Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 5 minutter, og at taletiden blir fordelt som følger på gruppene: Arbeiderpartiet 20 minutter, Fremskrittspartiet 15 minutter, Høyre 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Kristelig Folkeparti 5 minutter, Senterpartiet 5 minutter og Venstre 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Dette er en historisk dag. En over 100 år gammel straffelov skal erstattes av en ny, moderne straffelov, tilpasset vår tid. Straffeloven av 1902 har selvfølgelig vært endret et utall ganger underveis, men den nye straffeloven er resultat av en helhetlig gjennomgang og revisjon av de prinsippene vi legger til grunn for straffeloven. Det er et over 30 år langt arbeid som nå er i ferd med å fullføres. I 2005 vedtok Stortinget den alminnelige delen av ny straffelov, og i fjor behandlet vi kapitlene om bl.a. folkemord og terror. Disse kapitlene illustrerer godt behovet for en ny straffelov. Straffeloven av 1902 ble til i en periode da Norge forberedte seg på å bli en fri og uavhengig nasjon. Den trådte i kraft i 1905, samme året som unionsoppløsningen. I vår tid ser vi at den grenseoverskridende kriminaliteten blir stadig mer alvorlig, og globale utfordringer med hensyn til menneskehandel, terror, folkemord og korrupsjon må også gjenspeiles i vår nasjonale straffelov. Internasjonale krav og standarder er blitt en del av norsk strafferett. Den gamle straffeloven bar preg av å være utformet av menn, for menn, hvor materielle hensyn veide tyngst. Det nye lovforslaget representerer en dreining over mot at hovedfokuset i straffeloven skal være å beskytte individet mot krenkelser. Jeg er glad for at komiteen i stor grad gir tilslutning til Regjeringens forslag til ny straffelov. Blant annet er komiteen samstemt i at straffenivået for seksuelle overgrep, vold og drap, kjønnslemlestelse og vold i nære relasjoner skal heves betydelig. Straffeloven er en av grunnsteinene i demokratiet vårt, og konsensus om viktige veivalg gir loven enda større tyngde. Det er selvfølgelig nyanser og uenighet på noen punkt, men jeg vil understreke særlig ett forhold der komiteen er enstemmig. Vi ønsker at den betydelige straffeskjerpelsen vi legger opp til når det gjelder den individkrenkende alvorlige kriminaliteten, skal ta til å gjelde straks. Dette må politi, påtalemyndighet og domstoler merke seg. Det skal legges fram en egen ikrafttredelsesproposisjon for den nye straffeloven i neste periode, men komiteen mener at vi ikke har tid til å vente på denne før disse endringene trer i kraft. Her forventer vi at aktørene i justissektoren følger opp lovgivers meget tydelige signal. Vi bekjemper ikke kriminalitet med lov alene. Den nye straffeloven er bare ett av mange element i en helhetlig rød-grønn justispolitikk. Vi må oppdage mer kriminalitet. Derfor er jeg glad for at DNA-reformen, som er initiert av den rød-grønne regjeringen, viser seg å bli en suksess. Allerede nå er antall innsendte prøver fra politidistriktene til Rettsmedisinsk institutt fordoblet, og vi forventer en vesentlig økning i oppklaringsprosenten. Vi må reagere raskere. Derfor er jeg glad for at Regjeringen har prioritert større ressurser til politiet. Vi ser at domstolene har den mest effektive saksbehandlingen i Norden, og vi er i ferd med å fjerne soningskøen, slik at domfelte raskt kommer inn til soning. Vi må rehabilitere bedre. Derfor mener jeg justisministeren fortjener honnør for det arbeidet han har gjort for å styrke innholdet i kriminalomsorgen. I dag vender over halvparten tilbake til kriminalitet etter endt soning. Bedre utdanningstilbud, bedre jobbtilbud og en tett oppfølging der helse, rusmestring og bolig er kjerneelementer, fører til at innsatte er bedre forberedt på å møte livet etter soning. Det vil gi mindre kriminalitet. Vi ønsker å utvide bruken av samfunnsstraff, fordi vi ser at dette gir færre tilbakefall til kriminalitet. Men når det gjelder den alvorlige kriminaliteten, som grov vold og seksuelle overgrep, er vi tydelige på at domstolene skal idømme fengselsstraff. I dag er seksuelle overgrep et alvorlig samfunnsproblem, med store og ofte traumatiske konsekvenser for offeret. Det regjeringsnedsatte Voldtektsutvalget viste til at det i 2006 ble anmeldt 974 voldtekter og voldtektsforsøk. Samtidig viste utredningen at åtte av ti anmeldelser blir henlagt av politiet. I arbeidet med ny straffelov har Justisdepartementet foretatt en gjennomgang av domsbeslutninger i en rekke ulike overgrepssaker. Det er nedslående lesning. Til tross for at straffenivået er blitt skjerpet de senere år, ligger likevel straffenivået i nedre sjikt av strafferammen. Overfallsvoldtekter og voldtekter med sterk maktbruk synes å bli straffet strengest, og nivået ligger på fengsling i fire år. I saker der barn er offer for overgrep, ligger straffenivået på mellom ett til to år. Dette er uakseptabelt! Derfor foreslår Regjeringen en betydelig skjerping av straffenivået, og for å sikre oss at dette følges opp, gjøres noen tydelige grep: Strafferammen økes. Minstestraffen for voldtekt økes til tre år. Normalstraffenivået for voldtekt skal være betydelig høyere enn det. Jeg er glad for at Høyre og SV, som gikk imot å heve minstestraffen i forrige periode, nå mener at det er riktig å skjerpe straffenivået. Straffenivået angis ut fra de gjennomgåtte domsbeslutningene. Når det gjelder barn under 14 år, skal all seksuell omgang og de mest kvalifiserte seksuelle handlingene heretter anses som voldtekt. Soria Moria-erklæringen var tydelig på at også vold og drap skal straffes betydelig strengere, og at innsatsen mot vold, spesielt mot kvinner og barn, skal intensiveres. Som følge av Regjeringens handlingsplan mot vold i nære relasjoner er fem barnehus etablert. Alternativ til vold bygges ut over hele landet. Alle politidistriktene har fått egne familievoldskoordinatorer. Senere i dag legger Odelstinget lovgrunnlaget for omvendt voldsalarm. Regjeringens forslag til ny straffelov innebærer en straffeskjerping på om lag en tredjedel. Når det gjelder familievolden og kjønnslemlestelse, dobler vi strafferammen. Jeg er veldig glad for at vi også når det gjelder grov vold i nære relasjoner, tar inn en avvergelsesplikt. En undersøkelse gjennomført av Norsk institutt for by- og regionforskning viser at mer enn hver fjerde kvinne som har levd i parforhold, er blitt utsatt for vold i nåværende eller tidligere forhold. Nylig har vi igjen opplevd tilfeller av drap begått i nære relasjoner, og svært ofte er barn involvert enten som direkte offer for vold eller som vitne. For Arbeiderpartiet har det vært viktig å få et strengere rettsvern for flere sårbare grupper, og jeg er særlig glad for at vi sikrer at kvinner og barn får sterkere beskyttelse i den nye straffeloven. Regjeringens forslag til ny straffelov speiler også samfunnsutviklingen på andre viktige områder. Utviklingen og den omfattende bruken av informasjonsteknologi i samfunnet stiller oss overfor nye utfordringer – også i strafferettspleien. Utviklingen gjør samfunnet mer sårbart for angrep. Derfor har datakriminalitet en viktig plass i den nye straffeloven. Identitetstyveri gjøres straffbart. Vi hegner enda sterkere om ytringsfriheten, gjennom at bl.a. ærekrenkelser avkriminaliseres, og blasfemiparagrafen fjernes. I forrige periode foreslo Bondevik II-regjeringen å beholde blasfemiparagrafen, og regjeringen fikk den gang støtte fra Fremskrittspartiet. Derfor er jeg glad for at opposisjonen nå har bestemt seg for å støtte Regjeringen i at det er riktig å fjerne denne paragrafen. Dagens lovvedtak er historisk. En over 100 år gammel straffelov erstattes av en ny, moderne straffelov, tilpasset vår tid. Til slutt vil jeg gjøre oppmerksom på noen forhold: På side 6 skal det selvfølgelig ikke stå Venstre, men Sosialistisk Venstreparti i merknaden om straffeloven og samfunnsendringer. Ved en inkurie har det oppstått en feil i forslag til ny § 270 på side 30, men dette står korrekt omtalt i tekst og i forslag til lovvedtak på side 80. Det vil også være behov for å se på en del lovgivningsmessige og tekniske tilpasninger før den nye straffeloven kan tre i kraft. Justiskomiteen har allerede mottatt enkelte innspill. Dette vil Justisdepartementet komme tilbake til i forbindelse med ikrafttredelsesproposisjonen som skal fremmes for Stortinget i neste periode.
Det blir replikkordskifte.
Jeg har et enkelt spørsmål til komiteens leder. I en av formuleringene som omhandler voldtekt, bruker komiteen begrepet «mildere» form for voldtekt. Kan komitélederen fortelle meg hva hun legger i begrepet «mildere» form for voldtekt?
I likhet med representanten Ellingsen reagerer også jeg på bruken av begrepet «mildere» form for voldtekt. I min verden finnes det ingen «mildere» form for voldtekt. Voldtekt er en alvorlig integritetskrenkelse, og jeg tror at alle former for voldtekt – hvor alvorlig de enn er – har store konsekvenser for dem som blir utsatt for det. Bakgrunnen for at vi har brukt begrepet «mildere» form for voldtekt, er at det står i proposisjonen og det er hentet derfra, og det brukes jo for å nyansere de ulike former for voldtekt. Men jeg er helt enig med representanten Ellingsen i at det kan være misvisende.
Ifølge Aftenposten foreligger det en plan for at straffeloven visstnok skal iverksettes innen 2012, men i dokumentene som Stortinget har fått, står det at det er umulig å vite når iverksettelse skal skje. Kan komitélederen forklare Stortinget hvilken plan det siktes til og om den nærmere fremdriften? Hvordan mener hun at domstolene konkret skal følge opp Stortingets forutsetninger og en lov som ikke har trådt i kraft, slik justisministeren i Aftenposten i dag lover skal skje?
Behandlingen av ikrafttredelsesproposisjonen må det neste stortinget ta stilling til. Den vil bli framlagt for det neste stortinget, og jeg kan ikke her og nå si nøyaktig når den vil bli framlagt. Men det må være helt klart at når en enstemmig justiskomité – Høyre inngår også i denne enstemmigheten – så tydelig sier at allerede nå skal domstolene skjerpe straffenivået i forhold til vold og i forhold til overgrep, er det et meget tydelig signal til domstolene. Også innenfor den nåværende straffeloven – den gamle straffeloven – er det vide strafferammer som gir god mulighet for domstolene til å skjerpe straffenivået. Når det gjelder flere kriminalitetslovbrudd, ser vi at domstolene nå har lagt seg på nedre del av straffenivået, så det er god anledning til å skjerpe straffenivået også innenfor den gamle straffeloven.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Høyst ærede president! Hyggelig å se Ballo igjen. Vi skulle gjerne ha sett at du hadde vært med i debatten.
Hjertelig takk!
Nok om det! Det vi er med på i kveld, er en historisk begivenhet. Dette er del to av den store revisjonen av straffeloven som tidligere justisminister Odd Einar Dørum startet på, og som justisminister Storberget i kveld vil lose gjennom i Stortinget, sammen med justiskomiteen. Det er ikke tvil om at det har vært lagt ned en stor innsats fra den forrige regjeringen og fra dagens regjering i det forarbeidet som er gjort. Jeg ønsker å gi honnør til begge statsrådene som har hatt ansvaret for denne jobben. Samtidig ønsker jeg også å gi honnør til de ansatte i departementet. Jeg går ut fra at de har hatt noen arbeidsomme kvelder og dager med å finne formuleringer og foreta avveininger for å ivareta de politiske føringene som det har vært nødvendig å ivareta. Det viser vel også litt av, skal vi kalle det, den norske dugnaden – måten man gjør det på. Man har altså en politisk bevissthet om hva man ønsker å oppnå, men likevel er det en bred og god prosess. Likeledes er det naturlig å rette en honnør til alle andre som har brydd seg – det være seg enkeltmennesker, det være seg organisasjoner og andre som har kommet med innspill i beste mening for å utfordre de politiske partiene, og for å komme med sitt bidrag til å gjøre en god lov enda bedre. På nytt igjen synes jeg dette er en del av de norske verdiene som vi til vanlig er stolte av, og som vi setter stor pris på. Det samme gjelder også i denne saken. Jeg vil også gi honnør til saksordføreren som jeg synes har loset komiteen gjennom en mangfoldig og tung proposisjon på en ypperlig måte, og resultatet i dag viser vel også at veldig mye av det vi legger fram, er komiteen samlet om. Det synes jeg tjener komiteen til ære – og saksordføreren, selvfølgelig, som har gjort denne jobben. Da er jeg ferdig med å skryte av Stortinget og Odelstinget, og vi går videre. En av hovedutfordringene i dette er selvfølgelig også et balansepunkt mellom rollen som lovgiver og domstol. Jeg registrerer i dag at justisministeren er sitert i en artikkel i Aftenposten, hvor han tar til orde for at mye av det som Odelstinget vedtar i kveld, kan iverksettes, fordi det ligger et signal her. Samtidig registrerer jeg at Riksadvokaten sier at det er mulig, det, men det finnes et par forbehold i forhold til maktfordelingsprinsippet. Blant annet er det slik at lovgiver vedtar rammene, men det er til syvende og sist domstolene, gjennom vedtak der, som løfter ting opp og setter nye strafferammer. Vi er der i utgangspunktet, og så er det domstolene som etter hvert stadfester hvordan straffeutmålingen skal være. Regjeringen har laget en modell av dette, hvor man har gått inn og problematisert en del domfellelser og sagt at med dette som bakgrunn så ønsker vi å løfte straffen på en del viktige områder. Metodisk synes jeg det er veldig bra, for det er konkretisert, og det er tydelig hva man ønsker å oppnå. Det er ikke automatisk sikkert at de dommerne som har vært med og fattet beslutningene, er like imponert over Regjeringens jobb, men jeg forutsetter at de har respekt for det, og at de godtar det når man har valgt å gjøre det på den måten. I det hele: Når man har en såpass grunnleggende debatt som vi faktisk har nå, er det viktig å huske på at det finnes noen maktfordelingsprinsipper. Stortinget gjør sin jobb som lovgiver, og så skal domstolene etterpå gjøre sin jobb når det gjelder det dømmende. Hvis vi roter dette til, da er vi ute å kjøre, og vi bommer på oppgavene våre. Men som sagt, honnør til måten Regjeringen har gjort det på, og Fremskrittspartiet støtter mye av det, selv om vi hadde ønsket at Regjeringen gikk enda litt lenger når det gjelder noen av disse tingene. Så er det et annet moment jeg har lyst til å dvele litt ved, og som kanskje ikke har fått nok fokus, men som Klassekampen utfordret enkeltmedlemmer av justiskomiteen på for et par dager siden: Hva skal straffes, og hva skal ikke straffes? Jeg har selvfølgelig lest det som står fremst i proposisjonen fra Regjeringen, hvor man sier hva man gjør nå, og hva man går igjennom, man sier noe om straffebudene, man sier noe om strafferammene og om hvordan dette skal gjøres. Men jeg stiller meg tvilende til om vi er flinke nok til å fokusere på konsekvensene av stadig å vedta nye lover og legge begrensninger på hva som finnes utenfor det. Det er for meg en av de grunnleggende debattene som kanskje hadde fortjent et større fokus enn det vi har greid å få til under denne behandlingen. Det betyr ikke at det vi gjør, ikke er bra, men jeg tror at man av og til skal stoppe opp og tenke over at det også finnes andre dimensjoner som vi kanskje ikke ser når vi står midt oppe i et rent lovarbeid. Videre er det slik at et annet viktig moment for Stortinget – og jeg går ut fra for Regjeringen – er ytringsfrihet. Hvordan ivaretar vi ytringsfriheten inn imot straffeloven? Der er det vel lov å si at Regjeringen muligens hadde et par feilskjær i starten, men tok seg godt inn igjen, og pr. i dag ser tingene bra ut. Men jeg er glad for at det ble det store fokuset på ytringsfriheten som det ble, for det tjener Norge som nasjon til ære at vi faktisk tør å gjøre disse tingene. Vi tør å utfordre hverandre. Vi tør å utfordre hverandre på hĳab, på karikaturtegninger, på – nær sagt – nordlendinger og andre begrep som brukes i tide og utide. Men vi tør å gjøre det, og vi kan gjøre det så lenge vi gjør det på en måte som ikke rammer noen andre urimelig. Det er en kvalitet som vi skal ta vare på. I så måte er jeg glad for at vi også gjennom denne debatten har hatt fokus på ytringsfriheten. Gradering av straff er noe av hovedoppgaven med det vi har gjort i forbindelse med denne lovproposisjonen. Det synes jeg også er blitt bra. En utfordring i så måte er jo å komme fram til lover og lovrammer som folk kjenner igjen. Det er slik at når vi gjør vedtakene her, er det viktig at de har en legitimitet i befolkningen – at folk sier at dette er fornuftig, denne straffen var passende. Det vil selvfølgelig være nyanser til enhver tid, at noen sier at dette er for tøft, og andre vil si at det er for mildt, men jeg tror vi også skal ha med oss den dimensjonen som er folks rettsoppfatning. Vi er her som representanter for velgerne våre, og da er det også viktig å spille på lag med dem og lytte til dem. Jeg tror at det vi gjør nå, er mer i tråd med den forventningen publikum eller folk har, enn det den forrige loven var. Så er det slik at straff alene løser veldig få ting. Man er altså nødt til å ha flere tanker i hodet samtidig. En utfordring for Stortinget vil fortsatt være – og som det ikke har vært noen god løsning på – hva man skal gjøre med gjengangere og gjengangerkriminalitet? Det er jo en av grunnene til at Fremskrittspartiet har valgt å støtte Regjeringens tilbakeføringsgaranti, ikke fordi den representerer noe spesielt kreativt og nytenkende, men hvis den kan bidra til at man kan systematisere alle dem som har et ansvar for å hjelpe folk tilbake på en bedre måte enn vi har gjort til nå, så er det verdt det. Jeg har sagt det før, og jeg sier det gjerne igjen, at ett av målene må jo være å gjøre alle til gode skattebetalere, slik at man på en måte føler at man bidrar tilbake til fellesskapet. Jeg tror at for enkelte kriminelle er det nokså tøft å bli sett på som kun en belastning, kun et problem. Spesielt hvis man ønsker å ta et oppgjør hvis man driver med kriminalitet, da er man avhengig av at samfunnet stiller opp og bidrar og hjelper folk til å komme tilbake igjen. I så måte er kriminalitetsbildet ikke ensartet, det er uensartet, og det betyr også at reaksjonsmulighetene må være mangfoldige, og de må passe i forhold til de utfordringene som den enkelte har, samtidig som de skal passe i forhold til den gjerningen som er begått. Et annet moment som i hvert fall for Fremskrittspartiets del har vært viktig, er begrepet foreldelse. Vi er skeptiske til at man ikke følger opp vårt forslag om å fjerne foreldelsesbegrepet når det gjelder de aller mest alvorlige sakene. Vi synes det er leit at hvis du i verste fall begår et drap og greier å holde deg unna i et gitt antall år, så er du straffri. Vi tror at det hadde vært mye bedre at man hadde et system der en faktisk kunne bli straffet selv om det gikk lang tid, men at domstolen måtte ta hensyn til det ved straffeutmålingen. Jeg tror det er viktig ikke aller minst av hensyn til ofrene og de etterlatte som har mistet noen, at de føler at rettferdigheten skjer fyllest. De vil også ha forståelse for at straffeutmålingen blir minimal, men de vil føle det som en rettferdig handling. Så det mener i hvertfall vi at det er riktig å gjøre. Vi hadde selvfølgelig også håpet at flertallet skulle være med og se på saker der et barn blir drept før det blir født, men det registrerer vi at de andre partiene ikke vil være med på. Det forholder vi oss til, selv om vi hadde ønsket at vi kanskje kunne tort å utrede et ømtålig punkt. Vi registrerer at så ikke er tilfellet, og det tar vi til etterretning. Så var komiteens leder inne på innspill til komiteen, og for Fremskrittspartiets del ønsker jeg å referere kort til det som høyesterettsdommer Matningsdal har kommet med. Han har altså påpekt en del ting når det gjelder praktiske tilfeller av grov vold. Der er det slik at for Fremskrittspartiets del ønsker vi at det skal være slik som det er i dag. Vi tror og håper det er en utilsiktet foranledning som gjør at en del av tingene er blitt borte. Vi ønsker at man skal opprettholde dagens nivå på dette, og det er også noe i forhold til uaktsomt drap og skyldkravet der som muligens har en liten logisk brist i seg. Men jeg gjør som komitélederen, jeg setter min lit til at statsråden rydder opp i dette når vi kommer tilbake til innføringen. Så er det etter mitt skjønn en skrivefeil på side 37 i innstillingen, andre avsnitt. Der er Stortinget skrevet med liten s, og det må være helt utilbørlig. Slik kan vi ikke ha det. Da skal jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag. Jeg skal også si at vi kommer til å støtte forslagene nr. 25, 26 og 27, fra Venstre.
Representanten Jan Arild Ellingsen har tatt opp de forslagene han refererte til, fra Fremskrittspartiet og Fremskrittspartiet og Høyre, og han har sikret at Stortinget behandles på en respektfull måte.
Takk.
Det blir replikkordskifte.
Tidligere i dag i Stortinget hadde vi en svært interessant debatt som utviklet seg til å bli en debatt om aktiv dødshjelp, og på Fremskrittspartiets landsmøte vedtok partiet å si ja til aktiv dødshjelp. I dag skal vi som kjent ta stilling til ny straffelov, og der støtter en enstemmig komité, inkludert Fremskrittspartiet, at det fortsatt ikke skal være lov å medvirke til medlidenhetsdrap, med andre ord: Aktiv dødshjelp skal fortsatt være straffbart. Jeg har registrert at representanten Ellingsen har uttalt til media at dette ikke er problematisk fordi det nye programmet først gjelder i neste periode. Og da får jeg problemer, for den nye straffeloven skal som kjent ikke ta til å gjelde før i 2011–2012. Betyr det at Fremskrittspartiet vil endre den nye straffeloven som vi i dag vedtar, allerede til høsten, dersom vi får et regjeringsskifte og det blir en mørkeblå regjering? Og hvordan henger dette sammen med Fremskrittspartiets uttalte mål om å ha mest mulig forutsigbarhet i justispolitikken, spesielt i forhold til lovarbeidet?
Jeg takker for spørsmålet, som jeg synes er betimelig og forventet. Jeg tror det er ganske enkelt, og jeg regner jo med at representanten har fått med seg argumentasjonen min om hvorfor det bør være sånn som det er. Jeg forholder meg altså til at vi har avgitt en innstilling før det vedtaket ble gjort, og vi skal selvfølgelig følge opp på en god og forsvarlig måte gjennom behandling i stortingsgruppen vår. Men jeg er også glad for den bekymringen som representanten uttrykker, for det hadde jo vært fristende og stilt spørsmål tilbake: Hvis det er så viktig å løfte straffebudene og ta vare på barn og kvinner som utsettes vold, hvorfor iverksetter man ikke de straffebudene her, som representanten er så opptatt av – det skal nå også ha tid til å vente til i 2012? Så jeg vet ikke om det er mer logisk enn vårt forslag.
Neste replikant er representanten Akhtar Chaudhry, deretter representanten Thomas Breen.
Jeg er glad for å høre fra representanten Ellingsen at straff alene ikke er løsningen. Vår humanistiske straffepleie og gjennomføringen av straffen er bygd på lang erfaring, dyp forskning og empirisk arbeid. Det viser at det gir resultater. Lengden på straffen er også en del av det. Det er ikke vist noen steder at jo lenger du sitter inne, jo bedre menneske blir du. I sitt arbeid og sine merknader går Fremskrittspartiet inn for lange straffer, og det argumenterte representanten for her fra talerstolen også. Jeg lurer litt på: Hvilken forskning eller hvilket empirisk arbeid bygger Fremskrittspartiets lojalitet til høye og lange straffer på, hvor ligger det forskningsarbeidet? Eller er det bare sånn at man ønsker …[[presidenten avbryter]]
Jeg var ikke klar over at det var sånn at all politikk var basert på empirisk arbeid. Det er mulig at det er slik hos SV, men det stiller jeg meg sterkt tvilende til, for SV stemte imot en heving av minstestraffen for grov voldtekt, som flertallet i dag kommer til å vedta. Det stemte SV imot da vi hadde oppe den generelle delen. Da stod Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet sammen. Det evner altså ikke SV å gjøre. Det er mulig at representanten Chaudhry har foretatt en personlig empirisk undersøkelse siden da, som er grunnen til at han i dag tar avstand fra Inga Marte Thorkildsens påstand forrige gang. Det er mulig at det er god, logisk SV-politikk, det er dårlig fremskrittspartipolitikk.
Det blir representanten Syversen som får neste replikk, i og med at Arbeiderpartiet allerede har hatt en replikk.
Ja, sånn er det når partier som ikke er med i komiteen, begynner å blande seg inn. Først vil jeg si at jeg synes representanten Ellingsen holdt et meget godt innlegg, et balansert innlegg – jeg holdt på å si veldig balansert til å være fra det partiet han er fra, men det sa jeg selvfølgelig ikke. Derimot stusser jo også jeg og Kristelig Folkeparti over det vedtaket som ble gjort på Fremskrittspartiets landsmøte – i tilknytning til den voteringen vi skal ha senere i dag når det gjelder aktiv dødshjelp. Siden jeg kanskje tror innstillingen fra justiskomiteen kom før Fremskrittspartiets landsmøte, har jeg tenkt å formulere spørsmålet på en litt annen måte: Kom Fremskrittspartiets vedtak på landsmøtet som en overraskelse på representanten Ellingsen?
Det kom som en overraskelse på mindretallet.
Replikkordskiftet er omme.
Det vi behandler i dag, er resultatet av en kjempedugnad fra flere regjeringer, statsråder og et embetsverk som antakeligvis har jobbet både netter og dager og det som verre er. Jeg har også lyst til å rose saksordføreren og komiteen for godt samarbeid. Goethe uttalte at man burde mistro alle dem som føler en sterk trang til å straffe. Edmund Burke uttalte på sin side at dårlige lover er den verste form for tyranni. Det danner kanskje bakteppet for at Bjørneboe på sin side uttalte at ethvert fremskritt er avhengig av at både skrevne og uskrevne lover blir brutt. At hele Stortingets spekter fra venstreside til høyreside 95 pst. står sammen i innstillingen til straffeloven betyr forhåpentligvis at Regjeringen har truffet ganske godt. Lovforslaget er en ny gjennomtenkning av hva som skal straffes, og hvor strengt det skal straffes for ulike lovbrudd. Lovforslaget representerer også en dreining over mot at fokuset skal være å beskytte individer mot krenkelser, det være seg vold, seksuelle overgrep eller drap. Selv om det kan virke litt småradikalt og spesielt å si det, bar, som komitélederen var inne på, den forrige straffeloven preg av å være laget for mer enn hundre år siden – av og for menn. Det er også sagt at menneskehetens historie er historien om stadig urettferdighet og overgrep fra mannens side overfor kvinnen, i den hensikt å tyrannisere henne fullstendig. Fullt så ille håper jeg det ikke er i 2009, men uansett var det i vår gamle straffelov hensynet til eiendom og verdier som fikk hovedfokuset. Høyre er da veldig glad for at en enstemmig komité ønsker å skjerpe straffene for grove, integritetskrenkende kriminelle handlinger som rammer spesielt kvinner og barn, men også menn. For å være sikker på at økte minstestraffer for voldtekt og automatisk rubrisering av kvalifiserte seksuelle handlinger overfor noen under 14 år fungerer etter intensjonen, og ikke medfører at man frifinner i større grad fordi lengden på straffen gjør at domstolen kanskje føler seg satt i en tvangssituasjon mens den hadde vært innstilt på å gi en lavere straff for forholdet hvis det var mulig, viser jeg til Høyres forslag, nr. 23, hvor vi ber om en uavhengig evaluering tre år etter lovens ikrafttredelse. Hva angår ikrafttredelse vil jeg be statsråden i sitt innlegg klargjøre uttalelsene i dagens Aftenposten. Der sier han at planen er at loven skal være iverksatt i løpet av 2012. I proposisjonen står det at det ikke er mulig å tidfeste. Har derfor statsråden noe konkret å si om denne planen, som Stortinget ikke kjenner til, og hvordan ser han for seg den nærmere ikrafttredelsen? Jeg ber også statsråden konkretisere hvordan han har tenkt å få ikke-ikrafttrådte lovbestemmelser til å virke nå, som han sier i dagens Aftenposten. Utad kan det virke som en litt besynderlig form for nyorientering av den rettskildelæren som vi har hatt til nå. Jeg vil også be statsråden svare ja eller nei på om han har tenkt å fremme forslag til endringer i någjeldende straffelov for å fremskynde dette, slik vi gjør med frister for foreldelse hva angår kjønnslemlestelse – en sak som komiteen har til behandling nå. Voldtektsutvalget var viktig. Det planlegges å opprette fire stillinger under Kripos som skal jobbe målrettet og spesifikt med sedelighetssaker. Det er et stykke fra premissene i Voldtektsutvalget, og jeg ber statsråden om å redegjøre i sitt innlegg for fremdriften i dette arbeidet, redegjøre for hvorvidt disse stillingene er utlyst, og hvor langt man har kommet i ansettelsesprosessen. Dette har vi, fra Høyres side, hørt ikke har skjedd ennå. Stortingets nettverk for barns rettigheter har blitt opplyst om at det er behov for bedre kontroll med nivået på advokater som opptrer som bistandsadvokater i saker som omhandler overgrep mot både barn og voksne. Ved siden av å vedta straffebestemmelser som skal tre i kraft på et eller annet tidspunkt, er det også viktig at det arbeidet som gjøres av bistandsadvokater i forbindelse med denne type saker, er av høy kvalitet. Jeg håper han kan si noe om hvilke kvalitetsfremmende tiltak som han ser for seg gjennomført fremover. Spørsmålet om kriminalisering av bruk og besittelse av dopingmidler har vært gjenstand for diskusjon i lengre tid og under skiftende regjeringer. Nærmest dagen etter at straffeloven ble fremlagt, hvor kriminalisering ikke foreslås, varslet representanter for regjeringspartiene utredning av spørsmålene – noe man altså har hatt tre og et halvt år på seg til å gjøre. Det ble brukt som et argument for å avvise forslag om en nasjonal dopinglovgivning, som ikke handlet om kriminalisering i det hele tatt, men om adgangen til dopingtesting også utenfor den organiserte idretten for å forebygge dopbruk, som først og fremst skjer blant gutter og menn. Forslagene nr. 2, 3 og 4, fra Høyre og Fremskrittspartiet, er et forebyggingstilbud til en regjering som er opptatt av å inkorporere kvinnekonvensjonen og sikre likestilling, men som i dette tilfellet vil bidra til at likestillings- og forebyggingspolitikk også vil kunne gjelde begge kjønn. En nasjonal dopinglov, at det utarbeides en handlingsplan for å bekjempe et negativt kroppspress samt bekjempe økende forekomst av spiseforstyrrelser blant gutter, og ikke minst at man får kontroll med dopingtilstrømmingen til landet, er viktige supplement til at det skjer en skikkelig vurdering av kriminaliseringsspørsmålet. Høyre er glad for at vi har fått regjeringspartiene med på at man skal se nærmere på den såkalte hiv-paragrafen. Det er behov for en ny gjennomgang, hvor det foretas en bred helsefaglig vurdering basert på oppdatert kunnskap og analyse av rettspraksis. Jeg registrerer at man ikke vil være med på å bestille en sånn sak til Stortinget, men jeg oppfatter flertallets merknader og essensen i dem slik at dette på et vis bakes inn. Jeg vil be om tilbakemelding på når man regner med at Stortinget kan få seg forelagt en slik gjennomgang. Ved utformingen av bestemmelser som beskytter bestemte grupper, vil det alltid knytte seg utfordringer til å avgrense hvilke grupper som bør omfattes. Vekternes rettsstilling i Regjeringens forslag til ny straffelov er ikke god nok. Vekterne har mye kontakt med publikum, og opplever økt omfang av vold og trusler i sin yrkesutøvelse. Å gi vektere økt vern vil være et viktig supplement til den nye loven om vaktvirksomhet, som vi vedtar snart. Den straffeloven vi vedtar i dag, vil ikke være mye verdt hvis vi ikke løser også den pågående politikrisen. Så skal jeg love at Høyre ikke skal snakke om politikrisen mer i dag, men det er viktig sett i forhold til den økonomiske og organiserte kriminaliteten man kan anta øker i omfang med en finanskrise. Gjentatte ganger har vi sett en manglende samhandling mellom ulike offentlige kontrolletater og politiet i f.eks. trygde- og skattesviksaker, hvor en lang rekke saker henlegges på grunn av kapasitetsmangel i politiet. Vi har ikke konkludert i spørsmålet om hvorvidt andre bør få etterforskningskompetanse, men vi ber Regjeringen om å utrede det, samtidig som vi ønsker å hindre den snikprivatiseringen vi ser ved at selskaper engasjerer privatetterforskere og private granskinger av mangel på politikraft. Høyre har også foreslått en høyere maksimumsstraff for – jeg holdt på å si – vanlig kjønnslemlestelse enn det Regjeringen legger opp til. Vi er alle enige om at kjønnslemlestelse er ille, og fordi et samlet storting mener at det må bekjempes, hadde vi egentlig håpet at regjeringspartiene i dag kunne støttet et forslag også når det gjelder såkalt mildere former – hvis en kan bruke et slikt uttrykk om dette – for kjønnslemlestelse. Det er veldig vanskelig å se for seg at noen som helst form for kjønnslemlestelse kan skje uaktsomt. Vi ønsker også at man har kjønnsnøytrale bestemmelser om omsorgsunndragelse. Samlivsbrudd er traumatiske for de voksne og, ikke minst, for barna. Derfor er det viktig at lovverket legger opp til gode samværsordninger, ordninger som er gode for voksne, men viktigst for barna. Derfor fremmer vi forslag – som vi også håper på støtte for, kanskje i siste liten – om likebehandling av samværssabotasje uavhengig av om det er den barnet bor fast hos, som står for sabotasjen. Når det gjelder stemmeforklaring, vil vi varsle at vi støtter Venstres forslag, nr. 25 og 26. Forslag nr. 27 har vi til observasjon, og kanskje kan regjeringspartiene foreslå at det vedlegges protokollen eller oversendes Regjeringen for videre realitetsbehandling. Det ville være en god idé for oss alle.
Det blir replikkordskifte.
Da den alminnelige delen av straffeloven ble lagt fram i 2005, foreslo Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet på bakgrunn av det lave straffenivået spesielt i voldtektssaker at minstestraffen for drap og voldtekt skulle økes. Dette fikk den gangen ikke støtte av Høyre. Lederen av justiskomiteen den gang, Høyres Trond Helleland, begrunnet dette med at å øke minstestraffene var et uttrykk for mistillit til domstolene. Partiet ville derfor ikke støtte forslaget. Nå støtter imidlertid Høyre en økning av minstestraffen. Mitt spørsmål til representanten Oktay Dahl er derfor: Har Høyre nå mistet tilliten til domstolene?
Høyre har stor tillit til domstolene, men vi er fortsatt skeptiske til økt bruk av minstestraff. Det er derfor vi ønsker å evaluere effekten av de lovendringene som her skjer – et forslag som regjeringspartiene faktisk bør stemme for, slik at vi sammen kan realisere de intensjonene vi har. Jeg skal innrømme at for Høyres del er dette med bruk av minstestraff utfordrende, fordi vi risikerer flere frifinnelser. Vi har etter nøye gjennomgang og gjennomtenkning kommet frem til at vi ønsker, under tvil, å støtte forslaget slik som det foreligger, men anbefaler da Arbeiderpartiet å stemme for vårt forslag om å evaluere effekten av det, slik at vi får realisert intensjonen vi nå har felles.
Stortinget har flere ganger vært innom Fremskrittspartiets landsmøtevedtak om aktiv dødshjelp. Vi vet at Høyre har ambisjon om å danne regjering sammen med Fremskrittspartiet. Høyre kommer i dag til å stemme for innstillingen slik den foreligger. Det kolliderer med Fremskrittspartiets vedtak fra landsmøtet. Da er mitt spørsmål: Hvordan vil Høyre forholde seg til Fremskrittspartiets forslag dersom det blir en regjering bestående av Høyre og Fremskrittspartiet?
Svaret på det er at vi antakeligvis forholder oss til det på samme måten som Arbeiderpartiet har måttet forholde seg til at representantens parti er mot NATO, mot EØS og mot oljeboring i nord.
Eg vil gå litt tilbake til spørsmålet fra Bjørnflaten, som eg følte at representanten Oktay Dahl på ein fin måte unngjekk å svara på. Du sa ikkje noko i det svaret om kva som har skjedd, som gjer at Høgre no går inn for minstestraff. Kvifor har ein snudd?
Først vil jeg påpeke at man ikke tiltaler representanter med «du». Så når vi er inne på at Fremskrittspartiet er nøye med formaliteter, skal jeg være det også. Jeg anbefaler altså at man bruker korrekt tiltaleform framover. For øvrig svarte jeg på spørsmålet til Arbeiderpartiet ved å vise til evaluering. Hvis ikke Arbeiderpartiet har fått med seg at vi faktisk har endret standpunkt, under tvil, må jeg si det er utfordrende å forstå hva spørsmålet faktisk dreier seg om.
Presidenten har også et spørsmål til representanten Oktay Dahl. Det er fremmet tre forslag fra Høyre. Det er forslagene nr. 21, 22 og 23. Ønsker Høyre fortsatt å fremme disse forslagene?
Selvfølgelig. Jeg hadde tenkt å ta dem opp i et senere innlegg, men jeg kan gjøre det nå – og få en bekreftelse på det.
Representanten André Oktay Dahl har tatt opp de forslagene han refererte til. Vi går da tilbake til den ordinære talerlisten. Neste taler er Akhtar Chaudhry, som har en taletid på inntil 5 minutter.
Det ser ut til å være en feil i forhold til innstillingen, for SV fikk 10 minutters taletid i komiteen. Kan komitélederen bekrefte det?
Presidenten vil understreke at vi har votert over oppsettet med hensyn til taletid, og der er det angitt 5 minutter. Representanten Chaudhry kan eventuelt komme tilbake senere med et treminutters innlegg.
Det er 107 år siden dette landet fikk den straffeloven som Stortinget i dag vil reformere. At loven har stått i 107 år, sier litt om hvor stort skritt det er å bringe den i samsvar med dagens samfunn, hvordan dagens nordmenn tenker, og hvilke prinsipper de legger til grunn når det gjelder rettferd, rettssikkerhet og strafferettspleie, og hva vi i dag mener skal stå i første rekke når vi skal tenke rettsvern. Straffeloven for 107 år siden hadde eiendom og ære som viktigste begreper. Dagens Norge setter vold og overgrep i sentrum, særlig mot kvinner og barn. Loven bærer preg av å ta hele samfunnet på alvor – ikke bare menn og alt som tradisjonelt er knyttet til menn. Lovforslaget vi i dag behandler, bygges på tre rettsprinsipper: Det skal reageres strengt mot dem som begår alvorlig kriminalitet som rammer liv, helse og den seksuelle integritet. En human og fleksibel straffeforfølging og straffegjennomføring Straff bør bare kunne brukes mot handlinger som medfører skade eller fare for skade på interesser som samfunnet bør verne om. SV og den rød-grønne regjeringen har en aktiv, helhetlig kriminalitetsbekjempelse som sin ledestjerne. Vi har sagt det tidligere fra denne talerstolen, og gjentar det i dag, at det å sørge for trygghet i samfunnet er et velferdsspørsmål og dermed et stort offentlig ansvar. Derfor er kriminalitetsbekjempelse viktig velferdspolitikk for oss. Vårt regjeringsgrunnlag – Soria-Moria-erklæringen – er tydelig på at straffenivået for voldtekt, drap, grov vold og sedelighetsforbrytelser skal ha en betydelig heving. Vi kan med trygghet si at vi leverer på dette punktet i dag. Det er viktig for oss å fastslå at lovbrudd som krenker enkeltindividet, slik som grov vold og voldtekt, av allmennpreventive hensyn skal påtales kraftig. Jeg mener likevel at vi må prøve å forstå hvordan en voldsutøver tenker. Jeg tror ikke at det dersom terskelen for voldsutøvelse heves eller senkes, ett år opp eller ett år ned, i straffenivå, vil påvirke voldsutøverens måte å tenke på. Det viktigste er derfor at vi hele tiden husker at det er holdningene som er det viktigste. Vi må derfor fortsette arbeidet med å skape holdninger mot vold og krenkelse av andre menneskers integritet. Vi må videre sørge for at alt som fremmer vold, blir mest mulig begrenset. Og der har Fremskrittspartiet, som liker å være representanter for et lov- og ordensparti, et problem. De senker avgifter på alkohol, og de åpner for alkoholskjenking hele døgnet. Det rimer ikke med partiets politikk når det gjelder lov og orden. Vold i nære relasjoner er noe av det verste et menneske kan oppleve fordi man blir krenket – ikke minst fordi man blir krenket av en man har tillit til, kanskje av en man har et kjærlighetsforhold til, eller av en man kanskje er avhengig av omsorg fra. Det samme gjelder kjønnslemlestelse. Derfor er det veldig viktig for oss, fra SVs, fra regjeringspartienes side, å markere at denne typen vold aksepterer vi ikke. Derfor hever vi strafferammen her. Vi ønsker å gjøre det mulig for jenter å få tid til å bli selvstendige, bli i stand til å reagere og bli kjent med sine følelsesmessige reaksjoner før en eventuell foreldelsesfrist går ut. Derfor øker vi foreldelsesfristen for bl.a. kjønnslemlestelse, som er en grov krenkelse av enkeltindividet. Jeg vil helt til slutt si at vi har en helhetlig politikk. Her kan vi vise til alle de gode tiltakene som er gjort for at ofrene også blir tatt vare på, at de f.eks. skal få nødvendig hjelp og beskyttelse. Voldsspiralen skal brytes. Der har vi satt i gang veldig mange tiltak. Ofrene skal gis tilbud om tilrettelagte samtaler, osv. Dette viser at den rød-grønne regjeringen har en helhetlig kriminalpolitikk.
Det blir replikkordskifte.
I flere innlegg og replikker her har det blitt vist til behandlingen i forrige periode. Mitt spørsmål til representanten for SV er: Under behandlingen sist stemte SV imot å heve strafferammen for grov vold. Hva er det som har fått SV til å snu under denne behandlingen?
Meg bekjent har vi aldri vært imot at grov vold skal påtales i samsvar med folks rettsoppfatning. Ikke minst skal påtalen være allmennpreventiv og gi klar reaksjon til forbryteren. Derfor mener vi at innstillingen i dag er i samsvar med vår politikk – både tidligere og nå.
Representanten Chaudhrys kollegaer Karin Andersen, Hallgeir Langeland og May Hansen foreslår å innføre en egen grunnlovsbestemmelse om vern mot diskriminering på grunn av kjønn og diskriminering av minoriteter, som er helt parallelt med Høyres forslag, nr. 21, om endringer i straffeloven. Det forslaget vil kunne få flertall hvis SV stemmer for det i dag – og vi kan få gjennomført det i løpet av kort tid. Hva er bakgrunnen for at SV stemmer mot å foreta en slik nødvendig lovendring, som man er enig i, og heller vil vente på at man kanskje får stemt ned et grunnlovsforslag som krever to tredjedels flertall – i slutten av perioden?
Meg bekjent ble Høyre kontaktet da grunnlovsforslaget ble fremmet i Stortinget. Høyre valgte ikke å være med på det. Jeg registrerer at Høyre nå er enig i substansen i forslaget. Det gleder meg virkelig. Det betyr at det faktisk kan være flertall for forslaget i Stortinget i neste runde. Vi mener at dette forslaget fortjener en grunnlovsendring og et grunnlovsvern, ikke bare en enkel lov.
Jeg må si det er litt interessant at man mener at Grunnloven er mer praktisk enn lovendringer når man skal gjennomføre politikk. Kan representanten Chaudhry klargjøre hvordan det å vente på en mulig grunnlovsendring kan få større effekt enn å få vedtatt en lovendring som man kan bruke i rettssystemet umiddelbart?
Jeg mener ikke å ha sagt at det er mer praktisk. Jeg sa faktisk at grunnlovsvern har mer tyngde enn en enkelt lov. Det viktigste må være at en lov med den type substans som vi her snakker om, har den tyngden den trenger. Så vi venter til grunnlovsforslaget blir behandlet i Stortinget. Jeg vil ta med meg at Høyre er enig i substansen, og forventer at Høyre stemmer for forslaget når det kommer til behandling i Stortinget.
Replikkordskiftet er over.
Det er slik at Kristelig Folkeparti ikke er med i justiskomiteen. Jeg må si at det er et solid arbeid som er gjort i komiteen i forbindelse med denne innstillingen til ny straffelov. Så all honnør til komiteen og saksordføreren. Jeg har lyst til å dvele to sekunder ved det faktum at det er bred politisk enighet om mange av forslagene i innstillingen og om det som har vært Regjeringens utgangspunkt. Det er utrolig viktig for dem som skal operasjonalisere denne loven at det er bred enighet, slik at man kan påregne at den også vil stå seg over tid. Hvis man ser historisk på det, må jeg si at det er vel verdt å notere seg at det fra SV til Fremskrittspartiet er så stor enighet knyttet til de enkelte paragrafer og strafferammer. Det er rett og slett ganske bemerkelsesverdig. Trygghet og rettssikkerhet er sentrale verdier i et demokratisk samfunn. Å sikre disse er jo en av statens mest grunnleggende oppgaver. Her er straffeloven en viktig del. Men som det er sagt, er det også viktig å tenke helhetlig. Straffeloven er én brikke. Samtidig må vi forebygge bedre. Det gjelder i mye av den øvrige politikken vi legger rammer for bl.a. her i huset Vi må oppklare mer. Det er uholdbart når politiet blir nødt til å foreta prioriteringer som faktisk går på folks rettsfølelse løs. Her er det nok å snakke om de mange henleggelsene i saker med kjent gjerningsperson. Jeg skal ikke ta opp ressurssituasjonen i politiet, men det er klart i sammenheng med at hele straffesystemet er viktig for at den allmenne tilliten skal være på et så høyt nivå som mulig. Fra Kristelig Folkepartis side er vi glad for det tydelige grepet som er gjort når det gjelder å heve strafferammene for voldtekt, grov vold og drap. Vi har også vært særlig opptatt av å slå hardere ned på vold og overgrep mot kvinner og barn. Vi støtter dermed forslagene på disse områdene fullt ut. Vi støtter imidlertid også forslagene fra mindretallet om skjerpelser av straff for kjønnslemlestelse. Vi støtter også forslaget om nulltoleransestrategi som Fremskrittspartiet har fremmet. Jeg har lyst til å gå over til, med den korte tiden jeg har, å nevne noe som har vært viktig for oss, nemlig rusmisbruk. Her var det jo en kraftig legaliseringslinje blant Straffelovkommisjonens flertall. Jeg er glad for at både Regjeringen og flertallet her enstemmig har gått den motsatte veien av det flertallet i kommisjonen gjorde. Når det gjelder våre egne forslag, vil jeg ta opp disse. Det gjelder for det første at vi ønsker en annen foreldelsesfrist for overgrep som gjelder seksuell omgang med barn, også når det gjelder seksuell handling, som det heter i deler av paragrafene. Vi ønsker å utvide forslaget om at foreldelsesfristen først begynner å løpe fra fylte 18 år, til å omfatte flere paragrafer enn det komiteen går inn for. I tillegg ønsker vi å opprettholde dagens paragraf når det gjelder ærekrenkelse og når det gjelder blasfemi, og fremmer forslag i tråd med dette. For øvrig vil Kristelig Folkeparti stemme for en rekke av mindretallsforslagene. Det har vi gitt beskjed om. Det er så mange at jeg ikke har tid til å gå igjennom det, men det fremkommer nærmere under voteringen. Men jeg kan nevne at det gjelder bl.a. forslaget om gjennomgåelse av den såkalte hiv-paragrafen og forslaget fra Venstre om oppfølging av Voldtektsutvalget. Flere andre viktige forslag kommer vi til å støtte her i Odelstinget, og i Stortinget de forslagene som etter hvert blir sendt over dit.
Representanten Hans Olav Syversen har tatt opp de forslag han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Kristeleg Folkeparti og Arbeidarpartiet har i det store og heile vore einige i justispolitikken. Da tenkjer eg særleg på dette med heilskapstenkinga, og det å ikkje gå ut og føra ein hendingsorientert justispolitikk. Eg er òg glad for at representanten nemnde det med ruspolitikken, der vi har stått side ved side. Men eg vil litt tilbake til representanten sin eigen replikk til Framstegspartiet. Høybråten har gått ut og sagt at alvorleg sjuke menneske treng menneske med varmt hjarte og varme hender og ikkje ei giftsprøyte, noko eg er heilt einig i. Er det då i det heile mogleg for Kristeleg Folkeparti å støtta ei regjering der det største og berande partiet på borgarleg side, Framstegspartiet, truleg vil fremja forslag om nettopp aktiv dødshjelp i neste periode?
Det kunne være fristende å ta en lengre debatt om et så viktig tema. Det er jo ingen tvil om hva vår holdning til dette er. Og som representanten Heggø var inne på, går det et klart skille mellom det vedtaket som Fremskrittspartiet har fattet på sitt landsmøte, og det Kristelig Folkeparti står for. Når det gjelder samarbeid mellom Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, tror jeg vi avklarte det ganske greit på vårt landsmøte, så de bekymringer representanten Heggø har i så måte, tror jeg hun kan la ligge. Samtidig vil jeg si at innenfor justiskomiteens virkeområde har vi under to regjeringer hvor Kristelig Folkeparti var medlem, hatt konstruktivt samarbeid også med Fremskrittspartiet, så bildet er jo ikke helt svart–hvitt, som det ofte ikke er i justispolitikkens domene.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Jeg deler den oppfatning at komiteen har gjort et solid arbeid. Men det ligger til grunn et solid arbeid fra departementets side. Jeg synes det er grunn til å konstatere at det er et bredt sammenfall mellom den alminnelige del av straffeloven av 2005, som ble framlagt av den forrige regjering, og den spesielle delen, som framlegges nå. Det er et bredt sammenfall. Det er en videreføring av en human og fleksibel straffepolitikk, og det er en skjerping av noen viktige verdier: liv, helse og seksuell integritet. Det har tidligere vært enighet om kampen mot den organiserte kriminaliteten, og Stortinget har også behandlet terror, der det i det overveldende vesentlige var samsvar mellom lovgivningen fra 2002 og lovgivningen i 2008. Grunntanken i straffeloven fra 1902, som var meget moderne for sin tid, og som jo avløste annen straffetenkning, var jo at man skulle være human og fleksibel. Man skulle se det enkelte individ når straffen ble utmålt. Man skulle ikke se individet som en del av det kollektive, og man skulle ikke operere med kumulative strafferegimer, som i praksis, for å si det på folkelig norsk, ville vært en variasjon av den amerikanske tenkemåten om en, to, tre og vekk med vedkommende! Disse linjene er jo da videreført, men med de tilføyelser som en moderne tid krever når det gjelder datakriminalitet, organisert kriminalitet, trafficking, kjønnslemlestelse og andre alvorlige kriminelle forhold. Det springer også ut av denne loven at i en serie sammenhenger vil straffen utløses gjennom reaksjoner som konfliktråd, samfunnsstraff og på andre måter, men på viktige områder, som seksuell integritet, enten det gjelder voksne eller barn, når det gjelder vold, drap og angrep på helse, vil man være strengere og reagere strengere. Venstre deler den vurdering som departementet samlet har gjort i tilnærmingen til disse spørsmålene, og som kommer fram av lovens forarbeider her i dag. Så jeg synes det var grunn til å markere dette først. Jeg synes det er det generelle, det er det overordnede, det er sammenfallet i straffepolitisk tenkning – altså en kriminalpolitikk som i praksis er human og fleksibel, men streng på viktige områder. Så vil jeg kort gå inn på hvordan vi stemmer, for jeg synes det er grunn til å gjøre det. Først våre egne forslag. Vi fremmer et forslag med en endret overskrift for § 299. Vi er av den oppfatning at det ikke skal endre innholdet i det minstestraffebudet som er fremmet. Der vil jeg også si at jeg har kommet fram til at det er rett å ha en minstestraff på tre år. Hvorfor jeg har gjort det? Vel, jeg har måttet konstatere, som de fleste, at domstolene ikke følger det Stortinget over lang tid har gjort. Jeg må ta Voldtektsutvalgets utredning til etterretning. Og når jeg tar det til etterretning, blir konsekvensene for Venstre at vi stemmer for en minstestraff på tre år. I en ideell verden ville vi ikke hatt det slik, men vi har ingen ideell verden på dette punkt. Da må vi forholde oss til at det er slik. Vi er også utålmodige når det gjelder oppfølging av Voldtektsutvalget. Derfor har vi fremmet to konkrete forslag om det, forslagene nr. 26 og 27. Når det så gjelder forslag fra opposisjonen, vil vi stemme for ett av straffebudene som er fremmet fra opposisjonens side, og det er straffebudet som går på samværsretten, altså § 261 første ledd. Vi stemmer ikke for de andre straffebudene, verken fra Høyre og Fremskrittspartiet sammen eller fra Fremskrittspartiet alene. Når det gjelder Kristelig Folkepartis straffebud, vil vi stemme for forslag nr. 28, om hvordan man konkret regner foreldelsesfristen i det straffebudet som er omtalt. Vi stemmer ikke for forslagene nr. 29 og 30. Når det så gjelder forslagene fremmet verbalt, vil jeg bare si følgende: Vi stemmer mot forslagene nr. 2 og 3, og vi stemmer for forslagene nr. 4–6. Vi stemmer eventuelt subsidiært for forslag nr. 7, men jeg vil gjerne si at hvis man først skal reagere på en atferd som er aggressiv eller sjenerende, så bør det gjelde mer enn tigging. Det bør gjelde salg og tigging. De partiene som i sin tid stod sammen om dette, hadde også med prostitusjon, fordi vi, av forskjellige grunner, var imot kriminalisering av horekunder. Derfor har Venstre fremmet forslag nr. 25. Vi stemmer imot forslag nr. 8, vi stemmer for forslagene nr. 9–11, vi stemmer imot forslagene nr. 12–20, og vi stemmer for forslagene nr. 21–23. Jeg er klar over at en serie av disse forslagene først kommer til behandling senere i Stortinget, men fordi Venstre ikke sitter i komiteen, velger jeg på denne måten å registrere hvor vi står. Men for å avslutte der jeg begynte: Jeg synes det er gledelig at vi i et land som Norge kan ha et så bredt sammenfall i tenkningen omkring straff og bruk av straff og ikke minst hvor man ikke skal bruke straff, som det er både i den alminnelige del av straffeloven 2005 og i den spesielle delen, som vi behandler her i dag. Det synes jeg det er grunn til å være tilfreds med – ikke selvtilfreds, men tilfreds i den forstand at det viser at det er noen brede linjer som skal holde. Og det bør være slik når man tenker straff i et samfunn.
Det blir replikkordskifte.
Først av alt er jeg glad for at vi igjen viser at vi i stor grad er enige med partiet Venstre i justispolitikken. Det viser også denne saken. Representanten Dørum var inne på hvorfor han fremmet forslag nr. 24, om å endre § 299 og overskriften der. Han gav uttrykk for at han trodde det ikke ville berøre minstestraffen. Det er for så vidt juridisk mat, så jeg skal ikke legge meg borti det. Mitt spørsmål er: Hva er det som er så avgjørende med å endre overskriften i denne paragrafen, all den tid man er enig i at vi skal ha en minstestraff à la straffen for voldtekt i resten av bestemmelsen? Venstre foreslår jo i realiteten ingen endringer i paragrafen?
For det første vil jeg holde fast på at straffen for seksuelle overgrep, også de som er definert kvalitativt til en ramme av minstestraff, og som jeg har sjekket med lovkyndige, står vi fast på. Når vi har valgt å endre overskriften akkurat her, og bare her, er det fordi det finnes en del variasjoner av livet hvor det å ha betegnelsen voldtekt på seg kan være et stigma som jeg ikke ønsker man skal ha med. Jeg ønsker å tenke så nyansert at det kan være slike situasjoner, selv om det finnes åpenbare situasjoner, for det er det som er den alminnelige begrunnelsen for det. Så det er et forsøk på å nyansere. Jeg opplever at den sittende regjeringen har prøvd å være presis og nyansere i veldig mange sammenhenger – det er ikke et forsøk på å svekke straffebudets reelle innhold, altså den krenkelsen som finner sted. Det er min begrunnelse. Jeg er takknemlig for at spørsmålet ble stilt, for da fikk jeg forklart det bedre enn jeg kunne gjøre i mitt korte innlegg på talerstolen.
Slik som jeg kjenner partiet Venstre, er det et parti som alltid har hegnet sterkt om ytringsfriheten. Da Dørum var statsråd, la han – i 2005 – fram et forslag til alminnelig straffelov der han foreslo at blasfemiparagrafen skulle bevares. Mitt spørsmål til representanten Dørum er om han er mer bekvem med den rød-grønne regjeringens forslag til ny straffelov, der man foreslår at blasfemiparagrafen fjernes, enn han var med sitt eget forslag til ny alminnelig straffelov, der man foreslo å bevare blasfemiparagrafen.
Dette er en historie om kompromisser i to runder – først et kompromiss i Bondevik II og så et kompromiss i den rød-grønne regjeringen, hvoretter Venstre ble fri fra kompromisset etter regjeringsskiftet, og hvoretter den rød-grønne regjeringen ble fri fra seg selv etter at den oppdaget at kompromisset i grunnen var litt håpløst. Dermed ender man med den hyggelige situasjonen – med unntak av Kristelig Folkeparti, som har et prinsipielt syn – at vi velger å fjerne den. Jeg la ikke skjul på da jeg la fram ytringsfrihetsbestemmelsen for Grunnloven i sin tid, at det var slik det var. Så vi har satt fri to parter her: meg, ved ikke å kompromisse med andre, og de rød-grønne, etter å ha hatt en kollokviegruppe med seg selv i all offentlighet, noe som førte til at vi fjernet blasfemibestemmelsen. Så vi kan gratulere hverandre for at vi slipper å ha den fra nå av. For å si det kort: Gud trenger ikke beskyttelse. Herren passer på seg selv. Mennesker har tidvis hatt behov for beskyttelse, men menneskene må tåle alle ytringer. Det er en del av vårt samfunns styrke at det er slik. Jeg tror representanten og jeg i grunnen er veldig enige, president – man må huske å snakke via presidenten!
Utmerket! Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Proposisjonen som Odelstinget behandler i dag, markerer slutten på et over 30 års langt arbeid med en helt ny straffelov. Det var den såkalte kriminalmeldingen av 1978 – en berømt sådan – som var startskuddet for dette omfattende og tidkrevende lovarbeidet. Det er grunn til å rette stor takk både til tidligere regjeringer og, ikke minst, til medarbeidere i Justisdepartementet. Jeg er glad for at opposisjonen også ser det enorme arbeidet som ligger der, og vi er dem stor takk skyldig. Det er laget et godt grunnlag for å få en effektiv strafferett for framtida. Bakgrunnen for at Justisdepartementet for mer enn 30 år siden tok initiativet til en straffelovreform, var at samfunnsforholdene og synet på bruk av straff hadde endret seg betydelig siden vedtakelsen av gjeldende straffelov i 1902. Det var derfor jeg kalte dette et hundreårsprosjekt. Gjennom kriminalmeldingen ønsket Justisdepartementet på 1970-tallet å invitere til en allsidig kriminalpolitisk debatt som videre skulle etterfølges av en straffelovreform. Vi er ved enden av en veldig lang prosess. Vi er heldige som får lov til å dra dette i land. Gjennomføringen av denne straffelovreformen har vært et møysommelig og tidkrevende arbeid, hvor sluttføringen har foregått i tre trinn: Første trinn ble avsluttet ved vedtakelsen av alminnelig del i 2005. Mange gode generelle prinsipper ble foreslått av den forrige regjering, knesatt og vedtatt av Stortinget med brede flertall. Stortinget la ved denne vedtakelsen viktige føringer for det videre arbeid med utformingen av spesiell del. Særlig gjelder dette de generelle retningslinjene for bruk av straff og målsetting om større harmoni mellom de ulike lovbruddene når det gjelder hvor streng straff som kan idømmes. Annet trinn i sluttføringsarbeidet var vedtakelsen av første del av spesiell del våren 2008. Ved denne vedtakelsen kom det inn i den nye straffeloven nye straffebud som med tydelighet viser at straffelovgivningen må tilpasses nye samfunnsforhold og samfunnstrusler. Kapitlene om folkemord mv. og terrorhandlinger er et resultat av at strafferetten har blitt mer internasjonalisert ved at den har til oppgave å verne både det nasjonale og internasjonale samfunn mot et nytt kriminalitetsbilde. Proposisjonen som Odelstinget nå behandler, utgjør siste trinn i sluttføringen av straffelovreformen. Proposisjonen inneholder de resterende kapitlene i spesiell del, bl.a. viktige kapitler om voldslovbrudd, seksuallovbrudd og vern av folkehelsen og det ytre miljø. De resterende kapitlene som Odelstinget nå har til behandling, inneholder de straffebud som hyppigst anvendes, og som således utgjør såkalte volumbestemmelser i det totale kriminalitetsbildet. Den nå gjennomførte straffelovreformen har vært helt nødvendig. Synet på bruk av straff og hvilket innhold straffen bør ha, har endret seg betydelig siden vedtakelsen av straffeloven 1902. Samfunnsutviklingen de siste 100 årene har vært formidabel på mange livsområder – og således også de kriminalpolitiske føringene. I lang tid har utviklingen gått i retning av et mer rettferdighets- og humanitetsorientert syn på bruk av straff. Det skal vi alle være glade for. Dette har gjort det nødvendig å tenke gjennom på nytt hvilken uønsket atferd som kan møtes med straff, og hvilket innhold straffen skal ha. Den nye straffeloven representerer derfor så vel avkriminalisering av enkelte lovbrudd som nykriminalisering. Eksempelvis skal ikke ærekrenkelser lenger kunne møtes med straff – erstatning og oppreisning blir etter forslaget de lovfestede reaksjoner mot krenkelse av ære og omdømme. Blasfemibestemmelsen videreføres heller ikke. Meget har vært sagt, skrevet og tenkt her, og den endelige løsningen tror jeg vi alle kan være tilfreds med. Den nye straffeloven – og kriminalomsorgsmeldingen, som ble fremmet i fjor høst – er resultatet av denne nødvendige gjennomtenking av de nevnte grunnleggende kriminalpolitiske spørsmål. De henger sammen, de betyr noe for oss, det kan få stor betydning i forhold til kriminalitetsbildet. Gjennom arbeidet med ny straffelov har det nøye blitt vurdert hvilke uønskede handlinger et moderne samfunn kan møte med det strengeste tvangsmidlet vi står overfor å kunne bruke, nemlig straffen, samtidig som kriminalomsorgsmeldingen representerer den rettferdige og humanistiske tenking om hvilket innhold straffen bør ha. Én ting er å diskutere straffens lengde, noe annet er å fylle straffen med vettug innhold. Gjeldende straffelov kan hevdes i stor grad å være skrevet av og for menn. Den nye straffeloven markerer på flere områder et tydelig skille fra datidens tenking om strafferettens rolle og utforming. Jeg vil i denne sammenheng framheve den særlige oppmerksomhet som er viet til å etablere et bedre strafferettslig vern for kvinner og barn. Derfor er jeg svært glad for at komiteen har sluttet seg til forslagene i proposisjonen så bredt og så sterkt. Det å gi barn og kvinner en bedre strafferettslig beskyttelse, bl.a. i form av betydelig skjerping av straffen for mishandling i nære relasjoner og egne straffebud om seksuelle overgrep mot barn, kan ikke understrekes nok. Jeg er glad for at komiteen har fulgt opp mitt innspill i brev til komiteen om å utvide avvergingsplikten til også å gjelde for grov mishandling i nære relasjoner. I forlengelsen av det som er sagt om betydelig skjerping av straffen for mishandling i nære relasjoner, vil jeg framheve at Ot.prp. nr. 22 realiserer viktige kriminalpolitiske målsettinger i Soria Moria-erklæringen om skjerpet straff for grov vold, drap og seksualforbrytelser. Vi sa vi skulle gjøre det, og vi gjør det nå. Generelt foreslås det at straffen skjerpes med ca. ⅓, men for enkelte voldslovbrudd foreslås det en dobling av straffen. Til dette har jeg lyst til å framheve at måten å gjennomføre straffskjerpingen på er helt ny. Det er bra at vi har et bredt flertall også om dette i Stortinget. Det gir et tydelig signal til norske domstoler. Selve anledningen i dag, at man faktisk vedtar straffeloven – den spesielle delen – i helhet, er også et argument for at domstolene skal lytte. Tidligere har man jo nøyd seg med generelle uttalelser – enten i budsjettmerknader eller i lovmerknader eller hva det nå måtte være – om at straffen bør bli strengere, eller at straffen er for lav og bør opp. Dette er gode eksempler på det Nils Jareborg, svensk juridisk professor, omtaler som at «Lagstiftare har de mest fantasifulle uppfattningar om verkan av sine beslut, om vad som er behövligt föratt hålla brottsligheten på en viss nivå och om effekterna av att en straffskala höjs eller sänks». Regjeringa har derfor valgt en ny strategi for å justere straffenivået opp: En gjennomgåelse av rettspraksis har gitt et empirisk grunnlag for konkret å kunne angi fra hvilket nivå straffen skal heves, og hvor mye den skal heves. Jeg er overbevist om at denne strategien er meget velegnet for å oppnå ønsket straffenivå, fordi domstolene på denne måten får helt tydelige signaler fra lovgiver om hva som skal være normalstraffenivået for en rekke typer lovovertredelser. Jeg vil samtidig understreke at dette forslaget om straffskjerping på ingen måte er ment å begrense domstolens konkrete skjønnsutøvelse ved straffastsettelse eller straffenivåets dynamiske utvikling. Jeg er svært glad for at en samlet justiskomité har sluttet seg til hvordan straffskjerpingen foreslås gjennomført, og hvor mye straffenivået foreslås hevet. I tillegg vil jeg understreke at det er prisverdig at komiteen er tydelig på at det signaliserte straffenivået skal ta til å gjelde straks straffeloven er vedtatt i Stortinget. Strafferammene og straffenivået for de ulike lovbruddene skal i størst mulig grad gjenspeile hvor alvorlig samfunnet anser et lovbrudd å være i forhold til et annet lovbrudd. De siste to tiårene har det for enkelte lovbrudd skjedd en betydelig skjerping av straffen. Det har ført til at man ut fra straffenivået å bedømme kan synes å anse det aktuelle lovbruddet som mer alvorlig enn det man tradisjonelt oppfatter som et mer alvorlig lovbrudd. En slik utvikling har også skapt undring og vært grobunn for misnøye blant folk flest og politikere. Derfor har det som del av totalgjennomgåelsen av straffelovgivningen blitt foretatt en justering av strafferammene for de enkelte lovbrudd for i større grad å kunne gi et inntrykk av hvor alvorlig samfunnet anser lovbruddet å være i forhold til andre lovbrudd. Sjøl om arbeidet med ny straffelov er sluttført ved vedtakelsen av den proposisjonen Odelstinget har til behandling i dag, er det fortsatt en del lovgivningsmessige og tekniske tilpasninger som må foretas for at den nye straffeloven kan tre i kraft. Den største lovendringsoppgaven består i å tilpasse straffeprosessloven til den nye straffeloven, da først og fremst justere hvordan påtalekompetansen skal fordeles mellom aktørene innenfor påtalemyndigheten, og for det andre tilpasse adgangen til bruk av etterforskningsmetoder til de nye strafferammene. Jeg rekker ikke å ta hele manuset mitt, men jeg har nå gjennomgått de viktigste forslag til endringer i den nye straffeloven. Disse har sin bakgrunn i endrede samfunnsforhold, som f.eks. utvikling av datateknologi, dels i endrede verdioppfatninger, strengere syn på integritetskrenkelser osv. Jeg mener at den straffeloven Odelstinget i dag behandler, er en straffelov som ivaretar behovet for å sende et klart og tydelig signal: Det er strengt på noen områder, men samtidig ivaretar det også behovet vi har for å signalisere humanismen i strafferettskjeden.
Det blir replikkordskifte.
Statsråden har vært tydelig på at det nå er mulig for domstolene å ta tak i de nye straffebestemmelsene som vedtas i løpet av kvelden. Jeg oppfattet langt på vei at statsråden nå åpnet for noen shortcuts her. Min forståelse av det er at det skal etableres en ny praksis, og det gjøres gjennom domstolsvedtak. Eller er det sånn at statsråden ser for seg at det går an å kjøre slalåm her, og komme fortere til mål enn det vi har tradisjon for her i landet?
Først må jeg si at jeg undres litt over spørsmålsstillingen, for det bidrar på mange måter til å svekke det tydelige signalet som kommer fra en samlet komité, både om straffenivå og også om metodikken som er brukt. Jeg oppfatter at alle står samlet om det. Min erfaring fra strafferetten er at ved straffeutmåling, når man har romslige strafferammer, og man ligger ofte i nedre sjikt, er tydelige og klare politiske signaler av verdi. Et tydeligere politisk signal enn det som gis her i Odelstinget i dag, kan man ikke få, fordi vi ser loven i sin helhet. Man står samlet om det, og man har i lovarbeidet pekt på konkrete saker og også angitt et nytt normalnivå. Derfor mener jeg at dette er et politisk signal som er så tydelig at man også må legge vekt på det ved utmåling av straff etter den gamle straffeloven.
Jeg har lyst til å rose statsråden for et enormt engasjement for overgrepsofre. Det har statsråden hatt i lang tid. Jeg regner med at det var en forglemmelse at man bare nevnte kvinner og barn; det gjelder også menn. Spørsmålet fra min side er i forlengelsen av Fremskrittspartiets: Vil statsråden ta initiativ til å gjennomføre endringer i 1902-loven knyttet til overgrep og voldtekt etter mønster av hva man gjør nå i forhold til foreldelse og kjønnslemlestelse, som det bl.a. refereres til i Aftenposten? Man vil at ting skal skje nå. Og i tilknytning til det som står i dagens Aftenposten: Hvilken plan er det det vises til i Aftenposten som ikke Stortinget har blitt informert om, når journalister får et begrep om at dette skal skje innen 2012? Det har ikke Stortinget fått opplysninger om.
Aller først: Takk for honnøren. Det tar jeg til meg. Når det gjelder spørsmålet om overgrep, er det grunn til å understreke at de menn som utsettes for overgrep, enten det er unge gutter, eldre gutter eller menn, absolutt skal ha beskyttelse av de bestemmelser som gjelder. La det ikke herske noen tvil om det. Så til spørsmålet om man foretar endringer av den gamle straffeloven: Det tar vi ikke sikte på å gjøre. Vi mener at mange av de strafferammene som gjelder i 1902-loven, og det oppfatter jeg også Høyre legger til grunn, er så pass vide at når det er så entydige politiske signaler som kommer ved behandlingen av straffeloven i dag, så får det betydning for straffesaksbehandlingen også etter 1902-loven. Når det gjelder spørsmålet om ikrafttredelse, er det helt klart at vi planlegger ikrafttredelse så raskt som bare det, for vi mener jo at dette er en viktig lov. Men det er mange ting som skal på plass, og det er vanskelig å forutsi. Jeg kan ikke gå god for sitatet i Aftenposten, for jeg har ikke lest det sjøl. Vi planlegger en rask ikrafttredelse, men ser vel for oss 2011–2012.
Det er bra at dette skal tre i kraft så snart som mulig. Venstre vedstår seg – og det er derfor jeg tok ordet nå – de merknader som er knyttet til straffetenkningen. Jeg sa på talerstolen i stad at vi vedstår oss prinsippene som ligger i lovens forarbeider og i lovsaken til Odelstinget. Jeg skal ikke kommentere ytterligere hvordan domstolene skal opptre. De som vil lese odelstingsdebatten, får gjøre det. Så la det ligge. Jeg tok ordet for å stille statsråden et spørsmål, siden det er lagt så mye vekt på det i den lovsaken vi har i dag, om å bekjempe angrep på den seksuelle integritet. Det er et veldig bredt spekter. Jeg er opptatt av hvordan statsråden nå ser på det trykket som ligger på å følge opp Voldtektsutvalgets ulike initiativ, for det er svært viktig at det er trykk på det. Jeg kjenner statsrådens engasjement, men jeg har også en viss kjennskap til det vi kan kalle for motstands ånd i forvaltningsstrukturer – på tross av statsråders engasjement. Jeg vil gjerne ha litt frimodig tale på dette punkt på denne dag i Stortinget.
Vi nedsatte Voldtektsutvalget fordi vi mener at noe må gjøres for de voldtektsutsatte, og vi mener også at de råd vi fikk av Voldtektsutvalget, er gode råd. Men vi kan ikke dermed gi noen garanti for at vi kommer til å følge alle. Når det gjelder spørsmålet om bistandsadvokat, mener jeg at vi har levert. Når det gjelder spørsmålet om voldtektsmottak, som utvalget også var veldig opptatt av, har vi valgt å følge opp det. Når det gjelder spørsmålet om barn som utsettes for voldtekt, har vi valgt å følge opp barnehuskonseptet. Ikke minst med DNA-reformen, med den mulighet man nå har for lettere å kunne få tak i rett gjerningsperson, har vi valgt å følge opp dette. Samtidig mener jeg at det er behov for å få en sentral organisering i politiet i forhold til dette arbeidet, og det er bakgrunnen for at vi allerede for inneværende års budsjett fikk på plass noen få stillinger. Representanten Dørum vet at det tar lang tid å lage statsbudsjett, men det var altså så raskt vi bare kunne i forhold til Voldtektsutvalgets avgivelse. Så får vi se hva framtida vil bringe.
Det er interessant å se på samspillet mellom de maktorganer vi har, den utøvende, den lovgivende og den dømmende. Forrige periodes justiskomité var jo særdeles opptatt av, kanskje også frustrert over manglende signaler, eller at signalene ikke ble helt tatt av domstolene når det ble gitt relativt klare signaler fra den lovgivende forsamling. Jeg vet ikke om dette også er noe av bakgrunnen for at justisministeren har brukt mye tid og, interessant nok, også gjennomgått en del rettsavgjørelser i proposisjonen for å markere hvilke straffehevinger man ønsker seg. Så jeg vil egentlig utfordre statsråden litt mer prinsipielt på hvordan han nå vurderer oppfølgingen av de politiske signaler som den lovgivende forsamling gir i de øvrige organer vi her snakker om.
Dette er jo etter min mening den mest spennende debatten med tanke på dette lovarbeidet, og jeg mener at vi nå må følge nøye med på hvordan domstolene bruker disse nye signalene. Jeg har sjøl gjennomgått samtlige voldtektsdommer i løpet av de siste ti årene for å se på utviklingen av straffenivået, og vi ser en dobling av straffenivået. Så domstolene har vært lydhøre for signaler før også, men etter Kristelig Folkepartis oppfatning i forrige periode, og mange flere også, var det altså ikke tilstrekkelig. Det er altså et stykke vei mellom det å stå og skrike i Stortingets vandrehall overfor P4, når vi står overfor en konkret sak og vi synes at det er for lav straff, til det vi nå gjør i Stortinget. Vi behandler altså et hundreårsprosjekt, en samlet vurdering. Stortinget er samlet, vi har gått konkret til verks for å peke på hvor vi mener normalnivået skulle ligge. Dette er det tydeligste politiske signalet når det gjelder straffenivå, som etter mitt skjønn er gitt fra Stortingets side. Så jeg er av den grunn optimist.[[Presidenten klubber.]] Dette tror jeg vil bli lagt merke til.
Statsråden har i denne perioden vært svært opptatt av at barn ikke skal utsettes for overgrep, verken her i Norge eller i utlandet. I Politiforum for en tid tilbake var det en artikkel om en ordning som er innført i England, der man varsler andre lands myndigheter når pedofildømte reiser utenlands. Når statsråden er så bekymret og opptatt av barn som blir utsatt for overgrep, hvorfor er da ikke statsråden villig til å se på en utredning av et slikt internasjonalt varslingssystem i Norge?
Dette er jo strengt tatt veldig på siden i forhold til det vi behandler i dag. Vi behandler jo straffereglene for pedofile i så fall. Så jeg syns, med respekt å melde, at når det gjelder så viktige problemstillinger, er det vanskelig på sparket å gå inn i slike problemstillinger når jeg ennå ikke har lest Politiforum. For jeg syns at det fortjener oppmerksomhet og også en politisk håndtering som er seriøs. Men når det gjelder spørsmålet om internasjonalt samarbeid, må jeg jo si at det man nå gjør i forhold til både Europol og Eurojust, og det internasjonale kriminalpolitiske samarbeidet man har etablert, som også vil kunne fange opp folk med pedofile trekk som særlig agerer på Internett, er det viktigste vi kan gjøre internasjonalt. Jeg tror vi skal være varsomme med å tro at det finnes noen lettvint løsning, at man nærmest kan varsle i hytt og pine når det gjelder personer, enten det er domfelte, eller endog at de ikke er domfelt. Jeg har liten tro på at det vil være særlig effektivt. Men selvfølgelig får vi, når det gjelder forslag på dette feltet, være åpne for å ta debatten.
Dermed er replikkordskiftet slutt.
Dette er en historisk dag, er det veldig mange i dag som har sagt. Vi må vel være stolte noen og hver av oss over å få lov til å være med og behandle den viktige saken som denne straffeloven er. Da jeg for nesten fire år siden kom inn i justiskomiteen, var det første representanten Jan Arild Ellingsen gav meg, Innst. O. nr. 72 for 2004–2005. For dem som ikke vet hva det er, kan jeg nevne at det er innstillingen til siste straffelov. Les denne, så får du innblikk i hva alt dette dreier seg om, var Ellingsens kommentar. Det er vel et av de dokumentene som er mest lest. Justispolitikk er et vidt begrep. Alt henger i grunnen sammen med alt. Det er en sirkel – en vond sirkel, er det kanskje noen som sier – men en sirkel som kanskje skulle vært en kjede som var sluttet: Vi har politiet som håndhever og utøver, vi har domstolene som dømmer, og vi har kriminalomsorgen som gjennomfører. Denne justiskomiteen har hatt opphetede debatter om ressurser til politi som skal håndheve loven, de som skal gi tryggheten til samfunnet og forebygge. For bare en måned siden debatterte vi kriminalomsorgsmeldingen, straffegjennomføringen. Man må fylle straffen med vettugt innhold, som statsråden sa i sitt innlegg. I dag gjelder det selve straffeloven, straffeutmålingen, reaksjonene på kriminelle handlinger, straffbare handlinger. Alt henger sammen. Et trygt samfunn er målet i justispolitikken. «[[…]] straff er samfunnets sterkeste middel for å styre adferd», sa en enstemmig komité i Innst. O nr. 72. Folks rettsoppfatning blir det ofte pratet mye om. Hva er folks rettsoppfatning når det gjelder straff? Er det det som folk oppfatter som rimelig ut fra den gjerningen som har blitt begått? Jeg kan f.eks. nevne: voldsepisoden på Karl Johan for en tid tilbake – grov vold, 50 dagers samfunnsstraff drap – som også får bare noen år, i forhold til ti års fengsel for Munch-tyveri åtte år for grov vold mot et uskyldig barn med døden til følge Jeg kunne ramse opp mange eksempler som kanskje strider mot folks rettsoppfatning. Fremskrittspartiet mener det nå er på høy tid – og er veldig glad for – at de andre partiene nå innser alvoret med de mest alvorlige voldshandlingene, og justerer strafferammene opp. Fremskrittspartiet har foreslått dette flere ganger denne perioden, men motargumentene har vært at vi skulle vente til behandlingen i dag. Endelig er denne dagen her, og så kunne vi kanskje sluttet dette innlegget og bare gitt honnør for at vi er kommet dit vi er kommet i dag. Men nei, Fremskrittspartiet er faktisk fremdeles skuffet. Vi er skuffet over at strafferammene og straffenivået burde blitt hevet på mange flere områder. Realiteten i dag er at Regjeringen reduserer straffenivået på flere viktige felt, som Fremskrittspartiet mener er feil signaler å sende ut. Straffen for tyveri senkes, straffen for underslag senkes, straffen for ran senkes, og strafferammen for heleri senkes. Hvilke signaler er det da vi sender på disse saksområdene der det er mest mørketall? Nulltoleranse skulle det ha vært for dette. Dette er helt feil signaler, og det er noe som vi ikke burde ha gjort i det hele tatt. Hva med den preventive virkningen? Hva med folks rettsoppfatning? Og rehabilitering? Ja, jeg sa faktisk rehabilitering. Statsråden og jeg var på kino i går og så Innsatte og gjeld. Der traff vi Beate fra Bredtveit fengsel. Hun soner en narkotikadom på to år og hadde åtte måneder igjen. Hvem hadde trodd at hun skulle si at hun var glad for at hun hadde fått en lang dom? Hun trengte faktisk tid til å lande, hun trengte tid til rehabilitering, og hun trengte tid til å få orden på livet sitt. Til og med fengselsbetjentene sier det samme, at skal vi få til en skikkelig rehabilitering, er korte dommer et hinder. Den jobben de skal gjøre for de straffedømte for å få dem på rett kjøl igjen, tar tid. Men strengere straffer er ikke bare for dette. Det virker preventivt, det er i tråd med folks rettsoppfatning og, ikke minst, en straff på grunn av at man har begått en kriminell handling. Det er, igjen, utrolig skuffende at Regjeringen nå setter ned strafferammene for vinningskriminalitet. Her starter ofte den kriminelle løpebanen. Derfor synes vi det er veldig skuffende at Regjeringen ikke gjør noe med dette.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det er viktige endringer i straffeloven som blir vedtatt i dag. Voldsutøvelse er i seg selv kriminelt. Samtidig vet vi at vold avler vold. Den som vokser opp i et hjem preget av vold, har større risiko for selv å utvikle voldelig adferd. Vold i nære relasjoner er således både en type kriminalitet som må forebygges, og en risikofaktor for alle de barna som får barndommen preget av et voldelig hjemmemiljø. Jeg er glad for at den nye straffeloven skjerper straffen og øker strafferammene for grov vold i nære forhold, og at familievold nå skal straffes mye strengere. Det er helt nødvendig at vi alle er oppmerksom på den råskapen som herjer i mange tusen norske hjem. Vi vet at det er en sterk sammenheng mellom en vanskelig barndom og psykiske lidelser i voksen alder. Barn lever sine liv nå, og de har krav på å ha det bra, har barneombud Reidar Hjermann uttalt. Det er derfor det er så viktig og helt nødvendig at vi som er voksne, ser barna, også andres barn. I den nye straffeloven vil alle seksuelle overgrep mot barn under 14 år bli betraktet som voldtekt. Det medfører strengere straff for overgriper, og det er helt nødvendig. Jeg er enig med statsråd Storberget, som har påpekt at norske domstoler må bruke mer skjønn i barnefordelingssaker. En far som er voldelig og har slått mor, bør ikke automatisk få samværsrett med barna. Barn bør beskyttes mot den frykten de har følt ved å være vitne til at mor blir slått. I tilfeller der volden ender med overlagt drap, mener jeg personlig at det ikke skal gis samværsrett til den som har begått den kriminelle handlingen. Jeg synes personlig at barn ikke skal brukes som et ledd i behandlingen av en person som har mishandlet og drept en forelder med overlegg. Det er selvsagt mange sider av en sak, og jeg er glad for at vi har et rettsvesen som fungerer godt og behandler alle rettferdig. Kriminalitet er et samfunnsproblem som løses best gjennom en politikk basert på fellesskap og inkludering. Vold i hjemmet løses ved at vi bryr oss om hverandre. Ved å endre straffeloven og skjerpe straffene for vold mot barn har justisministeren nok en gang vist at han tar de svakeste på alvor, nemlig barna.
Den økonomiske kriminaliteten stiller samfunnet overfor store utfordringer og er en vedvarende trussel mot grunnleggende verdier som den norske velferdsstaten er tuftet på. Politiet sier at kompleksiteten i den økonomiske kriminaliteten forverres, og det foregår i økende grad i organiserte former og med sterk grad av internasjonalisering. Politiet selv sier videre at grensen mellom økonomisk kriminalitet og annen kriminalitet blir mindre tydelig. Økonomisk kriminalitet inngår ofte som ledd i en grov, profittmotivert kriminalitet. Det var i dette perspektivet jeg ble meget overrasket da jeg så forslaget om å avkriminalisere skattesvik – fra det partiet som hevder å være lov og orden-partiet. Så begynte jeg å tenke litt bakover på episoder og uttalelser om dette temaet tidligere fra Fremskrittspartiet og kom fram til at dette burde egentlig ikke overraske meg. Men det som er fint, er at vi i dag har et flertall som ikke vil gå inn for å avkriminalisere skattesvik. Begrunnelsen for dette ble egentlig gitt da jeg refererte til hva politiet selv sier. Men logikken bak kan man tydeligvis med fordel gjenta: Veldig mye av den kriminaliteten vi har, er økonomisk motivert, enten det dreier seg om vinningsforbrytelser, narkotikasalg eller ran. Felles for dem som genererer penger fra slik aktivitet, er at de har behov for å hvitvaske sine verdier eller skjule sine verdier. Det er i den forbindelse de rød-grønne partiene vil rope et varsko om å avkriminalisere deler av den foreslåtte § 378. Den endringen som Fremskrittspartiet foreslår, vil utvilsomt redusere avdekking av ikke bare unndragelser av midler fra felleskassen vår. Den vil også redusere muligheten for å følge pengestrømmen i mange saker, noe som er avgjørende for å avdekke og oppklare dem. Sammen med årlige kutt i budsjettet til skatteetat, toll- og avgiftsetat og kredittilsyn og Fremskrittspartiets noe uheldige bruk av egne midler, som var mye omtalt i media i fjor, tegner det seg et tydelig bilde av hva Fremskrittspartiet egentlig mener om denne formen for kriminalitet. Det er et bevis på at Fremskrittspartiet skal være tøff mot kriminalitet på utvalgte områder, at Fremskrittspartiet vil være tøff mot de svake, men beskytte de sterke. Dette passer inn i profilen hvor de er et parti for pengemakten. Men det passer nok dårlig inn i profilen de prøver å ha, nemlig partiet for folk flest. Heldigvis synes folk flest at man ikke skal snyte på skatten og dermed stjele fra felleskassa. Folk flest er opptatt av å avdekke kriminalitet og vil nok ikke redusere muligheten for det ved å avkriminalisere skattesvik. Igjen ser vi at folk flest er enig i en rød-grønn politikk. Dette forslaget må jeg si står litt i kontrast til det innlegget representanten Horne holdt, hvor hun snakket om nulltoleranse for vinningsforbrytelser. Det har jo ikke vi. Vi har ikke tenkt å avkriminalisere det. Men vinningsforbrytelser henger også litt sammen med behovet for å opprettholde skattesvikparagrafen, fordi man har behov for enten å skjule eller hvitvaske det man tjener på vinningsforbrytelsene. Igjen ser vi altså at Fremskrittspartiet sier én ting ute, men foreslår noe annet her inne.
Kva skal straffast, og kor strengt skal det straffast? Arbeidarpartiet er tilfreds med at vi no får på plass eit strengare rettsvern for fleire sårbare grupper, særleg det at barn og kvinner får sterkare beskyttelse etter lova, og at den nye straffelova gjev auka straffenivå for grov vald, drap, valdtekt og mishandling i nære relasjonar. Førre straffelov var frå 1902, og når vi i dag skal vedta ei lov som skal gjelda kanskje nye 100 år, i alle fall i fleire tiår, ja då må eg seia at eg føler at det nesten vert gjort litt ære på meg når eg vert nemnd med namns nemning i komitémerknadene til Framstegspartiet for å forsvara bruk av samfunnsstraff. Derimot får representanten Ellingsen framleis stå åleine om å kommentera enkeltdommar som ikkje eingong er rettskraftige. I intervjuet/debatten det er vist til, poengerte eg nesten til det keisame at vi i Arbeidarpartiet ikkje kunne kommentera dommar som ikkje er rettskraftige, men at strafferamma for grov vald skal hevast, noko vi gjer her i dag. Hendingsstyrt, einøygd justispolitikk og å ha hatten på som både dømmande og lovgjevande instans, ja det får Framstegspartiet framleis stå åleine om. I kriminalomsorgsmeldinga, Straff som virker – mindre kriminalitet – tryggere samfunn, sa vi at vi skal bruka meir samfunnsstraff, nettopp fordi det verkar – fordi ein får gjort opp for seg og så gå vidare her i livet. Når ein har eit rusproblem skal ein få hjelp til å få bukt med dette. Derfor skal vi òg gjera meir bruk av § 12 og § 16 og meir narkotikaprogram med domstolskontroll. Men samfunnsstraff skal ikkje brukast dersom lovbrotet inneber ei fengselsstraff utan vilkår på eitt år eller meir. I kriminalomsorgsmeldinga vert det vist til at i lovens forarbeid er det ikkje anbefalt å bruka samfunnsstraff for alvorlege valds- og sedskapsbrotsverk, noko eg er heilt samd i, og som eg elles viste til i den nemnde debatt. Vi veit at ein av to er tilbake i fengsel i løpet av fem år. Ved samfunnsstraff er det to av ti. Nokre av dei viktigaste kriteria for å bryta ei kriminell løpebane er jobb og bustad. Både ved samfunnsstraff og bruk av elektronisk soning kan ein behalda jobb og bustad. Dette er det Framstegspartiet er imot. Framstegspartiet synest faktisk at det er heilt greitt at 17-årige Ole, som har tuska til seg litt for mykje pengar frå Nav, kjem i fengsel og mistar jobben og bustaden og knyter seg til eit kriminelt nettverk. Det er viktigare enn å bruka elektronisk soning. Og rehabiliteringstanken, progresjon i soninga, som er avgjerande for å stoppa tilbakefall, er ein òg imot – ikkje i ord, men i handling. Utan rehabilitering og med eit stadig større tal av gjengangarar vert dette ein vond sirkel – å sona strengare straffer utan progresjon, ut på gata til ny kriminalitet, tilbake til fengsel og straff som ikkje verkar. Heilskapstanken med kriminalomsorgsmeldinga og i dag ny straffelov er det som eg meiner skal til for at vi skal få eit tryggare samfunn.
Jeg skal prøve å ta tre korte punkter. Selv om denne loven ikke kommer til å bli gjeldende før om et par år, er de signalene som vi sender, i noen tilfeller så sterke at man må ta det inn over seg. Vi vet at nå går vi mot sommer, og vi vet at noen jenter – jeg har ikke noe tall på det – kan bli tatt ut av landet og kjønnslemlestet. Det er veldig grov kriminalitet og et grovt overgrep mot barn og jenter. Da håper jeg at det at vi nå hever strafferammen for dette, gir et kraftig signal til dem som eventuelt tenker å gjøre dette overgrepet, og ikke minst blir tatt som et positivt signal av dem som jobber mot slike overgrep. Det er det ene. For det andre vil jeg framheve at vi gjennom denne loven kommer til å frita ektefeller og samboende for straffeskyld dersom én av partene har hiv og den andre parten gir samtykke til ubeskyttet sex. Det tror vi vil heve kvaliteten til veldig mange mennesker. Så skal vi også jobbe internasjonalt for å hente flere impulser for å se hvordan denne paragrafen og denne lovgivningen skal fungere. Til slutt vil jeg ta opp en ting: Jeg har kommet over en brosjyre som Fremskrittspartiet har laget og delte ut 1. mai. Jeg har en kopi av den her dersom Fremskrittspartiet eventuelt vil ha den. I denne står det at de rød-grønne lovet «å heve straffenivået for voldtekt, drap og grov vold». Så står det videre: «I forslag til ny straffelov fra regjeringen er dette ikke foreslått.» Jeg er ikke sikker på om «blank løgn» er et parlamentarisk begrep, men dersom det er det, vil jeg veldig gjerne bruke det – inntil Fremskrittspartiet prøver å motbevise det. Ja, på noen punkter er vi uenige. Men det er ikke hold i å skrive dette i en brosjyre – farget brosjyre – som deles ut, der man beskylder regjeringspartiene og Regjeringen for å bryte et løfte, mens dokumentet som vi i dag behandler, viser det motsatte.
Jeg hadde et par spørsmål til statsråden som han naturlig nok ikke rakk å svare på i sitt innlegg. Den ene dreide seg om når man kan forvente at vurderingen av hivparagrafen blir fremlagt for Stortinget. Flertallet har en merknad som i realitet er helt lik det mindretallet har, selv om man ikke fremmer et konkret anmodningsvedtak. Så jeg håper at statsråden kan gi et noenlunde tidsskjema for når vi kan regne med at Stortinget inviteres til å endre den hiv-paragrafen, eventuelt, som vi vedtar i dag, basert på oppdatert kunnskap. Ellers ble det en debatt om skattesvik, osv. Nå representerer jo ikke jeg Fremskrittspartiet, men jeg synes det er en smule spesielt å gå til frontalangrep på Fremskrittspartiet, og indirekte også Høyre som muligens skal regjere sammen med Fremskrittspartiet, fra dem som faktisk har ansvaret for at omfanget av kriminalitet ikke akkurat har sunket. Oppklaringsprosenten har gått ned, færre saker fremmes for tingrettene og flere saker henlegges av politiet når det gjelder økonomisk kriminalitet. Så jeg må vel si at det er jo ikke akkurat Fremskrittspartiet eller Høyre som har ansvaret for at det blir mye skattesvik, det er faktisk denne regjeringen, som ikke har prioritert politiet. Så noen avsluttende kommentarer til det som alle er enige om, med litt ulike innfallsvinkler og tvil. Det gjelder dette med at seksuelle handlinger med noen under 14 år, kvalifiserte sådanne, automatisk skal regnes som voldtekt. Jeg har bare lyst til å avslutte med å si at det er ikke helt uproblematisk å håndheve. Vi kan ikke diskutere typer situasjoner hvor det kan virke urimelig, her i dag. Det er ikke mulig. Men jeg tror flere enn meg ser at det er noen nyanser her, ikke minst kanskje de som har opplevd voldtekt, og de som samtidig debuterte på en litt mer hyggelig måte da de var 14 år. Det finnes jo faktisk den typen mennesker som har erfaring med begge deler, og vet forskjellen. De bør kanskje høres når man skal gjennomføre denne delen av straffeloven. Det er hovedårsaken til at vi ønsker å evaluere det forslaget som blir vedtatt om at det automatisk er voldtekt hvis noen begår noe mot noen under 14 år. Samtidig er det viktig at man ser hvorvidt dette kan medføre at domstolene vegrer seg for å domfelle i enkelte typer saker, fordi det blir for strengt å gi tre års fengsel, og at man risikerer flere frifinnelser. Jeg håper at statsråden kan si noe om den problematikken som tross alt ligger her, selv om et enstemmig storting vedtar det i dag, fordi vi mener det er riktig og et klart signal at man skal ta denne typen kriminalitet på alvor. Samtidig er det et krevende felt. Jeg vet at mange har vært i tvil når det gjelder å slutte seg til dette punktet, så det kunne være greit å få noen avslutningsord fra statsråden i forhold til det punktet også i denne debatten.
Det var godt å få litt temperatur inn i debatten, så vi kan diskutere litt uenigheter og ikke bare enigheter. Først til Thomas Breen. Det er faktisk tilfellet at gjeldende rett i forhold til tyveri er tre år. Regjeringens forslag er to år, mens Fremskrittspartiet har tre år. For underslag er gjeldende rett tre år – to år er Regjeringens forslag. For ran er det fem år – Regjeringens forslag er tre år. For utpressing er det fem år ved gjeldende rett – Regjeringens forslag er tre år. Dette er en utvikling som Fremskrittspartiet mener er et helt feil signal å sende ut i samfunnet. Så til representanten Heggø. Da vi for en måned siden behandlet kriminalomsorgsmeldingen, var vi enige om veldig mye. Vi var enige om tilbakeføringsgarantien, og vi var enige om at man skal ha et innhold i soningen. Men Fremskrittspartiet har vært helt klar på hele veien at vi er imot å føre soningen på utsiden i stedet for på innsiden, og gjøre om hjem til fengsel når hjemmene blir soningsplass. Derfor har vi vært helt klare på at vi er imot hjemmesoningen som Regjeringen har innført. Hvis jeg ikke husker helt feil var Ingrid Heggø i sitt innlegg i kriminalomsorgsdebatten helt klar på og enig i at med lengre straffer får man bedre tid til rehabilitering. Komitélederen sa i et innlegg som hun har sendt til alle landets aviser: «Dårligere progresjon i soningen og færre permisjoner vil føre til dårligere tilbakeføring til samfunnet. Det vil føre til at en rekke mennesker ikke vil være forberedt – trent – til møtet med samfunnet den dagen de er ferdig med soningen.» Når til og med innsatte og fengselsbetjentene sier at man trenger tid til rehabilitering, må regjeringspartiene også ta dette inn over seg, slik at man kan få tilbakefallsprosenten ned, som vi alle ønsker, ved å gi soningen innhold. De må få den tiden de trenger på det.
De perspektiver som representanten Horne nå trekker opp, kan være besnærende – å tenke seg at vi skal lage en strafferett hvor vi skal plassere folk visse steder i forhold til hva som ville være nyttig for deres egen rehabilitering. For oss i regjeringspartiene representerer det i så fall ikke en forlengelse av den humanistiske tradisjon som har ligget i tankene bak strafferetten i Norge. Strafferetten er jo først og fremst et virkemiddel for å reagere mot straffbare handlinger ut fra allmennpreventive hensyn, men også individuelle preventive hensyn. Hvis vi måtte vurdere det individuelt – at du burde egentlig vært i fengsel litt lenger, for da kunne vi kanskje klart å redde deg – er jeg redd at vi er på gal vei. Det betyr ikke at mange vil dra nytte av lange opphold bak murene. Men det forutsetter bare en ting: Det er ikke lengden på straffen som først og fremst er en utfordring – og det er sjelden jeg hører fanger si det som Horne hørte i går – men det er hvilket innhold vi tilbyr dem, og mulighetene for å kunne fortsette det tilbudet når man blir løslatt. Det er der knekkpunktet ligger – få mer progresjon, få tilbud også når man blir løslatt. Når det gjelder spørsmålet fra representanten Dahl om når vi eventuelt vil komme tilbake til Stortinget og egnede fora i forbindelse med spørsmålet om hivparagrafen, må jeg få lov til å komme tilbake til det. Vi skal ta på alvor det som sies i komiteens merknader om det, men det vil jeg ha litt tid til å se på. Men vi skal gi et svar på det. Når det gjelder spørsmålet om skattesvik, må jeg si at jeg syns at representanten Breen har et veldig godt poeng når det gjelder det som er prinsipielt i disse lovsakene. For hva er det Fremskrittspartiet gjør under § 378? Jo, man gjør det nærmest umulig å pådømme skattesviksaker ved å si at vedkommende må ha forstått at det ville ført til skattemessige fordeler for vedkommende. Det er et veldig vanskelig bevistema. Når man begir seg inn på å fjerne det som står i paragrafen om at man ikke bare har forstått, men at man burde ha forstått, hever man listen for muligheten til å kunne pådømme i de sakene. Det mener jeg Fremskrittspartiet virkelig må ta inn over seg. Det er ikke noe som representerer noen nulltoleranse i forhold til skattesvik. Det vil iallfall gjøre det veldig vanskelig å være effektiv i straffeforfølgingen. Så til spørsmålet om voldtekt og barn. La meg bare si at det har vi diskutert mye. Det har ikke vært noe åpenbart. Men det som har vært det avgjørende for min del i forhold til å definere overgrep mot barn som voldtekt, er at nei-et ikke er tydelig. Det er de stille barna som bokstavelig talt ligger rolig, men som opplever en like stor integritetskrenkelse som voksne folk opplever når man blir utsatt for uønsket seksuell atferd. Det har vært det avgjørende når vi har stemplet det som voldtekt, fordi vi oppfatter det som voldtekt.
Først til debatten som Solveig Horne trakk opp. Som også statsråden var inne på, må det være lov å ha to tanker i hodet samtidig, både når det gjelder strafferetten, og når det gjelder kriminalomsorgen. Vi har vært veldig, veldig tydelig på at den alvorlige kriminaliteten, den alvorlige individkrenkende kriminaliteten, som overgrep, som grov vold, skal straffes strengt, men at man for en del andre typer kriminalitet må vurdere andre typer straffereaksjoner. Jeg registrerer jo at f.eks. Alternativ til Vold, som kanskje er de som har best erfaring med å jobbe for å forebygge nye voldsepisoder, mener at vi faktisk går for langt i dette synet. Representanten Ellingsen var inne på spørsmålet om foreldelse i sitt innlegg. Nå er jo ikke det noe vi egentlig tar stilling til – det tok Stortinget stilling til i forbindelse med behandlingen av alminnelig straffelov i 2005 – men jeg har lyst til å peke på et par punkter. Det er for det første at bevisvurderingen blir vanskeligere jo lengre tid det tar før en sak anmeldes, og med det øker også sjansen for justismord. Det er den siden ved det. Jeg er også redd for at det å ikke ha en foreldelsesfrist vil skape en del forventninger hos folk som jeg tror ikke kan innfris. Det er grunnen til at vi ikke har gått inn på det. Så har jeg lyst til å spørre Fremskrittspartiet om ett forhold. I forbindelse med straffeloven er de uenig i de vurderingene departementet har gjort når det gjelder uaktsomt drap og drap av nærstående, altså såkalt trafikkdrap, hvor en forelder kanskje har vært så uheldig å drepe barnet sitt ved å kjøre over det. Fremskrittspartiet er uenig i argumentasjonen og mener at hensynet til offeret må være det viktigste. Men så sier de samme medlemmer fra Fremskrittspartiet at de ønsker å heve skyldkravet for uaktsomt drap til grov uaktsomhet, og begrunner det med at den utvidede yrkesrisikoen mange yrkessjåfører har ved å kunne bli stemplet som drapsmann, selv om man kunne utvise den type uaktsomhet, er vanskelig. Da må jeg spørre om det er slik at Fremskrittspartiet har større omsorg for yrkestransportsjåfører enn for offeret og større omsorg for yrkestransportsjåfører enn for nærstående som skulle være så uheldig å komme i skade for å ta livet av noen av sine ved uaktsomhet i trafikken.
Permisjon, normalitetsprinsippet i fengsla og overgang frå høgrisikosoning til open soning ute i arbeidslivet, er det vi veit hjelper mot gjengangarkriminelle. I innstillinga til straffelov har Framstegspartiet fremja følgjande forslag: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endring i straffegjennomføringsloven slik at de mest alvorlige straffbare handlinger ikke kan gis åpen soning og/eller prøveløslatelse før fire femtedeler av straffen er sonet, og hvor det ikke skal kunne gis åpen soning og/eller prøveløslatelse i gjentakelsestilfeller.» Det er det eg meiner med «ikkje i ord, men i handling» når det gjeld progresjon, for i samband med kriminalomsorgsmeldinga stemde dei mot meir bruk av permisjonar. Dei er mot og stemde mot normalitetsprinsippet, dette at ein skal koma seg opp om morgonen, laga sin eigen mat og leva så normalt som mogleg innafor fengslet for å kunna klara seg når ein kjem ut. Og då har eg eit spørsmål: Kva er progresjon i soninga – utan permisjon og utan å skulla gå frå ei høgrisikosoning og over til ei open soning eller andre alternativ?
Solveig Horne har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
I mitt innlegg snakket jeg om straff, samfunnets strengeste reaksjon overfor den som har begått en kriminell handling. Straffen, som skal gjenspeile alvorlighetsgraden av den kriminelle handlingen en har gjort, skal også være i samsvar med folks rettsoppfatning. Den skal virke preventivt, forebyggende, men den kan også virke rehabiliterende. I de innleggene som regjeringspartiene har hatt her, har jeg hørt at de til nød kan være enig i at det også kan være bra med lengre straffer med tanke på rehabilitering. Progresjon i soning, til slutt. Fremskrittspartiet vil ha strengere straffer og lengre straffer, men en skal ha progresjon i soningen. En skal sone lenger før en får permisjon, og en skal sluses ut på en måte som gjør at en kommer tilbake til samfunnet som et normalt menneske.
André Oktay Dahl har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
For at det ikke skal råde noen tvil: Voldtekt er voldtekt. Det er et nestendrap. Spørsmålet mitt til statsråden gikk på dem som er under 14 år, og som ikke er stille – for de som er stille, og som er utsatt for overgrep, har et spesielt behov for vern – og dreier seg om: Vil man følge utviklingen og evaluere dette basert på to forhold, nemlig faren for at det kan skje flere frifinnelser fordi domstolene i møte med virkeligheten vegrer seg for å domfelle, og at det er situasjoner hvor noen på 13 år og elleve måneder kanskje oppfører seg helt annerledes enn de typetilfellene vi alle ønsker å ramme? Det er ikke til forkleinelse – vi stemmer enstemmig for dette i dag – men det er viktig at vi har et bevisst forhold til de situasjonene som kan avvike fra de typetilfellene vi her ser, rett og slett fordi domstolene kan føle at de er i en tvangssituasjon: enten å frifinne eller gi tre års straff. Det er det viktig at vi får diskutert i forbindelse med denne viktige endringen.
Bare for ordens skyld, siden representanten Dahl nå to ganger har sagt at Stortinget enstemmig kommer til å stemme for: Venstre kommer ikke til å stemme for straffebestemmelsen som bruker «voldtekt» som overskrift. Jeg har gjort rede for det i et tidligere innlegg. Representanten Dahl har i grunnen resonnert veldig godt for hvorfor jeg stemmer som jeg gjør, sammen med resten av Venstre. Jeg skal ikke forlenge debatten, annet enn å si at jeg synes dette bør være registrert. Første gangen trodde jeg det var en glipp, andre gangen kunne jeg ikke ta det for en glipp, så da måtte jeg bare gi denne lille saksopplysningen.
Det er litt uklart for meg hva problemstillingen i realiteten er. Hvis det er det forhold at man nå mener at straffeloven allerede fra nå av skal ha virkning i domstolspraksis, og når den trer i kraft formelt sett, også vil få virkning i forhold til spørsmålet om hvordan man definerer og subsumerer – altså hvilke lovparagrafer man finner å bruke når man skal straffedømme – er dette noe vi vil følge nøye med på. Det er helt klart at vi for det første vil se på hvordan straffenivået utvikler seg i rettspraksis – det er jo resultatet av dette. Og der er jeg optimist. Jeg tviler på om begrepsbruken i forbindelse med seksuelle overgrep mot barn, at det defineres som voldtekt, vil bidra til at vi får flere frifinnelser. Jeg har hatt en viss forståelse for det når det gjelder minstestraffer, særlig når det gjelder lovbrudd i utvikling – for å si det slik – i hvert fall i saker som f.eks. pengefalsk, hvor vi har hatt en del frifinnelser fordi minstestraffen ble så høy opp mot det lovbruddet man faktisk står overfor. Men her snakker vi altså om svært alvorlige overgrep mot barn. Jeg tror neppe at domstolene ville vike tilbake for å bruke den benevnelsen som er foreslått, nemlig «voldtekt», i de tilfellene. Snarere tvert imot mener jeg at mange nettopp har etterlyst en klargjøring av hva dette egentlig dreier seg om. Så mener jeg også at en av grunnene til at vi har blitt hengende etter med hensyn til vold og overgrep mot kvinner, barn og unge menn, først og fremst er at vi gjennom mange, mange år har hatt en annen tilnærming til det kulturelt og strafferettslig sett. Det har bl.a. også blitt reflektert i språkbruk og i ord. Derfor er det viktig for Regjeringa – og etter mitt skjønn bør det være viktig for dem som nå støtter dette i Stortinget – at vi benevner overgrepet ved dets rette navn.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 543]]
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til inntil 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
De fleste beskyttelsestiltakene for personer utsatt for vold og trusler om vold fra nåværende eller tidligere samlivspartner, går ut på at det er den truede personen – i all hovedsak kvinnen – som bærer byrden ved tiltakene. Få tiltak, med unntak av besøksforbud og kontaktforbud, har hatt som målsetting å begrense den potensielle voldsutøverens handlingsrom og bevegelsesfrihet. Regjeringen foreslår nå virkemidler som i større grad innskrenker trusselutøverens frihet, i arbeidet med å øke tryggheten og sikkerheten for ofre for vold og trusler. Regjeringen foreslår nå en endring i straffeloven 1902 § 33 som åpner for muligheten for elektronisk kontroll av voldsutøvere, ved at de bærer en fotbøyle som registrerer om de oppholder seg innenfor området som kontaktforbudet omfatter, såkalt omvendt voldsalarm. Heretter vil ansvaret for vold og krenkelser plasseres hos voldsutøveren. I dag må kvinnen bære hele ansvaret gjennom å flytte fra sted til sted, ha sperret adresse og/eller mobil voldsalarm. Det er viktig å understreke at en ordning med omvendt voldsalarm ikke er en garanti for fornærmedes sikkerhet, men vil bidra til økt beskyttelse. Elektronisk kontroll vil heller ikke kunne erstatte den mobile voldsalarmen og andre beskyttelsestiltak, men kan bidra til økt og bedre beskyttelse for kvinnen. Med omvendt voldsalarm varsles politiet så snart voldsutøveren beveger seg inn i det området forbudet gjelder for, i motsetning til en mobil voldsalarm, hvor politiets utrykning er avhengig av at kvinnen selv varsler om at voldsutøveren er i nærheten. I justisministerens brev til komiteen av 19. januar 2009 argumenteres det for at det kan være hensiktsmessig å åpne for bruk av elektronisk kontroll også ved besøksforbud, men det stilles spørsmål ved om en slik ordning kolliderer med Den europeiske menneskerettskonvensjons artikkel 5. Komiteens flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Høyre og Sosialistisk Venstreparti, mener at det kan være hensiktsmessig å åpne for elektronisk kontroll også i forbindelse med straffeprosessuelle besøksforbud. Straffeprosessuelt besøksforbud som beskyttelsestiltak brukes hyppigst, og tidsperspektivet i saker vedrørende vold i nære relasjoner er avgjørende. Komiteens flertall tilrår derfor følgende: «Stortinget ber Regjeringen foreta en vurdering, sett opp mot forpliktelsene som følger av Den europeiske menneskerettskonvensjon, for å åpne for bruk av elektronisk kontroll også ved straffeprosessuelt besøksforbud. Erfaringene fra Sverige vil være av stor betydning i denne vurderingen.» Flertallet i komiteen støtter Regjeringens forslag om å oppheve ordningen med obligatorisk rettslig prøving av påtalemyndighetens beslutninger om besøksforbud som ikke omfatter forbud mot å oppholde seg i eget hjem. Komiteen tilrår følgende når det gjelder straffeloven § 33 a tredje ledd fjerde punktum: «Straffeprosessloven § 222 a åttende ledd annet og tredje punktum gjelder tilsvarende ved fornyet prøving av kontaktforbud og påbud om elektronisk kontroll.» I justisministerens brev til komiteen 30. april i år framgår det at det er mulig å bruke utstyret for elektronisk kontroll ved kontaktforbud til å varsle kvinnen via den mobile voldsalarmen om at domfelte er i nærheten, også utenfor de fredede områdene. Komiteen er enig i det og tilrår følgende: «Straffeloven § 33 femte ledd annet punktum skal lyde: Slik kontroll kan bare omfatte registrering av opplysninger om at den domfelte beveger seg innenfor områder omfattet av kontaktforbudet, opplysninger om at den domfelte beveger seg i nærheten av fornærmede, og opplysninger om uteblitte signaler fra kontrollutstyret.» Så vil jeg helt til slutt – jeg har et halvt minutt igjen – presisere at dette er ett av veldig mange tiltak som må til for at kvinner og barn skal føle seg trygge. Dette er ett av tiltakene som står i «Vendepunkt», Regjeringens handlingsplan mot vold i nære relasjoner. Mange tiltak, bl.a. å styrke krisesentrenes økonomi og ha familievoldskoordinatorer, er gjennomført.
Vi kan ikkje akseptera vald, heller ikkje den som går føre seg i det private rom. Psykisk og fysisk vald i nære relasjonar er alvorleg kriminalitet og eit brot på grunnleggjande menneskerettar. Omvend valdsalarm er ei ny brikke av tiltak for å setja søkelyset på vald i nære relasjonar. Å bekjempa vald i nære relasjonar er eit av hovudsatsingsområda til denne regjeringa, og eg viser til handlingsplanen «Vendepunkt», som inneheld 50 tiltak. Mange av desse tiltaka er alt på plass. 16 av desse tiltaka går på at offer for vald i nære relasjonar skal sikrast nødvendig bistand og beskyttelse. I sin yttarste konsekvens fører valden til tap av menneskeliv, og vi veit at mellom 20 og 30 pst. av alle drap dei siste åra er gjorde av noverande eller tidlegare kjæraste, ektefelle eller sambuar. Vi veit òg at tidsfaktoren for om politiet når fram i tide, kan vera skjebnesvanger. For å gje litt meir ro og sikkerheit for den valdsutsette vil ein ved denne loveendringa gjera det mogeleg å kontrollera at eit kontaktforbod vert overhalde. Både politiet og den valdsutsette får tidlegare varsel om at valdsutøvaren bryt kontaktforbodet, og òg at han nærmar seg utanfor dei såkalla freda sonene. Dersom vi skal greia å bekjempa vald i nære relasjonar, er det ikkje nok å styrkja tilbodet til offera etter at valden har skjedd. Derfor omhandlar denne 50-punktsplanen òg fleire tiltak for å bryta valdsspiralen, ved m.a. å styrkja behandlingstilbodet til valdsutøvaren. Offera for vald i nære relasjonar skal gjevast eit tilbod om tilrettelagde samtaler med valdsutøvaren. Samarbeidskompetansen og kunnskapen i hjelpeapparatet er styrkt på fleire felt. Dei etter mitt syn aller viktigaste grepa som er tekne, går på å gjera vald i nære relasjonar meir synleg – det at vi ikkje snakkar om husbråk lenger, er viktig – og førebygging gjennom haldningsendringar. Omvend valdsalarm er eit tiltak som plasserer ansvaret hjå valdsutøvaren, lèt overgriparen bera byrda. Få tiltak, med unntak av besøksforbod og kontaktforbod, set fokus på å avgrensa trussel, eller valdsutøvaren sitt handlingsrom. Dei som då set fokus på personvernet til overgriparen, som kan verta spora, skyt over mål, etter mitt syn. Ordninga med omvend valdsalarm er ikkje ein garanti for fornærma sin sikkerheit, men bidreg til auka beskyttelse. Elektronisk kontroll vil heller ikkje erstatta den mobile valdsalarmen og andre beskyttelsestiltak, men – igjen – det bidreg til auka beskyttelse og ein litt meir leveleg kvardag. Det er òg mogleg at innføring av elektronisk kontroll kan ha ein førebyggjande effekt ved at tiltaket vert opplevd som inngrep i bevegelsesfridomen. Det gjer i alle fall bevisbyrda ved brot på kontaktforbod mykje lettare, fordi politiet lett kan dokumentera at forbodet faktisk er brote. Arbeidarpartiet meiner det kan vera føremålstenleg å opna for elektronisk kontroll òg i samband med straffeprosessuelle besøksforbod. Fordi dette er upløgd mark, har vi bedt om ei utgreiing av bruk av elektronisk kontroll opp mot menneskerettskonvensjonen, som saksordføraren var inne på, og at Regjeringa kjem attende med dette til Stortinget. Arbeidarpartiet støttar òg å fjerna obligatorisk rettsleg prøving av påtalemyndigheita si avgjerd om besøksforbod. Sidan ein har ein vilkårslaus rett til rettsleg høyring, meiner vi rettssikkerheiten er ivareteken. Dette grepet vil òg bidra til at arbeidsmengda vert redusert for politi, påtalemyndigheit og domstol. Det er viktig at dette tiltaket ikkje vert iverksett før det tekniske er på plass. For ikkje å bidra til endå meir usikkerheit må vi vera sikre på at det tekniske fungerer før vi gjennomfører eit slikt viktig tiltak. Derfor har dette òg teke tid. Avslutningsvis vil eg visa til eit sterkt møte eg hadde med «Lise», som etter mange år hadde greidd å lausriva seg frå ein valdeleg ektemann. I starten, då han sa: Du er min for evig, meinte ho det var varmt og søtefylt. I dag, sa ho, er det eit teikn på at han har funne meg nok ein gong. Vi har tidlegare debattert fiktiv identitet som er eit svært drastisk skritt, men også svært verknadsfullt. Men der vert byrda lagt berre på offeret. Med innføring av omvend valdsalarm vil byrda verta lagd på valdsutøvaren. Dette er endå eit skritt i riktig retning.
Jeg har lyst til å gi honnør til Regjeringen for denne viktige saken som har blitt lagt fram her i dag. Det er helt uakseptabelt med vold mot de personene dette gjelder. Her må, som forrige taler sa, alle virkemidler tas i bruk. Det går nesten ikke en uke uten at vi leser om episoder der enten eksmenn, ekssamboere eller folk i nære relasjoner truer og drapstruer sine tidligere partnere eller andre. Vi må få de virkemidlene som øker tryggheten og sikkerheten for ofrene som blir utsatt for vold og trusler. I dag er det de truede personene som bærer byrden. Jeg er glad for at det ansvaret endelig blir plassert der det hører hjemme – hos voldsutøveren. Likevel må vi ikke la dette bli en sovepute. Det er veldig godt at man skal ha begge typer voldsalarm, for det trengs. Vi må i alle fall gjøre alt vi kan for å hindre vold. I dag er det en ordning med obligatorisk rettslig prøving av påtalemyndighetens beslutning om besøksforbud. Fremskrittspartiet ser at det kan være tidsbesparende. Ofte møter de som er ilagt besøksforbud, ikke opp likevel, de aksepterer det, og domstolene får mye arbeid med dette. Likevel er det viktig at dette blir opprettholdt. Det er også viktig å ivareta rettssikkerheten til den som ilegges besøksforbud. På høringen kom det fram at Politiets Fellesforbund ønsket et tilstrekkelig handlingsrom og å innføre effektive tiltak for å øke tryggheten for voldsofrene. Derfor er det viktig at samfunnet reagerer så raskt som mulig for å beskytte offeret. Har man brutt ilagt besøksforbud, og da etter en rettslig overprøving innen tre dager, mener Fremskrittspartiet at det må være mulig å innføre elektronisk merking av de personene som har brutt ilagt besøksforbud. Det er beklagelig at Regjeringen ikke allerede i dag kan gå med på det forslaget. Det er én sak som vi likevel er nødt til å ta opp, og det er det økonomiske når det gjelder innføringen. Vi har hatt store debatter i denne salen om ressursene og behovet i det enkelte politidistrikt og i politiet. Denne lovendringen kommer til å få økonomiske konsekvenser. Det står i sakspapirene at dette skal tas av det allerede eksisterende budsjettet i politidistriktene. Når vi vet at politisektoren i dag er kraftig underbudsjettert, er det uforsvarlig å tillegge politibudsjettene enda flere oppgaver uten at det følger penger med. Nå er det vel ett budsjett til denne regjeringen skal legge fram. Da håper jeg at det blir lagt inn ekstra budsjettmidler til dette. I hvert fall kan jeg forsikre om at hvis det blir regjeringsskifte, skal det komme ekstra ressurser til dette. Og så er jeg bekymret for innføringen av dette utstyret, som må komme på plass så fort som mulig. Til slutt tar jeg opp de forslag som Fremskrittspartiet har fremmet.
Representanten Solveig Horne har tatt opp de forslag hun refererte til.
Saker der kvinner lever under alvorlige trusler fra tidligere partnere og trenger beskyttelse, er en stor utfordring for samfunnet. Altfor mange kvinner har opplevd parforhold der det har vært utøvd fysisk og psykisk vold. Hendelsen i Trondheim denne uken, der en kvinne som fikk voldsalarm etter å ha anmeldt sin eks for drapstrusler, opplevde å bli nedkjørt av eksen med bil, er direkte sjokkerende. Vitner har fortalt at det ikke var tvil om at kvinnen ble kjørt ned med overlegg. Tilfeldighetene ville – heldigvis får vi si – at en politipatarulje på vei til annet oppdrag kunne gripe inn der og da. Kvinnen fikk nødvendig hjelp, og mannen kunne pågripes umiddelbart. VG har over tid dokumentert en rystende utvikling med et stort antall kvinnedrap begått av kjærester og ektemenn, og der langvarig trakassering og vold har preget livssituasjonen til en rekke av disse kvinnene. Flere av dem har også vært utstyrt med voldsalarm, men uten at dette kunne forhindre drapshandlingen. Spørsmålet er da hva mer samfunnet kan gjøre for å forhindre at nye drapsoffer føyes til denne skrekkelige listen. Omvendt voldsalarm, besøkskontroll og kontaktforbud er reaksjonsformer et samlet politisk miljø stiller seg bak. Men ofte er problemet at kvinner ikke makter eller ikke tør å ta det avgjørende første steget og melde sin samboer eller ektefelle til politiet. Mange frykter for hva som vil skje etterpå. Hvor skal de gjøre av seg? Og hvordan skal de greie seg økonomisk? Mange har vært så opptatt av å holde fasaden at selv ikke de nærmeste har oppfattet voldsbruken og har kunnet gripe inn. Fra krisesentrene hører vi at kvinnenes frykt ikke er helt ubegrunnet, for det er ikke nødvendigvis slik at hjelpeapparatet og kommunen alltid står klar til å bidra. Og kvinnene selv er heller ikke alltid klar over hvilke rettigheter de har, og hvor de kan oppsøke hjelp. Krisesentrene gjør en formidabel innsats, men kan ikke forventes å tre inn i kommunens og det øvrige hjelpeapparatets roller. Et sentralt spørsmål er hvor flinke politiet er til å agere i slike saker, og hvor raskt de kan sette inn nødvendige beskyttelsestiltak når kvinnene tar det steget å politianmelde. Høyre har stor forståelse for at denne type saker er krevende. Vi vet at norsk politi er i ferd med å bygge opp viktig kompetanse på feltet vold i nære relasjoner. Familievoldskoordinatorene i politidistriktene spiller en viktig rolle i bekjempelsen av vold mellom nærstående og skal også bidra til at voldsofrene blir ivaretatt og kan føle seg trygge. På høringen i komiteen anslo Krisesentersekretariatet at mer enn 1 000 kvinner til enhver tid er på flukt fra voldelige menn, og at 1 200–1 800 kvinner må leve med voldsalarm. Det er store tall. Det er ikke vanskelig å forestille seg den psykiske belastningen dette må være for de kvinnene dette gjelder. Man kan jo spørre seg hvordan livskvaliteten er for de kvinner som lever i konstant frykt for vold – i verste fall frykten for å skulle miste livet. Saksordføreren har på en god måte redegjort for saken. Høyre er opptatt av at politiet må agere raskt og finne løsninger som kan gi de voldsutsatte kvinnene en så god og effektiv beskyttelse som mulig, og så raskt som mulig. Samtidig er det viktig med tiltak som gjør at voldsutøveren blir den som rammes og får begrenset sin bevegelsesfrihet, av hensyn til offerets sikkerhet. Det er ikke akseptabelt at det er den truede personen som bærer byrden ved tiltakene, som f.eks. kan være sperret adresse eller mobil voldsalarm. Det er grunn til å ta kollektiv selvkritikk på at så få tiltak til nå har fokusert på å begrense den potensielle voldsutøverens handlingsrom og bevegelsesfrihet. Bortsett fra besøksforbud og kontaktforbud er det offeret som har måttet bære konsekvensene og har måttet endre sin hverdag og levemåte ganske dramatisk. Med omvendt voldsalarm får vi et virkemiddel som vil legge begrensningene der de bør være – hos vedkommende som utgjør trusselen. Det er nå på sin plass at hovedfokus settes på offerets situasjon. Hvordan kan offerets situasjon avhjelpes på en skånsom måte, slik at det blir mulig å leve et tilnærmet normalt liv for kvinnen og eventuelle barn som er inne i bildet? Utviklingen av ny teknologi som kan bidra til sikrere systemer og raskere varsling når situasjonen krever det, er uhyre viktig. Her må Norge orientere seg også internasjonalt, slik at våre teknologiske løsninger er så sikre som overhodet mulig. Høyre er også opptatt av at livsviktige og trygghetsskapende tiltak for kvinner som trenger beskyttelse, ikke må begrenses av økonomien i det enkelte politidistrikt. Avslutningsvis gjør jeg oppmerksom på at forslag nr. 2 er et fellesforslag fra Høyre og Fremskrittspartiet.
Jeg tar ordet bare for kort å gjøre oppmerksom på at jeg ikke har endret syn når det gjelder såkalt omvendt voldsalarm. Jeg skjønner hensikten som er formulert av flertallet, men tror ikke at det vil virke slik i praksis. Så vidt jeg skjønner, har man prøvd dette i Sverige uten at det ble noe av, så jeg vil avvise at dette handler om å ta kvinners sikkerhet på alvor. Jeg tror at det er hensikten hos et flertall. Men jeg tror det er veldig mange andre forhold som teller, f.eks. det som Venstre har tatt opp i salen, og som Regjeringen nå gjennomfører, nemlig å sette ned en kommisjon for å se på hvorfor de drapene vi har hatt, skjedde, for å lese signaler i tide, for å oppfange ting i tide og for å stoppe i tide. Det er ett av de tiltakene jeg virkelig tror på. Det er jo slik, som det også står åpent her, at utenfor besøksforbudssonen, som enten kan være eget hjem, en del av en kommune eller en kommune, vil man ikke kunne gripe inn – altså når man beveger seg i resten av landet. Da vil man fortsatt være i den situasjonen man nå er i. Dessuten er elektronikken i seg selv en usikkerhet. I tillegg legger jeg inn at vi ikke har de politiressursene vi må ha. Jeg skal ikke lage en lang debatt av dette. Jeg oppfatter den gode hensikt hos flertallet. Jeg tror ikke på den praktiske effekten av hensikten, selv om den er uttrykt på den måten som det er gjort. Jeg tror det er helt andre tiltak man må fokusere på. Konsekvensen av det blir at Venstre vil stemme mot alle forslag, med unntak av § 222 a nytt sjette, syvende og åttende ledd, som går på å gjøre prosedyrene ved besøksforbud raskere og mer effektive. Vi venter oss mye av den gjennomgangen som nå skjer av de ca. 80 drapene vi har hatt. Vi venter oss også mye av en serie andre tiltak som gjennomgås, men på dette punktet deler vi ikke optimismen som ligger i flertallets argumentasjon. Dette kommer til uttrykk i stemmegivningen, slik jeg nå har presentert det.
Det passer jo bra å behandle dette spørsmålet nå, etter at vi har behandlet endringer i straffeloven. Det fokuset vi har på vold i nære relasjoner, viser jo at et nærmest samlet storting, men også Regjeringa, ser kampen mot vold i nære relasjoner gjennom mange typer tiltak. Vi er helt avhengige av at vi kan flytte fokus fra straffereaksjon til det som er primært forebyggende, og det å kunne skape trygghet selv når straff er utmålt. For vi må ikke innbille oss at en strengere straffelovgivning og en mer effektiv strafferettspleie i nære relasjoner-tilfellene nødvendigvis bidrar til at konflikter dempes, og at trygghet skapes. Mange kvinner opplever jo det motsatte. Derfor er det viktig for oss, ut fra mange hensyn, at dette nå blir vedtatt her i dag. For det første er det jo et godt eksempel på at vi må ha mange tanker i hodet på én gang, men det avgjørende er jo også å skyve noe av byrden over på den som utgjør en trussel, og som skaper angst. Representanten Aspaker var inne på det – og flere andre også – og det er jeg helt enig i. Jeg tror det er helt avgjørende for å skape trygghet, særlig hos kvinnene, at man vet at det er andre enn en sjøl som også passer på når det er en akutt overhengende situasjon. Derfor er jeg veldig uenig med representanten Dørum når han påpeker at et argument mot dette er at det ikke gjelder utenfor de nære områder og besøkssonen. Det beste er selvfølgelig at vi skaper full trygghet for kvinnene og de som måtte innlemmes i et slikt prosjekt. Men det at man i hvert fall får trygghet i sine nærområder, må jo være å foretrekke framfor alternativet. Jeg er også uenig i å sette dette umiddelbart opp mot ressurssituasjonen i politiet. Jeg kunne sagt mye om det, men jeg mener faktisk at denne type tiltak kan bidra til å lette ressurssituasjonen – i den forstand at det kan bli lettere for dem som skal ha kontroll og bør ha kontroll når det gjelder så alvorlig kriminalitet, at det faktisk kan bidra til å dempe kriminaliteten. Så må jeg si at det som er den store utfordringen – og der deler jeg vel i høy grad noe av skepsisen til representanten Dørum – som vi må ta på alvor – og der jeg finner grunn til å være åpen overfor Odelstinget, det er teknologisk kvalitet. Det er bakgrunnen for at dette tar tid, fordi vi føler oss ikke trygge på den teknologiske kvaliteten. Jeg må bare si med én gang at vi kommer ikke til å prute på den teknologiske kvaliteten i dette prosjektet. Da må jeg heller gå litt duknakket hit til Stortinget og si at det tar litt lengre tid. For å skape en forventning om trygghet som brister på bakgrunn av teknologi som ikke rekker, akter ikke Regjeringa å ta sjansen på. Det er bakgrunnen for at det tar tid, og at vi tar oss tid til å finne egnet teknologi. Det jobbes godt med dette, men det er ingen enkel øvelse. Så er det jo dilemmaer med hensyn til utvidelse av ordningen, og jeg har stor respekt for utålmodigheten i komiteen i forbindelse med dette. Vi skal foreta de oppdrag som gis oss fra flertallet i spørsmålet om utvidelse. Samtidig synes jeg at det når det gjelder såpass nypløyd mark, er greit først å kunne prøve ut dette overfor en engere krets – og da snakker jeg om kontaktforbudet. Dette er også en internasjonal diskusjon – hvor langt man kan bruke denne type tvangsmidler i kampen mot vold i nære relasjoner. Jeg vil til slutt bare si at jeg er vert for årets justisministerkonferanse som skal arrangeres i Tromsø. Det er de europeiske justisministrene som er invitert dit, og konferansen er om noen få uker. Jeg har ønsket et felleseuropeisk fokus på denne type vold, og dette blir ett av temaene vi skal diskutere. Jeg har forsøkt å legge grunnlag for det med en nylig utgitt rapport: «Breaking the silence – united against domestic violence». 210 deltakere fra 47 land skal møtes i Tromsø for å diskutere vold i nære relasjoner, og hvordan vi best kan hjelpe ofrene til å finne veien ut av volden. Noe av diskusjonen vil selvfølgelig gå på denne type virkemidler.
Det blir replikkordskifte.
Statsråden sier i sitt innlegg at det blir feil å prate om økonomi i denne saken, men faktum er jo at utvikling og implementering av dette utstyret vil koste ca. 24 mill. kr første driftsår. Slik som Fremskrittspartiet ser det, er det uansvarlig å tillegge politiet enda en ny oppgave innenfor de eksisterende budsjettrammer når vi vet at det er driftsmidler de strever med. Men mitt spørsmål til statsråden skal ikke gå på økonomi, mitt spørsmål skal gå på utstyret: Når vil dette være på plass, og når regner justisministeren med at dette vil fungere i det daglige liv?
Jeg må også svare med hensyn til det med ressurser, for representanten Horne er jo kjent med at Stortinget bl.a. har bevilget ekstra penger til utviklingen av dette. Vi er klar over at når politiet trenger penger til spesielle prosjekter, så er det greit å få bevilget det. Regjeringa er endog blitt beskyldt av politiet for å øremerke altfor mye av de ekstrabevilgningene som kommer. Man må på mange måter ta et valg om man skal ta det innenfor de driftsrammene man har. Vår ambisjon er at de kostnadene man har, skal dekkes innenfor driftsrammene, men at det er fint å få tilleggbevilgninger. Det får framtidige budsjetter avgjøre. Nå spør også representanten Horne om det som jeg prøvde å forklare i mitt innlegg, som det med min kompetanse er umulig å svare på. Vår målestokk for innføringen av denne ordningen går på om teknologien er god nok. Vi ligger jo på Politiets data- og materielltjeneste som bare det for å få til dette, og vi skal så raskt som mulig komme tilbake til Stortinget når det er på plass.
Ved bruk av voldsalarmer er det svært viktig at dette blir en reell trygghet, og at man kan stole på at dette systemet fungerer. Det betyr at politiet må ha kapasitet til å reagere, og det betyr også at politiet må ha budsjetter til å kunne anskaffe det antall voldsalarmer som det faktisk er behov for. Når det gjelder DNA-reformen, har man valgt det grepet at man her har gitt en sentral finansiering for å unngå at man skal få spørsmål om forskjellene mellom politidistriktene i forhold til bruken av dette. Vil statsråden vurdere – eller har han vurdert – om det også for voldsalarmer burde ha vært gitt en sentral finansiering?
I stor grad mener vi det er riktig at politimesterne forvalter pengene sjøl, og ut fra lokale forhold fordeler det på en best mulig måte. Jeg mener også at politidistriktenes gode forvaltning av ressursene – ikke bare gjennom vår regjeringsperiode, men gjennom tid er de faktisk en av de offentlige instansene som har klart å holde orden i eget hus når det gjelder økonomi – viser at det er hensiktsmessig. Men i den grad det særlig går på prøveprosjekter og ting som skal være piloter, syns jeg vi må være tilbøyelig til å kunne finne ekstrafinansiering. Men det får vi komme tilbake til først når dette skal fases inn, og når teknologien er på plass.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg vil si at jeg er litt uenig med representanten Dørum i hans tilnærming til tiltaket. Det er klart at det vil bety en belastning, det vil bety et ansvar for den potensielle voldsutøveren, men det er klart at når gevinsten på den andre siden kan være at vi redder et liv, må det gå foran. Jeg ble helt lamslått da en kvinne for tre måneder siden sa følgende om alarmen hun bar på: Hvis jeg må trykke på denne alarmen, kan dere like gjerne sende en likbil, for da står han utenfor vinduet mitt, og da har ikke politiet tid nok til å komme til meg og redde meg. Det var veldig slående. Det betyr at vi er nødt til å finne andre løsninger som gjør at dette fungerer, og da mener vi at det vi foreslår og vedtar i dag, kan bidra til at sikkerheten, tryggheten, til kvinnen øker. Vi sier ikke at det vil gjøre det, men det kan gjøre det, og da må vi prøve alt vi kan som kan trygge kvinners tilværelse. Dette er en veldig alvorlig problemstilling. Det er faktisk slik at det er 5 pst. av den voksne befolkningen som blir utsatt for vold hvert år. Det indikerer at det er 180 000 personer som opplever vold eller trusler om vold hvert år i Norge. Det er faktisk slik at 50 000 mennesker i Norge får synlige blåmerker eller kroppsskader hvert år. Det er faktisk slik at mellom 8 000 og 16 000 kvinner blir utsatt for voldtekt i Norge, og ikke flere enn 10 pst. av dem kommer til syne. De aller fleste voldtekter blir begått av en kvinnen kjenner. Vi vet også at i løpet av de siste ni år er bortimot 85 kvinner blitt drept av en de har hatt eller har et forhold til, nåværende eller tidligere partner. Da er vi nødt til å ta dette på alvor. Først og fremst er det slik at vi menn må ta vår del av ansvaret. Det er menn som dreper, det er menn som voldtar, det er menn som utøver vold, og da må vi menn ta det ansvaret. Vi må begynne å snakke om det, og det gjør vi jo. Jeg ser at flere og flere gjør det, men det er behov for at styrken i det øker, og at vi snakker oss imellom. Vi må snakke med våre sønner, vi må snakke med våre brødre, vi må snakke med våre kamerater, vi snakker på idrettsarenaer osv. Det er et ansvar som ligger ene og alene hos menn, og det er vi pent nødt for å ta.
Med respekt å melde var det denne mannen som laget den første handlingsplanen mot vold i nære relasjoner, og har fortsatt med det – det er ikke uenighet om at det skal fortsette – som gjennomførte besøksforbud for menn i deres eget hjem osv. Jeg har ikke drevet noen polemikk mot flertallet. Jeg tror på flertallets hensikter. Da synes jeg det er litt ille å bli stemplet som at man nærmest skulle være tilhenger av at det skal komme en likbil om man ikke er for dette tiltaket. Det er nemlig slik at det er bra at man nå setter i gang en gjennomgang av alle drapene som har funnet sted, men det var høsten 2007 jeg fremmet et forslag om at de skulle gjennomgås. Men jeg vil ikke drive polemikk på det, for jeg har aldri vært i tvil om statsrådens og andres hensikter. Min begrunnelse – for å si det slik – knytter seg til noen av de praktiske livsforhold både når det gjelder teknologi, teknologien som skal overvåkes og kontrolleres, to prikkpunkter som skal leses mot hverandre osv. Det vil jeg gjerne be om å bli respektert for at jeg ikke tror på. Men man skal ikke tillegge andre noen andre motiver enn at man ønsker å få en best mulig løsning. Jeg har ikke på noe tidspunkt brukt sterke meldinger – det er fullt mulig i denne saken – og jeg har truffet så mange ofre, f.eks. for ordninger for besøksforbud, som ikke fungerer osv, men jeg har ikke valgt å legge det inn som en polemikk mot flertallet. Jeg kunne brukt mye retorikk rundt dette. Jeg har valgt å avstå fra det, og jeg oppfatter at alle er enige om at saken er alvorlig. Jeg oppfatter at flertallet er meget ryddig og bevisst i sin argumentasjon, men jeg hadde behov for å markere dette. Selvfølgelig er jeg enig med representanten Chaudhry i at menn har et særskilt ansvar, det var derfor jeg som mann tok det opp. Og jeg vil gjerne si til representanten Chaudhry at når statsråd Storberget treffer sine mannlige justisministerkolleger, vil han, akkurat som meg, oppleve at man av og til møter en liten glassvegg. Derfor ønsker jeg ham lykke til, for jeg vet at han brenner for det. Men jeg har møtt for mange mannlige justisministere i Europa som ser på meg med et blikk som tyder på at det er i motstands ånd – på baksiden av det blikket.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 596]]
Odelstinget går da til votering i sakene nr. 1 og 2 på dagens kart.
Under debatten har det blitt satt fram 30 forslag. Det er forslagene nr. 1–13, fra Jan Arild Ellingsen på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre forslagene nr. 14–20, fra Jan Arild Ellingsen på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 21–23, fra André Oktay Dahl på vegne av Høyre forslagene nr. 24–27, fra Odd Einar Dørum på vegne av Venstre forslagene nr. 28–30, fra Hans Olav Syversen på vegne av Kristelig Folkeparti Forslagene nr. 1–23 er tatt inn i innstillingen på sidene 69–73, og forslagene nr. 24–30 er omdelt på representantenes plasser i salen.
Det voteres over forslag nr. 28, fra Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «I lov 20. mai 2005 nr. 28 om straff gjøres følgende endringer:
Det voteres så over forslag nr. 14, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder:
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «§ 137 andre ledd oppheves.
Venstre har varslet at de vil stemme for § 261 første ledd i dette forslaget.
Kristelig Folkeparti har varslet at de vil stemme for §§ 206a og 284 nytt første ledd i dette forslaget.
Det voteres så over resten av dette forslaget.
Fremskrittspartiet og Høyre har varslet at de vil stemme imot I § 318 Utstillingsforbud.
Det voteres så over resten av romertall I og romertall II.
Det voteres så over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Solveig Horne på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 2, fra Solveig Horne på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre
B blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget. Det voteres først over A II § 222 a nytt sjette ledd. Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over A II, § 222 a nytt sjuende og åttende ledd.
Det voteres så over A resten av II samt I og III. Venstre har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Ber noen om ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.