Hvala. Poštovana gospođo predsednice Narodne skupštine Republike Srbije, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, dozvolite mi da vam se obratim povodom Predloga zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga koji je Narodna banka Srbije dostavila Narodnoj skupštini Republike Srbije. Moje izlaganje biće podeljeno u tri dela. U prvom delu ću kratko govoriti o ustavnom osnovu, o razlozima i ciljevima donošenja ovog zakona, u drugom delu o glavnim pravnim institutima koji se uvode ovim zakonom i, konačno, u zaključnom delu daću kratki zaključak. Koji je ustavni osnov, koji su razlozi i koji su ciljevi donošenja ovog zakona? S obzirom na značaj pitanja zaštite prava i interesa korisnika finansijskih usluga, a imajući u vidu da novim Zakonom o zaštiti potrošača navedena materija nije uređena u celini, NBS predlaže donošenje zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga kojim će se urediti zaštita korisnika bankarskih usluga, usluga finansijskog lizinga i korisnika u finansijskoj pogodbi. Ustavni osnov za donošenje ovog zakona sadržan je u članu 90. Ustava Republike Srbije gde je utvrđeno da Republika Srbija štiti potrošače, a da su posebno zabranjene radnje usmerene protiv zdravlja, bezbednosti i privatnosti potrošača, kao i sve nečasne radnje na tržištu, kao i u članu 97. Ustava Republike Srbije, i to u tački 6), prema kojoj Republika Srbija uređuje i obezbeđuje jedinstveno tržište, pravni položaj privrednih subjekata, sistem obavljanja privrednih i drugih delatnosti, monetarni, bankarski, devizni i carinski sistem, ekonomske odnose sa inostranstvom i poreski sistem, i u tački 17) istog člana prema kojoj Republika Srbija uređuje i obezbeđuje i druge odnose od interesa za Republiku Srbiju. Što se tiče Narodne banke Srbije kao predlagača, podsetiću vas da Ustav Republike Srbije članom 107. stav 2. u delu „Pravo predlaganja zakona“ predviđa da NBS ima pravo predlaganja zakona iz svojenadležnosti. Narodna banka Srbije je, u skladu sa članom 3. Zakona o Narodnoj banci Srbije, pored ostvarivanja svog osnovnog cilja, a to je postizanje i održavanje stabilnosti cena, obavezna i da doprinosi očuvanju i jačanju finansijske stabilnosti u našoj zemlji, što je i utvrđeno kao jedna od njenih zakonskih funkcija. Tim zakonom utvrđena je i kontrolna, odnosno nadzorna funkcija NBS nad bankama, društvima za osiguranje, davaocima finansijskog lizinga i društvima za upravljanje dobrovoljnim penzijskim fondovima, koju ona obavlja u skladu sa zakonima kojima se uređuje poslovanje tih subjekata. Dakle, Narodna banka Srbije, u skladu sa svojim ovlašćenjima i obavezama, obavlja nadzor, odnosno superviziju poslovanjanavedenih finansijskih institucija čiji je cilj, kao i u svetu, zaštita sredstava, pre svega, deponenata, osiguranika i članova dobrovoljnih penzijskih fondova, ali u krajnjoj instanci i novca poreskih obveznika naše zemlje. To podrazumeva da finansijske institucije postupaju u svom poslovanju sa klijentima u skladu sa dobrim poslovnim običajima, na fer i transparentan način, uz adekvatno, blagovremeno, istinito, nedvosmisleno i pouzdano informisanje čime se obezbeđuje ravnopravan odnos klijenata i finansijskih institucija, a time i zaštita korisnika usluga tih institucija. Narodna banka Srbije je u bankarskom sektoru mnogim svojim odlukama, preporukama i drugim dokumentima težila da uspostavi osnovna pravila poslovanja ovih institucija da bi, pre svega, uspostavila sistem poverenja građana i pravnih lica u te institucije kroz zaštitu njihovih prava i uspostavljanje mogućnosti da ta prava zaštite i uz pomoć NBS kroz besplatan postupak posredovanja pred NBS, kojim se mnogi naši građani služe u zaštiti svojih prava, i to na osnovu Zakona o bankama iz 2005. godine koji je uveo odredbe vezane za fer praksu, dobre poslovne običaje i prigovor klijenata. Godine 2006. doneta je odluka o jedinstvenom načinu, obračunu i objavljivanju efektivne kamatne stope na depozit i kredite, a zatim je 2006. godine organizovan i projekat o zaštiti korisnika i osnovan je Centar za zaštitu, koji je otpočeo sa radom 1. januara 2007. godine u okviru Narodne banke Srbije. Zbog pojave elementa nefer prakse od strane jednog broja banaka, pre svega pri jednostranoj i netransparentnoj promeni varijabilne kamatne stope na kredite u smislu njihove neodređenosti, 2008. godine donete su preporuke za banke, koje nisu bile obavezujuće u smislu preduzimanja odgovarajućih mera. Nakon toga, 2009. godine doneta je Odluka o načinu i postupku sprovođenja opštih uslova poslovanja koja je bila bazirana na Direktivi EU broj 48 iz 2008. godine, ali je nije u celini obuhvatala, s obzirom da za to nije bilo osnova u važećem Zakonu o bankama. Međutim, iako aktivnosti Narodne banke Srbije na zaštiti klijenata pre svega od jednostranih izmena ugovornih obaveza i prava davalaca finansijskih usluga da jednostrano menjaju ugovorne kamate daju pozitivne rezultate, ocenili smo da bi posebnim zakonom trebalo izričito urediti obavezne elemente ugovora, zatim, prava i obaveze davalaca finansijskih usluga, kao i prava koja klijent ima prema tim finansijskim institucijama. Takođe, zaštita potrošača je i međunarodna obaveza Srbije. Na osnovu člana 78. Zakona o potvrđivanju Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju predviđeno je i usklađivanje našeg zakonodavstva u domenu zaštite potrošača kao korisnika finansijskih usluga sa standardima EU, a u Nacionalnom planu za integraciju donetom na osnovu sporazuma konkretizovana je implementacija Direktive EU broj 48 iz 2008. godine u naše zakonodavstvo, koja se upravo odnosi na kreditiranje potrošača. Imajući u vidu značaj pitanja zaštite prava i interesa korisnika finansijskih usluga, generalno, koje je naročito eskaliralo u periodu finansijske krize i u svetu i kod nas, kao i činjenicu da ova materija nije uređena novim Zakonom o zaštiti potrošača, i to upravo iz razloga što je ocenjeno da oblast finansijskih usluga treba da bude uređena detaljnije i celovito posebnim zakonom, kao i preuzete međunarodne obaveze, predlažemo donošenje zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga koji će se na celovit i sistematičan način urediti zaštita korisnika bankarskih usluga, usluga finansijskog lizinga i korisnika u tzv. finansijskoj pogodbi, odnosno u svim aranžmanima koje trgovac ima sa svojim potrošačima u kontekstu odloženog plaćanja kupljene robe. Na pitanja koja nisu uređena ovim zakonom primenjuju se odredbe propisa kojima se uređuje zaštita potrošača, poslovanje banaka, davalaca finansijskog lizinga, odnosno platni promet u dinarima i stranim sredstvima plaćanja, kao i odredbe zakona kojim se uređuju obligacioni odnosi. U izradi ovog zakona Narodna banka Srbije rukovodila se, pre svega, potrebama domaćeg tržišta i zbog toga je pored evropske regulative koristila i pojedina postojeća zakonska rešenja odabranih zemalja članica EU, naročito kada su u pitanju posebna prava potrošača, odnosno korisnika finansijskih usluga. Na taj način se nastojalo da se poveća zaštita ovih korisnika. Ovim predlogom, naime, ne samo da je u najvećoj mogućoj meri uvedena Direktiva 2008/48 o kreditiranju potrošača, nego su obuhvaćena i neka druga prava korisnika koja odgovaraju specifičnostima domaćeg tržišta, kao što su, na primer, primena istog tipa kursa pri odobravanju i otplati kredita, odredivost varijabilnih elemenata ugovora itd. Ali, pokrivene su i druge finansijske usluge na koje se pomenuta direktiva direktno ne odnosi, a u skladu sa dobrom praksom razvijenih evropskih zemalja. Tako, na primer, dok Direktiva o kreditiranju potrošača obuhvata svako kreditiranje u iznosu od 200 do 75.000 evra u evropskom zakonodavstvu, u vidu kredita, finansijskog lizinga, dozvoljenog prekoračenja po računu, kreditne kartice i druge finansijske pogodbe, Predlogom zakona su, pored tih usluga, obuhvaćeni svi krediti, i oni do 200 i oni preko 75.000 evra, kao i stambeni krediti, depoziti, računi, debitne kartice, druge bankarske usluge, kao što je recimo iznajmljivanje sefova. Verujemo da je samo na taj način, obuhvatanjem korisnika svih finansijskih usluga, moguće obezbediti okvir za celovitu zaštitu korisnika finansijskih usluga. Na ovaj način se u domaćem zakonodavstvu, poput zakonodavstava nekih razvijenih zemalja (npr. Francuske), ne pravi razlika između tzv. potrošačkih i stambenih kredita. Takođe, obuhvaćen je i deo Direktive o uslugama plaćanja, broj 64 iz 2007. godine, u delu koji se odnosi na platne kartice. Pre definisanja Predloga zakona koji je upućen u zvaničnu proceduru u fazi nacrta zakona održane su dve javne rasprave, uz učešće Ministarstva trgovine i usluga, banaka, davalaca finansijskog lizinga, Udruženja banaka Srbije, Udruženja davalaca finansijskog lizinga i Nacionalne organizacije potrošača Srbije. Dobijene sugestije relevantnih ministarstava su takođe priložene i uvažene su sve sugestije i primedbe za koje smo smatrali da su opravdane i da ne narušavaju cilj zakona i vode njegovoj većoj efikasnosti. Predlog zakona ima za cilj sledeće: 1) unapređenje poslovne prakse i fer odnosa finansijskih institucija prema korisnicima finansijskih usluga; 2) smanjivanje transakcionih troškova i rast konkurencije na finansijskom tržištu; 3) dalje jačanje poverenja u finansijski sektor; 4) definisanje dodatnih preduslova za stabilnost finansijskog sektora i njegov dalji i nesmetani razvoj u našoj zemlji; 5) uređivanje oblasti zaštite prava i interesa korisnika finansijskih usluga u skladu sa praksom EU. Zakonom se uređuju: prava korisnika finansijskih usluga, informisanje korisnika o uslovima pod kojima se nude i koriste finansijske usluge, uslovi i način obaveštavanja korisnika o njihovim pravima, i zaštita prava i interesa korisnika finansijskih usluga. Pravni instituti definisani u Predlogu zakona zasnovani su na sledećim osnovnim pravima korisnika finansijskih usluga, proklamovanih tim predlogom i u skladu sa kojima je potrebno u primeni tumačiti ovaj zakon. To su: pravo na ravnopravan odnos s davaocem finansijske usluge, pravo na informisanje, pravo na određenost ili odredivost ugovorne obaveze, zaštita od diskriminacije i pravo na zaštitu prava i interesa. Posebno je potrebno istaći pravo na ravnopravan odnos s davaocem finansijske usluge, koje potvrđuje jedno od osnovnih načela Zakona o obligacionim odnosima definisano članom 11. tog zakona i uopšte ugovornog prava, a koje govori da su strane u ugovornom odnosu ravnopravne. Na ovaj način smo želeli da istaknemo neophodnost primene ovog načela u sferi finansijskih usluga, što do sada u praksi, nažalost, kao što smo videli, često nije sprovođeno. Koji su to glavni pravni instituti koji se uvode ovim zakonom? Prvi koji bih želeo da istaknem pred vama jeste institut određenosti ili odredivosti ugovorne obaveze. To su članovi 8. i 26. Predloga zakona. Jedan od osnovnih pravnih instituta koji odražava cilj predloženog teksta zakona je institut određenosti, odnosno odredivosti visine ugovorne obaveze, koja se kod ugovora sa korisnicima finansijskih usluga najčešće svodi na određenost, odnosno odredivost visine kamatne stope. Naime, u ugovornom odnosu korisnika i finansijske institucije, iako je formalno proklamovana jednakost strana, faktički u praksi postojala je značajna nesrazmera moći koja najviše proizilazi iz finansijske snage finansijske institucije. U takvim odnosima često je do sada postojala praksa finansijskih institucija da kroz ugovaranje nejasnih ili nedovoljno jasnih ugovornih odredaba menjaju visinu kamatne stope u zavisnosti od neodređenih uslova, često generalno postavljenih, npr. uslova na finansijskom tržištu ili posebne politike institucije i sličnih preduslova. Na taj način te institucije su za sebe zadržavale pravo da jednostranom voljom menjaju visinu ugovorne obaveze dužnika, najčešće kroz jednostrano uvećanje stope ugovorene kamate. Na taj način finansijske institucije su faktički stvarale protivpravnu praksu nejednakosti ugovornih strana. O uzrocima zatečene prakse ugovaranja finansijskih usluga može se raspravljati, tako da se kao jedan od razloga može navesti odsustvo finansijskih usluga na domaćem tržištu, posebno kredita, čitav niz godina u prethodnom vremenskom periodu, posebno tokom devedesetih godina prošlog veka. To je uticalo na opšti nivo svesti korisnika finansijskih usluga, kao i na način ponašanja davalaca u tom dužničko-poverilačkom odnosu u sferi finansijskih usluga, koji se u praksi često pretvarao u odnos nesrazmere uzajamnih davanja i neravnopravnosti ugovornih strana koja se eksplicitno ugovara ugovorima po pristupu, a čije uslove diktira jedna ugovorna strana, i to davalac usluge. U takvim okolnostima jedan od osnovnih ciljeva zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga je ispravljanje u realnosti narušene ravnoteže između korisnika i davalaca finansijskih usluga. Iz navedenih razloga Predlog zakona je definisao precizne kriterijume odredivosti novčane ugovorne obaveze, kao i odredivost promenljive kamatne stope, na taj način što je njihova visina vezana za referentne elemente koji se zvanično objavljuju, kao što su, na primer, referentna kamatna stopa, indeks potrošačkih cena ili druge referentne vrednosti koje su javno dostupne i koje imaju takvu prirodu da na njihovu visinu ne može uticati jednostrana volja bilo koje ugovorne strane, bilo da je to davalac ili korisnik usluga. Zatim, zabranjeno je i upućivanje na posebnu politiku davaoca usluge u pogledu bitnih elemenata ugovora. Na ovaj način će u praksi biti omogućena primena načela ravnopravnosti ugovornih strana koja je jedan od osnovnih ciljeva zakona. Takođe, na ovaj način su zaštićeni interesi naših građana koji u ugovorima sa finansijskim institucijama po pravilu predstavljaju u praksi slabiju, često i nedovoljno edukovanu, stranu. Drugi institut koji uvodimo je vremensko važenje zakona, član 54. Jedan od osnovnih ciljeva ovog zakona jeste ispravljanje u praksi narušene ravnoteže između korisnika i davalaca finansijskih usluga; međutim, unošenjem u tekst zakona odredaba koje se odnose na određenost i odredivost ugovorne obaveze obezbediće se primena pravila koja obezbeđuju ravnopravnost ugovornih strana samo za ugovorne odnose koji budu zaključeni posle početka primene zakona. Zato je bilo potrebno propisati obavezu primene navedenih članova i na obaveze koje dospevaju posle dana početka primene ovog zakona, bez obzira na vreme zaključenja ugovornog odnosa čije ispunjenje predstavljaju. To je definisano članom 54. Predloga zakona. Bitno je naglasiti da se odredbe koje se odnose na određenost i odredivost ugovorne obaveze primenjuju na pravne situacije samo od momenta početka primene tog zakona, što znači da se na svršena prava i obaveze ne primenjuju. Na ovaj način izbegnuta je retroaktivnost primene zakona i nije narušen princip pravne sigurnosti što se tiče svršenih fakata. Razlog za propisivanje odredbe člana 54. jeste prethodno utvrđeni opšti interes koji je određen ustavnom odredbom koja propisuje obavezu Republike Srbije da štiti potrošače i zabranjuje sve nečasne radnje na tržištu u tom kontekstu (član 90. Ustava Republike Srbije). Praksa ugovaranja prava ekonomski jače strane (finansijske institucije, po pravilu) da ugovorom po pristupu jednostrano menja visinu ugovorne obaveze, najčešće u formi prava na jednostrano uvećanje stope ugovorene kamate, kao i ugovaranje sebi prava na jednostrano određivanje vremena dospeća ugovorne obaveze dužnika, čime se narušava ravnopravnost ugovornih strana, a ona je jedan od osnova ugovornih odnosa, predstavlja očigledan primer nečasnih radnji na tržištu finansijskih usluga od kojih je potrebno potrošače zaštititi ovim zakonom. Razlog za propisivanja člana 54. jeste i opšti interes očuvanja i jačanja stabilnosti finansijskog sistema zemlje, čijem ostvarenju, u skladu sa članom 3. stav 2. Zakona o Narodnoj banci Srbije, doprinosi Narodna banka Srbije. Naime, zaključivanje ugovora o finansijskim uslugama koji sadrže odredbe kojima se narušava ravnopravnost ugovornih strana izlaže finansijske institucije velikom pravnom riziku, odnosno dovodi do mogućnosti nesolventnosti dužnika u krajnjoj instanci, što, budući da je reč o veoma rasprostranjenoj pojavi u našem sistemu, može finansijske institucije izložiti ne samo reputacionom riziku nego izazvati i finansijske gubitke, a to dalje može poznatim efektom brzog širenja nepoverenja građana u finansijske institucije ugroziti stabilnost finansijskog sistema, uz potencijalno znatan trošak za poreske obveznike i pad ekonomske aktivnosti zemlje. Unošenjem izvesnosti, a time i pravne sigurnosti, u ugovorne odnose finansijskih institucija štiti se i njihova pojedinačna finansijska stabilnost, finansijska stabilnost finansijskog sistema koji oni čine, kao i perspektive daljeg razvoja i rasta finansijskih transakcija u zemlji. Treće, pravo na informisanje. Zaštita korisnika finansijskih usluga prvenstveno je zasnovana na potrebi da im se blagovremeno pruže neophodne informacije, pune, pouzdane i relevantne, što predstavlja osnov zaštite korisnika. Samo dobro informisan i finansijski edukovan korisnik može doneti odgovornu odluku o korišćenju finansijske usluge. Ove usluge su kompleksne i njihovo dejstvo je na duži rok, te otuda potreba za pojačanim nivoom informisanja potrošača odnosno korisnika finansijskih usluga. Predlogom zakona je propisano da su banke i davalac lizinga dužni da kreditne i depozitne usluge kod kojih oglasna poruka sadrži kamatnu stopu, ili bilo koji numerički podatak koji se odnosi na cenu ili na prihod, oglašavaju putem reprezentativnog primera. Taj reprezentativni primer mora da sadrži sledeće: iznos efektivne kamatne stope koji treba da bude napisan tako da bude uočljiviji od svih drugih elemenata, valutu izražavanja finansijskog posla, period na koji se ugovara, kriterijume za eventualno indeksiranje takvog finansijskog ugovora i sve druge pripadajuće troškove. Ako se oglašava kredit odnosno lizing čija je nominalna kamatna stopa, recimo, nula posto, moraju se naznačiti svi uslovi pod kojima se odobrava taj kredit, odnosno lizing. Drugim rečima, pri oglašavanju je zabranjeno koristiti izraze kojima se kredit odnosno lizing označavaju besplatnim ako je odobrenje tog kredita odnosno lizinga uslovljeno zaključenjem drugog ugovora ili je uslovljeno bilo čim što predstavlja trošak ili može predstavljati trošak za korisnika ili stvara neku drugu obavezu. Ako je za zaključenje ugovora o kreditu obavezno i zaključenje ugovora o sporednim uslugama, recimo ugovor o osiguranju i drugo, a pri tome se cena sporedne usluge ne može odrediti unapred, postojanje ovakve obaveze iskazuje se jasno, sažeto i na vidljiv način. Četvrti pravni institut koji bih želeo da posebno izdvojim za danas je odustanak od ugovora. To je član 12. Predloga zakona. Institut odustanka od ugovora koji se uvodi Predlogom zakona predstavlja novinu u našem zakonodavstvu koja je u tekst Predloga preuzeta iz Direktive EU broj 48 iz 2008. godine. Ta direktiva je, kao što znamo, pre svega usmerena na regulisanje odnosa u kreditiranju potrošača. Kao što je već pomenuto, jedan od ciljeva Predloga zakona, pored bližeg uređenja odnosa između korisnika i davalaca finansijskih usluga na lokalnom tržištu Republike Srbije, bilo je i usaglašavanje tih odnosa sa pravilima EU, što je naša obaveza iz sporazuma zaključenih sa Evropskom unijom. Navedenim institutom utvrđeno je pravo korisnika na odustanak od ugovora o kreditu, na odustanak ugovora o dozvoljenom prekoračenju računa, ugovora o izdavanju i korišćenju kreditne kartice, ugovora o lizingu i finansijske pogodbe u roku od 14 dana od dana zaključenja ugovora, bez navođenja razloga za odustanak. Korisnik koji odustane od ugovora o kreditu dužan je da u roku od 30 dana od dana slanja obaveštenja o odustanku vrati banci glavnicu i kamatu iz osnovnog posla za vreme korišćenja kredita, dok je korisnik koji odustane od ugovora o lizingu i finansijske pogodbe dužan da u roku od 30 dana od dana slanja obaveštenja o odustanku vrati predmet lizinga, odnosno predmet kupoprodaje, nadoknadi pretrpljenu štetu ako je došlo do umanjenja vrednosti i plati ugovorenu kamatu iz osnovnog posla do dana vraćanja predmeta lizinga. Takođe, kod stambenih kredita korisnik može koristiti pravo na odustanak samo pod uslovom da mu sredstva nisu stavljena na raspolaganje, odnosno da ih nije stavio u funkciju nabavke nepokretnosti. Na ovaj način pravo na odustanak je ograničeno kod kredita koji po pravilu postižu najveće vrednosti a koji su namenjeni potrošačima, čime se od njih traži da ipak dobro razmisle pre zaključenja ovih ugovora, s obzirom na to da njihovo zaključenje proizvodi dugoročne i ozbiljne imovinske konsekvence. Razlogpropisivanja instituta odustanka od ugovora je tzv. period razmišljanja hladne glave ili „cooling off“ period, ili period kada se korisniku, kao licu koje ne poseduje možda sva potrebna znanja o finansijskim uslugama, nakon zaključenja ugovora daje pravo da još jednom razmisli o finansijskoj usluzi koju kupuje i obavezama koje ona proizvodi po njega. Na ovaj način se korisnik, koji je često nedovoljno upućena strana, postavlja u ravnopravniji odnos sa finansijskom institucijom koja dobro poznaje finansijski proizvod koji nudi, kao i odredbe ugovora po pristupu koje sama piše. Period dodatnog razmišljanja sveden je na 14 dana, što predstavlja razumno vreme, s obzirom na svrhu njegovog utvrđivanja. U vezi s navedenim, još jednom napominjem da se propisivanjem ovog instituta domaće zakonodavstvo usaglašava sa Aki komuniterom EU i na taj način omogućava jednakost domaćih potrošača sa potrošačima u EU. Peti institut na koji ovom prilikom želim da vam skrenem pažnju jeste prevremena otplata kredita. To je član 36. Predloga zakona. Institut prevremene otplate kredita već poznaje domaća regulativa, a poznaje ga i ugovorna praksa banaka. Predlog zakona je imao za cilj da bliže uredi navedenu materiju i uskladi je sa Direktivom EU br. 48 iz 2008. godine, a u cilju obezbeđivanja pravičnog odnosa, uzajamnih imovinskih davanja davaoca i korisnika finansijske usluge u slučaju prevremene otplate, čime se štite interesi naših građana, koji su često izloženi visokim naknadama u slučaju prevremene otplate koje ih lišavaju korišćenja tog njihovog prava, bitno povećavaju ukupan nivo transakcionih troškova u finansijskom sistemu i smanjuju konkurentnost finansijskog sistema u celini. Takođe, neke banke razlikuju iznos naknade za prevremenu otplatu u slučaju da korisnik prevremeno otplaćuje kredit iz sopstvenih sredstava, kada se plaća manja naknada po pravilu, ili kada ga otplaćuje iz sredstava kredita druge banke, kroz refinansiranje, kada se po pravilu naplaćuje viša naknada. Verujemo da je to u potpunosti neopravdano, s obzirom na to da za banku kod koje se kredit otplaćuje ne bi trebalo da bude relevantan izvor finansiranja prevremene otplate, zato što ona svoja sredstva u celini dobija u oba slučaja. Takvom praksom pojedinih banaka onemogućava se tržišno postupanje naših građana i ostvarivanje efikasnog tržišta finansijskih usluga. Uvođenjem ovog instituta u potpunosti se rešavaju napred navedena pitanja, i to na sledeći način. Pravo korisnika finansijske usluge na prevremenu otplatu kredita svodi se na pravo da u bilo kom momentu, u potpunosti ili delimično, dužnik izvrši sve obaveze iz ugovora o kreditu; u tom slučaju ima pravo na umanjenje ukupne cene kredita za iznos kamate i troškova za preostali period trajanja tog ugovora. Davalac usluge može zahtevati naknadu za prevremenu otplatu samo ako se otplata vrši u toku perioda za koji je ugovorena fiksna kamatna stopa i pod uslovom da je iznos prevremene otplate u periodu od 12 meseci veći od 600.000 dinara. Iznos naknade je ograničen na najviše do 1% iznosa prevremeno otplaćenog kredita, i to ako je period između prevremene otplate i roka ispunjenja obaveze iz ugovora o kreditu duži od jedne godine. Ako je ovaj period kraći od jedne godine, onda je maksimalni iznos naknade ograničen – do 0,5%. Naknada za prevremenu otplatu se ne može zahtevati ako je otplata bila učinjena na osnovu zaključenog ugovora o osiguranju, čija je namena obezbeđivanje otplate kredita; u slučaju dozvoljenog prekoračenja računa, i ako se otplata vrši u toku perioda za koji je ugovorena promenljiva nominalna kamatna stopa. Šesti pravni institut na koji bih želeo da vam skrenem pažnju je pravo u vezi s platnom karticom. To je član 38. Predloga zakona. Ovaj institut je takođe jedan od instituta preuzetih iz prava EU, i to Direktive 64 iz 2007. godine, o uslugama plaćanja. Naime, sa porastom broja izdatih kartica sve je češći problem njihovog gubitka, odnosno zloupotrebe u slučaju gubitka. Predlogom zakona je propisano da je korisnik platne kartice dužan da bez odlaganja prijavi banci gubitak, odnosno krađu platne kartice. Banka je dužna da mu to, u svakom trenutku, omogući. U suprotnom, korisnik ne snosi posledice neovlašćene upotrebe. Takođe, u slučaju da je došlo do neovlašćenog korišćenja platne kartice, korisnik je dužan da odmah posle tog saznanja, a najkasnije o roku od 45 dana od datuma zaduženja, prijavi banci neovlašćenu transakciju. U tom slučaju može snositi gubitak najviše do iznosa od 15.000 dinara. Korisnik snosi sve gubitke u slučaju da je zloupotrebu sam učinio, da ne ispuni obaveze koje proizilaze iz propisanih uslova o izdavanju i korišćenju platne kartice, da ne obavesti banku o gubitku ili osnovanoj sumnji da je izvršena krađa platne kartice, da ne čuva na adekvatan način lični identifikacioni broj. Nakon prijave banci gubitka ili osnovane sumnje da je učinjena krađa korisnik ne snosi gubitke nastale po tom osnovu. Takođe, Predlogom zakona je propisano i pravo korisnika na besplatno gašenje platne kartice, s obzirom na to da je primećenapraksa izdavalaca da korisnicima nude veliki broj platnih kartica koje se dobijaju bez troškova izdavanja, međutim, ukoliko korisnik hoće da ugasi platnu karticu najčešće su se u praksi beležili slučajevi u kojima su korisnici morali da plate naknadu za gašenje. Na ovaj način izdavaoci će troškove izdavanja morati da naplaćuju odmah, čime će se stimulisati korisnici da uzimaju samo one kartice za koje su spremni da plate potrebni trošak. To bi trebalo da poveća transparentnost i konkurentnost na ovom tržištu. Sedmi pravni institut na koji bih želeo da vam skrenem pažnju je pravo u vezi s računom. To je član 37. Predloga zakona. Predlogom zakona su definisana i određena prava korisnika u vezi s računom kod banke koja omogućavaju ostvarivanje svrhe ugovora o računu, s obzirom na to da je u praksi uočeno da neke naknade onemogućavaju korisnika u slobodnom raspolaganju svojim sredstvima. Utvrđena su sledeća prava za korisnike: 1) podizanje gotovine bez naknade, 2) podizanje sredstava odmah po evidentiranom prilivu, bez naknade, 3) besplatno gašenje računa, 4) mesečno obaveštavanje korisnika o dozvoljenom prekoračenju računa i jedanput godišnje dostavljanje besplatnog obaveštenja o stanju njegovog duga po ugovoru o kreditu, lizingu, odnosno kreditnoj kartici. Takođe, propisano je da je banka dužna, ako uveća naknadu po računu iznad ugovorenog iznosa, da o tome obavesti korisnika najkasnije 15 dana pre početka primene izmenjenih naknada; u tom slučaju korisnik može odmah i bez naknade preneti sredstva u drugu banku ili podići sredstva u gotovini i ugasiti račun. Osmi pravni institut na koji bih želeo da vam skrenem pažnju je zaštita prava korisnika. Predlogom zakona je propisan i način na koji se štite prava utvrđena ovim predlogom zakona. Propisane su novčane kazne, prekršaji, kao i postupak vansudskog rešavanja spornog odnosa. Prilikom propisivanja vodilo se računa da postupak zaštite bude brz, jednostavan, dostupan, efikasan i komplementaran sa sudskim postupkom kako bi se omogućila efektivna zaštita prava korisnika finansijskih usluga. U prelaznim i završnim odredbama precizirano je da zakon stupa na snagu u roku od šest meseci od njegovog objavljivanja u „Službenom glasniku Republike Srbije“. Takođe, preciziran je rok za donošenje podzakonskih akata od tri meseca od stupanja na snagu zakona; zatim, rok od naredna tri meseca za usklađivanje poslovanja davalaca finansijskih usluga sa ovim zakonom, kao i obaveza finansijskih institucija da usklade odredbe zaključenih ugovora koje se odnose na odredivost ili pozivanje na poslovnu politiku pri promeni elemenata varijabilne kamatne stope, odnosno na pravila ugovaranja, kao i na promenljivu nominalnu kamatnu stopu, sa odredbama ovog zakona u roku od šest meseci od njegovog stupanja na snagu. Na kraju, kratko, želeo bih da zaključim da bi usvajanje ovog Predloga zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga, po našem mišljenju, vodilo ostvarivanju nekoliko ciljeva: prvo, unapređenja poslovne prakse i fer odnosa prema korisnicima finansijskih usluga u našoj zemlji; drugo, smanjivanja transakcionih troškova i rasta konkurentnosti finansijskog sistema u našoj zemlji; treće, jačanja poverenja u finansijski sektor; četvrto, obezbeđenja preduslova za dalji nesmetani razvoj finansijskog sistema u našoj zemlji i, konačno, usaglašavanja domaćeg zakonodavstva sa pravnim tekovinama EU kroz preuzimanje odgovarajućih odredaba koje su već deo evropskih direktiva. Hvala.
Dozvolite da zahvalim guverneru Narodne banke Srbije dr Dejanu Šoškiću, predstavniku predlagača, a pre nego što nastavimo rad da u svoje i vaše ime pozdravim predstavnike mađarske parlamentarne grupe Fides koji se nalaze u poseti Domu Narodne skupštine, a trenutno prate deo današnje sednice sa galerije Velike sale. Prisutni su: gospodin Janoš Lazar, šef poslaničke grupe Fides, dr Barnabaš Balco, lični sekretar šefa poslaničke grupe i Žigmont Perenji, šef spoljnopolitičkog kabineta Fidesa. Pozdravimo ih aplauzom. Da li izvestioci nadležnih odbora, Odbora za finansije, Odbora za evropske integracije ili Zakonodavnog odbora, žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Odnosno, ko od predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Narodni poslanik Donka Banović. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Hvala guverneru na ovom iscrpnom obrazloženju predloga ovog zakona. Dakle, zakon o zaštiti korisnika finansijskih usluga bi trebalo, zajedno sa već usvojenim Zakonom o zaštiti potrošača, da zaokruži sistem zaštite potrošača u Srbiji. Kada smo pre sedam-osam meseci raspravljali u Skupštini o Predlogu zakona o zaštiti potrošača, mi poslanici Demokratske stranke Srbije smo tada ukazivali predlagaču da nije dobro što je iz tog zakona izostavljeno čitavo poglavlje koje govori o zaštiti korisnika finansijskih usluga. Dakle, mi smo i tada isticali, ali i danas, da je ova materija trebalo da bude u tom jedinstvenom zakonu koji štiti prava svih potrošača, pa i potrošača odnosno korisnika finansijskih usluga. Nekako je opšti utisak, sada kada je ovaj predlog zakona pred nama, da je ovaj predlog zakona u stvari rezultat višemesečnog pregovaranja, odnosno, kako se u narodu kaže, „peglanja“, sa bankama, udruženjima banaka itd. i da je tu najmanje bilo (ili vrlo malo) konsultacija sa udruženjima potrošača, odnosno korisnika finansijskih usluga. Dakle, takav je utisak, zato što je u vreme kada je ovo poglavlje izostavljeno iz opšteg Zakona o zaštiti potrošača bilo evidentno da su banke i te kako vršile pritisak na tadašnje Ministarstvo trgovine koje je bilo predlagač tog zakona, tako da jeste opšti utisak da je ovaj predlog zakona, kao što rekoh, rezultat tog višemesečnog pregovaranja. Taj utisak se još povećava time što je predlagač ovog zakona Narodna banka Srbije, a ne ministarstvo koje je nadležno za poslove zaštite potrošača. Tadašnji ministar trgovine Slobodan Milosavljević i građanima i poslanicima u ovom domu obećao je da će se ova materija regulisati, odnosno da će njegovo Ministarstvo ovu materiju regulisati uskoro, međutim, mi vidimo da se ovde sada Ministarstvo ne pojavljuje, nego da je u pitanju Narodna banka kao predlagač. Naravno, Narodna banka Srbije po Ustavu i po Zakonu o Narodnoj banci ima svako pravo da bude predlagač zakona. Inače, ponosna sam na svoju poslaničku grupu, koja je svojevremeno dala amandman na jedan predlog zakona da bi svi koji su predlagači mogli i da se obrate poslanicima u ovoj skupštini. Zašto sam sumnjičava kada je u pitanju ovaj predlog zakona i Narodna banka Srbije? U samom obrazloženju ovog zakona se kaže da Narodna banka Srbije... Dakle, citiram iz obrazloženja: „Narodna banka Srbije je mnogim svojim odlukama, preporukama i drugim dokumentima uspostavila ,pravila igreʼ za poslovanje finansijskih institucija, i to da bi pre svega uspostavila sistem poverenja građana i pravnih lica u te institucije kroz zaštitu njihovih prava i uspostavljanje mogućnosti da ta prava zaštite uz pomoć Narodne banke Srbije.“ Završen citat. Dakle, jednom rečju, vi tvrdite da je Narodna banka i do sada bila zaštitnik svih korisnika finansijskih usluga. Ako je tako, zašto se u ovom trenutku građani koji su korisnici raznih finansijskih usluga osećaju veoma nezaštićenim? Kako ste dozvolili da mnogi korisnici postanu žrtve takozvane interne politike pojedinih banaka? Dakle, pod tom rečenicom se skrivaju raznorazne mere pojedinih banaka, koje u većini slučajeva nisu bile fer. I u ovom trenutku, a bojim se i kada usvojimo ovaj zakon i primene se neke mere koje ste vi već propisali, mnoge porodice će pomisliti da su zapale u dužničko ropstvo. Kada govorimo o ovome mislim da je vama i te kako poznato da je jedna grupa korisnika finansijskih usluga (zbog korektnosti neću pominjati ime te banke) 2007. godine, kroz jednu agresivnu kampanju koju ta banka inače uvek praktikuje, uzela dugoročne kredite; tada je bila propisana kamatna stopa od 3,9%, u ovom trenutku ti građani otplaćuju kredite po kamatnoj stopi od 6,9, odnosno oko 7! Neću pominjati ime banke, ali vi sigurno znate o kome je reč. Oni su se vama žalili, žalili su se i poslaničkim grupama. Kada je reč o tome da je moguće da porodica zapadne u dužničko ropstvo, korisnici finansijskih usluga, na primer, ove banke zaista su u dužničkom ropstvu. Vi ste iscrpno govorili o nekim novinama koje su propisane ovim zakonom, vrlo iscrpno, tako da ću ja malo skraćeno. Naravno, ima tu nekih dobrih novina i stvari, samo je pitanje da li će se ovaj zakon primenjivati ili se, kao mnogi zakoni koje donesemo, neće primenjivati. Inače, predviđeno je da se ovaj zakon primenjuje za šest meseci, to je negde krajem godine. Novine su brojne, od toga da se propisi kreću od regulisanja oglašavanja, dakle, kako se oglašavaju finansijske usluge, zatim informisanja, pa preko realizacije i otplate kredita, odnosno lizinga, pa do konačne otplate. Dakle, u svim tim segmentima ili fazama postoje novine; vi to pokušavate na neki način da regulišete i vidi se namera da uvedete ovim zakonom nova pravila u poslovanju. Govorili ste i vi o propisima o oglašavanju. Dakle, mislim da tu ima dobrih rešenja, zavisi i od toga kako će se oni kojih se to tiče pridržavati ovih propisa. Biće zabranjeno davaocu finansijskih usluga da oglasi neki kredit ili lizing besplatnim ukoliko je odobravanje uslovljeno nekim drugim uslugama koje će se i te kako naplatiti, pa kada korisnik pomisli da će iskoristiti neku finansijsku uslugu i da će ta usluga biti „besplatna“, onda ga sačeka čitav niz troškova koje mora platiti. Dobro je što zabranjujete tu vrstu oglašavanja. Za nas koji baš i ne vidimo dobro dobro je što kažete da se efektivna kamatna stopa ne može pojaviti u fusnoti sa zvezdicom, gde vam praktično treba mikroskop da biste videli, jer to nije dobro i automatski se sumnja kakve su namere nekoga ko na taj način to oglašava. Ako hoćete da stupite u neku vezu, ozbiljni ste i hoćete da imate ozbiljnog korisnika i klijenta, valjda vam je u interesu da on bude što bolje obavešten. Propisujete ovde i obavezu da davalac usluga pravovremeno i istinito informiše i obaveštava korisnike, i to u svim fazama. Ovde je jasno propisano šta je to predugovorno obaveštavanje. Čini mi se da je to novina, mada pretpostavljam da su ozbiljne banke ovo i do sada radile, ali dobro je imati propis koji govori šta je to predugovorno obaveštavanje. Ovde se govori i o tome da budući korisnik usluge ima pravo da pogleda nacrt ugovora, što mu onda omogućava da to uporedi sa drugim nacrtima, da konsultuje stručnjake itd. Dakle, to je dobro. Takođe ste propisali koji su obavezni elementi kako u ugovoru tako i u nekim drugim dokumentima, šta sve moraju da sadrže. Imamo neke amandmane tu; kada budemo govorili o pojedinostima možda ćemo vas ubediti da neke od tih amandmana prihvatite. Kada je u pitanju ugovor sa fiksnom kamatnom stopom, davalac finansijske usluge ne može da je promeni, a da pre toga ne obavesti korisnika i, naravno, dobije saglasnost od njega. Međutim, tako je samo kada su u pitanju fiksne kamatne stope; kada su u pitanju ugovori sa promenljivim kamatnim stopama, onda se klijent, odnosno korisnik samo obaveštava. Dakle, tu ne postoji mogućnost dogovaranja. Onda se može očekivati od banaka, pretpostavljam, da bude sve manja ponuda kredita sa fiksnim kamatnim stopama (to je neko predviđanje) i mnogo veća ponuda kredita sa promenljivim kamatnim stopama. Ovde je regulisano kašnjenje u otplati, dakle, docnja. Propisana je otplata kredita pre vremena, što je dobro. Ta je materija do sada pravila velike probleme korisnicima, a banke su, naravno, insistirale na tim prethodnim dogovorima da ne bi slučajno izgubile novac. U Predlogu zakona takođe se govori o tome da je moguće odustati od već zaključenog ugovora, da li o kreditu, o dozvoljenom prekoračenju računa, ugovora o izdavanju i korišćenju kreditne kartice, ugovora o lizingu i finansijske pogodbe. Dakle, nakon potpisivanja ugovora korisnik ima pravo da u roku od četrnaest dana odustane od tog ugovora. Vidim da je Vlada uputila (mi smo dobili to u Skupštini) i amandman na ovaj član. Čini mi se da je to malo preciznije tim njihovim amandmanom rešeno i pretpostavljam da će skupštinska većina prihvatiti te amandmane koji su stigli od Vlade. Ovde se propisuje da zatvaranje računa i gašenje kreditnih kartica treba da bude besplatna usluga banke. Ti su se troškovi do sada kretali od 100 dinara pa čak do 2.500 dinara. Zamislite, imamo banaka u Srbiji koje traže za gašenje računa ili kartice da uplatite 2.500 dinara?! Dobro je što ovde propisujete bankama da te usluge treba da budu besplatne. Onda, što se tiče zloupotrebe kreditnih kartica, dobili ste amandman od Vlade na članove koji govore o ovome; to je njihov pokušaj, valjda, da ovo bude malo preciznije. U Predlogu zakona kažete da u slučaju gubitka, krađe, neovlašćenog korišćenja platne kartice korisnik (dakle, ako je već došlo do zloupotrebe) može da snosi troškove u visini do 150 evra. Naravno, tu su propisane i obaveze da korisnik mora odmah, čini mi se najkasnije do 30 dana, možda sam pogrešila broj, da prijavi sve to, dakle, gubitak, krađu, da primeti da je neovlašćeno korišćena itd. Vidim iz medija da su se banke (ili Udruženje banaka) bunile protiv ovog člana i ove mogućnosti smatrajući da to može da bude predmet zloupotrebe od strane samih vlasnika kartica, međutim, ako država ozbiljno radi i izvrši se ozbiljna kontrola, to ne može biti, tako da su njihova strahovanja neopravdana. Sve u svemu, ovaj predlog zakona je pokušaj da se reši neravnopravnost između davalaca finansijskih usluga i korisnika tih usluga. Banke će biti ograničene u naplati nekih, za njih veoma važnih, provizija i naknada; spomenula sam neke. Međutim, vodeći se ranijim iskustvima iz odnosa poslovnih banaka i klijenata mislim da se ne moramo previše radovati i očekivati da će banke prihvatiti da ostvaruju manji profit nego što su do sada ostvarivale i da će one, odnosno da će davaoci finansijskih usluga povećati troškove naknade za one usluge koje nisu propisane ovim zakonom, a ima ih. Sasvim je jasno da ovakav zakon ne može da ograniči neki prihod poput kamata od kredita; to je jasno, to je politika banke, njeno pozicioniranje na tržištu. Ali, ovim zakonom nisu propisane ni neke uobičajene naknade, poput naknade za obradu kredita ili naknade za transfer sredstava. Verovatno će kroz te usluge, kao i kroz neke druge, vođenje tekućih računa građana itd., banke nadoknaditi profit koji će gubiti zbog toga što ste vi propisali da neke mere budu besplatne. Dakle, mogu se očekivati poskupljenja nekih drugih usluga. Generalno posmatrano, novi zakon će korisnicima doneti bolju obaveštenost, informisanost i veća prava u nekim oblastima poslovanja sa poslovnim bankama, ali će poskupeti naknade i kamate, koje nisu regulisane zakonom. To će značiti više kamatne stope na kredite, veće naknade za obradu kreditnih zahteva, kao i skuplje vođenje tekućih računa. Ko god radi ima tekući račun, a nemaju svi kredite, tako da možemo svi zajedno očekivati rast cena nekih drugih usluga. Jednom rečju, vi ste ovde pokušali da uvedete red, da neke prozore zatvorite i da kažete – znate šta, davaoci finansijskih usluga, ne možete da građanima Srbije radite to i to, neke stvari koje ne radite u drugim evropskim zemljama. Međutim, ostavili ste neke druge prozore otvorene, koje će oni kojima je u najvećem interesu profit i dobit, dakle novac, iskoristiti. Hvala.
Sedamnaest minuta i četrdeset pet sekundi iskorišćeno od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad dozvolite da u vaše i svoje ime pozdravim studente Fakulteta političkih nauka koji se nalaze u poseti Domu Narodne skupštine a trenutno prate deo današnje sednice sa galerije Velike sale. Prisutni su: Mihajlo Protić, Radovan Savić, Jelena Janjić, Anastazija Lazić, Feđa Kardić, Marko Stojanović, Katarina Filipović, Danijela Nedaković, Miloš Barea,Stefan Radovanović, Aleksandar Vučić, Jovan Nerandžić, Ana Durakli, Dragana Špikić, Miloš Marković, Vladimir Lazar, Manuela Radenović, Nenad Radojević, Bojana Petrović, Svetlana Konstadinović, Nemanja Kurbalija, Nenad Filipović, Miljana Đorić, Sanja Opačić, Jovana Đurić, Nemanja VojinovićiDanijela Tvrdišić. Dobro došli u Narodnu skupštinu, dobro došli u vašu kuću. Pre nego što dam reč sledećem narodnom poslaniku, ovlašćenom predstavniku Poslaničke grupe SPS Zoranu Kasaloviću, na osnovu člana 90. stav 1. želim da vam dam obaveštenje koje smatram potrebnim za rad u toku današnjeg dana. S obzirom na to da je za raspravu, po prijavama za reč, u načelnom pretresu o Predlogu zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga prijavljeno ukupno devetoro narodnih poslanika i da postoji upravljanje vremenom na osnovu našeg poslovnika tako da možemo proceniti koliko traje i da su postojale informacije da ćemo raspravu o Predlogu izmena i dopuna Zakona o izboru narodnih poslanika otvoriti sutra, u četvrtak, 12. maja, ali da je za sutra, četvrtak, 12. maj u 10.00 časova Odbor za pravosuđe i upravu zakazao javno slušanje o Predlogu zakona o finansiranju političkih aktivnosti i da imamo informacije da ogroman broj narodnih poslanika želi da učestvuje u javnom slušanju, obaveštavam da ćemo danas raditi do pauze, koja će biti određena kada završimo pretres u načelu tačke dnevnog reda koja je u toku. Nakon toga otvorićemo pretres o Predlogu izmena i dopuna Zakona o izboru narodnih poslanika, ali bez produženja rada, samo da bismo uradili onoliko koliko je za sutra planirano, da se nakon utvrđivanja kvoruma, a bez prelaska na deo sednice utvrđen članom 286. stav 2. Poslovnika, dakle, samo nakon utvrđivanja kvoruma, svim poslanicima omogući učestvovanje u javnom slušanju o Predlogu zakona o finansiranju političkih aktivnosti. O toku radnog vremena ćemo odlučivati sutra. Narodni poslanik Zoran Kasalović, ovlašćeni predstavnik, ima reč. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine guverneru, dame i gospodo narodni poslanici, zaštitu prava i interesa građana korisnika finansijskih usluga poslanički klub SPS - JS nesumnjivo smatra značajnim pitanjem, pre svega zato što je ovo vrlo značajna problematika i dotiče veliki broj građana naše zemlje. Svako od nas je, naravno i svaka porodica, bio u prilici da uzme neku vrstu kredita, lizing ili neku drugu vrstu finansijske usluge. Naravno da je potreba regulisanja ove materije potvrđena i u realnoj praksi koja je izazvana pojavom, kako je i sam guverner izneo u uvodnom izlaganju, nefer odnosa u ovoj problematici, jer se ona karakteriše jednim neravnomernim odnosom u snazi finansijskih institucija i samih klijenata, naravno, izazvanim samom specifičnošću prirode ovog posla i odnosa. Svi ti procesi koji su bili prisutni do sada kod nas u državi eskalirali su sa pojavom velike ekonomske krize. Svakako da su ovi razlozi primarni i dovoljni da opravdaju potrebu da se ova materija u Republici Srbiji zakonom uredi i reguliše. To bi bio primarni razlog, po našem shvatanju, a naravno da nije zanemarljivo i da je dobro to što je u ovaj predlog zakona inkorporirana dobra praksa standarda iz EU, odnosno Direktiva 2008/48. To je ovim zakonom praktično i učinjeno. Smatramo da će ovako koncipiran zakon omogućiti bolje odnose između finansijskih institucija i klijenata, fer ugovorne odnose. Veliki je broj odredaba u ovom zakonu o kojima je detaljno guverner govorio, a koje idu u prilog ovoj konstataciji. Građani će svakako osetiti korist kroz zaštitu svojih prava. Kada je u pitanju ovaj zakon, intencija je zakonodavca da korisnici usluga, odnosno građani i svi mi koji smo u prilici da se zadužujemo ili koristimo neku vrstu finansijskih usluga budemo pre svega pravovremeno i istinito informisani, zaštićeni od netačnih informacija, kojih je ipak bilo u dosadašnjoj praksi, što je stvaralo zabunu kod građana i neku vrstu obmane. Članom 6. je eksplicitno predviđeno da se finansijske usluge moraju na jasan i razumljiv način oglašavati i da oglašavanje ne može sadržati netačne informacije. Neko bi rekao da je možda ovako eksplicitno izražena odredba suvišna, jer podseća na neki odredbe poput one koja kaže „nemojte bacati otpatke na pod“ ili nešto slično što se možda podrazumeva. I sam sam u jednom trenutku tome bio sklon, jer neistinito oglašavanje od strane bilo koje finansijske kuće, banke od renomea svakako ne bi išlo u korist, pogotovo u tržišnim uslovima, međutim, uvažavajući dosadašnju praksu i potrebu da ovo bude na ovaj način definisano, stvaramo mogućnost da ovakva vrsta prakse, ukoliko je ima ili se pojavi, bude jasno sankcionisana. Smatramo da je predviđena kazna od 300.000 do tri miliona dinara, ako se ne varam, zaista primerena kazna za ovakvu vrstu prekršaja. Naravno da se ova intencija, što se tiče dobro informisanih građana, odnosno korisnika finansijskih usluga, pojačava kroz jednu odredbu u članu 14, a to je da su i same finansijske institucije obavezne da stave određeni akcenat na osposobljenost i stručnost i da na poslovima prodaje finansijskih usluga angažuju potpuno spremne, edukovane kadrove, kao i da imaju neku vrstu permanentne obuke kadrova na tim poslovima. Mislim da je u ovoj fazi jako bitno, što zakonodavac jasno predviđa u članu 7, a ide u prilog zaštiti korisnika, da ugovor ne može da sadrži odredbe kojima se korisnik odriče prava koja su mu eksplicitno ovim zakonom garantovana. To svakako isključuje bilo kakvu mogućnost manipulacije, obmane od strane bilo koga, da korisnik ne iskoristi prava garantovana ovim zakonom. Naravno da je to pojačano u članu 8 – ugovor ne može da sadrži upućujuće norme na poslovnu politiku kad su u pitanju elementi ugovora koji su zakonom propisani kao obavezni elementi ugovora. Kad sagledamo čitav spektar odredaba, on ide u ovom pravcu. Želeo bih da apostrofiram i iznesem samo nekoliko njih koje su u smeru ove intencije zakonodavca, a svakako idu i u pravcu bolje informisanosti i zaštite građana, korisnika finansijskih usluga. Pre svega, odredbe člana 16. koje idu u pravcu toga da se ne koriste neke vrlo zgodne odredbe za manipulaciju, poput oglašavanja odobravanja kredita ili lizinga čija je nominalna kamatna stopa 0%. Ovaj član zabranjuje korišćenje takvih izraza ako je odobrenje takvog kredita ili lizinga uslovljeno nekim drugim troškovima ili bilo kakvom drugom obavezom klijenta. To je vrlo popularno i primamljivo, međutim, dešavalo se da se građani kada odu u banku, ili radi lizinga ili neke druge finansijske usluge, uvere da je tu potrebno mnogo papira, nekih drugih obaveza, garancija, otvaranja, zatvaranja, čega već nije bilo, što iziskuje dodatne troškove, pa se zaista ispostavi da to nije 0%. Naravno da je ova odredba u članu 16. vrlo dobra i u tom smislu sprečiće ovu vrstu manipulacija. Predlog zakona jasno propisuje obavezan sadržaj ugovora o bankarskim uslugama i lizingu. Pismena saglasnost korisnika, što je jako bitno, potrebna je da bi se neki od obaveznih elemenata ugovora izmenio; dakle, bez te saglasnosti to više neće biti moguće. Još jedna dobra odredba, po meni, jeste pravo na otplatu kredita po istom tipu kursa koji je primenjen pri odobravanju kredita, naravno, ukoliko se radi o kreditu koji je indeksiran, odnosno odobren u stranoj valuti. Kako je moja prethodnica već navela, bilo je određenih primedaba u stručnoj javnosti, pre svega od Udruženja banaka. Međutim, poslanički klub SPS - JS je stanovišta da se to pravo koje je propisano članom 12, da se u roku od 14 dana odustane od zaključenja ugovora bez navođenja razloga, može smatrati dobrim rešenjem. To je još jedna potvrda i garancija zaštite prava korisnika finansijskih usluga. Još 30 dana je rok, naravno, uz određeno obaveštenje u roku od 14 dana, da se vrate eventualno korišćena sredstva. Još jedan institut koji ide u tom pravcu, koji može reflektovati dodatnu sigurnost u odnosima finansijskih institucija i građana i mogućnost za osnaživanje dodatnog poverenja u tom ugovornom odnosu, ali pre svega u jačanju sigurnosti naših građana u finansijski sistem, jeste odredba u članu 32, koji predviđa svojevrsni zastoj u otplati obaveza po osnovu kredita. Ako u toku ugovornog odnosa nastupe neke okolnosti koje korisnika kredita (ili finansijske usluge bilo koje vrste) dovode u teško imovinsko stanje ili okolnosti na koje ne može da utiče, u dogovoru, odnosno na zahtev korisnika (svaki građanin moći će da iskoristi tu opciju ukoliko se nađe u takvoj situaciji), banka može odobriti svojevrsni moratorijum na otplatu i povraćaj tih sredstava u određenom periodu u kome se ne obračunava zatezna kamata. Sigurno je da će ovakva odredba dodatno pojačati poverenje, odnosno sigurnost svih onih koji ulaze u neku vrstu ugovornog odnosa za korišćenje kredita, lizinga ili u drugu vrstu finansijskih aktivnosti. Odredbe člana 39, koje se odnose na ustupanje potraživanja (što je u praksi bio čest slučaj u poslednjih nekoliko godina), jasno propisuju da klijent ne može biti po tom osnovu doveden u nepovoljniji položaj, niti mu mogu biti nametnute neke dodatne obaveze i dodatni troškovi po tom osnovu, ukoliko se potraživanja ustupe nekom drugom licu. Smatramo da ovaj zakon zaista ima dosta dobrih odredaba i da će građani vrlo brzo osetiti rezultate ovog zakona. Naravno, pre svega, zalažemo se za doslednu primenu svih odredaba ovog zakona i smatramo da će se doslednom primenom i kaznena politika, koja je primerena i podeljena na dva nivoa prekršaja... Novčane kazne od 500.000 dinara i novčane kazne od 500.000 do tri miliona (rekao sam greškom od 300.000 i tri miliona, dakle, 500.000 i tri miliona), predviđene čl. 50. i 51, zaista su dovoljno dobro zaprećene kazne da svi oni koje ovaj zakon obuhvata jasno i nedvosmisleno primenjuju taj zakon. Poslanički klub SPS - JS u načelu prihvata ovaj predlog zakona. Spremni smo, naravno, da kroz raspravu u načelu i u pojedinostima, ukoliko se iskristališu određene poboljšane odredbe ovog zakona, to razmotrimo i eventualno prihvatimo. Pre svega, smatramo da se ovaj zakon donosi u najboljoj nameri za veliki broj građana i da će u najskorije vreme zaista početi da pokazuje rezultate. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je trinaest minuta i trideset sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, pred nama je jedan vrlo bitan zakon, a za SRS on u osnovi predstavlja zakon koji će doneti određene odnose između davalaca i korisnika finansijskih usluga. Međutim, imamo mnogo primedaba na odredbe ovog zakona. Prvo pitanje koje bi Srpska radikalna stranka uputila predlagaču ovog zakona jeste: zašto tek danas imamo predlog ovog zakona? Ako želimo da zaštitimo korisnike finansijskih usluga, zašto to nije učinjeno od strane aktuelne vlasti daleko ranije? Čak je prilikom konstituisanja ove vlasti bilo inicijativa što se tiče zaštite. Određena udruženja nevladinog sektora su zagovarala tu priču, posebno udruženja za zaštitu potrošača, koja su to tražila i zahtevala i od ranijih vlada. Međutim, evo, tek danas smo dobili ovaj zakon. Ovo je nepotpun zakon, zakon koji će zaštititi nove korisnike. Šta je sa starim korisnicima? Kakva je situacija na polju zaštite korisnika bila do danas? Nikakva. Odredbe Zakona o Narodnoj banci dale su pravo i mogućnost organima Narodne banke i Narodnoj banci kao najvišoj monetarnoj i finansijskoj instituciji u državi da zaštite korisnike finansijskih sredstava, ali nije postojala objektivna zaštita. Mi danas imamo prezadužene građane, prezadužena pravna lica, prezaduženu državu, prezaduženu lokalnu samoupravu. Nije sporno zadužiti se, nego je sporno pod kojim uslovima se zadužujemo i šta su osnovni elementi ugovora koji postoje između davalaca finansijskih usluga i korisnika finansijskih usluga. Da li je sve to bilo u skladu sa zakonom? Nije. Narodna banka Srbije je, bez obzira na nepostojanje ovakvog vida zaštite korisnika finansijskih usluga, imala odredbe pozitivnog prava, imala je Zakon o obligacionim odnosima koji jasno nalaže svim učesnicima u obligacionim odnosima da se pošteno ponašaju, da jedan drugog ne obmanjuju, da je ugovorna obaveza određena i odrediva. Tek ovim zakonom u članu 8. vi tražite od ugovornih strana da ugovore, odnosno davaoca usluga obavezujete da ugovori odredivu ugovornu obavezu i određenu ugovornu obavezu. Zašto to nije bila praksa? Imali ste na desetine i na stotine, posebno poslednjih godinu-dve, prigovora koji su dolazili u Narodnu banku od strane korisnika finansijskih usluga koji su prevareni. To su prevarne radnje, to su lihvarske radnje, to su štetočinske, pijačarske radnje u organizaciji banaka. Vi ste svedoci svega toga. Izneću nekoliko primera ovde, imam ih kod sebe. Svi mi u životu srećemo oštećene ljude, ljude koji su, da li u banci, da li u lizing kući, da li u osiguravajućoj kući, da li u nekoj drugoj finansijskoj instituciji, prevareni. I, ko ih štiti? Niko. Mi pravosudnu praksu u toj oblasti gotovo da nemamo. Zašto? Zato što pravimo i koncipiramo takve ugovorne odnose u kojima se prevarnim radnjama na razne načine, na desetine, na stotine načina sada znamo iz prakse, korisnik finansijske usluge vara. U obrazloženju ovoga zakona kažete za Narodnu banku, pošto je ona najviša finansijska institucija, monetarna: „... u skladu sa svojim ovlašćenjima i obavezama predstavlja nadzorni organ u poslovanju navedenih finansijskih institucija, ali i stub zaštite klijenata tih institucija u njihovim poslovnim odnosima.“ Pitam vas, taj stub je nejak, krhak, u koliko je situacija Narodna banka poništila ugovor? Protiv koga je povela prekršajni postupak zbog ovakvih odnosa kojih u praksi na stotine možemo navesti, znamo o čemu govorimo? Protiv koga je pokrenula postupak? Koga je krivično poterala i koju je banku sa tržišta oterala zbog toga što je činila malverzacije u poslovanju? Gotovo nikoga. Navešćete nam detalje. Mi narodni poslanici nemamo te informacije, čitamo vaše izveštaje o radu, ali pravog nadzora nema. To smo konstatovali ovde; mi predstavnici Srpske radikalne stranke ukazujemo na te zloupotrebe, ukazujemo da je nedovoljna neposredna kontrola. Vi ovde kažete u izveštaju za 2009. godinu – bilo je sedam neposrednih kontrola. Gledajte, toliko malverzacija, toliko zloupotreba, toliko nepoštenog poslovanja od strane banaka, osiguravajućih kuća i drugih finansijskih institucija, a imali ste samo toliko. Koliko ste imali prekršajnih prijava, podnetih zahteva za pokretanje postupka? Vrlo malo. Šta je dalje problem u ovom zakonu? U odredbi člana 2, kada spominjete značenje pojedinih pojmova, dajete definiciju finansijskih usluga i kažete: „Finansijske usluge su bankarske usluge, usluge finansijskog lizinga i finansijske pogodbe“. Sa aspekta Narodne banke Srbije možda je to bitno. Pre godinu i nešto dana smo usvojili Zakon o zaštiti potrošača koji potpuno drugačije, rekao bih i potpunije, celishodnije, funkcionalnije i pravno ispravnije, definiše finansijske usluge. Kako Zakon o zaštiti potrošača definiše finansijske usluge? Finansijske usluge jesu bankarske i kreditne usluge, usluge osiguranja i penzijskog osiguranja, usluge u vezi s dobrovoljnim penzijskim fondovima, investicije i usluge plaćanja. Ne bi bio problem u definiciji ovog pojma „finansijske usluge“ da se kroz ceo zakon dosledno sprovodi nit koju ste kao predlagači ovog zakona koncipirali. U tački 4), definišući određene pojmove koji se koriste u ovom zakonu, kažete: „usluge osiguranja, odnosno usluge društava za upravljanje dobrovoljnim penzijskim fondovima“. Nigde više se dobrovoljni penzijski fondovi ne pojavljaju, niti osiguravajuća društva. To je problem. Da li ima zloupotreba u osiguravajućim kućama? Ima. Da li ste ih ozakonili kroz određene odredbe ovog zakona? Niste, izbacili ste ih. Kada koncipirate kao predlagači zakon morate koristiti praksu usvojenih zakona pa definisati određene stvari. U vašem slučaju je problem ne samo što niste do kraja dosledno sproveli pravnu definiciju, nego niste operativno i funkcionalno zaštitili sve korisnike finansijskih usluga iz ovih oblasti. Postoje i druge oblasti koje takođe vašim predlogom zakona niste obuhvatili. Šta je dalje problem kod ovog zakona? U značenju pojmova pod tačkom 9) kažete da je korisnik finansijskih usluga fizičko lice koje koristi finansijske usluge. Šta je sa pravnim licima, da li ona ne koriste finansijske usluge? Koriste. Zašto ste isključili pravna lica? Kako možete u ustavnopravnom smislu isključiti pravna lica kao korisnike finansijskih usluga i njih zaštititi? Ili vi ne želite da zaštitite pravna lica? Pravna lica su u postupku dobijanja kredita takođe u vrlo nepovoljnom položaju, kao i građani. Njih morate zaštititi. Kakva je sudbina kreditnih odnosa sa pravnim licima? Ista kao i kod fizičkih lica. Dalje, u obrazloženju ovog zakona postavljate dva cilja; jedan cilj je unapređenje dobre poslovne prakse i fer odnosa prema korisnicima finansijskih usluga. U obrazloženju niste bili dosledni kao što je bio predlagač Zakona o zaštiti potrošača. Predlagač Zakona o zaštiti potrošača u gotovo desetak članova obrazlaže šta je to nepošteno poslovanje, obmanjujuće poslovanje, propuštanja kojima se obmanjuju potrošači, oblici poslovanja koji se smatraju obmanjujućim poslovanjem itd. Sve što je definisano ovim zakonom mi u praksi srećemo kod finansijskih usluga. Zato je stav Srpske radikalne stranke da je ovaj zakon nepotpun, necelishodan i da neće biti funkcionalan. Postavlja se osnovno pitanje, kao što je to praksa u regionu, u Evropi... Kada govorimo o zaštiti, onda govorimo o zaštiti potrošača u celini. Jednim jedinim zakonom štitimo potrošača, bez obzira na to koje su to usluge. Kada govorimo o sankcijama vidimo koliko su male kazne za ogromne prekršaje koje čine finansijske institucije: u Zakonu o zaštiti potrošača do dva miliona, a ovde do tri miliona. Zašto bi se banka plašila, zašto bi se osiguravajuća kuća plašila ovog zakona i svih drugih institucija u državi, ne samo Narodne banke Srbije? Platiće novčanu kaznu od milion, dva, najviše tri i to zatvoriti sa jednim ugovorom, jednim obračunom kamate, obračunom taksi i naknada kroz jedan ugovorni odnos, namiriće ovu novčanu kaznu i dalje će lihvariti na tržištu. Osnovni problem bankarskog sistema Republike Srbije je nedostatak strategije. Dolaskom petooktobaraca izgubljena je svaka nit šta u strateškom smislu učiniti u bankarskom sistemu. Bankarski sistem je, preko noći, 2002. godine razbijen, rasturen. Ne samo četiri velike banke, preko 60 - 70 bankarskih institucija koje su postojale u to vreme bukvalno je najureno sa tržišta zbog toga što su im preko noći oduzimana odobrenja za rad, licence itd. Šta smo dobili? Dobili smo privatizovan sistem, monopolizovan sistem, koji danas naplaćuje najviše kamatne stope u Evropi, najviše naknade, najviše takse. Ako ne govorim istinu, iznesite ovde podatke koja zemlja ima više kamate od nas. Uzmite zemlje u regionu – duplo manje kamate, čak su i u Bosni i Hercegovini 30 - 40% manje, a otprilike smo na istom nivou razvoja, sa istim ekonomsko-finansijskim pokazateljima. Zašto su tamo kamatne stope manje? Zar vas ne zabrine sama činjenica da je čak i premijer Vlade 2008. godine na jednom zasedanju u organizaciji Ujedinjenih nacija rekao jednu rečenicu koja je jeres ovde, ali je tamo rekao, da su naknade i takse koje se u Srbiji naplaćuju od strane finansijskih institucija, mislio je uglavnom na banke, šest do sedam puta veće nego u matičnim državama. Prethodni guverner Narodne banke... Gospodine Šoškiću, vi ste tada bili u Savetu Narodne banke; tu rečenicu ste morali upotrebiti i materijalizovati, dovesti do kraja. Napravite analizu zašto se naplaćuju tako visoke naknade i takse i preduzmite određene mere. Ili su Srbi i srpska privreda toliko bogati da to mogu sa lakoćom plaćati? Ne mogu plaćati ni građani, ni privreda, ni ova država, ni lokalna samouprava, ni drugi korisnici finansijskih usluga. Šta je sa strategijom? Nemamo strategiju. Privatizovali smo ono što je moglo da se proda na tržištu; ostalo smo ostavili da živi kako treba da živi. Uglavnom su banke u kojima je država jedan od akcionara, jedan od vlasnika, gubitaši. I to ne samo ove godine, nego svih godina unazad. Šta se čini da se reši pitanje ovog kapitala? Zašto bi taj kapital bio devastiran? Zašto je bio uništavan? Zašto bi bio zloupotrebljavan od strane menadžmenta? I, šta ste vi u planskom smislu, strateškom smislu, evo, sada ste guverner više od pola godine, učinili da rešite pitanje državnog kapitala u tim bankama? Ništa, nijedan predlog; ni prethodni guverner isto nije učinio ništa. Bilo je predloga da se tri-četiri banke fuzionišu, pa da onda imamo daleko veću imovinu, veći kapital, veću aktivu, pa ćemo izvući itd. Od tih spajanja, pripajanja, gašenja, prebacivanja nema ništa. Ali, kapital nestaje. To su banke gubitaši. Najveći problem srpskog bankarskog sistema i sistema finansijskih usluga je monopolizacija tržišta. Ovo tržište je monopolisano od strane stranih bankara i lobističkih krugova u Vladi, u Narodnoj banci i drugim finansijskim institucijama. Ništa se aktivno ne može učiniti zbog lobističkih krugova u bankama, jer drže novac, drže poluge finansijskog sistema, određuju ko, gde, šta i kako u menadžerskom smislu odlazi, na koju poziciju, gde će se ulagati, gde se neće ulagati, koga ćemo potopiti itd. Guverneru, vi ste svesni tih činjenica, svesni ste da kroz tu monopolizaciju banke iznose sredstva u inostranstvo i da peru sredstva ovde. Vi to nijednom niste izjavili. Pročitaću vam izjavu državnog sekretara Ministarstva finansija gospodina Miodraga Đidića, koji je otprilike pre godinu i po, dve izjavio da se kroz bankarski sistem u Republici Srbiji opere, tu uključuje i privredu, oko dve milijarde evra. Državni sekretar u Ministarstvu finansija izjavi da se kroz bankarski i finansijski sistem i privredu opere dve milijarde evra! Šta je učinjeno da se prekine takva praksa? Ko to radi i koje su sankcije prema takvima koji čine malverzaciju u bankarskom sistemu? Ništa, jedino za sada nemamo bankarsku mafiju. Zašto? Zato što drže poluge celokupnog sistema. Obraćam se građanima Srbije i kažem – građani Srbije, ne budite u zabludi, ova institucija, Skupština Republike Srbije, nije najviša institucija u državi. Najviše institucije u državi su lobistički, bankarski i finansijski krugovi, oni određuju sve. Mi ovde možemo doneti na desetine, na stotine zakona, nema ko to da sprovede sa druge strane; upravljačka funkcija, upravljački centar je u tim krugovima, oni određuju sve. Poluge državnog sistema leže u finansijskoj i bankarskoj mafiji, ona vlada celokupnim sistemom. Tragično je to što danas imamo prezaduženu privredu, prezadužene građane, a blagostanje u bankarskom sistemu. Bankarski sistem je bez gubitaka, osim banaka koje su u većinskom ili u manjinskom vlasništvu države Srbije. Sve strane banke, uslovno rečeno strane banke, banke gde su akcionari strana lica, posluju vrlo dobro, ostvaruju ozbiljnu dobit i fiktivnim fakturama i fiktivnim pravnim i finansijskim poslovima prebacuju sredstva u matične banke, matične institucije od kojih povlače novac, to nam je svima jasno.
Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno. Zahvaljujem. Reč je tražio guverner Narodne banke Dejan Šoškić. Izvolite.
Hvala lepo. Uvaženi narodni poslanici, dozvolite mi da se osvrnem na neke od iznetih stavova. Imali smo prilike da čujemo stav da ovaj predlog zakona ne reguliše celovito materiju zaštite korisnika finansijskih usluga i da je trebalo da bude sastavni deo drugog zakona, koji je donesen pre izvesnog vremena, a tiče se zaštite potrošača. Želeo bih sve da podsetim da je Zakon o zaštiti potrošača zapravo imao ambiciju da reguliše samo jedan deo ove materije koja je danas pred nama u parlamentu. Dakle, zaštita potrošača se odnosila pre svega na potrošačke kredite. Ovaj zakon ima ambiciju da reguliše mnogo širu materiju, dakle, materiju zaštite korisnika finansijskih usluga i drugih tipova kredita, kao i pitanje zaštite korisnika usluga platnih kartica, otvaranje računa i svega onoga što je u ovom zakonskom predlogu sadržano. Drugim rečima, smatramo da je ovakav pristup celishodniji i da će na celovit način da reguliše ovu ozbiljnu materiju. Drugo pitanje je bilo da li smo imali u dovoljnoj meri javnu raspravu. Mi smo, podsetiću vas, imali u nekoliko navrata razgovor ne samo sa Ministarstvom trgovine i usluga nego i sa bankama, sa davaocima finansijskog lizinga, sa Udruženjem banaka Srbije, Udruženjem davalaca finansijskog lizinga, kao i sa Nacionalnom organizacijom potrošača Srbije. Dakle, dobili smo dosta korisnih sugestija iz tih aktivnosti i verujemo da smo sve one koje doprinose stabilnosti finansijskog sistema i zaštiti korisnika finansijskih usluga ugradili u ovaj predlog zakona. Sledeća teza koja je data jeste – zašto tek danas imamo ovaj predlog zakona, zašto se do sada čekalo sa tim? Podsetio bih vas na nešto što je svima nama kao građanima naše zemlje jasno, a to je da je tokom devedesetih godina bilo de fakto nemoguće dobiti kredit, i to upravo u ovim bankama koje su početkom 2002. godine oficijelno prestale da rade, da te banke nisu u pravom smislu reči ispunjavale svoju osnovnu poslovnu funkciju na tržištu. Zadatak broj jedan bio je: uspostaviti poverenje u finansijski sistem, dakle, podići finansijski sistem iz stanja u kome ga de fakto nije bilo. Bez tog finansijskog sistema, ne treba imati iluziju, nema reči o mogućnosti dinamičnog privrednog razvoja. Dakle, zadatak broj jedan koji je Narodna banka imala bilo je uspostavljanje delotvornog bankarskog sistema, uspostavljanje efikasne supervizije nad bankama, da ne dođemo u priliku u koju smo došli pre dvadesetak godina, kao što svi znamo, da je novac poreskih obveznika morao biti angažovan da bi se pokrivali gubici banaka. Mi i dan-danas plaćamo taj trošak; kao što znamo, naši građani svakog 31. maja primaju odgovarajuća sredstva po osnovu tzv. stare devizne štednje. Podsetiću vas na još jednu stvar: da je, rekao bih dobrim delom zbog aktivnosti Narodne banke Srbije, kroz poslednju finansijsku krizu, koja je kod nas nastupila u drugoj polovini 2008. godine, srpski bankarski sektor prošao bez direktnih troškova za poreske obveznike, što često zaboravljamo. To je bio glavni zadatak koji je imala Narodna banka Srbije u toku poslednjih desetak godina. Tačno je, takođe, da smo se odvikli od toga da od banke dobijemo kredit, što je inače njen osnovni posao, i da smo svi zaboravili tokom devedesetih godina da banka u tom poslu treba da napravi jedan komercijalni aranžman sa potencijalnim korisnikom kredita i da na tome potencijalno i zaradi, ali pre svega zadovolji potrebu građana i pravnih lica za kreditima. Dakle, u periodu dvehiljaditih godina vrlo često se dešavalo da ljudi, zbog toga što godinama nisu bili u prilici da dobiju kredit, možda i bez dovoljno analize svih elemenata ugovora stupaju slobodnom voljom (koja je dokazana potpisom na tom obligaciono-pravnom odnosu koji se uspostavi između finansijske institucije i pojedinca, građanina naše zemlje), dakle, da tim iskazom slobodne volje prihvate ugovorne odredbe koje narušavaju dugoročno prava korisnika finansijske usluge, bez obzira na to što je to prihvatanje slobodnom voljom učinjeno. To jeste jedan obligaciono-pravni odnos u kome Narodna banka Srbije, kao što znate, nije ugovorna strana; nema pravnog osnova da direktno interveniše, da pokreće sudske sporove, niti je nadležna za sprovođenje odredaba obligaciono-pravnih odnosa u našoj zemlji. Ipak, u tom tranzicionom periodu ustanovili smo da se poslovna praksa banaka tih godina odvijala na način koji je često zloupotrebljavao niži stepen informisanosti i upućenosti naših građana u sve, vrlo često kompleksne, odredbe tih obligaciono-pravnih odnosa koji su uspostavljeni između banaka i građana naše zemlje. Otuda je sazrelo uverenje da nije dovoljno sve ono što je do sada činjeno, a podsetiću vas da smo donosili i akte kojima smo upućivali banke na određeno ponašanje, da smo bili aktivni i u medijaciji između banaka i građana, jer smo uočili da su građani naše zemlje vrlo često, u želji da što pre dobiju kredit, potpisivali i obaveze na svojoj strani koje su možda prevazilazile njihove realne kapacitete. Konačno smo shvatili da je najcelishodnije, sa aspekta zaštite interesa naših građana, da se ova materija reguliše posebnim zakonom i otuda ovaj predlog zakona danas pred vama u parlamentu. Kada govorimo o tome da se Narodna banka Srbije nije u dovoljnoj meri bavila određenim pitanjima podsetio bih da u našoj zemlji, za koju želimo svi skupa da verujemo da ima jasno definisane nadležnosti pojedinih organa, postoji i Uprava za sprečavanje pranja novca, koja se tim poslom bavi. Mi intenzivno sarađujemo sa tomupravom i činimo sve što je u našoj moći upravo da bismo sprečili aktivnosti o kojima je ovde bilo reči, a koje nisu sasvim precizno u kontekstu današnjeg zakonskog predloga. Podsetio bih, takođe, kada govorimo o tome da li se ovim zakonom regulišu prava korisnika finansijskih usluga u nekim drugim domenima – bili su spomenuti pre svega korisnici usluga dobrovoljnih penzijskih fondova – da u članu 43. stav 3. Predloga ovog zakona stoji sledeće: „Po prigovorima korisnika usluga osiguranja i usluga društava za upravljanje dobrovoljnim penzijskim fondovima NBS postupa u skladu s posebnim zakonima kojima se uređuje poslovanje davalaca ovih usluga.“ Drugim rečima, već jeste tim posebnim zakonima regulisana, dobrim delom, i ova materija. Konačno, bilo je pitanje zašto smo isključili pravna lica. Legitimno je postaviti to pitanje, ali ne treba smesti s uma činjenicu da NBS nema nadležnosti da štiti interese pravnih lica. To nije deo evropskih direktiva, niti normalne svetske prakse, da državni regulator štiti interese privatnih pravnih lica. Polazi se od pretpostavke da svako pravno lice ima kapacitete i da je u stanju da proceni rizike i poslove u koje ulazi i da ima mogućnosti da zaposli odgovarajuće stručne ljude, pravnike, finansijske stručnjake koji će prilikom stupanja u obligaciono-pravne odnose sa bankama biti dužni da štite interese svojih preduzeća. Mi ovde nastupamo u skladu sa svetskom praksom, a to je da se zaštite građani, koji ne moraju uvek znati sve pojedinosti i finese finansijskih transakcija u koje stupaju. Kada govorimo o novčanim kaznama koje predviđa ovaj predlog zakona podsetio bih vas da su predložene novčane kazne predviđene za svaki pojedinačni ugovor. Drugim rečima, dovoljno je da jedan ugovor bude tako sačinjen da izazove odgovarajuću novčanu kaznu o kojoj govorimo; kada imamo to u vidu, potencijalne kazne su znatno veće i efikasnije u zaštiti interesa građana, odnosno korisnika finansijskih usluga. Hvala.
Narodni poslanik Milorad Buha, dva minuta, pravo na repliku.
Kada govorimo o poslovanju tokom devedesetih mora se konstatovati činjenica da nije postojao pravi i potpun bankarski sistem, a znamo i razloge za to. Nemojte da se vraćamo na devedesete. Govorimo sada o zaštiti korisnika zbog nesavesnog poslovanja banaka, prevashodno onih koje su došle na tržište posle 2002. godine. Govorimo o njihovom nesavesnom poslovanju. Vi verovatno nemate dodira sa komitentima tih banaka, kao što mi imamo, kao što ima svaki građanin. Pitam vas, kakva je to propaganda ciljeva i principa Evropske unije ako se prevarnim radnjama dolazi do sticanja kapitala? To je činjenica u tim odnosima. Da li je to slika Evropske unije – otmi, uzmi, ukradi, prevari? To je razlog što donosite ovaj zakon. Da nije mase takvih situacija ne biste ni donosili ovaj zakon, dozvolili biste da rade ono što rade u praksi. Pravna lica morate da zaštitite jer su izložena istim principima nesavesnog poslovanja i protivpravnog odnosa, isto kao fizička lica. To što toga nema u direktivama EU vas ne obavezuje. Ugradite u zakonske odredbe zaštitu pravnih lica. To od vas traži SRS. Zaštitite ih, jer su izložena ogromnim prevarnim radnjama u tim odnosima sa bankama; prevashodno sa bankama, ali i sa osiguravajućim kućama itd.
Dva minuta. Zahvaljujem. Narodni poslanik Velimir Ilić ima reč. Izvolite.
Želim da pozdravim sve narodne poslanike i guvernera. Drago mi je što ste danas ovde i što ste izašli sa jednim zakonom, koji je izuzetno zakasnio; sada ispada da dajemo infuziju nekome ko maltene umire, mi mu dajemo infuziju, a on je na samrti, a moglo je to znatno ranije da se spreči. Gospodine guverneru, vi ste na čelu jedne institucije koja je godinama plutala bez ikakvog cilja i bez ikakvih obaveza da bilo kome podnosi izveštaj, bila je potpuno autonomna i radila je bukvalno šta je htela. Očekivao sam da će se vašim dolaskom pokrenuti mnogi problemi koji su se tamo javili, ali vi niste imali snage da dotaknete te probleme i da ih pokrenete, da se reše, već, naravno, nastavljate jednu ublaženu politiku davanja nade, volje narodu – evo, donosimo zakon, biće bolje. To što slušamo svaki dan – biće bolje, biće super za koji dan, evo, krajem godine će sve biti odlično, a početkom iduće godine će biti fantastično. To slušamo već godinama. Šta je problem? Problem je što smo u periodu o kome govorite, od 1990. godine prethodnog veka, imali velike sankcije. Veliki deo novca je iznesen iz zemlje da bi država funkcionisala. To je bila štednja građana. Pare su izbačene napolje, a vi znate kako preko kojih banaka ljudi itd, da vam to sada ne ponavljam. Te su pare izbačene van zemlje da bi se na crno kupovala nafta, finansiralo štošta i da bi se održale vitalne funkcije države. Godine 2000. dolazi demokratska vlada. Sada se o tome priča, da mi postajemo otvoreni za svet, nema sankcija, dolazi neko bolje vreme i nada u investicije, Evropska unija, vraćaju se sredstva, ono opljačkano vratiće se narodu itd. Tu je sad kvaka. Tadašnja vlada, gospodine Šoškiću, mene je ovlastila, bio sam šef tima za kiparske pare. Došli smo na Kipar, vaš predstavnik Narodne banke, predstavnik MUP-a Srbije, ja sam bio šef tog tima, i primio nas je predsednik Kipra, koji nam je i rukama i nogama pomagao da se te pare vrate u Srbiju. Radilo se o jedanaest milijardi maraka. Gospođa Borka Vučić nas je primila tamo, pomagala tehnički sve što je trebalo, ali tamo su se našli i srpski tajkuni u istom hotelu gde smo mi bili, koji su užurbano prebacivali, čistili račune, radili na tome intenzivno. Nama je rečeno da donesemo sve te papire i predamo ovde prvom čoveku Narodne banke i prvom čoveku Vlade. Mi smo to i uradili. Šta se dogodilo? Napravio se „dil“ i te su pare nestale. Te pare se više ne pominju. Tadašnji guverner je odmah otišao na Kipar, napravio „dil“ sa budućim predsednikom, koji je pobedio na izborima, a to je bio advokat gospodina Miloševića, i pare su nestale. Vaš ekspert iz Narodne banke je izbačen iz banke jer nije hteo da ćuti. Onda je tadašnji ministar pravde Vladan Batić podneo krivičnu prijavu na osnovu svih dokumenata koje je i on video, jer sam mu pokazao pre nego što sam predao, i Vuk Obradović koji je bio zadužen u tadašnjoj Vladi Republike Srbije za borbu protiv korupcije. Tada počinju moje muke. Svi svedoci iz te tužbe, koja stoji u nečijoj fioci, a imam je u originalu, mogu da vam je dam, pokojni su; jedino sam ja još živ. Pokojni je Badža, koji je tovario novac, vozio tamo, pakovao na aerodrom, Vlahović koji je pomagao, njegov kum. Pokojni je Žika Petrović, koji je bio direktor JAT-a, koji je pilotirao, prevozio pare. Pokojna je Borka, koja je primala novac, odnosila u banku itd. Pokojni je Vladan Batić, koji je video papire, podneo krivičnu prijavu itd. Pokojni je Vuk Obradović, koji je kao potpredsednik Vlade zadužen za korupciju bio zadužen za to. Naravno, jedini je Spasić avanzovao, postao je direktor UBPOK-a. I on je ćutao. On me je najviše proganjao zbog toga što se nismo uklapali nas dvojica u tom problemu koji se pojavio. Da li je moguće da vi kao guverner i dalje dozvolite da stoji u fioci jedna krivična prijava od jedanaest milijardi maraka? Da li je moguće, gospodine guverneru, da vi pričate o našim bankama koje je država finansirala? Jeste ih finansirala, jer su održavale velike sisteme. „Jugobanka“, koja je osnivač „Zagrebačke banke“, gde se radilo o ulogu od oko dve milijarde evra... U privatizaciji „Zagrebačke banke“ Vlada Republike Hrvatske i „Zagrebačka banka“ su se obratile Srbiji i tražile šta će da radi sa ulogom Srbije u „Zagrebačku banku“. Imam original dopis i mogu vam pokloniti, gospodine guverneru. Kada god hoćete, pozovite da vam donesem papire. Tadašnji zamenik pravobranioca Republike Srbije napisao je da nismo zainteresovani za ta sredstva u „Zagrebačkoj banci“. Da li znate da je čovek napisao i potpisao? Te pare su prebačene na privatne šifrovane račune. Mislim da imam i te šifre i sve to, mogu vam dati. Šta se događa? Događa se da je jedna pljačka koja je izvedena legalizovana, izbačene su pare napolje i na privatne račune. Sada imamo velike finansijske moćnike koji, kaže, urgiraju kredit čas posla. Da li su oni te svoje pare vratili kroz ove strane banke, kao učesnici sa svojim kapitalom u njima, i pogasili naše domaće banke? To vi treba da utvrdite. Zamolio bih vas još nešto. U Narodnu banku Republike Srbije stigla su donatorska sredstva Bundes kase iz Nemačke. Ta su sredstva oprana u Narodnoj banci. Postoji krivična prijava, ja sam kopiju predao i ministarki Malović. Ona ima kopiju krivične prijave, koja stoji u fioci. Utrošeno je u kampanju jednog političara, oprana su preko Segedinske banke. Ima tamo sve u krivičnoj prijavi, piše. Sada Narodna banka ćuti, ne reaguje. Nemci se javljaju. Pre neki dan je ovde bila njihova policija, ne znam kako se zovu oni, ali su istraživali to što je dala Bundes kasa i što ćuti Narodna banka i što se to stavilo pod tepih. To su sve veliki problemi koji su se javljali, i zato je država opljačkana, zato su naše banke uništene. Kolika je sada stečajna masa „Beobanke“, „Jugobanke“, „Investbanke“ koja se rentira? Sećam se da je svojevremeno bila 203.000.000 evra. Rentira se ovim tajkunima i ovim bankama i uzimaju se od toga velike provizije. Pričamo o pranju para. Država je oprala kiparske pare i vratila u regularne tokove, u privatizaciju u Srbiji. Gospodine Šoškiću, da li je pranje para kada su sredstva „Metals banke“ iz Novog Sada, koja je Šarićeva banka, oprana? Ko je oprao te pare? Vlada Vojvodine. Kako ih je oprala? Kupila je „Metals banku“, sada je to njena banka. Otkud „Metals banka“, gde su neki ljudi pohapšeni, da bude „Razvojna banka Vojvodine“? Postoji niz drugih problema koji su se javljali u ovom periodu. Mi smo uništeni. Našu privredu, naše privrednike svakim danom sve više uništavamo; uništavamo izvoznike veštačkim održavanjem kursa evra; uništavamo zapošljavanje zato što strance koji dolaze stimulišemo sa 5.000 - 10.000 evra, a naše globimo čim otvore firmu. Da li znate da ako otvorite firmu dve godine ne možete da dobijete kredit jer ste novootvorena firma? To vam u svakoj banci danas kažu. Kako će mlad privrednik da krene? Od čega? Da li verujete da stimulišemo „Gorenje“ sa 5.000 - 10.000 evra da dođu, da otvore, da prave belu tehniku, a „Slobodu“ iz Čačka, koja je bila pionir u jugoistočnoj Evropi i najveći izvoznik na rusko tržište, uništili smo jer joj je trebao jedan kreditić, od bombardovanja, a taj kredit je bio vrlo mali, da se pokrene. Bio sam tamo u Upravnom odboru i zato to odlično znam. Odbijen je kredit, a dovodimo novog i dajemo mu ogromna sredstva po zaposlenom radniku. Da li je to ispravna politika? Da li je po vama ispravna politika ovo sve što se događa sa „Fijatom“, gde se baca u rupu bez dna, a niko nikada nije podneo ovde izveštaj u kojoj je fazi to i gde je to došlo? Da li će biti tih 200.000 automobila koji su obećani 2010. godine? Kuda ćemo mi u Srbiji sa 200.000 automobila, ako su naši maksimalni kapaciteti i kupovna moć našeg stanovništva 25.000 automobila godišnje? Rečeno je da to ide na rusko tržište. Sećam se odlično nedavne posete Putina, koji je rekao da od toga nema ništa, da su oni napravili „Fijatovu“ fabriku u Rusiji, koja proizvodi 300.000 automobila, i da nemaju nikakav razlog za uvoz automobila. Čovek je lepo rekao da uvoz u Rusiju ne može. To je i Šojgu više puta ponovio. Šta ćemo sa 200.000 automobila, ako i napravimo nekad 200.000 automobila? Da li je to propast za srpsku privredu? Kako ćemo se izvući iz tih problema koje će Srbija imati? Prema tome, želeo bih da vi kao novi guverner počnete da sarađujete sa ovim parlamentom i da ovde nekada čujemo izveštaj, jednom godišnje, od Narodne banke Srbije i da čujemo kakvo je stanje. Nikada nismo dobili informaciju o stanju deviznih rezervi, gde se one nalaze, u kojim bankama i pod kojim uslovima. To je tabu tema i to niko nije smeo da pita. Da li ste vi u stanju da pokrenete postupak da se sredstva koja su iznesena iz Srbije vrate, da se vidi gde su, kako su plasirana, kod koga i na koji način? Mi vam u tome možemo pomoći i dati puno papirologije, u koju su neki ljudi imali uvid, ali to nisu hteli da urade. Ove banke koje se sad nalaze tu, naše domaće banke, to su stranačke banke. Znate dobro koja stranka drži „Komercijalnu banku“. U „Komercijalnoj banci“, šta god hoćete da uradite, znate li koliko se tamo pita direktor? Kao što se pita baba Simana, neka tamo, iz nekog sela. Tako i taj direktor. Njega neko okrene i kaže – daj kredit Žiki. Tako je dobio kredit, gospodine guverneru, jedan Lale Sekulić koji je kupovao lekove iz Kine u kontejnerima, pakovao i prodavao Tomici Milosavljeviću. Kada ga okrene jedan vaš prethodnik, on kaže – pusti Laletu petsto miliona. Lale uzme petsto miliona i ode kući, bez ikakve garancije da će vratiti. Sada je Lale dobio amneziju mozga, razdužio se, podneo ostavku kao gradonačelnik i samo giška, kupa se u bazenu, uživa, šepuri po gradu, a privrednici u „Čačanskoj banci“ grcaju, jer im je on uzeo pare. Pare su otišle na nečiji telefonski poziv. I druge banke je opljačkao za preko milijardu, na sličan način, jer je dovoljan telefonski poziv čoveka koji je držao pre vas sve finansije u ovoj državi i kome niko nikada nije smeo ništa da kaže, koji i danas drži sve finansije. Vi ste tamo samo figura. To vam ja garantujem. Finansije su u tuđim rukama. Želim vam da budete pravi guverner, to od vas očekujem. Bilo bi mi puno srce da osetim da se to promenilo, ali još uvek nije. Slušam sada, u nekim kampanjama koje se uveliko vode pojavili su se ljudi i kažu – šta vam treba? Trista miliona? Sutra dolazi, dobijate. Pitam vas prvenstveno kao finansijskog stručnjaka – kako sada koristite sredstva ovih ministarstava koja su ugašena, podeljena, bez rebalansa budžeta? Ko je taj ko okrene Trezor i kaže kome da se daju pare? Ko je u NIP-u? Tamo nema ministra, nema pečata, nema ničeg, šta se tu događa? Kako ste u rudarstvu i energetici, gde su velika ulaganja, podelili tu gomilu para? Koliko je kome pripalo? Gospodine Šoškiću, kako može da funkcioniše država dva meseca bez rebalansa budžeta? Tačno je da postoji neka budžetska rezerva i tačno je da može preko budžetske rezerve, ali to može do 4% budžeta. Za šta mi postojimo ovde? Doneli smo Zakon o budžetu koji se krši svakog dana. Svakog dana se on krši. Ko je taj ko okrene telefonom i kaže? Molim vas, nemojte mi sad objašnjavati da možete da trošite sredstva bez rebalansa budžeta, ako su ministarstva smanjena i Vlada rekonstruisana. Zašto ne uđete u rebalans budžeta? Zato što se u mutnom riba lovi. Para nema. Kada neko dođe, vi kažete – nemamo rebalans budžeta. Izvinite, biće ovo, biće ono. Naravno, onda to sve funkcioniše zamagljeno, a ova grupacija iz vladajuće koalicije će, kada to dođe u parlament, retroaktivno da prihvati sve, kao i prethodne godine. Reći će – u redu je, to što ste potrošili, neka vam je sa srećom; svi ste pošteni ljudi i sve je to u redu, mi ćemo to sve izglasati, sve će se dogoditi kako treba. Prema tome, imate puno posla. Nisam primetio da se nešto promenilo nabolje u odnosu na ove probleme, koji su izuzetno važni. Nisam primetio da se u bankama nešto promenilo. Šta se događalo sa tom „Deltom“, „Intezom“, pa su pare uplaćene na Kipar...? Čija je bila „Delta“? Gde je bilo sedište „Delte“? Gde je sedište „Inteze“? Ko je sada gazda „Inteze“? Kakva je uloga gospodina Miškovića u celoj priči? To je tabu tema. Koliki je on akcionar u „Intezi“? Šta se tu događa? Gde se drže državni depoziti? Te banke, naravno, napreduju. Zašto Srbija nema svoju razvojnu banku, srpsku razvojnu banku? Zašto naša javna preduzeća, a dnevne naplate su ogromne, imajući „Poštansku štedionicu“, preko koje idu penzije, koja je u sastavu PTT-a, direktno i u sastavu „Telekoma“, a „Telekom“ i PTT drže pare kod „Inteze“... O čemu se tu zapravo radi? Znam da sam više puta postavljao to pitanje Vladi. Kako može javno preduzeće koje u svom sistemu ima banku koja ima najmoćniju klijentelu da drži depozite kod strane banke? Kakva je to politika Vlade i politika države? Zašto se to radi? Prema tome, problema ima jako puno. Nadam se, vi ste mlad čovek, perspektivan i pun energije, da ćete pomoći da se to razreši. Meni je drago što je jedna žabokrečina, koja je bila u instituciji koja se zove, nažalost, Narodna banka i godinama je držana pod stranačkim patronatom, sada pukla, ali vi sada to treba da stavite na noge i postavite zdrave temelje srpskog bankarstva. U tome vam želim puno uspeha. Imaćete podršku i pozicije i opozicije, ali napravite taj mali pomak. Nabrojao sam neke prijave. Pokrenite bar jednu, baš me interesuje šta će da se desi. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Branka Ljiljak. Izvolite.
Hvala. Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine Šoškiću, uvaženi članovi Narodne banke Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, na dnevnom redu je zakon o zaštiti korisnika finansijskih usluga, koji reguliše jednu važnu oblast u finansijskom sistemu. Pošto je ova oblast vrlo značajna za građane Srbije, a nije bila obuhvaćena Zakonom o zaštiti potrošača, prosto se nametnula potreba da se reguliše donošenjem ovog zakona. Ovim zakonom se reguliše odnos prilikom korišćenja bankarskih usluga, finansijskog lizinga i finansijske nagodbe. Narodna banka Srbije, kao predlagač, ima osnovnu funkciju da postigne i očuva stabilnost cena, ali obavezna je i da doprinosi očuvanju i jačanju stabilnosti finansijskog sistema. Njena zakonska obaveza je kontrola i nadzor nad radom banaka, društava za osiguranje, davanjem finansijskog lizinga, društava za upravljanje dobrovoljnim penzionim fondovima. Cilj zakona je da zaštiti klijenta od jednostrane izmene ugovornih obaveza i da izričito uredi obavezne elemente ugovora, zatim prava, odnosno obaveze davalaca finansijskih usluga, kao i prava koja klijent ima prema njima. Zaštita korisnika finansijskih usluga može se postići ako obe strane imaju neophodne informacije. Samo neko ko ima sve relevantne informacije može da donese odluku o korišćenju finansijskih usluga, koje su većinom na duži rok. Možda jedna molba Narodnoj banci, koja inače ima obavezu nadzora i kontrole, da povede računa, mislim da je informacija jako bitan elemenat bilo kog posla, pa i ovog gde se ljudi zadužuju da bi zadovoljili neke svoje, možda čak i osnovne, potrebe. Definišu se obavezni elementi ugovora, posledice izmene elemenata ugovora, posledice dužničke docnje i prava koja davalac finansijskih usluga mora da poštuje radi zaštite ekonomskih interesa potrošača. Uređuje se informisanje korisnika finansijskih usluga u predugovornoj fazi. Davalac usluga mora precizno i jasno da navede koji troškovi padaju na teret korisnika. Već je rečeno u izlaganju gospodina Šoškića da se zabranjuje korišćenje izraza kojima se kredit, odnosno lizing označava besplatnim ili slično, ako je njegovo odobravanje uslovljeno zaključivanjem nekog drugog ugovora ili bilo čime što predstavlja dodatni trošak i stvara neku obavezu za klijenta, odnosno korisnika. Davalac usluge ima obavezu da svoje usluge nudi najpre u dinarima. Jedan deo zakona se odnosi na obaveštavanje korisnika u toku trajanja ugovornog odnosa. Propisano je da davalac usluge ima obavezu da pribavi pismenu saglasnost za promenu obaveznog elementa ugovora, da obavesti korisnika o promenama ugovorene promenljive kamatne stope pre početka njene primene, sa planom otplate, da daje obaveštenja o stanju duga najmanje jednom godišnje. Predviđeno je i da kod kredita indeksiranog u stranoj valuti korisnik ima pravo da otplatu kredita vrši po istom tipu kursa koji je primenjen pri odobravanju kredita ili lizinga. Kod polaganja namenskog depozita radi dobijanja kredita primenjuje se isti metod obračuna kamate kao i kod iznosa odobrenog kredita. Zakonom su obuhvaćene i finansijske pogodbe koje nude trgovci, s obzirom na to da kreditiranje potrošača vrše i druga pravna lica, a ne samo banke. Pri oglašavanju i ponudi finansijske pogodbe trgovac mora da navede sve podatke o robi i usluzi, gotovinsku cenu, kao i iznos koji se plaća unapred, mimo učešća. Ako se oglašava kredit za kupovinu robe, moraju se navesti sve povoljnosti koje ima korisnik koji robu plaća gotovinski. Razlika između cene za kupovinu na odloženo i za gotovinu mora da se iskaže procentualno. Ovo su samo neki članovi zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga. Može da se stekne utisak da zakon na pravi način i u pravo vreme informiše korisnike. Kao što sam istakla, dobra prava informacija doprinosi donošenju kvalitetne odluke. Zakon uspostavlja fer odnos između korisnika finansijskih usluga i davaoca, a to znači da se dobra poslovna praksa uspostavlja u ovoj oblasti. Korisnik treba da vodi računa o svojim interesima i da o svim promenama koje se dese u ugovorenom roku obaveštava davaoca usluge što pre da bi nesuglasice rešili na obostrano zadovoljstvo. Na kraju bih dodala da se Ustavom Republike Srbije, članom 90, štiti potrošač, a posebno se zabranjuju radnje usmerene protiv zdravlja, bezbednosti i privatnosti potrošača, kao i sve nečasne radnje na tržištu. Poslanička grupa ZES će podržati ovaj zakon, a pozivam i ostale poslaničke grupe da glasaju za Predlog zakona. Hvala.
Šest minuta i dvadeset pet sekundi iskorišćeno je od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe LDP, DSS, SRS, SPS - JS i ZES. Reč ima prvi prijavljeni narodni poslanik po prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga narodni poslanik Ivan Andrić, a posle njega narodna poslanica Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala. Poštovano predsedništvo, poštovani guverneru, poštovane kolege poslanici, prvo bih rekao nekoliko reči o onome u čemu ćemo moći da se složimo sa predlagačima zakona. Prva i osnovna stvar oko koje se, mislim, niko od poslanika, bio opozicioni poslanik ili pripadnik vladajuće većine, neće sporiti, to je da je ovakav zakon potreban i da sada možemo samo da govorimo o njegovom sadržaju. Što se tiče Poslaničke grupe LDP, mi mislimo da je ovaj predlog zakona dovoljno veliki korak i da ga treba podržati, međutim, imamo i nekoliko zamerki. Prvo, iz samog obrazloženja izlazi i osnovna politička zamerka iz koje možemo nekoliko zaključaka dobiti. Prvo, ono što nam je veoma drago, to je što je donošenje ovog zakona možda do sada najvažnija potvrda o neophodnosti procesa evropskih integracija. Vrlo je jasno, ako se posmatraju politički procesi, da je, možemo to nazvati lobijima banaka ili lobijima nekih uticajnih ljudi u Srbiji, postojala želja da se izbegne donošenje ovakvih zakona i da se sve zadrži na merama koje donosi Narodna banka, od kojih mnoge nisu obavezujuće. Jasno je da je na putu ka evropeizaciji Srbije ovo postao jedan od uslova koji će omogućiti građanima da bar mirnije obavljaju neke od neophodnih poslova, kao što se to radi u civilizovanim zemljama EU, ali to takođe otvara i političko pitanje odgovornosti za to kako je moguće da tek 2011. godine Srbija prvi put donosi ovakav zakon. Dakle, kakva je to procena i analiza bila potrebna da se tek nakon jedanaest godina od demokratskih promena u Srbiji shvati da je neophodno doneti zakon koji treba da štiti građane u njihovom odnosu sa bankama? Iz svih argumenata koji su ovde iznošeni jasno je da ta neravnopravnost postoji između ljudi koji kredit uzimaju i onih koji kredit daju, i tek 2011. godine mi činimo korake kojima ćemo našim građanima omogućiti da žive mirnije. Međutim, mnogo ozbiljnija zamerka, koja se možda ne tiče ovog zakona već generalno državne politike, a i politike Narodne banke, odnosi se na taj proces normalizacije naše zemlje. Mislim da se polako biraju oni problemi koje je lakše rešiti, a oni ključni se ostavljaju sa strane. Nije osnovni problem građana Srbije, ili privrede Srbije, možda je tako bolje reći, u njihovom odnosu sa bankama to što im nešto nije bilo poznato u tom odnosu i što se kamatna stopa menjala bez njihove želje. To jesu problemi, ali nisu osnovni. Naglasio bih, pošto nemamo puno vremena, bar dva ili tri osnovna problema. Prvi je, dakle, u normalnom poslovnom okruženju, u normalnoj tržišnoj privredi ako neko želi nešto da uradi i za to nema dovoljno sredstava, on će pozajmiti novac za to i ukoliko je sposoban, ukoliko bude imao sreće, ukoliko bude prodoran, on će moći iz svoje aktivnosti taj novac da vrati. Veliko je pitanje da li takvi uslovi postoje u Srbiji. Kolega Velimir Ilić je malopre rekao da novo preduzeće ili preduzetnik, ako tako hoćemo da kažemo, nema nikakvu šansu da kredit za svoju aktivnost dobije. On je ima formalno, dakle, nekakva procedura postoji, ali on ne može nijednu od tih zadatih stvari koje banka traži da ispuni; on ili ona, izvinjavam se Gordani Čomić. Dakle, neko ko želi da počne da obavlja neku privrednu aktivnost kredit može da dobije jedino od države. Da li će ga dobiti od države, o tome će odlučivati političke stranke i njegova politička pripadnost će na to uticati mnogo više od opravdanosti nekakvog biznis-plana ili projekta u koji želi da uloži. Naravno, cena tog novca vrlo je jednostavna: ona je u Srbiji 10%, 12% ili 13%, plus šestomesečni, tromesečni, devetomesečni euribor. Danas je to još jeftinije, u normalno vreme cena tog novca je 18-19%. Kakva je to legalna aktivnost koju neko počinje koja može donositi takvu zaradu da trpi toliki povraćaj kredita? Vrlo je jasno da je državna politika od 2003. ili 2004. godine bila obojena tim strahom od zaduživanja ljudi i da je Narodna banka Srbije u kontinuitetu do danas činila sve što je mogla, u nekakvim normalnim granicama, da spreči ljude da se zadužuju. Opravdano ili ne, nije u krajnjem slučaju toliko ni važno. Svakako da se ne možemo sporiti oko toga da je u periodu krize to opravdano, ali je to ujedno i najveća smetnja pokretanju malih i srednjih preduzeća. To jeste najveća smetnja. Svako od nas ima nekog prijatelja, nekoga ko ima neku tužnu priču sa bankom u kojoj, kakva god ideja bila, nije mogao da dobije podršku za tako nešto. Mislim da je u Srbiji novac uzet od zelenaša često jeftiniji nego novac koji može da se podigne u banci. Vi sigurno znate, bavite se tim poslom, da jedino što banke još ne traže pri davanju kredita jesu krvne grupe, ali ne onoga ko uzima kredit, njegova krvna grupa se traži, nego komšiluka. Dakle, obezbeđenja koja se tiču 30% ili 40% depozita, stopostotne hipoteke prvog, drugog, trećeg reda, zaloga akcija, menice vlasnika firme, ne znam šta je sve potrebno. To nas samo tera da od toga odustanemo. Znači, naš je predlog da probate da nađete neku formu u svom radu sa bankama koja će omogućiti da se pokrenu mala i srednja preduzeća jer jedino se tako može rešiti nezaposlenost. Koliko god imali energične ministre koji će dovoditi firme i kako se približava kampanja otvarati sve i svašta na televiziji, vi znate da je čak i u razvijenim zemljama EU, u SAD ogromna većina stanovništva zaposlena u tzv. malim i srednjim preduzećima, znači, negde se razlikuju te definicije, ali da kažem u preduzećima koje imaju do sto zaposlenih. U Srbiji se gasi osam takvih preduzeća na sat! To je bio podatak od prošle godine. Da li to znači da ti ljudi koji su vlasnici nisu dovoljno sposobni? Mislim da ne, mislim da oni nemaju nikakve šanse u Srbiji za svoje poslovanje ukoliko žele da se na normalan i legalan način bave poslom. Ne pričam o kriminalcima i ovim drugim. Druga stvar koja mi je pala za oko (da ostavim vreme svojoj koleginici), to je pitanje kursa. Vi ste ga ovde definisali tako što se u ugovoru koji se pravi mora definisati tip kursa koji će se primenjivati. Ako se većina kredita uzima na osnovu evra ili švajcarskog franka a vraća se, i daje se, naravno, u dinarskoj protivvrednosti, moje pitanje je da li NBS smatra da je savesno poslovanje ako banka može da zloupotrebljava tip kursa i da menja? Kao što znamo, po ugovoru koji potpišete sa bankom sve rate stižu nekog datuma. Vrlo je jasno, to svaki prolaznik na ulici može da vidi, kako banke menjaju kurs kada se taj datum približi, tako da ćete uvek novac dobiti nepovoljnije nego što zapravo jeste, a vraćaćete ga isto nepovoljnije po vas, nego što zapravo kurs jeste. Tu će se na kamatu, koja je i ovako prevelika, dodati još jedan deo, koji će nekada ići, kod nekih banaka, i do 10% u odnosu na vrednost kredita. Retke su banke koje će vam dati (ja ne znam nijednu, ali mnoge stvari ne znam pa ne mogu da tvrdim da ne postoje) srednji kurs, ili prodajni ili bilo koji kurs NBS. U više od 90% slučajeva će biti kurs te banke. Moje drugo pitanje, koje je bilo mnogo važno u razgovorima u kojima smo se pripremali: da li NBS očekuje da će novac koji će banke davati zbog ovog zakona dodatno poskupeti zbog nekih novih obaveza koje će se bankama nametnuti, pre svega u vidu obaveštavanja klijenata o raznim stvarima na koje će ih ovaj zakon naterati? Ako hoće, pošto mislim da to banke očekuju, kao i da trošak koji će iz ovoga nastati preliju na korisnike a ne da smanje svoje profite, na koji će se način NBS prema tome postaviti? Hvala.
Reč ima guverner Narodne banke Dejan Šoškić.
Hvala lepo. Ako mi dozvolite, kratko bih se osvrnuo na neke od navoda koje smo čuli. Prvo pitanje je o primeni odgovarajućeg kursa prilikom odobravanja i plaćanja obaveza po osnovu odobrenog kredita. Vi ste primetili da je u Predlogu ovog zakona intencija predlagača bila da se uspostave odgovarajuće fer relacije između banaka i korisnika finansijskih usluga, pre svega građana. Takođe smo diskutovali o drugim opcijama i mislim da bismo bili otvoreni za mogućnosti koje bi sprečile potencijalne zloupotrebe po pitanju toga koji bi se kurs mogao primenjivati. Možda bi zaista trebalo ozbiljno razmotriti tu mogućnost da se u formi amandmana prihvati rešenje koje bi više bilo okrenuto, recimo, srednjem kursu NBS za sve transakcije i da se time otklone takve dileme. Slažem se da je to jedan vrlo validan argument koji ste spomenuli. Hvala vam što ste ukazali na njega. Pitanje je bilo i da li će kamatne stope da porastu kao posledica ovog zakona. Naše očekivanje je da će ovaj zakon za jednu od posledica imati, pored ostalog, i to da će građani moći jednostavnije da se okreću drugim finansijskim institucijama ukoliko nisu zadovoljni kvalitetom i cenom usluga postojećih finansijskih institucija sa kojima su u poslovnom odnosu. Otuda bi taj porast konkurencije na tržištu po definiciji trebalo da sprečava prelivanje u nekakve dodatne troškove ili u rast cena, bilo da je u pitanju kamatna stopa, bilo da su u pitanju troškovi pojedinih usluga banaka. Drugim rečima, verujemo da će kroz porast konkurencije prelivanje na troškove koje plaćaju korisnici finansijskih usluga biti ograničeno ili da će čak, čemu se nadamo, neki od ovih parametara da idu nadole. Što se tiče pitanja o odobravanju kredita za mala i srednja preduzeća, podsetiću sve da NBS nema ingerencije u kreditiranju pravnih lica, da mi možemo samo da pratimo situaciju po pitanju makroekonomske stabilnosti sistema, da li dolazi do prevelikog zaduživanja građana i pravnih lica u našoj zemlji i da u tom domenu kroz regulativu kontrolišemo potencijalne rizike koji mogu nastati za stabilnost finansijskog sistema. Odobravanje kredita je u nadležnosti banaka. Drugim rečima, regulativa Narodne banke Srbije ne sprečava direktno banku da odobri kredit, praktično, bilo kome, samo se postavlja pitanje stepena rizika koji se na taj način preuzima za bilansne pozicije banke kao finansijske institucije nad čijim solidnim poslovanjem se, pored ostalog, nalazi NBS kao supervizor. Međutim, podsetiću vas na još jednu stvar, a to je da pri odobravanju kredita banke vrlo često imaju konzervativnu politiku ne zbog NBS, nego zbog svojih akcionara, jer žele, što je normalno u tržišnoj ekonomiji, da maksimiziraju stopu prinosa po jedinici preuzetog rizika. Rekao bih da tu treba tražiti osnovni razlog zbog čega se krediti često odobravaju pod povoljnijim uslovima i preduzećima koja nisu u stanju da svojim bilansnim pokazateljima obezbede veći nivo poverenja kreditora, pri čemu je često slučaj i da za nove kredite treba da postoje odgovarajući elaborati. Narodna banka Srbije je uočila ovaj problem i već je radila, a želimo da intenziviramo našu aktivnost u tom domenu da besplatno po gradovima Srbije, što već radimo, činimo napor da edukujemo ljude kako se prave ti elaborati, na šta treba posebno obratiti pažnju, šta su elementi ugovora koji jesu legitimno mesto za pregovaranje sa bankom i gde je moguće ostvariti eventualno povoljniji status u odnosu sa bankom. Vezano za ovo što je malopre rečeno, da Narodna banka Srbije u svom poslovanju nije dovoljno prisutna u parlamentu, bez obzira na to što to izlazi iz konteksta današnje rasprave povodom ovog predloga zakona, podsetio bih da je rad NBS precizno regulisan zakonom, da imamo neposrednu komunikaciju sa Narodnom skupštinom Republike Srbije, da do 15. decembra dostavljamo program monetarne politike, da do 30. juna imamo godišnji izveštaj o monetarnoj politici, da do 30. septembra imamo polugodišnji izveštaj o monetarnoj politici i da do 30. juna podnosimo Narodnoj skupštini godišnji izveštaj o svom radu i rezultatima rada. Drugim rečima, ta aktivnost je zakonom definisana, ona postoji, mi od nje svakako ne bežimo i nismo ni na koji način zatvoreni da na određena pitanja dajemo i neposredne odgovore. Podsetio bih uvažene poslanike da Narodna banka Srbije, kao što znamo, nije po svojoj definiciji i nadležnosti istražni organ. Ukoliko pojedini uvaženi poslanici imaju odgovarajuća saznanja koja daju osnovanu sumnju za pokretanje istražnih postupaka, sa tim informacijama treba da upoznaju nadležne državne organe. Narodna banka Srbije će svakako tim nadležnim državnim organima, u slučaju pokretanja istražnih radnji, vrlo rado staviti svoju dokumentaciju na uvid u kontekstu tih postupaka. Po pitanju deviznih rezervi, da ne bismo ostali u situaciji da nismo želeli da damo odgovor, iako je van današnje rasprave, Narodna banka Srbije zapravo je jedna od najotvorenijih centralnih banaka po pitanju toga da li se ili ne interveniše iz deviznih rezervi zemlje, u kom iznosu, koliko je potrošeno na te namene u određenom vremenskom periodu. Mi o tome dajemo redovne izveštaje i to je nešto što veoma nadilazi standarde transparentnosti mnogih drugih centralnih banaka. Gde su devizne rezerve plasirane, to je, kao što znamo, Zakonom o Narodnoj banci Srbije definisano kao poslovna tajna, ali svakako Savet Narodne banke, odnosno, po novom zakonu, Savet guvernera ima nadležnosti da ima uvid u ova pitanja; to je, kao što znamo, telo koje je neposredno izglasano od strane Narodne skupštine Republike Srbije. Hvala vam.
Narodni poslanik Ivan Andrić, pravo na repliku, dva minuta.
Prvo, hvala na odgovoru. Mislim da bi bio veliki korak ako bismo uspeli da nekako svi zajedno prihvatimo taj amandman koji je vezan za najbolje rešenje za srednji kurs Narodne banke. Kada govorim moja namera nije da pravim od banaka neprijatelje, mislim da je to vreme prošlo, i da se nekakav bes usmerava ka bankama, ali vrlo je jasno da one štiteći interes svojih akcionara, to zvuči dosta ambiciozno, u suštini su to strane banke u inostranstvu, gledaju profit. Upravo se radi o kreiranju, mislim da tu vaša uloga može da bude i simbolično važna... Meni je jasna politika da se plašimo zaduživanja, pogotovo zbog svega što smo prošli i zbog dugova koje, ma kako neko želeo da odbrani devedesete godine, moramo vratiti, ali suština je da uz to vraćanje moramo misliti i na budućnost koja dolazi. Molim vas da negde nađete mesto da Narodna banka pomogne da banke shvate da je atmosfera u Srbiji bolja, da se ne ulaže u keš kredite (naravno, ko iole računa ili ima digitron, shvata koliko su nepovoljni), nego da je bolje novac ulagati u nešto što će proizvoditi bilo kakvu novu vrednost. Te obaveze... Znam da to nije vaš posao, ali ovo je mesto na kom moramo da kažemo. Neko ko počinje svoj posao, ako mu treba, to je prvi preduslov, da ima trogodišnji bilans, nema šta, biće odbijen od strane onog referenta na ulazu u banku. Znači, treba da probamo zajedno, i parlament vam stoji na raspolaganju, da stvorimo atmosferu u kojoj neće biti nemoguće da samo od autoriteta ili kredibiliteta te osobe, plus od ideje i projekta koji ima, zavisi da li može da započne neki novi posao, koji će zaposliti jedno, dvoje, petoro ljudi i omogućiti stvaranje neke nove vrednosti. Hvala.
Zahvaljujem. Pre nego što dam reč narodnoj poslanici Milici Vojić Marković iz Poslaničke grupe DSS, primenom člana 27, starajući se o tome da svi poslanici dobiju prava koja su im Poslovnikom data na informacije od ovlašćene predstavnice poslaničke grupe Donke Banović i predsednika poslaničke grupe Branka Ružića, imamo imena dva poslanika koja nisu na listi: prvi je narodni poslanik Milan Dimitrijević, omaškom nije unet zbog svojih prethodnih obaveza, da li će biti, tako i narodni poslanik Dejan Radenković. S obzirom da član 96. stav 4. Poslovnika jasno propisuje da se imena poslanika moraju predati pre otvaranja načelnog pretresa, smatrajući da je način komunikacije između ovlašćenih predstavnika i predsednika poslaničkih klubova i opšti interes takav da primenom člana 27. molim Narodnu skupštinu da uvaži da će reč dobiti i narodni poslanici Milan Dimitrijević i Dejan Radenković, po redosledu na kraju spiska. Molim vas da to uvažite. Narodni poslanici iz drugih poslaničkih grupa tvrde da ovakav zahtev nije bio uvažen. Ne, ovakav zahtev je prvi put ispostavljen. Nadam se da ćemo zajedno rešavati, starajući se zajedno o redu u Narodnoj skupštini, i u svakom drugom slučaju. Dakle, narodna poslanica Milica Vojić Marković, pa narodni poslanik Dejan Mirović. Samo da pogledam u oči druge opozicione poslanike, na tome insistiraju, a vi izvolite.
Hvala, gospođo potpredsednice. Gospodine Šoškiću, dame i gospodo narodni poslanici, iako je ovo vrlo atraktivna tema, ne vidim neko preveliko interesovanje, nažalost. Čini mi se da je trenutak da odmah kažem da Demokratska stranka Srbije uopšte nije protiv donošenja ovog zakona, ali ono što mi zameramo predlagaču jeste to što donošenje ovog zakona kasni, praktično, osam meseci. On je, naime, trebalo da bude i tako je izgledalo u prvoj integralnoj verziji Zakona o zaštiti potrošača deo tog zakona. Iz onoga što je guverner govorio ovde danas u uvodnoj reči sasvim je jasno da on zapravo jeste integralni deo Zakona o zaštiti potrošača i kao takav morao je građanima Srbije pomoći u regulisanju odnosa sa bankama i finansijskim institucijama još pre osam meseci. Moram da podsetim javnost, pošto mislim da je to vrlo važno, tokom dve godine, koliko je Ministarstvo trgovine vodilo javnu raspravu o ovom zakonu o zaštiti potrošača, najvažniji i najnoviji deo je zapravo bila priča o regulisanju odnosa između banaka i finansijskih institucija i potrošača, građana Srbije s druge strane, odnosno regulacija potrošačkih kredita. S obzirom na to da u Srbiji ni tad, kao ni dan-danas, nije postojao propis koji je regulisao ove odnose u oblasti prava potrošača, u oblasti finansijskih usluga, odnosa sa bankama i finansijskim institucijama i pitanje uslova potrošačkih kredita, bilo je vrlo važno da takav propis dođe pred Narodnu skupštinu. Mogu samo da kažem, dobro je što je danas ovde pred nama. Tada je, pre osam meseci, na zahtev Narodne banke Srbije, što je izazivalo čuđenje nas narodnih poslanika, ali i građana Srbije, praktično ovaj deo izuzet iz Zakona o zaštiti potrošača. Tako je Vlada Srbije ostavila građane Srbije praktično na milost i nemilost bankama osam meseci, jer su banke radile ono što ne rade u zemljama iz kojih su došle u Srbiju. S druge strane, tim izostavljanjem evropske direktive građani Srbije nisu imali isti nivo zaštite kao građani EU i Evrope uopšte kada je reč o kupovini robe na odloženo plaćanje, odobravanju keš kredita, u slučaju povezanih kredita kada se u lancu pojavljuju banka, potrošač i trgovac. Uz to, banke su imale još godinu dana vremena da praktično menjaju uslove kredita, kako su do tada radile. Onaj ko prati medije primetio je da su ovih dana dnevne novine pune oglasa banaka koje prodaju imovinu građana Srbije koji su bili prinuđeni da se zaduže, da podignu kredite (objasniću kasnije zašto su bili prinuđeni), a nisu mogli da otplaćuju rate kredita. Banke su pokrenule, naravno na osnovu Zakona o hipoteci, taj proces i počele da prodaju imovinu potrošača, odnosno klijenata. Na taj način je, prema poslednjim podacima, aktivirano između 1.000 i 3.000 hipoteka. Zašto je tako veliki raspon ovoga o čemu ja govorim? Prosto zato što nadležni nemaju podatke o ovome, a banke o ovome vrlo nerado govore, tako da su ovi podaci takvi kakvi jesu. Znači, između 1.000 i 3.000 hipoteka je podignuto. Bankari, naravno, kažu da to nije zabrinjavajuće i da se otprilike samo 20% od toga odnosi na građane pojedinačno. Odnosno, otprilike, kada to pretvorimo u brojeve, 600 građana Srbije je praktično sada u poziciji da gubi krov nad glavom. Ako pogledate sajt na kome banke oglašavaju prodaju kuća, stanova, zemljišta, poslovnog prostora, možemo da primetimo još jednu vrlo zanimljivu stvar. Prošle godine je, recimo, bilo samo tridesetak takvih oglasa. Danas, na današnji dan, prilično je povećan broj, radi se o broju preko 200. Kada sam već pomenula zbog čega su građani prinuđeni da podižu kredite, i privreda takođe, firme, moram da iskoristim to što je danas ovde guverner i da kažem da Narodna banka, prema zakonu, treba da vodi računa o inflaciji. Vrlo je važno da se o tome kaže nešto. Inflacija u Srbiji u martu je bila povećana 2,6% u odnosu na februar, a u odnosu na decembar povećana je za 5,5%. Martovske cene su povećane za 14,1% u odnosu na mart prošle godine. Najveći rast cena je zabeležen, na vrlo visokom mestu, kod hrane i bezalkoholnog pića - 5,6%, a i poskupljenje kućne hemije se najavljuje. Kao što sam videla, najavljuje se ponovo povećanje cena javnih usluga, recimo telefona. Ovi podaci su podaci Republičkog zavoda za statistiku, pošto ovde imam oponente koji uvek kažu da ja to govorim vrlo paušalno. Moram da pročitam komentar gospodina Šoškića: „To je daleko iznad onoga što centralna banka smatra prihvatljivim i ulazi u kategoriju nepovoljnih scenarija.“ On dalje upozorava Vladu da mora da vodi računa o stabilnosti cena. Dalje, stručnjaci MMF-a, isti oni koji su nas i građane Srbije upoznali s podatkom da je za vreme mandata ove vlade (koja je inače izbore dobila na tome da će otvoriti 200.000 radnih mesta) posao izgubilo 440.000 ljudi, i stručnjaci iz EU su u odvojenim izveštajima ukazali da je Srbija u 2010. godini, sa ovako nesposobnom vladom, sa inflacijom od oko 10,3%, bila rekorder u regionu. Toliko o tome i o izjavama naših neodgovornih političara da su se oni dobro snašli u krizi i da smo mi kao država jako dobro prošli u odnosu na druge države. Ovo da smo rekorder u regionu je vrlo značajan podatak, kao i podatak da imamo najmanje plate u Evropi. Zato smo prinuđeni da se zadužujemo. Moram da kažem da je i stopa nezaposlenosti u Srbiji, nažalost, dva puta veća od evropskog proseka. Podaci za oktobar 2010. godine (verovatno su promenjeni, pošto je prošlo već osam meseci) kažu da nam je stopa nezaposlenosti 19,2%. Hajde da uporedimo samo Nemačku, sa 6,2. Iz toga, naravno, sledi da su plate onih retkih srećnika koji rade a za to primaju plate, jer u ovoj zemlji postoji velika kategorija onih koji ne primaju plate a rade, izgubile bitku sa cenama. Prosečna martovska plata je 2% manja od februarske. Kada je uporedimo sa platom u martu prošle godine, za 6% je manja. Ako je uporedimo sa martom 2008. godine, kada je Vojislav Koštunica otišao sa vlasti, manja je za sto evra. I, podatak da u Srbiji milion stanovnika živi na granici ili ispod granice siromaštva. To je okvir u kome donosimo ovaj zakon koji kasni osam meseci. Pošto mediji kažu da su se pojedine banke jako naljutile na određene odredbe ovog zakona, koje na prvi pogled izgledaju kao da su u korist građana i da štite prava potrošača, moram da kažem da banke najavljuju da će ukinuti određene vrste kredita i da će neki od tih kredita poskupeti. Pre svega misle na kreditne kartice i na dinarske pozajmice sa fiksnim kamatama. Sada je vrlo zanimljivo pratiti amandmane koji ovde stižu, naročito amandmane poslanika iz vladajućih partija, pošto se u tim amandmanima najčešće dešava ono što se dešava između Vlade i poslanika, odnosno, dešava se da se stvari ispeglaju i da banke budu namirene. Već su stigli takvi amandmani od strane Vlade pred nas, tako da će potrošači zapravo imati velika prava, ali samo na papiru. Građani će vrlo brzo osetiti na svojoj koži kako izgleda primena ovih zakona, jer pri donošenju predloga ovog zakona nije bilo mnogo dogovora između banaka i Narodne banke, bar se tako čini prema onom kako su mediji izvestili o tome šta kažu iz Udruženja banaka Srbije, šta kažu pojedini predstavnici banaka. Bilo bi dobro da dobijemo od guvernera informaciju da li je bilo, a on je u najavi rekao da je bilo, kontakata, da su se stvari dogovorile, da su se dogovorili kako će izgledati Predlog zakona. Mi ne vidimo da će to tako izgledati zato što mediji izveštavaju sasvim drugačije. Moram da tražim od guvernera da nam malo prokomentariše i onu smernicu da građani mogu da se zadužuju u vrednosti od 80% svog ličnog dohotka, što je velika suma. Prosto je neverovatno da neko dozvoli da građani žive sa 20% od svog ličnog dohotka, za koji sam već rekla kakav je. To je za mene pravi put da se građani Srbije gurnu u dužničko ropstvo. Zadužiti se do 80% svoje plate unapred, to je jako velika cifra i prosto ne mogu da verujem da, osim nekih ministara koji su kupovali stanove na hektar, neko u Srbiji može da uđe u takve investicije. Zatim, sporna odredba za nas iz DSS-a je to što će se zakon primenjivati retroaktivno. Kako god vi tumačili da to ne znači retroaktivno, pravnici tumače da je to retroaktivna primena zakona. Ona je nemoguća i svaki sud će oboriti takvu odredbu. Mislim da je vrlo čudno da dvanaest miliona ugovora između banaka i klijenata može da se primenjuje retroaktivno. Volela bih da dobijem objašnjenje kako ste to zamislili. Dakle, bojim se da iza ovog populistički napisanog zakona... Amandmani će pokazati, a jedan deo amandmana Vlade već pokazuje, da se Vlada predomislila i da vam je zakon prilično slobodouman, ako smem tako da kažem, zapravo, previše je na korist građana, a to Vlada ne voli. Meni se čini da će takva primena, makar bila i za šest meseci (najavili ste da će ovaj zakon za šest meseci zaživeti), predstavljati zapravo nesigurnost u sistemu i da će građani zaista imati problema sa bankama, koje najavljuju rigoroznije uslove za davanje zajmova i kreditnih kartica, a pri tome naročito mislim na privredu. I, što je gospodin Andrić rekao, ljudi koji tek počinju da sa svojim firmama žive na tržištu praktično neće imati šanse na ovaj način. Mislim da to nikako neće biti u korist potrošača. Naravno, zameram vam i to što je primena odložena za šest meseci. Čekali smo osam meseci da bude donet u odnosu na ovaj osnovni zakon, i još šest meseci do primene, to je četrnaest meseci, više od godinu dana. Zaista, onda nema smisla pričati o tome da nešto hitno moramo da menjamo u državi Srbiji, ako vi imate toliko vremena da ga odlažete. Hvala vam.
Iskorišćeno je jedanaest minuta i trideset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović, a posle njega narodna poslanica Judita Popović.
Dame i gospodo, veoma smo pažljivo saslušali guvernera i njegovo izlaganje koje je trajalo preko trideset minuta i to izlaganje nas je uverilo da je zaključak koji smo doneli posle pažljivog čitanja Predloga zakona potpuno ispravan. Mislimo da je namera koja je postojala pri donošenju ovog predloga zakona, koji će se verovatno usvojiti, dobra i da je ovaj zakon neophodan, međutim, i sam guverner je pomenuo jedan od ključnih članova, ili ključni član ovog zakona, a to je član 54. Dakle, radi se o sporu kojem smo prisustvovali već duže vreme u javnosti – da li je moguća retroaktivnost, kakva je ta retroaktivnost, da li će biti delimična, da li će biti potpuna, da li će ona ugroziti pravnu sigurnost, kao što je rekao guverner? Smatramo da je guverner, nesumnjivo, stručan čovek, može se reći najstručniji od svih guvernera do sada, posebno u odnosu na Jelašića. Jer, poznato je da ste vi profesor na Ekonomskom fakultetu. U tom smislu, treba da ide dalje i da uvede potpunu retroaktivnost, jer se retroaktivnost, sa pravne tačke gledišta, uvodi kada je povoljna za one na koje se odnose članovi zakona. Ovaj zakon, koliko znamo, odnosi se upravo na potrošače, a ne na banke. U tom smislu, guverneru, mislimo da je trebalo da pokažete još veću principijelnost, doslednost i da izbegnete privid, to je moj lični utisak, da je pravi guverner u ovoj zemlji gospodin Dugalić. On se, vi to sigurno znate i viceguverner to zna, tako žestoko borio protiv ovog zakona i tako neprincipijelno nastupao kao sekretar Udruženja banaka da je to ostavilo jedan mučan utisak i u stručnoj i u široj javnosti. Prema tome, ako je on bio protiv te retroaktivnosti koja je, po našem mišljenju, u skladu sa pravnom sigurnošću, što se tiče onih ljudi na koje se odnosi ovaj zakon, trebalo je da budete dosledni u članu 54. i da na svih dvanaest miliona ugovora primenjujete ove odredbe koje će se samo delimično primenjivati. Zašto tako mislimo? Danas smo imali priliku da ovde ugostimo ljude iz Fidesa. Pogledajte šta radi njihov premijer, pogledajte sa kakvom hrabrošću se bori i sa kakvom hrabrošću primenjuje zakon, koji je pravedan zakon u socijalnom, ekonomskom i svakom drugom smislu, pogledajte kako se principijelno odnosi prema pogubnim stavovima MMF-a. Sigurno znate, kao stručnjak, kao profesor, da, najblaže rečeno, one formulacije iz pisma o namerama koje je potpisao guverner Jelašić, vaš prethodnik, nisu dobre, posebno iz pisma o namerama od 3. decembra 2009. godine, gde se doslovno kaže da „treba likvidirati preostalo učešće srpskih banaka na našem tržištu“. Prema tome, vaša formulacija da je među ciljevima ovog zakona, između ostalog, i rast konkurencije jednostavno nije tačna. Na ovom tržištu postoji monopol banaka iz zapadne Evrope. Možemo da pričamo o italijanskim bankama, o austrijskim. Vi to sigurno znate i znate da je procenat prisutnosti tih banaka preko 70% na srpskom tržištu. Dakle, oni drže monopol i oni su ti koji određuju neprirodno i potpuno neekonomski visoke kamate, o kojima je govorio naš ovlašćeni izvestilac. Što se tiče usaglašavanja sa EU, nadam se da vi nemate istu nameru kao gospodin Jelašić, a to je da u potpunosti kopirate Statut Evropske centralne banke, jer smatramo da je to duboko nedemokratski princip delovanja. Vi znate kako je Žan-Klod Triše izabran, po osnovu političkih kriterijuma, za tzv. guvernera Evropske centralne banke. To je nešto što zabrinjava, isto kao i nedostatak parlamentarne kontrole nad Evropskom centralnom bankom, koja ne postoji od strane Evropskog parlamenta. Ovde kako-tako još uvek postoji neka kontrola nad centralnom bankom, iako vi nećete da kažete, što mislim da je potpuno pogrešno, šta je sa našim deviznim rezervama, gde se one nalaze i da li je to, u sklopu ove velike krize, koju ste isto pomenuli, neka banka koja je sigurna, neka kojoj treba pomoć ili nacionalizacija, kao što je bio primer sa „Hipo-Alpe-Adria bankom“. Što se tiče konkretno ovog zakona, smatramo da je on mogao biti kraći i jasniji. To pokazuje da je postojala jedna vrsta lošeg kompromisa između onih koje zastupa gospodin Dugalić, tj. banaka iz EU, i vas kao stručnjaka koji je očigledno imao dobru nameru, ali nije išao u toj dobroj nameri do kraja. Pre svega, član 6, koji se tiče oglašavanja finansijskih usluga, mogao je da bude jasniji. Po nama, trebalo je iskoristiti jednu definiciju da sve odredbe moraju biti ispisane na isti način. Znate da je to jeftin trik banaka, gde su odredbe ispisane na različit način, i u tom smislu se najveći broj ljudi varao pri uzimanju kredita. Takođe, sličnu odredbu ste mogli da primenite i u članu 15, a to je informisanje u predugovornoj fazi; u članu 19, a to je ugovor o kreditnim elementima; posebno u članu 17, koji je veoma obiman i ima oko dvadeset stavova. Takođe, ako ste već tako detaljno prikazali, vidim da je to jedna vrsta novog manira, videli smo i u prethodnom zakonu, usklađenost sa direktivama Evropske unije, dali ste čitavu tabelu, zašto niste dali obrazac koji se pominje u članu 19? Vidimo da se on pominje i u članu 25. Mislim da je taj obrazac mnogo važniji od evropske direktive, za koju ćete priznati da je ona u sklopu Aki komunitera, na jednom mnogo nižem nivou nego uredba. Ta direktiva, šta god se prikazivalo u našoj javnosti, jeste jedna vrsta okvirnog zakona, okvirnog uputstva, koje čak ni zemlje članice EU ne primenjuju. Dovoljno je da pogledate sve presude Evropskog suda pravde koje nisu primenjivane u Nemačkoj, Francuskoj i u svakoj drugoj zemlji. Prema tome, ne treba praviti fetiš od te direktive, posebno što sami kažete u toj tabeli na kraju Predloga zakona da nisu usaglašene sve odredbe. Takođe, što se tiče člana 9. i opštih uslova poslovanja, opet jedna neodređena definicija koja je u kontekstu ovoga što sam prethodno pričao. Pošto, priznaćete, postoji monopol banaka iz EU na našem tržištu, trebalo je napisati, recimo: uslovi poslovanja banaka moraju biti slični ili isti kao što su uslovi u centralama tih stranih banaka. Takođe, što se tiče člana 10. i obaveze informisanja, trebalo je iskoristiti neku formulaciju – odmah, ili dati neki rok. Slično mislimo i za član 13. Što se tiče člana 14. i obuke zaposlenih, nije jasno gde će se vršiti ta obuka, u banci ili u NBS. To je potpuno nedorečeno i nejasno, kao što je čitav zakon. Što se tiče člana 16, on je veoma dobar, jer se kaže da se zabranjuje korišćenje izraza „besplatan kredit“. Ali, molim vas, to treba da bude manir koji se mora primeniti na sve finansijske uslove, na sve kredite. Na primer, gospodin Đelić predstavlja kredite Evropske centralne banke kao pomoć, kao donaciju. Ne postoji pomoć kada se radi o kreditu, samo postoje kamate i uslovi vraćanja. Prema tome, radi se o jednoj vrsti zamene teza, najblaže rečeno. Slično je i sa kreditima EU itd. To su već neki drugi zakoni, o kojima smo već pričali. Što se tiče člana 29. i obaveštenja o nominalnoj kamatnoj stopi, takođe treba da postoji neki rok. Ovo je opet nešto okvirno, nešto nedorečeno i nešto što, priznaćete, ne obavezuje banke na neki rok koji je prihvatljiv. Takođe, u članu 42. piše da je banka dužna da odgovori u roku od 30 dana na prigovor korisnika. Trebalo je da stavite rok od sedam dana. Trebalo je da primenite ovlašćenja koja imate, vi ste ipak guverner NBS, bez obzira na sve one koje predstavlja gospodin Dugalić, bez obzira na MMF, bez obzira na pismo o namerama, bez obzira na uslovljavanje EU. Kao intelektualac, kao profesor, ipak morate da iskoristite nešto što je u okviru vaših mogućnosti, a to je predlog ovog zakona, koji je mogao biti još jači i principijelniji. Takođe, što se tiče člana 43, vezano za zahtev Narodne banke Srbije upućen bankama u okviru ovog procesa, mislimo da rok treba da se smanji sa osam na tri dana. Naravno, što se tiče pravnih osnova na kojima možete da zasnivate svoju politiku i oštriju politiku prema bankama, koje se, priznaćete, kao što je rekao gospodin Buha, minimalno kažnjavaju... Kazne su potpuno neadekvatne njihovim prihodima; vi znate da smo u prva tri meseca ove godine imali preko dvesta miliona evra prihoda i da je to preko 30% više u odnosu na prošlu godinu. Znači, jedini deo našeg društva i naše ekonomije i finansijskog tržišta, jedini deo koji se u okviru ove krize i u okviru ovog siromašenja građana razvija na osnovu lihvarskih kamata, jeste strani bankarski sektor koji je prisutan na našem tržištu. To je činjenica koju ne možete izbeći i ne možete reći da nije tačno. U jednom delu obrazloženja pominjete Ugovor o funkcionisanju EU, član 169. Radi javnosti, radi se o famoznom Lisabonskom ugovoru. Taj Lisabonski ugovor, kao primarno pravo koje je iznad direktive EU, daje vam mogućnost, pošto se već pozivate na njega i pošto ovde postoji jedna, ne mislim na vas lično, ali postoji jedna opšta histerija da se mora ući u EU po svaku cenu... On vam dopušta, u stavu 4, citiram, „strože mere zaštite“, znači, strože mere zaštite u odnosu na potrošače. One moraju biti usmerene na banke monopoliste, na lihvarske kamate koje postoje i na ovo drsko i sramotno ponašanje koje ovaj gospodin koji je dobio nagradu najevropljanin, gospodin Dugalić, pokazuje u medijima. Što se tiče Direktive 48 iz 2008. godine, koja je u tom sistemu ispod Lisabonskog ugovora, i u njoj imate opravdanje za ovo što mi tražimo od vas. To su, citiram, „efikasne, srazmerne i odvraćajuće kazne“. Kazne su morale da budu veće, to je nešto minimalno što ste morali da uradite. Znam da niste u mogućnosti da uradite kao premijer Orban, znam da niste u mogućnosti da vodite jednu potpuno nezavisnu politiku u odnosu na MMF i na one koji stvarno vode privredu i ekonomiju ove zemlje, pre svega mislim na EU i na sve one ultimatume koji su potpisani u pismu o namerama, ali kao čovek koji je stručan vi možete mnogo više da uradite. Očigledno je da postoji neki minimalni napredak u odnosu na gospodina Jelašića koji nam je ovde držao neka predavanja i pokušavao da skrene razgovor na devedesete, što je, priznaćete, jedan jeftin trik i nije primereno jednom zakonu koji se pre svega odnosi na budućnost, a budućnost ove zemlje je za vas, ne za vas lično, nego za većinu, ulazak u EU. Mi smatramo da nije, već da je budućnost u saradnji s Rusijom, ali to je već neka druga tema. Što se tiče samog Lisabonskog ugovora, možete da primenite neke dobre stvari iz tog Lisabonskog ugovora. Ako već stremite ka toj Evropskoj uniji, ka tako netransparentnim sistemima kao što je onaj koji se tiče Evropske centralne banke, imajte u vidu da postoje i negativne strane tog Lisabonskog ugovora, koji će se primenjivati ako, ne daj bože, uđemo u EU. Vi ćete biti ispod finansijskog tužioca koji će se uvesti zbog Lisabonskog ugovora i koji će imati pravo da dolazi ovde i da određuje da li su interesi zapadnih banaka ugroženi, a sigurno će biti iz neke zemlje kao što su Nemačka, Francuska. Jasno je kako će se sve to završiti. U tom smislu, imate jedan rok da pokušate da izmenite ovaj zakon, da pokušate da pomognete potrošačima, da pokušate da pomognete da ovo tržište ipak u okviru nekih pravila ekonomske struke postoji kao tržište gde se konkurencijom, a ne monopolom određuje cena kamate koja je, priznaćete, to je javni podatak, toliko velika da je u Evropi veća samo možda u Moldaviji. Prema tome, to je naš opšti stav, a u raspravi o amandmanima iznećemo još neke detalje. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je četrnaest minuta i dvadeset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima guverner Narodne banke Srbije Dejan Šoškić.
Hvala lepo. Ako mi dozvolite, kratko bih da se osvrnem na neki od stavova gospode narodnih poslanika. Čuli smo da ovaj predlog zakona kasni osam meseci i da je zapravo trebalo da bude deo jednog drugog zakona. Naše uverenje kao predlagača je da ovaj zakon mnogo celovitije i sveobuhvatnije reguliše materiju zaštite korisnika finansijskih usluga. Podsetiću vas da bi Zakon o zaštiti potrošača zapravo tretirao samo pitanje potrošačkih kredita. Mi ovde tretiramo vrlo ozbiljno i prisutno pitanje hipotekarnih kredita i drugih finansijskih proizvoda, uključujući i otvaranje računa u bankama, platnih kartica itd. Dakle, sa te tačke gledišta, mislim da je teško reći da je u pitanju kašnjenje, mislim da je u pitanju jedno celovitije tretiranje materije u celini. Primena jeste odložena za šest meseci, potrebno je da se pripreme podzakonski akti i da se konačno finansijske institucije prilagode novom zakonu. Naše uverenje je zapravo isto kao ono koje ste vi izneli. Ne bismo želeli da domaće finansijske institucije budu u lošijem, ali ni u povoljnijem položaju u odnosu na njihovo poslovanje u EU, i to jeste bio cilj ove regulative, ali smo u određenim domenima otišli i korak dalje u odnosu na ono što jeste praksa EU, pre svega u domenu toga da li jeste ili nije moguće ograničavati odgovarajući iznos kompenzacije koja se plaća bankama u slučaju prevremene otplate. Naš predlog zakona ide korak dalje, jer to ograničava ne samo u slučaju potrošačkih kredita, već i u slučaju hipotekarnih kredita, što nije inače sadržano u direktivi EU koja reguliše ovu oblast. Po pitanju stepena zaduženja, a to pitanje je dotaknuto iako nije u kontekstu rasprave o današnjem predlogu zakona, podsetio bih vas da u Srbiji ni država, ni preduzeća ni građani zapravo nisu u relativnom smislu zaduženi kao u drugim, razvijenijim zemljama. Dakle, tamo gde je finansijski sistem razvijeniji, tamo gde je veći nivo bruto domaćeg proizvoda i ukupno po glavi stanovnika stepen zaduživanja je po pravilu veći. To nikako ne treba tumačiti kao poziv na prekomerno i dodatno zaduživanje, ali s obzirom na to da je spomenuto u više navrata da je Narodna banka Srbije restriktivna po pitanju kreditiranja građana i pravnih lica, podsetiću vas da su odgovarajuće administrativne mere koje su imale restriktivni karakter uvedene u vreme privredne ekspanzije i finansijske ekspanzije, dakle pre ove finansijske krize, kada je postojala latentna opasnost da dođe do preteranog zaduživanja domaćih pravnih i fizičkih lica. Te mere su praktično ukinute; ako pratite dešavanja po pitanju regulative NBS, videćete da danas većina tih mera gotovo da ne važi upravo zbog toga što se i privredni sistem, odnosno aktivnost zemlje i ukupni finansijski sistem nalaze u drugoj situaciji. Po pitanju retroaktivnosti, da li je zakon retroaktivan, pa da je to loše ili da nije dovoljno retroaktivan, pa da je to ponovo loše, išli smo u ovom predlogu zakona sa stavom za koji smatramo da je dovoljno razuman, a to je da Predlog zakona ne ide u pravcu ulaženja u završene i okončane privatne pravne poslove koji su započeti i okončani u prethodnom periodu na osnovu slobodno izražene volje ugovornih strana u jednom obligacionom odnosu koji je već okončan i da u tom smislu nema retroaktivnosti. Takođe smo svesni činjenice, i to je ono što mislimo da jeste interes korisnika finansijskih usluga, odnosno građana naše zemlje, da se odredbe ovog zakona primenjuju na sve one finansijske poslove, odnosno ugovore koji imaju još uvek pravno dejstvo, odnosno gde se još uvek vrše odgovarajuće otplate po preuzetim obavezama koje su građani preuzeli u poslovima kreditiranja, odnosno prihvatanja kreditnih obaveza od strane banaka. Mislimo da retroaktivnosti nema, ali takođe mislimo da neće biti, ako se ovaj predlog zakona usvoji kako je predložen, ni situacije da će neko uspeti da nastavi sa lošom praksom koja odudara od onoga što srećemo u razvijenim i uređenim državama. Pitanje monopola banaka je ponovo jedno pitanje koje nije neposredno u domenu ove rasprave, ali svakako bih želeo da vas podsetim da u Srbiji operišu 33 banke. To nisu banke samo iz zapadne Evrope, to su i banke iz Grčke, Mađarske, Rusije, ima i domaćih banaka. Srpsko bankarsko tržište je, s jedne strane, otvoreno i, s druge strane, konkurentno u većoj meri nego što je slučaj u nekim drugim zemljama. Dovoljno je uzeti primer Švajcarske gde imate dve dominantne poslovne banke koje zapravo obavljaju najveći deo bankarskih usluga u zemlji, ili nekih drugih zemalja gde imate visoki nivo koncentracije. Kod nas tog visokog nivoa koncentracije nema, ali smo u situaciji da pratimo dešavanja i da uočavamo odgovarajuće poteze među poslovnim bankama koji bi sugerisali da postoji osnov za sumnju da se određene aktivnosti sprovode u manje ili više formalnim dogovorima između banaka. Narodna banka Srbije je spremna da odgovarajućim administrativnim merama reaguje ukoliko se smatra da takvo ponašanje narušava konkurenciju na tržištu. Ponovo je spomenuto pitanje deviznih rezervi. Podsetio bih vas da na sajtu Narodne banke Srbije imate uvek na raspolaganju podatke o nivou deviznih rezervi i o tome da li Narodna banka jeste ili nije intervenisala iz deviznih rezervi na domaćem međubankarskom tržištu. To su podaci koji su javni i dostupni. Mi ih publikujemo. To je nešto u čemu je NBS na mnogo većem nivou transparentnosti, odnosno otvorenosti u odnosu na prosek evropskih centralnih banaka, mi mislimo sa razlogom, jer verujem da nema razloga da se u tom domenu bilo šta krije. Deviznim rezervama se upravlja na način koji je definisan zakonom. Pre svega, u pitanju su najsigurniji mogući plasmani, a stopa prinosa na takve plasmane je sekundarna u odnosu na sigurnost i likvidnost tih plasmana. Jasno je definisano za šta se te devizne rezerve koriste. Podsetiću vas da organ koji je zakonom uspostavljen, a to je Savet guvernera, ima neposredan uvid i u taj deo aktivnosti NBS,a to je organ koji je birala Narodna skupština Republike Srbije. Osvrnuću se samo kratko na to što je rečeno da je Narodna banka Srbije mogla dodatno da precizira odgovarajuće uslove. U članu 17, podsetiću vas, u poslednjem stavu stoji da NBS utvrđuje sadržaj obrazaca na kojima se ponuda uručuje korisniku. To jeste prilika da se precizno definišu svi elementi te ponude i da se uvede jedna vrsta fer-pleja u odnos koji finansijske institucije imaju prema korisnicima finansijskih usluga. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Šoškiću. Reč ima potpredsednica Judita Popović.
Hvala, gospođo predsednice. Poštovani gospodine guverneru, dame i gospodo narodni poslanici, u pretežnom delu zakon je dobar i nemamo suštinske zamerke na njega. Reguliše zaštitu potrošača, korisnika finansijskih usluga, a dobro je da se davaoci finansijskih usluga obavezuju da čine transparentnim, jasnim, odredivim uslove pravnog posla. To je sve u redu i tu možemo da kažemo da zakon podržavamo. Međutim, pitanje je sledeće, i tu treba da se pogleda druga strana medalje – imaju li naši građani standard da se koriste benefitima koje im nudi ovaj zakon? Hajde da pitamo bivše radnike fabrike tepiha „Proleter“ u Zrenjaninu nameravaju li da koriste kreditne kartice, kupuju nekretnine na kredit, automobile na lizing, fabrike u kojoj se stečaj ni posle deset godina još uvek nije završio i bez skorih izgleda na kraj. U stečaju je stečajni upravnik ostvario svojih 50.000 evra, a radnici još uvek nisu dobili svoja potraživanja po osnovu neisplaćenih zarada, što iznosi 30% od ukupnog iznosa od 210.000 dinara po jednom radniku, to je 70.000 dinara po radniku; i tako već deset godina, bez ijednog procenta kamate. Magacini su još uvek puni tepiha koje su oni nekada davno napravili, a fabričke hale mašina koje rđaju i propadaju, a koje su isti ti radnici kupili i otplatili. Možda bi pitanje trebalo uputiti Vladi, jer država ima obavezu da stvori poslovnu klimu, uslove za privredni rast, rast zaposlenosti, rast standarda. Postoji pet neophodnih uslova za taj razvoj, to su: da se maksimalno iskoriste mogućnosti svetskog tržišta; da se akcenat stavi na uvoz proizvodnih i upravljačkih znanja usmerenih na rast produktivnosti a ne potrošnih dobara, sa izvozom prilagođenim svetskoj tražnji. Kao drugo, makroekonomska stabilnost. Da li je mi ovde imamo? Ostvariti visoku dinamiku efikasnih investicija, privatne, javne investicije, strane investicije. Da li mi to ovde imamo i da li se trudimo da povećamo sve ove investicije? Kao četvrto, aktivna industrijska politika bez favorizovanja privrednih subjekata i bez rasipanja sredstava. Da li mi zaista imamo takvu vrstu industrijske politike bez favorizovanja? Dovoljno je da pomenemo skandal sa „Gorenjem“. Kao peto, stabilna, poštena, predana i kredibilna Vlada koja bi stvorila povoljne makroekonomske uslove, odnosno makroekonomsku klimu. Potrebne su krupne promene u načinu razmišljanja i ponašanja da bismo dobili kredibilnu vlast, koja može da generiše neophodni politički i društveni konsenzus neophodan za uspešni privredni razvoj. Nije dovoljno, na primer, da porez na korporativnu dobit bude 10%, što je pozitivno, kada sudovi ne funkcionišu, pa se ne može naplatiti isporučeno, čime porez narasta na 100%. Nije dovoljno ni imati visok nivo ekonomskih sloboda, jer valuta je precenjena, pa se ne isplati investirati. Kakva je investiciona klima u Srbiji? Nepovoljni poslovni ambijent u Srbiji, a rezultat je smanjen broj novoosnovanih privrednih društava, a trend je izražen od 2009. godine. Specifičnost srpske privrede je da više od četvrtine privrednih društava u Republici Srbiji čine ona društva u kojima nije zaposlen nijedan radnik, a više od polovine zapošljava od jednog do pet radnika. Društva koja zapošljavaju do deset radnika čine 86,9% svih privrednih društava, a u njima je zaposleno 15,6% od ukupnog broja radnika. Izrazita koncentracija vlasništva kao posledica privatizacije. Imamo 15,6% radnika zaposlenih u privrednim društvima koja čine vlasništvo u privatnoj svojini. Gde rade ostali radnici? Da li sve njih država zapošljava? Da li su svi oni na budžetu? Da li svi oni predstavljaju teret za one koji plaćaju poreze? Postoji konfuzija oko prodaje navodno najuspešnijih firmi u državi. Pomenuću NIS i „Telekom“. Kada pogledamo sve ovo zajedno onda se stvarno postavlja pitanje da li je dovoljno samo da pišemo dobre zakone, da usvajamo dobre zakone, koji ispunjavaju sve standarde koji su predviđeni propisima EU? Da li ćemo na taj način u potpunosti da realizujemo onaj krajnji cilj tog zakona, ukoliko, s druge strane, država ne čini ono što je u njenoj nadležnosti i što je inače obaveza Vlade i vladajuće koalicije? Ukoliko se ona druga strana medalje zaista ne pokrene sa one nulte tačke na kojoj se nalazi, u tom slučaju ćemo imati samo još jedan zakon koji se iscrpljuje na deklarativnom nivou i onda se na kraju sve to definiše – zakon drumom, a praksa šumom.
Narodni poslanik Vladan Jeremić ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem. Kako rasprava odmiče ne mogu da se otrgnem utisku da je zakon o zaštiti korisnika finansijskih usluga verovatno jedan iz niza predizbornih zakona. To lepo zvuči za javnost, a problem je to što je, iako potreban u realnosti, po svoj prilici dobrano zakasnio. Sami podaci o prigovorima koji pristižu vašem Centru za zaštitu korisnika finansijskih usluga pri NBS ukazuju na žalbe koje se tiču kredita, valutnih klauzula, varijabilnih kamata, promene obračunskog kursa, problema s tekućim računima itd. To su sve pokazatelji položaja korisnika finansijskih usluga i, naravno, neophodnosti donošenja jednog kvalitetnog zakonskog okvira i rešenja. Naravno, to nezadovoljstvo pre svega proističe iz nedovoljne informisanosti o bankarskim uslugama, koje su vremenom sve raznovrsnije. Teško je shvatiti šta su to nominalne kamatne stope, efektivne i varijabilne, i revalorizacije, indeksacije kredita itd. Evidentno je da su problemi u praksi mnogobrojni. U tržišnim ekonomijama potrošnja stanovništva pruža podršku ekonomskom rastu zajedno sa unapređenjem kvaliteta života građana. U tržištima u razvoju široka dostupnost kredita je važna za izbegavanje koncentracije bogatstva. Međutim, kako se poboljšava pristup kreditima građani i privreda moraju da budu zaštićeni od loših poslovnih praksi, a finansijski proizvodi koji im se nude moraju biti transparentni, bez rizika koji su van kontrole krajnjih korisnika. Ono što neka razvijena društva poznaju, to su mehanizmi zaštite preko dve smernice. Prvo, to su sveobuhvatni zakoni o zaštiti potrošača koji omogućavaju preispitivanje ponašanja institucija i njihovih proizvoda, i drugo, to su obaveze obelodanjivanja određenih podataka prilikom oglašavanja, izrada ugovora u kombinaciji sa onim lakše dostupnim materijalima koji sadrže jasne i razumljive informacije koje potrošači mogu da koriste za donošenje finansijskih odluka. Jasno je i to da sistem zaštite korisnika finansijskih usluga nema za cilj da eliminiše ličnu odgovornost pojedinca da se dobro informiše o uslovima i rizicima prilikom odabira finansijskih proizvoda ili prilikom donošenja raznih investicionih odluka. Ono što je evidentno u poslednje vreme, to je da je deklarativno zaštita korisnika finansijskih usluga i te kako u žiži javnosti. Mnoge ozbiljne države se hvataju u koštac sa svim tim reformama da bi eliminisale praznine u propisima koje su omogućile da neodgovorno kreditiranje, loše investicije prođu neprimećeno i da doprinesu finansijskoj krizi. Jasno je da je kriza iznedrila jednu snažniju, strožu finansijsku regulativu, veću pažnju usmerenu na zaštitu korisnika finansijskih usluga i da su finansijske usluge postale složena oblast. Naravno da su iz tog razloga korisnicima finansijskih usluga potrebne sveobuhvatne informacije u vezi s finansijskim proizvodima da bi lakše odabrali one koji odgovaraju njihovim potrebama. Evidentno je da danas korisnici finansijskih usluga u Srbiji nemaju isti nivo zaštite potrošača koji se zahteva u EU, a koji propisuje taj Generalni direktorat EU za zaštitu potrošača. Očigledno je da vam i u ovoj oblasti slabo ide to usaglašavanje sa evropskim direktivama i standardima. Istini za volju, to nepoverenje javnosti, koje je prilično izraženo u poslednjem periodu, povećano je odsustvom sveobuhvatnog okvira za zaštitu korisnika finansijskih usluga, iako je Narodna banka Srbije pokušavala da usvajanjem novih propisa koji se tiču načina na koji banke posluju sa korisnicima, fizičkim licima, uključujući i dužnike, nešto promeni. Iako su propisi zahtevali od poverilaca da obelodane više informacija o dužnicima, ipak nisu u potpunosti eliminisane neke loše i negativne pojave koje su izazvale ovakvu situaciju. Nesporno je, takođe, da, pored svih tih informacija, korisnici finansijskih usluga moraju ozbiljno da shvate i svoju ličnu odgovornost i da se dobro upoznaju sa svim uslovima i rizicima poslovanja. Tu su najopasnija ona sitna slova koja u principu izazivaju najveće probleme prilikom ovakvih aranžmana. Problem koji zakon hoće da reši jeste menjanje tih kamatnih stopa u toku otplate kredita. Pretpostavljam da problem nije što banke krše ugovor o kreditu, jer da je to bio problem valjda bi se tako i reklo. Regulacija inače jeste jedina zamena za to neefikasno sudstvo i kada bi se radilo o masovnim kršenjima ugovora svakako bi ta regulatorna zaštita potrošača imala više smisla. Ovde se zapravo radi o tome da banke koriste klauzule koje postoje u ugovorima. To znači da su korisnici uzimali te kredite sa promenljivim kamatnim stopama, ali to očigledno nije bilo jasno rečeno u ugovorima, već upravo u ovome što sam malopre spomenuo – to je ta tzv. sitna štampa, sitna slova, nerazumljiv rečnik, i otuda nastaju problemi. Neminovno je da ovo što zakon radi, a to je navođenje korisnika i banaka na ugovor bez klauzule o mogućnosti promene kamate... da će efekat takvog zakona biti isti kao kada bi svi korisnici kredita zahtevali fiksirane kamatne stope bez klauzule o promeni. Verovatno bi banke u tom slučaju morale da kalkulišu dodatni rizik, odnosno moći će da rade samo sa povišenom kamatom. Nema nikakve dileme da je jednostrana, proizvoljna promena kamatnih marži od strane banaka praksa koja je prilično nekorektna i koju je neophodno ukinuti, ali, nažalost, u našoj državi stvari nisu baš jednostavne kao što na prvi pogled izgledaju. Imamo samo jedan primer koji se tiče odobravanja stambenih kredita, kada je država oslobodila stambene kredite obavezne rezerve i time izvore sredstava za ove kredite učinila jeftinim za banke, a samim tim i za krajnje korisnike, pa su stambeni krediti postali jeftiniji od svih ostalih. Međutim, banke su zatim odobravale stambene kredite na 25-30 godina i onda je država na jedan bahat način naprasno odlučila da ukine tu olakšicu i to je ta sredstva učinilo skupim. Ovo je jedan od razloga zašto nam tako ide i zašto jesmo tamo gde se nalazimo. Ima pitanja koja bi mogla i ovom prilikom da se postave, a i generalno kada se govori o situaciji u ovom sektoru, a da se pri tom jedini alibi, jedino opravdanje ne pronalazi u nekim devedesetim godinama nego upravo u onim koje se tiču prve decenije 21. veka. Jedno od tih pitanja je i šta je sa tim stečajnim postupkom koji se vodi u „Beobanci“? Na kraju krajeva, najbolja zaštita svih korisnika finansijskih usluga u Srbiji bio bi odlazak jedne nesposobne vlasti. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Šoškiću, pokušaću da na neki način podržim kolege iz poslaničke grupe i da kažem ono što su oni rekli na drugačiji način. Pre nego što bilo šta kažem ne mogu a da ne izrazim svoj utisak ili mišljenje da u suštini ovde niko nije protiv toga da država ili nadležne državne institucije pružaju zaštitu korisnicima finansijskih usluga, ali je suština problema i razlikovanja kojim putem, na koji način mi danas treba da odredimo terapiju za nešto što traje godinama unazad. Da bismo dali adekvatnu terapiju, potrebno je da napravimo dobru dijagnozu, da detektujemo gde su problemi, šta su problemi i da li će ovaj lek koji ste ponudili da bude adekvatan i da izleči stvari koje su se na terenu ili u praksi pojavile. Moram da kažem da ste čovek impozantne biografije i da danas obavljate jednu vrlo važnu funkciju u ovoj državi; ne dugo, ali vrlo bitnu funkciju. Mislim da su te dve stvari dovoljni razlozi i da vas obavezuju da kada predlažete neki zakon i za njega tražite podršku u Skupštini ovde nastupate drugačije od predstavnika Vlade. Oni se rukovode takvim manirima da su im zakoni s jedne strane nedorečeni, a s druge strane, ono što me je nagnalo na ovu konstataciju jeste vaša priča o devedesetim godinama danas. Podsetiću vas da smo u 2011. godini, zakon o kojem govorimo apsolutno ne zaslužuje da se u bilo kom smislu i kontekstu dovodi u vezu sa devedesetim godinama. Razumem da vam one smetaju, možda vam politički ne prijaju, ali bilo bi lepo da vam onda ne prija ni podrška ljudi koji su suštinski vinovnici problema u devedesetim godinama. Njihova podrška vam nije smetala. Nisam čuo da je u SRS bilo ko rekao da je dobro ono što se desilo sa deviznom štednjom. Niko u SRS nije pozdravio piramidalne banke iz tog vremena, a podsetiću vas, gospodine Šoškiću, po Srbiji se danas šetaju oni koji nastupaju u ime piramidalnih banaka i rade sve i svašta. Mislim da i za to treba da se zainteresujete, da nam se neka neprijatna iskustva iz devedesetih godina ne bi ponovila. Podsetiću vas na neke stvari koje ste rekli. Spomenuli ste protivpravnu praksu ovde. Spomenuli ste da, nažalost, u praksi neke dobre odredbe nisu sprovođene kako treba. Znate šta ste istovremeno napisali u obrazloženju? Cilj ovog zakona je unapređenje dobre poslovne prakse. Da je bila dobra poslovna praksa, ne bi bilo potrebe za ovim zakonom. Dobra poslovna praksa je, to vi možda bolje znate, kada su sve strane u poslu i praksi zadovoljne. Neko je ovde očigledno pravio problem. Ono što vam zameram jeste što niste uneli životnost u priču s početka ove sednice, što niste jasno rekli ko je problem, kakav je problem, jer ste nezavisni i od Vlade i od Skupštine, a ponajviše od banaka. Vi ste stub, kako ste ovde napisali, ako mogu da nađem, stub zaštite klijenata. Ko vama šta može kada su banke u pitanju? Trebalo je, da se tako izrazim, da uperite prstom i kažete šta je suštinski problem, šta su to banke radile. Mi slušamo priču koju smo i sami mogli da pročitamo. Od vas smo, kao čoveka iz struke i guvernera, očekivali da nam mnogo jasnije kažete šta je vaša ambicija i koga mi u stvari sankcionišemo ovim zakonom. Šta ste još rekli, gospodine Šoškiću? Na pitanje mog kolege Buhe zašto pravna lica nisu obuhvaćena, vi kažete – pravna lica imaju kapacitet da se sama štite od toga. Mi ovde niti terorišemo banke, niti nam je namera da banke dovedemo u nezgodan položaj u odnosu na pravna ili fizička lica. Postavljam vam pitanje, da li su pravna lica imala problema od pružalaca finansijskih usluga u desetogodišnjoj praksi do sada? Ako mi kažete da nisu, mogu da prihvatim vaš argument. Recite mi nešto, njih niste obuhvatili ovim zakonom, posle stupanja na snagu ovog zakona, koje će mehanizme pravna lica koristiti u zaštiti od pružalaca finansijskih usluga, ako ih nema u ovom zakonu? Pretpostavljam da je i do sad trebalo da imaju izgrađene mehanizme. Ako su mogli da se brane, kako je bilo problema? Zašto se nisu branili? Znači, jedno vrlo racionalno pitanje, a mislim da je odgovor bio tanak. Mislim da treba mnogo više argumenata da nas ubedite da ste u pravu. Jer, složićete se sa mnom, taksista će da kupi pet automobila na lizing, promeniće se uslovi ugovora samovoljno, s jedne strane, od strane banke, kako će da se zaštiti taj vlasnik taksi agencije? Evo, pitam vas to. To je vrlo prosti životni primer, to mi recite. Kako će, oslanjajući se na koju regulativu, on da se brani kad kažete da pravna lica imaju izgrađene mehanizme (i do sada) u odnosu na fizička lica? Ovde nisu problem ni pravna ni fizička lica, ovde su problem banke, njihovi maniri i njihovo ponašanje. Šta je ovde suštinski problem? Ova priča može da se osloni na priču od juče u Skupštini, a to je, gospodine Šoškiću, što u ovoj državi ne funkcionišu institucije, sistem je doveden u pitanje, to je problem. Mi smo duboko ubeđeni da je država Srbija imala legislativu kojom je i dosad mogla da pruži adekvatnu zaštitu korisnicima bankarskih, odnosno finansijskih usluga. I gospodin Buha ih je naveo malopre. Imali ste i Zakon o zaštiti potrošača, imali ste zakon o obligacijama, kako to već pravnici kažu, i naravno, imali ste Zakon o bankama. Vi ste sebi kroz Zakon o bankama propisali mehanizme i mogućnost da sve ovo o čemu danas razgovaramo u okviru zakona definišete kroz podzakonske akte. Vama niko nije branio, gospodine Šoškiću, da to uradite. Ne samo da vam nije branio, vaša je obaveza bila da budete rigorozni u odnosu na one koji vam tako nešto osporavaju. Pogledajte Zakon o bankama, članovi od 41. do 45, naslov je – odnos banke s klijentima. U svakom od ovih pet članova kao poslednji stav imate: „Narodna banka Srbije može propisati bliže uslove i način ostvarivanja prava iz stava 2. ovog člana.“ U članu 42: „Narodna banka Srbije može propisati bliže uslove i način objavljivanja opštih uslova...“, pa u sledećem – zaštitu klijenata, pa u sledećem jedinstven način obračuna, obaveštavanje klijenata itd. To je ono što SRS stavlja na teret i kaže da ne funkcionišu institucije. Država ima legislativu; možemo da se ne slažemo sa njom, ali je sporno što je ne primenjujete, što obaveze koje ste propisali niste iskoristili i mehanizme koje ste sebi stavili u ruke niste iskoristili. Danas donosimo zakon o zaštiti korisnika finansijskih usluga zato što ste vi napisali i usvojili nedorečen zakon, zakon koji vas ničim nije obavezao da ovaj posao privedete kraju, da kroz podzakonske akte zaštitite korisnike finansijskih usluga. Znate li šta ova praksa otvara? Sutra će iz Ministarstva trgovine doći zakon o zaštiti korisnika kafanskih usluga, pa zdravstvenih usluga, pa vulkanizerskih usluga itd. Ovo otvara takvu praksu. Ponašanje vlasti u poslednjih deset godina, gospodine Šoškiću, stvorilo je ambijent u kom se stvari koje se rešavaju sistemskim zakonima rešavaju ovakvim pojedinačnim rešenjima. Treba nam poseban zakon da razvijemo građevinsku industriju, pa nam poseban zakon od pet članova treba da razvijemo socijalno stanovanje. Sada nam treba poseban zakon da štitimo korisnike finansijskih usluga. I još to promovišemo kroz usvajanje evropskih manira, principa i direktiva. Gospodine Šoškiću, jednu stvar vam takođe zameramo – pridružili ste se društvu koje je od EU napravilo novi marksizam, novu dogmu, kako to kaže jedan ministar u Vladi Republike Srbije ovima koji glasaju za njega. To im je rekao. Dosta više toga, život u Srbiji je nešto drugo. Zašto se banke, koje ćete juriti na osnovu ovog zakona, nisu vladale u skladu sa principima i manirima na koje ih obavezuje legislativa tih država? Da li je tačno, gospodine Šoškiću, da maniri i principi funkcionisanja koji vladaju u državama maticama tih banaka moraju da se primenjuju i ovde? Moraju. Ali, samo je u Srbiji moguće da razlika u kamatama na depozite i na plasmane bude deset puta. To je samo u Srbiji moguće, zato što idemo u EU, evropski standardi i evropski maniri, a to isto nije moguće tamo. Ali, setili su se oni i izmislili su rizike. Država visokog rizika, lošeg kreditnog rejtinga i sve se brani i pravda time. Može da se skida koža. Mnogo nas košta ta Evropska unija. Danas su banke u Srbiji jedina privredna društva koja, kako vi volite da kažete, vi što baštinite evropske vrednosti, baštine principe korporativnog upravljanja. Kako je moguće da neko ko primenjuje principe korporativnog upravljanja poseje ovakav haos po Srbiji? Kako je to moguće? Slabost institucija i nefunkcionisanje države. Gospodine Šoškiću, mi smo dužni, kao i vi u ovom zakonu, da budemo kategorični i rezolutni, da pokušamo da kroz zakone, iako nismo u vlasti, pozitivnim stvarima damo podršku, da vratimo kredibilitet institucijama i da u institucije dovedemo one koji su svesni javnog i opšteg interesa i koji hoće da mu služe, koji odredbe zakona „može da donese“ neće koristiti da ne donesu nešto što može da se donese, nego da insistiraju da se to privede kraju. Ne dovodim u pitanje, ni Srpska radikalna stranka, niti bilo koji građanin nameru da se zaštite, ali mi danas preispitujemo vaš put, kako vi to hoćete da radite. Možda ste u lošem društvu, možda lobisti o kojima govore moje kolege poslanici nisu dali da napravite te podzakonske akte. Možda niste lično vi problem, možda je vaše okruženje. Ako vam je trebala Skupština za podršku, to treba jasno i otvoreno reći. Vi ste nezavisni, vama niko ništa ne može ako radite u interesu države i njenih građana. Vi imate sve mehanizme i celu Skupštinu da se suprotstavite bahatosti banaka. Stvar je samo da li hoćete ili nećete, da li ste deo politike koja truje državu deset godina ili hoćete da raskrstite sa tom pričom od deset godina. Zašto su banke danas u Srbiji uradile to što jesu? To je bio ekonomski koncept države koji je promovisao potrošnju – krediti za sve i svašta, po bilo koju cenu. Ameriku je to dovelo u situaciju u kojoj jeste, sa hipotekarnim, odnosno stambenim kreditima. Novac je ušao u državu od privatizacije, novac je ušao u državu kroz donacije, kroz strane direktne investicije i umesto da se ulaže u štednju, u kapitalne investicije, vi ste sve gurali u potrošnju koja je podizala tuđe privrede, jer mi danas ni fen u Srbiji ne proizvodimo, a kamoli veš-mašine. Posle ne znam koliko godina ljudi su iskoristili priliku i kredite istrošili na neke stvari koje ni na koji način nisu podigle privredni život u Republici Srbiji. I danas ćemo ovim zakonom da zaštitimo te ljude. Deset godina smo zatvarali oči pred činjenicama i sada ćemo da ih gledamo. Mene interesuje jedna stvar (konsultovao sam se malopre sa svojim kolegom Martinovićem): ako kažete, gospodine Šoškiću, da je proizvedena protivpravna praksa i iz te prakse je neka šteta nastala, pitam vas ko će, kako će i iz kojih sredstava nadoknaditi štetu onima kojima je ta protivpravna praksa tu štetu nanela? Mene su kolege pravnici podučili, ne znam pravo, ali su me podučili – i kada radi po zakonu država je dužna, ili bilo ko ko radi po zakonu, da nadoknadi štetu ako ona u tom poslu nastane. Kako je to Martinović plastično objasnio, ako pravite put i slomite komšiji staklo, morate to da platite. Pitam vas, pošto ste rekli da ovde ima protivpravne prakse i štete, ko će to da plati? Mi pozdravljamo to što vraćate deviznu štednju iz devedesetih. U redu, baš ste velikodušni, svaka čast, super. Ali, pitam vas ko će ovu štetu da nadoknadi? To je jedno pitanje. Meni, gospođo Đukić Dejanović, ne smetate vi iz devedesetih godina, ne pozdravljam sve što ste radili, ali ovde se optužuju devedesete za neke probleme. Šta me još interesuje, gospodine Šoškiću? Pazite sad ovo, da ne bude da hoćemo da budemo iracionalni ili populisti, šta znači rok od 30 dana da se predmet lizinga vrati? Kako reče jedna žena bankar, dajte mu auto na lizing, neka ode na more, pa neka se vrati s puta ili s mora za mesec dana, pa neka vam vrati kola. Sada ćete vi reći – pa, platiće štetu. Ali, zašto sve to? Koliko vremena ova država ima? Koliko vremena ti građani imaju, koliko vremena ove institucije imaju da se od suda do banke vuku i razvlače? Ili, privredna društva juče – zakoni, rokovi, da bog sačuva! Zašto je to tako? Mi nismo ljudi nerealni i iracionalni, SRS smatra da svako zaslužuje da bude ravnopravan. Na kraju krajeva, i Ustav to garantuje. Te banke plaćaju neke poreze i te banke nekoga zapošljavaju. Kako ih zapošljavaju, gospodine Šoškiću, i to treba da znate. Ne daj bože da ostanete trudni ili ako hoćete da uđete, tako je, smejete se, gospodine Šoškiću, morate da potpišete prvo blanko sporazumni raskid radnog odnosa. Pitam vas, je lʼ to ovaj zakon neće rešiti? I te ljude neko treba da sagleda. To je praksa danas: prvo vas pitaju hoćete li da se udajete i da rađate decu, pa onda možete da budete primljeni. Ali, to je problem institucija. Danas ne možete da podignete kredit u banci ako ste radnik, administrativni, u političkoj stranci. Poslanici ne mogu da dobiju kredit. To su stvari o kojima treba da pričamo i koje treba da rešavamo. Lako je pričati o evropskim direktivama, prodavati priču o Evropi. Evropa nije život. Što reče jedan, ne sipa se Evropska unija u traktor, ne kupuje se Evropskom unijom veš-mašina, nego kreditima pod nepovoljnim uslovima, ili povoljnim, dok se odobri kredit, pa kada krene da se otplaćuje... Lično sam žrtva takvog ponašanja. Podigao sam kredit sa kamatom od 130, a danas plaćam 170 evra tu istu kamatu. To je stvarnost u Srbiji. Neću još dugo, zbog mojih kolega. Znači, pitamo vas zašto je 30 dana rok da se predmet lizinga vrati? To morate da smanjite. Ako ste već dali nekom mogućnost da raskine taj ugovor, onda ga obavežite da taj predmet vrati za sedam dana. Nije ovo rešenje poreskog organa za porez na imovinu ili porez na pištolj, pa da se ti žališ poreskom odeljenju neke lokalne samouprave, pa imaš rok 30 dana. U pitanju je automobil. Možda će neko jahtu da kupi. Možda će da mu je ukradu za tih mesec dana. Kakav problem? Zašto sve to? Dalje, član 32, docnja. Evo, ako mi kažete sad koga ovo obavezuje, kao što ni vas nije obavezivalo da donosite podzakonske akte, pogledajte stav drugi: „Ako u toku trajanja ugovornog odnosa nastupe okolnosti koje korisnika dovode u teško imovinsko stanje, odnosno druge bitne okolnosti na koje korisnik ne može uticati, banka, odnosno davalac lizinga mogu na zahtev korisnika proglasiti zastoj u otplati (moratorijum)...“ itd. Šta to znači? Koga to „mogu“ obavezuje? Je lʼ hoćete da im pomognete ili nećete? Je lʼ hoćete da naredite banci da odredi moratorijum ili nećete? Zbog kriminalno privatizovanih privrednih društava mi smo juče raspravljali o zakonu. Zamislite šta je u Srbiji izmišljeno? Korporativni dužnik. U pet posto fabrika, odnosno preduzeća u Srbiji se principi korporativnog upravljanja primenjuju, ali imamo korporativne dužnike. To samo u Srbiji ima. Zbog njih će Srbija usvojiti zakon, da im se restrukturiraju dugovi. Pitam vas sad, ako ste već rešili i opredelili se da date mogućnost za moratorijum, zašto niste u zakonu jasno rekli – banka je dužna da uradi to i to, u skladu sa pravilima? Šta to znači „može“? Koga ovo obavezuje? Ne obavezuje nikoga. Banke koje su ovo proizvele u Srbiji teško ćete naterate sa ovim „može“ da tako nešto urade. Platna kartica. Ovde se kaže da je banka dužna da u svakom trenutku prihvati obaveštenje da je ukradena ili nestala. Mislim da to nije dovoljno dobro rešeno. Šta to znači? Kome ćete u banci da javite nedeljom uveče u 21 čas? Ili, ako postoji obaveza da se u bankama dežura ili negde da biste to prijavili, taj koji sluša tu prijavu ne mora da kaže da je zaista i bilo prijavljeno; jedino da preko BIA vadite listinge iz telefona, pa da onaj ko je taj nestanak kartice prijavio dokazuje da je karticu zaista izgubio i da treba da mu se uradi nova. Time ću zaključiti svoju diskusiju, biće još priče o pojedinostima. Gospodine Šoškiću, ne dovodeći u pitanje vašu nameru SRS vas poziva da ne ličite na Vladu; SRS smatra da treba da se ponašate drugačije, da pokažete odlučnost i kategoričnost da u finansijskom sektoru zavedete red. Vi danas možete u svaki zakon da ugradite politički program Srpske radikalne stranke, mi dovodimo u pitanje njegovo sprovođenje zbog onih koji vode ovu državu i ove institucije. Vaša obaveza je da ne ličite na njih, s obzirom na to da ste nezavisni organ. Srpska radikalna stranka će dodatne zamerke izneti u raspravi o pojedinostima. U skladu sa tim ćemo se prema zakonu i odrediti. Hvala vam.
Dvadeset dva minuta i trideset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, posle njega narodni poslanik Đorđe Milićević.
Gospođo Čomić, koliko imam vremena?
Četrdeset osam minuta je bilo u trenutku kada je narodni poslanik Dragan Stevanović započeo svoje izlaganje, on je iskoristio dvadeset dva minuta i trideset sekundi, dakle imate dvadeset pet minuta i trideset sekundi.
Gospodine Šoškiću, ova mala spravica je USB, tu se nalaze dokazi o „Energoprojektu“; vi ste tamo bili član nadzornog odbora, verovatno vam je poznato, to sve imate. Evo, ja zovem već dva dana Miljka Radisavljevića da uzme ovo, ima tu materijala i za ovu današnju temu, ali o tom potom. Da krenemo redom. S velikim zadovoljstvom već dva dana slušamo vrlo kvalitetne rasprave u Narodnoj skupštini. Prvo smo imali jedno priznanje gospođe Čomić juče, to sam pohvalio. Danas smo imali priznanje gospodina Velimira Ilića. Ranije je to bilo priznanje da je iz Mađarske u postavi donosio pare, devize, priprema 5. oktobra; sad smo imali vrlo lepo priznanje što se tiče Kipra i kiparskih para itd., mada sam samo ja tužen za klevetu zbog toga, ali dobro, nije to sad bitno. Kada svi oni koji su nekada bili na vlasti od 5. oktobra do danas priznaju šta su radili ili kritikuju postojeću vlast ja moram da im dam podršku. Gospodine Miljko Radisavljeviću, pitate se i vi, postoji krivična prijava advokata Đorđevića na nekoliko hiljada stranica o kiparskim parama, ali o tom potom. Idemo redom. Godine 2001. hitno su likvidirane naše banke. Krenulo se sa kreditima, sećate se onoga – imetak za početak, kredit za letovanje, kredit za stan, kredit za školovanje, kredit za novi auto, sve lepo, fino. Malo su bile čudne te kamatne stope, ali onda britka sablja DOS-a izađe na televiziju pa kaže – ljudi, šta se bunite, to je cena kapitala; molim vas, zna se koliko vredi kapital, da se ne bi izgubilo na vrednosti morate da platite kamatnu stopu. Tako je krenulo dranje. Mi smo upozoravali, kritikovali, a vi ste se smeškali. Danas imamo podatak, gospodine Šoškiću, 500.000 porodica u Republici Srbiji je prezaduženo. Ne znam strukturu, verovatno ima tu i nekih porodica gde nijedan član ne radi; možda neko dete radi preko neke omladinske zadruge. Takvih ima, gospodine Šoškiću, 100.000 u Srbiji, rade u privatnim preduzećima, rade i u državnim, rade i u državnoj upravi, javnim preduzećima. Prime ga preko omladinske zadruge, pa na određeno vreme, pa preko noći postane na neodređeno vreme ako se uklapa u žućkastu boju, ona je dominantna, pošto „hepatitis D“ vlada u Srbiji. Znači, 500.000 porodica je u vrlo teškoj situaciji. To je 328.000 kredita nekih građana. Ali, da vam ne čitam, vi to dobro znate. E, sada, građani Srbije duguju po osnovu zaduživanja za stambene kredite 286.000.000.000 dinara; po osnovu zaduživanja za te gotovinske 130.000.000.000 dinara. Četrdeset devet milijardi dinara danas građani ne mogu da plate bankama, a dvesta milijardi dinara danas ne može da plati privreda. To je 21% od ukupnog zaduženja naše privrede prema bankama. Ovo što se tiče stanovništva je 8,8%. Sada jedno lepo pitanje za ljude iz Narodne banke: ako čovek otplati kredit, ko može da natera banku da vrati menicu građanima? Da li je moguće da to do sada nije bilo pokriveno propisima kod nas? Zar je moguće da se kod nas ne primenjuje Zakon o obligacionim odnosima? Zakon o obligacionim odnosima ima nekoliko glava koje regulišu bankarske kredite i bankarske ugovore. Nema nikakve specifičnosti, ali mi imamo situaciju da u ovoj Srbiji, gde se beleže negativni statistički podaci po svim kriterijumima, imamo jednu oblast koja cveta, to je bankarstvo. Znači, prošle godine ostvaren je profit u bankarstvu od 25.400.000.000 dinara. To je 254.000.000 evra, profit. Onda dolazimo u situaciju da vrlo precizno možemo da kažemo kako se ponašaju banke u Srbiji. Vrlo jednostavno, vlasnici kapitala u bankama, ko su da su, kažu: ja ove godine treba da ostvarim dobit toliko; da bih ostvario dobit toliko, imaću troškove koji će da iznose ovoliko. Imam para koje mogu da plasiram toliko, moram da formiram kamatnu stopu od – svetski rekord. I, kada prethodni guverner navodno kritikuje banke pa kaže – zlatni franak, budite oprezni kako se zadužujete, pa se prepodobio, a sad pobegao u neku banku, on u stvari šalje poruku – idite slobodno, zadužujte se, tu stoji Narodna banka koja sve to kontroliše. Znači, jedino bankarski sektor u Srbiji cveta. Svi drugi sektori hramlju. Pa, kako je moguće da je neko došao do zaključka da se kod građana nalazi potencijal odakle mogu da se crpe sredstva i da se nosi u inostranstvo ili da se povećava kapital banaka ovde ili da rade ko zna šta hoće? Tako za nekoliko godina napraviste od „Banke Inteze“ veliko čudo. Pa kako to, sve gde je „Delta“, gde je Mišković – uspešno? Juče čusmo da Mišković duguje dvesta-trista miliona državi na ime poreza. Kako tada niste primenili neki zakon? Lokalnu samoupravu ste zadužili kod tih istih banaka. Pa neko stavio prst na čelo, pa će sada da piše zakon kako da se vrati imovina lokalnim samoupravama. Kakve imamo u lokalnoj samoupravi, ima da prodaju i trgove, i spomenike i groblja, svašta ima da prodaju. Sledimo evropski put. Onda se na televiziji pojavi devojčica, reklamira banku i kaže – je lʼ ti još nemaš stan? I to nije zloupotreba dece? Ne, nije. Čiko, da li ti imaš stan, što ne odeš u banku da se zadužiš i da se zakopaš odmah? Ko nama postavlja guvernera i Narodnu banku? Pa, te strane banke. Postoji Bečki sporazum, pa šta se pita Narodna banka ovde? Ona je mogla da uvede red? Ona će ovim zakonom da uvede red? Pa, pogledajte koje su „smeške“ napisali; ovo obavezno treba da se čuva, ovo će Martinović morati da promoviše kod svojih kolega tamo na fakultetu, kod profesora obligacionog prava a može i kod profesora upravnog prava. Znate šta ste izmislili? Izmislili ste novčane kazne, pa ste onda izmislili i kaznene odredbe. Koja je razlika? Zašto naplaćujete novčane kazne? A ovamo, kaznene odredbe – samo prekršaj, nema krivičnog dela. Sutra će biti javna rasprava o Zakonu o finansiranju političkih stranaka; ako neko prezubi sa uplatom ili knjiženjem jedne članarine, tri godine zatvora. Ovde nema krivičnog dela, postoje prekršaji, ali postoje i novčane kazne kada oni to naplaćuju. Kod nas postoji jedan pogrešan koncept. Zašto bi nadzor nad osiguravajućim društvima za lizing, dobrovoljnim penzijskim fondovima bio u Narodnoj banci? Zašto to ne bi bilo u Ministarstvu finansija? Ne može. Zato što je projektovano da onaj ko kontroliše tokove novca bude van Vlade, van Skupštine, van pravosuđa, da vedri i oblači. Kako vedri i oblači? Pa, imali ste primer sa „Metals bankom“; uvedene privremene mere i posle toga Pajtić kupio banku. E, sad, kažite mi, molim vas, koja je to razvojna banka koja ostvari profit od 130.000.000 dinara tokom poslovanja u prethodnoj godini? Pa, valjda se razvojna banka ne formira radi profita; ona treba da podnese teret nekih stvari koje se dešavaju na tržištu i da omogući selektivni razvoj nečega zbog čega ta banka postoji, da li je to poljoprivreda, da li je industrija, nije bitno. Ne, i oni se tržišno ponašaju. Znači, Šarićev kapital mora da se oplođuje ovde. Pa, da li je to Šarićev kapital onda? Da li ste možda izmislili tog Šarića? Kako to? Idemo dalje. Ovde se kaže da je najveći problem kamata; kada bi se rešio problem kamate, sve drugo bi bilo normalno. Pa, ne može da bude normalno. Kako može da bude normalno? Ako dugujete porez, vama se naplaćuje kamatna stopa, veća nego što banke naplaćuju. A država duguje. Za mnoge investicije država duguje. Čak duguje i za ono što je dobila kao donaciju. Namenska donacija, recimo, pravosudna zgrada – toliko miliona da se sredi; potrošila mafija pare, ne da građevincima, 150 dobavljača pod blokadom, moraju da beže u inostranstvo da rade, ovde nemaju šanse. Juče smo imali „pametan“ zakon koji će da kaže – mi hoćemo finansijski da vas restrukturiramo tako što vas šaljemo kod banaka, pa vi tamo sa njima to završite, i poverioci i dužnici. Teško onom kome vi pomažete! Omače se Tadiću juče da će od Nove godine ponovo da zapošljava. Ljudi, biće otkaza, budite sigurni. Čim on kaže da zapošljava, biće otkaza. Čim su se ovi prepodobili ovde, nešto banke itd., katastrofa sledi. Sećate se, kritikovali smo vas zbog besplatnih akcija. Mlađa junački pre dva meseca reče: morao sam, ljudi da lažem, da pobedi Tadić. Isto to kaže nama danas gospodin Šoškić: poštovani građani, moram po službenoj dužnosti da se sekiram za vaše kredite jer postoji mogućnost da vraćate kredite, da ne pobegnu ove banke, jer ako pobegnu ove banke, pobeže platni promet Republike Srbije, onda je još veća šteta. Mi sad imamo banke kao promotere politike Evropske unije. Vrlo prosto može da se reši: onu kamatnu stopu koju „Rajfajzen banka“ primenjuje u Austriji neka primenjuje u Srbiji. Ove koje primenjuju u Francuskoj neka primenjuju i u Srbiji. Kaže, velika neizvesnost, a sve obezbedili hipotekama! Kakva neizvesnost kad je obezbeđena hipotekom? Nema neizvesnosti. Treba da budemo u ropskom odnosu, da se ovde nijedan proizvod ne proizvede, nego da se kupuju proizvodi iz EU. Stabilna valuta je potrebna strancima da bi se ostvarili ovde interesi, a poneki put stabilna valuta odgovara građanima da im se ne bi uvećavale realno dinarske obaveze u uslovima kad gube posao. Teško onom kome vi pomažete! Mnogo je teško kad vi pomažete. To je otprilike kao ono kad su otac i sin u kafani, pa dođe jedan od susednog stola, ljuljne šamar ocu, a sin skoči junački i kaže – da ti se to više nije desilo. Ovaj mu ljuljne još jedanput šamar, ovaj skoči, a otac kaže – sine, nemoj više da me braniš, mnogo me boli. Koga vi da branite? Da li vidite da u svakom vašem papiru stoji: Venecijanska komisija, Savet Evrope, Evropska komisija, ova grupa, pa OEBS došao, pa onaj došao, pa oni nam traže? Ovde ljudi kažu – mi hoćemo da živimo. Vi izađete ovde, pa se prepodobite – i mi smo za to da vi živite, ali ne da MMF. Mi moramo da izvršimo samoubistvo putujući prema Evropskoj uniji. Nema odgovora na pitanje zašto ovaj zakon niste doneli 2001. godine nego 2011. Nije to zbog korisnika finansijskih usluga, nego zbog davalaca finansijskih usluga. U centru pažnje svih aktivnosti Narodne banke Srbije nalaze se strane banke, njihovi interesi, čuvanje njihovih plasmana! Pa, i državne rezerve, devizne rezerve nalaze se u Americi, Velikoj Britaniji, Nemačkoj, ne nalaze se kod ovih. Kod ovih se nalazi 1.600.000.000 radi nekog tekućeg premošćavanja. Sad je ovaj kurs napravljen zato što dolaze naši ljudi iz inostranstva, da im se uzmu malo evrići, pošto vole evriće. O čemu vi pričate, bre? Vi se borite za građane Republike Srbije? Kažite mi šta ste to uradili za građane Republike Srbije. Sve što kod vas funkcioniše – funkcioniše finansijsko tržište. Zakon o Nacionalnoj korporaciji za osiguranje stambenih kredita – u osnovi, kamata da se obezbedi bankama. Kod ovog zakona o lizingu – opet. Ono beše da se pomogne građevinskoj industriji; samo da se pomogne bankama i da se garantuje njima njihova kamata. Rupa u budžetu – odmah emisija hartija od vrednosti, 15-16%kamata, daju stranci pare, jer imaju sigurne, zato što su dužničke hartije, država garantuje. Svi građani Srbije moraju da plaćaju za propuste i promašaje. Ali, ovde se svesno radi, ovde nema greške. Ovde se sledi put ka Evropskoj uniji. Brisel je ispostavio zahteve, oni nama ovde sa jednom lepom pesmicom, direktiva ova, direktiva ona... Zašto nas obavezuje direktiva kad nismo član Evropske unije? Te direktive se ne primenjuju ni kod njih tamo. Zašto nas terate da primenjujemo nešto što ne postoji kao obaveza? Gde je vama život na prvom mestu? Vi ste zaboravili na život, zaboravili ste na ljude. Ali, sad se pripremate. Sad ste maznuli velike pare, „Ušće“, ovo, ono, izborne kampanje, sad kad krenete da menjate kravate, menjate ovo, ono. Ako može da upali još jedna prevara da bi se obezbedio imunitet, i teramo dalje. Dakle, 75% građana ne želi da sluša tu priču, EU, NATO pakt. Ne želi. Znaju i jasno im je da je to eutanazija, samoubistvo. U vama prepoznaju prozapadni izdajnički režim. Od toga ne možete da se otkačite. Možete da iz petnih žila zapnete, ne možete da postignete jedan dobar rezultat za građane Republike Srbije. Možete oči da vadite i da se međusobno hapsite, ko je uzeo trista miliona, ko je uzeo dvesta miliona, ko je ovo, ono, da pravite neke afere, ali sve to je u kući, DOS, DOS, DOS. Prekinite da više napadate SPS za ono što je bilo 1991, 1992. i 1993. godine. Nisam njihov advokat, ne pada mi na pamet, ali, znate šta, komunicirajte malo sa istinom i sa stvarnošću. To što oni ne žele da se brane, to je njihov problem. Moram da napravim ovu vrstu replike, da ispravim neke stvari, pošto ne možete da promenite istoriju. Nemam ništa protiv toga što vi volite Ivicu Dačića, to je vaše političko opredeljenje... (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, uz sve razumevanje i inače za skretanje sa teme dnevnog reda, ako biste mogli bar malo sa NATO pakta i eutanazije na dnevni red?) Nisam pričao o „koferčetu“, tako da nisam pravio nikakve insinuacije. Molim vas, nemojte da me prekidate. Ja pričam o koaliciji koja ima samoubilački put kojim vodi Srbiju. (Predsedavajuća: Ja vas potpuno razumem, ali to kad budemo imali, ako budemo imali, tačku dnevnog reda gde ćete podneti interpelaciju ili drugo poslaničko pravo, zahtev za raspravu o Vladi koja ima podršku itd. Sad vas molim da pričate o Predlogu zakona.) Dobro. Znači, niste sve regulisali. Zašto niste rešili problem one štedionice, „Elite“? Zašto to ne rešite, pošto ste britka sablja? Tu svi kažu – nismo mi nadležni. Ministarstvo finansija kaže da nije nadležno. Poreska uprava kaže da nije nadležna. Narodna banka kaže da nije nadležna. A oni jadni koji su prevareni, da li dvesta ili četiristo miliona evra, nije ni bitno, oni tačno kažu ko je to odneo, ko je sponzor tom čoveku koji se tim poslom bavio. Država ćuti. Miljko Radisavljević ćuti. Evo, mašem sa USB-om. Sve ima. Zašto ćuti? Da li vam je rekla Evropska unija da ne može sa ovim stepenom korupcije i kriminala? Zašto biste vi to smenjivali? Vi znate da mi nikada nećemo biti članovi EU. Vama je bitno da ova lepa pesmica prođe i ako može da se prevari još neki građanin. Svako ko je verovao vama je nastradao. Ko je verovao u bankarski sistem od 2001. godine do danas? Oni što su lupali u šerpe a radili u tim bankama dobili su odavno otkaze i prodali stanove da bi se odselili u sela, samo da znate. Oni koji su verovali u reklame „Početak za imetak“, pa lizing, pa letovanje, pa ovo, ono – evo ih, 500.000 porodica, prezaduženi. Vlada vodi drugu akciju, kako to da relaksira. To nije ovaj zakon, to je jedan drugi propis koji se primenjuje. Ali, moraju da isprobaju da li će da prođe ovaj test. Ako prođe ovaj test, onda će da ide ono drugo. Ali, ako i to bude završavano uredbama, biće u domenu kriminala, samo da znate. Jer, evropski put podrazumeva kriminal kao glavni sastojak, sadržinu i suštinu, da se očuva ambijent; navodno, Srbija po svaku cenu želi u Evropsku uniju i pristaje na sve. Srbima će biti mnogo lepše bez Kosova i Metohije, bez bilo koje naše fabrike, bez naših banaka. Sve što je iz inostranstva je mnogo lepo. I mnogo skupo. Eto, tome služi ovde gospodin Šoškić. Njega su bankari izabrali. Nije ga izabrala politika. Ti bankari su i formirali Vladu, znate i sami. Dve poslednje vlade su formirane zahvaljujući ljudima koji su najbogatiji u Srbiji. Njima odgovara da definišu ko će biti vlast, ko će biti opozicija. Njima je potrebna opozicija koja neće da smeta, koja će onako malo da priča tamo nešto. Zato radikala nema u toj priči. Ali, 75% građana deli vrednosti Srpske radikalne stranke. Šta još može da se kaže o ovom propisu? Pobrkali ste novčane kazne i prekršaje, apsolutno. Drugo pitanje, s kojim pravom vi zalazite u nešto što je regulisano Zakonom o obligacionim odnosima? Šta mislite, da ćete ovim zakonom kao leks specijalisom da devalvirate odredbe Zakona o obligacionim odnosima? To vam neće uspeti. To nijednog trenutka ne može da vam uspe. Pričate o nekoj transparentnosti. Kakva je to transparentnost ako je kamatna stopa promenljiva? Apstrahujmo neke druge razloge, glavni krivac za rast kamate i kamatnih stopa u ovoj zemlji je država. Zašto? Zato što ne dozvoljava proizvodnju. Uzmite bilo kog privrednika, uzmite šta je plus a šta minus i na kraju godine da podvuče crtu, za koga je radio? On je radio za državnu administraciju. Da bi došao do nečega pozitivnog, on iz slamarice mora da vadi rezerve. A čim vadi iz slamarice rezerve, on finansira gospodina Šoškića, gospodina Cvetkovića, gospodina Tadića, Šapera, Krstića, Đilasa, Nicovića, Miškovića, Beka itd. To su sve monopolisti, samo su se pravilno rasporedili: jedan je u medijima, jedan je u bankarstvu, jedan u trgovini, politici itd. Naravno da to mora da se sruši. Ovo ljudi moraju da sruše ako žele da žive. Ako žele ljudi u Srbiji da budu pokojnici, oni će ponovo da naprave grešku. Ali, 75% građana ne želi da sledi ovaj put. To je nepomirljivo. To ne može da se našminka, da se zabašuri. Moglo je pre dve, tri, pre pet godina, velika su očekivanja od EU. Danas je to nemoguće. Ko danas upotrebljava reči EU, NATO pakt, budite sigurni, neka ne izlazi na izbore. Jer, narod je normalan. Ne može da glasa protiv svoje dece, protiv svoje kuće. Kako da glasa i da sutradan, zato što nije platio vodu ili kanalizaciju ili telefon ili ne znam šta drugo, treba da mu se konfiskuje kuća? Kako reče Kori Udovički, ili ćeš da plaćaš struju, a ako nemaš, prodaj stan. Kraj priče. To je evropska vrednost. Zar nije moguće da vi vodite ekonomsku politiku, pa neka bude i evropska, i da obezbedite ovde evropski standard? Ne. Zadužili ste za trideset milijardi dolara državu, prodali sve što je moglo da radi, prezadužili građane. Kome ste sve nepokretnosti prodali i kome ste dali u zakup, neka vam je bog u pomoći. Sad idete korak dalje, da vratite lokalnoj samoupravi. Zamislite sad vi tu lokalnu samoupravu, šta bi radila sa tom imovinom kad joj se vrati. I spomenike bi prodavali, i trgovine i fontane. Vi uništavate državu. Zašto? Zato što ste svi vi koji ste došli 5. oktobra na vlast i svi vi koji ste od 5. oktobra do danas na vlasti, u bilo kom agregatnom stanju, prozapadna izdajnička koalicija koja radi protiv vitalnih interesa građana Republike Srbije.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević. Posle njega narodni poslanik Milan Vučković.
Zahvaljujem. Gospođo Čomić, poštovani gospodine Šoškiću, dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom na to da se rasprava u načelu o izuzetno važnom zakonskom predlogu bliži kraju, najpre želim da kažem da smo imali jednu zaista kvalitetnu raspravu u načelu i da se mnogo toga čulo tokom ovog dana. Pokušaću još jednom, relativno kratko, koliko je to moguće, da iznesem stavove poslaničkog kluba SPS - JS povodom ovog zakonskog predloga. Dakle, poslanički klub SPS - JS podržaće Predlog zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga jer verujemo da će usvajanjem ovog zakonskog predloga biti zaokružen sistem zaštite potrošača, naravno, zajedno sa opštim Zakonom o zaštiti potrošača, i da će biti povećan stepen zaštite klijenata, korisnika finansijskih usluga. Smatramo da je izuzetno važno uvesti precizno definisana i jasna pravila kada je reč o našem bankarskom sistemu. Takođe verujemo da će ovaj zakon obezbediti korektan i fer odnos između klijenata i banaka. Prosto, nije reč samo o zaštiti klijenata od banaka, nego i o zaštiti banaka od klijenata. Dakle, ovaj zakon treba da na jedan, kako je to između ostalog rečeno, pravedan način definiše, vrlo precizno, odgovornost. Tačno je da ne postoji klijent banke koji nije iznenađen neočekivanom naplatom nekakve usluge, odnosno skrivenim troškovima. S druge strane, naravno da se i banke susreću s velikim brojem klijenata koji ne žele da vrate novac koji su uzeli ni pod kojim uslovima. Dakle, i bankama je u interesu da unaprede praksu primenom jednog ovakvog zakona. Dakle, zakon treba da obezbedi zaštitu korisnika finansijskih usluga, unapredi poslovnu praksu i fer odnos prema korisnicima, ali i da doprinese njihovom kvalitetnijem informisanju. Ovaj zakon će biti, rekao bih, dobra osnova za regulisanje tržišta. Dobro je što ćemo imati jedan poseban zakon koji će regulisati ovu specifičnu oblast, koja svakako ne bi mogla biti regulisana opštim Zakonom o zaštiti potrošača. Kao što je između ostalog rečeno, u zakon je gotovo u celosti preneta Direktiva EU, preuzete su institucije koje ne postoje u Srbiji, ali će se zakon odnositi i na stambene kredite, sefove, račune, depozite, kreditne kartice i druge usluge. Suštinski, najbitniji segmenti ovog predloga, u kratkim crtama, bili bi: predviđeno je da klijent unapred zna sve uslove pod kojima se zadužuje i u kom vremenskom periodu se menjaju kamatne stope; kamatna stopa mora biti iskazana sa svim troškovima koji prate otplatu kredita; marža ne može da se menja u toku otplate; banka ne može jednostrano da menja bitne elemente ugovora i da ga jednostrano raskine; klijent može da odustane od kredita i da ga prevremeno otplati sa provizijom ne većom od 1%. Kad je reč o konkretnoj primedbi koja se čula u javnosti, a upućena je od strane banaka, odnosno Udruženja banaka Srbije, retroaktivnost važenja zakona, važno je reći da se ovde ne radi o klasičnim retroaktivnim odredbama. One se odnose na obaveze koje dospevaju nakon stupanja na snagu ovog zakona, i to u delu koji se odnosi na primenu i pozivanje na posebnu poslovnu politiku banaka. Ali, da ne bih govorio o svim primedbama koje su se mogle čuti u javnosti postaviću jedno jednostavno pitanje, i sa tim želim da završim diskusiju. Dakle, koliko je utemeljena najava poskupljenja pojedinih finansijskih usluga, odnosno da li postoji za takvu najavu opravdan osnov u bilo kojoj odredbi zakonskog predloga o kojem danas govorimo? Uz ovo pitanje još jednom želim da potpuno jasno i precizno kažem da će poslanički klub Socijalističke partije Srbije i Jedinstvene Srbije u danu za glasanje podržati ovaj zakonski predlog. Zahvaljujem.
Četiri minuta i pedeset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Milan Vučković, posle njega narodni poslanik Dejan Radenković.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine guverneru, žao mi je što danas nemamo više govornika i većeg interesovanja, makar u Skupštini, za ovaj zakon. Sve današnje diskusije mogu se podeliti u dve grupe: diskusije onih koji hvale zakon, iz vladajuće koalicije, i onih na strani opozicije koji kritikuju stanje u finansijskom sistemu, ekonomsku situaciju u državi, standard građana, ali malo ili nimalo konkretan Predlog zakona, koji ćemo, nadam se, uskoro izglasati, dakle, zakon o zaštiti korisnika finansijskih usluga. Kada smo u oktobru prošle godine donosili Zakon o zaštiti potrošača bilo je predloga od strane Udruženja potrošača, nevladinih organizacija, pojedinaca da u taj zakon uđu i one odredbe koje štite potrošača prilikom uzimanja tzv. potrošačkih kredita. Odgovor Ministarstva trgovine i Narodne banke Srbije je bio da će ti krediti, kao i sve ostale finansijske usluge, biti obuhvaćeni posebnim zakonom o zaštiti korisnika finansijskih usluga. Drago mi je što je nekoliko meseci posle toga taj zakon završen, što je taj odličan zakon došao i u skupštinsku proceduru, iako je pre dva meseca stigao u Skupštinu, dakle, bez hitnog roka, bez preterane žurbe. Drago mi je što obećanja ispunjavamo i što je ovaj zakon, koji nam je neophodan, na dnevnom redu Skupštine danas. Pozivam sve preostale učesnike, kojih više nema mnogo, da se posvete, pre svega, ovom zakonu. Zašto nam je ovaj zakon bitan? Pre svega, zato što pogađa ogroman broj naših građana. Nije reč o elitnim grupama, nije reč o zaštićenim pojedincima, reč je o skoro svim našim građanima, makar svim zaposlenima. Nije reč samo o onima koji uzimaju kredite, reč je i o onima koji imaju platne kartice, onima koji imaju otvoren tekući račun. Dakle, ovaj zakon odnosi se na većinu naših građana i to je ono što građani treba da znaju. On ih štiti u odnosu koji imaju prema finansijskim institucijama, bankama, lizing kompanijama, osiguravajućim društvima itd. S jedne strane u tom odnosu imamo, pomenuo sam već, banke, lizing društva, osiguravajuća društva, dobrovoljne penzijske fondove, a s druge strane imamo pojedince, građane, one koji su oslonjeni sami na sebe. Dakle, s jedne strane finansijske institucije koje imaju mogućnost i po pravilu imaju zaposlene pravnike, ekonomiste, stručnjake za marketing, stručnjake svih mogućih profila i s druge strane imamo građanina, pojedinca koji ima možda malo, možda nikakvo znanje o finansijskim tokovima, o načinu obračuna kamate, o finansijskim poslovima uopšte. Zbog toga je sigurno ovaj zakon neophodan. Da li je mogao biti donet ranije? Mogao je, ali oni koji su kritikovali ovaj predlog zakona danas takođe su imali svoje vlade u poslednjih deset-dvadeset godina pa nisu takav zakon doneli. Treba pohvaliti ovakvu inicijativu. Ovaj odnos fizička lica – banka, odnosno finansijska institucija, nije odnos rivaliteta. Tu treba da stavimo tačku. Čulo se danas mnogo negativnih komentara na račun banaka. Nama su banke potrebne. Za razliku od perioda od pre 15-20 godina, većina naših građana može da uzme kredit da reši neki svoj finansijski problem, da kupi neku stvar koja možda nije dostupna u određenom trenutku za keš ili da reši možda najveće finansijsko pitanje koje se postavlja čoveku u životu, a to je stambeno pitanje. Taj odnos, kao što rekoh, nije ravnopravan. S druge strane, pravna lica ne treba da budu obuhvaćena ovim zakonom, jer se pretpostavlja da pravna lica, dakle, firme ili udruženja koja idu kod banaka za određene finansijske usluge, imaju mogućnost da angažuju svoje stručnjake i raspolažu nekim znanjem. Ukoliko ne raspolažu, ne znam zašto onda postoje. Na koji način ćemo zaštititi naše građane u kontaktima koje ostvaruju sa ovim finansijskim institucijama? Pre svega, već smo čuli da postoji obaveza informisanja korisnika finansijskih usluga, dakle, klijenata, naših građana, od strane banaka i finansijskih institucija, o svim troškovima koje je korisnik dužan da namiri. Zato se i nudi zabrana korišćenja izraza kojima se krediti i lizing reklamiraju kao besplatni, iako to nisu, pošto vas kada uzmete kredit ili lizing oni obavezuju da zaključite neki drugi ugovor ili da plaćate neke druge troškove koje finansijska institucija navodno ima. Zato se i propisuju obavezni elementi ugovora koji klijent zaključuje sa finansijskom institucijom. Takođe, priča o efektivnoj i nominalnoj kamatnoj stopi nikome danas u Srbiji ne zvuči previše teoretski, niti je otuđena od realnog života, niti je samo za ekonomiste, to je odnos koji se tiče svih naših građana. Naprosto, banke su našle način kako da privuku što veći broj korisnika reklamirajući samo nominalnu kamatnu stopu, dakle, ono što oni obračunavaju kao nominalnu kamatnu stopu, ali vam pri tom ne kažu, dok ne uđete u banku i skoro dok ne potpišete ugovor, koji su to sve skriveni troškovi, pa imamo razne takse, troškove obračuna kredita, bankarske troškove, stvarne ili izmišljene, ko to zna. Ono što je poenta, ne možemo da upoređujemo sa konkurencijom kakvi su uslovi, koju banku, odnosno finansijsku instituciju da izaberemo ukoliko nam je potreban kredit. Kada hoćemo da kupimo margarin otići ćemo u jednu prodavnicu, videti koja je cena, uporediti sa nekom drugom prodavnicom i odlučiti da li da kupimo tu ili na nekom drugom mestu. U dosadašnjoj praksi je u ovom slučaju to bilo nemoguće. Vi ste mogli da se reklamirate sa kamatnom stopom od 1% na godišnjem nivou, a da toliko nagomilate tzv. dodatne troškove da ćete biti najskuplji kao banka, a da se to ne vidi na prvi pogled, niti se vidi na bilbordu koji vas zove dok vozite da uđete u banku što pre i što pre iz nje da izađete, naravno, sa kešom u rukama i sa rešenim životnim problemima. Zato nam je jako bitno da se efektivna kamatna stopa, dakle, kamatna stopa u koju su uračunati svi dodatni troškovi kredita, obračunava jedinstveno, što nam donosi član 11, stavovi 4. i 5. koji kažu: „Banka i davalac lizinga su dužni da efektivnu kamatnu stopu obračunavaju na jedinstven, propisani način, radi poređenja istovrsnih ponuda različitih davalaca finansijskih usluga. Narodna banka Srbije bliže utvrđuje uslove i način obračuna efektivne kamatne stope.“ Takođe, i kod oglašavanja iznos efektivne kamatne stope treba da bude napisan tako da je uočljiviji od ostalih elemenata. To je ono što piše u ovom predlogu zakona. Još jedna korist za naše građane jeste mogućnost da se odustane od zaključenog ugovora o kreditu, ugovora o nedozvoljenom prekoračenju računa, ugovora o izdavanju i korišćenju kreditne kartice, ugovora o lizingu i finansijske pogodbe, u roku od 14 dana od dana zaključivanja ugovora, bez navođenja razloga za odustanak. To je sigurno korisno svim našim građanima koji imaju kontakt sa finansijskim institucijama, a, kao što rekoh na početku, većina njih ima. Ceo zakon je tako napisan da se malo reči kritike može reći. Možemo govoriti pohvalno u beskraj, ali želim da istaknem još par stvari. Ono što je jako bitno za naše građane jeste limitiranje iznosa koji banka može da naplati od klijenta u slučaju prevremene otplate dela ili celokupnog iznosa preostalog kredita. Kako je do sada to funkcionisalo? Vi ste imali mogućnost u ugovoru koji potpišete sa bankom, uzeću primer stambenog kredita, da otplatite prevremeno deo ili celokupan iznos kredita, ali vam oni zaračunaju na taj preostali iznos koji otplaćujete određen svoj troškovnik, pa to bude 2%, 3%, može da bude i više, zavisno od banke. Ako vam se desi da hoćete 5.000 evra glavnice da sebi skinete s vrata, jer ste imali neko nasledstvo u međuvremenu, morate na tih 5.000 da platite još dva ili tri posto njihovih troškova. Ono što zakon nedvosmisleno radi jeste da taj iznos ograničava na svega 1%, i to ukoliko naplata kredita dolazi za period duži od godinu dana, a ukoliko je period kraći od godinu dana onda je samo 0,5%. To je nešto što je vrlo korisno za sve. Ima tu još mnogo stvari, koje ne bih dalje da elaboriram, ali građani treba da znaju da će u slučaju krađe platne kartice koju poseduju snositi štetu maksimalno do 15.000 dinara. Dakle, ukoliko vas neko ošteti u većem iznosu vi kao građanin niste dužni da plaćate. To je nešto što štiti standard naših građana, to je nešto što je za poštovanje i to je nešto što nije predizborni zakon, već zakon koji donosi dobro svim građanima. Takođe, mogućnost da se gašenje platne kartice naplaćuje dalje neće postojati. Nadam se da će tako biti i u drugim institucijama, jer znam da mnogi fakulteti u Srbiji ljudima koji žele da povuku svoja dokumenta i premeste se na drugi fakultet ili se čak zaposle traže određenu nadoknadu da bi im izdali njihova vlastita dokumenta. Ovaj zakon će sprečiti takvu praksu. Odličan zakon, svaka čast Narodnoj banci Srbije. Pozivam poslanike da u većem broju nego obično, dakle, 126, 127, 128, ovaj zakon izglasaju. Time ćete poslati poruku svima da se dobri zakoni izglasavaju bez obzira na to da li ste vlast ili opozicija, jer podržavate ono što je dobro za građane Srbije. Hvala vam.
Iskorišćeno je deset minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Dejan Radenković, posle njega narodni poslanik Milan Dimitrijević koji je i poslednji prijavljeni na listi govornika.
Hvala, predsedavajuća. Poštovani guverneru, poštovani narodni poslanici, SPS - JS podržaće predloženi zakon jer je pred nama zakon koji će kod građana koje mi predstavljamo verovatno izazvati nepodeljena osećanja. Ne mogu a da na početku svog izlaganja ne istaknem da ovim zakonom u stvari uvodimo u red jedan od retkih segmenata gde naš bankarski sistem pokazuje slabost. Ako bismo posmatrali bankarski sistem Srbije i ostale delove privrede, mogli bismo da imamo samo reči hvale za institucije koje su pokazale najviši stepen razumevanja za potrebe naše zemlje u vreme kada je bila najveća kriza i koje su uprkos povremenim trapavim koracima bile i ostale istinski partner našoj privredi i našoj državi. U javnosti, nažalost, postoji fama, koja se konstantno podgreva u žutoj štampi, o lihvarskim kamatama, velikim zaradama i drugim nepočinstvima banaka, kao i drugih finansijskih institucija, a sve to se dokazuje kroz nazovianalize koje su lišene bilo kakve stručnosti, ali su zato prebogate tendencioznošću i malicioznošću. Finansijskom sektoru možemo zahvaliti što nam je život kudikamo jednostavniji: transakcije su sigurne; imamo gde da plasiramo svoja sredstva, uz rizik koji je blizak nuli; možemo da kupujemo stanove, automobile, možemo da letujemo, možemo da uzmemo druge stvari na kredit; banke mogu finansirati privredu, mogu da koriste svoja osnovna i obrtna sredstva; država ima gde da nađe sredstva za finansiranje prava svojih građana. Iako ovakav vid gledanja na finansijski sektor deluje krajnje nepopularno u kvazistručnoj javnosti, to ne znači da nešto nije popularno i istinito. Međutim, iako u proseku vrlo konstruktivne, naše banke koje su najizloženije kritikama povremeno su pokazivale određen stepen nipodaštavanja svojih klijenata koje je išlo od malih skrivenih troškova do prilično velikih kršenja ugovornih obaveza i prava kroz vrlo neobična tumačenja ugovora. U većini slučajeva to nije bio rezultat politike banaka, često je to bila posledica objektivnih okolnosti. Bankarski proizvodi su po pravilu vrlo kompleksni, realizacija jednog stambenog kredita uključuje desetine pravnih odnosa, veliki broj kalkulacija, varijabli koje su promenljive i slučajeva koji ne moraju, a mogu se desiti. Ljudski je očekivati da i pored kvalitetne obuke službenika i menadžera banaka ni oni ne mogu znati svaki aspekt svoga posla, a još manje da mogu napomenuti klijentima svaki mogući slučaj ako ih klijent ne pita o istom. Osnovni problem koji postoji u odnosima građanstva i finansijskog sektora je ta informaciona asimetrija. Znanje prosečnog kupca o proizvodima koje kupuje u većini slučajeva je veoma ograničeno, a čak i najinformisaniji kupci vrlo često ne znaju sve osobine proizvoda koji kupuju od banke ili druge finansijske institucije. Pomenute informacione asimetrije ovog tipa stavljaju prodavca u privilegovan položaj, a u gotovo svim slučajevima banke i druge finansijske institucije trude se da kroz usmena obaveštenja ugovornih klauzula smanje prisutni informacioni jaz koji postoji. Iz ove vizure bi se sada moglo reći da su odnosi idilični i da se sve moglo rešiti kroz Zakon o zaštiti potrošača, Zakon o bankama; ovde su druge kolege pominjale razne zakone. Međutim, primeri iz prakse nam pokazuju da je to ipak pojednostavljeno gledanje na probleme u odnosu između građana, privrede i finansijskog sektora. Zabeleženo je par slučajeva da su pojedine banke u Srbiji nudile pakete proizvoda i da su građanima te proizvode prodavale bez fiksnih troškova održavanja, uz uobičajenu klauzulu da imaju pravo da promene, u skladu sa poslovnom politikom banke, te uslove. Međutim, pomenute banke bi posle nekog perioda promenile uslove i počele da naplaćuju fiksnu mesečnu kamatu bez da su obavestile svoje klijente o promenjenim uslovima. Svi klijenti koji su kupili ceo paket proizvoda zato što im je bila potrebna samo jedna usluga od banke došli su u poziciju, zbog bahatosti banke, da im je narušen kreditni rejting; pojavio se trošak za tu uslugu, a nisu želeli, u stvari, da kupe ceo paket, samo uz fiksni trošak održavanja. Upućivanje na sudstvo je bespredmetno. Zašto? Zato što je trošak sudskog postupka trostruko veći nego ta direktna materijalna šteta koja je naneta klijentu. Samo utvrđivanje štete koja nastaje ukaljanim kreditnim rejtingom je isto upitna kategorija. Postoje primeri banaka koje su odbijale da izvrše usklađivanje varijabilne kamatne stope sa kretanjem tromesečnog ili šestomesečnog euribora kada je to bilo u interesu klijenta. Ove su banke kreativno tumačile ugovore i tvrdile da su obavile usklađivanje, ali da su promenile fiksni deo kamatne stope u skladu sa poslovnom politikom banke. Ovde je reč o klasičnoj zloupotrebi klauzule, a klijenti nemaju troškovno efikasan izlaz iz refinansiranja stambenog ili drugog kredita, jer izlaz zahteva značajna sredstva koja se ne mogu otplatiti u vremenu trajanja kredita. Sudski postupak je takođe neefikasan sa stanovišta naknadno nanete štete i klijentima jedino ostaje da ćute i trpe snagu moćnijeg partnera. Konačno, možemo dodati manje maliciozne postupke koji su takođe doveli pojedine klijente banaka u neugodan položaj. Kampanja koja je isticala nisku nominalnu kamatnu stopu kredita indeksiranu u švajcarskim francima je veliki broj korisnika kredita navela da svoje investicije finansiraju ovim tipom kredita. Iako se može postaviti primedba da kupac treba da se raspita o svojstvima proizvoda koje kupuje, a postoji ona izreka „Caveat emptor“, to je krilatica koja u ovom vremenu kada prihvatamo standarde koji kupce upozoravaju na vrlo banalne i opštepoznate stvari jednostavno nije dobro polazište. Navedeni primeri i priroda odnosa sa visokom informacionom asimetrijom nam govore da je dobro da imamo zakon koji će štititi dobre poslovne prakse i smanjiti prostor za nedoumice u vezi s određenim aspektima pravnih odnosa banke i njenih klijenata. Konačno nam se pruža prilika da, ako već imamo velike probleme sa dobrom poslovnom praksom i performansama realnog sektora, iskoristimo priliku da bar finansijski sektor usvajanjem zakona učinimo faktorom stabilnosti i konstruktivnim igračem na našem tržištu. Hvala vam na pažnji.
Iskorišćeno je sedam minuta i četrdeset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Moram da vam izrazim zahvalnost zbog toga što ste mi omogućili, bez obzira na spisak, da dobijem reč. Još jedanput hvala. Gospodine Šoškiću, vrlo je neobična procedura donošenja ovog zakona. Mi smo o ovoj temi raspravljali u oktobru 2010. godine, kada je tačka dnevnog reda jesenjeg zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije bio Zakon o zaštiti potrošača. Tada je jedna od glavnih zamerki nas poslanika Demokratske stranke Srbije, a čini mi se i dosta poslanika opozicije, bila da u tom zakonu ne postoji nijedna odredba koja se bavi zaštitom potrošača što se tiče finansijskih usluga. Tada su, doduše, ministri, predstavnici Vlade koji su tada prisustvovali sednici rekli da će do kraja 2010. godine biti donesen poseban zakon koji će se baviti ovom temom. Mi smo već na polovini 2011. godine. Zato je to neobičan tok i neobična procedura. Čini mi se da je postojalo prazno obećanje da će taj zakon biti donesen zbog stanja u kome se bankarski sistem nalazio i zbog odnosa korisnika finansijskih usluga i njihovog položaja u tim uslugama. Podsetiću vas, gospodine Šoškiću, na neke stvari. Utisak koji je dominantan, čini mi se, u celoj Srbiji i trenutno to jeste stanje – kada se pojavite i podignete kredit, bez obzira na to da li je potrošački ili stambeni, kod jedne banke će biti kamata 8%, kod druge banke do 12%, kod treće je to više itd. Siguran sam da znate zbog čega je tako, a siguran sam i da znate da je prilikom razgovora o Zakonu o zaštiti potrošača bio vrlo jak otpor većine banaka da se određene odredbe ugrade u Zakon o zaštiti potrošača. Siguran sam da znate razlog za to, a čini mi se da ga znaju i građani Srbije, da su potpuno sigurni šta je bio razlog za otpor tih banaka. Ishodište tog otpora banaka je, čini mi se, gospodine Šoškiću, to da su danas u Srbiji (ne samo danas, nego nekoliko godina unazad) vrlo popularni krediti za refinansiranje kredita i da je to jedan od razloga zbog čega su banke imale otpor prema ugrađivanju određenih odredaba u Zakon o zaštiti potrošača. Bilo bi vrlo interesantno imati podatak koliko je u ovom periodu nečinjenja, nedonošenja ovog zakona podignuto kredita za refinansiranje kredita. Bio bi vrlo interesantan podatak, o kom bi valjalo razgovarati. Postavlja se pitanje, koliki je broj građana koji će plaćati kamatu na kamatu? Zar je bilo potrebno osam meseci da se u ovako teškom stanju donese jedan zakon od pedesetak članova? Koliko je naših građana došlo u tešku finansijsku situaciju? O tome smo čuli, nekoliko poslanika je govorilo o prodaji stanova i bežanju iz gradova na selo radi preživljavanja. Zato objašnjenje da ovaj zakon celovitije uređuje ovu oblast, što ne sporim, pada u vodu pred ovakvim činjenicama, činjenicama nečinjenja, nedostatka dobre volje da se zaštite prazni džepovi građana Republike Srbije. Pitanje na koje svakako nismo dobili odgovor u ovom zakonu je da li su svi građani ravnopravni prilikom podizanja kredita. Voleo bih, gospodine Šoškiću, da vi i ja posetimo neku banku i da vidite kako tu postoji očigledna diskriminacija. I o tome je govoreno za ovom govornicom. Praksa će pokazati da će ovaj zakon biti mrtvo slovo na papiru. Sve u svemu, čini mi se da nije bilo dobre volje, i da ona ni dan-danas ne postoji, da se na jedan ozbiljniji način ovo uredi. Na kraju, siguran sam u jedno, gospodine Šoškiću, u Srbiji je sve stalo, samo banke rastu, pogotovo strane. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je šest minuta i četrdeset pet sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima guverner Narodne banke Srbije Dejan Šoškić.
Hvala. Ako mi dozvolite, samo nekoliko dodatnih informacija, vezano za to da li je ovaj predlog zakona došao suviše kasno kod vas. Podsetiću vas da je posao na ovom zakonu započet jesenas, upravo u vreme kada je Zakon o zaštiti potrošača bio u proceduri. Tada je doneta odluka da je potrebno celovitije, temeljnije, sveobuhvatnije urediti oblast zaštite korisnika finansijskih usluga. Podsetiću vas, takođe, da je na ovom nacrtu zakona rađeno svim raspoloživim stručnim potencijalima unutar NBS. Angažovali smo najbolje stručnjake u ovoj oblasti koje Srbija ima da nam pomognu u tom poslu. Uključili smo takođe i predstavnike Ministarstva trgovine u taj posao. Imali smo javne rasprave, o kojima sam već govorio, gde su udruženja banaka i lizing kompanija imala prilike da čuju o tom nacrtu zakona, da reaguju na taj nacrt zakona. Taj nacrt je objavljen krajem decembra, kao što smo i najavili, da ćemo do kraja godine da formiramo nacrt zakona. Nacrt je, uz odgovarajuće manje korekcije, u formi predloga dostavljen Narodnoj skupštini Republike Srbije 31. januara ove godine. Mislim da je u kraćem roku, sa aspekta predlagača, zaista bilo teško obezbediti potreban nivo kvaliteta teksta i zaista je bilo teško obezbediti potreban nivo konsultacija sa svima onima za koje smo smatrali da mogu doprineti kvalitetu teksta u toj fazi. Drugo, ako mi dozvolite, kratko bih se osvrnuo na još neke teze koje su ovde izrečene. Jedna je da je potrebno ojačati institucije sistema u našoj državi. To je nesporno, u potpunosti delimo to uverenje. Da je postojala veća efikasnost određenih institucionalnih instanci u našoj zemlji, da je postojao veći stepen obazrivosti i upućenosti u sve aspekte ugovornih odnosa u koje mogu pojedinci ući sa finansijskim institucijama, ali, ne treba zaboraviti, i veći stepen odgovornosti samih finansijskih institucija da na teritoriji naše zemlje primenjuju dobru praksu zemalja u kojima posluju njihove matične banke, verujem da bi danas bilo mnogo manje potrebe da se ovaj predlog zakona nađe pred vama. Mi smo, uslovno da kažem, evoluirali do tog stadijuma u kome smo shvatili da zapravo mere koje je Narodna banka Srbije preduzimala u prethodnom periodu očigledno nisu dovoljne da bi se u našoj zemlji uspostavio potreban nivo fer odnosa između finansijskih institucija i korisnika finansijskih usluga. Otuda, zapravo, naše raspoloženje da se izađe sa celovitim predlogom ovog tipa, dakle, zakonom koji će, verujem na sveobuhvatniji način, da reguliše materiju zaštite korisnika finansijskih usluga. Podsetiću vas da je Narodna banka Srbije u kontekstu svojih nadležnosti još 2009. godine donela odluku o načinu i postupku sprovođenja opštih uslova poslovanja koje banke primenjuju u odnosu sa klijentima fizičkim licima. Dakle, akcenat ovde jeste stavljen na fizička lica, bez obzira na to što među uvaženim narodnim poslanicima postoji stav da je bilo potrebno proširiti nadležnosti i mimo svetskih standarda, u smislu da se ovakvim zakonom definišu i odnosi prema pravnim licima, dakle, između finansijske institucije i pravnih lica. To jeste odstupanje od jednog međunarodnog standarda i moram priznati da je naše stanovište bilo da pravna lica ipak imaju većeg potencijala i kadrovskih mogućnosti da na pravi način i u celini sagledavaju ugovorne obaveze u koje ulaze sa bankama. Tačno je da to verovatno u našoj zemlji nije dovoljno, ali takođe je tačno da regulator poput NBS mora sa dužnom pažnjom i merom ulaziti u ove odnose i relacije koje su, kao što smo imali prilike da čujemo od jednog od narodnih poslanika, ipak obligaciono-pravni odnosi koji nastaju slobodnom voljom dve ugovorne strane i gde se ta slobodna volja eksplicitno izražava potpisom ugovornih strana, bez ikakve prinude da se odgovarajuće finansijske transakcije odnosno finansijski poslovi sklope. Ukazao bih, takođe, a nije u kontekstu naše današnje rasprave, na činjenicu da mi kao predlagač ovog zakona nismo spominjali našu nedavnu istoriju, dakle devedesete godine prošlog veka, u nekom drugom kontekstu sem da pokušamo da objasnimo situaciju u kojoj smo se zatekli svi kao građani naše zemlje tokom dvehiljaditih godina. U postupku ulaženja u ugovorne odnose sa bankama često nam je prioritet bio da dobijemo kredit koji nismo mogli dobiti tokom devedesetih godina. Ljudi su po pravilu manje pažnje, nažalost, posvećivali svim aspektima tih ugovora koje su potpisivali i verovatno su polazili od toga da su to standardni, tipski ugovori oko kojih se ne može voditi nekakva diskusija sa bankom. Ono što smo želeli da postignemo ovim zakonskim predlogom je upravo da zaštitimo taj segment korisnika finansijskih usluga. To su obični građani koji po definiciji ne moraju imati dovoljan nivo znanja i obazrivosti u svom postupanju i otuda ovaj predlog koji smo danas u prilici da elaboriramo pred vama. Spomenuto je da Narodna banka Srbije vraća staru deviznu štednju. Ispravio bih narodnog poslanika, staru deviznu štednju građanima Republike Srbije vraćaju poreski obveznici Republike Srbije i to je cena koju plaćamo svi mi koji plaćamo porez u ovoj državi. Podvukao bih, takođe, jedan konstruktivan predlog, a to je da vraćanje predmeta lizinga potencijalno bude sa manjim rokom, možda i odmah. To jesu stvari oko kojih smo imali dileme i interne razgovore u NBS kao predlagaču, ali takođe i u javnoj raspravi koja je bila vođena. Nismo uopšte zatvoreni za takvu vrstu unapređenja postojećeg predloga zakona. Hvala lepo.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili neko ko nije iskoristio pravo iz člana 96. Poslovnika? (Da.) Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, zamenica predsednika Poslaničke grupe Napred Srbijo.
Htela bih da dam odgovor kolegi, a i građanima Srbije – mali broj diskutanata, makar iz Poslaničke grupe Napred Srbijo, potiče od nesporazuma uzrokovanog načinom kako nam se predstavio prečišćeni dnevni red. To ću ovog puta nazvati nesporazumom i potrudiću se da u ovom vremenu od dvadeset minuta, na koje po Poslovniku imam pravo, dam ocenu zakona, ali i nešto šire, konteksta i uslova za donošenje zakona. Majer Rotšild, osnivač najveće i najmoćnije bankarske dinastije, jednom reče – dajte mi kontrolu nad novcem u nekoj državi, nije me briga ko donosi zakone. Hoću da postavim pitanje da li smo sigurni ko u stvari ima kontrolu nad novcem u Srbiji i da li Narodna banka Srbije, koja po prirodi stvari, zato što ima dinar kao zakonito sredstvo plaćanja, zaista ima pravo da vodi nezavisnu monetarnu politiku, ima kontrolu nad novcem (a odmah ću reći zašto postavljam pitanje), s obzirom na nivo dolarizacije tj. evroizacije u našoj privredi? Šizofreno stanje u državi Srbiji – građani zarađuju i troše u dinarima, a troše i zajme kredite u evrima – daje mi pravo da imam ovu dilemu, ali i objašnjava platni deficit i zaduživanje za isplaćivanje deviznih kamata ili zaduživanje da bismo mogli da stvorimo potrebnu količinu deviza za sve one koje ih kupuju, troše, a ne zarađuju. Odakle potiče ovakva zaštićenost bankarskog sistema i fasciniranost novcem uopšte? U eksploziji tržišta kredita, nepokrivenih investicija i novca datog na poverenje, citiram, kapitalizam je savladao i sovjetski i kineski komunizam i potresao islamska društva iz temelja, proširio se brže i dalje nego islam posle Muhamedove smrti. MMF i Svetska banka slali su svoje misionare u sve zemlje, i njihov latinski jezik, do tada univerzalni, koji je govorila mračna sveštenička kasta odevena u tamne boje, bio je nerazumljiv za običan narod, ali ljudima je potrebno da ne razumeju jezik kojim govori tajanstvenost. Oni žude za tajanstvenošću, sveštenicima, šamanima, koji su u dodiru sa velikim silama. Savremeni krupan kapital, kao i latinski u hrišćanskoj crkvi, zasniva se na dubokoj misterioznosti. Čak ni bankari danas ne znaju koliko iznose kolateralizovane dužničke obligacije na kub. Ta svetost, novac, i dodir sa njim može vas preobraziti u ovom životu i daje vam veliku prednost nad ostalim religijama koje vam nude život tek posle života, u šta možete sumnjati, ali banka sa kapitalnom osnovom od deset milijardi može da da i daje kredit od sto milijardi kao zajam. Ipak, tim novcem ljudi grade prave kuće, voze prave automobile, jedu pravi hleb ili piju pravo vino. To upravo jeste taj čin stvaranja i misterija dostojna Boga. To objašnjava specifičnost bankarstva kao delatnosti. Šta je stvarnost danas u Srbiji, zbog čega koristim priliku da se vama kao guverneru obratim? Politika kamatnih stopa koju vodite u delu u kome je to moguće zbog pomenute dolarizacije, obavezna rezerva i operacije na otvorenom tržištu imaju određenu politiku kreditiranja kao jednu višu cenu kreditiranja privrede i stanovništva od strane komercijalnog bankarstva. Ta i takva politika kamatnih stopa, pre svega na repo operacije, uzrokuje selektivno kreditiranje i seljenje bankarstva u vaninstitucionalne forme, državne organe, agencije i ministarstva koja se bave finansiranjem stambenih kredita, turizma, subvencijama za poljoprivredu. U tom smislu poslovne banke jesu u jednom delu u senci, a poslovne banke čija je struktura vlasništva izmenjena u korist onih čije su centrale u drugim državama svoj kreditni potencijal preusmeravaju u operacije na otvorenom tržištu, izvlačeći sigurne profite iz najnerizičnijih poslova. Narodna banka plaća kamatu na višak novca koji je sama štampala i bez procene kreditnog rizika omogućava bankama da bez ocene boniteta, bez posebnog biznis-plana korisnika kredita i uz angažovanje vrlo malog broja zaposlenih, trgujući sa centralnom bankom dobro i sigurno zarade. Normalno da neko ko je tako, u punoj meri, zaštićen fiskalnom politikom, što ne ide vama na dušu, ko ne plaća ni PDV na finansijske usluge, kome je 2002. godine ukinut porez na finansijske transakcije, ko čak i po savetu Marka Alena, stručnjaka za istočnu Evropu koji radi u MMF-u (znači, po njegovom savetu, ali odbijenom od političkih krugova), da se oporezuju bilansi banaka kojima svaka država garantuje sigurnost i stabilne uslove poslovanja, kojima centralne banke garantuju stabilnost cena i finansijskog sistema, svojim ciljevima i usmerenošću ka ostvarenju tih ciljeva ne uzvraćaju ni na koji način budžetima tih država koje za njih rade i stvaraju im stabilne uslove, neće lako tu svoju zaštićenost i razmaženost preneti na bilo koga drugog. Objašnjavam zašto smo ovako dugo čekali zakon o zaštiti korisnika finansijskih usluga. Jasno je da, kao i u Evropskoj uniji, u Srbiji na sceni imamo kartelsko poslovanje banaka. Jasno je zašto nam se žuri da budemo članica Evropske unije, jer je to tamo kažnjivo. Skupim insajderskim informacijama se dobija podatak o tome kako su se svojevremeno, a 2005. godine su i kažnjene, austrijske banke na austrijskom tržištu dogovarale o ceni depozita, ali i ceni kredita koje su odobravale. Mi ovde nikada nismo imali pokrenut takav postupak, niti takvu kaznu. Nemojte mi reći da je konkurencija dovela do nižih, ili makar uporedivih, kamata na bilo koju vrstu kredita. Ne, mi imamo bankarski sistem koji je osiguran, kada daje kredite za stanove, Nacionalnom korporacijom za osiguranje stambenih kredita; imamo osiguranje kredita kao instrument gde se plaća osiguranje kredita, pored menice, zaloge, hipoteke i nebrojeno istorijski dokazanih i potrebnih instrumenata kojima banka štiti svoj plasman. Ali, kao inovaciju imamo nebrojeno mnogo instrumenata kojima treba da zaštitimo tu oblast, šaljući, što je za mene najinteresantnije, poruku da je najpoželjnije ulaganje u bankarski sistem, a preko toga i u spekulativno ponašanje na finansijskom tržištu, što jedna Nemačka, koja služi kao uzor svakoj ozbiljnoj zemlji, sigurno ne čini jer se bazira na proizvodnji i finansiranju izvoza svojih proizvodnih delatnosti. Šta ste vi kao guverner, sem… Zadržaću se samo na dva člana zakona, čl. 17. i 34. Članom 17. dozvoljavate da se cena nepokretnosti može izražavati u evrima. Zato sam pomenula dolarizaciju, koja mi smeta kao sistem koji ne omogućava da vaša monetarna politika bude dovoljno efikasna i da spreči inflaciju, da se dinaru vrati osnovna mera čuvara vrednosti. Zato ću govoriti o tom članu i o članu 34; ono što treba da bude: znači, u kojoj se ceni kredit uzme indeksirano u valuti, u toj će se vrednosti i vraćati. Ne kao mogućnost, nego kao zakonska obaveza. Ne da piše – ima prava, nego da bude doslovno i decidno definisano. Pre toga, hoću vama da postavim jedno pitanje kao guverneru. Pitam se o čemu mi čitav dan danas pričamo ako je, na primer, jedan od instrumenata koji se tiče građana, a u vašoj je nadležnosti, govorim o obaveznoj rezervi, potpuno izgubio smisao, u smislu poštovanja klijenta i nekoga ko ima štednju ili bilo koji depozit kod poslovne banke? Znači, obavezna rezerva postoji da bi banka uvek imala da isplati depozite jednom procentu deponenata. Namerno kažem jednom procentu, jer se zna da ostatak služi za plasman, pod hipotetičkom pretpostavkom da neće svi doći da podignu svoje depozite u jednom trenutku. Međutim, kod nas to nije slučaj, svi depoziti se najavljuju, čak i sa tekućeg računa. Verujem da vi to znate, ali hoću zbog javnosti da to vama pred svima kažem. Obavezna rezerva nije u bankama nego u Narodnoj banci Srbije. Nije ni u Narodnoj banci Srbije, nego je NBS plasira kao deviznu rezervu. Zašto se to čini? Da li to vraća poverenje građaninu koji eventualno ne treba da najavi podizanje 500 ili 1.000 evra, a sve preko toga mora da najavi? Jedno pitanje može da vam deluje laičko, ali je vrlo smisleno: zašto Narodna banka Srbije, na primer, sama ne propiše koliko mora da se čuva? Zašto to mora da se čuva u Narodnoj banci Srbije? Imate poverenje u bankarski sistem, očekujete da im građani veruju, a vi im kao Narodna banka Srbije ne verujete. Što se mene tiče, kada se kaže – plasirali smo na svetsko tržište, čak imam sumnju i istovetno mi je kao da je plasirano u repo operacije. Bilo je i nekih afera, koje ne stavljam vama na dušu, nego Narodnoj banci i ranijim guvernerima, pošto je nekome dato za zdravu likvidnost nešto. Pitanje je gde je taj novac završio. Možda je neki promil zaista završio u repo operacijama. To nije nebitno, jer ta kamata koju plaćate na repo operacije bankama u konačnom ishodu povećava cenu plasiranog novca. Tako neko lepo sedi za kompjuterom, skida kajmak zahvaljujući vašim potezima i odlukama. S druge strane, prosečnom građaninu treba pozivno pismo, najava deset dana unapred da bi mogao da dođe i da podigne svoju ušteđevinu od, na primer, 5.000 evra. Verujte da često kažu da je to politika banke i Narodne banke Srbije. Tako se u direktnoj komunikaciji brane službenici banke pred klijentima. Slučajevi ljudi koji su ovo doživeli su nebrojeni. Sada, verovali vi ili ne, kada se najavi za sutradan u devet časova, dođe klijent na šalter u devet časova i oni kažu (ako ne ide ono obrazloženje „pao sistem“, od koga se mnogima od vas, i meni, više puta podigla kosa na glavi) – dobro, najavili smo vam u devet časova, ali, znate, još nema para. Kako nema para, rekli ste da dođem u devet časova, kada stižu pare? Ne, to ne sme da se zna, jer može da se desi da neko napadne taj transport novca, da se ne bi dojavilo nekome. Za te frustracije koje doživljavaju klijenti koji nisu obuhvaćeni ovim zakonom o zaštiti korisnika... Nije reč o nekim milionskim sumama, nego bukvalno o hiljadu ili par hiljada evra.Da li zaboravljate da je 2008. godine kada je narod pohrlio da podiže, zbog nesigurnosti stvorene prelivanjem finansijske krize na naše tržište, upravo broj tih štediša koji imaju ušteđevinu do 2.000 evra bio najveći. Milion štediša ima upravo tu količinu novca pohranjenu u bankama. Ono što smatram da može da se desi, a vas molim da učinite svojom moći da se ne desi, što je Hajek svojevremeno pričao o potpuno neregulisanim bankama koje rade šta hoće, može kod nas da se pretvori u ugovor koji će kao uslov imati da možete da dođete da podignete svoj depozit iks za iks dana. Ni klijentu, ni banci ne odgovara da se ta klauzula pokrene, a kada zatreba, svima je u interesu da se pokrene. Čak se po toj tvrdnji, teoretskoj, tvrdilo da je lakše da sačekaš da banka proda imovinu, pa da ti nadoknadi depozit koji imaš, jer je to sigurnije nego da imaš određen dan kada ćeš zbog panike možda biti u neprilici da ostaneš bez svog depozita. Da zaključim rečenicom, da li je fer da banke izdvajaju obaveznu rezervu, da ona bude kod vas ili negde pohranjena kao devizna rezerva koja se navodno kamati, a nikada nismo uspeli da saznamo gde i po kojoj ceni, a da jedan klijent ne može da dođe i podigne svojih 1.000 evra bez najave? Treba imati u vidu da obavezna rezerva ne treba da bude samo iluzija da postoji sigurnost. Ta iluzija mora da bude potkrepljena konkretnim dokazima da banka jeste sigurno mesto, gde se čuva novac njenih deponenata. Da li živimo u zemlji u kojoj ste vi svesno dozvolili da postoje istovremeno dve valute? Da, živimo. To je za nas višestruko opasno. Dug od dvadeset dve milijarde evra, spoljni dug, nastaviće ubrzano da raste. To je ono što sve nas dovodi do izuzetnog straha. Dodajte tome ogromnu deviznu štednju građana, koja prelazi pet milijardi evra. Hoću li da pomenem „kros border“ ili prekogranične kredite, do kojih je došlo upravo pogrešnom politikom visokih obaveznih rezervi koje su poskupljivale zaduživanje u zemlji? Banke koje ovde imaju filijale a matice u inostranstvu usmeravale su klijente da idu tamo da podižu jeftine kredite zato što nema tog troška od obavezne rezerve. To su privatni dugovi, kaže neko. Ne, suverenizacija je nešto što nas jednog dana može susresti, a ono što je Bečki sporazum i izloženost kreditima je bila samo prelazna faza, kako da prevaziđemo zaštitu onih koje smo prinudili da se zaduže napolju. Vi ste otvoreno priznali, to vrlo poštujem, da staru štednju „kazino banaka“, za koje čak ni država nije garantovala, ali je posredno ili iza sive zavese stajala iza njih, danas vraćaju svi građani Srbije. Imam puno pravo da to tvrdim, makar sa ličnog aspekta. Nikada ni u jednoj takvoj banci nisam štedela, iako sam bankar po vokaciji, i nisam za nešto što se zove kazino banka, kazino privreda, ali svi građani Srbije, pa i ja i vi, vraćamo Jezdine, Dafinine i bilo čije dugove. Nemojmo da dozvolimo da ono što država garantuje ili što posredno proizvede kao efekat opet bude nešto što će morati da se vraća iz ovako ispražnjenog budžeta, za koji znamo u kakvoj je situaciji. Kako vi to možete da rešite? Vi to možete, na primer, da uradite na sledeći način: da se postarate da banke daju stambene kredite u dinarima, gospodine Šoškiću, a ne da se ponašate kao da bi banke trebalo to da rade. Ukoliko dugoročni krediti stanovništva ostanu u euriboru i evrima a firme nastave da zajme gotovo isključivo van Srbije, bilo koji potez koji vi budete preduzeli neće imati nikakvog uticaja, jer sve ono što je u evrima (znamo i vi i ja da se to zove „pass-through“ dolarizacije) onemogućuje da bilo koji vaš potez ima efekat. Ovaj zakon o zaštiti korisnika će imati tako malo efekta. U to ime, molim vas da uradite sve da vratite snagu dinaru, ali vraćajući snagu privredi Srbije merama koje su vašim rukama. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima guverner Narodne banke Dejan Šoškić.
Hvala vam lepo na ovim stavovima. Osvrnuo bih se na neke od njih, pre svega ove koji su vezani za sam Predlog zakona, mislim da su vrlo logični. Mi smo razmišljali takođe o tom članu 17, dakle, da li da stoji ova odredba koja je u stavu 3. u članu 17. ili da se eventualno koriguje. Mislim da tu postoji prostor, ima logike i za drukčija rešenja. Ko kontroliše novac u Srbiji? To pitanje ste prvo postavili. Ono što moramo da kažemo jeste da dinar kontroliše Narodna banka Srbije. Izvinite što sada moram kratko da pređem na jedan teoretski aspekt, ali mislim da je nužan prilikom elaboracije ovog pitanja. Narodna banka Srbije, kao i svaka druga centralna banka, kontroliše tzv. bazni novac. Između tog baznog novca i ponude novca postoji razlika, jer ostatak novca u ponudi je nešto što nastaje tzv. kreditnom multiplikacijom, odnosno aktivnostima banaka. Obavezna rezerva jeste upravo instrument monetarne politike koji ima za zadatak da dovede u vezu bazni novac koji kontroliše centralna banka i ukupan novac u opticaju koji je posledica, pored ostalog, i aktivnosti banaka.Dakle, obavezna rezerva je instrument koji treba da kontroliše kreditnu multiplikaciju koja se radi u bankarskom sistemu. Za depozite građana u bankama pre svega garantuje Agencija za osiguranje depozita koja, kao što znate, ima zakonsku obavezu da pokriva do 50.000 evra po jednom depozitu u Srbiji. To je jedna od onih mera koje su donete, ako se sećate, krajem 2008. godine kada je došlo do određenog narušavanja poverenja građana u domaći bankarski sistem. Podsetiću vas, to tada narušeno poverenje završilo se time da danas imamo štednju građana koja je veća od pretkriznog nivoa. Vi ste spomenuli jednu cifru, zapravo, realna cifra je 7,1 milijardi evra, štednja u domaćim bankama. Za tu štednju pre svega garantuje mehanizam koji se koristi inače u svetu, a služi za garanciju štednih depozita. Obavezna rezerva se u Srbiji izdvaja jednim delom i u devizama, ali to je na devizne izvore finansiranja banaka. Svrha toga nije, po definiciji, garantovanje štednih depozita. I, uvek obaveznu rezervu na svoje račune prima centralna banka. Dakle, tu nema mogućnosti pravljenja bilo kakvih izuzetaka, u smislu da banka dobije nekakvu slobodu da bi obaveznu rezervu mogla čuvati na drugi način. Obavezna rezerva, po definiciji tog instrumenta, funkcioniše na način da se mora čuvati kod centralne banke, jer to jeste de fakto novac koji se povlači iz opticaja da bi se kontrolisao proces kreditne multiplikacije u sistemu. Mi smo svesni ovog problema na koji ste ukazali i znamo da monetarna politika nije efikasna u sistemu koji ima visoko prisustvo druge valute, kada imate ovo što ste vi nazvali dolarizacijom, a kod nas se zapravo više zove evroizacija. Otuda NBS želi da istraje na nečemu što volimo da zovemo i u javnosti je, čini mi se, prihvaćeno kao – dinarizacija, ne zbog toga što mislimo da je to, uslovno da kažem, prirodno zalaganje centralne monetarne institucije koja emituje nacionalnu valutu (ali i zbog toga), već pre svega zbog ovoga o čemu ste vi govorili, a to je da kada imamo suviše visok stepen izloženosti domaćih fizičkih i pravnih lica deviznom riziku, kada ljudi, građani i pravna lica ostvaruju svoje prihode u dinarima, a imaju obaveze koje su vezane za drugu valutu, onda de fakto svi ti građani i sva ta pravna lica na sebe preuzimaju devizni rizik. Narodna banka Srbije je svesna tog rizika. Zato i promovišemo dinarizaciju, kao jedan proces koji stvara rezultate. Tokom prošle godine ukupan nivo kredita koji su izraženi u evrima ili vezani tj. indeksirani za kretanje kursa dinara i evra je opao u našem bankarskom sistemu sa nekih 76% na otprilike 68-69%. Dakle, ta dinarizacija o kojoj govorimo daje rezultate. Podsetiću vas, početkom ove godine, u kontekstu ovih mera o kojima govorimo, Narodna banka Srbije je donela i novu odluku o obaveznoj rezervi kojom je stimulisala domaće banke da se što je moguće više, prvo, finansiraju na kvalitetan način, dakle, sa dugoročnim izvorima finansiranja, sa kapitalom i subordiniranim kreditima i, drugo, u dinarima. Jer, podsetiću vas, obavezna rezerva na dinarske izvore finansiranja koji imaju rok dospeća preko dve godine je nula. To bi trebalo da bude dovoljno podsticajno da banke počnu da se finansiraju na način koji će sprečiti da prenose valutni rizik na građane i privredu Srbije. Otuda, ovo je jedan, rekao bih, napor koji želimo kontinuirano da sprovodimo u našem sistemu. Znamo da nije lako, jer svi nosimo psihološke tragove i sećanja na situaciju kada smo imali, s jedne strane, masovno rasprostranjenu nesolventnost bankarskog sistema, a s druge strane hiperinflaciju. To je veoma mnogo narušilo poverenje koje građani i preduzeća imaju u domaću valutu. Zadatak centralne banke, odnosno Narodne banke Srbije jeste da se to poverenje izgradi. Zakon o kome danas govorimo, dakle predlog ovog zakona, jeste jedan korak u ukupnom podizanju poverenja transaktora u finansijski sistem. Bez obzira na to što za ovaj predlog zakona mnogi smatraju da je, citiram, „antibankarski“ ili „u suprotnosti sa interesima banaka“ itd., podvlačim sledeću tezu: u suprotnosti sa interesima banaka je isto tako da domaći korisnici finansijskih usluga iz tog procesa izađu sa utiskom da to ne treba više da ponavljaju u svom životu; ako su jedanput uzeli kredit, da ga ne uzmu više nikada u životu. Tako se ne gradi finansijski sistem zemlje i tu nema perspektive ni za banke, za koje sam siguran da im neke od odredaba ovog zakona mnogo ne odgovaraju i ne prijaju na prvi pogled. Što se tiče plasmana banka, spomenuli ste da banke mogu da budu u relativno pasivnoj aktivnosti, da prikupljena sredstva vrlo često iz inostranih izvora, kojima su finansirale svoje aktivnosti u našoj zemlji, plasiraju bezrizično u repo operacije Narodne banke Srbije. Tačno je, to jeste bila situacija nekoliko godina unazad. Veliki deo plasmana banaka, nesrazmerno veliki, išao je u ove operacije. Podsetiću vas da bezrizične plasmane poslovne banke mogu da rade i na drugi način, a to je da investiraju u državne hartije od vrednosti, koje Srbija aktivno izdaje poslednjih meseci, rekao bih čitave prošle godine. Sve više se razvija ta kriva prinosa, odnosno vremenska struktura kamatnih stopa koja je važna u svakom sistemu. Da ne idem suviše u teoriju, ali treba biti svestan bitne razlike između ove dve vrsteplasmana. Kada poslovne banke investiraju u repo operacije tada je de fakto u dejstvu sterilizacija monetarnih agregata, dakle novac se povlači iz sistema i od tog novca nema nove ekonomske aktivnosti. Kada banke i drugi investitori investiraju u državne hartije od vrednosti taj novac ostaje u sistemu, tu nije u pitanju sterilizacija i od tog novca, u zavisnosti od toga kako se troši, može se pokrenuti i nova ekonomska aktivnost. Nemojmo zaboraviti da se sredstvima koja se prikupljaju kroz emitovanje hartija od vrednosti na tržištu od strane države ne mora finansirati samo nova javna potrošnja. Ta potrošnja može biti investiciona; mogu se, kao što smo pričali često u poslednje vreme, finansirati infrastrukturni projekti. Dakle, dosta toga ima još pred nama, ako mogu da se osvrnem i na to što nije neposredna tema današnje rasprave, da se uradi u našem sistemu, da se ukupno smanji cena finansiranja. Tačno je da kada je inflacija visoka Narodna banka, odnosno centralna monetarna vlast po pravilu poseže za svojim glavnim instrumentom, a to je rast kamatnih stopa. Taj rast kamatnih stopa ima za svoju konsekvencu nekoliko stvari. Jedna od njih je, pored ostalog, da se veći segment plasmana okreće za finansiranje, pre svega, tih bezrizičnih investicija. To nije naš dugoročni interes, ali ne smemo zaboraviti da su instrumenti monetarne politike ograničeni na referentnu kamatnu stopu, na obaveznu rezervu i na intervencije iz deviznih rezervi. To su alati koje NBS aktivno koristi, kao što znamo, poslednjih meseci i godina. Cilj nam je da se što je moguće pre inflacija vrati u ciljani nivo, sa što je moguće manjom cenom po pitanju ekonomske aktivnosti i zaposlenosti u zemlji. Onog trenutka kada se inflacija vrati u ciljani koridor stvoriće se ozbiljniji uslovi za relaksaciju monetarne politike. Podsetiću vas da je Narodna banka Srbije koristila instrument obavezne rezerve na jedan restriktivniji način početkom ove godine upravo zato da ne bi posezala za preteranim podizanjem kamatne stope, dakle, referentne kamatne stope Narodne banke. Hvala vam.
Pravo na repliku, narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Zahvaljujem, gospođo Čomić. Neće biti replika, nego zaista Narodnu banku Srbije smatram nečim što nije izvršna vlast i, ako dozvolite, postavila bih jedno pitanje: da li možemo sa zatečenim nivoima, načinima, modelima ponašanja da izađemo iz najneobičnije krize u kojoj se nalazimo? Od vas kao čoveka od struke, teorije, mladalačke kreativnosti očekujem da, na primer, ne idete sa merom da svaki devizni priliv ide na međubankarsko devizno tržište, gde ćemo da menjamo devize za dinare i da posle taj višak dinara sterilizacijom, koja ima visoki trošak, doprinosi inflaciji. Očekujem da vašu politiku suzbijanja inflacije na jedan način prati i izvršna vlast fiskalnim merama, a ne da vi podržavate njihove mere reprograma dugova u trenutku kada pričamo da smo prezaduženi i da nemamo odakle da vraćamo devizne kredite. Zaista, doživite ovo ne kao primedbu, već kao pitanje, zahtev da izađete sa nekim merama koje možda negde nisu viđene, ali čak i da jesu, evo, vezano za član 17: u Španiji, koja jeste članica evropske monetarne unije i koristi evro kao valutu, cene nekretnina se izražavaju u pezosima. Zahvaljujem što ste rekli da ćete razmisliti o tome, ali postoji mnogo dobre tuđe prakse koja je drugačija, nije uobičajena, ali je primerena našim okolnostima. Zaista je krajnji trenutak da politiku kursa i kamatnih stopa koristimo na način da ona bude efikasna, a ne tako da ona služi samo kao školski primer mogućnosti koje u praksi ne daju očekivani rezultat. Lično, ciljevima Narodne banke ne bih imala da zamerim, ali smatram da ne koristite dovoljno mogućnosti provere da li vaši ciljevi pogađaju metu i očekujem da to ubuduće činite češće. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Pošto se više niko ne javlja za reč, ni predstavnici poslaničkih grupa, ni bilo ko drugi ko bi imao pravo da iskoristi svoje pravo na reč iz člana 96, zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona. Zahvaljujem guverneru Narodne banke Srbije gospodinu Dejanu Šoškiću na učešću u raspravi. Ima dana kada je stvarno zadovoljstvo predsedavati sednicama i učestvovati na njima i drago mi je da, govorim u ime narodnih poslanika koji se i slažu i ne slažu, podržavaju i ne podržavaju Vladu, zaista iskreno zahvalim na učešću. Određujem pauzu od jednog časa. Rad nastavljamo u 16.35 časova otvaranjem načelnog pretresa o Predlogu izmena i dopuna Zakona o izboru narodnih poslanika. Hvala vam. [[Posle pauze – 16.35]] Poštovani narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Prelazimo na 5. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O IZBORU NARODNIH POSLANIKA (načela) Primili ste Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika, koji je podnelo 108 narodnih poslanika. Primili ste izveštaj Odbora za pravosuđe i upravu i izveštaj Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova pojedine poslaničke grupe, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Ujedinjeni regioni Srbije – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 24 minuta; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim sve poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas, takođe, da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Đuro Perić Poslaničku grupu PUPS. To je za sada informacija o jedinom ovlašćenom predstavniku. Druge poslaničke grupe, kada god smatraju da je to potrebno, mogu obavestiti o određivanju ovlašćenog predstavnika ili predstavnice poslaničke grupe, bilo kada, dok god teče rasprava u načelnom pretresu o Predlogu izmena i dopuna Zakona o izboru narodnih poslanika. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč, jer kada saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine obavestim da otvaram načelni pretres, to znači da je na osnovu člana 96. stav 4. onemogućeno da poslaničke grupe dalje podnose spiskove sa prijavama narodnih poslanika za reč. Molim vas da to učinite da bismo mogli da napravimo spisak govornika za deo sednice kada se poslanici javljaju na osnovu prijava za reč. Znači, saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS smatra da je povređen član 27. Poslovnika Narodne skupštine, iz sledećeg razloga: u holu Narodne skupštine izložene su umetničke fotografije sa motivima iz zemalja u regionu i na jednoj od tih fotografija kao zemlja porekla navodi se Kosovo. Srpska radikalna stranka smatra da je to velika uvreda za sve narodne poslanike, bez obzira na to kojoj poslaničkoj grupi pripadaju. Sa stanovišta Ustava, kao i sa stanovišta ovog poslovnika, Kosovo i Metohija je sastavni deo Republike Srbije i ne može da se tretira ni na koji način, pa čak ni kao vid nekog umetničkog izraza, kao zemlja u regionu. Shodno tome, Poslanička grupa SRS apeluje na predsednicu Narodne skupštine da učini sve da se slika sa tim tekstom što pre ukloni iz hola Narodne skupštine.
Izložba „Jugoistočna Evropa – Ljudi i kultura“ zaista u postavci ima i fotografiju „Kosovo“, u skladu sa Rezolucijom 1244, što je legitimni stav ove države. Gospodin Miloš Aligrudić.
Član 107. Vi ste predsedavajuća i vaše tumačenje koje ste maločas izneli je apsolutno sramotno i ruši dostojanstvo ovog doma. Ne postoji nikakav zvaničan stav Srbije u pogledu toga da se Kosovo označava kao posebna država u odnosu na Rezoluciju 1244. To ste sad izmislili. Mi tolerišemo u međunarodnim odnosima, na međunarodnim skupovima i u međunarodnim relacijama naslov „Kosovo“ sa asteriskom, odnosno zvezdicom i pozivom UNSC 1244. Tolerišemo ga. Ali, unutar ovog doma, u okvirima države Srbije, takvo tumačenje koje ste vi dali je apsurd koji je neprihvatljiv i mislim da ovo što ste rekli zaslužuje vaše izvinjenje.
Dame i gospodo, ova postavka je bila u Briselu. Potpuno identična postavka je i ovde. Molim da o ovome dalje ne govorimo jer ne možete dva puta o istom sadržaju, gospodine Martinoviću. (Aleksandar Martinović: Otkud znate o čemu hoću da govorim?) Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad dozvolite mi da vas obavestim da će deo današnje sednice, počev od 16.30 časova, sa galerije Velike sale Doma Narodne skupštine pratiti polaznici Diplomatske akademije „Koča Popović“ u Ministarstvu spoljnih poslova. To su: Sanja Babić, Janko Prica, Đorđe Rašević, Jagoda Lazarević, Biljana Mladenović, Miljana Mandić, Nataša Nikolić, Milan Budimir, Milan Soldatić, Danko Runić, Jasmina Miljković, Dejan Marinković, Marija Petrović, Ankica Kondić, Sonja Stojanović, Pavle Zelić, Branko Lazić, Jelena Kolo, Ivan Jojkić, Srđan Stošić, Tatjana Višacki, Olivera Nikolić, Miloš Marojević, Dragana Đurašinović Radojević, Ana Milanović, Nenad Petković, Jelena Šipić Ignjatović, Ksenija Milovanović, Nataša Ivanov, Minja Tepačević Stojanović, Dunja Nešković, Aleksandra Marković, Jasna Ristić, Slavica Janković, Milan Andrić, Milivoj Nedimović, Dragutin Radosavljević, Borjanka Simičević, Dragana Kameran, Tamara Đukanović, Jelena Stojanović, Milenko Špica i Nikola Šaranović. Pozdravimo aplauzom cenjene goste. Narodni poslanik Aleksandar Martinović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, koristim priliku da pozdravim goste na galeriji. Dobro je što su baš polaznici Diplomatske akademije tu da čuju ono što se danas govori u Narodnoj skupštini. Gospođo Đukić Dejanović, zaista sam neprijatno iznenađen vašom konstatacijom da je u skladu sa Ustavom Republike Srbije i Rezolucijom 1244 da se Kosovo (dakle, ne Kosovo i Metohija, nego Kosovo!) tretira kao zemlja u regionu. Izvinite, to nije tačno. Prema Rezoluciji 1244, ono što Kosovo i Metohija može da dobije jeste, citiram odredbe te rezolucije, „status široke autonomije u sastavu Republike Srbije“, a ne da bude zemlja u regionu. Šta to znači? Da ćemo sutra imati motive iz Vojvodine i pisaće – Vojvodina? Imaćemo motive iz južne Srbije, pisaće – južna Srbija? Na kraju će pisati – Beograd. Pa ćemo da idemo dalje, pisaće – Savski venac, pisaće – Rakovica itd. Šta će ostati od Srbije? Dakle, apelujem na vas da uklonite tu sliku. Ta slika je velika sramota, ne zbog motiva, nego zbog teksta koji se tu navodi. Dakle, ili uklonite sliku ili uklonite tekst, promenite, neka piše – AP Kosovo i Metohija, to bih nekako i mogao da razumem, ali da piše „Kosovo“, kao zemlja u regionu, to je zaista skandalozno! To zaista nema nikakvog smisla.
Naravno da je Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije i naravno da se radi o umetničkoj fotografiji i naravno da sam malopre već dala objašnjenje. Gospodin Miloš Aligrudić ima reč.
Ja bih kao šef poslaničke grupe o temi dnevnog reda. Da li može? Jesmo li počeli ili nismo? Ako nismo, nisam tražio povredu Poslovnika.
Molim vas, predlagač još nije dobio reč. Mislila sam da reklamirate Poslovnik. Delujete kao neko ko želi nešto da reklamira.
Mogu da reklamiram i to. Mislio sam da ćete mi dati reč zato što ne znam da li se predlagač uopšte javio.
Javio se predlagač, naravno. Predstavnik predlagača ima reč. Izvolite, gospođo Kolundžija.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, danas pred sobom imamo zakon o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika. U ime 109 narodnih poslanika koji su potpisali ovaj predlog zakona ovlašćena sam da kažem nekoliko reči i obrazložim, prvo, razloge zbog kojih donosimo ovaj zakon i, pod dva, razloge za rešenja koja se ovim zakonom predviđaju. Znamo da je Zakon o izboru narodnih poslanika donet još po Ustavu iz 1990. godine. Godine 2000. je donet zakon; 2004. godine je zakon menjan; Ustav Republike Srbije je usvojen 2006. godine. Dakle, pre svega, nastala je potreba da se ovaj zakon uskladi sa odredbama Ustava, i to je jedan od razloga zbog kojih ovaj zakon donosimo. Istovremeno, ustavna materija definisala je mnoga pitanja na drugačiji način u odnosu na Ustav iz 1990. godine, na osnovu kog je donet Zakon o izboru narodnih poslanika, i donela nove institute koje je bilo neophodno definisati preciznije zakonom. Mi, naravno, želimo da istaknemo da se zalažemo za to da Srbija što pre postane punopravna članica Evropske unije. Zalažemo se za to da Srbija svoj pravni i politički sistem uskladi sa standardima modernih i razvijenih zemalja Evrope. Naravno, zalažemo se za to da razvijamo naš politički i demokratski sistem u skladu sa najboljim uzorima koje vidimo među zemljama razvijene Evrope. Ono što smo hteli ovim zakonom da učinimo jeste, pre svega, da pođemo od osnovnih ustavnih principa. Ako mi dozvolite, ja ću ih parafrazirati: suverenost potiče od građana koji je vrše referendumom, narodnom inicijativom i preko svojih slobodno izabranih predstavnika i da nijedan državni organ, politička organizacija, grupa ili pojedinac ne može prisvojiti suverenost od građana; vladavina prava je osnovna pretpostavka Ustava i počiva na neotuđivim ljudskim pravima i pored ostalog se ostvaruje slobodnim i neposrednim izborima; jemči se i priznaje uloga političkih stranaka u demokratskom oblikovanju političke volje građana; političke stranke ne mogu neposredno vršiti vlast, niti je potčiniti sebi; Narodna skupština je najviše predstavničko telo i nosilac ustavotvorne i zakonodavne funkcije. Istovremeno, razmatrajući moguća rešenja mi smo… (Predsednik: Gospodine Krasiću, zamolila bih da ne ometate gospođu Kolundžiju.) Nema veze, ne smeta mi, govori o njemu, ne o meni. Ono što je bio orijentir narodnim poslanicima koji su preuzeli inicijativu da pristupe izradi ovog zakona s jedne strane jeste bio Akcioni plan Vlade Republike Srbije, kojim je Vlada Republike Srbije predvidela da do juna ove godine između ostalih zakonodavnih aktivnosti ima i onu koja obuhvata donošenje zakona o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika. Ceneći da za donošenje i sprovođenje ovog zakona nisu potrebna dodatna sredstva narodni poslanici su odlučili da oni budu nosioci inicijative za donošenje ovog zakona. Ne želim sada da ponavljam, svi narodni poslanici znaju, a mislim da i javnost dovoljno zna o tome, ovde je na inicijativu predsednice Skupštine bila formirana jedna radna grupa. Osim poslanika vladajuće većine, mi smo želeli da u ovaj posao uključimo i druge predstavnike političkih partija i poslaničkih grupa koje predstavljaju opoziciju, sa namerom da probamo da dođemo do rešenja oko kojih bismo mogli svi da se usaglasimo, naravno, nemajući iluziju da je moguće postići opšti konsenzus. Ono oko čega smo se usaglasili jeste da u predizbornoj godini ne treba menjati pravila izborne utakmice i da intervencije koje treba vršiti na ovom zakonu treba da budu samo one intervencije koje se tiču usklađivanja sa Ustavom i postizanja onih standarda koji jesu u skladu sa Ustavom, s jedne strane, ali jesu i standardi EU. To je bilo i naše polazište, ali i one međe koje su bile okvir za ono što smo želeli da uradimo. Naravno da nisu sporne one odredbe koje strogo primenjuju Ustav Republike Srbije, odnosno usklađuju odredbe ovog zakona sa Ustavom Republike Srbije. Zbog toga ću više pažnje posvetiti onim odredbama, a to se pre svega tiče dva člana u ovom zakonu kojima se menja Zakon o izboru narodnih poslanika, kojima se definiše način na koji može prestati mandat pre isteka vremena na koje je izabran i, s druge strane, na koji način i po kojim kriterijumima se nakon obavljenih izbora dodeljuju mandati narodnim poslanicima. Upravo ove dve teme su izazvale najviše polemike i bile predmet najžešćih kritika u Srbiji. Mnoge nevladine organizacije koje se bave izbornim zakonodavstvom, demokratskim principima imale su primedbe na način na koji je do sada zakon regulisao ova dva pitanja. Istovremeno, Ustavni sud Republike Srbije je u dva navrata raspravljao o ovim pitanjima. Odluka Ustavnog suda vezana je za, kolokvijalno nazvano,blanko ostavke, koje nisu bile utemeljene u pravnom sistemu, ali su bile deo političke prakse. Dakle, blanko ostavke je sud ocenio kao neustavne, smatrajući da ako je nosilac suvereniteta građanin i ako on svoj glas daje predstavniku naroda, onda ne može neko treći da u ime narodnog poslanika koji je dobio poverenje građana odlučuje o tome da li će neko biti poslanik ili neće. Druga stvar je pitanje redosleda po kojem se dodeljuju mandati. Tu postoji osnovni princip da ako su izbori neposredni, onda su stranke neko ko kreira političku volju građana, ko nudi građanima svoje izborne programe, ali nudi i kandidate, da je obaveza političkih stranaka da građani znaju ne samo koja će lista dobiti najveći broj glasova, već koji će kandidati na osnovu broja glasova predstavljati tu političku partiju u parlamentu Srbije. To je samo značilo da postoji jedan jedini način u sistemu koji ima Srbija, dakle, mi imamo proporcionalni sistem i Srbija je jedna izborna jedinica, i da je to moguće uraditi tako što će mandati biti dodeljivani na osnovu redosleda na listi koju stranke koje učestvuju na izborima nude građanima. Polazeći upravo od toga kako je Ustav definisao ova pitanja predložili smo da narodni poslanik samo lično može podneti ostavku i niko drugi u njegovo ime ne može raspolagati njegovim mandatom i ne može podnositi ostavku. Istovremeno, predložili smo rešenje po kojem stranke utvrđuju liste, ali nakon obavljenog glasanja i nakon izbora, a mandati se dodeljuju po redosledu na tim listama. Naravno da su sva ova rešenja izložena napadima i s jedne i s druge strane. Neki smatraju da ova rešenja nisu dovoljno čvrsta garancija da neće biti naknadnog upliva stranaka u proces koji je obavljen nakon izbora. Drugi tvrde da ova rešenja (u praksi možda ima argumenata za to) u velikoj meri mogu da prave problem prilikom vođenja kampanje, što se tiče motivacije pojedinaca, ali i građana da izađu da glasaju. Jer, ukoliko se zna da će na osnovu broja glasova kandidati biti određeni strogo po listi, to može da bude faktor koji će kandidate na listama političkih stranaka demotivisati da se ozbiljno angažuju u kampanji i možda će čak građane koji podržavaju tu političku stranku demotivisati da izađu i glasaju jer će pretpostaviti da njihov kandidat, ukoliko je pozicioniran nisko na listi, neće biti izabran. Opet želim da ponovim, ono što je za nas ključno jeste Ustav, od toga polazimo i tu se i završava sva intervencija koju smo predložili. Na to nas upućuju odluke Ustavnog suda. Svako ko tvrdi da su ove odluke neustavne, neka pogleda odluke Ustavnog suda i videće da je odluka Ustavnog suda u najvećoj saglasnosti sa rešenjima koja smo ovde ponudili. Naravno, ukoliko u okviru ove rasprave i rasprave u pojedinostima bude sugestija koje mogu da doprinesu poboljšanju ovog teksta, svakako smo spremni da to pažljivo saslušamo, ali ono što je za nas bitno jeste da se principi na osnovu kojih smo formirali ova rešenja u suštini ne mogu menjati. Da ne bude da nisam htela da kažem, mi smo se u ovom procesu konsultovali i sa Evropskom komisijom i sa Venecijanskom komisijom, to ne krijemo. Iskreno smo govorili od samog početka tog procesa da ćemo to raditi, smatrajući, ako već radimo jedan posao i želimo da ostvarimo cilj, a taj cilj je između ostalog i sticanje statusa kandidata, da je onda nerazumno taj posao raditi bez konsultacija sa onima čiju kvalifikaciju i ocenu očekujemo na kraju, kao i potvrdu da posao koji radimo jeste u skladu sa onim na šta smo se sami obavezali svojim opredeljenjem da hoćemo da postanemo članica EU. Hvala vam.
Zahvaljujem. Da li izvestioci odbora, gospodin Boško Ristić i gospodin Vlatko Ratković, žele reč? (Ne.) Po Poslovniku, narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Gospođo Đukić Dejanović, pozivam se na član 27. Smatram da danas posle podne vrlo nervozno vodite sednicu, ne znam šta je uticalo na vas. Sad ću da vam objasnim u čemu ste prekršili Poslovnik. U ovoj sali se stalno dešava, kada neki poslanik diskutuje, da se komentariše, dobacuje sa strane i to nije neki veliki problem. Moram samo da vas podsetim da smo mi davali veliku verbalnu podršku gospođi Nadi Kolundžiji uvek kada se u svom govoru pozvala na citat neke ustavne odredbe, računajući da se nešto čudno desilo, da su shvatili da postoji Ustav Republike Srbije i da on obavezuje. Nastojali smo da gospođu Kolundžiju usmerimo na član 102. stav 2. Ustava Republike Srbije, koji se odnosi na narodne poslanike. Ustavna je obaveza da Narodna skupština zakonom uredi uslove pod kojima narodni poslanik može mandat da stavi na raspolaganje svojoj stranci. To je ustavna norma. Oko te ustavne norme se vodi celokupna današnja debata o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika. Što se tiče onih delova slobodnog sastava mog prethodnika, da je Ustav neustavan, to sami procenite. Upozoravam vas, nemojte više da zloupotrebljavate Poslovnik i da samo mene opominjete, a ja plediram na poštovanje Ustava. Ako vam je to kriterijum, onda ćete morati da uvedete prislušne uređaje, pa ko god jednu reč kaže, svakog od njih upozorite, nemojte samo mene. Hvala.
Za vas nisu potrebni nikakvi prislušni uređaji, čuli smo svi koliko ste ometali gospođu Kolundžiju dok je govorila. Zaista vas molim da to više ne činite. Od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javio se gospodin Ružić, a zatim gospodin Aligrudić. Gospodine Ružiću, imate reč.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poslanici SPS ovaj predlog izmena i dopuna Zakona o izboru narodnih poslanika sagledavaju kao jedno prelazno rešenje, ali takođe i kao jedno demokratsko sazrevanje upravo u odnosu na odredbu člana 102. Ustava, koju su neke od mojih uvaženih kolega pominjale prethodno. Smatramo da jedan ovakav predlog zakona jeste baziran na onome što jeste intencija svakog ustava i svakog zakona, a to je da normira političku praksu, društvenu praksu, sve one procese koji se u jednom društvu dešavaju. Kažem da ovo sagledavamo kao prelazno rešenje, iz prostog razloga što još uvek nije dovoljno sazrela situacija da u predizbornoj ili izbornoj godini menjamo čitavo izborno zakonodavstvo. Neko će reći da smo sa tim malo zadocnili, neko će reći da ima vremena, ali, u svakom slučaju, postoji jedan džentlmenski dogovor, još od uvođenja višepartijskog sistema u Srbiji, da se u izbornoj godini ne čine bilo kakve promene u izbornom zakonodavstvu. S druge strane, politička praksa nas je demantovala da je član 102. Ustava Republike Srbije preko potreban u primeni. Već dve i po godine se taj institut, kolokvijalno nazvan „blanko ostavke“, u nekom pravnom okviru ne koristi, što je dovoljan dokaz da smo preživeli jedno demokratsko sazrevanje. Kao što je dovoljan dokaz to što smo u Ustav iz 2006. godine kao najviši pravni akt uneli tu odredbu zato što smo želeli da time sačuvamo demokratske institucije, da sprečimo da parlament postane politička pijaca gde bi neki tajkuni ili neke interesne grupe mogle da falsifikuju izbornu volju građana Srbije. Takođe je važno da poštujemo ono što Ustav kaže, a to je da su nosioci suverenosti ili suvereniteta naše zemlje građani Srbije. Zato je važno da oni koji će kritikovati ovaj predlog, koji može biti plod kritika i mislim da ima nekih nedorečenosti na koje ćemo i mi ukazati i zato kažem da se radi o prelaznom rešenju... Ali, moramo voditi računa i o odluci Ustavnog suda Republike Srbije koji tretira ovo pitanje, pre svega pitanje redosleda na listama političkih organizacija, koalicija ili grupa građana, i na taj način nam i imperativno daje obavezu da to ispravimo ovim izmenama i dopunama Zakona. Ustavni sud je ovo pitanje razmatrao i na osnovu Zakona o lokalnim izborima 2008. godine. Takođe, tretirao je ovo pitanje i u odnosu na Zakon o izboru narodnih poslanika. Ono što u političkoj praksi, ako ne gledamo normu i pravnu formu, jeste otežavajuća okolnost, to je da pre svega kod predizbornih koalicija može doći do određenih problema u tehničkom smislu, mehanizmima kako izvršiti dodelu i preraspodelu mandata. To se tiče onog formalnog dela, ali ta preraspodela, da ne budemo neiskreni jedni prema drugima i prema građanima, praktično će biti završena činom predaje te liste kada izađemo na izbore. Ono što smo ranije radili nakon izbora sada ćemo raditi pre izbora, što je mnogo transparentnije, poštenije, čestitije i časnije prema onima koje kandidujemo, ali i prema građanima Srbije kojima time jasno šaljemo poruku. Neke stranke će reći da će možda oni koji se nalaze niže na listama koje su predložene za ulazak u Narodnu skupštinu Republike Srbije biti demotivisani. Što se tiče Socijalističke partije Srbije, mogu da kažem da ozbiljne stranke sa time ne mogu imati problem, jer na listi od 250 kvalitetnih, referentnih ljudi možete prosto podastrti pred građane Srbije kadrovsku bazu. Da ovaj parlament broji hiljadu narodnih poslanika, Socijalistička partija Srbije ne bi imala problem da i hiljadu kvalitetnih ljudi ponudi i da u tom smislu pošalje jasnu poruku i javnosti i građanima Srbije za koga se opredeljuje. U tom delu moramo da sagledamo ne samo ovu imperativnu normu i odluku Ustavnog suda, već i sa čim koja od političkih partija raspolaže. Kada govorimo o pravilima izborne utakmice, pravila izborne utakmice su nešto što treba da bude definisano, normirano, dogovoreno, treba da imamo barem najmanji zajednički imenitelj u vezi s tim, ali ono o čemu ne možemo da razgovaramo a da o tome ne povedemo računa, jeste ta, u više navrata pomenuta, odluka Ustavnog suda i član 84. Zakona o izbornu narodnih poslanika. Ono što bi bilo mnogo bolje za građane Srbije, to je da je Vlada Republike Srbije predložila onaj zakon, u izmenjenom obliku, o lokalnim izborima, što bi umnogome olakšalo da ovaj problem koji tretira sada i republičke izbore rešimo na jedan zadovoljavajući način. Što se tiče jednog novog kvalitativnog pomaka, moram reći da je veoma važno, mislim da većina političkih partija u parlamentu to podržava, to što će se predstavnice manje zastupljenog pola, odnosno dame, prema ovim izmenama i dopunama Zakona, naći definitivno u određenom procentu u klupama ovog parlamenta, ovog doma. Nadam se da ta odredba da mora biti najmanje 25% neće značiti da će ih biti 25%, nego mnogo više. Mislim da protiv toga ne može niko da bude, osim onih koji ne poznaju ustavnu odredbu koja govori o ravnopravnosti polova u našoj državi. Ono što jesu određene rezerve, i sam predlagač ovog zakona... Napomenuću da Poslanička grupa SPS - JS nije jedan od predlagača ovog predloga zakona, ali ono što je važno jeste da je i sam predlagač izneo spremnost da sve one sugestije koje su u skladu sa odlukama Ustavnog suda i sa mišljenjem Evropske komisije, ali pre svega Venecijanske komisije, mogu da budu uzete u obzir i da postanu sastavni deo ovog zakona. U odnosu na te predloge i na predlog poslanika Socijalističke partije Srbije, ali i nekih drugih partija, i PUPS-a i Jedinstvene Srbije, ali i ostalih poslaničkih grupa, ukoliko budu prihvaćeni, a budu u skladu sa onim što jeste intencija i mišljenje Venecijanske komisije, ali i komplementarni odlukama Ustavnog suda, smatram da će se na taj način ovim izmenama i dopunama Zakona normirati ne politička potreba, nego politička realnost koja će nas sačekati na sledećem izborima, u sledećem izbornom ciklusu. Ni na koji način ne možemo oceniti da je ovo jedan zaokružen, sistemski zakonski pristup; ovo je samo inicijativa ili inicijalna kapisla za jasno, sistemsko formulisanje izbornog zakonodavstva, koje će, uveren sam i nadam se, nadamo se svi u SPS-u, uslediti nakon sledećeg izbornog ciklusa, odnosno sledećih republičkih izbora. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Pošto su se zapravo svi predstavnici, odnosno predsednici poslaničkih grupa javili, ići ćemo od najmanje ka najvećoj poslaničkoj grupi. Predstavnik PUPS-a gospodin Đuro Perić ima reč.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, donošenje zakona o izmenama i dopunama Zakona o izboru narodnih poslanika po hitnom postupku proizilazi, po mom mišljenju, prevashodno iz preporuke Evropske komisije radi ubrzanja sticanja statusa kandidata Republike Srbije za članstvo u EU, jer je utvrđeno da Zakon o izboru narodnih poslanika treba izmeniti do juna 2011. godine. Pored toga, ovim zakonom usklađuju se odredbe Zakona o izboru narodnih poslanika donete 2000. i 2004. godine sa Ustavom Republike Srbije, kao i sa zakonima koji uređuju pojedina pitanja od značaja za izbor narodnih poslanika (Zakonom o uređenju sudova, Zakonom o jedinstvenom biračkom spisku, Zakonom o političkim strankama, Zakonom o upravnim sudovima). Ovim izmenama i dopunama predloženog zakona naš politički i pravni sistem se potpunije usklađuje sa evropskim principima i vrednostima i potvrđuje načelo da su građani nosioci suverenosti, pa im se obezbeđuje ustavno pravo da na izborima odlučuju o tome koji će ih kandidati predstavljati, čime se otklanjaju elementi posrednosti u izborima. Prestanak mandata narodnog poslanika pre isteka vremena na koje je izabran predstavlja stvarnu i slobodno izraženu volju narodnog poslanika i lični čin neposredno izabranog predstavnika građana i na taj način se dosledno primenjuje ustavni princip da niko ne može prisvojiti suverenost od građana. Članom 14. Predloga zakona vrše se dopune člana 88. postojećeg zakona, na taj način što se posle stava 1. dodaje novi stav 2. prema kome poslanik podnosi ostavku Narodnoj skupštini Republike Srbije, overenu u skladu sa zakonom (to je novina), u roku od tri dana od dana overe. Umesto dosadašnjeg stava 3, po kome se tek na prvoj narednoj sednici Skupštine konstatovao dan prestanka mandata, dopunom se precizira da dan prestanka mandata Narodna skupština konstatuje odmah posle prijema obaveštenja o razlozima za prestanak mandata poslanika na sednici koja je u toku, odnosno na prvoj narednoj sednici, kako je ranije bilo. Na ovaj način se faktički završava period blanko ostavki narodnih poslanika. Svakako da je značajna promena u zakonu i to što se članom 15. menjaju odredbe člana 92. zakona tako da se dosledno primeni princip dodele poslaničkog mandata prema redosledu kandidata na izbornoj listi. Brisan je stav 2. člana 92. prema kojem je mandat pripadao političkoj stranci sa čije izborne liste je bio izabran poslanik kome je prestao mandat. Umesto takvog rešenja, predloženo je da kada poslaniku prestane mandat pre isteka vremena na koje je izabran mandat se dodeljuje prvom sledećem kandidatu sa izborne liste kome nije bio dodeljen mandat. Jedino odstupanje od redosleda na izbornoj listi je posledica obaveze da manje zastupljeni pol na izbornoj listi bude u određenom procentu predstavljen u Narodnoj skupštini tako što se upražnjeno mesto narodnog poslanika manje zastupljenog pola na izbornoj listi popunjava kandidatom istog pola sa iste izborne liste. Inače, članom 8. Predloga zakona precizira se rešenje člana 40a Zakona tako da među svaka četiri kandidata na izbornoj listi može da bude i više od jednog kandidata pripadnika manje zastupljenog pola na listi, pri čemu se strogo vodi računa da na izbornoj listi mora biti najmanje 30% pripadnika tog pola. U vezi sa ovako predloženim promenama u članu 92. Zakona koje su formulisane u članu 15. Predloga zakona, Poslanička grupa PUPS je predložila amandman na ovaj član kojim bi se utvrdilo da se na listama stranačkih koalicija primeni princip, analogno ovome za manje zastupljeni pol, da se u slučaju kada narodnom poslaniku jedne od članica koalicije prestane poslanički mandat upražnjeno mesto narodnog poslanika popunjava sledećim kandidatom sa liste iste članice stranačke koalicije čijem je narodnom poslaniku prestao mandat. Mislimo da je to sasvim logično, jer bi se u suprotnom u takvim slučajevima potpuno promenili odnosi u stranačkoj koaliciji u pogledu mogućeg broja narodnih poslanika pojedinih članica. Čini se da su se prilikom javnog slušanja o Predlogu zakona oko ovakvog pristupa usaglasile u velikom broju poslaničke grupe i pozicije i opozicije. Inače, o ovom našem amandmanu biće više reči u toku pojedinačne rasprave. Između ostalog, važno je istaći da se Predlogom zakona utvrđuje da izbore za narodne poslanike umesto, kao do sada, predsednika Narodne skupštine, ubuduće raspisuje predsednik Republike. Isto tako, novina je da od dana raspisivanja do dana održavanja izbora ne može proteći manje od 45 ni više od 60 dana, a do sada je bilo 90 dana. Jedno od bitnih pitanja je i brisanje u celini dosadašnjeg člana 84. i formulisanje novog člana, po kome će RIK najkasnije u roku od deset dana od dana objavljivanja ukupnih rezultata izbora sve dobijene mandate sa izborne liste dodeliti kandidatima po redosledu na izbornoj listi, počev od prvog kandidata sa liste. Ovakvo rešenje je u skladu sa stavom Ustavnog suda da redosled kandidata na listi obavezuje podnosioca izborne liste pri raspodeli dobijenih poslaničkih mandata da se mandati dodeljuju kandidatima po redosledu po kojem su njihova imena navedena na izbornoj listi. Predloženo rešenje je takođe u skladu sa zajedničkim mišljenjem Venecijanske komisije Saveta Evrope i Kancelarije OEBS-a za demokratske institucije i ljudska prava, kojim je inače kritikovan postojeći član 84. jer omogućava političkim strankama da nakon izbora proizvoljno izaberu koji će kandidati sa izbornih lista postati narodni poslanici, čime se ograničava transparentnost sistema i političkim strankama daje mnogo snažnija pozicija u odnosu na kandidate sa izborne liste. Poslanička grupa PUPS se nada da ćete prihvatiti njen amandman na član 15, u vezi sa članom 92. Zakona, pa će u tom slučaju u danu za glasanje podržati Predlog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Balint Pastor ima reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, SVM se zalaže za to da građani imaju pravo izbora, a ne samo pravo glasanja. S druge strane, zalažemo se za slobodan mandat narodnih poslanika, odnosno predstavnika građana Republike Srbije. Što se tiče slobodnog mandata, znamo da mandat može da bude u teoriji slobodan ili imperativan. Kod imperativnog mandata veza između birača i predstavnika je pravne prirode i u tom slučaju ta veza ne prestaje činom izbora. Kod imperativnog mandata birači imaju mogućnost davanja obaveznih uputstava. Predstavnici imaju dužnost podnošenja izveštaja, a postoji mogućnost opoziva. Ova vrsta mandata je bila karakteristična za Evropu do 18. veka, bila je karakteristična za staleške skupštine. Danas u određenim državama Evrope postoji ustavno rešenje koje eksplicitno zabranjuje svaki imperativni mandat. Takav ustav ima, na primer, Republika Francuska. Kod slobodnog mandata odnos između birača i predstavnika nije pravne nego je političke prirode. Ova vrsta mandata je karakteristična za bezmalo sve države Evrope, ali, kao što sam malopre rekao, kada pravimo klasifikaciju na slobodne i imperativne mandate, onda uzimamo u obzir karakter veze između birača i predstavnika. U Srbiji danas u praksi, nažalost, postoji stranački imperativni mandat. Ta veza nije političke nego je pravne prirode, ali ne postoji između birača i predstavnika birača tj. narodnog poslanika, već između poslanika i stranke sa čije liste je kandidat ušao u Narodnu skupštinu i stekao mandat. Što se tiče slobodnog mandata, on počiva na teoriji o nacionalnom suverenitetu iz 18. veka. Suština ove teorije jeste da poslanik nije samo predstavnik svojih birača već je predstavnik svih građana, tj. celokupne nacije. Nažalost, danas možemo konstatovati da je Srbija praksom tzv. blanko ostavki otišla nekoliko koraka unazad i u odnosu na rešenja iz svoje ustavne istorije. Prema Namesničkom ustavu Srbije iz 1869. godine, narodni poslanici nisu bili predstavnici samo onih koji su ih izabrali, već celog naroda. To, nažalost, prema današnjem stanju stvari ne možemo reći, jer postoji stranački imperativni mandat. Naravno, mi u Savezu vojvođanskih Mađara priznajemo i poštujemo ulogu stranaka u ustavnom poretku Republike Srbije, ali to ne znači da mandat treba da pripada stranci. Štaviše, mandat ne može da pripada stranci, mandat pripada mandataru, tj. narodu. Kao što znamo, u članu 102. stav 2. Ustava Republike Srbije piše da je narodni poslanik slobodan da, pod uslovima određenim zakonom, neopozivo stavi svoj mandat na raspolaganje političkoj stranci na čiji predlog je izabran za narodnog poslanika, ali je pitanje da li narodni poslanik stvarno ima mogućnost, da li ima pravo da raspolaže svojim mandatom? Mi mislimo da nema pravo na takav način da raspolaže mandatom, zbog toga što je slobodni mandat poslanika javna funkcija, a nije subjektivno pravo kojim narodni poslanik, ugovorom ili na neki drugi način, može slobodno raspolagati. Ovde se poslednjih nedelja mnogi pozivaju na mišljenje Venecijanske komisije, na mišljenje Evropske komisije i to je, naravno, u potpunosti legitimno. Ne mislim da postoji bilo šta sporno u tome što je Narodna skupština tražila mišljenje Venecijanske komisije i Evropske komisije, zbog toga što to čine i punopravne članice EU, a kamoli države koje tek treba da postanu, odnosno koje će, nadamo se, tek u bliskoj budućnosti postati kandidat za punopravno članstvo u EU, ali smatramo da su od mnogo većeg značaja odluke Ustavnog suda Republike Srbije. Time ću preći na ovu drugu temu, vezano za ono što sam rekao – da, po nama, građani treba da imaju pravo izbora, a ne samo pravo glasanja. Ustavni sud Srbije je u tri navrata raspravljao o ovim pitanjima o kojima mi danas raspravljamo u Narodnoj skupštini; mislim na redosled na listi, odnosno na raspodelu mandata narodnih poslanika. Prva odluka Ustavnog suda Srbije datira još iz 2003. godine, druga iz 2010. godine. Doduše, to je bila odluka Ustavnog suda u vezi sa Zakonom o lokalnim izborima, ali iz obrazloženja te odluke Ustavnog suda na nedvosmislen način možemo doneti zaključak šta je bila namera Ustavnog suda u odnosu na mandat, bilo da se radi o odborničkom ili poslaničkom mandatu. Treća odluka Ustavnog suda Republike Srbije, vezano za Zakon o izboru narodnih poslanika, doneta je 14. aprila 2011. godine. Ova odluka je značajna pre svega zbog toga što se danas stvara privid da će tek sada Narodna skupština na drugačiji način urediti pitanje raspolaganja, odnosno pitanje redosleda na listi, odnosno na koji način se raspoređuju mandati. To jednostavno nije slučaj, zbog toga što je 14. aprila Ustavni sud u svojoj odluci ocenio da član 84. Zakona o izboru narodnih poslanika nije u saglasnosti sa Ustavom Republike Srbije. To znači, kolokvijalno rečeno, da je ovaj član zakona ukinut 14. aprila ove godine. Znači, neće sada Narodna skupština odrediti, odnosno uvesti rešenje prema kojem će podnosioci liste morati da poštuju redosled kandidata sa liste, nego je to već danas tako, odlukom Ustavnog suda Republike Srbije. Zbog čega kažem da se mi zalažemo za pravo izbora građana, a ne samo za pravo glasa, odnosno za pravo glasanja? Citiraću dve-tri rečenice iz odluke Ustavnog suda Srbije od 14. aprila 2011. godine. U obrazloženju stoji: „Time što nije u obavezi da poštuje redosled kandidata na izbornoj listi politička stranka suštinski vrši izbor narodnih poslanika, gospodareći poslaničkim mandatima koji su pripali toj listi. Na ovaj način, po oceni Ustavnog suda, ne samo da se ruši sam princip neposrednih izbora, već se obesmišljava ideja reprezentacije naroda, odnosno građana. Polazeći od navedenih razloga, čvrsto zastupajući stav da se pojedinačni poslanički mandati, bez bilo kakvih izuzetaka, dobijaju samo po redosledu naznačenom na izbornoj listi, Ustavni sud je utvrdio da odredbe člana 84. Zakona nisu u saglasnosti sa Ustavom.“ Mi u danu za glasanje nećemo doneti rešenje da se redosled mora poštovati, nego ćemo doneti rešenje, odnosno formulisaćemo odredbu po kojoj će RIK dodeliti mandate vodeći računa isključivo o redosledu na izbornoj listi, u roku od deset dana od okončanja izbora. Smatramo da je to rešenje ispravno. Još jednom kažem, građanima treba omogućiti pravo izbora. Još malo bih se vratio na pitanje tzv. blanko ostavki. Malopre sam citirao član 102. stav 2. Ustava Republike Srbije, kojim je na neki način uveden institut blanko ostavki. Naravno, mi u pravnom sistemu Republike Srbije nećemo naići na termin blanko ostavki, ali je predviđena mogućnost da poslanici pod određenim uslovimaraspolažu svojim mandatom. Malopre sam rekao da, po nama, poslanik ne može da raspolaže mandatom jer mandat nije ugovor. Mandat ne pripada poslaniku, nego narodu. S druge strane, kada sam spomenuo član 102. Ustava želim da spomenem još neke članove, a to su: član 2. koji govori o tome da suverenost potiče od građana koji je vrše preko svojih slobodno izabranih predstavnika; član 3. govori o tome da se vladavina prava ostvaruje slobodnim i neposrednim izborima; član 5. definiše da političke stranke ne mogu neposredno vršiti vlast, niti je potčiniti sebi; član 52. govori o tome da su izbori slobodni i neposredni. Kada pogledamo ove četiri odredbe Ustava, s jedne strane, a s druge strane član 102. Ustava Republike Srbije, možemo zaključiti da postoji kolizija, na neki način, između ovih ustavnih odredaba. Nesporno je, bar po nama, da su ustavne odredbe koje govore o suverenosti, o vladavini prava, o političkim strankama i o tome da su izbori slobodni i neposredni šireg domašaja i opštijeg značenja od odredbe člana 102. stav 2. Ustava Republike Srbije. Ove ustavne odredbe o suverenosti, izborima, vladavini prava čine temelje naše ustavne konstrukcije. Zbog toga mislimo da je članom 102. promenjen karakter mandata, jer iz njega proizilazi da poslanik predstavlja stranku, a to ne proizilazi iz ovih ostalih temeljnih i suštinskih ustavnih odredaba, koje su šireg domašaja. Kada sam malopre govorio o slobodnom mandatu pomenuo sam Namesnički ustav Srbije iz 1869. godine i rekao sam da je ova praksa koja postoji u Srbiji korak unazad u odnosu na to rešenje od pre 140 godina. Mogao bih da navedem jedan sličan primer i u vezi s poštovanjem redosleda sa liste, odnosno poštovanjem principa slobodnih i neposrednih izbora. Prema Ustavu Kraljevine Srbije iz 1888. godine (tada je na vlasti bio kralj Milan, ako se ne varam), bilo je predviđeno da se pojedinačni mandati dodeljuju po redosledu na izbornoj listi. To je bilo demokratsko dostignuće pre 130 godina. Nažalost, Srbija će to rešenje ponovo uvesti tek sada, odnosno, kao što sam malopre rekao, to je uvedeno pre nekoliko nedelja kada je Ustavni sud ukinuo član 84. Zakona o izboru narodnih poslanika. Iz svih tih razloga mi ćemo u danu za glasanje podržati predložena rešenja. Raduje nas što će građani Srbije, posle svih ovih godina, imati ponovo pravo izbora, a ne samo pravo glasa i što će mandat biti slobodan. Naravno, podržavamo i rešenje prema kojem među svaka četiri kandidata najmanje jedan kandidat treba da bude pripadnik manje zastupljenog pola. Hvala.
Narodni poslanik Čedomir Jovanović ima reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, za nas iz Liberalno-demokratske partije ova rasprava ima smisla samo zbog toga što ljudi koji nas sada slušaju mogu i na ovom primeru videti koliko smo zapravo mi u pravu i koliku štetu plaća ova zemlja zbog toga što većina drugih aktera političkog života zemlje tako nešto odbija da prihvati. Ovo nije tema za našu stranku, gospođo Kolundžija, ali je ovo bila tema i za nas i za sve one druge koji su podržali ustavnu reformu u zemlji 2006. godine, zbog toga što je tada bilo jasno dokle ćemo stići tražeći format za ovo društvo koji će očuvati u njemu sve ono što je loše, zbog čega je i samo društvo bilo uništeno. Umesto da 2006. godine kroz dijalog sa građanima, kroz svaku vrstu rasprave dođemo do odgovora kakav politički sistem želimo, do mehanizma kojim ćemo štititi građanske slobode i ljudska prava, do životne perspektive koja treba, s jedne strane, da zadovolji potrebu ovog društva da očuva svoj odnos prema Kosovu i, s druge strane, da očuva mogućnost da se ono razvija na razvojnim osnovama, mi smo odlučili da sami sebe krademo, varamo, podmećemo. I, evo nas u 2011. godini, raspravljamo o partijama na takav način, zapravo samo podržavajući imitaciju političkog života koji treba ovu zemlju da uveri kako se zapravo mi menjamo kroz postupak evropskih integracija. Onog trenutka kada je Ustavni sud, ili ono što je od njega bilo moguće dobiti, stavio van snage član 84. Zakona o izboru narodnih poslanika iz 2000. godine, svaka stranačka rasprava o toj temi je prevaziđena. Ustavni sud je sa pet godina docnje rekao ono što je rekla naša stranka, ali i većina koja nije podržala Ustav, recimo, ne pristajući na ostavku kao oblik političke kontrole mandata poslanika, iako i vi i ja, pored toga što nam je jasno zašto su ostavke unete u Ustav, imamo obavezu da o tome otvoreno govorimo ovde. Odluka Ustavnog suda i ova reforma zakona ne vodi nas u Brisel, vodi nas na buvlju pijacu, gospođo Kolundžija, na kojoj će se opet prodavati poslanički mandati, a vlade rušiti kao što su rušene 2003. godine, kada je naša parlamentarna većina tu većinu izgubila kupovinom poslanika, ili kao što je to bio slučaj 2005. godine, pa tako nešto nije dopušteno, između ostalog, ni ovakvom jednom krutom normom. Dakle, umesto u Brisel, stižemo na pijacu, tamo gde se nalaze sve lokalne samouprave od onog trenutka kada je Ustavni sud van snage stavio i ostavku kao oblik zaštite odborničkog mandata, što je takođe bilo predviđeno zakonima ove zemlje. Zašto je to važno? Zbog toga što moramo u fokus da stavimo suštinu. Reforma političkog sistema ne može biti svedena na otklanjanje nečega što je isključivo posledica grubih unutrašnjih nesporazuma, zloupotreba, manipulacija koje su dovele do mutacije, koja je neizdrživa, političkog života u ovoj zemlji. Na čemu počiva jedan demokratski poredak? Na parlamentu. Kakav je status našeg parlamenta? Uz sve napore da ovaj parlament izdignemo do onog nivoa na kome on mora biti u jednom ambicioznom demokratskom i modernom društvu, mi smo u tome neuspešni. Na prste ruke mogu da nabrojim kolege poslanike, bez obzira na to da li su iz vlasti ili opozicije, koji su zadovoljni zbog toga što su poslanici. To njihovo nezadovoljstvo ne proizilazi iz činjenice da oni sami nešto loše rade, nego pre svega iz utiska da su topovsko meso propalih politika koje su nas ovde u ovo kasno popodne dovele da raspravljamo sami o sebi. Šta je prvi problem naše politike? Nemamo ljude u politici. Mi nemamo ljude u politici. Nemamo društvo u politici. Oni koje ste pomenuli tražeći neku argumentaciju za to što radite, jer je valjda grubo ovde reći da ako ova zemlja želi u Evropu mora pristati na pravila Evrope jer se neće sedamsto miliona ljudi prilagoditi potrebama nas sedam miliona... Pomenuli ste Ustavni sud i nevladine organizacije koje su kritikovale pravo stranaka da zloupotrebljavaju volju građana. Reći ću vam da je najglasnija nevladina organizacija bila ona koja je pisala zakon sa tom normom, mislim na CESID. Najglasnija. Oni su to pisali. Pa, ko vodi politiku u ovoj zemlji? Nevladine organizacije ili stranke? Ustavni sud. Ovo je objašnjenje Ustavnog suda. Evo profesora prava u poslaničkoj grupi, on će detaljnije govoriti o održivosti argumentacije Ustavnog suda. Samo ću vam citirati jednu besmislicu, i zbog toga nisam srećan: „Sud je mišljenja da se osporeni način dobijanja pojedinačnog poslaničkog mandata nalazi u veoma napetom odnosu sa ustavnim načelom ravnopravnosti polova.“ Mi, gospođo Kolundžija, treba da kažemo istinu da smo prepušteni sami sebi i da, na svu sreću, ukoliko imamo sposobnosti da formulišemo svoje ciljeve, možemo računati na podršku onih koji su uspešni i koji se osećaju dužnim da nam u tom poslu pomognu, ali ne mogu umesto nas da ga završe, a to je Evropska unija. Prvi problem ove reforme je to što je ona zapravo bez sadržaja. To znate vi, to znam ja. Mi smo učestvovali koliko smo mogli u radu te grupe, tražeći neki model kojim bismo mogli da zadovoljimo ono što je potreba političkog života u zemlji, a to su ljudi u politici. Prvo, jedna od besmislica je da građani ne znaju za koga glasaju. Znate šta, možda je nekada, u vreme prote Đurića, bilo važno biti deo nekog stada, ali ne bih potcenjivao ovo društvo, građani glasaju za politike. Mi njima predlažemo Srbiju u NATO-u, a ne Ivana Andrića koji će ih za ruku odvesti u NATO; obrazovanje u fokusu rada buduće vlade, a ne profesora Ranđelovića kao nekoga ko će ih učiti. Glasaju za politike. U prošlosti, o tome je govorio gospodin Pastor, bez medija, bez direktne komunikacije, bilo je nužno poznavati nekog lično da bi mogao da utičeš na odluke koje će taj neko u tvoje ime doneti. Ali, mi treba da gledamo u budućnost, da sada stvaramo politički sistem koji će moći da izdrži onaj pritisak kojem će zemlja biti izložena hteli mi to da priznamo ili ne, pre ili kasnije, bolje pre; pritisak suštinskih reformi koje se moraju sprovesti, od kojih možemo bežati, ali će onda biti teže, biće teže stići do cilja i, naravno, biće skuplje. Celovita reforma političkog sistema, to je ono što nam je bilo potrebno. Hoću da vam kažem, zbog toga što mislim da je važno to reći, da ne možemo da donosimo ovakve zakone, a da pristanemo na ambijent u kojem nas milioni posmatraju. Po svojoj prirodi mi odgovaramo za svoje postupke i imamo pravo da se staramo o svojoj deci do njihovog punoletstva. Ni vi, ni ja, ni bilo ko u ovoj sali nema pravo da veruje da je dužan da živi život miliona ljudi. Ako ovo društvo želi da ima parlamentarnu demokratiju, onda mora preuzeti svoj deo odgovornosti. Ta odgovornost koju od njih očekujemo i nas obavezuje sada na vrlo jasan stav. Ovom odlukom koju ćemo sada formalizovati, nakon odluke Ustavnog suda, mi ćemo samo skloniti jednu obavezu sa liste preostalih poslova čiji je završetak uslov za dobijanje statusa kandidata za EU. Šta ćemo izgubiti? Izgubićete, gospođo Kolundžija, mogućnost, koju smo mi uvek koristili, da se jedan „Džon Do“, jedno n.n. lice za čitavu Srbiju pojavi u parlamentu. Kada će neki Kenan Hajdarević ponovo doći u Skupštinu Srbije? Kada će doći jedna Judita Popović, koja je potpredsednik Skupštine? Kada će doći jedan Bojan Đurić sa 32 godine? Ivan Andrić? Oni su stigli zato što su imali dobre rezultate u zemlji u kojoj kriterijum rada nikada nije bio vrednovan; mi ga trajno udaljavamo iz politike i to je činjenica. „Lezi hlebu da te jedem“, „Niko ne može da me plati tako malo koliko malo mogu da radim“, „Budi klimoglavac i podanik“, to su principi na kojima mislimo da gradimo modernu Srbiju, sposobnu da ostvari ciljeve koje generacije pre nas nisu uspele, da uhvati priključak sa vremenom kojem pripadamo. Jedina istina. Ko je za to kriv? Da li oni koji kažu – ne može ovako kako je? Ne. Nije za to kriv Stefan File. Nije kriva Evropska komisija. Nije za to kriv ni Ustavni sud ovakav kakav je. Opet mi. Zakasnili smo, gospođo Kolundžija. Na sto krupna pitanja, krupne probleme, u kakvoj zemlji želimo da živimo. Je lʼ želimo da živimo u zemlji u kojoj je moguće voditi politiku koja urniše društvo dvadeset godina, a onda preći u drugi red parlamenta i biti oslobođen svake vrste odgovornosti za to što si radio? Takav smo sistem uspostavili. Je lʼ želimo da živimo u zemlji, jedinoj zemlji na planeti, u kojoj se postavlja pitanje odakle strankama novac? Stranke novac mogu da dobiju iz budžeta ili od onog ko novac ima, nema trećeg puta. Zašto se lažemo? Je lʼ želimo da živimo u zemlji u kojoj smo osuđeni ili na predsednika koji će biti klovn ili na premijera koji će to biti? Dvadeset godina kroz taj predsednički i premijerski sistem imamo, praktično, jedno veliko iskustvo: ili smo imali jakog predsednika i karikaturu od svake druge institucije, ili nam je predsednik bio karikatura pa je onda premijer radio poslove i za sebe i za predsednika, pa nismo imali državu. Ustavnu reformu pred nas, sa vizijom zemlje u kojoj do sreće treba da dođu naša deca, pošto, koliko se sećam, mi već petnaest godina te poslove radimo. Nemamo više pravo da mislimo o sebi kao o ljudima koji će biti savremenici tih ideja, nego kao o nekom ko je možda njihova preteča i time možemo da budemo vrhunski zadovoljni. Dakle, prvi problem, i to ovo zemlja treba da zna, naravno da je besmisleno da 2011. godine kažemo – nećemo da glasamo za ovaj zakon jer smo mi rekli pre pet godina da je danas sreda, pa se ne slažemo sa vama koji to sada kažete. Glasaćemo za zakon, glasaćemo. Zbog toga što glasamo protiv svoje volje, birajući između dva zla, postajemo akteri najtromijeg, najretrogradnijeg političkog sistema u Evropi, u zemlji kojoj treba najdinamičniji razvoj. Šta će to značiti? Prvo da odgovorim na te besmislice i da kažem da je poražavajuća istina da ste opredeljenjem za populizam i demagogiju pre svega vi iz vlasti dozvolili da se uništi parlament, da se potpuno degradiraju stranke, koje su i same veoma odgovorne za gubitak svakog kredibiliteta, pa ste tako i nas učinili delom tog koncepta, koliko god mi mislili da nam na tom nivou svakako nije mesto. Umesto partija koje su arbitrirale posle izbora birajući svoje predstavnike u parlamentu – neke su možda grešile, ali sam uveren da smo mi uvek donosili ispravne odluke zato što smo poštovali rezultat i negovali takmičenje u stranci – mi ćemo sada ovim izmenama dobiti stranke koje obesmišljavaju izbore kao takve. Jer, znate, kada dođete i dobijete fiksni meni u restoranu, loša je kuhinja. Pa ćemo umesto onih koji vas varaju, ali možda nekad i budu dobri, imati klin-čorbu odmah u startu. Pre raspisivanja izbora mandati su podeljeni. Posledica toga – 250 ljudi će biti u parlamentu, ostali nemaju čak ni mogućnost da se nadaju tako nečem. Ko su ti ljudi? Mi se nadamo, na primer, 20-25 sa naše liste. U svom zenitu, gospođo Kolundžija, vaša stranka je imala 60 mandata. I da kažemo da će ljudi ceniti to što vi radite, ali teško možemo biti objektivni, verujem da ćete imati preko tih 60 nakon budućih izbora, ajde da kažemo da će biti i 80, šta će sa ostalih 170 kandidata da radi Demokratska stranka? Ne zato što nema 170 kvalitetnih ljudi; kako reče Ružić, imamo sigurno u svakoj stranci, bar po našim uverenjima, više od onih koje kandidujemo; uvek je problem zatvoriti te liste jer nekome kažete – sačekaj četiri godine za svoju priliku. Ali, šta ćemo sa tih 170 opština u kojima žive ljudi od kojih očekujemo da glasaju, kojima se obraćamo preko bilborda, spotova, pišemo im pisma, pravimo mitinge i kažemo reformisali smo izborno zakonodavstvo, sada vi birate svog predstavnika? A oni kažu – pa gde je moj predstavnik, on je na takvom mestu da mu ni podrška simpatizera kineske Komunističke partije nije dovoljna da uđe u parlament? Eto, to je ono što mi radimo, prepušteni sami sebi. Pa, nije ovo vaš problem. Drugo važno pitanje, pitanje ostavki. Znate šta, od lošeg rešenja, odnosno od rešenja koje je otvaralo mogućnost zloupotreba mnogo je gora apstrahovana sloboda, koju ćemo preskupo platiti. Mnogo je gora. Ne treba nama Vikiliks da bismo shvatili šta se u ovoj zemlji dešavalo iza Zakona o informisanju, da li je tako? Ne treba nam sutra depeša neke druge ambasade da bismo shvatili šta se dešavalo ovde kad je uhapšen Radovan Karadžić. Nemojte da šminkamo ono što se ne može šminkati. Ova zemlja nije prelomila po pitanju svoje evropske ili antievropske orijentacije. U ovom parlamentu je dve trećine poslanika glasalo za energetski sporazum, koji je od nas napravio jedinu evropsku koloniju u 21. veku, a jedva smo sastavili većinu za podršku Sporazumu sa EU, koji nam je ostavio makar minimalnu šansu da se nadamo da ćemo doći do trenutka u kome će ova zemlja biti izraz onog što je najbolje u njoj. Kako će se praviti sledeća vlada i ko će je praviti? Ne morate da šapućete. Želeo bih da to budemo mi, i o tome otvoreno govorim. Umesto toga što bismo mi želeli, prvo, moramo da uverimo ljude, koji su nam potrebni, da bismo u tome mogli da uspemo, a ovo nije put za nešto tako. Žao nam je što naši predlozi, koji su proizilazili iz iskustva... Imam ga i previše i ako bih nešto hteo da ostavim za sobom, onda bi to bila ta iskustva. Nismo bili u prilici zbog tog površnog odnosa prema problemu. Gospođo Kolundžija, jedino za temu izbornog zakonodavstva, koje je suštinski važno za ovu zemlju, nismo imali svog predstavnika pred Venecijanskom komisijom. Kad je reforma pravosuđa bila tema delegacija Vlade je bila tamo. Razgovarala je o tome. Kako smo mi objasnili Evropi svoje „specifičnosti“, svoje motive, kako smo je uverili da je potreban senzibilitet za rešavanje problema na koje Evropa ukazuje? Tako što je službenik parlamenta pustio faksom jedno rešenje, koje za Evropu, recimo, nije bilo sporno u Crnoj Gori, ali uz gomilu „izvinite“, „razumejte“, „nismo stigli“, „sutra ćemo“, „verujte“, „tako je“ više niko nije imao razumevanja za takvu našu ideju. Činjenice. Sad moramo da donesemo, pored ovih odluka, zakona, neke druge odluke. Ne regulišu samo zakoni naše međusobne odnose. Valjda postoje još neke norme. Ako smo se opredelili za demokratiju, hajde da vidimo da li postoji kodeks kojim regulišemo svoje međusobne odnose. Šta ćemo posle izbora kad nam se pojave problemi u poslaničkim grupama koji se nama pojavljuju po čitavoj Srbiji? Imamo problem, nije važno koja je opština... (Predsednik: Vreme.) ... kad dođe odbornik i kaže – znate šta, nemam posao, gladna su mi deca, ponudili su mi da pređem kod njih, ja sam vaš, doneću vam sto glasova na izborima. Žao mi je, dvadeset minuta je malo za sve ovo. Ako je nešto važno, za ovo smo glasali 2006. godine kad smo rekli „ne“ Koštuničinom ustavu. Ovo je cena koju plaćamo svi zajedno: i mi, zbog toga što nismo bili uspešni, a i drugi koji su na ta rešenja pristali.
Gospođa Nada Kolundžija.
Ako je vreme prošlo, mogu i sutra. (Predsednik: Imamo još dva minuta i da zaključim za danas.) Vrlo kratko. Teško je sporiti se sa činjenicom da neko tvrdi da su reforme previše spore ili da su površne. Volela bih samo kad bi neko mogao da nam kaže koja je to formula da budu brže i dublje. Dakle, ko je to sa kim to može da se izvede. Sigurna sam da mi koji danas sedimo ovde jesmo spremni da to tako uradimo. Istovremeno, ako je ovo samo mala intervencija na problemu koji treba suštinskim rezom rezati, onda se postavlja pitanje za mnoge pre nas zašto to nisu uradili – pa i za nas, gospodine Jovanoviću, vas i mene – 2001, 2002. i 2003. godine. Dakle, uvek smo očigledno radili ono što je bilo moguće u okolnostima koje su vrlo često bile najsurovije protiv naše namere da povlačimo duboke rezove. Ako je moguća brzina ova kojom idemo, ako postoji nešto što može da nas ubrza, to svakako treba pozdraviti. Ali, ako postoji negiranje kretanja uopšte zbog toga što brzina nije dovoljna, onda, bojim se, imamo veći problem nego da se krećemo ovako kako se krećemo. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Gospodin Čedomir Jovanović.
Gospođo Kolundžija, niste u pravu. Nije ovo maksimum Srbije. Čak sam siguran da nije ni maksimum vaše vladajuće koalicije. Čini mi se da je ovo jedno zapostavljeno pitanje, problem koji se u jednom trenutku pojavio pred svima, a onda veštački podignut na nivo sudbinskog pitanja našeg društva. Zapravo, nije tako. Bio sam u sličnoj poziciji 2002. godine kada je ista ta Evropa vršila pritisak na nas što se tiče promene kriterijuma za izbor predsednika Republike. Tada je postojao cenzus od 50% u prvom krugu. Veliki su pritisci bili, veliki. Nuđena su različita obrazloženja. Mi smo pronašli demokratske interese i te demokratske interese branili demokratskim sredstvima, tako što smo uverili u kvalitet svojih argumenata tu Evropu. Evropa nama nije ovo stavila na sto, fali nam sad, mi nemamo sada zakon. Mi nemamo zakon, mi ne dobijamo ovim zakon. Fale nam mehanizmi kontrole nakon izbora. Neću da mi neko kupi poslanika zato što ima pare ili zato što taj poslanik mora da prodaje svoj život jer drugačije ne može da živi. Mi smo verovali u svoje poslanike i nikada ostavke nisu kovertirali, ali vrlo dobro znam kakvi su pritisci koji prate svakog ko želi da promeni zemlju. Znam kakav može da bude pritisak kompanije koja ima 850.000.000 evra bruto dobiti u Srbiji kad se ovde stavi na dnevni red pitanje promene akcizne politike, one po kojoj ruska kompanija u Srbiji ima 20% više slobode nego u Rusiji iz koje dolazi. Nisam naivan, to je pretnja za demokratiju. A ovo je zapostavljen problem, aljkavost. Ne govorim vama ništa lično. Nije tačno, imali smo dobar Zakon o izboru narodnihposlanika, dobru Republičku izbornu komisiju; oni su donosili odluke koje su najmanje bile sporne, od svih odluka koje su u Srbiji donete. Dakle, 50.000 glasova razlika Nikolić – Tadić 2008. godine, niko jednu reč nije rekao za rezultate Republičke izborne komisije, a onda smo pristali zbog politike i demagogije da se ljudi koji u toj komisiji rade satanizuju zbog dnevnica i plate koju primaju.
Vreme, i za sednicu i za vaše izlaganje. Nastavićemo rad sutra u 10 časova. Zbog velikog interesovanja velikog broja poslanika da učestvujemo u Okruglom stolu o zakonu o finansiranju političkih aktivnosti nakon otvaranja sednice i utvrđivanja kvoruma imaćemo prilike da učestvujemo tamo u radu. U 12.30 časova ćemo se vratiti u ovu salu,nastavićemo rad do 14.00 časova i onda će ići pauza. Najverovatnije je da ćemo sutra produžiti vreme rada da bismo završili ovu tačku dnevnog reda. Zahvaljujem na učešću u radu. Poštovane dame i gospodo, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije, prisutno je 80 poslanika, ali očigledno da nas ima više, pa vas molim da utvrdimo kvorum. Konstatujem da nas je 84, odnosno da su postignuti uslovi za rad Narodne skupštine. Kao što sam vas juče informisala, u skladu sa članom 90. određujem pauzu do 13.00 časova zbog interesovanja velikog broja poslanika da učestvuju u Okruglom stolu, vezano za temu zakona o kome ćemo raspravljati kada završimo ovu sednicu, dakle, zakona o finansiranju političkih aktivnosti. U 13.00 časova nastavljamo rad.