Ærede medrepresentanter! Tidligere stortingsrepresentant Sjur Lindebrække er død – 89 år gammel. Etter juridisk embetseksamen i 1931 var Sjur Lindebrække først dommerfullmektig i Nordfjord og deretter universitetsstipendiat i rettsvitenskap. Selv om jusen som vitenskap ikke ble hans karriere, var Sjur Lindebrække en fremragende jurist. I 1940 fikk han Kongens gullmedalje for skriftet «Eiendomsrettens overgang ved frivillig overdragelse av løsøre», og i 1948 tok han doktorgraden på avhandlingen «Eiendomsrett og konkursbeslag». I 1936 ble Lindebrække ansatt i Bergens Privatbank. Bortsett fra årene i Stortinget, kom banken til å bli hans yrkesmessige hjem. I ulike perioder av sitt liv besatt Lindebrække omtrent alle posisjonene i banken. Han var banksjef, formann i bankens styre, arbeidende styreformann og administrerende direktør. I tillegg var han i en periode formann i Den norske bankforening. Sjur Lindebrække ble valgt til Stortinget høsten 1945, som representant for Høyre i Bergen. På det tidspunktet var han ikke medlem av partiet. Han ble gjenvalgt for perioden 1950-1953, men ønsket deretter ikke å ta gjenvalg. I begge sine perioder på Stortinget var Lindebrække medlem av finans- og tollkomiteen, og kom til å sette et sterkt preg på utformingen av Høyres økonomiske politikk. Han talte troverdig om full sysselsetting og sosialt ansvar. I årene 1976-1981 var han medlem av Nobelkomiteen. Sjur Lindebrække fremstod tidlig som en karismatisk, medrivende og inspirerende lederskikkelse. Etter at han forlot Stortinget i 1953, forble politikken en viktig del av Sjur Lindebrækkes liv. Han var medlem av Høyres landsstyre i en lang periode, helt fra 1950 til 1982. Han var formann i Høyre fra 1962 til 1970, og formann i Høyres politiske råd fra 1971-1981. Sjur Lindebrække hadde evnen til å begeistre. Ingen var i tvil om hans oppriktige engasjement og hans tro på de ideer og idealer han forfektet. De som har hatt gleden av å kjenne ham, beskriver ham som et helt fyrverkeri av en taler! Det var heller intet smålig ved Lindebrækkes natur: Han var varm, og han var raus. Sjur Lindebrække var født på Voss, og hans tilknytning til den vestlandske landsbygda var sterk og ekte. De som fikk oppleve ham gi til beste en skrøne på uforfalsket Ulvik-dialekt, glemmer det aldri. Til Lindebrækkes 60-årsdag kom det et festskrift med tittelen «Tillit og kontakt». Den tittelen kan også stå som motto for Sjur Lindebrækkes virke her i Stortinget, hvor han hadde venner og samarbeidspartnere på tvers av partigrenser og sosiale skiller. Vi minnes Sjur Lindebrække med dyp respekt og lyser fred over hans minne. Representantene påhørte stående presidentens minnetale.
Representantene Ursula Evje, Sylvia Brustad, Kenneth Svendsen, Odd Roger Enoksen, Inge Lønning, Bent Hegna og Ola T. Lånke, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Følgende innkalte vararepresentanter har tatt sete: For Aust-Agder fylke: Alf-Eivind Ljøstad For Akershus fylke: André Kvakkestad og Rikke Lind For Hordaland fylke: Gard Folkvord For Nordland fylke: Søren Fredrik Voie For Oslo: Sissel Dagslet For Sør-Trøndelag fylke: Tore Nordseth Det foreligger tre permisjonssøknader: fra Arbeiderpartiets stortingsgruppe om sykepermisjon for representanten Haakon Blankenborg fra og med tirsdag 20. oktober og inntil videre fra representanten Oddbjørg Ausdal Starrfelt om permisjon fra og med 27. oktober til og med 29. oktober for å delta i Den Interparlamentariske Unions delegasjon til De forente nasjoners 53. ordinære generalforsamling i New York. fra representanten Gunnar Kvassheim om velferdspermisjon i tiden fra og med 28. oktober til og med 30. oktober. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Søknadene behandles straks og innvilges.Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden: For Oppland fylke: Kjell Ivar Fossnes For Rogaland fylke: Helga Rullestad og Helge Solum Larsen
Kjell Ivar Fossnes er til stede og vil ta sete.
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 216f.]]
Det er en bred forståelse blant fagfolk og politikere om at norsk sykehusvesen ikke bare lider under mangel på ressurser, men at det først og fremst er behov for organisatoriske og strukturelle forandringer. Offentlige utredninger om eierskap, organisering og ledelse i sykehus viser at det er behov for en rekke endringer for å nå målet om et bedre og mer tilgjengelig helsetilbud til befolkningen. Erkjennelsen av at vi har brukt gamle og lite hensiktsmessige virkemidler i helsepolitikken, har også nådd Regjeringen. Helseministeren uttalte til Dagens Næringsliv i sommer at det ville tjene pasientene hvis vi kunne være mer dristig i bruken av etterspørselsteknikker og private bidrag innenfor sykehussektoren. Denne uttalte dristighet ser jeg fram til med spenning. Stortinget har i de siste år, etter sterkt påtrykk fra Høyre, vedtatt innsatsbasert finansiering og fritt sykehusvalg. Den naturlige konsekvens av dette er at sykehusene organiserer seg annerledes enn før. Vi er langt fra alene om disse tankene. En rekke svenske fagforbund krever en ny modell for det svenske helsevesenet. Den svenske legeforening og det svenske sykepleierforbundet har gått sammen og krever at markedet i større grad må styre helsetilbudet. De mener at fylkeskommunen har utspilt sin rolle i styringen av helsesektoren og krever en total omlegging av helsevesenet. Det er mulig at Norge har sterkere økonomi og bedre skiløpere enn svenskene, men helsedebatten i Sverige har i den senere tid vært langt mer dynamisk og spennende enn hos oss. Tankene om at sykehus ikke nødvendigvis må være eid og drevet av det offentlige, vinner terreng i stadig flere land og er allerede utviklet i flere miljøer også her i Norge. Til og med Jan Grund, Norges fremste helseøkonom, professor på BI og en svoren sosialdemokrat, mener at flertallet av norske politikere befinner seg i skyttergravene i debatten om private helsetjenester. Problemet er ifølge Grund at det ikke er definert hvilke grunnleggende helsetjenester vi har krav på, og hvilke tjenester som kan tilbys oss som forbrukere og kunder. Derfor er det så vanskelig å håndtere diskusjonen om privat kontra offentlig helsetilbud. Han uttrykker sterk støtte til å få private aktører inn i det offentlige helsevesen. Stiftelsen SINTEF Unimed er utpekt av Næringsdepartementet og Helsedepartementet til å lede næringsutvikling i helsesektoren. Lederen Paul Hellandsvik mener det er på høy tid å tenke nytt og utradisjonelt om hvordan det offentlige kan dra nytte av private aktører, og at det gjelder å komme i gang med noen prøveprosjekter. Erfaringer fra Sverige og andre land viser at en modell for helsevesenet hvor det offentlige drar nytte av private aktører til utbygging og drift av sykehus, gir store økonomiske gevinster og høy kvalitet på tjenestene. Forutsetningen for modellen er at det offentlige finansierer tjenestene, og at de fordeles etter behov i befolkningen. Den svenske sosialdemokratiske helseminister velsigner dette arbeidet og mener at det frigjør ressurser til å behandle enda flere pasienter, og at det gir bedre kvalitet på tjenestene. Og det er iallfall fem gode grunner til at vi bør se nærmere på disse ideene. For det første: Avstanden mellom befolkningens etterspørsel etter helsetjenester og det helsevesenet har kapasitet til å tilby, er økende. Lange helsekøer taler sitt tydelige språk. For det andre: De ideologiske motforestillingene er gledelig nok i ferd med å avta både i Arbeiderpartiet og i det såkalte sentrum. Som helseminister Høybråten uttrykte det i Dagens Næringsliv tidligere i sommer: «Spørsmålet om å bruke etterspørselsteknikker er … ikke først og fremst en ideologisk problemstilling, men heller et spørsmål om hvor mye og på hvilken måte det er hensiktsmessig å bruke teknikken.» Stadig flere mennesker har fått erfaring med private legesentre og private klinikker. Folk har forstått at helsepersonell som jobber i det private, er like opptatt av pasientenes beste og kvaliteten på behandlingen som helsepersonell i de offentlige sykehus. Det som måtte være igjen av ideologiske begrunnelser her i Norge, har mistet sin kraft, ikke minst fordi folk ser med egne øyne at det ikke er grunn til å frykte private tilbud som et supplement – tvert imot. I tillegg har betalingsviljen for mindre omfattende behandlingstilbud økt. For det tredje: Det offentlige har gjennom mange år brukt gamle og lite hensiktsmessige virkemidler i helsepolitikken. Offentlig monopol, hierarkiske styringssystemer, spillet mellom forvaltningsnivåene og manglende fokusering på service og kvalitet i behandlingen har skapt tillitskrise i helsevesenet, og – det må jeg si – med berettigelse. Ikke minst er inntrykket av uklare roller og uklar ansvarsfordeling mellom aktørene i helsevesenet frustrerende for pasientene. For det fjerde: Den demografiske utviklingen i den vestlige verden. Vi lever lenger, og presset på helsevesenet vil øke betraktelig i årene fremover. Teknologiutviklingen er en femte faktor. Sykehusene har nå, med den rette teknologi og de moderne medisiner, mulighet til å behandle sykdommer bedre og derigjennom gi pasienter lengre levetid og bedre livskvalitet. Jeg har registrert gjennom media i sommer at helseministeren er skeptisk til å skille mellom tilbyder- og etterspørselsrollen i helsevesenet. Han frykter at for mange private sykehus vil kanalisere tjenester og arbeidskraft bort fra de offentlige sykehusene, og at det vil bli ulik tilgang til helsetjenester. Men dersom ansvaret for funksjonsfordelingen mellom sykehusene ligger hos staten gjennom godkjenning av de regionale helseplaner, vil det bestemme hva som tilbys hvor. En nasjonal helseplan, slik Høyre ønsker, ville vært et enda bedre redskap. Dersom det offentlige har ansvar for finansieringen av tjenestene til den enkelte pasient, vil det sikre lik tilgang til tjenestene. Hvis pengene kunne følge pasienten direkte til sykehusene, slik Høyre vil, og slik Kristelig Folkeparti ville i opposisjon, ville vi unngå at fylkeskommunen tar deler av bevilgningen på veien. Sykehusene får klare insentiver til å behandle flere pasienter, og vi sikrer at pasientene settes først. En modell hvor man lar det offentlige og private konkurrere om å utføre tjenestene, er også den modell som best vil sikre pasientene en sterkere posisjon i forhold til sykehusvesenet. Når de politiske prioriteringer i helsesektoren, funksjonsfordelingen mellom sykehusene, kontrollsystemer og den offentlige finansieringen er på plass, blir det etter Høyres syn mindre viktig hvem som eier og driver sykehusene. Unntaket er universitets- og regionsykehusene, som etter Høyres oppfatning er i en spesiell situasjon. Private kan godt eie og ha driftsansvar for bygningene. Men selve sykehusdriften må være i offentlig regi, slik at man har en tilfredsstillende og god kontroll med universitetsfunksjonene. Vi er inne i en tid med stadig større ubalanse mellom tilbud og etterspørsel. Derfor må vi forholde oss til virkeligheten. Det er snart ingen grenser for hvilke tjenester helsevesenet skal utføre. I denne situasjonen må vi styre slik at vi får mest mulig ut av ressursene. Det offentlige må konsentrere seg om å sikre de grunnleggende helsetjenestene og lage spilleregler for de private aktørene. De bør også få en mulighet til å utføre oppgaver det offentlige definerer som «grunnleggende helsetjenester», slik man gjør i Sverige. Men det må, som jeg har sagt tidligere, være en forutsetning at det offentlige skal betale tjenestene, og at kontrollmekanismene er gode, slik at tjenestene holder kvalitetsmessige mål. Det viktigste er likevel at vi gir sykehusene frihet i forhold til det tungrodde politiske system, slik at det blir mulig å lede sykehusene mer profesjonelt og prøve ut ulike selskapsformer, slik en nå ser ut til å få politisk flertall for her i Oslo. Som politikere bør vi heller være opptatt av å fristille de offentlige sykehusene enn å begrense de private. Et samarbeid mellom det offentlige og det private helsevesen har vi tro på. Etter Høyres mening gjelder det å få i gang noen prøveprosjekter, for uten det tror jeg ikke vi kommer videre. Hvordan ser helseministeren på dette, og vil han ta initiativ og stimulere til et slikt samarbeid?
Et av hovedmålene for helsetjenesten i Norge er at alle landets innbyggere skal ha lik tilgang til helsetjenester av høy kvalitet. Så langt har vi også i stor grad lyktes med etableringen av et offentlig og solidarisk helsevesen der innbyggere behandles likt, uavhengig av bosted eller økonomi. Dette målet er styrende for Regjeringens helsepolitikk. Ut fra et slikt mål bør sykehusenes kjerneoppgaver i hovedsak være gjenstand for offentlig drift, gitt den viktige politiske målsetting om lik tilgang. Knapphet på viktige personellgrupper vil ved en privatisering av kjerneoppgavene lett føre til en utarming av tilbudet til de mange til fordel for et tilbud for de få. En slik økt todeling av vårt helsevesen er etter mitt syn ikke ønskelig. Imidlertid mener jeg at det i større grad bør kunne vurderes hel eller delvis bruk av private aktører i utvalgte deler av sykehusenes virksomhet. Når det gjelder spørsmålet om privat spesialistpraksis i offentlige sykehus, mener jeg at det enkelte sykehus står fritt til å vurdere om det er hensiktsmessig ut fra sykehusets totalsituasjon og målsettinger. Det norske helsevesenet har vært bygd opp i et samspill mellom private og offentlige virksomheter. Vi har også her en blandingsøkonomi. Innslagene av privat drift har i stor grad bidratt til å nå de offentlige myndigheters mål for helsepolitikken. Dels har dette vært gjennom ideelle private organisasjoner og stiftelser som fortsatt eier viktige helseinstitusjoner i Norge, men også selvstendig næringsdrivende allmennleger og spesialister har i alle år vært en integrert del av den norske helsetjenesten. Samarbeidet mellom helsemyndighetene og de private aktørene i helsetjenestene har vært brukt som ett av flere virkemidler i helsepolitikken. Virkemiddelbruken må imidlertid vurderes løpende, og i de senere år har vi sett en tendens til at både tilbudet og etterspørselen etter helsetjenester som etableres på siden av og delvis i konkurranse med det offentlige tilbudet, er økt. Det sier seg selv at vi i denne situasjonen kontinuerlig må vurdere om og i hvilken grad private aktører kan gi viktige bidrag til å realisere helsepolitiske målsettinger. Jeg vil nevne fire områder som har betydning for dette spørsmålet. Det gjelder erfaringer fra andre land, det nye finansieringssystemet, utvalget som skal vurdere tilknytningsformer for offentlige sykehus og utviklingen i medisinsk teknologi. I Storbritannia og Sverige har man et offentlig helsevesen som er endret i retning av å skape et skille mellom tilbydere – eller produsenter – av helsetjenester og etterspørrere. Atskillelse av etterspørrer- og tilbyderrollen kan på den ene siden føre til unødig dobbeltarbeid og dobbel kompetanse, fordi både etterspørrer og tilbyder må være i stand til å vurdere helsetjenestenes kvalitet og prissetting. På den annen side bidrar dette skillet helt klart til å tydeliggjøre at tjenesten er til for pasientene, og gir pasientene slik sett større innflytelse. Fokusering på etterspørrerrollen kan også gi god mulighet for å klargjøre hvilke krav som skal stilles til sykehusene, og dermed også gi grunnlag for en bedre og mer overordnet politisk styring. Samtidig kan dette legge til rette for at sykehusene får satt sin driftsledelse mer i fokus. Intensjonen med disse reformene var bl.a. at bruk av konkurranse skulle bidra til å effektivisere behandling og redusere kostnadene ved sykehusene. Erfaringene fra Storbritannia er positive i den forstand at skillet mellom produsent og etterspørrer har ført til en bedre bevisstgjøring av hva som er kjerneoppgavene, men det har vist seg at det kan være vanskelig å etablere en direkte priskonkurranse innenfor det offentlige systemet. Sosial- og helsedepartementet vil fortsatt holde seg orientert om de erfaringer som vinnes med disse organisasjonsformene. Innføringen av innsatsstyrt finansiering innebærer at 45 pst. av utgiftene ved fylkeskommunenes sykehusdrift finansieres på grunnlag av aktiviteten i sykehusene. Fylkeskommunenes bevilgninger til de enkelte sykehus er også etter hvert knyttet til behandlingsaktivitet. Innsatsstyrt finansiering betyr dermed at sykehusene i større grad enn tidligere er i stand til å påvirke sine inntekter gjennom økt aktivitet. Fritt sykehusvalg innebærer at ikke bare sykehusenes tilbud, men også pasientenes etterspørsel vil påvirke sykehusenes inntekter. Dette betyr også at staten finansierer en betydelig del av den aktivitetsøkning som finner sted, og som vil kreve at sykehuspersonellet gjør en ekstra innsats på sykehuset. Jeg er enig med interpellanten i at det er et behov for større fristilling av de offentlige sykehusene. Regjeringen har satt ned et utvalg som skal utrede de offentlige sykehusenes organisatoriske tilknytning til eieren. Jeg vil understreke at stortingsflertallets standpunkt om fylkeskommunalt eierskap må legges til grunn, slik at sykehusene og deres eiere har en stabil ramme omkring det nødvendige reformarbeid som er startet i sektoren. Samtidig legger jeg vekt på at sykehusenes rammebetingelser nå endres på viktige områder. Den nye finansieringsmåten – ISF – fritt sykehusvalg og de vedtatte endringene i sykehusloven som innebærer sterkere satsing på det regionale helseplanarbeidet, er viktige stikkord her. Det skjer også endringer hos private aktører som kan påvirke situasjonen for de offentlige sykehusene. På denne bakgrunn blir spørsmålet om sykehusene bør gis en friere organisatorisk stilling en helt sentral problemstilling i dette arbeidet. Jeg viser til at Sosial- og helsedepartementet i tilknytning til revidert nasjonalbudsjett i vår varslet vurdering av om Radiumhospitalet og Rikshospitalet bør organiseres som sykehusforetak. Utvalget har en frist til 15. mars neste år, og jeg vil komme tilbake til Stortinget med grunnlag for en debatt med basis i utvalgets arbeid. Utviklingen innen medisinsk teknologi gjør bl.a. at man kan utrede og behandle stadig flere lidelser gjennom inngrep som ikke får så store konsekvenser for pasienten at det er nødvendig med innleggelse. For det offentlige helsevesenet innebærer denne utviklingen isolert sett en betydelig effektivisering ved at et økende antall pasienter kan få et godt tilbud uten innleggelse. Denne utviklingen visker imidlertid også ut det klare skille mellom hvilke tjenester som utføres i sykehus og av privatpraktiserende spesialister. Gjennom organisering i klinikker har de privatpraktiserende spesialistene investert i utstyr som gjør dem i stand til å utføre mange inngrep som tidligere kun ble gjort i sykehus med etterfølgende innleggelse. I dag kreves det et formalisert samarbeid mellom fylkeskommunen og de privatpraktiserende spesialister for at disse skal ha rett til refusjon fra folketrygden. I Oslo har vi også sett at kommunen har gått et skritt videre ved å sette et antall øyeoperasjoner ut på anbud til private klinikker. I dag er det i og for seg opp til den enkelte fylkeskommune å vurdere hvilken arbeidsdeling man ønsker mellom de offentlige sykehus og de privatpraktiserende spesialistene. Vi må være åpne for at den teknologiske utvikling tilsier at det offentlige helsevesen kan la et økende antall pasienter bli ferdigbehandlet av privatpraktiserende spesialister. Dette er i og for seg i tråd med målet om at behandling bør skje på lavest mulig effektive nivå. La meg oppsummeringsvis si: Det må fortsatt være fylkeskommunens plikt å sørge for at befolkningen får lik tilgang til viktige spesialisthelsetjenester. Jeg forventer at dette behovet i stor grad, på samme måte som i dag, vil bli dekket av de offentlige sykehusene. Det regionale helsesamarbeidet gir muligheter for at funksjonene skal kunne samordnes mellom fylkeskommunene. Men lovsystemet gir, og vil i framtiden gi, adgang til at det inngås avtaler med private om dekning av nærmere angitte behov. Det politiske målet for helsetjenesten står som nevnt fast: Hele befolkningen skal uavhengig av geografisk og sosial tilhørighet ha lik tilgjengelighet til helsetjenester. Dette kan best sikres gjennom et sterkt offentlig finansiert og styrt helsevesen, der eierskapet til sykehusene i hovedsak er på offentlige hender. Men jeg stiller meg også åpen for å vurdere skiller mellom finansierings- og etterspørrerrollen og produsentrollen på enkelte områder, for å gjøre arbeids- og ansvarsfordelingen i sykehussektoren – rollefordelingen, som interpellanten kalte det – tydeligere. Private aktører kan være med og identifisere behov og muligheter for å flytte diagnose og behandling fra innleggelse til poliklinisk behandling. Dette er positivt. Gjennom bevisst styring og planlegging fra fylkeskommunens side kan private klinikker og andre privatpraktiserende spesialister være et effektivt og godt tilgjengelig supplement til dagbehandling og polikliniske konsultasjoner i sykehusene. Samtidig må vi forutsette at veksten i det private tilbudet gjør det vanskeligere å rekruttere spesialister til den offentlige delen av helsevesenet, og på den måten innebærer denne veksten en risiko for at det offentlige tilbudet svekkes – særlig i utkantområder. Det må vi være særlig oppmerksom på. Teknologisk endring og nye og mer effektive finansierings- og etterspørselsteknikker gjør at fylkeskommunene og det enkelte sykehus ønsker større frihet til å benytte private aktører innenfor en politisk fastsatt struktur av offentlig helsetjenesteproduksjon. Særlig i tett befolkede strøk av landet kan det være rom for salg av ulike former for tjenester til offentlige sykehus. Det må imidlertid være en klar forutsetning at kjøp av slike tjenester i det private markedet fører til reell konkurranse. Det må også forutsettes at slik konkurranseutsetting ikke bidrar til en overetablering av kvalifisert personell i sentrale strøk, eller trekker personellressurser ut av de allmenne tilbudene. I spredtbygde strøk av landet vil det være vanskeligere å etablere reelle markeder, ut fra både etterspørsel og tilgang til kvalifisert arbeidskraft. Det er imidlertid all grunn til å forvente at økt konkurranse om tjenester i noen deler av landet vil bidra til at alternative organisasjonsformer og behandlingsteknikker prøves ut i konkurranse med det etablerte offentlige helsevesenet, og at denne form for tjenesteutvikling vil kunne gi viktige impulser til fornyelse av tjenesteproduksjonen i hele helsevesenet. Samtidig må vi ikke se oss blind på markedets muligheter i den grad at vi mister oversikten over begrensningene. For det første er et offentlig finansieringsansvar en helt nødvendig forutsetning for et likeverdig tilbud av helsetjenester. Dermed blir problemstillingen i hvor stor grad det offentlige skal kjøpe tjenester av private aktører eller drive virksomheten i egen regi. På grunn av at vi i Norge har en relativt liten og spredt befolkning, vil et for sterkt innslag av private tilbud av helsetjenester kunne føre til en sentralisering av tjenestetilbudet som ikke er i overensstemmelse med vårt politiske mål om lik tilgang til tjenestene. Derfor blir min konklusjon at hoveddelen av aktivitetene i sykehussektoren fortsatt skal utføres i et system av offentlige sykehus, slik at den geografiske fordelingen av sykehustilbudet avgjøres av politiske myndigheter. Gjennom økt vektlegging av de regionale helseutvalgenes rolle i samordningen av helsetjenestene er det lagt et godt grunnlag for en rasjonell politisk styring av det totale sykehustilbudet i Norge, samtidig som vi gjennom ulike former for organisatorisk og økonomisk fristilling åpner for selektiv bruk av private aktører.
Jeg takker helseministeren for et fyldig og grundig svar. Som helseministeren sa, er et av hovedmålene for helsetjenesten i Norge at alle landets innbyggere skal ha lik tilgang til helsetjenester. Og han sier videre: Så langt har vi lyktes med dette gjennom etableringen av et offentlig og solidarisk helsevesen. Ja, har vi det? Jeg tror ikke de 270 000 som står i helsekø, opplever det slik. Virkeligheten er at helsetilbudet for mange oppleves vilkårlig og svært forskjellig, avhengig av hvor de bor. Hittil har det offentlige helsevesen vært betraktet som synonymt med rettferdighet og likhet. Realiteten er ulikhet. Helseministeren har vært i Storbritannia, og konkluderer med at han ønsker å holde seg informert om de erfaringer som vinnes med atskillelse av etterspørrer- og tilbyderrollen, dvs. at produsenten av tjenestene skilles ut, og at staten blir etterspørrer av tjenester på vegne av befolkningen. Jeg tror vi helt klart har noe å vinne på det. Dette vil styrke den overordnede politiske styringen som helseministeren og jeg er opptatt av. Men jeg syns at helseministeren bør være åpen for å vinne erfaringer i Norge, slik at vi kan få svar på mange av de spørsmål som er knyttet til en slik modell. Helseministeren er opptatt av eierskapet. Jeg er mer opptatt av den offentlige styringen – med 19 fylkeskommuner og fem regioner er det vanskelig å plassere ansvaret. Vi trenger en nasjonal helseplan. Dersom det offentlige får rolle som etterspørrer, vil det gi oss en klarere rollefordeling. Avgrensningen av fylkeskommunens rolle fremtrer i dag ikke særlig klart. For å si det enkelt: Politikerne kan begrense seg til å utforme overordnede mål og til strategiske helsepolitiske valg. Fagpersonell kan konsentrere seg om å gjøre pasientene friske. Jeg er glad for at helseministeren ser på mulighetene for å få denne effekten innenfor det offentlige. En slik rollefordeling vil gi oss økt offentlig styring, ikke svekket. Helseministeren sa: «Det er imidlertid all grunn til å forvente at økt konkurranse om tjenester i noen deler av landet vil bidra til at alternative organisasjonsformer og behandlingsteknikker prøves ut i konkurranse med det etablerte offentlige helsevesenet, og at denne form for tjenesteutvikling vil kunne gi … impulser til fornyelse av tjenesteproduksjonen i …helsevesenet. » Ja, nemlig, og det er denne effekten Høyre mener vi ikke kan la være å utnytte. Det vil være det samme som å si at vi vet at helsesystemet ikke fungerer som det skal, men at vi ikke ønsker å gjøre noe med det. Men vi må selv høste erfaring, ikke bare følge forsøkene i England og Sverige. Derfor fremmer jeg på vegne av Høyre et forslag hvor Stortinget ber Regjeringen ta et initiativ overfor fylkeskommunen for å få i gang prøveprosjekter, høste erfaringer i kontrollerte former og få en konkret evaluering av fordeler og ulemper. Jeg har merket meg at helseministeren har satt ned et utvalg som skal utrede de offentlige sykehus’ tilknytningsform i forhold til eierne. Begrunnelsen for utvalgsarbeidet er jeg enig i, men jeg er forundret over manglende dristighet i forhold til å vurdere det nåværende eierskap. Det vil begrense mulighetene til fordomsfritt å kunne vurdere mulighetene for private til å eie og drive sykehus under forutsetning av at tjenestene er offentlig finansiert.
Representanten Sjøli nevnte et forslag. Betyr det at hun tar opp dette forslaget?
Ja.
Representanten Sjøli har da tatt opp det forslaget hun refererte til.
Nå gav jeg ikke noe glansbilde av norsk helsevesen, og de som har hørt meg fra denne talerstolen tidligere gjennom det året jeg har vært helseminister, har vel ikke unngått å legge merke til at jeg har vært full av erkjennelse når det gjelder de svakheter og forsømmelser som norsk helsevesen er preget av. Men vi er i ferd med å gjøre noe med det. Siden representanten Sjøli nevnte ventelistene, går jeg ut fra at hun har merket seg at vi faktisk nå ser en positiv trend, med en halvering av tallet på garantibrudd siden årsskiftet. Men jeg er enig i at det er grunn til å gi de offentlige sykehusene en friere stilling. Politikerne sitter på mange måter for tett på og for langt unna samtidig, og det er en farlig kombinasjon. De sitter for tett på ved at politisk valgte styrer mange steder har ganske store fullmakter til å påvirke den interne driften ved sykehusene. De sitter for langt unna til å ha forutsetninger for å kunne gjøre det. Mitt klare råd til norske sykehuseiere er at de gir ledelsen ved sykehusene større fullmakter og en friere stilling til å håndtere de utfordringer som de nye rammebetingelsene, som jeg refererte til, gir. La meg også si at jeg er åpen for å vinne erfaringer i Norge med andre løsninger, og derfor har det utvalget som er nedsatt, fått i oppdrag å holde nær kontakt med sykehuseiere som enten er i gang med eller forbereder slike forsøk eller endringer. Nettopp for at dette utvalget ikke skal legge lokk på prosesser som er i gang, har mandatet gitt en åpning for dette. Men jeg tror det er fornuftig at den videre nasjonale politiske prosessen foregår på basis av dette utvalgsarbeidet som et hovedgrunnlag. La meg til slutt si at når representanten Sjøli på den ene siden sier at hvem som eier sykehusene, ikke er avgjørende, og på den annen side nærmest forutsetter at jeg skulle ha lagt opp arbeidet på grunnlag av at andre enn fylkeskommuner skulle eie sykehusene, henger det for meg ikke helt i hop. Jeg har selvfølgelig måttet legge til grunn for det utvalgsarbeidet som nå er igangsatt, den avklaring som har funnet sted i denne sal om hvem som skal eie sykehusene. Det ville være direkte oppsiktsvekkende hvis statsråden ikke forholdt seg til det.
Det er bred enighet i Stortinget om at det er behov for reformer innenfor helsesektoren som kan bidra til en bedre ressursutnytting, samtidig som en sikrer høy kvalitet. Det er også bakgrunnen for en rekke tiltak og reformer fra Arbeiderpartiets side for å sikre bedre og flere tjenester for pasientene. Økning i produktiviteten må skje samtidig som man sikrer lik tilgjengelighet til viktige helsetjenester. Dette innebærer også at prinsippet om likeverdige behandlingstilbud må tilpasses vårt geografisk spredte befolkningsmønster. Det er behov for grunnleggende reformer, både i ledelse og organisering innad i sykehusene og når det gjelder en bedre funksjonsfordeling mellom sykehus. Disse reformene er i sin spede begynnelse når det gjelder gjennomføring, og jeg mener at en friere stilling for sykehusene kan bidra til å påskynde omstillingene, frigjøre krefter og bidra til større økonomisk ansvar innenfor sykehusene selv. Arbeiderpartiet støtter derfor det utvalgsarbeid som Regjeringen har satt i gang for å utrede ulike modeller for sykehusorganisering med utgangspunkt i dagens finansieringsordninger og politiske målsettinger, som samler bred støtte i Stortinget. Representanten Sjøli viser til erfaringer i andre land som langt på vei bygger på Thatcher-modellen, og hun synes å mene at resultatet av slike forsøk er entydig positive. Det er ikke riktig. Tvert imot – det er slik at flere land som har gjennomført modeller bygd på private aktører som konkurrerer seg imellom, har sett seg nødt til å reversere sin helsepolitikk. Jeg vil sterkt understreke at samarbeid mellom sykehus må være et viktig element i å utnytte både penger og kompetanse til beste for pasientene. Et ensidig konkurranseorientert helsevesen vil passe dårlig i et land som Norge, hvor dette bl.a. lett kan føre til at både pasienter og personell hoper seg opp i det sentrale østlandsområdet. Jeg legger til grunn at det bredt sammensatte utvalget som nå er oppnevnt, vil vurdere alle sider ved de erfaringer som er høstet også i andre land, med tanke på å finne løsninger som passer for norske forhold, like muligheter for behandling og norsk bosettingsstruktur.
Det er et viktig prinsipielt helsepolitisk spørsmål interpellanten Sonja Irene Sjøli, tar opp. Jeg mener at uavhengig av hvilket politisk ståsted en har i helsepolitiske spørsmål når det gjelder både eierskap, driftsansvar og finansiering, må det være av felles interesse at ressursene samlet i helsevesenet, både i det offentlige og i det private, utnyttes maksimalt for å redusere de lange ventelistene for sykehusbehandling. De er virkelig lange, og det er ikke så lyst som helseministeren kunne gi uttrykk for her i dag. Det er etter min mening meningsløst at Volvat Medisinske Senter, som har overkapasitet på legetjenester når det gjelder kirurgi, med egne tilsatte fagfolk ikke skal kunne utnytte denne kapasiteten maksimalt, fordi departementet så langt har sagt nei til å øke antall sengeplasser ved klinikken. Den vikarierende begrunnelse, som de ulike helseministre har benyttet, er at det å godkjenne utvidelse når det gjelder private aktører i helsemarkedet, vil gå ut over den offentlige helsetjeneste, særlig på personalsiden. Dette er ikke en holdbar argumentasjon, men en sosialdemokratisk myte. Helsepersonell søker seg selvstendige jobber der de selv synes det er mest attraktivt, ikke minst faglig sett, og så langt holder de private helsetilbudene meget høy faglig standard. Flere av klinikkene etterutdanner selv sitt pleiepersonell. En mer liberal innstilling til det private helsetilbud, inklusiv flere sykehussenger i privat eie, forventer jeg helseministeren vil ha i fremtiden, fordi det viktigste i denne sammenheng må være at flest mulig pasienter får behandling, og at ventetiden for behandling blir redusert uavhengig av hvem som gir tjenestene – offentlige eller private. Det sosialdemokratiske tankesett som har vært rådende på dette området, burde i hvert fall den nåværende helseminister, utgått fra sentrumsregjeringen, endre på og det relativt raskt. Den nye helseforsikring som nå er markedsført, håper jeg vil få stor tilslutning i befolkningen, noe som vil medføre en sterkere konkurranse mellom private og offentlige helsetilbud, som bare er positivt sett fra pasientenes ståsted.
Helsevesenet i Norge representerer et sammensatt bilde av offentlige og private aktører og av ideelle og kommersielle interesser. Med denne struktur – noen vil kanskje si mangel på struktur – har vi fått et helsestell som tross alt i stor grad tilfredsstiller våre overordnede krav til nærhet, likhet og kvalitet, – og det til tross for at vi bruker en noe mindre andel av bruttonasjonalproduktet på helse enn de fleste land det er naturlig å sammenligne oss med, og til tross for geografi og bosettingsmønster. Medisinens utvikling har gjort det økonomisk umulig å utrette alt som er medisinsk-teknisk mulig. Dette er naturligvis ikke en spesifikt norsk problemstilling. Helse koster penger i alle land og i alle økonomiske systemer. Derfor har løsningsforsøkene vært ulike. Jeg vil våge å påstå, som en bred generalisering, at i land hvor det offentlige har båret en betydelig del av omkostningene ved helsestellet, har man vurdert om ikke en større grad av privatisering ville være økonomisk fordelaktig. Tilsvarende har man i land hvor helsevesenet i stor grad bygger på private organisasjonsformer, vurdert om det ville være bedre økonomi i å øke det offentliges ansvar for helsevesenet. Av dette trekker jeg to konklusjoner: For det første at helse koster, uansett, og at kostnadene vil øke i takt med medisinsk-teknologiske nyvinninger. For det andre at det ikke nødvendigvis er organisasjonsformen eller eierskapsformen som er avgjørende for økonomien i helsevesenet. I det norske helsevesenet i dag har både offentlige og private aktører sin rettmessige plass. Likevel må det offentlige helsevesen være den enkelte innbyggers garanti for at han og hun får den helsetjeneste de har bruk for når de trenger den, og der de trenger den. Som interpellanten viste til, har man i andre land forsøkt ulike andre organisasjonsformer, bl.a. å skille mellom produsenter og etterspørrere av helsetjenester. Det er vel riktig å si at erfaringene med slike forsøk har vært både positive og negative. Når det gjelder norske sykehus, har Stortinget vedtatt fylkeskommunalt eierskap og regionalt samarbeid. Som statsråden nevnte i sitt innlegg, endres sykehusenes rammebetingelser nå på flere måter. Regjeringen har nedsatt et utvalg for å utrede de offentlige sykehusenes organisatoriske tilknytning til eieren. Dette er viktige og sentrale problemstillinger, som er nødvendige å få grundig belyst. Jeg ser fram til utvalgets innstilling med stor interesse, og synes det er rimelig å avvente denne innstillingen før en gjør endringer på disse områdene.
Bare noen korte merknader til dette temaet, som allerede har vært grundig utdypet, bl.a. i det svaret som kom fra helseministeren. For Senterpartiet er det en helt klar målsetting og et overordnet prinsipp at det som gjelder innbyggernes velferdsbehov for helsetjenester og omsorg, skal være et offentlig ansvar og et offentlig anliggende, med offentlig finansiering og styringssystem. Hvis alle landets innbyggere skal ha lik tilgang til helsetjenester av høy kvalitet, er det viktig at dette styres. Vi har en spredt bosetting i dette landet, og vi er redd for at en fokusering på privatisering og det økonomiske aspektet i det å drive helsetjenester vil føre til en sentralisering, som igjen fører til et svært ulikt tilbud til den enkelte, avhengig av hvor de bor, og hvilken økonomi de har. Kall det gjerne, som representanten Alvheim var inne på, et sosialdemokratisk prinsipp. Det er iallfall et godt prinsipp at vi skal ha likhet uansett bosted, økonomi, sosial status osv. Vi har hatt et lovverk i Norge – vi har det fortsatt, og vi vil nok også komme til å ha det i framtiden – som gir muligheter til et samspill mellom offentlige og private helsetjenester og helsevesen. Det synes jeg vi skal bygge videre på. Statsråden var inne på utviklingen av dette i dag. Det er vel riktig at vi har et relativt lavt forbruk av private helsetjenester i Norge, men at dette er i ferd med å forandre seg. Volvat Medisinske Senter ble trukket inn av representanten Alvheim når det gjelder ledig kapasitet. Jeg synes det er viktigere at vi bruker den ledige kapasiteten ved Volvat Medisinske Senter i et samspill med det offentlige helsevesen, bl.a. ved å leie den spesialiteten og teknologien som er der, enn at Volvat Medisinske Senter skal utvide sin sengekapasitet nå – for å ta et eksempel på hva som er i ferd med å utvikle seg. Jeg synes at den ordningen vi har hatt med et samspill mellom privat og offentlig helsetjeneste fortsatt skal være der. Det er også klart at innstillingen fra dette utvalget, som kommer i mars 1999, vil bli avgjørende for hvordan vi skal organisere helsevesenet videre. Ellers vil jeg slutte meg til bl.a. det som representanten Øyangen var inne på, at det er viktigere med reformer internt i helsevesenet når det gjelder ledelse, organisering og samarbeid, enn hvem som er eiere. Jeg synes det offentlige skal ha kontrollen her. Gjennom bl.a. regionalt samarbeid, som det er lagt opp til nå, er det muligheter til å utnytte ressursene på en atskillig bedre måte enn det som har vært gjort tidligere.
Jeg vil først gi honnør til interpellanten for at dette temaet tas opp. Jeg tror ikke man skal være redd for å gå inn og snu på steiner og se på ulike løsninger, vurdere tyngden i argumentasjonen og se om andre måter å organisere helsevesenet på kan gi andre og bedre løsninger. Jeg er likevel uenig i flere av de konklusjonene interpellanten kommer fram til, spesielt gjelder det tenkningen omkring markedet som en egnet mekanisme for å skape et bedre helsevesen. En forutsetning for at markedet skal fungere, er at konkurransen bidrar til et bedre produkt. Det som dessverre har vært tilfellet også i Norge, er at nettopp konkurransen om personellressursene har gitt stadig større forskjeller i helsevesenet, der tilbudet til befolkningen slett ikke har blitt mer likt, men det er blitt mer og mer forskjellig. Det kan man se av de tallene som fremkommer når det gjelder fordeling av legespesialister. Hvis man f.eks. ser på tallene for Oslo, vil man finne en tetthet som er ca. fire ganger så stor som for Oppland. Man kan sikkert finne en del grunner til det, men det er likevel en utvikling som har forsterket seg over tid, og som er bekymringsfull. Det er klart at et marked bare vil forsterke disse tendensene, fordi man vil få en etablering av private tilbud der befolkningstettheten er størst og tilbudet fra før også er størst. Derfor må nettverksløsninger, nasjonale samarbeidsløsninger, være mer egnet hvis man skal skape et helsetilbud som har som mål å være likeverdig for hele befolkningen. Full likhet vil vi neppe oppnå noen gang, og kanskje er ikke det et mål heller, men man må skape et likeverdig tilbud. Jeg er veldig glad for at helseministeren såpass sterkt betonte det og også snakket om lavest mulige effektive omsorgsnivå, som man ikke har snakket mye om de senere årene, man har i stedet tenkt seg mer sentralisering, mer markedstilpassede løsninger, som igjen bidrar til større forskjeller. SV tror veldig mye på helseregionene som egnede enheter for å skape et tilbud hvis man på nasjonalt plan kan klare å styre ressursene slik at man får en jevnere fordeling mellom de ulike regionene. Det vi ser i dag, er at tilbudet i de ulike regionene er veldig forskjellige, og mange sliter svært for å få tak i legespesialister. Man ser en bekymringsfull utvikling også innenfor kommunehelsetjenesten, der antall utførte legeårsverk nå faktisk har gått ned for første gang i kommuner med færre enn 4 000 innbyggere. Slik SV ser det, er markedet uegnet til å gjøre noe med de forskjellene man ser utvikle seg. SV støtter det utvalgsarbeidet som Regjeringen har igangsatt, og ser dermed ikke behovet for å støtte det forslaget som Sonja Irene Sjøli her fremmer på vegne av Høyre. Jeg vil igjen betone at mange av de tankene som helseministeren i dag gir uttrykk for, er tanker som SV støtter, og som man på en konstruktiv måte vil være med og gi sin støtte til videre.
Svært mange land prøver ut modeller for styring, organisering og eierskap. Den klareste konklusjonen en etter min mening kan trekke, er: Det finnes ikke noe perfekt system, og det finnes ingen trylleformel. Svensk helsevesen, som interpellanten viser til, er også på den samme søken, og erfaringene derfra er delte og ikke entydige. Det er viktig, som interpellanten også sier, at en er villig til å tenke nytt og utradisjonelt. Arbeiderpartiet deler den innfallsvinkelen, men vi vil ikke uten videre trekke den konklusjon at forbedringer i helsevesenet nødvendigvis er avhengig av større innslag av private aktører. Men jeg avviser ikke at vi skal videreutvikle et bedre samspill mellom det offentlige helsevesen og de private aktører vi har, bl.a. for å få en prioritert og målrettet bruk av de offentlige pengene som private helseaktører disponerer. Stortinget har de siste årene vedtatt en rekke reformer og tiltak som kan gi oss et enda bedre helsevesen. Et grunnleggende utgangspunkt for videre utvikling er et helsevesen med lik tilgjengelighet for alle og høy kvalitet i alle ledd. Jeg er ikke sikker på at dagens ventetidsgarantiordning er veien videre, slik dagsaktuelle undersøkelser også reiser spørsmål om. Garantiordninger er altfor tilfeldige og fungerer til dels på helt gale premisser. Det må nå heller vurderes å gi den enkelte pasient som trenger spesialisthelsetjeneste, en individuell behandlingsplan med angivelse av behandlingsopplegg og tidsrammer. Selv private helsetilbud, som i dag kan være nyttige supplement, tror jeg ikke er løsningen på et godt helsetilbud for alle. Nå tror jeg at vi skal la nylig vedtatte reformer få virke, og jeg viser til en rekke reformer som Stortinget har vedtatt: innsatsstyrt finansieringstørre statlig ansvar for spesialistutdanning og legefordelingforpliktende og formelt regionalt samarbeidfritt sykehusvalgbedre ledelses- og organisasjonsmodeller i sykehuseneen rekke spesielle planer, bl.a. psykiatri- og kreftplanerstørre fristilling av sykehusene Dette er tiltak som en må vurdere samlet, og som en må få til å virke før en gjør nye eksperimenter. Jeg tror heller ikke at folks helseproblem skal være en markedsplass for private aktører, der en drivkraft vil være økonomisk avkastning og følgelig – som flere talere har vært inne på i dag – en fare for en sterkere sentralisering av helsetilbudene.
Jeg finner etter en del av de innleggene som nå har vært holdt, grunn til å fastholde at det ikke er noen grunn til å tvile på at vi alle står fast på at helsestellet vårt skal være offentlig styrt og offentlig finansiert. Det er altså ikke fra noen partiers side snakk om at markedet skal styre det hele, og at økonomiske interesser, privatøkonomiske interesser, skal være det som ligger til grunn. Bakgrunnen for Høyres anliggende her er: Hvordan kan vi sikre at en større del av de offentlige helsemilliardene vi bruker, i større grad kommer pasientene til gode og ikke går bort til andre ting? Hvordan kan vi få til en bedre funksjonsfordeling for de offentlige sykehusene? Ja, hvordan kan vi få systemet til å virke bedre i en fremtid hvor vi vet at mulighetene bare kommer til å vokse, mens ressursene vil være begrenset? Jeg er glad for at så mange har gitt tilslutning til at man må være villig til å tenke nytt og til å sette i gang med utredninger, slik helseministeren også har tatt initiativ til. Men det forbauser meg at man er så tilbakeholden med hensyn til å tørre å sette nye tanker ut i livet, ikke som gjennomløpende og gjennomgripende ideer, men i prøveprosjekter, slik faktisk forslaget fra Høyre går ut på. Man kan ikke bare si halleluja, man må faktisk gjøre det også. Det er riktig som interpellanten sa, at vi trenger å vinne våre egne erfaringer med hvordan nye virkemidler fungerer i vårt land, ikke bare se på hvordan de fungerer eller ikke fungerer i andre land, selv om det dreier seg om naboland eller nærliggende land. Jeg oppfattet helseminsiteren som langt på vei positiv. Jeg må allikevel si at jeg begynte å lure på om han har gjort seg selv til en forlenget arm av Kommuneforbundet da han helt i begynnelsen av sitt innlegg sa at ut fra det målet vi har om en solidarisk helsepolitikk, er det viktig at sykehusenes kjerneoppgaver i hovedsak skal være gjenstand for offentlig drift. Det må være en logisk brist i dette resonnementet, for det er ingenting som tilsier at det at noe er et offentlig ansvar, også betyr at det offentlige skal være tjenesteleverandør. Dagbladet hadde faktisk en interessant leder i går som gjaldt kommunenes omsorgstilbud, men som har ganske store paralleller, hvor de sier at for brukerne er det ikke avgjørende hvem som utfører tjenestene, men hvilken kvalitet og hvilken kapasitet tjenestene har. Det gjelder faktisk også – det bør det iallfall gjøre – i helsetilbudet. Det er brukernes interesser som må stå i høysetet, og da kan det ikke være en overordnet idé at det offentlige skal utføre tjenestene hvis det offentliges, fellesskapets, midler kan komme flere til gode ved at man får en viss konkurranse om å levere kvalitet til den prisen som det offentlige allikevel fastsetter.
Representanten Sjøli tar opp en problemstilling som mange er opptatt av. Det er viktig at befolkningen, uansett alder, kjønn og bosted, har god tilgang på helsetjenester, og det sikrer vi best med offentlig styring av helsepolitikken. Vi må fortsette å satse på et helhetlig og godt offentlig helsevesen, men noen private tilbud skal vi også ha i framtida. Disse må underlegges offentlige godkjenningsordninger og fungere innenfor vedtatte opptrukne rammer. Det må ikke bli slik at det offentlige skal finansiere, mens private interesser har styringa og fortjenesten. Et av problemene med private aktører er at de ikke finner det interessant å operere i distriktene. Noe helt annet er det hvis det offentlige helsevesen kjøper noen tjenester i begrenset omfang. Avtalene vil i slike tilfeller ivareta nærhet til pasientene. Et slikt eksempel har vi på Gjøvik, hvor fylkeskommunen kjøper mammografiscreening av Brystinstituttet. Derved har vi fått et tilbud vi ellers ikke ville ha hatt. Likeledes kan andre delleveranser kjøpes for å få utført oppgaver det ikke er kapasitet til. Det man skal være oppmerksom på, er at hvis private kan gjøre dette billigere med fortjeneste enn det det offentlige kan gjøre uten fortjeneste, da er det offentlige for dårlig, og da må vi sørge for å gjøre noe med det. Det er neppe samarbeid med private som aktører som gir et bedre helsevesen, men en bedre organisering og en bedre utnyttelse av ressursene. Den viktigste oppgaven i helsevesenet er å behandle mennesker. Når dyktig personell i stor utstrekning settes til å utføre administrative oppgaver og behandle en stadig større papirflom i stedet for mennesker, er det nødvendig å rope et varsku og se på organiseringen. Vi har et politisk ansvar på alle nivåer for å ta dette alvorlig. En viktig del av dette arbeidet er forholdet mellom partene i arbeidslivet. God kommunikasjon og godt samarbeid er viktig og helt nødvendig for å få til avtaler som gjør at helsevesenet kan få utført oppgaven sin, nemlig å behandle mennesker.
Dette har vært en interessant debatt. Alle er stort sett positive til de endringene som skjer, og står også bak både målsettingen og de reformene som har vært gjennomført. Jeg er glad for at helseministeren presiserte at det ikke er noe glansbilde han tegner av helsevesenet i Norge. Han sier at ventelistene viser en positiv trend, og at det er færre garantibrudd. Det skulle da også bare mangle! Høyre har vært en pådriver for at pasientene skal få en garanti for behandling, som nå fungerer bra. I tillegg viser det seg at innsatsbasert finansiering virker svært positivt. Jeg er positiv til og støtter opp om helseministerens utvalg. Det er ingen motsetning mellom det og det forslaget som Høyre har fremmet. Forslaget er mer operativt, og utvalgsarbeidet og prosjekter kan skje parallelt. Vi beveger oss i et delvis ukjent farvann. Men det er umulig å sitte med noe fasitsvar uten at vi har sett hvordan et samarbeid mellom det offentlige helsevesenet og private aktører fungerer i praksis. Vi ønsker prøveprosjekt for å høste egne erfaringer, nettopp fordi, som flere har vært inne på i denne debatten, Norge ikke er lik andre land. Helseministeren er positiv til å vurdere hel eller delvis bruk av private aktører i utvalgte deler av sykehusets virksomhet. Og som han sier: Det står det enkelte sykehus fritt å vurdere om dette er hensiktsmessig. Det er bra! Men Høyre ønsker å prøve ut dette i praksis, i kontrollerte former, slik at det er mulig å gjøre en konkret evaluering og vurdering av fordeler og ulemper. Dersom vi ikke gjennomfører systemendringene i helsevesenet, tror jeg resultatet vil bli akkurat slik som Arbeiderpartiet, SV og Regjeringen frykter, nemlig en todeling av helsevesenet, hvor de som har råd til å betale for private helsetilbud, enten i Norge eller i utlandet, gjør det. Høyre ønsker et sterkt offentlig styrt helsevesen, slik resten av Stortinget ønsker. Men jeg tror det er en fare for det offentlige tilbudet og de overordnede prinsipper i helsepolitikken, fordi det offentlige ikke vil greie konkurransen. Høyres mål er et sterkt offentlig styrt helsevesen. Det er ikke lenger et spørsmål om vi ønsker økt konkurranse og flere private aktører i helsevesenet, for konkurransen er der. Og den systemkonservatisme som enkelte her bekjenner seg til, er med på å true velferden, for konkurranse gir mer velferd fordi vi får utnyttet ressursene på en bedre måte. Vi får frigjort ressurser for å skape enda mer velferd gjennom økt tilgang til helsetjenester. Det er ikke, slik som enkelte hevder, umoralsk og uetisk med konkurranse, men det er umoralsk og uetisk å forlenge helsekøene og ikke utnytte samfunnets ressurser på en best mulig måte.
La meg først takke interpellanten for initiativet til en betimelig debatt, som også har gitt meg anledning til å gå grundig inn på de erfaringer som andre land har høstet. Her tror jeg det er helt nødvendig at vi lærer både av andres feil og av det som har vært vellykket i andre land. Jeg har personlig i forbindelse med forberedelsene til denne interpellasjonen hatt anledning til å studere erfaringene både i England og Sverige, og ser at vi der kan ha nyttige erfaringer å hente, både når det gjelder feil og suksess. Jeg synes også debatten har vært nyttig på den måten at det har vært relativt beskjedne ideologiske overtoner. For meg er det veldig greit, fordi jeg tror det er det å oppnå de helsepolitiske målene som er det viktige, og så får vi diskutere avveiningen av de ulike virkemidlene. Jeg er åpen for at vi ikke bare lærer av andres feil og mangler og suksesser, men at vi også prøver ut alternative løsninger selv. Det har fylkeskommunene innenfor dagens lovgivning meget stor frihet til å gjøre, og de er også invitert til å ha en dialog med det utvalget som er nedsatt, nettopp om den type utprøving. Det mener jeg derfor er vel ivaretatt gjennom den prosessen som allerede er lagt opp. La meg til slutt si at vi i denne debatten ikke kan lukke øynene for at vi har en økende skjevfordeling av helsepersonell i dette landet geografisk sett. Enhver debatt om dette spørsmålet der man lukker øynene for det, blir en debatt om Oslo og Akershus og noen andre sentrale strøk i landet og ikke om de store geografiske områder i Norge som dessverre opplever en økende knapphet på helsepersonell, særlig på leger og spesialister. Dette må nasjonale myndigheter forholde seg til, også i en debatt om disse spørsmålene. Jeg merket meg at representanten Høegh mente at jeg låt som «en forlenget arm av Kommuneforbundet», og at det ikke nyttet bare å si «halleluja» – noe jeg jo av og til gjør – men at det også måtte gjøres. Jeg tror at representanten Høegh ved et nærmere studium av mitt innlegg og de innlegg som har vært holdt fra nevnte organisasjon, vil finne klare forskjeller og motsetninger. For meg er dette i stor grad et spørsmål om å sikre overordnede nasjonale målsettinger, og jeg har et meget åpent forhold til virkemidlene. Jeg tror at vi gjennom det regionale helsesamarbeidet nå har fått et redskap for en rasjonell politisk styring av sykehustilbudet i Norge. Samtidig kan vi gjennom ulike former for organisatorisk og økonomisk fristilling åpne for en selektiv bruk av private aktører innen rammen av et offentlig helhetlig helsevesen.
Dermed er debatten om sak nr. 2 omme.[[Votering over forslag, se side 233]]
Energi- og miljøprosjektet rundt Sarpsfossen er unikt, unikt i den forstand at her har dei tillitsvalde og leiinga i dei fire bedriftene laga eit samarbeidsprosjekt. Dette samarbeidsprosjektet har teke myndigheitene på alvor når det gjeld nasjonale og internasjonale målsetjingar og forpliktingar på energi- og miljøområdet. Dei har tenkt nytt og ønskjer å vera i forkant på dette området. Dei bedriftene som er omfatta av prosjektet, er Globe Norge AS Hafslund Metall, Glomma Papp A/S, Borregaard Industries Ltd. og Hafslund ASA. Til saman har desse bedriftene over 2 000 tilsette. Prosjektet går ut på at Globe Norge AS Hafslund Metall, som har eit elforbruk på rundt 600 GWh, kan nytta den varmeenergien som finst i avgassane ved produksjon av ferrosilisium, til å etablera eit gjenvinningsanlegg. Eit slikt anlegg kan levera varme, òg i form av damp. Glomma Papp A/S har i dag eit varme/dampbehov både til prosessen og til oppvarmingsformål, og dette energibehovet blir i dag dekt av ein oljekjel. Behovet for varmeenergi ved Borregaard Industries utgjer i dag to tredjedelar av det totale energibehovet. Varmeenergien frå Globe Norge AS Hafslund Metall vil kunna erstatta varme som elles må produserast ved hjelp av fossilt brensel, og Borregaard har dessutan store mengder overskotsvarme som kan nyttast til fjernvarmeanlegg i Sarpsborg. Ved å etablera eit fjernvarmenett i Sarpsborg kan den energien som industrien sjølv har utnytta ein gong, koma til nytte endå ein gong. Desse fire bedriftene ligg så tett ved kvarandre at det går an å ta omsyn til ei total utnytting av energien. Initiativet frå dei tillitsvalde ved desse bedriftene er sjølvsagt motivert ut frå ønsket om å utvikla bedriftene meir og sikra den einskilde bedrifta vidare levevilkår, samstundes som dei er opptekne av miljøet, og av å redusera utsleppa – ja, prosjektet syner at ein samla reduksjon av CO2 kan reduserast med 44 pst. frå Glomma Papp og Borregaard. Å sikra arbeidsplassane i distriktet og kanskje også få til knoppskyting og ytterlegare sysselsetjing er sjølvsagt også eit viktig motiv. Så kan ein spørja seg om ikkje dette prosjektet som er så godt, kunne finna si løysing utan at det vart ein politisk debatt i Stortinget om det, for det er mange som meiner at det også er eit økonomisk godt prosjekt. Det er ingen tvil om at prosjektet er godt samfunnsøkonomisk når ein tek omsyn både til energibruk og miljø. Det har vore viktig for dei tillitsvalde å få til eit prosjekt som kan styrast på tvers av bedriftsgrensene, og derfor er det oppretta ei styringsgruppe der også bedriftene si leiing er representert saman med dei tillitsvalde. Bedriftsøkonomiske kriterium vil alltid vera ei vurdering som ligg til grunn for slike store investeringar. Derfor er også kraftprisen til Hafslund Metall eit stort spørsmål i denne saka. Historia rundt Hafslund Metall er den same som for mange bedrifter innan kraftkrevjande industri i byrjinga av l990-åra. Dei sa opp sine langsiktige kontraktar og gjekk inn i spotmarknaden. Det gjorde Hafslund også. Kor klokt dette var, kan ein sjølvsagt alltid diskutera. Eg treng ikkje gjenta heile Hafslund si historie, for den er nok velkjend her i salen etter eit stort engasjement både frå politikarar i Østfold og frå heile fagrørsla. Men i l997 vart verket starta opp på nytt med ein kommersiell kontrakt med Statkraft. Kontrakten kan berre seiast opp av Statkraft, noko ein sjølvsagt kan stilla spørsmål ved. Gjennom heile l997 og l998 har fagrørsla jobba i samarbeid med bedriftene for å få gjennomført dette flotte enøk- og miljøtiltaket ved Sarpsfossen. Her er det snakk om ein reduksjon av l00 000 tonn CO2 innanfor den kraftkrevjande industrien. Eigarane av Hafslund Metall har godkjent prosjektet og er viljuge til å investera inntil l00 mill. kr dersom verket får energi til konkurransedyktig pris. Det nye regimet som vi snakkar om for den kraftkrevjande industrien, l05, har teke tid – altfor lang tid. Vi veit at dette spørsmålet har vore reist i Stortinget i mange samanhengar, og regjeringa Jagland lovde eit forslag til nytt regime dette året. Senterpartiet har vore ein stor pådrivar for å få til eit nytt regime, og når dei no sit med leiinga i departementet, skjøner eg at det må vera politiske problem i sjølve Regjeringa som gjer at ein ikkje har fått lagt fram eit forslag til nytt regime for denne industrien. Men når Regjeringa saman med heile Stortinget har som mål å gjennomføra enøkprosjekt, og når Stortinget har løyvt store midlar til dette, må det vera tillate å spørja om det ikkje går an å medverka til å få dette gode miljøprosjektet i hamn før vi får til ei ordning for det nye systemet som skal på plass, 105. Eg vil også spørja statsråden om når dette nye opplegget for den kraftkrevjande industrien kjem, for no er tolmodet i Stortinget slutt. Eg vil gjenta endå ein gong at Senterpartiet var ein av pådrivarane her i Stortinget for å få dette systemet fram, slik at denne industrien som er så oppteken og avhengig av langsiktige kontrakter, kan vita kva for rammevilkår dei har når dei store investeringane skal gjerast.
Prosessindustrien er storforbruker av energi og har til dels betydelige utslipp av klimagasser. Derfor er det en viktig del av energi- og miljøpolitikken å effektivisere energibruken og bidra til å redusere utslippene i denne delen av industrien. Å legge til rette for å få utnyttet energien fra spillvarme er bl.a. viktig. Dette er et ansvar både for bedriftene, for lokalsamfunnet og for statlige myndigheter. Globe Norge AS Hafslund Metall er lokalisert i et område hvor det burde være gode muligheter for å utnytte spillvarme. Borregaard og Glomma Papp, som begge ligger i nærheten, har et betydelig varmebehov i sine virksomheter. Mye av varmebehovet i disse bedriftene dekkes i dag, som interpellanten var inne på, gjennom dampproduksjon ved brenning av tungolje, som gir betydelige utslipp av CO2- og andre klimagasser. Det foreslåtte og omtalte miljøprosjektet rundt Sarpsfossen er etter Regjeringens mening et meget godt miljø- og energiprosjekt. Interpellanten spør i sin interpellasjon om jeg kan se noen mulighet for å få dette prosjektet realisert relativt raskt. Departementets vurdering er at flere forhold tilsier at det burde være gode muligheter for det. For det første synes prosjektet i seg sjøl å ha svært god lønnsomhet. Så langt departementet har hatt anledning til å gå inn i prosjektet og vurdere sider ved det, vil det på en betydelig måte kunne forventes å skape inntekter til bedriften som igjen kan styrke lønnsomheten til Globe Norge AS Hafslund Metall – ikke bare samfunnsøkonomisk, men også helt klart bedriftsøkonomisk. Regjeringen er på sin side innstilt på å bidra til at denne type tiltak blir utviklet og vil yte økonomisk tilskudd for at partene kan gjennomføre prosjektet. Fra Regjeringens side er følgende tiltak aktuelle som bidrag til å realisere prosjektet: Gjennom tilskuddsmidlene til alternativ energi vil prosjektet samlet sett kunne få inntil 11 mill. kr i økonomisk støtte. En stor del av disse midlene vil være bidrag fra de tilskuddsmidlene som forvaltes av NVE. Forutsetningen for at disse midlene kan utbetales, er at selskapet har søkt om og fått konsesjon for fjernvarmeanlegget. Et slikt tilskuddsbeløp er noe av det aller høyeste noen enkeltbedrift eller noe enkeltprosjekt noen gang har fått fra de omtalte tilskuddsmidlene. Dersom investeringer igangsettes, vil prosjektet også i 1999 kunne ha mulighet for en viss økonomisk støtte fra tilskuddsmidlene for alternativ energi. Fjernvarmeanlegg vil i likhet med andre alternative energitiltak gis fritak for investeringsavgift fra 1. januar 1999. Dette kommer i tillegg til investeringsstøtte og vil styrke det økonomiske grunnlaget for denne type prosjekt. Det aktuelle prosjektet anbefales også å søke lånefinansiering i det miljøfondet som Regjeringen har opprettet under Miljøverndepartementets budsjett, og som forvaltes av SND. Herfra kan det gis lån til prosjekter som direkte eller indirekte fører til reduserte utslipp av klimagasser og andre miljøskadelige stoff. Prosjekter rettet mot reduserte klimagassutslipp skal gis prioritet i den sammenheng. Samlet sett burde disse støttetiltakene og lønnsomheten i selve prosjektet kunne gi miljø- og energiprosjektet det løft som trengs for at partene velger å realisere prosjektet. Kraftvilkårene for Hafslund Metall har også vært framhevet som en hindring for gjennomføringen av det aktuelle varmegjenvinningsanlegget. Hafslund Metall har av historiske årsaker ingen statskraftskontrakt. Bedriften var opprinnelig forsynt med kraft fra Hafslund Energi, men i 1992 valgte smelteverket å si opp denne avtalen og kjøpe kraften i markedet. Bedriften er i dag dekket gjennom en forretningsmessig kontrakt mellom Fesil og Statkraft. Kontrakten ble inngått høsten 1996 da markedsprisen på kraft var ganske høy, og sett i forhold til den dagsaktuelle markedsprisen er vilkårene lite gunstige. Det har derfor vært spørsmål om departementet, som et ledd i å få gjennomført varmegjenvinningsprosjektet, kan gripe inn for å bedre kraftvilkårene for bedriften. Regjeringens fullmakt til å tildele nye kontrakter til industrien på politisk fastsatte vilkår er gitt gjennom Stortingets behandling av St.prp. nr. 104 for 1990-91. Det framgår helt klart at det bare kan tildeles kraft til nye prosjekter. Spørsmålet om tildeling av 104-kraft til Hafslund Metall har vært vurdert flere ganger de siste årene. Fordi det ikke er snakk om investering i ny produksjonsvirksomhet som medfører økt kraftbehov, men om kraft til erstatning for andre kraftleveranser, har ikke departementet fullmakt til å imøtekomme en søknad om tildeling etter 104-regimet. En annen mulighet som har vært vurdert, er å pålegge Statkraft å tre ut av den forretningsmessige kontrakten med Fesil. Jeg kan etter en samlet vurdering ikke gå inn for et slikt tiltak. Som jeg nevnte innledningsvis, fins det mer direkte økonomiske virkemidler som Regjeringen nå velger å ta i bruk for å støtte selve varmegjenvinningsanlegget, altså det prosjektet det i dag er tale om. Kontrakten mellom Fesil og Statkraft er inngått på frivillig basis mellom to sjølstendige parter. Statkraft har i denne sammenheng oppført seg akkurat slik stortingsflertallet – inkludert interpellantens parti, Arbeiderpartiet – har ønsket at de skal oppføre seg. Å gripe inn i Statkrafts disposisjoner vil gi betydelige presedensvirkninger. Det kan være vanskelig å forskjellsbehandle andre aktører som også er part i forretningsmessige avtaler med Statkraft. Statkrafts forhandlingsposisjon i framtidige forretningsmessige avtaler kunne også bli påvirket. Det er dessuten høyst tvilsomt om tiltaket er i samsvar med EØS-avtalens statsstøtteregler. Dersom man skulle instruere Statkraft om å si opp kontrakten, ville det i tilfelle være riktig av Stortinget å bevilge Statkraft en kompensasjon for tapet knyttet til en slik oppsigelse. Det ville innebære et meget betydelig bevilgningsbehov. Departementet arbeider nå, som interpellanten var inne på, med ulike løsninger for framtidige kraftkontrakter for industrien. Hvilke bedrifter som skal inkluderes vil i så måte være en sentral problemstilling. Hafslund Metall er en bedrift som åpenbart må vurderes i sammenheng med fornyelsen av statskraftskontraktene, det såkalte 105-regimet. Hva som blir Hafslunds konkrete stilling i et nytt industrikraftregime er det imidlertid for tidlig å si noe om. Stortinget har gjennom behandling i vår forutsatt at proposisjonen om kraftkrevende industris framtidige kraftvilkår skal legges fram senest høsten 1998. Som jeg nevnte i stortingsdebatten 12. juni i år har arbeidet med å avklare industriens langsiktige kraftvilkår høy prioritet i departementet og i Regjeringen. Saken er imidlertid også – som jeg regner med at flere representanter her og ikke minst interpellanten, er kjent med – meget kompleks. Forslaget vil berøre en rekke aktører med høyst ulike interesser, og det er mange hensyn som må avveies. Dersom proposisjonen legges fram i løpet av høstsesjonen i år, vil Regjeringen ikke ha mulighet til å redegjøre tilstrekkelig for alle relevante forhold. Som varslet i statsbudsjettet for 1999 anser Regjeringen det derfor som mest hensiktsmessig at proposisjonen om kraftkrevende industris framtidige kraftvilkår blir lagt fram samtidig med energimeldingen, dvs. før påske i 1999. Det vil også gi Stortinget mulighet til å foreta en helhetlig vurdering av energipolitikken, industrikraftens stilling inkludert. Regjeringen er innstilt på å bidra til at fjernvarmeprosjektet basert på spillvarme fra Globe Norge AS Hafslund Metall kan realiseres gjennom en betydelig økonomisk støtte til prosjektet. Samlet betyr dette inntil 11 mill. kr i 1998. Økonomisk støtte kan utbetales når konsesjon er gitt. Dersom investeringer blir igangsatt kan prosjektet også påregne en viss økonomisk støtte i årene framover. Som sagt er det også grunn til å anbefale Hafslund å søke lån gjennom miljøfondet. I tillegg vil fritak for investeringsavgift som iverksettes fra årsskiftet, styrke lønnsomheten i prosjektet. En prioritering av energiarbeidet i kommunene neste år vil dessuten også kunne legge grunnlaget for en utvidelse av bruken av fjernvarme i Sarpsborg-området. Samlet sett er det Regjeringens vurdering at disse bidragene gjennom direkte økonomisk støtte, burde medvirke positivt til at et godt og lønnsomt prosjekt får det løftet som trengs for at det kan realiseres.
Eg skal få takka statsråden for svaret. Eg merka meg sjølvsagt, slik sikkert mange andre òg har gjort, at det er ein heilt annan tale frå Marit Arnstad no som statsråd enn det var frå stortingsrepresentanten Arnstad i 1994 då ein behandla budsjettet i Stortinget, der Senterpartiet faktisk hadde eit forslag om at departementet skulle påleggja Statkraft å sørgja for at Hafslund Metall vart tildelt langsiktige kraftkontraktar i tråd med intensjonane i St.prp. nr. 104 for 1990-91. Eg har aldri sagt noko om at ein har hatt intensjonar om at dette skulle leggjast inn under St.prp. nr. 104, for det har vi avklara mange gonger i Stortinget og i departementet at det ikkje er heimel for, og det var faktisk heller ikkje det som var mitt utgangspunkt i dag for interpellasjonen. Mitt spørsmål til statsråden var faktisk om kva som kunne gjerast i påvente av eit nytt regime. Eg er sjølvsagt heilt samd med statsråden i at dette er avtalar inngått mellom to likeverdige partar, men det er mykje som går an å gjera dersom ein har eit politisk ønske om det, og det trudde eg denne statsråden hadde for det gode miljøprosjektet som her ligg føre. Når det gjeld å få realisert prosjektet med eit fjernvarmeanlegg i Sarpsborg basert på spillvarme, vil dei støtteordningane statsråden viste til, sjølvsagt vera til veldig god hjelp, og det synest eg er positivt. Men det eg synest er negativt, er at det måtte gå så lang tid, og at det måtte koma ein interpellasjon i Stortinget før ein kunne gjera noko i forhold til dette prosjektet. Det er over eit år sidan dei tillitsvalde begynte å jobba med dette i tett samarbeid med departement og politisk leiing, både tidlegare og no, så dette burde ha vore gjennomført. Men ok, vi skal ikkje bruka for mykje tid på det som har vore. Mitt ønske er i alle fall no at prosjektet skal koma i gang, og eg vil be statsråden om å bidra alt ho kan for at det skal verta ein realitet. Eg er sjølvsagt ikkje nøgd med at det nye systemet for den kraftkrevjande industrien skal venta til våren. Det betyr at Stortinget knapt nok får diskutert det på vårparten, slik at det blir hausten igjen før det blir ein realitet. Eg må seia at når Stortinget så sterkt har trykt på for at det skulle verta eit nytt system for denne industrien, som eg føler at statsråden seier – at i alle fall Hafslund openbert har mogelegheit til å koma inn under, burde det koma så tidleg at dei verkeleg kunne fått etablert ut frå det nye systemet og òg bygd anlegget.
Sjøl om denne statsråden som representant i denne salen aldri har uttalt seg om dette prosjektet eller om de kraftvilkårene som representanten Frøiland var inne på, er jeg sjølsagt fullt på det rene med hvilket forslag Senterpartiet fremmet i forbindelse med budsjettinnstillingen for 1994-95. Jeg er også fullt på det rene med at hvis Arbeiderpartiet hadde ønsket det, kunne de ha støttet det. Da hadde vi hatt flertall. Forslaget ble nedstemt. Regjeringens fullmakt i dag består sjølsagt i å forholde seg til den avklaringen og de fullmakter flertallet i Stortinget da gav, og det har vi forholdt oss til. Det er et sterkt politisk ønske fra Regjeringen om å bidra økonomisk til å støtte opp omkring prosjektet. Det er min mening at det gjør vi gjennom det direkte økonomiske tilskuddet som vi nå ønsker å bevilge. Det er, som representanten her sier, et samfunnsøkonomisk godt prosjekt, men alt tyder på at det også bedriftsøkonomisk er et meget godt prosjekt, og at prosjektet i løpet av svært få år burde ha store muligheter til god inntjening på de investeringene som prosjektet medfører. Når det gjelder behandlingen av prosjektet, så søkte bedriften om tilskudd fra NVE. Den søknaden er blitt behandlet på samme måte som alle andre søknader – det har ikke tatt lengre tid for denne søknaden enn for andre søknader. Den er blitt avgjort på en positiv måte, og det er også blitt avgjort at en kan bidra med ytterligere utover det tiltenkte støttebeløp. Men det er også slik at disse midlene ikke kan utbetales før man har søkt om og fått konsesjon. Ennå har ingen søkt om konsesjon for dette prosjektet, og det er en forutsetning for at midlene skal utbetales. Men jeg vil på det sterkeste motsi at dette har tatt noe lengre tid enn det vil gjøre for ethvert annet sammenliknbart prosjekt som søker om offentlig og statlig støtte. Når det så gjelder framleggelsen av 105-regimet, er jeg enig i at det er en viktig sak. Jeg skulle ha ønsket at det hadde vært mulig for Regjeringen å få lagt fram den proposisjonen i løpet av høsten. Men jeg ser at det ikke vil gi Stortinget et godt nok beslutningsgrunnlag. Det vil ikke gi Regjeringen god nok mulighet til å redegjøre fyllestgjørende for alle forhold knyttet til kraftregimet. Det har skjedd en utvikling som vi også må ta hensyn til når det gjelder forretningsmessige avtaler. Det betyr at vi må ha kanskje enda mer varierte løsninger for de bedriftene som er igjen, som ikke har inngått forretningsmessige avtaler – altså ikke de store som Elkem, Norske Skog og Norsk Hydro. Det er et meget omfattende arbeid, og jeg håper at Stortinget ønsker at en skal få et best mulig beslutningsgrunnlag. Det jeg kan si, og som også er nedfelt i budsjettproposisjonen, er at vi vil legge fram proposisjonen før påske. Jeg håper det tidsmessig vil gi Stortinget anledning til å behandle den i løpet av våren. For øvrig vil jeg si at når det gjelder regjeringen Jaglands tidligere løfter om når dette skulle bli framlagt, kan denne regjeringen selvsagt ikke hefte for disse.
Siden 1990 har forbruket av strøm vokst fire ganger så sterkt som utbyggingen av nye kraftverk. Det økte forbruket skyldes ikke industrien. Den kraftkrevende industrien bruker omtrent like mye kraft i dag som for 25 år siden. Det er ingenting som tyder på at veksten i forbruket skal gå radikalt ned. Tvert i mot, det er all grunn til å tro at kraftunderskuddet vil øke om det ikke gjøres noe. Til tross for det stadig økende kraftunderskuddet har ikke Regjeringen løftet en finger for å møte framtidens kraftbehov, ikke løftet en finger for å sikre industrien tilstrekkelig med kraft – dette samtidig som to av sentrumspartiene har vært blant dem som lenge har etterlyst et nytt kraftregime for industrien. Sentrumspartiene har også vært skeptiske til mange av de tiltakene Arbeiderpartiet har iverksatt for å sikre kraftforsyningen, f.eks. bygging av kraftkabler til kontinentet for å sikre muligheten til å importere kraft. Sentrumspartiene har også vært skeptiske, ja nærmest prinsipielt imot utbygging av ny vannkraft, og i spørsmålet om gasskraft har de valgt den enkleste løsningen, nemlig å si nei. Arbeiderpartiet tok belastningen ved å drive den diskusjonen. Alt dette gjorde vi for å bedre kraftbalansen og gjøre situasjonen for kraftkrevende bedrifter lettere. Et tiltak som vil kunne øke tilgangen på miljøvennlig kraft, er økt satsing på energigjenvinning i industrien. Beregninger viser at man kan få en produksjon på opp til 1 TWh fra energigjenvinning, og det er 1 TWh av den mest miljøvennlige kraften. Men da må det iverksettes tiltak for å gjøre det lønnsomt nok til at industrien ser seg tjent med å investere i energigjenvinning. Det er flere slike prosjekter som det i Sarpsborg. Blant annet på Notodden og i Kristiansand arbeides det for å få til noe liknende. I forbindelse med behandlingen av grønne skatter i vår bad Stortinget Regjeringen om så raskt som mulig å avklare spørsmålet om en refusjon av denne elavgiften for å gjøre det mer lønnsomt å investere i gjenvinning. I statsbudsjettet for 1999 kommer Regjeringen med et opplegg for dette som ser ganske bra ut. Det er noe slikt som det Regjeringen foreslår i finans-, skatte- og avgiftspolitikken, som skal til for å frigjøre energigjenvunnet kraft. Det som nå er avgjørende, er at vi må få forsikringer fra statsråden om at dette er en ordning som skal vare, at det fra statsrådens side ikke finnes tvil om at denne ordningen skal videreføres og om mulig gjøres enda bedre. Dette er så store investeringer at det ikke må finnes tvil om avgifts- og skattesystemet. Jeg sa at Regjeringen ikke har løftet en finger for å bedre kraftbalansen. Vedtaket om avgiftslettelser viser at Regjeringen ikke er helt død. Jeg skal gi Regjeringen honnør for det. Vi ser bevegelse i lillefingeren. Det er bra. Men det er fortsatt sånn at hovedspørsmålet er kraftbalansen. Regjeringen har ikke gjort det den skal, og det den har lovet, og det regjeringspartiene har mast om i flere år, nemlig å få på plass et system for kraftkrevende industri.
Prosjektet som tas opp i denne interpellasjonsdebatten, er et positivt prosjekt som legger til rette for bedre energiutnyttelse og lavere utslipp av klimagasser. Det er derfor all mulig grunn til å håpe at prosjektet blir realisert. Når det gjelder betingelsene for prosjektet, deler jeg statsrådens vurderinger. Prosjektet skal selvsagt kunne søke om støtte fra miljøfondet, prosjektet skal også få fritak fra investeringsavgift som andre fjernvarmeprosjekt, og det må kunne søke om tilskuddsmidler til alternativ energi. Totalt sett bør dette kunne bidra til en realisering. Når det gjelder vurderingene i forhold til kraftpriser og Hafslund Metalls langsiktige forretningsmessige kontrakt, deler jeg også statsrådens vurderinger. Det er ikke ønskelig å gripe inn på den ene eller andre måten og således overprøve den langsiktige kontrakten som foreligger. Det er spesielt lite ønskelig så kort tid før Stortinget får både meldingen om energipolitikken og proposisjonen om kraftkrevende industris framtidige kraftvilkår til behandling. Jeg merker meg likeledes statsrådens vurdering av et eventuelt statlig erstatningsansvar. Det taler også sterkt imot en inngripen i eksisterende avtale. Jeg vil til slutt minne Arbeiderpartiet og ikke minst interpellanten om hva nettopp dette partiet sa om presedensvirkninger av det å finne spesielle løsninger i spesielle situasjoner da vi i vår behandlet Høyres Dokument nr. 8-forslag om bl.a. Elkem Saudas krafttilgang.
Det prosjektet vi står overfor i dag, er et vel gjennomarbeidet prosjekt, et prosjekt som vil gi ganske gode totalløsninger når det gjelder energidekning, miljøutslipp og opprettholdelse av sysselsettingen i Sarpsborg. Det er visse forutsetninger for at denne målsettingen skal kunne nås for de bedriftene som er involvert. Det er ganske unikt at bedrifter som Borregaard, Glomma Papp, Hafslund ASA, Globe Norge AS Hafslund Metall og nå også Østfold Energiverk går inn i et slikt prosjekt, og det fortjener både oppmerksomhet og støtte. Som det er blitt sagt, må man for at dette kan bli et godt økonomisk prosjekt, selvfølgelig legge bedriftsøkonomiske kriterier til grunn. Vi kjenner alle til problemene som Hafslund Metall har hatt med kraftkontrakter og levering av kraft. Dette har vært oppe til behandling gjentatte ganger her i Stortinget. Det har egentlig vært utvist stor vilje fra Stortinget til at man bør kunne løse dette problemet, men man har ikke kommet til veis ende. En forutsetning for å gjennomføre de investeringer som ligger til grunn, er at bedriften har langsiktige kraftkontrakter, og at de kanskje også burde ha samme vilkår som bransjen for øvrig, noe vi vet at de ikke har pr. i dag. Derfor bør man, når man nå skal inn på 105-regimet, det nye regimet, kunne få Hafslund Metall inn under dette. Jeg tror også at det burde kunne være mulig å løse dette uten å måtte vente på det nye kraftregimet. Det har, som det er sagt tidligere, vært et trykk fra Stortinget for at man burde gå inn og få en løsning på dette, men det har vært en negativitet, spesielt fra Statkraft, når det gjelder å bidra til dette. Det er litt unikt når to parter inngår frivillige kontrakter, at det bare er den ene parten som kan si opp kontrakten. Det er litt unikt i dagens situasjon at det fortsatt er slik. Jeg går ut fra at dette også vil bli behandlet når man skal inn i det nye kraftregimet og i forbindelse med meldingen som er bebudet framlagt før påske 1999. Jeg håper fortsatt at man kan komme fram til en løsning, og at man får dette prosjektet opp og stå før man har behandlet hele 105-regimet.
Dette er en viktig debatt om en spennende sak, men den handler på mange måter om mer enn én sak, for den viser hvilke store muligheter vi står overfor når det gjelder utnyttelse av spillvarme. Jeg synes også det er grunn til å berømme det lokale engasjementet i denne saken. Vi har sett at bedriftsledelsen og fagforeningene har stått sammen og øvd et betydelig påtrykk. Det er et engasjement som har gjort inntrykk, og som fortjener berømmelse. Det spennende med dette prosjektet er, som statsråden påpekte, at det nå, med den teknologiske utvikling vi har hatt, begynner å bli god butikk å opptre konstruktivt i forhold til de miljøutfordringene vi står overfor. Det meste tyder på at dette er et prosjekt som ikke bare er samfunnsøkonomisk lønnsomt, men som også er lønnsomt ut fra en mer begrenset bedriftsøkonomisk vurdering. Det er det beste fundament for å drive fram og videreutvikle prosjekt som dette. Like fullt er jeg enig med statsråden og interpellanten i at det er av betydning at staten og det offentlige bidrar til at prosjektet kan realiseres. Det har statsråden vist vilje til gjennom sitt svar. Jeg har lyst til, ikke minst i lys av interpellantens påpeking av at det måtte en interpellasjon til for at statsråden framkom med virkemidler som kunne være positive overfor denne søkeren, å gjøre oppmerksom på at det ikke er tilfellet. Økningen av statstilskuddet til enøk og alternative energikilder i statsbudsjettet er ikke framskyndet av interpellasjonen, men av regjeringsskiftet. I løpet av to år er bevilgningene til dette formålet økt fra 170 mill. kr til 270 mill. kr. Det er også regjeringsskiftet som har åpnet for at det nå er fritak for investeringsavgift på denne typen investeringer. I sum er det her et krafttak som bør tilsi at dette prosjektet bør realiseres. Jeg er av dem som vil følge dette med den største interesse videre og er innstilt på at det offentlige definitivt bør medvirke til at denne spennende muligheten nyttes.
Det planlagte energi- og miljøprosjektet rundt Sarpsfossen har vakt berettiget oppsikt. Intensjonen med dette pilotprosjektet om å oppnå best mulige løsninger både i forhold til energiforsyning, miljøutslipp og sysselsetting fortjener da også bred støtte for å bli realisert. Jeg må si at jeg er oppriktig glad for at Regjeringen åpner for dette gjennom de ulike tiltak som statsråd Marit Arnstad nå har skissert. Honnør for initiativet bør i første rekke rettes til lokale tillitsvalgte ved de fire bedriftene rundt Sarpsfossen. Initiativet til et samarbeid på tvers av tradisjonelle bedrifts- og konserngrenser om utnytting av felles energiressurser bør danne mønster for lignende løsninger rundt om i landet hvor det ligger til rette for det. Derfor sier det seg selv at sentrale myndigheter må stille seg bak og oppmuntre til ulike tiltak som gjør dette mulig. Ikke bare vil dette være et merkbart bidrag til målsettingen om reduksjon i det nasjonale CO2-utslippet. I tillegg vil prosjektet denne interpellasjonen dreier seg om, gi stor miljøgevinst i forhold til luftkvaliteten i dette tunge industrimiljøet i Østfold. Det sier seg selv at det ikke vil være mulig å få realisert Sarpsfossen-prosjektet dersom det ikke legges opp langsiktige og forutsigbare rammebetingelser. Det betyr bl.a. støtte til den nødvendige planlegging for produktkonvertering og bygging av energigjenvinningsanlegg, som også betinger at myndighetene gir de nødvendige prisforutsetninger og langsiktige garantier for leveranse av elkraft. Og her skulle jeg, i likhet med andre som har hatt ordet i debatten, ønske at statsråden hadde gått lenger. Det er ikke til å legge skjul på at tidsfaktoren har vært viktig for å få Sarpsfossen-prosjektet på skinnene, ikke bare i forhold til de fire bedriftene som har vært involvert i planprosessen. Dette miljøprosjektet er utvilsomt også et av de beste som er utviklet så langt. Det er viktig både for prosessindustrien og myndighetene for å skaffe seg ytterligere nødvendig erfaring og for å knytte produksjon av energi tettere opp til miljøproblematikken. Kyoto-avtalen som er inngått, er en forpliktende avtale også for Norge. Sarpsfossen-prosjektet er på mange måter en meget god måte å imøtekomme de krav på som denne avtalen stiller. De energikilder vi allerede har, må utnyttes bedre, både av hensyn til det presserende behovet for energi i tiden framover og – ikke minst – ut fra miljøhensyn.
Det denne saken dreier seg om, er fire betydelige energiforbrukere i Sarpsborg-regionen som over lengre tid konstruktivt har arbeidet fram et teknisk og energisparende prosjekt som det står meget stor respekt av – og som burde kunne danne grunnlag for gode energiløsninger også i andre industriområder i landet vårt – som åpner for utveksling av en høyverdig industrienergi i industrien, og som da kan føres videre over til offentlige bygg og om mulig også til boliger i framtiden. Dette er spennende, og vi bare aner starten på et prosjekt. Prosjektet i Sarpsborg mellom tunge industribedrifter med nær beliggenhet åpner nye muligheter, som selvfølgelig også kan være til stede i andre distrikter. Jeg er derfor svært tilfreds med den positive tilnærming som statsråden har åpnet for i denne saken, ved at det her skisseres betydelige økonomiske tilskott, bl.a. ved at det gis investeringsfritak, og som så langt jeg forstår bør kunne medføre en hurtig oppstart allerede til kommende år. Prosjektet slik det er utarbeidet, synes etter det statsråden har gitt uttrykk for, å bli et svært lønnsomt prosjekt og ikke minst et godt miljøprosjekt i Sarpsborg-regionen. Jeg ser at interpellanten er opptatt av fremtidig kraftpris, noe enhver bedriftseier selvfølgelig følger meget nøye. Å ta ut enkeltstående bedrifter for nærmest en enkeltvis behandling under en interpellasjon i Stortinget, har jeg selvfølgelig forståelse for at statsråden ikke kan gjøre. Dette må skje ved en helhetlig behandling i Stortinget av alle avtaler etter det såkalte 105-regimet, som er bebudet til neste år. Det er jo ingen ukjent sak at Hafslund Metall i Sarpsborg har hatt store utfordringer gjennom mange år på grunn av sine spesielle kraftavtaler. Jeg håper imidlertid og forventer at denne hjørnesteinsbedriften og de andre bedriftene som er involvert i Sarpsborg-prosjektet, får en positiv behandling når 105-kontraktene skal behandles.
For å gjenta meg sjølv vil eg endå ein gong streka under: Eg har ikkje kritisert statsråden for at Hafslund ikkje får langsiktige kontraktar etter 104, for det meiner eg faktisk er riktig at dei ikkje skulle ha. Men eg tillot meg å minna henne på kva Senterpartiet sa, og seier meg sjølvsagt lei for det dersom det er slik at dåverande representant Marit Arnstad ikkje var einig med dei, men eg trudde faktisk at heile Senterpartiet stod bak dette forslaget. Når det gjeld investeringsfritak for å byggja fjernvarmeanlegg og bruka spillvarmen, er vi i Arbeidarpartiet sjølvsagt glade for det vedtaket som vart gjort i samband med grøne skattar, som gjer at ein kan få utnytta dette mykje betre rundt om i landet. Det er viktig å få gjort dette arbeidet, og det er riktig miljømessig å gjera det, og eg er einig med statsråden i at eg trur det vil verta lønnsamt på sikt. Så seier statsråden at ho ikkje tar ansvar for kva regjeringa Jagland lovde, og det meinte eg sjølvsagt ikkje på nokon måte å ymta om, men eg registrerer med litt undring den spake ordbruken i salen frå representantane for regjeringspartia no i forhold i eit nytt regime for den kraftkrevjande industrien når vi kjenner til det trykket som var i fjor frå nettopp dei partia som då var i opposisjon, for å få eit nytt system i løpet av dette året. Men det er heilt riktig at for å få eit grunnlag å diskutera eit nytt system på, må det liggja føre eit forslag frå Regjeringa, elles vert det ikkje fullgodt. Men eg er skuffa over at det tar så pass lang tid som det gjer, og det er ikkje til å undrast på at ein stiller denne interpellasjonen òg i lys av eit nytt 105-regime, når statsråden her sjølv seier at det er openbert at Hafslund kan koma inn under dette nye systemet. Derfor er det viktig å få eit nytt system på plass når det gjeld denne industrien. Eg vil, liksom andre har gjort tidlegare, igjen rosa dei lokale tillitsvalde for dei initiativa dei har teke. For det er klart at det å ha omsut for bedriftene sine slik at dei får vidareutvikla seg, er viktig. Men når dei samtidig klarer å sameina det med å ta omsyn til miljøet, har dei gjort ein kjempejobb i industrien i Østfold. Eg ønskjer dei berre lukke til vidare og håpar inderleg at statsråden gjev dei dei råda som dei ber om. Korleis ein skal søkja om konsesjon, synest eg ikkje det er nødvendig å ta opp med Stortinget. Desse tillitsvalde har faktisk gått til myndigheitene og sagt kva slags prosjekt dei har, og bede myndigheitene om hjelp til å få prosjekta igjennom, og det har eg tru på at statsråden vil gje dei når det gjeld det økonomiske – altså desse 11 mill. kronene – og at dei så vert leidde inn på rett veg når det gjeld korleis dei skal gjera dei ulike søknadene gjeldande.
La meg først få lov å si at jeg deler de oppfatningene som er kommet fram om de positive sidene ved prosjektet ved Sarpsfossen. Det er også grunnen til at Regjeringen vil støtte prosjektet økonomisk med et beløp som er betydelig, og som enkeltprosjekt gjør det at dette prosjektet vil få en høy støtteandel. En av grunnene er også at Sarpsborg-området både industrielt og når det gjelder graden av tettbygdhet, er et meget interessant område for utbygging av fjernvarmeanlegg. Hvor raskt oppstart kan skje i forhold til et slikt prosjekt avhenger av at bedriften faktisk søker om konsesjon og får det. I likhet med vann- og vindkraft må også denne type anlegg ha konsesjon før de kan starte opp. Det er bedriften informert om gjennom den søknadsprosedyren som fins innenfor NVE, og den dialogen de har hatt med NVE om hvilke vilkår som må oppfylles for å få utbetalt støtte. Jeg har nok til tider hatt en følelse av at debatten har handlet mer om kraftvilkår og kraftkrevende industri enn om miljøprosjektet rundt Sarpsfossen. Det kan for så vidt være interessant nok, men hvis det er realiseringen av prosjektet i seg sjøl en nå er opptatt av, burde en direkte økonomisk støtte på dette nivået som foreslås være mer enn tilstrekkelig for et prosjekt som ikke bare kan bli lønnsomt, men som i stor grad allerede nå vurderes som lønnsomt. Dersom dette handler om noe annet, hvis det handler om kraftvilkår på et mer generelt grunnlag, får vi avvente 105-regimet. Jeg ser ingen grunn til at en skal være tilbakeholden når det gjelder å diskutere når 105-regimet bør komme. Regjeringen er opptatt av at det bør komme så raskt som mulig, men vi er også opptatt av at det skal være et så godt beslutningsgrunnlag som mulig. I løpet av dette året har energiutvalget lagt fram sin innstilling, og Regjeringen vil på den bakgrunn fremme en melding om en helhetlig energipolitikk, og det er det mange år siden Stortinget sist hadde anledning til å diskutere. I forbindelse med den meldingen ønsker vi også å legge fram industrikraftregimet, og det er fra min side sagt i nokså klare ordelag fra denne talerstolen når vi mener at det bør komme. En kan mene at det er sider ved kraftvilkårene for Hafslund som ikke er gode. Jeg ser også at de vilkårene de har i dag ikke er gode i forhold til dagens situasjon. Når de har inngått en avtale på forretningsmessig basis, må en spørre seg hvordan den ene parten kan godta et vilkår om en uoppsigelighet, men det har de altså gjort frivillig. Og det gjør at dette ikke er noen uproblematisk sak å forholde seg til. Når det gjelder bevegelse i lillefingeren, som enkelte var inne på her, må jeg si at der man tidligere – i alle fall fram til november i fjor – trodde det var dødt, der er det nå liv. Og om det så bare er i lillefingeren, syns jeg det må være positivt. Regjeringen vil legge opp til å fortsette den satsingen på enøk og alternative energikilder som vi har startet.
Dermed er debatten om sak nr. 3 avsluttet.
: Da skulle vi være klar for votering.
Under debatten har interpellanten satt fram et forslag på vegne av Høyre. Forslaget er omdelt i salen
Som helseministeren redegjorde for i debatten, er det et regjeringsoppnevnt utvalg som utreder forholdene som har med sykehusenes organisasjonsmessige tilknytning å gjøre, med frist til 15. mars 1999. Jeg syns det er mest naturlig å avvente denne utredningen. I lys av det vil jeg anbefale representantene for Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre å stemme mot forslaget fra Høyre, hvis de opprettholder sitt forslag.
SV har samme begrunnelse som Kristelig Folkeparti: Regjeringen er i gang med et utvalgsarbeid, og man bør avvente resultatet av det. Realitetsbehandles forslaget her i salen, vil jeg tilrå at SV stemmer mot Høyres forslag her i dag.
Jeg vil tilrå Arbeiderpartiets medlemmer å stemme mot, med samme begrunnelse.
Jeg synes forslaget er meget godt, men etter de signaler som nå er gitt, vil det bli nedstemt, selv om Fremskrittspartiet vil støtte det. Det synes jeg ikke forslaget fortjener. Så jeg vil henstille til Høyre å gjøre det om til et oversendelsesforslag – det er også en del vidtgående elementer her som det er vanskelig å ta stilling til på stående fot.
Høyre ønsker å opprettholde dette forslaget. Vi er positive til det utvalget som helseministeren har satt ned, og som skal foreta utredninger. Men vi ønsker å være mer operative, vi ønsker å få i gang forsøk og få i gang prosjekter som kan gå parallelt med dette utvalgsarbeidet. Til det vet vi nok. Helseministeren var også inne på i sin utgreiing …
Dette er en stemmeforklaring!
Bare til det siste punktet, at fylkeskommunen i dag har mulighet til å drive slik prosjektvirksomhet. Det er riktig, men her hadde storting og regjering hatt mulighet til å gi noen signaler til fylkeskommunene og få en mer målrettet forsøksvirksomhet. Det mener vi ville vært bra, for i dag er det som skjer, mer tilfeldig, og det er også en del ressurser som går bort på den måten. Derfor vil vi opprettholde vårt forslag.
Vi voterer over forslaget fra representanten Sonja Sjøli på vegne av Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen ta et initiativ overfor fylkeskommunene for å få igang prøveprosjekter hvor det offentlige samarbeider med private om bygging og drift av sykehus. Det må være en forutsetning at det offentlige finansierer de ulike tjenestene.Prosjektene bør kunne vurdere: privat finansiering av sykehusbygg.privat finansiering av medisinsk/teknisk utstyr.privat drift av enkelte støttefunksjoner.ulike eierformer som stiftelser, statsforetak og A/S.» Presidenten har forstått det slik at Fremskrittspartiet vil støtte forslaget.
I sak nr. 3 er det ikke noe voteringstema.