađena šteta, pogotovo našim sunarodnicima koji su proterani, koji ne mogu ostvariti elementarna prava, ali zašto da radimo izuzetak, zašto sudsku odluku da mi na svoju ruku, na neki način, kršimo, prolongirajući vreme za koje oni treba da nabave dokumentaciju? Radi se o državljanima BiH, gospodine Martinoviću, koji su štedeli u „Invest banci“ u Tuzli, ekspozitura u Tuzli.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, pravo na repliku. Izvolite.
To bi sve bilo u redu, gospodine Mirčiću, da to tako piše u Predlogu zakona, ali to ne piše. Govori se o građanima koji su imali deviznu štednju položenu kod banaka čije je sedište na teritoriji Republike Srbije i njihovim filijalama na teritorijama bivših republika SFRJ. Kad se kaže građana, u Narodnoj skupštini Republike Srbije misli se, pre svega, na građane Republike Srbije. Vi ste sad pomenuli, slučaj „Zagrebačke banke“, pa „Zagrebačka banka“ nema veze, ona nije predmet regulisanja ovog zakona. „Zagrebačka banka“ je imala sedište u Zagrebu, u Hrvatskoj. Ovde se radi o bankama koje su osnovane u Republici Srbiji, odnosno imale sedište u Republici Srbiji i pored toga imale svoje filijale na teritorijama bivših jugoslovenskih repulika. Iz iskustva znam da su mnogi Srbi iz Hrvatske štedeli upravo u tim, uslovno rečeno, u to vreme, srpskim bankama. Štedeli su u srpskim bankama, a u međuvremenu su izbili oružani sukobi na teritoriji Hrvatske, došlo je do promene vlasti u Hrvatskoj, počelo je proterivanje Srba iz Hrvatske još 1991. godine, pre nego što su se desili „Bljesak“ i „Oluja“, desili su se 1995. godine „Bljesak“ i „Oluja“ i veliki broj tih ljudi, koji su u međuvremenu postali građani… Hajde da raščistimo i tu stvar. Kad se kaže građani, misli se u stvari na državljane. Dakle, mnogi Srbi koji su proterani iz Hrvatske su u međuvremenu postali građani tj. državljani Republike Srbije, a štedeli su, imali su deviznu štednju u bankama koje su imale svoje sedište na teritoriji današnje Republike Srbije, a te banke su imale svoje filijale, između ostalog, i u Hrvatskoj. Ovim zakonom idemo u prilog, odnosno pomažemo tim građanima, produžavamo im rok da bi mogli da prikupe validnu dokumentaciju i da bi mogli da ostvare svoja prava. O tome se radi, jer mnogi ljudi nisu uspeli da ponesu sa sobom devizne knjižice ili neki drugi dokaz da su štedeli u tim bankama i mnogi Srbi iz Hrvatske su čisto iz patriotskih razloga, još u to vreme, 70-ih, 80-ih godina, štedeli u bankama koje su imale svoje sedište na teritoriji Republike Srbije, a svoje filijale u Zagrebu, Osijeku, Rijeci, Splitu, Zadru, Dubrovniku itd. Mislim da je ovaj zakon apsolutno u korist građana Republike Srbije i oni koji su, da kažem, autentični građani Republike Srbije i oni koji su to postali zato što su proterani iz Hrvatske, iz BiH i iz nekih drugih bivših jugoslovenskih republika.
Zahvaljujem, gospodine Martinoviću. Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, pravo na repliku. Izvolite.
Što bi rekli – ako laže koza, ne laže obrazloženje Vlade. Gospodine Martinoviću, evo, pročitaću vam jedan deo tog obrazloženja, mada vi imate isti taj tekst, pa možete da pratite, a gde se kaže da je zakon donet u izvršenju obaveza Republike Srbije u skladu sa presudom Evropskog suda za ljudska prava i predmetu Ališić i drugih protiv BiH, Hrvatske, Srbije, Slovenije i Bivše jugoslovenske Republike Makedonije itd. Gledajte, slučaj Ališić je slučaj protiv „Ljubljanske banke“. To je slučaj protiv „Ljubljanske banke“. To je ta pilot presuda, pa je tom logikom, na osnovu te pilot presude, i slučaj „Invest banke“ isto presuđen. Slovenci su tvrdili da su kroz kapital koji je ulagala „Ljubljanska banka“ i njen naslednik „Nova Ljubljanska banka“ nadoknađene sve štete tako što se uračunao i poslovni prostor i sve, međutim sud je doneo takvu presudu. To su slučajevi „Investbanke“ i „Ljubljanske banke“ i ovde je Ministarstvo zbog obaveze prema presudi ovog suda donelo takvu odluku, ali nama je nerazumljivo zbog čega se produžava rok, to nam je nerazumljivo u ovom slučaju gde sud donosi presudu. Sud je sve izdefinisao, rekao rok koji se mora ispoštovati i sve izdefinisao. Uzmite predmet taj, gospodine Martinoviću, vi ste vrstan pravnik pa ćete videti i mi se slažemo sa tim što ste vi izneli, i te kako znamo da su dobar deo Republike Srpske Krajine koji su naseljavali štedeli u srpskim bankama, odnosno u filijalama, ali imate i one koji su živeli u Zagrebu, bili su veći Zagrepčani nego sami oni purgeri. Što to kriti? Sad su velikosrbi, sretao sam ih ja s početka i znam ih sve, neki sede ovde, bili veliki Hrvati, čak i izraze hrvatske zadržali, mada je teško govoriti o hrvatskom jeziku jer ne postoji, ali izraze koje je još nametnuo Ante Pavelić rado koriste, to je jače od njih. Nije ovde u pitanju ta vrsta patriotizma, ovde je samo u pitanju racionalno ponašanje da vidimo da na bazi ovoga, da kažemo produžavamo rok i za ljude koji su živeli u Hrvatskoj. O tome se radi.
Zahvaljujem. Pravo na repliku narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Što se tiče obrazloženja gospodine Mirčiću, vi ste pročitali samo deo obrazloženja. Dakle Zakon o regulisanju javnog duga Republike Srbije i da ne čitam sada ceo naziv, donet je u izvršavanju obaveza Republike Srbije u skladu sa presudom Evropskog suda za ljudska prava u predmetu Ališić i drugi protiv BiH, Hrvatske, Srbije, Slovenije i Bivše Jugoslovenske Republike Makedonije. Dakle, ovde se ne radi o slučaju Ališić protiv Srbije, nego o slučaju Ališić protiv pet bivših jugoslovenskih republika. To je jedna stvar. Druga stvar, neću sada ulaziti u ovaj deo polemike, koji iskren da budem nisam najbolje razumeo, da ovde sede poslanici koji govore jezikom Ante Pavelića, taj deo nisam razumeo, ali to sada nije bitno. Radi se o sledećem, ovaj zakon i mi na tome insistiramo, ide u korist Srba koji su u međuvremenu proterani iz Hrvatske zato što su štedeli u bankama koje su imale svoje sedište na teritoriji Republike Srbije, a svoje filijale između ostalog i u Hrvatskoj. Šta su uradili Hrvati 1991. godine kada je počeo rat? Oni su upali u filijale i „Beogradske banke“ i mnogih drugih banaka koje su imale sedište u Republici Srbiji i zaplenile kompletnu imovinu tih banaka, kompletnu imovinu, ne samo novac, celokupnu imovinu tih banaka i do danas u najvećem broju slučajeva ta imovina nije vraćena bankama koje su osnovane u Republici Srbiji. Ovaj zakon se između ostalog odnosi i na Srbe koji su postali u međuvremenu državljani Srbije zato što su proterani iz Hrvatske. Druga stvar, nemojte da zaboravite onu drugu stranu medalje kada je u pitanju Evropski sud za ljudska prava. Tamo imate čitav niz slučajeva u kojima Srbi iz Hrvatske tuže Hrvatsku zbog toga što im nije izmirila obaveze po osnovu neisplaćene devizne štednje, a štedeli su u bankama koje se smatraju hrvatskim, odnosno koje su osnovane na teritoriji sadašnje Republike Hrvatske, a u ono vreme Socijalističke Republike Hrvatske. Kada govorimo o presudama Evropskog suda za ljudska prava, znam šta vam ovde bode oči, ovo prezime Ališić. Ališić je tužio između ostalog i Srbiju pa sada Srbija mora da postupa po presudi Evropskog suda za ljudska prava. Moramo da postupamo, jer će onda i drugi morati da postupaju kada su u pitanju naši ljudi koji vode sporove pred Evropskim sudom za ljudska prava, neki protiv Slovenije, neki protiv Hrvatske, neki protiv BiH, a to su vam mahom Srbi, etnički Srbi. Imate takvih slučajeva koliko hoćete pred Evropskim sudom za ljudska prava. Ne možete onda u takvim situacijama da birate ovu presudu ću da poštujem, a ovu presudu neću da poštujem. Mi ćemo poštovati ovu presudu, ali ćemo onda insistirati da se poštuju i sve sledeće presude koje budu donete, jer ova presuda ima karakter precedenta, dakle, nečega što je postalo zakon, odnosno pravilo. Ako je u ovom slučaju doneta presuda u korist Ališića protiv pet bivših jugoslovenskih republika, onda Srbija kao država sa pravom očekuje da se ista takva presuda donese u korist Srba koji su tužili banke ili države koje su nastale na prostorima bivše Jugoslavije, poput Slovenije, poput Hrvatske, poput Bosne i Hercegovine, poput Bivše Jugoslovenske Republike Makedonije.
Zahvaljujem. Pravo na repliku narodni poslanik Milorad Mirčić.
Vidite o čemu se radi ovde. Malo ste komplikovani gospodine Martinoviću, ali potpuno je jednostavno. Ovde Emina Ališić tuži „Ljubljansku banku“, ali da ne bi išla od nemila do nedraga što bi se reklo, ona je tužila i BiH i Sloveniju. (Aleksandar Martinović: Ali što je tužila Makedoniju?) Samo polako, gledajte, na bazi toga Azis Sadžak i Sakip Šagdanović iz Tuzle su tužili zbog devizne štednje u „Investbanci“ i BiH i Srbiju. Drugi koji su tužili ovom istom sudu, tužili su i Makedoniju i druge republike SFRJ. O tome se radi. Gledajte sada, Hrvatska nije prihvatila ovo što je prihvatila Srbija, nego je odlagala tvrdeći da je isplatila sve obaveze, a u slučaju da nije nek dokažu ovi. Kako će dokazati kada neko iz „Zagrebačke banke“ nema štednu knjižicu, nema dokaza, nego je čekala vreme da se uđe u proces pregovora o sukcesiji, pa da ovo bude predmet neisplaćene devizne štednje, da bude predmet Sporazuma sukcesije gde u tom sporazumu ukupne obaveze Srbiji koje pripadaju i Crnoj Gori, pošto je bila u SRJ je u visini od 38%. Hrvatskoj je 24%. Ne spočitavam vama aktuelnim ovo. Oni koji su vodili te razgovore, pregovore nisu dobro uradili zato što je predsednik banke za poravnanje izgubio živce. Koga to interesuje? Hrvatska je 2010. godine dostavila, naravno da su to lažni dokazi, ali su dobili na vremenu, pa je čitav njihov dug predmet sukcesije republika, Sporazuma o sukcesiji i to što vi govorite, Srbija je sada preuzela na sebe obaveze da isplaćuje i neke građane koji su živeli u Hrvatskoj. Hrvatska preuzima u visini od 23%, ali oni kažu isplatili su svoje građane, svoje državljane, jer tamo više nema Srba i ono malo što je ostalo, nemaju dokaze. Sada kada dokazuju i ljudi koji su iz Hrvatske, kada dokazuju u Srbiji, donose dokumentaciju ovoj komisiji, ne mogu pribaviti dokumentaciju zato što ovi ne daju iz „Zagrebačke banke“. Nije ovde sporno da Srbija evidentira tačno ekspoziture banaka u Srbiji koje su imale sedište u Hrvatskoj, da banka registruje koliki je taj dug. Sporno je ovaj deo gde ne mogu nabaviti dokumentaciju. Na bazi ovih slučajeva, nema veze sa imenom i prezimenom, nego je to princip. To je to što vi kažete da je donešena pilot presuda i da ta pilot presuda važi za 8.000 lica. Sve ostalo je predmet Sporazuma o sukcesiji. U tome je suština.
Zahvaljujem kolega Mirčiću. Po amandmanu narodni poslanik Veroljub Arsić.
Ne mogu ja baš da se složim oko toga šta je sukcesija, šta je masa u sukcesiji, itd. Predmet sukcesije može da bude samo zajednička imovina sada već bivše SFRJ, ali ovde banke koje su poslovale na teritoriji Republike Srbije, imale ovde prijavljeno sedište, nisu zajednička imovina. To pripada Republici Srbiji. Taman posla kad bi toliku imovinu koju imamo, a imamo najveću, poklonili bivšim članicama SFRJ. To ne dolazi u obzir. Da li ćemo da komentarišemo presude ili ne, ja u to ne bih previše ulazio. To samo zbunjuje građane, ja vidim i neke narodne poslanike, neki se čak i sami zbunjuju. Idemo jednom logičkom pretpostavkom. Ko bi vratio staru deviznu štednju da, eto, Mlađan Dinkić 2002. godine nije oduzeo dozvolu za rad bankama na teritoriji Republike Srbije? Ko bi vratio tu štednju? Te banke. Ko je imovinu banaka koje su ušle u stečaj i likvidaciju preuzeo i stavio pod svoje ingerencije? Ranije Agencija za sanaciju, stečaj i likvidaciju banaka, a danas Agencija za osiguranje depozita. Jel to državni organ? Jeste. Jer imovina koja je bila aktiva i pasiva sada pripadaju toj Agenciji? Pripadaju. Da li obaveze koje su banke napravile za vreme svog poslovanja, za njih odgovara Republika Srbija? Odgovara. Znači sada smo napravili pravni redosled zašto imamo jedan ovakav zakon. Da Dinkić nije oduzeo dozvolu za rad tim bankama mi danas ovaj zakon ne bi imali. Apsolutno ne. Imovina banaka koje su imale sedište na teritoriji Republike Srbije nije predmet sukcesije. Znači to su DKP, to je tadašnja Jugoslovenska narodna armija, krediti koje su zajednički povlačeni, itd, itd, prihovi koji su zajednički ostvarivani, ali poslovanje banaka pripada sedištu, odnosno pripada državi gde je sedište te banke. I imovina te banke gde god da se nalazi u svetu pripada Republici Srbiji. Sada, zašto se rok produžava? Koliko vidim to je najveći problem. Pa, zato što iz raznih razloga. Druge zemlje sabotiraju sprovođenje ovog zakona, jer je dokumentacija kojom građani dokazuju da imaju zaista položene depozite kod naših banaka čije su filijale bile u inostranstvu, ne izdaju naše institucije, nego institucije drugih država. E, sada da stvar bude još zanimljivija, ta već stara devizna štednja je korišćena za neke druge novčane transakcije. Naša jedina želja je da ne platimo dva puta istu obavezu. Ništa više. Da svi koji nisu naplatili tu obavezu zbog, da kažem jedne opstrukcije bivših članica SFRJ mogu da naplate u nekom periodu to svoje potraživanje. Ništa drugo nije u pitanju. Znači, da li želimo da jedan dug platimo dva puta? Ja ne. Da li ispunjavaju uslove koji su propisani našim zakonom da bi isplatili staru deviznu štednju? Ne ispunjavaju. Da li smo mi zato krivi? Nismo mi krivi. Nisu ni oni krivi, nego treba strana. Ajde sada da uzmemo da kažemo da ih odbijemo. Šta nas sleduje posle toga? Novi sudski postupci jer su presude međunarodnih sudova jače od domaćeg zakonodavstva. Reći će, u redu, vi ste doneli zakon, oni nisu mogli da ispoštuju, ali sada morate da isplatite štetu. I opet da ulazimo u druge sudske postupke, koje ćemo najverovatnije da izgubimo na osnovu, kako kaže kolega, pilot presuda, ali ćemo zato i da nabijemo dobre troškove nesrazmerno velike ovoj obavezi koju imamo mi, umesto 130 miliona evra koliko treba da se plati, platiće se još 15 ili 20 miliona više zbog toga što nismo bili u mogućnosti da sprovedemo zakon, ne svojom krivicom, nego opstrukcijom bivših članica SFRJ.
Zahvaljujem kolega Arsiću. Kolega Mirčiću, želite repliku? Izvolite.
Da ne bi bilo kako vi mislite ili ja kako mislim, zato postoji pravo, zato postoji jedna nauka koja se zove ekonomija. Da bi pomirili i vaše i moje mišljenje, gledajte o čemu se radi ovde, sud je tumačio da je svaka republika imala svoju narodnu banku, centralnu banku, čak i pokrajine su imale centralnu banku. Sama država SFRJ, koja se zvala, imala je centralnu banku. Devet centralnih banaka je bilo. (Aleksandar Martinović: Nije, pa kako? Kako se zvala?) Da, jeste, od 1974. godine, gospodine Martinoviću, oni gledaju retroaktivno, jeste. Sad, gledajte, kako oni tumače? Oni kažu – sve što je ulagano u ekspoziture Invest banke u Tuzli, pogotovu devizna sredstva, od toga je imala Srbija korist. Srbija tvrdi, donosi dokaze da je mnoga sredstva, velika sredstva uložila, recimo u jednu od kompanija u Tuzli, da su više imali koristi građani Tuzle od Invest banke, nego što je Srbija. Ali, kakva je njihova logika, oni kažu – da, ali kada su sredstva devizna deponovana u ekspozituru Invest banke u Tuzli, ta sredstva su nošena za Beograd. To je isto i u slučaju ljubljanske banke. Ljubljanska banka, odnosno Slovenci su priložili dokumenta, dokaze da su ta sredstva vraćena u BiH. Ovde Srbija ne može da dođe do validne dokumentacije. Ne, u većini slučajeva ovi građani koji su oštećeni, oni su podneli što su imali na raspolaganju, ne mogu dalje. Srbija ne može da ostvari te dokaze, jer to su ključni dokazi, da je Srbija faktički, odnosno Invest banka više uložila, nego što je povukla deviznih sredstva. O tome se radi, i produžavanja roka nema nikakve svrhe. Ako je neko eventualno oštećen, pa on ima pravni lek. Ovde se ide, nama iz nerazumljivih razloga, na to da se prolongira taj rok. Nemojte ljudi. Nemojte, kada se napravi jednom izuzetak, videli ste kada jednom popustite tim hohštaplerima međunarodnim, oni to koriste. Prvi put kada je neko izgovorio da je Kosovo samostalna država, moralo se oštro reagovati. Ne, pustite, pa videli ste ono, date mu mali prst, on hoće čitavu ruku. Tako i ovo ovde, nemojte to da radimo. Naša je sugestija, mi kroz ovaj amandman želimo da to sprečimo. Dovoljan je bio rok i Srbija ima dovoljno sredstava da isplati tu deviznu štednju i završena čitava priča. Nema razloga da se povećava rok od šest meseci da bi oni pribavili dokumentaciju. Ovde je, kao što zakon i obrazloženje zakona, odnosno izmenama zakona govori, ovo su slučajevi vezani za tužbu protiv BiH, Srbije i Slovenije. O tome se radi.
Zahvaljujem kolega Mirčiću. Pravno na repliku, narodni poslanik Veroljub Arsić.
Sad, banke, pa čak i u SFRJ, su poslovale po osnovu nekih, da kažem, tržišnih i ekonomskih principa. Kako je to Invest banka ulagala u Tuzlu? Davala je kredite. Valjda su ti krediti vraćani. Da li denominovani zbog politike centralne banke ili ne, u to neću da ulazim, ali su na bilo koji način morali da budu vraćeni. Sad, ako tumačimo to kako podnosilac amandmana govori, znači da te banke koje su poslovale na teritoriji van Republike Srbije, a imaju sedište u Republici Srbiji, da mi tu imovinu koju banke imaju van Srbije, treba da poklonimo tim zemljama gde se ta imovina nalazi. Na to se svodi. Valjda ne. Ali, ne možemo da tražimo nešto što nama odgovara, a da ne prihvatimo i ono što nam ne odgovara. Ne može tako. Znači, ovde, uvek se vraćam na onaj početak prethodnog mog izlaganja, šta da tim bankama nije bila oduzeta dozvola za rad? Mogli bi da dođu ti građani sa štednim knjižicama ili nekim drugim dokazom bilo gde na teritoriji Republike Srbije i da kažu - hoću da mi isplatite moju deviznu štednju. I mora da se isplati. Bez protesta, bez mogućnosti neke opstrukcije. Štaviše, ne bi morali da čekamo presude međunarodnih sudova, nego bi to regulisali čak i domaći sudovi. U tome je razlika kako gledamo na rešavanje ovog problema.
Zahvaljujem, kolega Arsiću. Kolega Mirčiću, želite repliku? Izvolite.
Samo radi javnosti. Ova presuda je donesena pre Sporazuma o sukcesiji. Da su bili mudri, pametni, dovitljivi, dosetljivi, oni koji su vodili ove pregovore, mogli su da dovuku do samog sporazuma o sukcesiji, pa bi sve ovo ušlo u taj sporazum o sukcesiji. Tako je Hrvatska uradila. I sada je to predmet sukcesije, sporazum o sukcesiji. A mi ovde govorimo o nečemu što je bilo pre potpisivanja sporazuma o sukcesiji. "Investbanka" je ukinuta 2002. godine. Njene obaveze je preuzela Srbija, država. Kao što je "Ljubljansku banku" u početku preuzela Slovenija, a kasnije "Nova ljubljanska banka". Kao što je "Zagrebačku banku" preuzela Hrvatska. Ali, svi su uspeli, osim "Ljubljanske" i "Investbanke" da to bude stvar sporazuma o sukcesiji. I vi sad radite nešto što u svakom slučaju potvrđuje naše pretpostavke. Vi ovde ističete kako treba poštovati privatnu svojinu i stečeno pravo. Kao i sud koji je doneo presudu. Šta ćete sutra kada pojedinci ostvare svoje pravo na istom ili sličnom sudu po pitanju penzija? Hoćete isto to da radite? Moraćete to da radite. To je stečeno pravo, to je privatna svojina. Neko ko je stavljao devizna sredstva u banku, to je njegovo. Neko ko je kroz penzioni fond uplaćivao, to je njegovo. To je isto. Šta ćete onda? Ko ne može da pribavi dokumentaciju, vi ćete šest meseci, nema potrebe, sporimo se oko dodatnog roka za pribavljanje dokumentacije. Ne može Srbija pobeći od obaveza, to je 130 miliona od ovih osam hiljada lica. Možda svi imaju dokumentaciju, možda nemaju. Ko nema, neće biti isplaćen. O tome se radi. To su argumenti. I sad vi postavljate tezu da smo mi srpski radikali protiv, a vi ste za. Mi jesmo protiv EU, ulaska u EU, ali moramo poštovati tekovine i principe savremene civilizacije, pogotovo kada su pravne norme u pitanju. (Predsedavajući: Zahvaljujem.) Ali, pravite presedan. Može da se vrati kao bumerang.
Pravo na repliku, narodni poslanik Veroljub Arsić.
Evo, znači, koliko god puta da kažem, banka koja ima registrovano sedište u Srbiji ne može biti predmet sukcesije zato što je to imovina Republike Srbije. Imovina Republike Srbije, gde god da se nalaze filijale, to je imovina Republike Srbije. Da je neka filijala bila van teritorije SFRJ, čija bi to imovina bila? Opet Republike Srbije. Ne bi ta banka pripala toj trećoj zemlji koja nije učestvovala u SFRJ, nego Republici Srbiji. Znači, odmah da to raščistimo. Nemojte hipotetička pitanja toliko baš da iznosite. Ovde imamo jednu presudu i nije tužena samo Slovenija, nije tužena Bosna i Hercegovina, tužena je, između ostalih, i Republika Hrvatska i Severna Makedonija i Republika Srbija. I svi će morati, svako, da isplati svoj deo obaveza po ovom pitanju. Samo da kažem, koliko su još tada gledali na to, na novčane tokove bivše članice SFRJ. Naime, ako ste hteli neku robu da carinite prilikom ulaska u zemlju, a imate kvalitetnu dokumentaciju, da ste u savezni budžet SFRJ uplatili carinu iz, recimo, Osnovne banke Požarevac, to vam slovenačka carina tada nije priznavala. Do te mere je to išlo. Jedini način da se ovi građani obeštete jeste ovaj. Ali s tim da očekujemo da i ostale članice bivše SFRJ urade isto. Jer, to bi bilo na pravi način snošenje odgovornosti za sve ono što se dešavalo u onom periodu. I još nešto - ja sam potpuno uveren da će to oni morati da urade. Da li sa ovim zakonom, da li sa nekim drugim, da li su već neki uradili, koliko čujem, izgleda mi da jesu i da su čak brži od nas.
Zahvaljujem, kolega Arsiću. Pravo na repliku, narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Ovde se vrtimo u krug. Sve je to regulisano sporazumom o sukcesiji, sve. Sve ovo što vi govorite je regulisano sporazumom. Ovo je poseban slučaj, gde sud nalaže, sud definiše, sud određuje rokove, sve sud radi. Potpisan je sporazum o izmirivanju obaveza o sukcesiji. Makedonija je dokazala sudu da su sve svoje obaveze njene banke izmirile. Što se tiče same SFRJ, pravni sledbenik SFRJ je Savezna Republika Jugoslavija, zajednica Srbije i Crne Gore. Sporazum o sukcesiji podrazumeva i deobni bilans između dve republike, federalne jedinice Savezne Republike Jugoslavije. Jedno je pripalo Srbiji, drugo je pripalo Crnoj Gori. Ali, Srbija je najviše od toga preuzela, zato što je to i bila neka logika stvari. Tako je i potpisala sporazum. I vi sad mešate jedno i drugo. Sve je to regulisano sporazumom o sukcesiji, samo se ovde radi o sudskoj presudi. Bosna i Hercegovina je tvrdila da ona nema nikakvih obaveza zato što je to ekspozitura "Investbanke", kao što je tvrdila da nema nikakvih obaveza jer je to ekspozitura "Ljubljanske banke", a sada je sukcesijom sve to prepušteno republikama, na čemu je insistirala i Srbija jedno vreme i rekla - ljudi, pa dajte teritorijalno po republikama, bez obzira da li je sedište ili ekspozitura, ali po republikama. Jer se ide logikom stvari - više je banka uložila na to područje nego što je dobila devizna, odnosno koristi što je imala. Tako svaka banka ide logikom. Da bi se jednostavno stavila tačka, zato je taj sporazum o sukcesiji sve regulisao. Ovo je iz perioda dok nije taj sporazum, to vam je Bečki sporazum. Pa imate sad u proceduri Vlada najavljuje, sad vam najavljuje Vlada da će se raspravljati o dugu Srbije prema Slovačkoj. To je isto proisteklo iz sukcesije, isto. Nema tu nikakve razlike, ali sada je definisano. Nego je ovde samo problem da se objasni zašto se prepušta ovih šest meseci da dodatno dokumentaciju… Ne pomera se rok isplate, samo je smanjen broj meseci, ništa više. To što vi tvrdite da dva puta ne bi jedno te isto, to ne pije vodu, nije to ubedljivo. Znate, nije to razlog, to nije nikakav razlog.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Izvolite, narodni poslanik Aleksandar Martinović. Možete po amandmanu, naravno.
Ovde ima mnogo stvari sa kojima se ja ne slažem sa gospodinom Mirčićem, one nemaju veze ni sa kakvom ideologijom. Prosto, faktografski neke stvari nisu tačne, po mom razumevanju stvari. Prvo, nije tačno da je po Ustavu iz 1974. godine u SFRJ svaka republika, odnosno autonomna pokrajina imala svoju centralnu banku, to nije tačno. Ustav iz SFRJ je bio katastrofalan, taj iz 1974. godine, pre svega po Republiku Srbiju i pre svega po srpski narod u celini. Ali, po tom saveznom Ustavu iz 1974. godine postojala je samo jedna centralna banka, Narodna banka Jugoslavije, Slovenija, Hrvatska, Bosna i Hercegovina nisu imale svoje narodne banke, dok se te bivše jugoslovenske republike nisu osamostalile. To je jedna stvar. Druga stvar, pošto nas već upućujete na čitanje obrazloženja, u obrazloženju vam lepo stoji, i to na prvoj stranici obrazloženja, pomera se početak isplate za šest meseci. Znači, pomera se početak isplate za šest meseci. Ali, ono što je važno da građani Srbije čuju – zašto se donosi ovaj zakon. To, takođe, piše u obrazloženju. U procesu verifikacije devizne štednje Ministarstvo finansija i Uprava za javni dug su se susreli sa brojnim problemima vezanim za pribavljanje potrebnih dokaza propisanih zakonom i pravilno utvrđenje stanja stvari, a najveći problem je vezan za izdavanje potvrda nadležnih organa bivših republika SFRJ, o tome da devizni štediša nije ostvario svoje pravo po osnovu devizne štednje, budući da su u nekim od bivših republika SFRJ štediše mogle da ostvare svoje pravo po osnovu devizne štednje. Dakle, problem je nastao u Sloveniji, problem je nastao, pre svega, u Hrvatskoj, zato što njihovi nadležni organi nisu izdavali potvrde o deviznoj štednji i onda je Republika Srbija morala da pribegne donošenju zakona. Čak i da nema ove presude Evropskog suda za ljudska prava, čak i da je zanemarimo, mi imamo jednu objektivnu situaciju da mnogi građani Republike Srbije koji su poreklom iz Hrvatske, doći ću i do sukcesije, ne mogu da ostvare svoje pravo zato što ne mogu da pribave dokumentaciju, jer im se pravi problem od nadležnih organa, pre svega, Republike Hrvatske. Oko toga smo se složili. Što se tiče sukcesije, tu postoje, gospodine Mirčiću, dva problema. Mi Srbi, kad kažem mi Srbi, sad to malo patetično zvuči, ali mi imamo dva viđenja sukcesije, do 2000. godine i posle 2000. godine. Do 2000. godine vlast, kakva god da je bila, imala je potpuno pravilan stav da je jedini pravni sledbenik bivše SFRJ Savezna Republika Jugoslavija. To je potpuno, u pravno teorijskom smislu, ispravan stav. Šta se desilo krajem 2000. godine? Nova vlast, dosovska, predvođena Vojislavom Koštunicom, traži prijem SRJ u UN kao nova država, ne kao stara država, sledbenik SFRJ, nego kao potpuno nova država i sama sebe stavlja u rang Slovenije, Hrvatske, BiH i Makedonije. Jel tako? Znači, mi smo imali dva gledišta sukcesije bivše SFRJ do 2000. i posle 2000. godine. Do 2000. godine zastupan je pravno teorijski potpuno tačan stav da države koje su ostale u Jugoslaviji, a to su Srbija i Crna Gora, koje su formirale SRJ da samo one mogu da budu pravni sledbenici bivše SFRJ od 2000. godine i na bazi toga je zaključen Sporazum o sukcesiji u Beču 2001. godine. Jel tako? Sve bivše jugoslovenske republike, i one koje su se digle na oružje protiv Jugoslavije, između ostalog i Hrvatska, postaju sukcesori SFRJ, pa sad Hrvatska koja se oružano ocepila od Jugoslavije, koja je proterala na desetine i stotine hiljada Srba, počinila brojne zločine, koja sad pere, neće da izgore reč Jugoslavija, ako pratite hrvatske medije samo ponavljaju jednu te istu floskulu – bivša država. Toliko im se gadi Jugoslavija. Ali, šta im se ne gadi? Ne gade im se međunarodni sporazumi koje je zaključila SFRJ. Oni su sukcesori i međunarodnih sporazuma. Oni su sukcesori jednog dela našeg diplomatskih konzularnih predstavništava, ambasada i konzulata, oni su sukcesori imovine, oni su sukcesori zlatnih rezervi koje je bivša SFRJ imala deponovane kod stranih banaka, itd. Znači, tu smo se složili, da li i vi i ja, koji mislimo isto o problemu sukcesije bivše SFRJ, možemo da vratimo stanje stvari na 2000, odnosno 2001. godinu? Nažalost, ne možemo. Ovih kojih nema ovde, ovi praznoglavci i ljudi koji su nam napravili ogromnu štetu, oni su, neko im je prodao rog za sveću, da će dobro da prođu iz političkih, ekonomskih, finansijskih razloga ako prihvate tezu, koja nije tačna, da je SRJ nova država. Onda su krajem 2000. godine zatražili prijem i primljeni smo u UN, ali kao nova država. Onda kao posledica toga u junu 2001. godine sakupljamo se svi zajedno, bivše Jugoslovenske republike, i u Beču se zaključuje Sporazum o sukcesiji. Jel tako? Po tom Sporazumu o sukcesiji svi su sukcesori bivše Jugoslavije, ne samo Srbija i Crna Gora, nego i Slovenija i Hrvatska i BiH i bivša jugoslovenska republika Makedonija, a evo sada i Crna Gora, koja se od 2006. godine osamostalila. Ko je kriv za to? Ni vi, ni ja. Ni SRS, ni SNS. Krivi su oni kojih danas nema, koji nisu dosledno insistirali na tezi da ne može sukcesor države da bude onaj koji se otcepio od te iste države. To je problem. Mi se sad malo besmisleno svađamo jedni sa drugima, a pri tome ni vi, ni mi nismo odgovorni za situaciju u kojoj smo se našli. E sad, gde je naša muka? Kad kažem naša muka, mislim na nas koji smo trenutno na vlasti? Mi se teorijski slažemo da je Sporazum o sukcesiji loš, ali mi sad ne možemo da ga poništimo. Taj Sporazum je potpisan, taj Sporazum je ratifikovan i mi kao ozbiljna država moramo po tom Sporazumu da se ponašamo. To je jedna stvar. Druga stvar, moramo da se ponašamo po presuda Evropskog suda za ljudska prava i onda kada nam to ide u prilog i onda kada nam to ne ide u prilog, jer pred Evropskim sudom za ljudska prava vode se brojni sporovi naših ljudi, pre svega iz Hrvatske i BiH, koji tuže, ne samo povodom devizne štednje, da sad ostavimo deviznu štednju po strani, po pitanju mnogih drugih imovinskih prava, koji tuže Hrvatsku i BiH zato što u Hrvatskoj i BiH, kao svojim domicijalnim državama, nisu mogli da ostvare svoja ljudska prava po pitanju imovine, pa su morali da se obrate Evropskom sudu za ljudska prava. Istini za volju, i to moramo da priznamo, Evropski sud za ljudska prava se u mnogim slučajevima pokazao kao jedna vrlo korektna sudska instanca i prihvatio određeni broj tužbi naših ljudi, Srba iz Hrvatske, BiH koji su tužili te bivše jugoslovenske države. Tako da kada posmatrate ovu presudu, nemojte da je posmatrate odvojeno od drugih postupaka koji se vode pred Evropskim sudom za ljudska prava jer se tamo vode i postupci koji vode naši ljudi, Srbi, protiv Hrvatske i BiH. Znate vi vrlo dobro, kao i ja, ne moram ja o tome mnogo da vam pričam koliko ima mnogo problema sa rešavanjem imovinskih stanarskih i drugih prava Srba koji su izgubili svoju imovinu, bolje rečeno oduzeta im je imovina i u Hrvatskoj i u BiH, odnosno na teritoriji Federacije BiH. Tako da moramo da budemo vrlo obazrivi kada je u pitanju ovaj Evropski sud za ljudska prava i da prihvatimo i ono što nam ne ide u prilog, ali da prihvatimo i ono što nam ide u prilog, jer se tamo kao strane u postupku i to kao tužioci, nalaze upravo naši ljudi, Srbi, koji su izgubili i koji se sad tuže da bi ostvarili svoja, pre svega, materijalna prava iz različitih oblasti građanskog prava protiv Hrvatske i protiv BiH. Naravno, sve to je posledica loše ispregovaranog sporazuma o sukcesiji, da ne govorimo o tome da Hrvatska ni do dan danas nije do kraja ispoštovala Aneks G sporazuma o sukcesiji iz 2001. godine i pravi se da kao taj Aneks G ne postoji. Ljudi, naši ljudi, proterani iz Hrvatske i Krajine ni dan danas ne mogu da ostvare svoja imovinska prava pred nadležnim instutucijama iz Hrvatske zato što Hrvatska jednostavno kaže, baš nas briga za sporazum o sukcesiji, mi smo ionako jedan od sukcesora bivše SFRJ i u međuvremenu smo postali članica EU, postali smo članica NATO pakta i možemo da radimo šta nam je volja. Onda naš čovek, Srbin, mučenik iz Hrvatske, sa Banije, Korduna, Dalmacije, nije bitno odakle, nema kome, nema kud, nema kome više da se obrati, zakucao je na vrata Suda za ljudska prava u Strazburu i tamo pokušava da ostvari neka svoja prava. Ovaj zakon, po mom mišljenju kako ja gledam na te stvari, daje vetar u leđa tim ljudima, jer kao što je Ališić uspeo u svom postupku, mi se nadamo da će i razni Markovići, Stojanovići, Nikolići, Mirčići, Martinovići i tako dalje iz Hrvatske i BiH u svojim postupcima da uspeju pred Evropskim sudom za ljudska prava zato što svoja prava nisu mogli da ostvare pred sudovima u Hrvatskoj, odnosno pred sudovima u Federaciji BiH.
Zahvaljujem, kolega Martinoviću. Kolega Mirčiću, želite repliku? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Ovde se samo radi o tome što će se morati poseban zakon ili izmena zakona, ovo što smo se složili da se donese. Znači, da se i njima pomeri taj rok, jer ne mogu da nabave iz Hrvatske i bivših republika Jugoslavije, ne mogu da nabave potrebnu dokumentaciju. Tu ništa nije sporno. Ali, gledajte, gospodine Martinoviću, ovde je sud izrekao presudu, pilot presudu, čak je naložio da se Sakibu Šahdanoviću isplati 4.000 evra, na ime nematerijalne štete, što mu je isplaćeno od strane Srbije. Znači, ovo su izuzeci koji su se desili kada je u pitanju tužba protiv Srbije, BiH i sve redom. Ono što je u potpunosti u pravu, a to je da oni koji su zastupali Srbiju nisu našli za shodno da se usprotive ovakvoj presudi, jer su bili članovi Veća, članovi komisije, čak za shodno, predstavništvo Slovenije, ponovo vam kažem, predstavnik Slovenije napustio sednicu Komisije, i rekao – to je van pameti, ili već neko ko je dao obrazloženje, otišao sa sednice.Srbiju je vodila garnitura koja je smatrala da je to proevropski, da to treba tako. Mi samo iz tog razloga, iz još veće opreznosti kažemo – ko je sakupio dokumentaciju, sakupio je. Na osnovu validne dokumentacije treba mu isplatiti. Srbija ima problem sa dokazivanjem da je više „Investbanka“ uložila nego što je imala koristi. Tu je veliki problem, zato što to negira vlast BiH, zato što kriju dokumentaciju. Neka dokumentacija je bestraga nestala. Ko zna kakvi su sve dilovi pravljeni. Ko zna kakvi su dilovi pravljeni pre zatvaranja „Investbanke“. Dinkić je imao zadataka da sve banke bukvalno, unšti, da pripremi teren za ulazak stranih banaka. To je njegov zadatak bio. Od tada je taj nesporazum. Čujem neko grajanje tamo sa te druge strane, ali to je zanemarljivo u odnosu na ovu argumentaciju koju ste vi izneli. Kada kažem da je nekima drago, nažalost, ne želim da trošim vreme sa osobama koje nisu prisutne, ali i dan danas koriste Pavelićeve kovanice u svom izgovoru. Toliko o tom prekonoćnom srpstvu.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Pravo na repliku. Izvolite, gospodine Martinoviću.
Zaista, više se neću javljati za reč. Mislim da ovo pokazuje koliko je korisna diskusija u parlamentu i na kraju se pokaže da se oko nekih stvari ipak slažemo, oko nekih stvari se ne slažemo. Ja i dalje zastupam stav da je ovaj zakon u korist građana Republike Srbije, da je ovaj zakon u korist i onih građana Republike Srbije koji su to postali posle 1995. godine. To se jasno vidi iz obrazloženja ovog predloga zakona zašto se ovaj zakon donosi, zato što građani Republike Srbije ne mogu da pribave validnu dokumentaciju od organa, pre svega Republike Hrvatske, i od organa BiH, odnosno tačnije od organa Federacije BiH. Da ti ljudi ne bi ušli u problem da izgube svoje pravo koje po zakonu imaju, zato što je neko drugi kriv, mi smo u situaciji da donosimo ovaj zakon. Zbog toga mislim da je važno da se ovaj zakon donese. To je jedna stvar. Ponavljam još jednom, ovo vam je kao kod nasleđivanja, kao u naslednom pravu. Mnogi misle kad se nasleđuje nasleđujete samo prava, nasleđujete i obaveze. Ne nasleđujete vi samo stanove, kuće, njive, automobile, ako to postoji u imovinskoj masi ostavioca, nego nasleđujete i njegove obaveze, njegove obaveze poveriocima, njegove obaveze državi, njegove obaveze javnim preduzećima itd. Dakle, kao kod nasleđivanja, nasleđujete prava i obaveze. Sad, vi kažete neko drugi je u ime Republike Srbije loše istupao pred Evropskim sudom za ljudska prava. Ja se sa tim slažem, ali, šta mi sada da radimo? Zato što je neko loše zastupao Republiku Srbiju mi sada da kažemo - nećemo da postupimo po presudi Evropskog suda za ljudska prava. Ovo treba da nam bude pouka za ubuduće kako treba da se ponašaju svi oni koju zastupaju Republiku Srbiju pred međunarodnim institucijama, a pogotovo pred međunarodnim pravosudnim i arbitražnim institucijama, jer mi ćemo ovakvih problema imati jako puno. Na kraju krajeva, ovo sad možda nema neposredne veze, ali ima neke veze da se shvati i da se razume i to su mnogi pitali Aleksandra Vučića – zašto Srbija ne uvodi kontra mere tzv. Kosovu, povodom njihovog uvođenja taksi, odnosno carina od 100% na robu koja dolazi iz centralne Srbije. Lako bi mi uveli kontra mere Kosovu kad bi na Kosovu živeli 100% Albanci, ali mi kada uvodimo kontra mere Kosovu, vi uvodite kontra mere Srbima iz Zubinog potoka, iz svih drugih opština sa severa Kosova i sa svih drugih opština gde žive Srbi kao većinski narod. U tom smislu, treba biti vrlo obazriv u ovakvim stvarima. Neke stvari kad su u pitanju međunarodne pravosudne institucije idu u prilog, neke vam ne idu u prilog, za neke ste krivi, za neke niste krivi, ali kada ste odgovorna država, onda morate da postupate i po nečemu što lično smatrate da je nepravda, ali prosto, presuda je doneta, Sporazum o sukcesiji je potpisan 2001. godine, presuda je doneta kad je doneta, mi smo u situaciji da moramo po tome da postupamo. Kamo lepe sreće da je bilo više pameti kod onih koji su bili na vlasti do 2012. godine. Nažalost, to nije bilo, to se pokazuje više u ovim slučajevima. Mi smo sada u situaciji da moramo da vraćamo i one dugove koje su nam oni napravili, ne mislim samo dugove u finansijskom smislu i u političkom i u državno pravnom i u svakom drugom.
Zahvaljujem, kolega Martinoviću. Ako dozvolite, samo bih dopunio ono što ste rekli na početku svog izlaganja, iskoristio bih priliku. Ne samo da je rasprava korisna, već je i konstruktivna, ali i ova rasprava je potvrda da niko ne želi u Narodnoj skupštini da spreči demokratsku raspravu i demokratsko sučeljavanje mišljenja. Kolega Mirčiću, želite repliku? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Evo o čemu se radi. Mi, prelazeći polako preko nekih stvari koje su veoma bitne za Srbiju, došli smo u situaciju da ponovo podižu glas kako bi naglasili, odnosno potencirali zločinačku ulogu Srbije u svemu onome što se dešavalo devedesetih godina. Popuno jedna neverovatna situacija. Međunarodni sud u Hagu donese presedu da Srbija nije umešana, kako su to naveli u zločinu u BiH. Međutim, u BiH i dalje ne miruju. Šta im je sada osnova? Sad im je osnova Srebrenica. Ako se dokaže i Srbija prihvati da je bio genocid u Srebrenici, na taj način Srbija će sama sebe da uvuče u probleme, jer genocid nije mogao da bude počinjen ako iza toga ne stoji neka organizacija, ako ne stoji država. Jedina država koja je funkcionisala je Srbija. Mi sve tumačimo – treba ići na uštrb međunarodnog prava, odluka međunarodnih sudova, linijom manjeg otpora i došli smo u situaciju da čak sa KiM šiptari teroristi najavljuju tužbu protiv Srbije, jer je počinjen zločin na prostoru KiM. Da ne govorimo o Hrvatskoj, čiji svi zvanični predstavnici koriste svaku priliku da naglase koliki je bio zločin. I, onda idemo logikom – to se zna, to se podrazumeva, to je za mir, za neku toleranciju, za traženje kompromisa. Ljudi, ovde su mnogo ozbiljne stvari. Nije ovo o čemu mi sada trenutno raspravljamo, nije to kreda veličina, ali moramo da vodimo računa. Mi to sve prelazimo i kažemo – evo, još šest meseci neka nabavljaju dokumentaciju. Ne, zakonski rok je istekao, Srbija će isplatiti svoje obaveze, kao i ovo. Završeno je sve. Nemamo proces u restituciji, to je ono što kaže gospodin Martinović. Nema tog da može da se prećuti, Srbima se ne vraća imovina, osporava se vraćanje i dokazivanje prava na imovinu u Hrvatskoj, a mi ćutimo, mi kažemo – nema veze, mi smo tolerantni. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Mirčiću. Po amandmanu, narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, pre ove sednice sam imao sastanak sa jednim delom štediša iz „Jugobanke“ naše ovde, da tako kažem, Srbije, koja je bila centralna, a „Jugobanka“, Split filijala, Knin i sada ću da, praktično, prikažem i ohrabri te naše štediše povodom ovog zakona. Moram da kažem da je Hrvatska 1997. godine, odmah posle rata, raspisala, da kažem, nekakav rok od šest meseci da vrati štedišama staru deviznu štednju. Tu se radilo o štedišama, ne s obzirom na nacionalnost, Srbima i Hrvatima. Pošto su Srbi, rat je bio, proterani, nisu imali šanse da za svoja potraživanja lično dođu u Knin u filijalu i zatraže svoju deviznu štednju, a svi Hrvati i jedan deo Srba koji su ostali u Hrvatskoj, podigli su tu deviznu štednju. Ovu izmenu zakona čekaju 18 godina, da kažem, građani srpske nacionalnosti koji su živeli u Hrvatskoj, jer im nije isplatila centralna „Jugobanka“, niti je Hrvatska u tom vremenu, jer je prošao rok od šest meseci, a vi znate da se od 1995. do 1997. godine pet Srba vratilo. Dakle, to su one okolnosti, a Hrvatska je svu staru deviznu štednju, bez obzira, svojim građanima vratila. To je problem. Ovo je bio objektivni, da kažemo, a možda i subjektivni, ali budimo širokogrudni, objektivni problem koji se dugo čekao. Ja sam lično sa bivšim ministrima i guvernerima ovde razgovarao da pokušamo na neki način taj najugroženiji deo srpskog naroda koji je godinama štedeo za svoju decu, da bi ih negde školovali itd. ostali su bez toga. Dakle, o tim se građanima se radi, kada je „Jugobanka“ Beograd u pitanju, odnosno „Jugobanka“ Split, filijala Knin. Prema tome, oni će posle ovoga dobiti svoju staru deviznu štednju. Tačno je, gospodine Martinoviću, ovo da su tek mogli potvrde dobiti u decembru 2018. godine, iako je naše ministarstvo raspisalo da potražuju štediše godinu dana ranije. Dakle, iz objektivnih razloga nisu mogli dokumentaciju… Ja sam sa njima prekjuče razgovarao, ali i pratio sam to na sajtu našeg ministarstva, nisu mogli, tako da se o jednom delu radi da će za ovih dodatnih šest meseci zaista prikupiti dokumentaciju. Pogotovo se odnosi na one „nesretnike“ ratne borce na linijama, čije knjižice nisu ostale i ostala dokumentacija. Sada to ide ubrzanim tempom. Momentalno su mi danas javili da ide da je agencija za područje čitave Hrvatske u Splitu i da to ide zaista brzo i mislim da će to dovesti do određenog rešenja. Hvala vam lepo. Poštovane štediše, vama se obraćam, vi ćete prvu ratu dobiti 28.02.2020. godine, umesto po starom zakonu 01.09. ove godine. Radi se o šest meseci, ali vam je rok smanjen ne na pet godina, nego na četiri godine. Toliko je naša država zaista izišla u susret da skrati rok zato što su bili obeštećeni baš ovaj najugroženiji deo našeg naroda. Hvala lepo.
Zahvaljujem, kolega Atlagiću. (Milorad Mirčić: Replika.) Kolega Mirčiću, vi ste se javili, ali niste spomenuti tokom izlaganja kolege Atlagića. Dobićete reč, ali molim vas da poštujemo dva minuta da bi konačno prešli na naredni amandman. Izvolite.
Samo da ne zaboravim, gospodine Martinoviću, poslednji guverner Narodne banke Vojvodine je bio dr Vojislav Bjelica, ako niste znali. Narodna banka Vojvodine je ukinuta 1989. godine. Čak imate i štampariju kompletno koja je ostala tamo kao istorijski relikt. Jeste, svaka pokrajina je imala narodnu banku i svaka republika je imala narodnu banku. (Aleksandar Martinović: Šta je štampano?) Da li je štampala ili nije, ali to je bio temelj buduće samostalnosti i Vojvodine i Kosova. Kad imate samostalan monetarni sistem, pripremate teren. Pa što su vam „Razvojnu banku“ Vojvodine pripremali da bude eventualno Narodna banka Vojvodine? Što se tiče ovog o čemu smo razgovarali kada su u pitanju prava onih koji su živeli u Hrvatskoj, Hrvatska se tu poslužila upravo ovom prevarom. Oni su devedesetih godina rekli – dođite, mi ćemo vam vratiti staru deviznu štednju. Ko je mogao tada da dođe u Hrvatsku? Onda su pred međunarodnom zajednicom, u ovom slučaju sudu, prikazali da su oni svi koji su se javili, vratili. Znate, nije zgodno sada da poredimo, ali kad oni prevaranti prodaju karte za nešto što se neće održati, onda kažu - svi koji žele da im se vrati novac, pa navedu adresu tamo gde niko ne može da nađe. Javi se njih 10%. Hrvatska se poslužila upravo sa ovim tikom i sada mora da se vrati, ali mi bi želeli da se ovo odnosi na građane koji su živeli u Hrvatskoj, ali ovo se konkretno radi po presudi suda i to je osam hiljada lica koja su iz BiH. Oni potražuju od Invest banke. O tome se radi. Mi bi želeli i to je, na kraju krajeva, obaveza Srbije, da se i ovim ljudima omogući ako mogu da nabave dokumentaciju. Hvala vam. Ne želim više da polemišem o ovome.
Zahvaljujem. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo, ja se nosim mišlju, pošto postoje dva Poslovnika, jedan za mene, drugi za ostale, da ovo ustupim u ime dijaloga kolegama. Demokratija je procedura. Ako rešim da reklamiram Poslovnik, to sam mogao učiniti jedno 30, 40, 50 puta. Toliko je najmanje Poslovnik bio povređen. Šta reći na ovu temu u državi, a danas je dan kada su moji dedovi izgubili komandanta koji je streljan. Nije uzeta imovina samo njemu. Streljano je u Srbiji preko 70.000 ljudi. Ne treba žaliti samo srpskog čiču. Treba žaliti sve stradale, bez obzira na ideologiju, a posebno one koji su i stradali i izgubili život, imovinu, a ovi koji su izgubili život, njihovu naslednici su izgubili imovinu. U državi u kojoj je sprovedena otimačina po nekoliko osnova privatne svojine, u državi koja se opredelila za demokratija, pravo svojine bi trebalo da bude sveto pravo. Mi još nismo vratili imovinu onih koji su streljani, imovinu onih kojima je imovina surovo oteta. Ja ću vam navesti primer Sime Paunovića iz Surduka. U Sremu nije bilo četnika. Postojali su samo partizani sa naše strane, nažalost, sa one druge ustaše i Nemci. Čovek je na svom salašu krio više postava partizana. Na kraju rata oni koje je krio i hranio su ga streljali kao veleposednika. Imovina oteta i do dana današnjeg nije vraćena pravnim sledbenicima, odnosno naslednicima. U državi u kojoj nismo vratili imovinu otetu terorom, mi danas sa previše žuči govorimo i o svetim pravima nekih drugih ljudi na štednju. Oni su izgubili i štednju i sredstva za rad, mehanizaciju, njive, objekte itd. Izgubili su i život. Danas je dan kada je nekima od njih streljan komandant. Kako je sve ovo nastalo, ni to nismo kaznili? Država koja nema snage da kazni otimačinu privatne imovine, gubitak ljudskih života, njena perspektiva neće biti svetla, ni budućnost. Da vidimo kako je nastala ova nepravda, da se ne raspravljamo ping-pong, Hrvati – Srbi, Hrvati – Srbi. Kolega Atlagić, da ispravim i to, je govorio da ovde jedna trećina poslanika priznaje Kosovo i Metohiju, ja priznajem Kosovo i Metohiju, ja priznajem Kosovo i Metohiju. Upotrebio je izraz, ovde jedna trećina priznaje Kosovo i Metohiju, da ga ispravim, ja priznajem Kosovo i Metohiju, kao južnu srpsku pokrajinu. Albanci to ne priznaju. Verovatno je želeo da kaže da postoji jedan određeni broj poslanika koji priznaju divlju državu Kosovo, divlju NATO državu, NATO bazu, verovatno je mislio na to, pa želim ovim putem da ga ispravim. Možda se meni jednog dana dopadne pripajanje Albanije našoj južnoj pokrajini, a i vreme je brate da Srbija izađe na more, ni kriva ni dužna. Srbija će se razgraničiti sa Albancima, pitanje je samo kada, kojim sredstvima i na kojoj liniji. Pa zato to što će pripajanje Albanije Kosovu i Metohiji, našoj južnoj pokrajini, Srbija izaći na more, to će doprineti da Srbija hladno, ili će se Albanci preseliti u Švajcarsku, Austriju itd, zbog nemaštine oni će otići, zato valja dizati ekonomiju države Srbije i treba poštovati imovinska prava. Počeo sam, kako smo došli do ovoga? Pa, lepo. Godine 1998/99. u parlamentu, a ovde ima poslanika koji su tada bili, zbog inflacije i šverca cigareta, nafte i svega, rekao sam da sve države imaju kriminalce, samo u Srbiji, tada u SRJ, kriminalci imaju svoju državu. Rekao sam i to da treba da vrate otetu imovinu za vreme inflacije i šverca, da vrate u Srbiju. Ja sam pogrešio. Deo kapitala je vraćen u Srbiju, da bi ga ponovo podigli, da bi za taj deo novca kupili daleko veću vrednost u imovini raznih preduzeća. Da bi došli do preduzeća morali su, pošto linija dugova ide ovako, država ima deviznu štednju, država ima dugove prema stranim bankama i fondovima, to plasira preko poslovnih banaka, poslovne banke to plasiraju u privredu i vi kada likvidirate najveće banke, kada ih likvidirate, vi praktično radite sledeće - razbojnički dolazite do imovine, koju ćete privatizovati, a dugove i dugove za deviznu štednju prepuštate narodu. Narodu dugovi, za deviznu štednju i dugovi preduzeća, a razbojnicima preduzeća gde su oni svoje funkcije uklopili sa privatnim biznisima, svojim i svojih tajkuna. Samo da vas podsetim, da onaj koji je kupio šećeranu za tri evra u Kovačici ima u šećeru 20 miliona evra, taj je bio finansijski direktor DS, Miodrag Kostić. Ako nije tačno, neka me neko ovde ispravi. Dakle, tako je došlo do svih ovih dugova i danas dugove firmi i devizne dugove plaćaju građani Republike Srbije, pa čak i oni koji su rođeni posle raspada SFRJ zato što je privreda, da je ostala u vlasništvu banaka, banke bi prodale preduzeća, tako vratile dugove i napunile deviznu štednju, a građani bi ostali čisti. Međutim, jedna razbojnička družina, za koje su Alibaba i 40 razbojnika, onako Majka Tereza, je rešila sasvim drugačije. To je bio naš problem i da vam ne bi kvario pauzu, po nekom drugom amandmanu ću nastaviti dalje. Hvala.
Zahvaljujem kolega Rističeviću. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stavova 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese odluke iz dnevnog reda ove sednice. Sada, poštovani narodni poslanici, u skladu sa članom 87. Poslovnika Narodne skupštine, određujem pauzu u trajanju od jednog časa. Sa radom nastavljamo u 15,00 časova. Zahvaljujem.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa daljim radom. Reč ima narodni poslanik Studenka Kovačević. Izvolite, koleginice.
Zahvaljujem, uvaženi gospodine Arsiću. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici ministarstva, u prvom delu sednice građani su imali priliku da čuju ko je odgovoran za ovu situaciju u kojoj smo se kao država našli. Gospodin Martinović je argumentovano izneo te činjenice i objasnio kako je došlo do toga da danas umesto banaka Srbija isplaćuje staru deviznu štednju, zbog čega i mi ovde danas raspravljamo o ovom zakonu kojim će biti obeštećeni građani koji su oštećeni. Ovaj član zakona na koji su podneti ovi amandmani govori sa jedne strane o produženju roka za predaju dokumentacije radi ostvarivanja prava na isplatu stare devizne štednje, a sa druge strane, ovim članom se skraćuje rok za isplatu devizne štednje. Znači, država Srbija ovim članom poručuje - isplatićemo staru deviznu štednju u kraćem roku nego što je prvobitno planirano. To znači da država sada ima novca u budžetu. Nemojmo zaboraviti da se do ovog stadijuma, u kome država svoje nasleđene obaveze servisira mnogo lagodnije nego ranije, došlo je reformama i politikom koju smo kao SNS predstavili građanima na izborima i ubedljivo pobedili. Mi smo svoje obećanje ispunili, jer smo merama fiskalne konsolidacije i odgovornom ekonomskom politikom i došli do BDP-a koji je bio minus 3,1 a danas iznosi plus 4,5, i do suficita u budžetu i do svih kapitalnih investicija koje se sprovode u Srbiji, do povećanja plata i penzija, koje se nastavlja. Imaćemo još jedno povećanje plata i penzija do kraja ove godine. Oporavlja se Srbija, iako mnogo novca ide na dugove koje je napravio bivši režim. Ja moram da istaknem da smo politikom SNS došli do istorijskog minimuma po kome se Srbija danas zadužuje. Skupe kredite, koje su uzeli prethodnici, sa kamatom od 7,25 konvertovali smo u vrlo povoljne, sa kamatom od 1,61%. Znači da su ove finansijske institucije sigurne u rast i razvoj srpske ekonomije i imaju poverenja u ovu vlast, a poverenja imaju i privrednici koji ovde otvaraju svoje fabrike, pri tome, ne zaboravite da se radi o kompanijama koje svoje poslovanje planiraju dugoročno. Dakle, Srbija mora nastaviti u ovom smeru da se razvija i napreduje kako bi taj oporavak mogao da oseti i svaki pojedinac u ovoj zemlji. Bilo bi to, naravno, mnogo brže, ali eto, vidite, moramo da vraćamo dugove koje smo nasledili. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite, kolega Mirčiću.
Mi predlažemo da se ovaj član 2. ne menja iz prostog razloga što je članom 14. zakona sve izdefinisano i nema potrebe bilo kakva dopuna ili bilo kakva izmena. Uostalom, sve je jasno precizno navedeno da dugovanja i obaveze oko dugovanja ispunjavaju pravni sledbenici. Tu ne bi uopšte trebalo komplikovati dalje stvari. To se podrazumeva, ako je banka u stečaju ili ako je već likvidirana, onda je pravni sledbenik ili neka institucija druga ili, na kraju krajeva, država, centralna banka preuzima te obaveze. Tako da, iz tog razloga SRS ovu dopunu člana 14. koji se ogleda u članu 2, predlažemo da se briše. Nije to reda radi, nego zašto nešto što je višak, u suštini, zašto ga dopunjavati, zašto zakon dopunjavati kada je taj član sam po sebi precizan čije su obaveze da isplaćuje nastale deviznom štednjom ili štednjom u bankama čije je sedište u Srbiji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, replika.
Ja mislim da ovaj član ne treba da se briše, zato što se ovim članom dodaje u članu 14. stav 3. koji predviđa da u slučaju da je postupak stečaja ili likvidacije nad bankom kod koje je položena devizna štednja okončan, tada na zahtev Uprave za javni dug, Agencija za osiguranje depozita dostavlja raspoložive podatke o deviznim štednim ulozima kod ovih banaka, a na osnovu dokumentacije iz centralne arhive agencije. Mislim da ovaj novi stav itekako ima smisla i da on ide u korist onih građana zbog kojih se ovaj zakon i donosi. U Republici Srbiji postoji Agencija za osiguranje depozita. Ona raspolaže svim podacima koji su vezani za štedne uloge i onih banaka koje su aktivne i onih banaka kod kojih je nastupio stečaj ili likvidacija. Mislim da je sasvim logično da ovaj stav ostane u ovom predlogu zakona, jer se time s jedne strane izlazi u korist građanima Republike Srbije, dakle, nema više nikakve dileme oko toga da li mogu ili ne mogu da pribave raspoložive podatke, a s druge strane, mislim da se time olakšava posao i Upravi za javni dug, zato što se precizira koja institucija je nadležna da se od nje traže podaci. Gospodin Mirčić je ovde rekao da bi po njegovom mišljenju to trebalo da se traži od NBS, što ja mislim da nije ispravno, zato što NBS nije po definiciji naslednik nijedne poslovne banke. Narodna banka Srbija ima svoj poseban status u našem monetarnom sistemu, ona nije poslovna banka. Mi ovde govorimo o poslovnim bankama koje su ili u postupku stečaja, ili u postupku likvidacije, ili je taj postupak već okončan. Narodna banka Srbije, po Zakonu o Narodnoj banci Srbije, u slučaju da neka poslovna banka ode u stečaj ili u likvidaciju nije automatski naslednik te banke, nego je to regulisano posebnim propisima, a ovde se radi o podacima sa kojima su raspolagale poslovne banke koje su u stečaju, ili u likvidaciji, ili je taj postupak okončan, a taj posao ne radi Narodna banka Srbije, nego taj posao radi Agencija za osiguranje depozita, tako da mislim da je dobro što je Vlada prosto pojasnila koja je institucija nadležna za dostavljanje raspoloživih podataka, Upravi za javni dug.
Reč ima Nataša St. Jovanović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovane kolege narodni poslanici, pa ja takođe ne vidim razloga da se briše član 2, jer on pojašnjava u stvari nedoumice i olakšava da se Ministarstvo finansija, u stvari Uprava za javni dug, evidentira i lakše nađe tačan iznos koliko se duguje po ovoj osnovi. Prilikom, na primer, polaganja štednje u različitim valutama, iste su konvertovane u evre, prema srednjem kursu dinara iz kursne liste Narodne banke Jugoslavije koja je važila na dan 1. januara 2002. godine. Sada se obaveze prema deviznim štedišama izvršavaju konverzijom štednih uloga, kao što smo već i pričali, u amortizacione obveznice, s tim što Agencija za osiguranje depozita je stečajni poverilac banaka, gde je stečaj okončan i utvrđuje se iznos potraživanja. Zbog toga i smatram da ovaj član treba ostaviti. Obaveze su preračunate konverzijom štednih uloga i konverzija različitih valuta u kojima je položena devizna štednja u evrima vrši se u međuvalutnim odnosima prema srednjem kursu dinara iz kursne liste na dan 1. januara 2002. godine. Sredstva koja su potrebna za sprovođenje ovog zakona obezbeđuje Republika Srbija u budžetu tj. Ministarstvo finansija - Uprava za javni dug i veoma je teško da našu kuću Srbiju gradimo, a da nismo krenuli od zdravog, čvrstog temelja, nego smo krenuli od podruma. Više puta sam rekla u mojim ranijim izlaganjima da naš zadatak nije nimalo lak, jer ujedno vraćamo nagomilane dugove, a ujedno i zemlju razvijamo. Naše Ministarstvo finansija, na čelu sa gospodinom ministrom Sinišom Malim, odlično radi svoj posao i građani Srbiji treba da budu mirni, jer mi poklonjeno poverenje nećemo izneveriti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, pravo na repliku. Izvolite.
Kada već insistirate na toj preciznosti, postoje jasni podaci sa kojima raspolaže Agencija, odnosno Uprava. Godine 1991. iznos stare devizne štednje „Invest banke“, podružnica Tuzla, je bilo 67 miliona dolara. To je oko 100 miliona maraka. Ta ekspozitura je zatvorena 1. juna 1992. godine. To je relevantan podatak. U ovom slučaju, Šahdanović protiv Srbije, on konkretno imao je ličnu deviznu štednju u iznosu od 63.880 maraka, četiri austrijska šilinga i 73 dolara. To su relevantni podaci. To su podaci sa kojima raspolaže Uprava i Agencija. Ako već insistirate, i ovaj zakon i ove odredbe zakona omogućavaju da se jasno i precizno vodi evidencija za ono sa čime se raspolaže, za šta postoje podaci. To vam je podatak sa kojim raspolaže Uprava, odnosno Agencija. On se nalazi u materijalu, vezano za priloženu dokumentaciju, u sudu, a na osnovu koje je sud doneo odluku i plus, kao što sam rekao, da se dotičnom isplati 4.000 evra, zamislite, za nematerijalne troškove. Znači, sve one strahove, traume što je preživljavao, bez obzira što oni znaju da se 20 godina to nije moglo upotrebljavati, nisu mogla da se koriste ta sredstva zbog ratova, zbog sankcija, itd, ali postoji evidencija. Zašto postoji evidencija? To može da se dokaže, tako da su to precizni podaci. Rekao sam, to je čisto, kako bi to kolega Martinović rekao, ne smeta, ali po nama, srpskim radikalima, u svakom slučaju je suvišno.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, pravo na repliku.
U ovom konkretnom slučaju, gospodine Mirčiću, tačno se zna koliki je iznos deponovane devizne štednje, ali šta ćemo u situacijama kada oko toga postoji sumnja, onda neko mora tu sumnju da razreši. Mislim da se ta sumnja otklanja ovim novim stavom 3. koji se dodaje u članu 14, a gde se ostavlja mogućnost Upravi za javni dug da se, u slučaju da je nad bankom izvršen stečaj ili postupak likvidacije, obratiti Agenciji za osiguranje depozita. Želim da iskoristim ovu priliku da vam još jednom ukažem na značaj i da ovaj problem moramo da posmatramo malo šire, van konkretne presude Ališić i ostali protiv ovih pet bivših jugoslovenskih republika, jer u mnogim situacijama građani Srbije i građani Srbije koji su to postali posle 1995. godine, a poreklom su sa teritorije Hrvatske i BiH, objektivno imaju problem da dokažu da su imali uopšte deponovanu deviznu štednju i koliki je taj iznos. Mislim da ovaj novi stav koji se dodaje u članu 14. apsolutno ide njima u prilog. On inače ništa ne remeti i ne smeta strukturi, sistematici zakona, a može samo da bude u korist građana prilikom rešavanja konkretnih slučajeva.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, pravo na repliku.
Kada već širimo priču, nas je iskreno veći strah da povampirena ustaška vlast u Hrvatskoj, na osnovu lažnih optužbi protiv Srbije, ne iskoristi imovinu Srba koja je ostala u Hrvatskoj kao izmirenje nekih eventualno njihovih potraživanja. Kakav je stav međunarodne zajednice? Ne treba puno da se objašnjava. Oni će u svakom slučaju iskoristiti svaku priliku da izvrše dodatni pritisak na Srbiju, a to što će oštećeni biti Srbi koji su postradali u Hrvatskoj, šta boli zapad briga za Srbe iz Hrvatske. Oni kažu da je genocid u Srebrenici, a nije ratni zločin to što je proterano stotine i stotine hiljada Srba. To je nešto što je realan strah kada govorim i širimo priču i, na kraju krajeva, odnosi se na republike bivše Jugoslavije. Srbija je tu uvek neko ko treba da trpi. Dodatni strah je sa ovom politikom koja se vodi, politika nama ne razumljive tolerancije. Ima jedna granica tolerancije, ali svaki 13-ti zamenik 14-og sekretara koji dođe ovde se istresa u Srbiji, baš ga boli briga šta govori, otvoreno govori. Evo, čak i ambasador, ovaj što ga u materijalu pišu kao Skat, a u stvari on je Skot, jer da nije skot, kako bi ovi skotovi, što ih je on uveo, drugačije mogli da se zovu? On čak sebi dozvoljava, kao ambasador, kao činovnik jedne države, bez obzira što je to moćna i jaka Amerika, da javno govori i pred učenicima i pred javnosti da je Kosovo samostalna država, a zamislite kakav će stav tek biti pojedinih ambasadora kada bude isporučena eventualno računica ili račun da Srbija nadoknadi štete. Jednostavno, to će biti kompenzacija imovine. To se bojimo. Ne daj Bože da dođe, ali tamo je povampirena ustaška vlast, Kolinda je veći ustaša od svih, njoj nije to daleko i strano, da im jednog dana padne na pamet da kažu – imovina koja je ostala od Srba će nadoknaditi, uslovno rečeno, štetu koju su naneli Srbiji. Nemaju drugi izraz za Srbiju, nego agresori.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, pravo na repliku. Izvolite.
Mislim da treba da budemo pošteni pa da kažemo da je i za Ameriku i za Francusku i za Nemačku Kosovo nezavisna država još od februara 2008. godine. Dakle, nije sad tu niko od ovih ljudi koje ste vi konkretno pomenuli, pa i ambasadora Skota, nije to sad neka nova politika SAD. To je politika koja je nažalost aktuelna od 2008. godine. Šta može Republika Srbija u ovoj situaciji da uradi? Možemo da probamo ono što i radi Aleksandar Vučić, da vodimo teške, mukotrpne razgovore i sa tim moćnim zapadnim državama o tome da se postigne neko kompromisno rešenje za KiM u smislu da Srbija ne izgubi sve na KiM, da nešto i dobije, što mislim da je u ovom trenutku jedina realna politika. Druga alternativa je, ali prosto Srbija po mom mišljenju nije sposobna za tu politiku da primenimo onu nemačku Halštajnovu doktrinu. To vam je doktrina Savezne Republike Nemačke iz 50-ih godina prošlog veka da automatski prekidamo diplomatske odnose sa svakom državom koja priznaje nezavisnost KiM. To je radila Savezna Republika Nemačka sa svakom državom koja je priznala postojanje demokratske Narodne Republike Nemačke, odnosno ono što smo mi zvali Istočna Nemačka. To je bila Halštajnova doktrina. Znači, čim priznate Istočnu Nemačku, a zapadni Nemcu su je tretirali kao sovjetsku okupacionu zonu sa tom državom prekidate diplomatske odnose. Savezna Republika Nemačka je to mogla sebi da dopusti zato što je iza sebe imala izuzetno moćne saveznike. Pre svega, Nemačka je jedan od osnivača Evropske ekonomske zajednice, kasnije je ušla i u NATO pakt i ona je sebi tako politiku mogla da dopusti. Srbija u ovom trenutku sebi takvu politiku ne može da dopusti, ma koliko da sve nas boli, kao što boli vas, tako boli i mene i sve druge kolege iz SNS kada bilo ko, bilo koji ambasador, bilo koji predsednik države, bilo koji predsednik Vlade, bilo koji zvaničnik neke strane države, KiM tretira kao stranu državu, kao samostalnu državu. Mi ne možemo da dobijemo bitku za KiM tako što ćemo da otvaramo rat sa Amerikom ili tako što ćemo da proterujemo ambasadore američke, francuske, nemačke iz Beograda, moramo da vodimo jednu mudru, odgovornu i racionalnu politiku, a to je pokušavamo da objasnimo i tim moćnim zapadnim državama da nije realno da se od Srbije traži priznanje nezavisnosti Kosova, kao konačno rešenje, a sa druge strane moramo da vodimo računa i o našoj ekonomskoj saradnji sa tim državama, jer prekid diplomatskih odnosa i svako zatezanje, uslovno rečeno, odnos sa tim državama izuzetno štetno može da se odrazi na srpsku privredu. Nema jake Srbije bez jake srpske ekonomije, a sa druge strane jaka Srbija je potrebna, pre svega Srbima koji su ostali da žive na KiM, tako da su sve te stvari međusobno komplementarne, one su povezane i o svemu tome i predsednik Republike i Vlada Srbije i te kako vode računa. Kada ste na čelu države, kada ste ministar u Vladi, kada ste predsednik Vlade, onda nemate pravo da državnu politiku vodite spram svojih ličnih osećaja i spram svojih ličnih emocija. Morate da vodite onu politiku koja je realna, koja je realistična i koja je u interesu države ma koliko da vam je teško da slušate određene stavove koji vam ne prijaju i koji su suprotni na kraju krajeva zvaničnim stavovima države Srbije.
Pravo na repliku, narodni poslanik Milorad Mirčić.
Znate vi, kao i mnogi, suština vođenja jedne države između ostalog je i u strpljenju. Nešto što podrazumeva da sačekate trenutak kada možete realno da dođete u situaciju da vi neke stvari menjate, odnosno da utičete na njihove promene. Mi smo bili poslednjih decenija u situaciji, u pravu ste, kada nismo mogli, jer nismo imali saveznike moćne i jake, da činovnicima poput ambasadora ukažemo na njihovo neprimereno ponašanje, na njihove izmene. Naravno, to su činovnici i ono ostaju takvi bez obzira koju zemlju predstavljaju. To su ambasadori. To se radi preko Ministarstva spoljnih poslova i to je nešto što je ustaljeno. Strpljenje podrazumeva samu spoznaju da mora doći do pregrupisavanja na svetskoj političkoj sceni, mora. Dosta je bilo perioda kada je Amerika bila dominantna. Vi sami vidite i javnost Srbije zna da iz dana u dan sve je jača pozicija i Kine i Rusije. Rusije posebno zato što je tradicionalna, prijateljska zemlja koja je naklonjena Srbiji. Sa zapadom, sa Amerikancima ne možete da igrate tako što će vas oni hvaliti da ste vi savremeni političar, da ste vi budućnost Srbije i da srpski narod u vama vidi perspektivu. To su, što bi se reklo, stare varalice. Koga kod su oni hvalili, hvalili su ga do trenutka dok izvlače korist od njega lično. Borisa Tadića su hvalili da je najlepši lider u svetu, da je pametan. Svi smo mi znali, možda jeste ovo prvo, ali drugo je nemoguće tražiti od tog čoveka. Kada su ga iskoristili, bacili ga kao papir, toalet papir. Tako oni rade. Treba iskoristiti trenutak kada Rusija dovoljno ojača i Srbija tada uz Rusiju može da traži izmene i može da očekuje korist. Sada, dok je još dominantna Amerika po pitanju Kosova, ne treba žuriti po principu istorija počinje sa mnom i završiće se sa mnom. Samo smo mi garnitura političara koja može da reši pitanje Kosova. Ne, pitanje Kosova je još od bitke na Kosovu, ako ne i od ranije i to pitanje je uvek otvoreno. Bog te pita dokle će biti otvoreno, ali treba sačekati povoljan politički trenutak kada Rusija stane punim kapacitetom iza Srbije. Uostalom, iz te istorije treba nešto izvlačiti kao nauk.
Hvala. Pravo na repliku Aleksandar Martinović. Izvolite.
To je još jedno pitanje oko koga se naše dve stranke ne slažu. Niste vi jedini koji smatraju da Srbija po pitanju KiM u ovom trenutku ne treba da radi manje-više, nego da treba da čekamo da se promeni odnos snaga u svetu, da kako vi kažete, Rusija dovoljno ojača, pa će onda da se reši problem KiM. Mi imamo malo drugačije mišljenje, mi smatramo da treba voditi aktivnu politiku po pitanju KiM, da nema mesta i nema vremena da se čeka, jer konflikt koji je trenutno, uslovno rečeno zamrznut, može vrlo brzo da se odmrzne, a odmrzavanje konflikta znači da bi građani Srbije razumeli, pre svega, upad Albanaca u opštine koje su sa srpskom većinom na KiM. Takvih opština na KiM imate 10. Nisu samo četiri opštine na severu. Pored te četiri opštine na severu, imate još šest opština na KiM koje su sa srpskom većinom. Postavlja se jedno vrlo logično pitanje – dok mi budemo čekali da promeni odnos snaga u svetu, da Rusija postane jača od Amerika i da postane jača od celog zapadnog sveta, šta ćemo ako u međuvremenu nekome u Prištini padne na pamet da sprovede novi „Bljesak“ ili neku novu „Oluju“? Šta ćemo onda da radimo? Lako je zastupati politiku zamrznutog konflikta, ako živite u centralnoj Srbiji, ali Srbi na KiM koji su ostali da žive, oni očekuju da se pitanje Kim konačno reši, na način da pre svega, budu zaštićeni njihovi interesi, ali da isto tako budu zaštićeni i uvaženi interesi države Srbije na KiM. Tako da mi u stvari imamo jedan koncepcijski sukob uslovno rečeno. Vi ste za to da zadržimo status kvo, a mi smo za to da se vodi jedna aktivna politika, pre svega u odnosu prema zapadu. Ako ste primetili, sad i mnogi političari na zapadu pomalo omekšavaju svoj stav kada je u pitanju Kosovo i Metohija zato što su videli da je Srbija odlučna da zaštiti svoje interese na Kosovu i Metohiji. Do juče je bilo nezamislivo da bilo koji zapadni političar spominje kompromisno rešenje za Kosovo i Metohiju. Sad već iz Amerike, iz Francuske možete da čujete takve stavove. Prihvatićemo svako ono rešenje oko koga se dogovore predstavnici Beograda i Prištine. To je ipak pomak, možda mali pomak, ali ipak pomak u odnosu na onu situaciju koju smo imali za vreme Borisa Tadića, koga ste vi pominjali, kada je bilo jedino na stolu priznavanje nezavisnosti Kosova i Metohije. I danas postoje države koje to traže od Republike Srbije, ali treba da budemo pošteni sami prema sebi i prema građanima Srbije, pa da kažemo da se taj stav čak i kod nekih velikih svetskih sila menja i iz Vašingtona, iz Pariza, iz nekih drugih centara moći na zapadu, dolaze sve jači i sve snažniji glasovi da je i za njih prihvatljivo kompromisno rešenje, a to je da Srbija ne izgubi baš sve na Kosovu i Metohiji, jer ako priznate nezavisnost Kosova i Metohije onda to znači da na Kosovu i Metohiji sve gubite. Da li možemo da dobijemo sve na Kosovu i Metohiji? To je jedno teško pitanje, u ovom trenutku verovatno ne možemo, ali mislim da je važno da se pronađe takvo rešenje da ne izgubimo sve kada je u pitanju Kosovo i Metohija. Mislim da je to važno, pre svega zbog onih građana koji žive u tih 10 opština sa srpskom većinom.
Pravo na repliku, narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Ima jedno zdravo, logično razmišljanje u narodu, da Kosovo nije naše, što bi nas toliko pritiskali da nam uzmu? Da Srbija tu nema nikakvu ulogu, što bi toliki emisari iz belog sveta dolazili da vrše pritisak na rukovodstvo Srbije zbog Kosova? Ali, ima isto tako nešto što nalaže znanje i mudrost, da idete u susret događajima. Mi srpski radikali, to ste u pravu, razlikujemo se kada je u pitanju koncepcijski vođenje politike u odnosu na naprednjake. To je istorijska razlika još od Milana Obrenovića, dok su naprednjaci sa Milanom Obrenovićem bili za zapad, radikali sa Pašićem bili su za Ruse. To je tradicija. Da li će u jednom trenutku doći do približavanja, to zavisi kako je bilo istorijski, da li će onaj ko vodi Srbiju doći u potpunu zavisnost od Rusije, pa priznati politiku koju zagovaraju srpski radikali. Ali, ostavimo sada to po strani, šta je ići u susret događajima? Ono što SRS insistira, kandidovati ideju u Savetu bezbednosti UN, da pripadnici ruskih trupa budu prisutni na KiM. Odmah je veća sigurnost i za onaj srpski živalj koji je ostao. Kada već govorite o periodu progona Srba iz 2004. godine. Učesnik sam, kao i mnogi, priču koju sam slušao od strane tadašnjeg ministra vojnog Borisa Tadića je poučna. On je govorio da će on smiriti Šiptare sa glavno komandujućih međunarodnih snaga koji se nalaze na KiM. Znate kada su se smirili Šiptari na KiM? Godine 2004. u aprilu mesecu, kada je general Krga izdao naredbu da se pale tenkovi i da, kada su Šiptari bili svesni da će krenuti vojska, tada je sve prestalo. Uostalom, živi akter svega ovoga je vaš predsednik stranke i predsednik Srbije, Aleksandar Vučić, koji je zajedno sa Dušanom Prorokovićem bio u severnom delu Kosovske Mitrovice. Možete da proverite ovo, proverljivo je. Znači, treba ići u susret događajima koji nas očekuju, a ne čekati da oni pokrenu inicijativu, ne čekati da inicijativu ima Ramuš Haradinaj. Nekad je u politici najbitnija inicijativa. Nekad je u politici korak ispred vam donosi veliku prednost. Kada bi se kandidovalo ovo pitanje, a nema razloga jer i Ruska Federacija pripada porodici zemalja UN, nema nikakvi problema da oni pošalju svoje trupe. Nije to kao nekad da budu glineni golubovi, sada je to sasvim drugačije. Kada je god Rusija stajala iza Srbije, Srbija je bila jaka i stabilna uslovno rečeno. Bez Rusije nema Srbiji snage, nema govora o tome da će Srbija moći sa ovim belosvetskim hohštaplerima da izađe na kraj. Zar nije ružno kada bivši predsednik Vlade, Berluskoni, predsednika države, koji se zvao Boris Tadić, oslovljava sa mister Klun, poredeći ga sa glumcem. Svi misle da je zbog lepote, ne, nego je imao švalerku u Italiji kao glumac, pa ga ovaj posramotio, pa vodi ministra odbrane, sećate se te scene, vodi ga za ruku. Čovek, dva metra u njemu, umesto da kaže – izvinite molim vas, nisam vam ja ovde klovn. Ništa manje smešno ni ponižavajuća kada Bil Klinton tapše sadašnjeg predsednika. Isto je to potez jednog pojedinca koji ide na sramotu Srbije. Znate, morate voditi računa u pojedinim situacijama kako se ponašate. Samo jedno, završavam gospodine Arsiću, kada su na Bečkom dvoru hteli da ponize Petra Petrovića Njegoša, došao je u crnogorskoj nošnji, sprskoj nošnji iz Crne Gore, onda su toliko daleko išli ta gospoda, da su ga pitali – gospodine Petroviću, koliko je dva plus dva? On je rekao – u zavisnosti gde se vi nalazite od ukupnog zbira, ako ste desno od zbira onda je 40. Tako da, uvek treba biti dosetljiv i biti dovoljno mudar da branite svoje interese.
Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Evo, gospodin Mirčić se dotakao nekih zanimljivih istorijskih tema. Gospodine Mirčiću, kada je ubijen Knez Mihajlo, 1868. godine, njega je na srpskom prestolu nasledio Knez, kasnije Kralj Milan. Jel znate koja je prva zemlja koju je Knez Milan posetio? Rusija. Knez Milan je odustao od politike slepog verovanja u Rusiju nakon što je Rusija, 1878. godine, potpisala sa zapadnim silama, odnosno sa Turskom tzv. Sanstefanski ugovor. Pa je, između ostalog, bilo predviđeno da ona četiri južna okruga, koje je srpska vojska oslobodila u srpsko-turskom ratu, treba da pripadnu Velikoj Bugarskoj. Onda je Kralj Milan rekao – ja sam Niš osvojio na bajonetima, ja samo na bajonetima mogu da ga predam Bugarima. To je jedna stvar. Druga stvar, na Berlinskom kongresu 1878. godine, o tome inače svedoči i o tome je pisao Vladika Nikolaj Velimirović, pošto ga je srpska Vlada poslala da po Americi, po Velikoj Britaniji propagira ideju Srbije kao pijemonta jugoslovenskih naroda, on je u svojim beleškama zabeležio sećanje Jovana Ristića sa Berlinskog kongresa 1878. godine. Srpska delegacija je tada na Berlinskom kongresu otprilike imala status kao delegacija Republike Srpske u Dejtonu, bila je prisutna ali se nije mnogo pitala. Kada je Jovan Ristić otišao kod ruskog predstavnika na Berlinskom kongresu, taj ruski predstavnik mu je rekao, znate šta, idite kod Bizmarka, Bekonsfilda i Andrašia. Znači, obratite se Austrougarskoj, Nemačkoj i Velikoj Britaniji kako da rešite srpsko pitanje. Na Berlinskom kongresu je srpsko pitanje rešeno, ne onako kako je to htela Rusija, a pogotovo ne kako je to htela Srbija, nego onako kako su htele Austrougarska, Nemačka i Velika Britanija. Zašto ovo govorim? Jedno je imati emocije prema jednoj državi i prema jednom narodu, ali nešto sasvim drugo je voditi jednu realnu i odgovornu državnu politiku. To da li će Rusi sa svojim kontigentom da se vrate na KiM, pa to ne zavisi od Srbije, to zavisi od Rusije. Rusija već sada po Rezoluciji 1244 ima pravo da ima svoj kontigent na KiM. Zašto ga je povukla, ona svoje razloge za to. Ali, ja se plašim da to stalno čekanje da se nešto desi, ali nešto jako, jako krupno da se desi u međunarodnim odnosima, a kao što vidite ipak se ne dešava, bojim se da to dugo čekanje može pre svega da bude na štetu onih Srba koji su ostali da žive na KiM. Teško da će Rusija i Kina da zarate sa Amerikom zbog Kosova i zbog Srba sa Kosova, ja takva očekivanja nemam i sumnjam da iko ko je realan ima takva očekivanja. Ono što mi radimo, to je upravo aktivna međunarodna politika. Nisu sporne Rusija i Kina, one nas podržavaju, mi nemamo šta njih da ubeđujemo da su KiM sastavni deo Srbije. Mi sada radimo onaj teži deo posla, onaj deo posla koji bivša vlast nije htela da radi, mi sada razgovaramo sa Amerikancima, sa Nemcima, sa Francuzima, i pokušavamo da im nametnemo jedan drugačiji stav, da nije rešenje za KiM da se od Srbije traži priznanje nezavisnosti KiM, jer to za Srbiju nije rešenje, to nije rešenje ni za Srbiju ni za srpski narod koji je ostao da živi na KiM. Mi sada vodimo politiku da pokušamo da ubedimo te države da je rešenje za KiM da na KiM, tako ja bar razumem državnu politiku Srbije, ne dobiju sve Albanci, niti da Srbija sve izgubi, nego da dobiju nešto i Albanci, ali da dobije nešto i Srbija. To je u ovom trenutku realna politika, ma koliko da to nekima teško padalo. (Predsedavajući: Privedite kraju.) Ja sam rekao i ovde u nekoj od prethodnih diskusija, kada biste pitali srce, isključivo srce, pa svaki Srbin bi vam rekao, možda ne svaki, ali od 100 Srba 90 Srba bi vam reklo da li bi volelo da je Knin u Srbiji ili da je Banjaluka u Srbiji, po srcu bi reklo – da. Ali, da li je to u ovom trenutku moguće? Nije moguće. Ali, šta je moguće? Moguće je da očuvamo Republiku Srpsku, to je moguće. Moguće je da je ojačamo politički, ekonomski, što i činimo. Moguće je da se nad Srbima na KiM nikada više ne ponovo ono o čemu ste vi govorili, pogrom iz 2004. godine, o čemu govori i predsednik Republike, da ne dozvolimo novi „Bljesak“ i „Oluju“ nad Srbima na KiM, to je realno i mi vodimo politiku u tom pravcu. Sve drugo, znate, Srbija je suviše mala i teritorijalno i po broju stanovnika i u vojnom smislu da od nas zavisi odnos snaga u međunarodnoj zajednici. Uvek će Rusija biti Rusija, Amerika će biti Amerika, Amerika ima neke svoje interese, Rusija ima svoje interese. Šta je zadatak svakog srpskog rukovodstva, ne samo ovog aktuelnog? To je da hoda po toj tankoj žici i da taj naš mali srpski brodić kroz te tesnace međunarodne politike provede tako da on bude neoštećen ili da prođe kroz te tesnace sa što manje oštećenja. Oni koji su vladali pre nas, oni su vodili jednu potpuno drugačiju politiku, njima je cilj bio po svaku cenu pobediti na izborima, a šta će biti sa Srbima na KiM baš ih briga. Mi vodimo jednu drugačiju politiku. Mi vodimo politiku da očuvamo srpski narod na KiM i da istovremeno očuvamo i minimum državnih interesa Srbije na KiM, ne tako što ćemo da ratujemo sa Amerikom, nismo mi sposobni za to, neko tako što ćemo pokušati argumentima da ubedimo zapadni svet da je jedino realno rešenje za KiM istorijski kompromis Srba i Albanaca i da se tim istorijskim kompromisom dva najveća balkanska naroda po broju stanovnika, pri čemu su demografski pokazatelji u korist Albanaca, a na štetu Srba, ali da je taj istorijski kompromis Srba i Albanaca dugoročno rešenje ne samo za KiM, nego za stabilnost čitavog zapadnog Balkana, jer dok se ne reši pitanje KiM imaćete u većoj ili manjoj meri otvoreno pitanje zapadnog dela Severne Makedonije i imaćete otvoreno pitanje delova Crne Gore, sa većinskim albanskim življem. Istorijskim kompromisom između Srba i Albanaca mi ne rešavamo samo problem KiM, koji, kao što vi kažete, datira od Kosovske bitke, nego mi dugoročno rešavamo pitanje mira i stabilnosti u regionu zapadnog Balkana. Utoliko je naša uloga teža. Na kraju krajeva, kada je te reči napisao početkom 20. veka čuveni irski književnik Džejms Džojs, mnogi mu nisu verovali. On je rekao, citiram ga – sumnjam u srećnu budućnost Evrope sve dok postoji problem Makedonije. To je napisano na početku 20. veka. Koliko su tesno vezani problemi KiM, zapadnog dela Severne Makedonije i pojedinih delova Crne Gore mislim da vama, gospodine Mirčiću, kao dugogodišnjem iskusnom političaru to ne treba posebno objašnjavati. Ali, zadatak Srbije, kao ključne države u ovom regionu, je da sačuva mir i stabilnost i mi taj mir i stabilnost treba da koristimo, s jedne strane, da ekonomski ojačamo Srbiju, što već činimo, i da je ojačamo u vojno-tehničkom smislu. Bez jake ekonomije i bez jake srpske vojske teško da ćemo postići uspehe i na diplomatskom planu.
Hvala. Pravo na repliku ima narodni poslanik Milorad Mirčić.
U pravu su oni koji tvrde da su bili različiti odnosi kada su u pitanju odnosi Srbije i Rusije. To su različitog intenziteta odnosi koji su zavisili od situacije ne samo na svetskoj političkoj sceni, nego i od onoga ko je na čelu ove dve države. Mi smo svedoci da je Rusija 90-tih godina, odnosno u pripremi za bombardovanje Srbije od strane NATO pakta, čak je to potvrdio i predsednik Belorusije Lukašenko, da je sam plakao zbog činjenice da Jeljcin nije hteo da angažuje rusku vojsku u odbrani Srbije, nije hteo ni diplomatski da se potrudi, ali ima jedna nepobitna činjenica, bez obzira na promenljivost tih odnosa, nikada nas u istoriji Rusija nije bombardovala, nikad. Svi ostali jesu, Rusija nije. Da se mi ne bi povlačili za emocijama, evo šta je racionalno danas u politici Srbije, da ekonomski ojača. Gde možemo da nađemo bolju saradnju nego u Rusiji? Sve energente ili većinu energenata dobijamo od Rusije. Sva rudna bogatstva koja se koriste za proizvodnju i za preradu u Srbiji nalaze se u Rusiji. Kada je u pitanju poljoprivredna industrija, ona zavisi od plasmana robe, najveće tržište je Rusija. Jesu li to realni parametri? Da nisu realni parametri, zašto bi onda van svake logike Nemačka kršila sankcije koje je uvela zapadna Evropa, odnosno Amerika prema Rusiji? Oni su u izgradnji drugog kraka Severnog toka i videli ste kakav je stav Merkelove, baš je boli briga šta Amerika misli o tome, njoj je interes da dobije što jeftinije i što povoljnije energente. Znate, kada ste na tržištu, u konkurenciji sa državama koje koriste skupe energente, onda vi imate veliku prednost. Nemačka ima mnogo jeftinije kada je u pitanju gas kao energent i mnogo povoljnije uslove i zato je i te kako u velikoj prednosti. To je racionalno. Ta ista Nemačka nagovara u zvaničnoj politici da ne sarađujemo sa Rusijom. Kažu – nema tamo ništa dobro. Ko je sada normalan da može to da sluša? Njima je dobro, Evropi je dobro, čak i oni koje Amerika stisne i čvrsto drži pod kontrolom, i oni su se pobunili, hoće da sarađuju sa Rusijom. Evo vam primer, da ne idemo u Evropu, evo vam primer Turske. Erdogan je procenio, dosta je te tiranije od strane Amerikanaca, obećanja da će čuvati, pa kada je on pokazao neku samoinicijativnost, organizovali mu puč. Da nije bilo Rusije, da nije bilo Vladimira Vladimiroviča Putina, izgubio bi glavu, okrenu se prema Rusiji. Nije se okrenuo zato što su njemu samo spasili glavu, uslovno rečeno, nego zato što se interes privrednika Turske nalazi u Rusiji. Tamo se plasira veliki deo robe koja se proizvodi u Turskoj. Uostalom, i vojno, ako gledate vojno, pa šta ima bliže nego da sarađujemo sa Rusijom? Zaboravite to. To su floskule koje su ranije bile - ako mi zategnemo odnose sa Amerikancima, bombardovaće. Neće, gospodine Martinoviću. Kada je kapital ruski došao u vidu "Gasprom njefta" u NIS, nema te sile koja će da digne avione da bombarduje rafinerije. Ne postoji ta sila više. Videli ste u Siriji kako su prošli ti koji su tako mislili. Nama treba ta vrsta sigurnosti. (Milimir Vujadinović dobacuje.) Nama je samo, kolega vi se kasnije ubacujete, vi izgleda da spavate na ovome času, ali je duhovito to što dobacujete, nama treba neko ko nam je iskren prijatelj, koji ima potencijal, kao što nam Kina pomaže ekonomski i to je značajno, ne mogu više da nas ucenjuju. I zato mi naglašavamo ulazak "Behtela" na tržište, da je to kriminal. Mogli su Kinezi to da rade mnogo jeftinije, zato što sad možemo, ne zato što smo opozicija, nego imamo da biramo. Kada Rusija učvrsti svoje pozicije po pitanju Srbije, nemojte misliti da će tu biti nekog velikog rata. Ne zavisi to od Srbije. To zavisi da se dogovore velike sile. Nemojte to da gubite iz vida. Evropa je vaša perspektiva, kako kažete. Mi kažemo da je realno perspektiva Srbije da se što čvršće poveže sa Rusijom, a pri tome da sarađuje i sa zemljama koje su na zapadu Evrope, ali na ravnopravnim osnovama, a ne da nas šutiraju i da nas ucenjuju. Vidite da iz dana u dan dolaze emisari. Evo, uostalom, da završim. Kažete - čuvanje Republike Srpske. Pa, šta rade? Pokreću pitanje Srebrenice. Šta vam je to? Priprema terena da Republika Srpska proglasi se za genocidnu tvorevinu. Samo je to. Kako će Srbija da zaštiti Republiku Srpsku ako to bude matrica po kojoj će se sve da vrti? Nije valjda da neko misli da je to iznenada, naivno? Uostalom, evo, ovde je živi svedok događaja od početka 2000. godine. Istu ili sličnu priču su nam pričali oni iz DOS-a. Evo, Marijan Rističević je tu, živi učesnik. Istu priču - samo da se okrenemo zapadu, samo da se okrenemo Evropi, što dalje od Rusije, stižu milijarde.
Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Martinović, zatim narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Ja zaista ne mogu da se složim sa onim što ste rekli da je naša politika politika predsednika Republike i politika SNS da idemo što dalje od Rusije. Ako je iko približio Srbiji Rusiju i Rusiji Srbiju, onda je to uradio Aleksandar Vučić. Dakle, i na političkom i na ekonomskom i na vojno-tehničkom planu. Dokaz za to je činjenica da je upravo predsednik Ruske Federacije, Vladimir Putin, odlikovao ordenom Aleksandra Nevskog Aleksandra Vučića. Poslednji srpski političar pre Vučića koji je dobio tako visoko odlikovanje iz Rusije bio je Nikola Pašić. Dakle, sve što je bilo objektivno moguće da se uradi po pitanju približavanja Srbije Rusiji, Srbija je uradila. Ali, ovde sad nije stvar u Rusiji. Nije nama problem Rusija. Nama ostaje onaj drugi problem, koji bivša vlast nije uspela da reši, a to je kako da ubedite zapadne države, jer vi ne možete kao dete da se pravite, stavite ruke preko očiju i kažete - zapad ne postoji. Postoji Amerika, postoji NATO pakt, postoji Nemačka, postoji Francuska, postoji Italija, postoji nešto što se zove Kontakt grupa, itd. Ne od juče. Postoji godinama. Postoji decenijama. Na Aleksandru Vučiću je, pre svega, i na Vladi Srbije, kako da ubedimo moćne zapadne sile, bez okretanja leđa Rusiji, jer mi nismo okrenuli leđa Rusiji, mi nismo uveli sankcije Rusiji, mi maksimalno sarađujemo sa Rusijom po svim pitanjima i nikad bolja saradnja nije bila između Srbije i Rusije nego za vreme Aleksandra Vučića. Ali, sad morate da ostavite Rusiju po strani. Nije nama Rusija problem. Nama je sad problem kako da pokušamo da ubedimo zapadni svet, koji je većim delom priznao nezavisnost Kosova i Metohije, da rešenje za KiM nije tako što ćete Srbiji ultimativno da postavite kao zahtev - moraš da priznaš nezavisnost Kosova i Metohije, jer to nije rešenje. Naš zadatak je težak utoliko što moramo da ubedimo zapadni svet da je kompromis rešenje za Kosovo i Metohiju, a ne priznanje nezavisnosti KiM. Na kraju krajeva, to je najlakše, priznate nezavisnost Kosova i kažete - rešili smo problem. Ne, problem je mnogo veći, kako da ubedite tu Ameriku, kako da ubedite tu Nemačku, kako da ubedite Veliku Britaniju, Francusku, Italiju, da je rešenje za KiM dijalog sa kosovsko-metohijskim Albancima i postizanje istorijskog sporazuma, tako da Srbija ne izgubi sve na KiM. O tome se radi. Za to je potrebna ogromna energija. Potreban je ogroman napor. Pre svega, potrebna je snažna Srbija, u političkom smislu, potrebna je snažna Srbija u ekonomskom smislu i potrebna je snažna Srbija u vojno-tehničkom smislu. Srbija je postala ekonomski jaka u poslednjih nekoliko godina, zato što smo uspeli da odgovornom ekonomskom i finansijskom politikom, s jedne strane, konsolidujemo naš budžet, da konsolidujemo naše javne finansije, a sa druge strane, da otvorimo nove fabrike, da otvorimo nova radna mesta, da zaposlimo građane Srbije, da smanjimo stopu nezaposlenosti sa 26, 27%, koliko je iznosila, na nekih 11%, koliko iznosi danas. Zbog toga nam je potrebna mudra i izbalansirana politika. Lako je danas izvređati ambasadora Skota, reći mu - ti si budala, ti si majmun, ti si kreten, itd. Super. Moguće je to učiniti i sa francuskim ambasadorom, i sa nemačkim, sve je to moguće. Ali uvek morate da imate u vidu šta je ono što je iza vas. Iza vas su građani Srbije, iza vas su ljudi koji očekuju svakog meseca platu, za sebe i za članove svoje porodice. Iza vas su ljudi koji očekuju da rade. Iza vas su ljudi koji očekuju da mogu da se leče. Iza vas su ljudi koji očekuju da mogu da školuju svoju decu. Iza vas su ljudi prema kojima imate obavezu kao država da ostanu u ovoj zemlji, kao mladi lekari, kao mladi inženjeri, a ne da odu u beli svet. O svemu tome morate da vodite računa kada je u pitanju Kosovo i Metohija. Kosovo i Metohija nije samo istorijsko pitanje, Kosovo i Metohija nije samo teritorijalno pitanje. Kosovo i Metohija su vam i ekonomija i finansije i diplomatija i mnogo što šta drugo. Svim tim sredstvima i svim tim instrumentima država Srbija danas brani svoje interese na Kosovu i Metohiji. Pa, zašto pojedini političari sa zapada menjaju svoj stav po pitanju Kosova i Metohije? Ne onako radikalno kao što bismo svi mi želeli, ali sad se već čuju malo drugačiji tonovi sa zapada, zato što su shvatili da imaju posao sa jednom ozbiljnom državom. Zato što predsednik Republike isto kaže, kakav je državni stav i u Moskvi, i u Vašingtonu i u Briselu i u Berlinu i u Rimu i bilo gde da se nađe. Mi ne menjamo politiku od danas do sutra i mi ne prilagođavamo naš stav onome što bi naš sagovornik hteo da čuje. Pa bi Rusi hteli da čuju jedno, a Amerikanci bi hteli da čuju drugo, a Nemci bi hteli da čuju nešto treće. Ne, Srbija vodi jednu jedinstvenu politiku i prema zapadu i prema istoku. Istok nam je u ovom trenutku prijatelj, oko toga se slažemo, ali sad nam ostaje onaj teži deo posla, kako da od onih koji su nas do juče bombardovali napravimo, ako ne prijatelje, onda makar partnere koji će hteti da saslušaju našu argumentaciju i po pitanju Kosova i Metohije, ali i po pitanju Republike Srpske, o kojoj ste govorili, i po pitanju Srba koji su ostali da žive u Hrvatskoj i po pitanju Srba koji su ostali u Crnoj Gori. To je vraški teška politika. Da biste u toj politici uspeli morate da pokažete mudrost, morate da pokažete strpljenje, morate da imate takta, morate da razgovarate i na onim mestima na kojima je teško biti, a kamoli razgovarati. Vi ste sad spominjali u pežorativnom smislu kako je Bil Klinton tapšao po ramenu Aleksandra Vučića. Aleksandar Vučić je na tom panelu 2016. godine, pred tim istim Klintonom, pred onim Ćamilom Durakovićem, koji je bio načelnik opštine Srebrenica, tvrdio da se u Srebrenici desio zločin, ali da nije bilo genocida i rekao da će Srbija učiniti sve da pomogne Srebrenici, a to znači srebreničkim Srbima i Muslimana i svima koji žive na tom prostoru da imaju nove vrtiće, nove puteve, nove domove zdravlja, nove škole, itd. Mislimo da je to odgovorna politika. Nije on otišao kod Bila Klintona 2016. godine, odnosno nije otišao na taj panel da bi tamo uživao. On je tamo bio izložen baražnoj vatri da je Srbija odgovorna, ne samo za Srebrenicu, da je Srbija odgovorna za raspad bivše Jugoslavije. Aleksandar Vučić je u svojstvu predsednika Vlade branio poziciju, ne samo Srbije, nego celokupnog srpskog naroda, da je srpski narod, zapravo, najveća žrtva nasilnog razbijanja bivše Jugoslavije. Mogao je on tamo da ne ode i to bi bilo za njega vrlo jednostavno. Lepše mu je da sedi u Beogradu, nego da razgovara sa Bilom Klintonom i Ćamilom Durakovićem, ali on je izabrao teži put, jer nije uvek lakši put bolji put za Srbiju ili za bilo koju drugu državu. Nekad je teži put, bolji put, a teži put je da razgovarate, ne samo sa prijateljima, nego i sa onima koji su vam do juče bili neprijatelji, a vi činite sve što je do vas da od bivših neprijatelja napravite, ako je ikako moguće, partnere sa kojima ćete racionalno da razgovarate o mnogim pitanjima koja su od interesa za Srbiju, ne samo kada je u pitanju KiM, nego i položaj srpskog naroda u Hrvatskoj i položaj Republike Srpske i položaj srpskog naroda u Crnoj Gori. Mislim da je Aleksandar Vučić pokazao kako se vodi jedna mudra i odgovorna nacionalna politika, kako je moguće biti na početku 21. veka, da tako kažem, realni nacionalni. Ne emotivni nacionalista, ne nacionalista koji sanja o tome da će se nešto veliko desiti, pa kad se to desi, onda će se ostvariti svi naši snovi, nego da pokušamo da ostvarimo naše nacionalne interese u ovom i ovakvom svetu koji je nepravedan, u kome se međunarodno pravo poštuje samo kad su u pitanju veliki, a mali nekad se poštuje, nekad se ne poštuje. Mi ne možemo da izmislimo neki novi svet, mi moramo da vodimo politiku u ovom i ovakvom svetu, a ovaj svet je nepravedan. Nije ovaj svet nepravedan prema Srbiji samo sad, on je bio nepravedan prema Srbiji mnogo puta u prošlosti, ali je svaki srpski odgovorni političar vodio računa o tome da taj srpski brod, uzmite kneza Miloša, uzmite Iliju Garašanina, uzmite kralja Milana, uzmite Nikolu Pašića, Jovana Ristića, svako od njih je imao onaj svoj krajnji nacionalni cilj, ali je znao da bi stigli do tog svog krajnjeg nacionalnog cilja morate da pređete na desetine i desetine malih, sitnih, teških koraka da biste došli do tog krajnjeg cilja. Mislite da je knezu Milošu bilo lako da razgovara sa Turcima? Ili kralju Milanu? Nikoli Pašiću da razgovara i sa razgovara i sa Rusima i sa Englezima i sa Nemcima, itd. Nije, ali nemate drugog izbora, morate da razgovarate. Mi se tako ponašamo zato što smatramo da druga politika ne postoji. Svaka druga politika je avanturizam. Naplaćali smo se mi srpskim glavama u 20. veku tog avanturizma. Nemamo više pravo da gubimo srpske glave. Nama su potrebni živi Srbi, i u Srbiji i svuda u regionu. Da bismo ih sačuvali živima, moramo da vodimo odgovornu politiku.
Gospodine Rističeviću, još pet minuta od ovlašćenog je preostalo. Reč ima Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Gospodine Arsiću, prekršili ste član 104. pardon, član 107. najpre, onda član 27. i da mi objasnite samo, da se vratimo na početak izlaganja, odnosno prijave gospodina Martinovića, šta je on vama rekao, da se javlja za repliku, a vi ste rekli da on ima pravo na repliku. Jel tako bilo? Po Poslovniku, replika može najduže da traje dva minuta. Pogledala sam u e-parlamentu, sve vreme ovde pratim, koleginica i ja, vi ste tokom današnjeg predsedavanja kod poslanika koji su koristili vreme duže od dva minuta za repliku, a to je najčešće radio kolega Martinović, pribegli tome da se oduzima, da iskoristim taj izraz, ili koristi vreme od poslaničke grupe ili ovlašćenog predstavnika. Najpre, vi ste ovlašćeni predstavnik za ovu sednicu, jer Poslovnik kaže da postoji predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. To što kaže „odnosno“, vi ste odlučili u vašoj poslaničkoj grupi SNS da to „odnosno“, taj predstavnik budete vi. Mi smo odlučili da to bude gospodin Milorad Mirčić i on se danas kroz veoma stručnu, argumentovanu raspravu uključio i koristio svoje vreme želeći da na taj način pokaže da je SRS u pravu za sve ono što tvrdi podnoseći ove amandmane. Gospodin Martinović, zaista ne ulazim u to da se on javio po amandmanu koji je još uvek u toku i da govori o istorijskom aspektu, pogrešno tumačeći određene istorijske činjenice i kontekste, naročito kada je u pitanju uloga Rusije prema tadašnjoj Kneževini Srbiji, ali to je vaše pravo i evo, imate istoričara ovde koji će da vam kaže, on ima svoje tumačenje, svako ima svoje. Ali, ne možete da nam kažete, gospodine Arsiću, da je to dva minuta za repliku. Vi ste bili dužni da u drugom minutu kažete gospodinu Martinoviću – privodite kraju. E, sad, to novo pravilo, znate, mi sad imamo repliku od dva munuta, pa možemo sada i to. Mi smo vam rekli promenite Poslovnik. Mi nismo ni za kakvo ograničavanje, ali, upravo ste vi, naprednjaci želeli da držeći se ovog Poslovnika koji ste nasledili od Demokratske stranke, čas postupate po ovakvim pravilima, pa po onakvim. Gospodine Martinoviću, to što vi imate pet puta više vremena i što koriste to, nemojte da mislite da...
Koleginice Jovanović, ne možete u reklamaciji Poslovnika da se obraćate narodnom poslaniku, nego predsedavajućem. (Nataša Sp. Jovanović: Vama sam se i obraćala.) To je znači prva stvar. Druga stvar, odbija se vreme koje je on govorio u replici preko onog vremena koje je dozvoljeno Poslovnikom od poslaničke grupe, a kasnije se odbija od vremena ovlašćenog predstavnika. Da raščistimo odmah, mi članovi poslaničke grupe SNS, ovlastili smo kolegu Martinovića da on bude predsednik poslaničke grupe, a on je mene kao narodnog poslanika iz te poslaničke grupe ovlastio da budem ovlašćen po ovoj tački dnevnog reda, odnosno preneo je svoja prava predsednika poslaničke grupe po ovoj raspravi. (Nataša Sp. Jovanović: To ne piše nigde.) To supstituisano pravo, gospodin Martinović može u svakom trenutku, kad god poželi da mi oduzme. (Nataša Sp. Jovanović: Treba onda da obavesti pisarnicu.) Ne treba da obaveštava pisarnicu. Može da ga oduzme kad god poželi. (Nataša Sp. Jovanović: Onda možete samo da obavestite.) Dobro, vi to tako mislite. Da li želite da se Narodna skupština u danu za glasanje izjasni?
Želim. Ponovo se javljam po članu Poslovnika 27. stav 1.
Već je bilo. Ne može. (Nataša Sp. Jovanović: Stav 1. nije bio. Ja sam rekla 32. ) Koleginice Jovanović, nećemo da se natežemo, znači, reklamirali ste član 27. (Nataša Jovanović: Nema šta da se natežemo. Prvo, kakvi su to izrazi „natezanje“?) Dobro, nećemo da se pogađamo kao da smo na pijaci. Reklamirali ste član 27. u prethodnoj povredi Poslovnika. Ja ništa, ama baš ništa, nisam uradio da bih ponovo prekršio Poslovnik po članu 27, ama ni jednu jedinu radnju nisam napravio. Pravo na repliku… (Nataša Jovanović: Moram da vam objasnim.) Nemojte da mi objašnjavate. Znači, Narodna skupština će u danu za glasanje da se izjasni o vašoj povredi Poslovnika. (Nataša Jovanovi: Moram da se izjasnim. Vi kažete – izjasnite se.) Onda vas molim da ili ne? Izvolite.
Eto, znači, obmanjujete poslanike. Ne želim da se izjasnim.
Koleginice Jovanović, dao sam vam reč da se izjasnite da li želite da Narodna skupština glasa o povredi Poslovnika, ali niste to ni rekli već ste krenuli u reklamiranje nove povrede. Dobro. Pravo na repliku narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ova zemlja ne pripada samo nama, ova zemlja pripada i onima koji su živeli pre nas. Ova zemlja pripada, naravno i Draži, Račanu sigurno i Silviju Degenu, ne pripada. Dakle, gospodine Atlagiću, ja vam ne zameram na tom Degenu, Račanu itd, a vi meni slobodno zamerite na Draži, a možete u tim vašim istorijskim spisima, možete da napišete i da je Draža Mihajlović osnovao Goli otok, slobodno. Ja sam ponosan na svoje dedove i ponosan na vojsku komandanta Čiče, koji je streljan na današnji dan. Ova zemlja pripada i tim sukobljenim vojnicima. Ova zemlja pripada precima, ova zemlja će pripadati i potomcima. Mi o tome treba da vodimo računa. Dobrica Ćosić je rekao da u obračunu velikih sila balkanski narodi su samo kusur u međusobnom razračunavanju, a da se najčešće ti veliki računi velikih sila plate kožom srpskog naroda i mi o tome, eto, gospodine Atlagiću, Dobrica Ćosić nije bio doktor nauka, nije završio ni fakultet. Interesantne su te vaše tvrdnje da su izgorele štedne knjižice tamo negde gde su bili ratovi, ali diplome nisu, valjda su imale dobar ram. Dakle, gospodine Atlagiću, sigurno je da od naše mržnje, a to je čini mi se rekao Dučić, jel tako gospodine Martinoviću, da od naše mržnje imaju i međusobnih sukoba samo koristi naši neprijatelji. Braćo Srbi i sestre Srpkinje, građani i građanke, drugovi i drugarice, treba da poslušamo te koji su živeli ovde i koji su svakako bili vredniji i pametniji od nas. Od naših sukoba i podela koristi imaju samo naši protivnici. Kolega Mirčić je ovde govorio da sam bio svedok nekih događaja, to su bile ponude da su ekonomske interese određenih velikih sila, ekonomske interese recimo, u izgradnju neke infrastrukture, upakuju i politički interesi srpskog naroda i Republike Srpske. Taj predlog su uz pomoć Hamovića i Lazarevića određeni ljudi u Republici Srpskoj odbili. To nas je koštalo lošijeg položaja. To nas je koštalo nestajanja vojske Republike Srpske. To nas je koštalo i granice koju umesto policije Republike Srpske, sada kontroliše federalna ili konfederalna policija. Znači, o tome mogu da svedočim gde god hoćete. Ali, poput naše države, mala sam ja stranka i mala politička ličnost koja je tome mogla da doprinese, oni koji su se tada pitali u Srbiji, posle smrti Đinđića, možete da mislite šta hoćete, ali posle njega su došli deset puta gori. Nastala je politika puzajućeg izvinjavanja, od Srebrenice pa nadalje. Samo se puzalo i izvinjavalo i to nas je, naravno, koštalo. Mi smo zahvalni svim svojim prijateljima kao zemlja, treba da ih čuvamo kao dragocenost u sefu, nismo zahvalni našim protivnicima, ali sa njima moramo da radimo, da makar pokušamo da smanjimo broj protivnika jer svoje interese nećemo ostvariti samo prijateljima, samo uz pomoć prijatelja, već će nam trebati makar malo manje protivljenja ovih koji su na drugoj strani. Zato ja cenim i napore onih koji rade na tome, mada ja na tome lično ne bih mogao da radim, ne bih imao želudac za tako nešto. Mi moramo da vodimo računa o Srbiji i o ekonomskim interesima Srbije. Mi moramo da upakujemo ruske energente i minerale, da ih upakujemo ovde uz pomoć kineskih inovacija i znanja i zapadnih investicija i da to plasiramo ne samo u Rusiju, pre svega na okolna tržišta i tržišta EU. Ja se nadam da ćemo uskoro zahvaljujući tim stranim investicijama napraviti suficit kakav pravimo sa CEFT-om, isti takav ćemo napraviti verovatno i sa EU. Kad Srbija bude ekonomski jaka, neće se više prazniti. Ja živim za taj dan kada se Srbija više neće prazniti sa stanovništvom, ali Albanci treba da povedu računa da je najefikasnije etničko čišćenje siromaštvo, a čistači u ovom slučaju su Švajcarska, Nemačka, Austrija, Holandija, Belgija, sve tamo gde Albanci idu. To je njihov problem što se oni prazne. Srbija treba da spreči svojom ekonomijom koju treba da razvije pražnjenje Srbije, da zadrži postojeće teritorije, a daće Bog da drugi uvide da je savez sa Srbijom najbolje moguće rešenje i da će Srbija biti velika, da će biti velika pre svega karakterno, ekonomski, verovatno voljom i drugih i teritorijalno. Hvala.
Pravo na repliku narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Evo, tri stvari koje aktuelna vlast mora uvek da ima u vidu, prvo je poštovanje i sprovođenje Ustava Srbije. Van Ustava Srbije ne sme se preduzimati ništa, niti se sme donositi bilo kakva odluka koja je u suprotnosti sa Ustavom. Druga je Rezolucija 1244, insistiranje na striktnom sprovođenju Rezolucije 1244. Neće biti lako, neće prihvatiti povratak vojnika, ali to će biti inicijativa Srbije, jer se dovodi u pitanje svaki drugi potez ako ne prihvataju sprovođenje Rezolucije 1244. Ono što je treće, to je ni po koju cenu, ni u kakvoj situaciji, pa i najžešćeg ludila ne sme Srbija da prihvati članstvo Kosova u UN. Pritisak se vrši ne na priznavanje Kosova, nego da se ne protivi Srbija prijemu Kosova u UN. Dok god Srbija ne prihvati to, protiv toga će biti Rusija, protiv toga će biti Kina, a one uvek imaju mehanizam da ospore to. To su tri stvari koje aktuelna vlast ne sme da gubi iz vida, mora da se drži striktno tog. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Nemate potrebe da imate tu vrstu strahovanja oko toga da će Srbija da prizna ili da prihvati, kako se to uobičajeno kažem, stolicu Kosova u UN. Ako smo sprečili da Kosovo uđe u Interpol, ako smo sprečili da Kosovo uđe u UNESKO, ako smo sprečili da Kosovo uđe u neke druge međunarodne institucije i asocijacije, onda možete da zamislite koliki diplomatski i politički napor ćemo da uložimo i koliki već ulažemo da Kosovo i Metohija ne budu primljeni kao punopravni član UN. Dakle, tu vrstu strahovanja ne morate da imate. Što se tiče Rezolucije 1244, Srbija je tu, kako da vam kažem, potpuno čista, mi je poštujemo, ali u Rezoluciji 1244 postoje stvari koje su povoljne za Srbiju, a postoje stvari koje nisu baš sasvim povoljne po Srbiju. To da li ćemo mi Rezoluciju 1244 da poštujemo ili nećemo da poštujemo u potpunosti, čak i da je ona u stoprocentnom smislu u interesu države Srbije, to ne zavisi samo od Srbije. To zavisi, pre svega, od država koje su članice Saveta bezbednosti UN. Mi o tome sve vreme govorimo. Dakle, apsolvirali smo priču o Rusiji i Kini. To su naši prijatelji. Imamo najbliže moguće odnose sa njima, oni to sami kažu, ali ostaje nam zapadni svet. Šta sa njima da radimo? Ne možete da kažete da oni ne postoje i da se oni ništa ne pitaju. To je taj teži deo posla od koga na neki način svi beže. Bežali su i ovi iz prethodne vlasti, a na neki način, sada pokušavate da pobegnete i vi. Dakle, zadatak Srbije i zadatak srpskog rukovodstva, na čelu sa Aleksandrom Vučićem, je vrlo težak, kako da ubedite taj zapadni svet, na čelu sa Amerikom, da nije rešenje za Kosovo i Metohiju to da se od Srbije traži priznanje nezavisnosti Kosova i Metohije, nego da se prihvati kompromisno rešenje, koje dugoročno donosi stabilnost čitavom regionu zapadnog Balkana. To je težak posao i to je posao koji ne može da se uradi za mesec dana, za šest meseci, za godinu dana. To je posao koji će verovatno trajati godinama. Ostao sam dužan odgovor gospodinu Mirčiću. Vidim da je napustio salu. On kaže – pa, za Evropsku uniju je Kosovo i Metohija rešeno pitanje, oni priznaju nezavisnost Kosova i Metohije. Ako priznaju nezavisnost Kosova i Metohije, što nas onda pozivaju na nastavak dijaloga sa Prištinom? Što da razgovaramo sa Prištinom ako je sve završeno? Nije sve završeno. Mi pokušavamo da to što nije završeno bude završeno u korist Srbije ili najvećim delom u korist Srbije, a da bismo to uspeli, evo, time završavam, morate da otvorite dijalog ne samo sa Albancima na KiM, morate da otvorite dijalog sa velikim zapadnim silama, na čelu sa Amerikom, jer da nije bilo tih velikih zapadnih sila, nikada Albanci na Kosovu i Metohiji ne bi proglasili nezavisnost. Mi suštinski nemamo problem sa Tačijem i sa Haradinajem. Mi imamo problem kako da ubedimo zapadni svet da je rešenje za Kosovo i Metohiju kompromis, a ne to da Srbija izgubi sve. To da Srbija izgubi sve, to nije rešenje, to može samo da stvori dodatnu ozlojeđenost kod srpskog naroda i dodatnu mržnju na Balkanu. Rešenje je da se pronađe kompromis, da se pronađe neka zlatna sredina između interesa Albanaca i interesa Srba. To dugoročno donosi mir i stabilnost i Srbima i Albancima, ali donosi dugoročno mir i stabilnost čitavom zapadnom Balkanu, a srce zapadnog Balkana je Srbija.
Koleginice Radeta, samo mi recite po kom osnovu, zbog računanja vremena? (Vjerica Radeta: Ja bih replicirala.) Izvolite.
Hvala. Opet zamena teza. Mi ovde govorimo o nečem drugom. Mi ne govorimo o zapadnom svetu, kako kaže kolega, u smislu pojedinačnih država. Govorimo o putu ka EU, za koji mi u SRS mislimo da nije dobar, da nije dobar za Srbiju, da nije dobar za naš narod i mi to ponavljamo. Mislim da je svakom jasno da smo mi politička partija koja je apsolutno protiv ulaska Srbije u EU. To svakako ne znači da ne može da se ekonomski sarađuje sa nekim zemljama sa kojima postoji interes, obostrani, naravno. Što se tiče stava SAD, o kojem ovde govorimo, odnosno o kojem je kolega govorio, od kada je predsednik SAD Donald Tramp, mi nikada nismo čuli zvaničan stav Amerike o Kosovu i Metohiji. Za nas to što priča taj Skot, za nas to nije stav Amerike. Evo, on se i danas oglasio da podrži ove svoje koje je najpre ubacio, pa sad ih naterao da izađu iz Narodne skupštine, da podržava ovu Čongradin, kako se zove, da on procenjuje ko treba da se pokaje, ko ne treba da se pokaje. Zaista je sramota, toliko puta je uvredio državu Srbiju i sve građane Srbije taj Kajl Skot i prosto je neverovatno da mi i dalje trpimo i da ne kažemo – iš, bre više, dosta tebe, dosta tvog bezobrazluka. Znate, kad se takve stvari vide, onda se zaista pitamo gde je ozbiljnost države? Vi pričate o ozbiljnosti države, a jedan Kajl Skot sebi dozvoljava, i ovde mu se to toleriše, da napada koga god hoće i kad god hoće, da obilazi decu našu, da im priča da je Kosovo republika, da u Vladi Srbije to kaže, da po tviteru piše šta mu padne napamet, da u „Danasu“, na „N1“ i ostalim tim medijima antisrpskim, može da kaže šta god hoće i onda mi kao sad imamo mišljenje Skotovo i to mišljenje nekom nešto znači. Ne, naravno, ne znači. Što se tiče stava prema Kosovu i Metohiji, mi i dalje tvrdimo mora na drugi način, čvršća još saradnja sa Ruskom Federacijom da se uspostavi i sa Kinom i ponavljamo, mora se insistirati i verujemo da bi, kada bismo mi to tražili, da bismo to i dobili, da se problem rešavanja Kosova i Metohije vrati u Savet bezbednosti UN. A to da mi ne dobijemo ništa, da mi izgubimo sve, to ja mantra koja vodi ka podeli Kosova, protiv koje je SRS i protiv koje je Ustav Republike Srbije.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, pravo na repliku.
Bez želje da branim ambasadora SAD, ali u srpskoj istoriji postojao je jedan ambasador koji je bio mnogo bahatiji i bezobrazniji prema srpskim vlastima. To je bio ambasador Austrougarske, koji je isporučio Nikoli Pašiću 1914. godine onaj po zlu čuveni ultimatum Austrougarske Srbiji. On se bahatije ponašao od ijednog ambasadora koji trenutno obavlja svoju dužnost u Beogradu. Pa, opet, Nikola Pašić nije došao na ideju da protera austrougarskog ambasadora, niti nemačkog, nego se odlučio da sa njima razgovara. Kao što znate, Srbija je prihvatila sve tačke iz austrougarskog ultimatuma, sem one jedne, a to je da austrougarska policija vrši istragu na teritoriji Srbije o tome ko su organizatori atentata na Franca Ferdinanda u Sarajevu na Vidovdan 1914. godine. Sve ostalo smo prihvatili. Nismo mi ceo ultimatum odbili. Mi smo odbili samo poslednju tačku koja je za nas bila neprihvatljiva. Zašto ovo govorim? Zato što se Aleksandar Vučić danas ponaša isto onako kao što se ponašao Nikola Pašić. Nije jednostavno slušati od američkog, nemačkog i francuskog ambasadora, nije jednostavno slušati od francuskog predsednika da je Kosovo samostalna država. Ali, postavlja se pitanje – šta je alternativa? Možete da im otkažete gostoprimstvo, možete da im se zahvalite, da ih isterate iz Beograda. Pitanje je da li ćemo mi zbog toga povratiti Kosovo i Metohiju? Evo, sad da isteramo sve ambasadore država koje su priznale nezavisnost Kosova i Metohije, jel nam to garantuje povratak Srbije na Kosovo i Metohiju? Ne garantuje. Time pozicija Srbije može da bude samo još teža nego što je sada. Nema za Kosovo i Metohiju lakih rešenja. Mi sad svi pričamo o Kosovu i Metohiji na jedan način koji je lepo slušati. Sad svi pričaju o Kosovu i Metohiji, ali niko neće da živi na Kosovu i Metohiji, niko neće da živi u Prizrenu. Evo, vi, gospođo Radeta, da li biste hteli da sad iz Zemuna pređete da živite u Prizrenu, da vam neko da petosoban stan, platu, posao itd? Da li biste napustili Zemun? Znam da niste rođeni u Zemunu. Da li biste vi, Despotoviću? (Zoran Despotović: Bi.) Vi bi napustili vaš rodni grad i otišli da živite u Prizrenu, u Đakovicu? Idite, ko vam brani. Da li je za vas Kosovo i Metohija Srbija? Jeste, pa šta vas sprečava da odete u srpski Prizren? Šta vas sprečava da odete u srpsku Đakovicu? Vi se ponašate pomalo licemerno, e to je naše… (Nataša Sp. Jovanović: Nisi bio na Kosovu.) Bio sam Nataša na Kosovu i Metohiji mnogo puta, kao i ti, i ti to vrlo dobro znaš. Ja vam govorim nešto drugo. Dobro, evo, ja pričam gluposti. (Nataša Sp. Jovanović: Kada si bio u Đakovici?) Dobro. Kada si ti Nataša bila u Đakovici? (Nataša Sp. Jovanović: Ja ću da ti kažem.) Kada si bila u Đakovici? Što ne živiš u Đakovici? Što ne živiš u Đakovici, nego po ceo božiji dan pričaš o Tomislavu Nikoliću, Radomiru Nikoliću i Fondaciji Dragice Nikolić. Dobro, idi, pa živi u Đakovicu. (Nataša Sp. Jovanović: Navedi pet sela.) Idi, pa živi u Đakovicu. (Nataša Sp. Jovanović: Nabroj pet sela.) Dobro, evo, ja ne umem da nabrojim pet sela. Ti umeš da nabrojiš sva sela na Kosovu i Metohiji, ali bez želje da se sada svađam sa vama, govorim vam ovo zato što znam šta je realna politika. Lepo je pričati o svemu tome, ali niko neće da se odvaži, pa da uzme svoje kofere i da iz Beograda, Novog Sada, Kragujevca i Niša ode da živi na Kosovu i Metohiji. Ja nisam čuo ni za jedan takav slučaj, a svi pričaju o tome da je Kosovo i Metohija srpsko. I Krajina je srpska, i BiH je srpska, i Dubrovnik je srpski. Super, idite, pa živite tamo. Znači, jedno su želje, jedno su naši snovi, a drugo je realnost. Realnost je surova i nije realnost surova samo danas za Srbiju, uvek je realnost bila surova za Srbiju. Kada je Srbija imala lake i romantične epizode u svojoj istoriji? Možete na prste jedne ruke da ih izbrojite. Uvek nam je bilo teško. Nekada su nas udarali sa zapada, nekada sa istoka, nekada sa severa, nekada sa juga, nekada su nam kidali zapadne delove srpstva, nekada južne, ali uvek nam je bilo teško, ali u toj teškoj situaciji morate da se ponašate odgovorno prema svom narodu. Mi mislimo da vodimo odgovornu politiku. Na kraju krajeva narod je taj koji će na izborima da kaže svoje mišljenje i na kraju krajeva narod Kosovu i Metohiji je već više puta rekao svoje mišljenje, glasajući za Srpsku listu. Ubedljivo najveću podršku srpskog naroda na Kosovu i Metohiji ima Aleksandar Vučić. Pogledajte Dragana Đilasa, Vuka Jeremića i sve njih zajedno, pokušavaju da naprave neke opštinske mese odbore na Kosovu i Metohiji. Ne mogu da skupe dvoje ljudi, neće ih ljudi, ali ljudi hoće Aleksandra Vučića, hoće SNS. Zato što znaju da nećemo da ih prodamo. Zato što znaju da nećemo da ih izdamo. Zato što znaju da nećemo da dozvolimo novi „Bljesak“ i „Oluju“. Da li su ti helikopteri i ti avioni pali sa neba ili su stigli u Srbiju zahvaljujući diplomatskoj ofanzivi Aleksandra Vučića prema Rusiji, prema Belorusiji, prema Kini itd? Zahvaljujući Aleksandru Vučiću imamo jaku vojsku, a ne tako što sedimo u svojim kabinetima i maštamo - al bi bilo lepo da pola Balkana bude u sastavu Srbije. Vodimo jednu odgovornu i realnu politiku. Najpre smo morali da ojačamo ekonomiju, pa kada smo ojačali ekonomiju, prešli smo da jačamo vojsku, pa sada kada imamo jaku vojsku i jaku ekonomiju, onda nas drugačije posmatraju i u svetu. Znači, moramo da vodimo računa o redosledu koraka. Nema jake Srbije bez jake ekonomije i bez jake vojske, a za to vam je potrebno vreme.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, pravo na repliku. Izvolite.
Da li će ovaj režim izdati Kosovo i Metohiju, to ćemo tek da vidimo. Mi iskreno želimo da se to ne desi, zato što mislimo da treba učiniti sve da Kosovo i Metohija ostane u sastavu Republike Srbije, onako kako je napisano u Ustavu Republike Srbije. Ova diskusija od malopre stvarno je zasluživala da bude prekinuta, kolega Arsiću, ali nema veze, ne intervenišem po Poslovniku. Bilo je tu zaista i dosta bezobrazluka i licemerja i bezobzirnosti. Ko će gde da živi i prozivanje da narod čuje, idi ti Nataša živi u Peći, idi ti Vjerice u Prištinu, pa idi ti Martinoviću u Ćupriju, bar tamo imaš radno mesto. Ovo je zaista nešto što je neverovatno i što sami hoćete da idemo u jednu raspravu koju sasvim sigurno ne želite. Kada vam neko postavi pitanje ili kad uopšte govorite, onda kažete mi treba da gledamo u budućnost, mi treba da prošlost ostavimo iza sebe, a onda ovde pričate kakve je ultimatume dobijao Nikola Pašić u vreme kada je bilo izvesno da će izbiti rat, što sada valjda nije slučaj, u upoređujete dok austrougarskog ambasadora sa ovom skotinom, koji se ruga sa srpskim narodom, koji se ruga danas sa Nikolom Teslom, pročitajte mu tvit pa vidite, da bi zaštitio onu Čongadin, kako se zove, i list "Danas" i ostale antisrpske medije. Nemojte, gospodine Martinoviću, vi znate istoriju, i to nije sporno, ali nemojte da mešate babe i žabe. Nikada nismo rekli da vi iznosite neke neistinite podatke iz istorije. Nije to sporno, ali ne možete upoređivati zaista vreme Austrougarske i ovo sad vreme i vreme austrougarskog ambasadora i vreme ovog koji više ne zaslužuje ni ime da mu se pomene. Jedino ne znam kada ćete ga oterati iz Srbije.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, pravo na repliku. Izvolite.
Bez želje da se svađam sa mojim dragim i uvaženim koleginicama, ali ja sam poredio to vreme sa ovim vremenom zato što je i ono vreme bilo teško za Srbiju i ovo vreme je teško za Srbiju. Kao što tadašnji ljudi, koji su vodili Srbiju, nisu oterali austrougarskog i nemačkog ambasadora iz Beograda, ma koliko da im je bilo teško da slušaju sve ono što su im oni govorili, tako mi sebi ne možemo danas da dozvolimo luksuz da oteramo američkog, nemačkog ili britanskog ambasadora, ma koliko da se ne slažemo sa onim što oni pričaju. Zadatak je vrlo težak i mislim da vi to dobro razumete. Zadatak je da pokušamo, ne samo sa tim ambasadorima, na kraju krajeva, nisu oni toliko važni, ali sa čelnim ljudima velikih zapadnih sila, da razgovaramo, što Aleksandar Vučić i čini, i da pokušamo da ih ubedimo. Da li ćemo u tome uspeti ili ne, ostaje da se vidi, ali pokušavamo i upotrebljavamo sva moguća i raspoloživa sredstva da ubedimo te ljude da rešenje za Kosovo i Metohiju nije da Srbije potpuno nestane sa Kosova i Metohije. Srbija je i danas prisutna na Kosovu i Metohiji. Ne u onoj meri u kojoj bismo želeli i vi i ja, ali prisutna je u onoj meri koja garantuje minimum opstanka srpskog naroda na Kosovu i Metohiji. Tamo i dalje funkcionišu naše škole. Tamo i dalje funkcionišu naši fakulteti u okviru Univerziteta u Kosovskoj Mitrovici, odnosno zvaničan naziv je Univerzitet u Prištini sa privremenim sedištem u Kosovskoj Mitrovici. Tamo i dalje funkcionišu naša obadništa. Tamo i dalje gradimo stanove i kuće za naš narod koji je ostao na svojim vekovnim ognjištima. Nisu uspeli, a hteli su da nas potpuno istisnu sa Kosova i Metohije. Sada zadatak ovog aktuelnog rukovodstva, na čelu sa našim predsednikom, kako da Srbija bude još više prisutna na Kosovu i Metohiji, a da pri tome ne poremetimo i onako delikatne odnose koje imamo sa zapadnim svetom. Još jedanput ponavljam. Nisu ovde sporni Rusija i Kina. Oni su nam prijatelji. Veći stepen saradnje, ne znam šta možemo da uradimo, da se proglasimo sastavnim delom Ruske Federacije, da kažemo da smo nova federalna jedinica u sastavu Rusije. Mislim, ne znam šta još možemo da uradimo. Ne gubernija. Rusija je federacija. Možemo da se proglasimo federalnom jedinicom u sastavu Ruske Federacije, ali to onda znači da Srbija više ne postoji kao samostalna i nezavisna država, a to, nadam se, niko ovde ne želi. Dakle, zadatak je težak zato što razgovarate sa državama koje su, ne samo priznale nezavisnost Kosova i Metohije, nego su aktivno radile na tome da Kosovo i Metohija postane odvojeni od Srbije. A mi sada pokušavamo da te iste ljude, odnosno te iste države, ubedimo da nije rešenje za KiM to da Srbija prizna nezavisnost KiM, nego da se postigne jedno kompromisno rešenje u kome će biti zadovoljen minimum nacionalnih interesa i Albanaca, ali i Srba. I mi mislimo da je to realna i odgovorna nacionalna politika.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite koleginice.
Evo zbog čega je nemoguće upoređivati vreme Nikole Pašića i ovo sadašnje. Tadašnji ambasador Austrougarske dolazio je Nikoli Pašiću i vi to dobro znate, sa zvaničnim stavom Austrougarske, a ovo što radi ovde Kajl Skot sigurno nije, nemoguće je da bi zvanični stav ijedne države mogao biti. Da li vi mislite da je on dobio sinoć depešu da zaštiti Čongradin, Snežanu Čongradin? Ne znam ni ime da joj zapamtim. Da li mislite da je on dobio takvu depešu? Nije. Da li je on dobio depešu da piše na „tviteru“ da vređa Nikolu Teslu? Nije. Znači, ne može se upoređivati njegova neozbiljnost i njegov bezobrazluk, bez obzira što su nam tada objavili rat, ali je bio ozbiljniji odnos. Nemojte gospodine Martinoviću da branite, da kažete ne možete vi oterati Skota, ne možete vi oterati ambasadora. Problem sa Skotom, sa njegovom ambasadom, sa Britanskom ambasadom je problem o kojem mi govorimo već godinama. I mi tvrdimo da oni rade protiv države Srbije. I mi tvrdimo da oni vrbuju određene ministre. Vi ste skakali, hteli da se bijete sa nama odavde kada smo mi to govorili. Pre sedam dana je Aleksandar Vučić objavio u svom intervju, rekao da neki ministri ne rade za Srbiju, nego da rade po nalozima stranih ambasada. Je li tako? Tako je. Nemojte da se suprotstavljate rođenom predsedniku. To jeste činjenica, kao što je činjenica da taj Kajl Skot podgreva i ove što prozivaju vas, iz ovih antidržavnih i antisrpskih medija i što crtaju vaše karikature i onako kako ste rekli – zamislite, imamo jednu zajedničku, to sve radi taj Kajl Skot. On im daje pare, on preko tih novina, vi kažete ruši državu, ruši Vučića, mi kažemo svako ko radi nešto protiv države Srbije, automatski radi i protiv srpskog naroda. I normalno je da radi protiv onoga ko je na vlasti. To je sada Vučić i da, rade protiv Vučića. Sada će neko da nas optuži da mi branimo Vučića. Ne, mi samo ne poistovećujemo Vučića i Srbiju, niti bilo koga i Srbiju, nego se zalažemo za to da svi zajedno sačuvamo i ugled države Srbije, barem mi koji ovde sedimo i da učinimo sve da sačuvamo i teritorijalni integritet i da sačuvamo Ustav Republike Srbije, a da ne dozvolimo da nam se Kajl Skot smeje u lice. Toliko.
Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Mi se gospođo Radeta slažemo oko nekih stvari, ali ne mogu da prihvatim to da je KiM kao nezavisnu državu priznao taj Kajl Skot. (Vjerica Radeta: To nisam ni rekla.) Dakle, nije on priznao nezavisnost KiM. Kosovo i Metohiju je priznala država koja se zove SAD. Naš zadatak je da sa tim SAD razgovaramo, da pokušamo da im objasnimo da to što su uradili nije bio dobar potez za stabilnost zapadnog Balkana i da pokušamo da im objasnimo da Srbija na KiM ima neke legitimne nacionalne interese kojih ne može da se odrekne. Mi o tome govorimo. Što se tiče pojedinačnih ambasadora, ko će biti ambasador Amerike u Beogradu, o tome se ne pitamo ni vi, ni ja. O tome po Ustavu SAD odlučuje predsednik SAD. Dakle, predsednik SAD je vlastan da povuče Skota, da ga ostavi na toj funkciji, može da mu produži mandat, ali da mi sada ostavimo po strani ko je ambasador Amerike i da ostavimo po strani Ameriku. Da vidimo šta je to što mi kao država možemo da uradimo u odnosu prema tom zapadnom svetu, da popravimo svoju poziciju u njihovim očima i u njihovoj politici po pitanju KiM. Ne samo po pitanju KiM, nego i po mnogim drugim pitanjima koja su od vitalnog interesa za ceo srpski narod, i Republiku Srpsku i srpski narod koji živi u Hrvatskoj i srpski narod u Crnoj Gori. Dakle, ima mnogo stvari o kojima Srbija danas treba da brine. Da li je Kajl Skot dobio depešu da se oglasi preko nekog dnevnog lista da nešto uradi, da nekoga vređa ili uradi nešto drugo, ja ne znam. Mene o tome Amerikanci ne obaveštavaju, niti me to zanima. Zanima me da pomognem koliko mogu. Znam da je moja pomoć minimalna, ali evo svi mi poslanici SNS se trudimo da pomognemo našem predsedniku da istraje u politici koju vodi, a to je da popravimo naš položaj u očima zapadnog sveta, da od tih država ako već ne možemo da napravimo da nam budu prijatelji, makar da budu države koje su spremne da saslušaju naše mišljenje i da prihvate našu argumentaciju. To je teška politika i vi znate da je teška. Mi pomažemo koliko možemo, drugog rešenja po našem mišljenju u ovom trenutku nema. Nema realnog rešenja, a mi se trudimo da obezbedimo realno, životno i održivo rešenje kada je u pitanju KiM.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Normalno je da mi i vi imamo različite stavove po mnogim stvarima, kao što mislim da je normalno da ne bi trebalo da imamo različite stavove kada je u pitanju nacionalni i državni interes, ali ja bih vas zamolila da ne pokušavate da pravite od mene neznalicu. Nemojte da objašnjavate kako se šalje ambasador, kako se prima ambasador, kako može da mu se otkaže gostoprimstvo, vi to sve to dobro znate, ali znam i ja. Naravno da je jasno da jedna velika sila, odnos prema jednoj velikoj sili ne može biti isti kao prema nekoj državi istog ranga ili manjoj itd. ali vi takođe znate šta sve ide iz Srbije depešama prema sedištima zemalja koje imaju ovde ambasadore. Znate dobro, više puta smo ovde govorili kakve su sve depeše odlazile od ambasadora u vezi za delovanjem Vuka Jeremića, Borisa Tadića, Borka Stefanovića i te bulumente. Zato je mnogo važno da nemamo tako otvorenog neprijatelja i prijatelja ovih šetača, takođe otvorenog i tako antisrpskog ambasadora kakav je Skot, zato što on odavde šalje sliku, ne to što je objavio u „Danasu“ i na „tviteru“ svoj tvit, on odavde šalje depeše o ponašanju određenih političara, i vas i nas i predsednika države i svih. Između ostalog i to je jedan od segmenata na osnovu čega se stvara slika o stanju u jednoj državi. Zato ne smemo štiti toga Kajla Skota, neka je 150 puta iz SAD. Ne smemo, vređa nas, ponižava nas, vređa državu, on vam vređa predsednika države, vređa sve što je srpsko. Za njega su samo dobri ovi što ne vole Srbiju i on njih podržava, on je za „Žene u crnom“, on je za te, što reče ova novinarka, ta elita kako je ona nazvala, mogu svi stati nažalost, ona kaže u jedan autobus, ja se iskreno nadam da će uskoro spasti na samo jedan kombi, ali opet će taj kombi da vozi Skot.
Pravo na repliku, narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Uvek su ambasadori slali depeše svojim vladama o tome šta se dešava u državi u kojoj su akreditovani. Dakle, to je uobičajena diplomatska praksa, to se ne dešava za vreme Aleksandra Vučića, to se dešava vekovima. Na kraju krajeva, mislim da stvari maksimalno uprostimo, šta je ambasador? Pa, na neki način legalizovani špijun. On je taj koji u ime svoje države, svoju državu obaveštava o tome šta se dešava u državi u kojoj je akreditovan. Nema tu mnogo filozofije. Ali, ono što mene čudi, to je da vi toliko insistirate na imenu i prezimenu jednog čoveka, a znate i vi i ja, da niti vi, niti ja, niti bilo ko od nas može da se pita ko će biti ambasador SAD u Beogradu. To je pitanje za predsednika SAD i besmisleno je da o tome vodimo diskusiju. Ko će biti ambasador Velike Britanije, Nemačke, o tome odlučuju njihove vlade. Zašto bismo mi o tome vodili raspravu u Skupštini Srbije. Ja čak mislim gospođo Radeta, da smo mi ponekad pomalo i nepravedni prema američkom ambasadoru. Mi od njega očekujemo da bude prijateljski nastrojen prema Srbiji, da ne piše tvitove protiv nas, da ne daje teške izjave za „Danas“ kada je u pitanju Republika Srbija. Ali, nije Kajl Skot rekao da je „j…“ majku Srbiji i Crnoj Gori, nego je to uradio Vuk Jeremić. Nije Srbiju opljačkao Kajl Skot, nego Dragan Đilas, Boris Tadić, i oni koji su bili na vlasti do 2012. godine. Mi se ljutimo na Havijera Solanu, sa pravom, što je pritisnuo ono dugme kojim je označio početak NATO bombardovanja. Ali, postoji neko ko je u očima srpskog naroda gori od Havijera Solane, to je Vuk Jeremić, koji je u intervju u „Špiglu“, ja sam o tome govorio i moje kolege su o tome govorile, u januaru 2008. godine, kao ministar spoljnih poslova, opravdao NATO agresiju i rekao da je Milošević vršio progon nad Albancima na Kosovu i Metohiji, da je zbog toga usledila, kako je on rekao, NATO intervencija, i da je Milošević morao, citiram Vuka Jeremića – da povuče svoje trupe, ne Vojsku Jugoslaviju i ne MUP Srbije, nego svoje trupe, kao da je to bila privatna vojska Slobodana Miloševića, da ih povuče sa Kosova i Metohije. Sada se ja pitam zdravorazumski, a šta ja da očekujem od Kajla Skota, šta da očekujem od Havijera Solane i šta da očekujem od bilo koga iz belog sveta, kada ovde imate Srbe, makar su Srbi po imenu i prezimenu, po rođenju, koji rade protiv interesa sopstvene države. Oni su za mene gori „skotovi“ od tog vašeg Skota. Pa, gori Skot je onaj koji je rekao - „j…“ majku sam Srbiji i Crnoj Gori, odnosno ja Crnoj Gori, a ti Srbiji i još se smeje. Gori Skot je onaj koji u razgovoru sa ambasadorom Srbije i Crne Gore u Moskvi, u vreme kada se lomi pitanje opstanaka državne zajednice Srbije i Crne Gore, raspravlja o tome da li u moskovskom hotelu, da izvinete, ima nekih lakih žena ili nema, da bi Vuk Jeremić mogao da se provede za to vreme dok boravi u Moskvi, a voda, kao što je objavljeno u onim presretnutim razgovorima, Borisa Tadića kao majmuna po Moskvi, sećate se toga. To je pre neki dan objavljeno. Sad, kako da vam kažem, šta da ja očekujem od Skota, imate 100 puta gorih „skotova“ u Srbiji koji se zovu Jeremići, Obradovići, Đilasi i Tadići, i koji su nam više zla naneli nego taj Skot sa kojim malo ko može da bude zadovoljan, ali kakav je da je, niti vi, niti ja, možemo da ga promenimo. Ono što možemo da promenimo, to je da pojačamo poziciju Srbije u međunarodnim odnosima, tako što ćemo da vodimo mudru i odgovornu nacionalnu politiku na svim poljima i političkom, i ekonomskom, i finansijskom, i diplomatskom, i vojno-tehničkom, i evo, gospodine Arsiću, po ovom pitanju se više neću javljati za reč.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Evo, sada smo se izgleda razumeli ko je Kajl Skot i nismo mi uopšte opterećeni tim imenom, ni tim likom da bismo mi o njemu toliko govorili. Ali, zaista je radio neke nedopustive stvari, sećate se samo kada je bila vojna parada, kad se on pobunio šta će general Lazarević na paradi. Dakle, s kojim pravom, vi kažete ne možemo ni vi, ni ja da ga sklonimo. Da li je neko iz države pokušao da napiše depešu prema Stejt departmentu da kaže kako se ponaša njihov činovnik ovde? Nije, naravno. U pravu ste što se tiče svih ovih „skotova“ koje ste pominjali, koji jesu zlo za državu Srbiju, ali je veliki problem što je taj Skot svima njima nadređeni, što taj Skot njima daje pare, što je Skot njih doveo, sećate se, mi to pričamo tri i po godine… (Narodni poslanik, Aleksandar Martinović, dobacuje.) Imaju, neki od njih imaju više od Skota, slažem se. Ali, recimo, kada ste poslušali Skota, što vam je strašna greška, pa ste u parlament uveli Boška, Sandu, više ne znam ko je sve bio, ovog Aleksića što je prodao stranku, i oni su upravo ti koje je Skot, da li je vama sad jasno, da je njih Skot na silu uveo u Narodnu skupštinu da bi oni po njegovom nalogu pravili haos u Narodnoj skupštini? Da li postoji neko kome to nije jasno? Dakle, oni su „skotovi“ od početka, „skotovi“ su i danas dan i biće dotle dok im on ne kaže – sad uđite, sad izađite, oni su kod njega na povocu, što je Zoran Krasić znao da kaže, dovoljno je da Skot kaže – k nozi, i oni će da pritrče. Mi zato moramo otvoreno da govorimo i o njemu i o njima. Treba ovaj narod da zna zašto se neki ljudi u Srbiji ponašaju tako kako se ponašaju, potpuno izdajnički u odnosu na državu i na nacionalne interese i Boško Obradović, i Vuk Jeremić, i Dragan Đilas. Ako mi to narodu ne kažemo, ne znam ko će, to nam je pre svega sveta dužnost.
Zahvaljujem. Po amandmanu, narodni poslanik Đorđe Komlenski.
Zahvaljujem predsedavajući. Drugarice i drugovi, dame i gospodo, uvažavajući da je ovo izraz političkog stava gospodina Mirčića, koji traži da se član 2. briše, ja ipak moram da kažem da sa tim ne mogu da se saglasim, jer član 2. ovako kako je predložen ovim izmenama i dopunama zakona je jednostavno nužan i neophodan. Naime, Republika Srbija apsolutno pokazuje i ovim zakonom i ovim izmenama i dopunama koje se donose na ovaj zakon, da je ozbiljna, odgovorna i stabilna država, koja sve obaveze koje je sebi postavila uredno, blagovremeno i na odgovoran način ispunjava. Ovo se za Srbiju nikako ne bi moglo reći u periodu od 2000. do 2012. godine, ali ono čemu danas vodi današnja rasprava i oko ovog zakona i oko ovih amandmana, jasno ukazuje da je očigledno nesporno da od 2012. godine na ovamo Srbija vodi jednu sasvim drugačiju politiku od onoga kakva je politika bila do 2012. godine. Da smo zadovoljni u celosti postignutim rezultatima, nismo, ali da je ovo što je Srbija uradila tokom prethodnih sedam godina blizu maksimuma koji može da uradi država koja je bila na ivici propasti, u svakom pogledu je činjenica. Da li je moglo nekim drugim putevima da se stigne do ovih rezultata lakšim, možda je nešto i moglo na lakši način da se ostvari, ali da bi Srbija ponovo bila država koju poštuju na odgovarajući način i onako kako mi smatramo da to ona zaslužuje, osim uspešnog podizanja ekonomije, očigledno da je jako važno i podizanje vojne snage i odbrambene moći Republike Srbije. Činjenica je da u poslednjih nekoliko godina u kojima se intenzivno radi na obnovi Vojske Srbije, njenim osposobljavanjem, podizanjem nivoa i standarda samih vojnika i oficira, podizanjem borbene gotovosti, stavovi Srbije se daleko bolje čuju i u svim onim zemljama sa čijim mi stavom prema tome na koji način rešavati pitanje Kosova i Metohije mi nismo zadovoljni. Ja se neću složiti sa koleginicom Vjericom Radetom da Kajl Skot ne predstavlja ono što je američka politika u odnosu na Republiku Srbiju. Šta on radi, koga voli i koga ne voli, to je posebna priča, ali dokle god Kajla Skota ne bude opozvao onaj ko je za to ovlašćen, a to je predsednik Sjedinjenih Američkih Država, za mene on ovde apsolutno pokazuje šta je američka politika u odnosu na Republiku Srbiju, a samim tim i na status Kosova i Metohije. Ako bismo primenili drugačiji princip, onda zaista bismo i svoje prijatelje i saveznike u ovom trenutku doveli u nezgodnu situaciju kad bismo rekli da gospodin Čepurin nije zastupao interese Ruske Federacije na odgovarajući način i njihove stavove kada je u pitanju Republika Srbija ili da tako neće raditi Aleksandar Arkadijevič Harčenko, novi ambasador čije rezultate rada mi željno očekujemo u nekom budućem periodu, ali ne očekujemo nikakvu promenu, jer se nije promenio ni stav Rusije. Inače, ono što u današnjoj raspravi, a čini mi se ponekad i u gledištima mojih uvaženih kolega koji sede sa moje leve i desne strane, stoji jeste što nekako iz ideoloških razloga očigledno preskaču jedan jako važan period, a to je period od 1945. do 1990. godine. Pozivamo se na Nikolu Pašića, pozivamo se na period od 1941. godine, pozivamo se na današnje dane i stavove i odnos u svemu tome, a nismo spremni da sagledamo ni ono što je dobro iz nekog perioda koji je trajao od 1945. do 1990. godine. Znate, ja znam da ne zaslužuje svako Kuću cveća, ali se slažem da svako ko je izgubio život treba da se zna gde mu je grob. Moramo tražiti i ono što nije bilo dobro i ono što je dobro, jer znate, ako sa prvog stepenika preskočite na peti, nedostaje vam drugi, treći i četvrti, a onda je pitanje da li idete dobrim putem. Nekada bi se to do 1990. godine zvala aktivna miroljubiva koegzistencija, a aktivnu miroljubivu koegzistenciju je bivša država, iz koje smo svi potekli, mogla da vodi zato što je bila stabilna ekonomski, zato što je bila četvrta vojna sila u Evropi, zato što je bila treći izvoznik oružja u svetu i njen glas se daleko čuo. Prema tome, ako ne želimo da ratujemo, a niko ovde ne želi da ratuje, onda Vojsku Srbije moramo zaista unaprediti i vratiti joj pun kapacitet, jer se vojska ne sprema da bi ratovala, nego upravo moramo imati snažnu vojsku da nikome ne bi palo više na pamet da nam se desi 1990. godina, a uz privredni rast, snažniju vojsku, stavovi Republike Srbije će kada je u pitanju i Kosovo i Metohija biti daleko bolje primljeni i jasnije definisani i kad su u pitanju oni koji nas ne gledaju blagonaklono i ne idu nam na ruku kad je u pitanju rešavanje statusa Kosova i Metohije. I da vam kažem, besni smo svi s pravom na sve one koji su bombardovali Republiku Srbiju, od Havijera Solane pa nadalje, ali isto tako nemojte da zaboravimo da treba da budemo besni i na one koji su ukinuli presudu kojom su isti ti koji su rukovodili bombardovanjem ostavili štetu, unakazili nam zemlju, oteli nam Kosovo i Metohiju, oni koji su ukinuli presudu protiv Havijera Solane i svih ostalih. Posledice ukidanja te presude i pritiska od onih koji su to uradili da bi Havijer Solana mogao da dođe u zemlju Srbiju, a ne bude uhapšen na aerodromu nas stižu i osetićemo ih u pravnoj šupljini koja dolazi u nekom budućem periodu i o tome treba da vodimo računa. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? Izvolite, kolega Periću.
Kolega Komlenski me je podsetio da jedno dve rečenice svom govoru vezano za ovaj amandman ugradim. Ubeđivali su nas kad su ukidali tu presudu da tako treba, da će država Srbija od toga da ima koristi i sad nas u neke slične stvari pokušavaju ubediti, i možda nije politički korektno, iako ja razumem u žaru borbe da se stavovi predstave na što bolji način ovde parlamentu, nije politički korektno izjednačavati odnos Rusije prema Srbiji i Sjedinjenih Američkih Država, i nije Kajl takav što je skot, nego zato što je Kajl Skot i zato što dolazi iz Sjedinjenih Američkih Država. To mi imamo u vidu. Ali, ja se sećam, možda neko od prisutnih kolega ovde, bio sam jednom jedan od članova delegacije ove Skupštine u poseti Ambasadi Ruske Federacije kad je Konuzin bio ambasador 2010. godine. Tu delegaciju je predvodila Slavica Đukić Dejanović, kao predsednik Skupštine u to vreme i ambasador Konuzin je bio nezadovoljan odnosom vlasti u Srbiji, kada je u pitanju privatizacija i privredna aktivnost Ruske Federacije. Onda je bio neki drugi režim, naravno, ali sad mi moramo u ovom teškom momentu, i u pravu je kolega Martinović kada kaže da nije lako voditi Srbiju, da nije lako sad biti vlast u Srbiji, to nije bilo nikad. Ne samo zbog Skota i sličnih, nego i zbog onih naših. Evo, ta Snežana Čongadin, koja kaže da je novinar u državi koja je genocidna. Ima li većeg greha prema svojoj državi? Ne treba ništa drugo uraditi, samo to izjaviti. Sećate se, jedan kolega narodni poslanik pre nekoliko dana došao je da postavi pitanje i zapretio je poslanicima i svim drugim vezano za pominjanje genocida. To su strašne stvari. Mi ne smemo da se povedemo za takvim stvarima. Sad kada je kolega Martinović rekao ko bi otišao da živi na Kosovu i Metohiji, pa činjenica da mi gradiramo sad ambasadore, ovaj će pomisliti – pa nisam ja još najgori, ja mogu da budem još malo gori, mogu još da stegnem. Mi treba uvek da ističemo Rezoluciju 1244, Kumanovski sporazum, iako SRS jedina tad nije bila za to, ali postoje neke stvari koje nam daju neke šanse i neke nade. Ne smemo mi nikad da kažemo - pa Albanci ili Šiptari imaju pomoć Sjedinjenih Američkih Država i slično, nego da se hvatamo za ono što nam stoji trenutno na raspolaganju. Ja bih bio ponosan i srećan da je Emanuel Makron rekao da će da preispita odluku svoje države vezano za priznavanje Kosova i Metohije. Znate šta bi to značilo da jedna stalna država članica Saveta bezbednosti kaže da će da povuče takvu odluku? I paralelno treba razvijati i jačati i ekonomske i bezbednosne odnose, gospodine Đorđeviću, vi ste valjda jedan od prvih koji je počeo da reformiše Vojsku, da ne zaboravimo, a ujedno i nam se malo uključili, jer možda vam je postalo i dosadno u ovoj višesatnoj raspravi. Nije, naravno, prati on to budno. E sad, da se ne bi stekao utisak da SRS jeste protiv ovog zakona koji je donet 2016. godine, gde se država Srbija obavezuje i prihvata za javni dug ono što imaju pravo građani kao staru deviznu štednju, ja ću kolokvijalno, da ne bih govorio konkretno naziv ovog zakona. Neko od kolega je rekao da građani čekaju 18 godina, ne 18, 27. Član 1. ovog zakona kaže – ovim zakonom uređuju se uslovi za one koji su do 27. aprila 1992. godine položili deviznu štednju, naravno, pripisujući kamate do 2016. godine. Mi smatramo da je ovo bilo sasvim dovoljno. Do ovog momenta, odnosno za realizaciju ovog zakona SNS i sadašnji režim ne snose nikakvu odgovornost, ali od 2016. godine kada smo ga imali, on je i menjan 2017. godine, vi snosite odgovornost. Evo, sad ćemo probati argumentima da kažemo zašto i zbog čega. Zato što vi kažete da država Hrvatska do decembra meseca 2018. godine nije uopšte htela da izdaje potvrde, da nisu realizovana ta potraživanja. Bosna i Hercegovina sa Vladom, odnosno sa Ministarstvom finansija Bosne i Hercegovine tek u aprilu 2019. godine, razgovaralo se o tome, da oni izdaju takve potvrde. Da li vam je garant ako oni od decembra meseca 2018. godine, mislim na Hrvate, su već počeli da izdaju te potvrde, prošlo šest meseci, da će u narednom periodu od šest meseci biti to realizovano? Meni nije. Da se nećete ponovo pojaviti sa sličnim predlogom zakona da produžimo dalje na šest ili već koliko bude trebalo meseci. A ovo što je neko seo i razgovarao sa Ministarstvom finansija Bosne i Hercegovine u aprilu mesecu, to je morao da uradi ranije. Potrebno je pratiti ono što mi insistiramo da uvek treba vršiti neke analize i pratiti sprovođenje zakona. I kad ste videli da nemamo dovoljno dokaza da bi mogli da realizujemo ovaj zakon onda je trebalo još tad intervenisati i možda je moglo bez ovog. Sad mi ne zlurado, nego prosto kad se to analizira, kažemo da su tri razloga za donošenje ovog zakona o izmeni i dopuni Zakona o regulisanju javnog duga u Republici Srbiji. Jedan je, moram da vam kažem, to prijatno zvuči onima na koje se ovo ne odnosi, oni ne znaju o čemu se radi nego kažu vidi velikodušno ovi hoće da pomognu. To je s jedne strane, odnosno jedan razlog. Drugo, ove obaveze proističu iz nekih međunarodnih faktora međunarodnih želja i ciljeva i tačno je da je taj Sud za ljudska prava koji je uspostavljen 1959. godine kao pilot presudu, rekao kako treba rešiti samo nekoliko konkretnih slučajeva, a onda pošto oni imaju negde imaju kod njih oko 8.000 zahteva ili 1.650 predmeta koje treba spojiti, onda mi to pokušavamo da rešimo na taj način. Možda najozbiljniji, treći ali možda najozbiljniji razlog, ono što je predviđeno u budžetu Republike Srbije za 2019. godinu to nije dovoljno ako se ukupan iznos potraživanja, odnosno onog što se tretira kao javni dug nije dovoljno za isplatu prve tranše koja je trebala da usledi do 31. avgusta 2019. godine. To nije možda ni deseti deo od onog što je potrebno da se isplati, pa vi onda uzimate sebi vremena da bi to prolongirali i predvideli u budžetu za 2020. godinu da se isplati i taj deo. Mislim da je u pitanju verovatno ovaj treći razlog. Znači, vi ćete sad za šest meseci prolongirati isplatu jedne od 10 do sada predviđenih rata, pa kažete da će biti osam. U konačnom, to će biti možda i pre, odnosno i pre za šest meseci nego što je bilo u prvoj varijanti, ali znate, ponekad dužnici mogu za godinu dana da isplate kompletan dug, ali javni izvršitelji došli danas i traže kad nema mogućnost za tako nešto. Hvala vam.
Pravo na repliku, narodni poslanik Đorđe Komlenski. Izvolite. Zatim, Vladimir Orlić.
Zahvaljujem predsedavajući. Verujem da me je gospodin Sreto Perić pogrešno razumeo, ni na kraj pameti mi nije palo da poredim odnos ruskih ambasadora i američkih ambasadora prema Republici Srbiji i ne bih da o tome više diskutujem. Oko jedne stvari moram da se složim, a to je da je krajnje vreme da Tužilaštvo u Republici Srbiji počne da radi svoj posao. Ovaj dom je doneo Rezoluciju o postojanju zločina u Srebrenici, prema tome, Tužilaštvo je dužno da pokrene krivične postupke protiv svih onih koji na bilo koji način dovode u pitanje stav Republike Srbije zvanični, tvrdeći da je ovo genocidna država, praveći štetu ovoj državi čineći joj zlo i jednostavno njen međunarodni autoritet dovodeći u pitanje, a time podrivaju apsolutno i interese Republike Srbije i Republike Srpske, znači celokupnog srpskog naroda. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Vladimir Orlić. Izvolite.
Dobro je što se razumemo u onom delu da kada se ozbiljno baviš državom, onda razumeš koliko je samo teško voditi mali srpski brod kroz te tesnace, virove i hridi koji predstavljaju put naše zemlje i koliko je to velika odgovornost. Mi od te odgovornosti ne bežimo niti trenutak, naprotiv, za to se javljam da intervenišem. Tačno je da to ne shvata samo onaj ko se, poput bivšeg režima, prema toj plovidbi odnosio kao prema nekom raftingu za sopstveno uživanje. I Đilasi i ti Jeremići i kompletno žuto preduzeće koje se ponašalo prema toj plovidbi, što znači dođeš u poziciju da se o nečemu staraš, dođeš na odgovornu državnu funkciju, a ti smatraš da si se popeo na neki tobogan ili rolerkoster u zabavnom parku za pijane milionere. E, tako su se ponašali prema tom pitanju i samo o sebi brinuli, samo o sebi mislili, o sopstvenim firmama, poput Dragana Đilasa, koji je prema njima usmerio stotine miliona evra, o sopstvenoj karijeri, ali opet i džepovima poput Vuka Jeremića, koji je silne milione dobio na poznato vam je koji način, a pri tome se odlično i zabavljao. Čuli ste već one čuvene rečenice kako se zajedno sa svojim prijateljima i poslovnim saradnicima cerekao kako su majku majčinu Srbiji i Crnoj Gori, a verovatno srpskom narodu gde god ga je bilo. (Aleksandar Martinović: I to mu nije dosta, nego još tuži rođenu državu.) I sada, ti tužakaju sopstvenu državu, a tu našu muku i taj naš napor ne vrednuju ni najmanje i ne samo to, to sam hteo da vam kažem, i dan danas sabotiraju sopstvenu državu i dan danas svaki uspeh koji napravimo pokušavaju da pokvare. Mi dovedemo predsednika Francuske da u sred Beograda, na srpskom jeziku govori, da govori, da poruke ljubavi donosi za naš narod i da govori da uvažava srpski interes vezano i za Kosovo i Metohiju, da to više nisu reči onog eksplicitnog stava države, bilo koje države koja smatra da Kosovo nije Srbija, nego kaže, da kompromis da, srpski interes postoji i to svako mora da vidi i razume. A kako nam odgovaraju? Kako pokušavaju to da polome i Đilas i Jeremić i ove njihovi Todorići? Čuli ste danas na koji način najprimitivnijim, onako najprizemniji mogućim uvredama na račun tog Makrona, zluradi, zajedljivi, zlobni zbog toga što je to pošlo tako uspešno po Srbiju, uspešno po Aleksandra Vučića i po Vladu Srbije, nego im je i to malo, evo sada, taj Todorić zastupnik Đilasov a visoki funkcioner Jeremićeve stranke koji se na najprizemniji način izražavao javno preko tog svog Tvitera o seksualnim sklonostima predsednika Makrona, kako on to doživljava. Evo, sad kažem, a to je više nekrofilija. Pokušava sam sebe da nadmaši, kaže više to je nekrofijlija. Isti taj kada Srebrenicu pominjemo, je govorio, taj Todorić na televiziji N1, Srebrenica je genocid i za to je, pazite sad tu rečenicu, odgovorna Srbija, odnosno SRJ. Ti ljudi koji su uvek brinuli samo za sebe ne mogu da podnesu da Srbija pokušava da napravi ne mali rezultat, rekao bih, ogroman rezultat i kada je reč o najtvrđoj mogućoj problematici kao što je razumevanje zapadnih zemalja, ali i kada je reč o fantastičnim uspesima koje mi ostvarujemo i na drugoj strani sveta. Jedan primer ću samo reći, i završavam zaista, mi ćemo početi da radimo, ali zaista u praksi početi da radimo, metro koji je dugo tema u ovoj zemlji. Znate sa kim? Sa kompanijama koje dolaze iz Francuske i iz Kine, sa njima ćemo zajedno napraviti nešto što je danas u Srbiji realnost. Taj je projekat jedan od najvećih simbola neuspeha bivšeg režima tih Đilasa, tih Jeremića, tih Tadića, Stefanovića i tih i takvih Todorića i pokazatelj da Srbija može mnogo bolje nego u njihovo vreme, kad hoće i kad se o njoj staraju ljudi koji je vole.
Zahvaljujem. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite, kolega Rističeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, pljačka devizne štednje većinom su opljačkani siromašniji građani, srednji sloj. Siromaštvo nisu proizveli siromašni, već bogati. Kako su bogati postali bogati? To su dobitnici inflacije i dobitnici tranzicije. To su isti ljudi, to su oni isti ljudi kojima je Milošević dozvolio da se obogate kroz inflaciju. Setimo se samo da je crni kurs bio 20, 30 puta veći od navodnog zvaničnog kursa. Uticali su na tadašnju postavu, tako što su kupovali recimo devize po zvaničnom kursu za 100 dinara, a na crno na ulici ga prodavali za 1.000 dinara, za 10, 20, 30, 50 puta veći iznos, a onda im to nije bilo dosta. Oni koji su kupovali devize na ulici su za te pare kupovali benzin i cigarete, pa su recimo oni za marku koju su kupili za 10 pfeninga kupovali litar benzina tim istima koji su opljačkali za devize i za deviznu štednju i onu iz slamarice štednju, za te iste pare, taj benzin i dizel prodavali za tri evra. To je bila višestruka pljačka. Novac od te vrste pljačke, dobijen inflacijom i švercom, je otišao na Kipar i belosvetske banke, a onda su ti isti ljudi postali prijatelji DOS, pa i finansijski direktori, pa su krenuli da budu dobitni tranzicije. Kada smo svi mi gubili sve oni su se bogatili, kupovali su sve. Oni su rešili da naprave tri vrste banaka. Jedne banke su likvidirali, druge su prodali strancima, a treće su opljačkali kao što je „Agrobanka“ u kasnijem periodu i Razvojna banka Vojvodine. Ovu prvu likvidaciju su izvršili da bi se domogli imovine društvenog kapitala i da bi za onaj novac koji su opljačkali prvi put građane, ovog puta pokupuju njihove firme, ili ga ostave bez posla. Krv na slamčicu su oni njima popili od 1990. do 2010. godine, da bi stekli svoje ogromno bogatstvo, a sa druge strane su proizveli siromaštvo koje je bilo neizdrživo za gledanje. Stotine hiljada slaboplaćenih, nezaposlenih i otpuštenih su proizveli. Mi to ne treba da zaboravimo. Otuda i devizna štednja je nestala. I moj predlog za vraćanje te devizne štednje, da je to izvodljivo, protokom ovoga vremena bi bio – da država konfiskuje imovinu svih tajkuna, ali ne nepravedno, da sudskim putem ili nekim nekim drugim demokratskim putem, prihvatljivim demokratskim putem, ne streljanjem, kao što su radili njihovi očevi. Sve su to deca komunizma, bivših funkcionera. Zar niste primetili da svi ti dobitnici, na kraju dobitni komunizma i tranzicije su bili tu nešto i da recimo njima nisu simpatične Rusija i Kina, a svi mi koji smo naginjali ravnogorcima, više ljubimo Rusiju i Kinu. Neverovatan paradoks. Ali para može sve. Moj predlog je sledeći, da sve što su oni dali državi, sav taj novac država njima vrati, sa 5% kamate. Evo i sa 10% kamate godišnje, a sve što im je država dala, znači sve što su oni dali državi da im se vrati sa 10% kamate, a da država sve ono što su oni dobili od države privatizacijom vrati sebi. Mislim da je to pravedno, da njihov novac bude sa 10% kamate, a da se državi bez ikakve kamate vrati zemljište, kombinati, fabrike itd. Devizna štednja je nestala upravo tako što su oni kupovali za 10%, a na ulici po zvaničnom navodnom kursu, a na ulici su je prodavali sirotinji, od koje su je uzeli, deviznu štednju prodavali i po 10, 20 puta većoj sumi da bi oni kupovali benzin, po tri puta većoj sumi nego što su ga oni kupili u inostranstvu. I to je pljačka koja je vršena. Po meni ona čuvena parola „tačku na pljačku“ koja je od Liberalnog saveza prerasla bila u koaliciju Vojvodine mislim da je trebala da stupi na snagu. Mislim da tu tačku nismo stavili zbog stranog faktora. Multinacionalne kompanije i banke su želele da naše banke nestanu, i ovi su im učinili uslugu. Finansijsko tržište je potpuno pripalo stranim bankama, protiv kojih je Boško Obradović bio, a sada se druži sa onima koji su strane banke doveli. Neverovatno. Pa je on bio, ne znam protiv tajkuna a druži se sa Đilasom. Strani faktor je to dopustio da bi se domogao i on dela imovine. Uzeli su pivare, cementare, sve što je na ovom tržištu donosilo profite, da se ne bi izlilo na njihova tržišta, da ne bi slučajno u demokratiji i tržišnoj ekonomiji mi zauzeli neko evropsko tržište. Oni su rešili da uzmu ono što je ovde dobit već donosilo, fabrike cementa, pivare, banke, osiguravajuće kuće, a ovo su namerno ostavili tajkunima, i saglasili se sa ovom vrstom pljačke. Zašto? Zato što su znali da su tajkuni prijatelji DOS i da će uticati na buduće sastave vlade i da će Republika Srbija na takav način izgubiti suverenitet. Zato ja predlažem da ubuduće teško povraćen suverenitet i deo suvereniteta koji smo povratili ponovo ne bi izgubili, da kaznimo te tajkune i da konačno kaznimo one 24 privatizacije. Hvala.
Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? Izvolite koleginice Jovanović.
Pošto ste pogledali da imamo vremena, da ja krenem na obrazlažem. Dakle, mi smo tražili brisanje ovog člana, gospodine Đorđeviću, evo da se vratimo malo u tok sednice koja se tiče i ovog dela jer imam za vas neka konkretna pitanja. Mada, vi niste ministar finansija, ali čovek koji ima dobro poznavanje svih zakonskih propisa koji su doneti od kada ste vi ministar u Vladi, da se vratimo na 2017. godinu i na prvobitno donošenje ovog zakona. Kako je uopšte do ovog došlo? Ja se ne bih složila sa kolegom Martinovićem, zato što, prvo da kažemo da je Srbiju u to vreme, odnosno državnu zajednicu Srbiju i Crnu goru, kada je bio proces sukcesije predstavljao jedan zaista od velikih anti Srba, a to je Goran Svilanović. Bila je obaveštena i Narodna skupština, kako i državne zajednice i Narodna skupština Srbije da smo mi, upravo pokretali ova pitanja - šta će biti posle sa ovim? Evo sad konkretno tom takozvanom starom deviznom štednjom, da će se to rešavati u posebnim pregovorima i ugovorima između Srbije, odnosno državne zajednice Srbije i Crne Gore i bivših članica republika SFRJ. Ova, tzv. pilot presuda, koja je doneta za ova lica koja su pominjana danas ovde, od strane Evropskog suda za ljudska prava je otvorila jednu pandorinu kutiju koja je sada zaista finansijska omča oko vrata Srbije. Mi smo obrisali iz razloga što se ni tada, 2017. godine, kao ni sada, SRS nije složila. Naravno, to sad mora da se poštuje, ali mora da se poštuje između ostalog što nisu bili ni pametni, ni sposobni ovi produkti žutog izdajničkog režima, da 2012. godine i pre toga reaguju i da naprave jednu žalbu i da učine sve, kao što su predali Briselu da odlučuje o sudbini KiM, tako su tada trebali u ime Srbije da upute žalbu i da obrazlože upravo ono na način na koji mi to sada vama obrazlažemo. Jedino pravično rešenje bi bilo u ovom slučaju da se stara devizna štednja za građane koji su sa prostora bivših republika isplaćuje na području zemlje, verujem da se i vi slažete sa tim da je to najpravičnije gde je taj ulog položen, negde je ta banka sa svojim sedištem. Zbog čega ovo kažem? Upravo zbog činjenice da mnogi od ovih banaka, jer ovde je lepo kada je doneta ta presuda obavezala se „Investbanka“ da će ona administrativno i kadrovski da pomogne da se ovi slučajevi reše, i zbog baze podataka i svega. Ali, postoji jedna druga stvar, gospodine Đorđeviću, a to je da se već 17 godina nije završio stečaj u ovim bankama. Opet ću da vas vratim na to, evo, zna to i kolega Arsić, da smo mi doneli baš iz tog razloga da bi se svi stečajevi završili i zbog potražnje prema tim poveriocima, to su one fabrike u restruktuiranju i preduzeća, izmenili Zakon o stečaju. I to je bio glavni razlog. Mnogi se toga možda ne bi setili, da će to rešiti pitanje stečaja ovih velikih banaka koje je Dinkić u jednom danu zbrisao i uništio. A i "Beobanka" i svi oni imaju svoje kadrove, rekla je juče koleginica Radeta, imaju i svoj novac, imaju i svoje račune.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vladimir Orlić. Izvolite.
Mi smo već govorili da se zalažemo za ovakva rešenja zato što se time upravo izlazi u susret ljudima, običnim građanima, narodu, da oni imaju više vremena da prikupe dokumentaciju koja im je neophodna. Pošto je bilo pomenuto u dosadašnjoj raspravi da li je ovo pitanje stanje u našoj kasi, da li mi to možemo da podnesemo finansijski ili ne, apsolutno nije to pitanje. Dakle, mi često govorimo šta sve mi danas možemo i koliko više možemo u odnosu na ono vreme kada su ovi, da, dakle, sposobni, kada kažete sposobnost, samo za sebe, za svoj džep i svoje firmetine, dakle, u odnosu na to vreme, danas Srbija može mnogo više. Oni sami, siguran sam da je njima u to vreme bilo bolje. I nekako je baš indikativno da je njima bivalo sve bolje i bolje, upravo u vreme kada je Srbiji bivalo sve gore. I što su nama više propadala radna mesta i što su veća bila dugovanja, njima je bilo nekako iz godine u godinu sve lepše i bolje, sve su uspešniji bili. To njihovo samohvaljenje i priča o sposobnosti, koliko su oni bili dobri i uspešni, pa ne znam da li ima slikovitijih primera od onih kojima svedočimo bukvalno ovih dana. Zamislite kad sebi neko dozvoli, neću da kažem taj luksuz, reći ću taj bezobrazluk, poput ovoga što danas radi Dragan Đilas, da kaže - nema pravo niko da me pita za moje bogatstvo, jer ja sam kao bogat čovek ušao u politiku 2006. godine. To je izgovorio pre tri dana. Sad on misli da je narod, koji inače konstantno vređa, ali da je taj narod glup ili senilan, pa da mi ne znamo da se on sam hvalio, a hvali se izgleda i dan-danas kad mu pogledate zvaničnu biografiju, da je on 2004. godine postao visoki partijski funkcioner žutog preduzeća, član glavnog odbora i član izvršnog odbora, da je tad zaposeo onu funkciju nepostojeću, samo za njega napravljenu, da bude šef Narodne kancelarije Borisa Tadića, pa da je stupio na poziciju sa koje može da trguje interesom 2004. godine, pa to radio i 2005. i 2006. godine, pa onda bio malo i ministar, 2007. i 2008. godine. Kaže on - 2006. godine ja sam imao odličnu firmu, najbolju na svetu. Je li, a kako to da si dve godine unazad tu odličnu firmu, najbolju na svetu, koja je uzgred budi rečeno, na "Dajrekt mediju" mislim, desetine miliona evra prometa napravila sa "Telekomom" samo i sa njemu, podređenim od njega, zavisnim društvima? Kako je moguće da si tu firmu zvanično papirološki na sebe preveo i za to platio 10 hiljada dolara? Toliko je uspešna bila, 2004. godine, ako ne grešim, kako je tada bila toliko uspešna i jaka da je vredela samo 10 hiljada dolara, a danas nam prodaješ maglu, laži najobičnije i najsirovije moguće pričom - tada je ona obrtala desetine miliona. I onda, kao da je to malo, kao da nije dovoljno, prođe dan ili dva, kaže Dragan Đilas u ovom dopisu koji je ovaj njegov Todorić, što priča da su Srbi genocidni narod, u ovom papiru koji je on predao sudu, tužeći sopstvenu državu, napiše Dragan Đilas za svoju političku i poslovnu biografiju - Ja sam od 2008. do 2013. godine bio gradonačelnik, posle toga, majke mi, ništa više nisam radio. A šta je bio pre toga, to je zaboravio. Dakle, malo mu je da slaže šta je radio sa Borisom Tadićem od 2004. do 2006. godine, nego sad još kaže - nisam ni 2007. ni 2008. godine ništa radio, dok nisam postao gradonačelnik. Kako je krenuo, za pet ili možda šest dana, nije važno, ovaj isti Đilas će da kaže, bez trunke srama - nisam ja nikad u Srbiji bio ništa i nemojte da me pitate za moje milione. E, pa, bojim se da neće moći. Pitaćemo ga i onda, pitaćemo ga i više nego danas.
Pravo na repliku, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine Orliću, gašenje vodećih banaka u Srbiji pod palicom Mlađana Dinkića, vi tada niste bili poslanik, možda se niste bavili ni politikom, 2002. godine… (Vjerica Radeta: Možda se nije ni rodio.) … Rodio se jeste, ali je mlađi. Izvedena je iz razloga što je to bio jedini način da se otvori prostor za ove mafijaške strane banke, ali možda ne znate podatak da je u tom trenutku "Beobanka" imala potraživanja od 1,2 milijarde evra. Tada nisu bili evri, ali kad se to konvertuje, toliko je. Sad se postavlja pitanje, vi ste sada naveli sve ove tajkune od Đilasa i cele te klike, mi uporno potenciramo na tome da su trebali zbog svega ovoga da budu procesuirani i Božidar Delić i Vlahović i Dinkić, gde je poslovni prostor i kome je sve ustupljen, mi nikada to nismo uspeli da dobijemo, iako smo to tražili u ranijim sazivima Skupštine, na sednicama odbora, od svih tih banaka? Jer, sve je to rasprodato budzašto srpskim tajkunima da bi se namirila stara devizna štednja. To, naravno, nije bilo dovoljno i onda je država donela kasnije zakone da preuzme deo tog javnog duga i da ta štednja počne da se isplaćuje. Dakle, mi ni dan-danas nemamo podatke o tome, niti od Tužilaštva, niti da je protiv nekoga pokrenut postupak. Vi se sada borite protiv nekih vidova i oblika korupcije, ali mi moramo da raščistimo, ne možemo sada da preskočimo ceo taj jedan period, jer mnogi od tih ljudi čiji su i očevi i majke, ima tu i mlađih ljudi koji su i dan-danas u punoj radnoj snazi, nemaju više posla, ostali su bez posla. Mora država da izađe sa tim podacima. Neka dođe u sledećem pojavljivanju ministar finansija, neka nam kaže premijer Srbije - šta je bilo sa tom imovinom? Ja sam nedavno čitala izjavu bivšeg guvernera, a nekada i direktora "Beobanke". "Beobanka" nije bila tek onako samo jedna banka. To je bila jedna finansijska institucija na celom Balkanu možda najjača, i po broju ljudstva, po broju obrtnog kapitala, po broju plasmana i svega. Gospodin Peručić, njihov bivši direktor, a nekada i guverner, lepo je rekao - oni i dan-danas mogu da počnu da rade. Oni sredstva imaju i to su nezanemarljiva sredstva. Ali, oni nemaju prostor. (Vjerica Radeta: Ukrali im.) Ukrali im, da. Znači, država bi morala da preduzme neke aktivnosti, jer ne možemo tako, sad, beskonačni stečaj i da se pojavimo na jesen ili u sledećem sazivu i kažemo - imamo izmenu i dopunu Zakona o stečaju, evo, sad će ti postupci da se završe. Mnogo su to veliki problemi. Vi kažete - građani da prikupe dokumentaciju. Oni građani koji će da prikupe dokumentaciju sa prostora bivše Jugoslavije. Dakle, po presudi ovog suda, zbog čega je Srbija morala da preuzme na sebe ovakvu obavezu, pa, znate, u najmanju ruku, oni to potražuju svoje. (Predsedavajući: Privodite kraju.) U najmanju ruku, to je licemerno, jer je ogromna imovina države Srbije ostala zarobljena i u ustaškoj hrvatskoj državi i u Sloveniji i u Bosni i Hercegovini.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Vladimir Orlić.
Da završimo mi ovu diskusiju u maksimalno pozitivnom tonu, nek bude uz slaganje. Sve ono što je važno, a naravno, pitanje državne imovine, ali ne samo državne, nego i one koja se tiče građana i na nižem, na lokalnom nivou, to je važno i to je nešto čime svako od nas treba da se bavi. Kad god čujete poziv da nešto treba da ispitaju državni organi, da znate, stav SNS će uvek biti - saglasni smo. Državni organi jesu pozvani da potraže odgovore na ta pitanja i mi ovih dana ne tražimo ništa više od upravo toga, da državni organi mogu, da ih niko ne pritiska, da ih niko ne maltretira, da ih niko ne uslovljava, da mogu da odrade svoj posao u skladu sa zakonom, u skladu sa pravilima, procedurama i ništa sem toga, pa da onda lepo ta istraga, odnosno ta vrsta postupka pokaže da li je nešto bilo po zakonu ili nije. Ako nije, ima li tu očigledno prostora za zloupotrebe da budu prepoznati? Ako ima, da se utvrdi na kome je odgovornost, pa ako se ispostavi ono što nama deluje očigledno, ono što nama deluje potpuno jasno da kada si šef Kancelarije Borisa Tadića ili kada si ministar republički ili kada si gradonačelnik Beograda, a dok obavljaš te funkcije, ti se bogatiš vremenom sve više i više i to se meri stotinama miliona evra. To što nama deluje očigledno da to nije normalno, ali hajde neka ne bude pitanje našeg ličnog utiska, nego neka bude pitanje neke konkretne procedure po zakonu i odgovarajućeg zaključka. Ništa više osim toga ne kažemo i ništa više sem toga ne tražimo, a dobijamo zauzvrat histeriju i salvu ličnih napada i na Aleksandra Vučića, ministre u Vlade, političke predstavnike SNS na koji god hoćete način. Sve to je u redu, ali da znate, ne prolazi. Mi ćemo pitanja da postavljamo i dalje, mi ćemo da se zalažemo za pravo državnih organa da svoj posao odrade profesionalno i u skladu sa zakonom. Kad pričamo o imovini, i mi ćemo uvek da insistiramo da se sve utvrdi do poslednjeg kvadratnog metra, i ne samo kada je reč o bivšim državnim preduzećima ili bivšim bankama. Kažu da odavde, pa sve do opštine Stari grad postoji mnogo, mnogo pitanja na koje treba pronaći odgovarajuća objašnjenja ili prihvatljive odgovore. Evo, ja čuh, ne tako davno, da je ta opština Stari grad za nekoliko dinara po kvadratnom metru ljudima koji su imali, očigledno, informaciju unapred da će tokom jednog prepodneva biti javni poziv za ponude, dala Bog sveti zna koliko kvadratnih metara, upravo, poslovnog prostora. Mislim da je to, takođe, važno i da zaslužuje odgovarajući odgovor od starane državnih organa, a ako neko slučajno u tome politički učestvuje, ja mislim da je zajednički interes da se tu prekine svaka vrsta podrške i da se kaže – odgovornost na sunce.
Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite, kolega Saviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, i ovaj moj amandman je u skladu sa stavom SRS da ovaj član nije trebalo ni donositi i zato sam i tražio njegovo brisanje. Naime, ja mogu i da razumem da je možda Vlada jednim delom predlažući ovaj zakon imala iskrene namere, računajući, pre svega, da će ovo na neki način pomoći i olakšati našim sunarodnicima koji žive u Republici Hrvatskoj, Republici Bosni i Hercegovini, itd. Međutim, gledajući sam Predlog zakona i znajući još neke druge stvari koje se dešavaju oko ovoga, vidimo da to nije bila glavna namera, već da je glavna namera bila, u stvari, glavna namera je da se ispoštuju direktive EU. Videli smo da su tu, na osnovu nekih pilot presuda, šta se to dešavalo, o tome smo govorili ceo dan i o tome su više govorile moje kolega. Ali, hajde da to sada ostavimo po strani. Pretpostavimo da smo i mi za ovaj zakon. U svakoj, i u toj varijanti, mi bi tražili brisanje ovog člana iz prostog razloga što ovaj član nije u skladu sa uobičajenom praksom, jer zaista ne vidim razlog zbog čega se toliko žurilo da ovaj zakon stupi na snagu sa danom njegovog objavljivanja u „Službenom glasniku“. Zaista, to nije u skladu sa uobičajenom praksom, a i nema nikakve potrebe za time. Mi smo nedavno, koliko prošle nedelje, doneli jedan zakon na osnovu koga se mogu korigovati, recimo, cene putarine, itd, pa i taj zakon, koliko ja znam, još uvek nije stupio na snagu, iako to na najdirektniji način utiče na, kažem, punjenje budžeta Republike Srbije, a ovde sa ovim zakonom je upravo obrnuto i ne znam zbog čega se žurilo sa time. Ova Vlada ima, po meni, i nekih možda važnijih stvari, ne možda, nego sigurno važnijih stvari od ovog zakona, a jedan od njih je i zakon o izvršiteljima. Vi znate da je SRS sakupila određeni broj potpisa za pokretanje te inicijative. Doduše, imamo, i u proceduru je ušao zakon o izvršiteljima, ali na osnovu onoga što se vidi, on suštinski neće nešto mnogo promeniti i olakšati život građana Srbije. Ovih dana je, recimo, Ruska Duma donela jedan zakon o izvršiteljima, gde je bukvalno zabranjeno da izvršitelji imaju ikakvog upliva u stvarima koje se tiču komunalnih troškova i svih tih drugih stvari koje su direktno vezane za državu, a to je nasušna potreba naših građana, jer bukvalno imamo takve izvršitelje, ne, nisu svi, naravno, takvi, koji pre toga, što se kaže, targetiraju žrtvu i onda raznoraznim ucenama i pretnjama naprave tu artiljerijsku pripremu i onda dođu samo na gotovo da bukvalno opljačkaju ili otmu nešto svoje. Zato mislim da je ovaj zakon važnije biti doneti od ovoga. Hvala.
Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite, kolega Rističeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, nadam se da smo saglasni da su dobitnici raznih tranzicija i inflacija krivi za siromaštvo siromašnih. Po cenu ekonomskog razaranja zemlje i svakojakog uništavanja države Srbije, oni su se obogatili. Ali, na stranu što nismo kaznili, treba da znamo da su to veoma opasni ljudi, nemaju nikakvih skrupula. Oni se novcem ne služe, oni novcu služe. Treba da znamo da su opasni, jer osećaju od nas strah. Oni od svog bogatstva imaju strah da ga ne izgube i taj strah smo im generisali mi i nemojmo ih potcenjivati. Zato ja pozivam organe gonjenja, posebno tužilaštvo i gospođu Dolovac, da ono što se kazniti može, da konačno kaznimo. S obzirom da sam više puta prekršio pravila, odnosno utrošio više vremena nego što je to dozvoljeno, ja ću ovaj put jedan deo vremena vratiti. Hvala.
Reč ima ministar Zoran Đorđević.
Evo, za kraj, da odgovorim na neka pitanja koja su mi bila postavljena. Ja pozivam Skupštinu i vas narodne poslanike da u danu za glasanje glasate za izmenu i dopunu ovog zakona, jer Vlada Republike Srbije, kao što je ovaj zakon, tako i sve ono što radi, radi prvenstveno u interesu svojih građana i gledajući prvenstveno njihov interes, tako i ovaj zakon, iako možda deluje da se traži rok, produženje roka za početak isplate, svakako je imao najbolju nameru i to pokazuju ostale mere koje su urađene zajedno sa ovim zakonom, odnosno članovi i izmene članova zakona. Naime, predviđeno je smanjenje rata sa deset na osam. Znači, kraj isplate će biti umesto u februaru 2024. godine u avgustu 2023. godine, samim tim, biće i veće rate i to će biti u interesu naših građana. Činjenica je da je 9.323 prijave, 10.038 računa, odnosno partija prijavljeno. Najviše od njih jeste u BiH 5.617 i to je činjenica da je i Ministarstvu finansija i komisiji trebalo vremena da odradi svoj posao, ali gledajući interes naših građana, skratila je rok, što ja mislim da će njih najviše da obraduje. Ono što sam hteo i gospodinu Periću da kažem, kao neko ko je bio i državni sekretar i ministar odbrane, reforma vojske počela je 27. jula 2012. godine, kada je na čelo Ministarstva odbrane došao Aleksandar Vučić, a svoju neku kulminaciju i vrhunac doživljava danas, kad je vrhovni komandant i predsednik države Aleksandar Vučić. Hvala.
Zahvaljujem. Pošto smo završili pretres o svim amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Time bismo završili sa današnjim radom i nastavljamo sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Četrnaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 70 narodih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko o predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Aleksandar Šešelj.