Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 105 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno daje u sali prisutno 89 narodnih poslanika, te da imamo uslove utvrđene Poslovnikom za tok današnjeg rada. Podsećam sve narodne poslanike da je Poslovnikom utvrđeno da utorkom i četvrtkom, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalji rad vodimo raspravu po članu 235. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine. Stav 2. člana 235. kaže da se radi o traženju obaveštenja i objašnjenja na osnovu člana 235. Poslovnika Narodne skupštine. Podsećam vas da on glasi: „Narodni poslanik ima pravo da traži obaveštenja i objašnjenja od predsednika Narodne skupštine, predsednika odbora Narodne skupštine, ministara i funkcionera u drugim republičkim organima i organizacijama o pitanjima iz okvira prava i dužnosti ovih funkcionera, iz nadležnosti organa na čijem čelu se nalaze, a koja su mu“, misli se na narodnog poslanika, „potrebna za ostvarivanje funkcije narodnog poslanika, osim na sednici Narodne skupštine. Izuzetno, predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe pravo iz stava 1. ovog člana može ostvariti i na sednici Narodne skupštine, usmeno, u jednom obraćanju u trajanju do pet minuta utorkom i četvrtkom, i to odmah nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu.“ Obaveštavam vas da je Poslanička grupa Demokratska stranka Srbije - Vojislav Koštunica ovlastila da u ovom delu učestvuje narodni poslanik Vladimir Milentijević i da je Poslanička grupa Srpska radikalna stranka ovlastila da u ovom delu učestvuje narodni poslanik Paja Momčilov. Molim narodne poslanike koji žele da koriste svoje pravo iz člana 235. da se prijave. Reč ima narodni poslanik Vladimir Milentijević.
Gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, računajući i današnji dan, ostala su još tri dana do 15. novembra, za kada su šiptarski secesionisti i separatisti raspisali lokalne izbore u južnoj srpskoj pokrajini. Od dolaska UNMIK-a ovo su peti lokalni izbori koji su raspisani na teritoriji Kosova i Metohije. Napominjem da su prethodna četiri raspisale privremene institucije na Kosovu i Metohiji, tj. UNMIK. Koliko god da je bilo dilema i podela da li na te izbore treba izaći ili ne, o ovim izborima raspisanim za 15. novembar dilema i podela ne bi trebalo biti. Skupština Republike Srbije je posle samoproglašenja nezavisne države Kosovo, poštujući Ustav Republike Srbije, poništila sve akte o samoproglašenju, a kasnije raspisala i sprovela parlamentarne i lokalne izbore u južnoj srpskoj pokrajini. Kome sada pada na pamet da izađe na izbore i stvara paralelne institucije lokalnoj samoupravi Republike Srbije? Svima mora biti jasno da se izlaskom na izbore oživljavaju šiptarski secesionisti i separatisti, a neizlaskom duboko minira njihova namera i stvaranje nezavisnog Kosova. Ovom visokom domu, Skupštini Republike Srbije, od osnivanja do sada nije dozvoljeno da raspravlja na temu Kosova i Metohije, pa ni na temu učešća Srba na lokalnim izborima na Kosovu i Metohiji. Skupština Republike Srbije, kao najveća i najjača institucija u Republici Srbiji, nema svoj stav i poziv Srbima da izađu ili ne izađu na lokalne izbore. Svoj stav i poruku Srbima na Kosovu i Metohiji da na lokalne izbore ne treba izaći uputili su predsednik Republike Srbije, Vlada Republike Srbije, Ministarstvo za Kosovo i Metohiju, pojedini ministri i državni sekretari u Vladi Republike Srbije. Poruka svih je iste sadržine – nema uslova za izlazak Srba na lokalne izbore 15. novembra na Kosovu i Metohiji. I Sinod Srpske pravoslavne crkve je uputio poziv da na lokalne izbore na Kosovu i Metohiji ne treba izaći. Mi Srbi koji živimo na Kosovu i Metohiji smatramo da poruka najvažnijih institucija Republike Srbije nije jasna, nije dovoljno ubedljiva, a nismo sigurni ni da je dovoljno iskrena. Posebno mali doprinos dali su mediji, koji više prostora posvećuju pojedincima iz nevladinih organizacija koji su za izlazak Srba na izbore, nego državnim institucijama Republike Srbije koje su pozvale Srbe da na ove izbore ne treba izaći. Na primer, u utorak je održana sednica skupštinskog Odbora za Kosovo i Metohiju, kada je doneta jedinstvena odluka i poziv Srbima na Kosovu i Metohiji da se ne odazovu predstojećim lokalnim izborima na Kosovu i Metohiji u organizaciji secesionista i separatista na teritoriji Pokrajine. Postavljam pitanje predsedniku Republike Srbije, predsedniku Vlade Republike Srbije, Ministarstvu za Kosovo i Metohiju: da li imate nameru da, uz već upućeni poziv da na izbore ne treba izaći, u preostalom kratkom vremenu iznesete dovoljno jasne, ubedljive i iskrene argumente, koristeći medije koji vas slede, njih ima podosta, zbog čega Srbi ne treba da izađu na izbore na Kosovu i Metohiji koji su zakazani za 15. novembar.
Pet minuta. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, a posle njega narodni poslanik Momo Čolaković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je pitanje za premijera, ministra ekonomije i regionalnog razvoja i ministra finansija. Tiče se statusa i pozicije 40 najnerazvijenijih opština. Juče je bio jedan sastanak ovde u Narodnoj skupštini, koji, čini mi se, nije naišao na dovoljno razumevanja i adekvatan prijem. Ispade da nikog nije briga za opštine koje čine jednu trećinu teritorije Srbije. To su uglavnom pogranične, rubne opštine, uglavnom daleko od Beograda. Ispade po onoj narodnoj: „Daleko od očiju, daleko od srca“. O čemu se zapravo radi? Predsednici tih opština tražili su od ministra ekonomije i regionalnog razvoja i pokrenuli inicijativu za povratak transfernih sredstava koja su smanjena ovim opštinama od maja meseca ove godine. One imaju sijaset problema, značajan pad prihoda u 2009. godini, uzrokovan pre svega smanjenjem tih nenamenskih transfera za ovu godinu, ali u nekim opštinama i padom prihoda po osnovu izvornih i ustupljenih prihoda. Takođe, oni imaju silne probleme sa servisiranjem obaveza, sa gomilanjem dugova za ogrev za budžetske korisnike, za električnu energiju, za tekuće materijalne troškove, za prevoz zaposlenih u školama, za socijalna davanja, dugovanja prema izvođačima itd. Ovi ljudi, koji su zaista postali građani drugog reda, šest meseci traže prijem kod ministarke finansija, šest meseci. Zašto postoji neki ministar? Upravo da sasluša probleme, da se suoči sa situacijom, da pokuša da razreši problem. Ovo nije hir, ovo nije luksuz, ovo je nužda. Ovo pitanje nadilazi i političko, jer u tim opštinama predsednici opština su iz različitih političkih opcija i političkih stranaka. To pitanje nije ni nacionalno, jer mnoge od tih opština imaju mešovitu nacionalnu strukturu. To nije čak ni ekonomsko pitanje, to je pitanje opstanka, pitanje egzistencije, pitanje preživljavanja. Oni su u septembru mesecu tražili prijem kod predsednika Vlade i najmanje što premijer i ministri mogu da učine jeste da ih saslušaju. Kada prošetate južnom Srbijom, na teritoriji opština Kuršumlija, Prokuplje, Žitorađa, Lebane, Bojnik, Babušnica, Bela Palanka, to je tuga. Tu Srbija polako izumire, nestaje, naočigled svih nas. Imate sela u kojima više ne živi niko. Imate gradove koji izgledaju kao kulise u nekim filmovima. U Lebanu nijedno preduzeće ne radi. Slična je situacija u Kuršumliji. Tamo ljudi cigare uzimaju na komad, i jabuke uzimaju na komad. Kako kažu, svi u bakalnice idu i na crtice se potpisuju. Tamo je život stao. Ovo je Evropa 21. veka, mi smo na pragu ulaska u EU, mi želimo normalan život, ne želimo da ti ljudi žive životom građana drugog reda. Država treba da brine o njima. Predlagao sam više puta sa ove govornice da se neke državne institucije izmeste tamo, jer Beograd se brani i iz Kuršumlije, i iz Lebana, i iz Žitorađe, iz Trgovišta, iz Plandišta itd. Ne treba nam Srbija koja će da se pretvori u Beogradski pašaluk. Moramo da se pozabavimo sudbinom svih tih ljudi, tog prelepog dela Srbije koji polako nestaje i izumire. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Momo Čolaković.
Poštovana potpredsednice, poštovano predsedništvo, uvaženi narodni poslanici, imam pitanje za uvaženog ministra dr Žarka Obradovića, ministra za prosvetu. Naime, više fakulteta i univerziteta već dve godine čeka akreditaciju za svoj rad. U poslednjih godinu dana Savet za visoko obrazovanje formirao je Komisiju za akreditaciju i proveru rada univerziteta i fakulteta, ali ona ne radi. To praktično znači da šest ili sedam univerziteta i fakulteta čeka da počne sa radom. Zbog toga što ova komisija ne radi oni ne mogu da počnu sa svojim radom. Zbog toga postavljam pitanje ministru: kada će aktivirati Komisiju, kada će Komisija početi da radi, funkcioniše i da u tom smislu omogući rad novoformiranih fakulteta i univerziteta? Zahvaljujem na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, ispred SRS želim da uputim pitanje Vladi Republike Srbije i naslovljavam ovo pitanje na premijera. Naime, svima je poznato da je juče, potpuno opravdano iz medicinskih razloga, proglašena epidemija gripa. Na samom početku bih želeo da ispred Odbora i ispred svih poslanika SRS apelujem na javnost i građane da prihvataju sa poverenjem mere predložene od strane Ministarstva koje treba da spreče veću katastrofu. Međutim, šta ću konkretno da pitam? Upućujem tri jasna pitanja. Prvo, zašto nije bilo otvorenog tendera prilikom nabavke vakcine protiv epidemije gripa? Bilo je dovoljno vremena da se ide na otvoren tender; odavno su stručnjaci upozoravali, komisija koja prati situaciju je držala pod kontrolom čitavo vreme situaciju i moglo se lepo ponuditi, a poznato je da se u svetu dvadesetak firmi bavi proizvodnjom ove vakcine. Drugo pitanje, konkretno: zašto nije tražena ponuda od Instituta Torlak? Poznata je stvar, da ostavimo na stranu to što je Torlak jedna od svetlih tačaka medicinskog sistema i države Srbije... Od 1926. godine je nosilac borbe protiv zaraznih bolesti, bavi se proizvodnjom vakcina. On jedini u ovoj zemlji ima licencu Svetske zdravstvene organizacije za skladištenje, distribuciju, a mogao je, da je bilo sreće i uloženih sredstava blagovremeno, da danas proizvodi tu vakcinu. Takođe je poznato da se Torlak pojavljivao na svim ostalim tenderima kada su postojale potrebe za drugim vakcinama, od drugih proizvođača. Treća stvar, koja je apsolutno poznata, Torlak ima izuzetnu saradnju sa vrhunskim proizvođačima vakcina u svetu, konkretno navodim primer firme „Avensis“. Treće pitanje je: zašto se prihvata nepovoljna nabavka „Novartisove“ vakcine i pored ponuđene jeftinije i kvalitetnije vakcine kineskog proizvođača? Poznata je činjenica, juče je na Odboru jasno rečeno od strane direktora zavoda Torlak, da je vakcina sa najmanje komplikacija split, razbijena, mrtva vakcina, bez aditiva. Takvu vakcinu je ponudila kineska firma preko Torlaka. Šta je dato kao obrazloženje? Da je poštovan zakon. Koji zakon? Navodno, nema bankovne garancije. Zašto je nema? Zašto država ne bi garantovala za zdravlje svojih građana, to ne razumem? Drugo, nema potvrdu Evropske agencije za lekove. Da vas upozorim samo: građani Srbije se leče lekovima „Galenike“, uzimamo ih svakodnevno. Nijedan od tih lekova nema potvrdu Evropske agencije za lekove, nego imaju po srpskim zakonima, da bi lek mogao da se primenjuje. Jedino je Agencija za lekove Republike Srbije, koju smo mi ovde u Skupštini osnovali Zakonom o lekovima, ovlašćena da pušta lek u promet. Nije ovlašćena, po pozitivnim zakonima Srbije, Evropska agencija za lekove. Naravno, niko nema ništa protiv toga da se ima i nešto tako. Prema tome, ono što je juče rečeno i što je potpuno jasno, firma „Jugohemija“, koja se pojavila i koja je jedini ponuđač u ovoj situaciji... Postavilo se pitanje da li je na neki način neko iz te firme povezan sa ljudima koji su odlučivali. Direktor Fonda, koji je glavni nosilac ovoga, došao je iz firme „Delta“. Ono što iz novina već znate, u „Ekonomistu“ je skoro pisalo, kaže – za „Jugohemiju“ je vezana jedna zanimljivost: dugogodišnji direktor bio je Jovan Mileusnić; sada je u penziji, jedna od njegovih ćerki, Smiljka Mileusnić je direktor, a Milka Forcan je predsednica Upravnog odbora ove kompanije. Da li je „Jugohemija“ bila donator, gospodin Batić je o tome govorio? Čitam list „Danas“, pretpostavljam da list „Danas“ nije žuta štampa. Ako nije tačno, pretpostavljam da će se žaliti i sudu tužiti ovaj list. Kaže se ovako: Odbor … (Predsedavajuća: Pet minuta.) Završavam rečenicu, ako dozvolite...
Argumentacija iz štampe neće pomoći objašnjenju pitanja. Pitanje je postavljeno. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovano predsedništvo Narodne skupštine, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, tražim od rukovodstva Narodne skupštine Republike Srbije da ispoštuje svoja ovlašćenja i svoju obavezu koju ima prema meni kao narodnom poslaniku, prema Narodnoj skupštini i prema građanima Srbije. Imajući u vidu moj dosadašnji rad prilikom postavljanja pitanja i traženja obaveštenja, mislim, gospođo predsedavajuća, da ne treba da vas uveravam da neću da odustanem. Pitam, kako je moguće da su četiri čoveka u najbližem okruženju Borisa Tadića za četiri godine prihodovala pet stotina miliona evra? Od ovog pitanja neću odustati sve dok ne dobijem odgovor. Prema tome, sada pitam vas: šta ćete vi da preduzmete povodom ovih mojih pitanja koja su postavljena pre više od 30 dana, a po Poslovniku je rok da dobijem odgovor na pitanje 30 dana? Da podsetim građane koji gledaju ovaj prenos, meni ništa nije sporno ako su pomenute firme, odnosno vlasnici tih firmi toliki novac prihodovali poslujući uspešno i po zakonima; mene interesuje onaj deo gde su oni poslovali sa javnim preduzećima, pogotovo preduzećem „Telekom“. To je ono preduzeće koje je prošle godine u ovo vreme povećalo cene usluge građanima za 63%, a istovremeno iskazalo dobit od nekoliko desetina miliona evra. To kod mene izaziva sumnju da se to povećanje cena, da su se te pare građana prelile u nečije privatne džepove. Za one koji prvi put slušaju ovo – sve ovo što pričam postoji na sajtu Agencije za privredne registre. Ovo što govorim nije politički pamflet kao sredstvo u političkoj borbi. Dakle, Agencija za privredne registre, zvanični državni sajt, zvanična državna agencija i svako ko otvori ovaj sajt može da vidi ove podatke. Jedan od tih stručnjaka, koji ima 11 zaposlenih, gospodin Srđan Šaper, ovih dana u jednom dnevnom listu je stavljen među 102 najveća Srbina u istoriji, da ti isti građani koji su opljačkani glasaju. Prema tome, postavljam pitanje rukovodstvu Skupštine kada ću da dobijem odgovor na ova pitanja? Ukoliko dobijem odgovor na ova pitanja, svi mi narodni poslanici, i zaključimo da su ti ljudi legalno poslovali, predložio sam i predsedniku Vlade gospodinu Mirku Cvetkoviću, koji je ovde rekao da zna odgovor na ova pitanja, ali da neće da odgovori, da onda dođu ti ljudi ovde i da zakažemo jednu posebnu sednicu, pogotovo ovaj Srđan Šaper i ovaj Krstić, savetnik predsednika Tadića, i da održe jedno predavanje o ekonomskoj krizi i premijeru Cvetkoviću i svim biznismenima u ovoj zemlji, kako se zarađuju pare sa 11 zaposlenih. U tom slučaju ne bismo morali da molimo ni Ruse, ni Amerikance, ni MMF. Zašto Vlada ne napravi agenciju sa 11 zaposlenih i ne prihoduje toliko para? A sve ovo u vreme, u godini koja je najrodnija u Srbiji i kada je toliko ljudi gladno. Dalje, hoću da dopunim ovo moje pitanje. Pošto ima ne znam koliko televizija sa nacionalnom frekvencijom i svi ignorišu ovo što ja postavljam kao pitanje već 30 i nešto dana, privatnim televizijama neka služi na čast i njihovom novinarskom moralu, ali Javnom servisu ovo moram da kažem. Sumnjam da je Javni servis, odnosno direktor Javnog servisa u sprezi sa ovim ljudima. Pitam Javni servis da mi javno odgovori, i građanima Srbije, jer zastupamo građane Srbije, koji plaćaju TV pretplatu, po kom osnovu je iznajmljen reklamni prostor za marketing, za reklame na Javnom servisu, po kom osnovu se snima emisija „48 sati svadba“? Da li Javni servis ima ikakve poslovne veze sa ovim ljudima koje već 35 dana ovde apostrofiram? Moram da vam kažem, drage kolege, da među nama sedi kolega narodni poslanik koji je predsednik Upravnog odbora Kliničkog centra i 35 dana ovde ćuti. Na sajtu ovih firmi, i privatnih, kao klijent je naveden i Klinički centar. Baš bih voleo da znam da li je tu kršen zakon o reklamiranju medicinskih usluga i koji je osnov, koji je rezon da Klinički centar posluje sa ovim ljudima? Samo da podsetim, direktor Kliničkog centra je gospodin Bajec, predsednik odbora za zdravstvo Demokratske stranke. Hvala lepo.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, tražim od Vlade da obavesti javnost o svemu što je preduzeto i dogovoreno u vezi sa 40 najnerazvijenijih opština. Naime, kako odgovornost za nemar ne bi pala na Skupštinu Republike Srbije, pa ni na Vladu, ako za to nema razloga, želim da obaveste javnost o tome da su predsednici 40 najnerazvijenijih opština u Srbiji imali sastanak u Ministarstvu finansija 28. oktobra i da je tada Vlada predložila da se tim opštinama dodele posebna sredstva. Predsednici tih opština obavestili su poslanike članove Odbora za lokalnu samoupravu da čekaju današnju odluku Vlade kako bi saznali da li je na osnovu dogovora koji je postignut 28. oktobra Vlada uradila ono što je tada dogovoreno, i da u tom smislu nije bilo potrebe za održavanjem jučerašnjeg sastanka. Molim da Vlada nakon današnje sednice obavesti nas, Odbor i javnost o tome da li je dogovor koji je postignut o tome sa predsednicima ovih 40 opština poštovan, da li je Vlada donela odluku prema kojoj će se ovim opštinama u narednim godinama pomoći dodatnim sredstvima. Hvala.
Da li još neko od narodnih poslanika, predsednika, zamenika predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da iskoristi svoje pravo na osnovu člana 235. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine? Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici... Narodni poslanik Jovan Palalić se prijavio. Po kom osnovu? (Jovan Palalić, s mesta: Kao predsednik Odbora za lokalnu samoupravu.) Narodni poslaniče, upućujem vas na odredbe Poslovnika kojima se reguliše rad po članu 235. Vaša poslanička grupa je ovlastila narodnog poslanika Vladimira Milentijevića da koristi svoje pravo iz člana 235. Kada radimo na osnovu člana 235. tada nema izricanja mera povreda Poslovnika, niti replika, te vas molim da zajedno poštujemo odredbe Poslovnika jer je tako najbolje za sve. Dakle, obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici narodni poslanici Milica Radović i Tomislav Nikolić. Obaveštavam vas da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pored predstavnika predlagača Mlađana Dinkića, potpredsednika Vlade i ministra ekonomije i regionalnog razvoja, i Jasne Matić, ministarke za telekomunikacije i informaciono društvo, pozvala da sednici prisustvuju i Nebojša Ćirić, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja i Luka Andrić, savetnik ministra ekonomije i regionalnog razvoja. Prelazimo na zajednički načelni pretres 25. i 26. tačke dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O STEČAJU I PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O AGENCIJI ZA LICENCIRANjE STEČAJNIH UPRAVNIKA (nastavak) Prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu, reč ima narodni poslanik Kenan Hajdarević, a posle njega narodni poslanik Srđan Spasojević. Pre nego što dam reč narodnom poslaniku Kenanu Hajdareviću, samo da vas obavestim da će poslovnička obaveza o određivanju pauze tokom današnjeg radnog dana biti ispunjena kada završimo raspravu u načelu po tačkama 25. i 26, a prema prijavama narodnih poslanika za reč. Narodni poslanik Kenan Hajdarević... Narodni poslanik Jovan Palalić, želite povredu Poslovnika. Izvolite.
Povreda člana 104 – dostojanstvo Narodne skupštine. Kao predsednik Odbora za lokalnu samoupravu zakazao sam Odbor i uredno obavestio sve članove Odbora i 40 predsednika najnerazvijenijih opština. Sat vremena pred početak Odbora poslanici iz Poslaničke grupe ZES me obaveštavaju da ne žele da prisustvuju sednici Odbora, da će navodno Vlada Republike Srbije da reši problem predstavnika 40 najnerazvijenijih opština. Ti ljudi su krenuli na put. Bili su predstavnici iz Preševa, Bosilegrada, Lebana, Bojnika i došli su na sednicu Odbora i pitali su se zašto nema narodnih poslanika. Mislim da je time grubo povređeno dostojanstvo Narodne skupštine, jer ne može se... To se događa već drugi put – zakazuje se sednica Odbora za lokalnu samoupravu na kojoj treba da se raspravlja o finansiranju opština, a predstavnici Poslaničke grupe ZES 15 minuta ili sat vremena pre obaveštavaju Odbor za lokalnu samoupravu da ne žele da dođu. Molim vas, vas kao predsedavajuću sada, i predsednicu Narodne skupštine, da se jednostavno uredi način funkcionisanja radnih tela i da predstavnici vladajuće koalicije dolaze na sednice Odbora, pogotovo kad je ovako važna tema. Ljudi su juče rekli da pet meseci mole da ih primi Diana Dragutinović. Ona ne želi da ih primi. Ne želi da ih primi predsednik Vlade. Njihove opštine su pred bankrotom i oni žele da čuju Narodnu skupštinu, žele da čuju poslanike Narodne skupštine, kao poslednje mesto gde mogu da traže pomoć. Molim vas da sledeći put kada se zakazuju sednice Odbora, a čujem da ima problema i u drugim odborima, predstavnici vladajuće koalicije dođu i bar ispoštuju te ljude koji su prešli hiljadu kilometara da bi se sednica Odbora održala. Hvala.
Narodni poslaniče, nema povrede člana 104. Svaki predsednik radnog tela je dužan da se stara o radu tela kojim predsedava. Ako hoćete da kažete ... (Jovan Palalić, s mesta: ... kaznite mene.) Molim vas da ne dobacujete. Izrekli ste meru, odnosno dobili ste reč da kažete da je povređen Poslovnik. U obavezi sam da vam dam objašnjenje, ako smatram i znam da nije. Predsednik svakog radnog tela, odbora Narodne skupštine u obavezi je da se stara o radu tog tela, jednako kao i predsednica Narodne skupštine za Narodnu skupštinu u celini ili bilo ko od nas predsedavajućih za bilo koju sednicu u celini. Ako imate teškoća da obavljate taj posao, onda vam je predsednica na raspolaganju, po poslovničkoj obavezi, a naravno i svako od nas predsedavajućih, i u zakazivanju sednica i u obavljanju potrebnih konsultacija da bi se rad odbora odvijao nesmetano. Što se tiče vaše tvrdnje o neodržanom sastanku, podsećam vas da je malopre rečeno da je sastanka sa ministarkom Dianom Dragutinović bilo 28. oktobra. Upućujem vas na stenogram sednice na kojoj je ministarka Diana Dragutinović bila ovlašćena predstavnica Vlade, gde je rekla da je ona održala sastanak, da nije prisustvovala celom sastanku tokom vremena u kom se sastanak održavao, ali je sastanka bilo. Molim vas da ne iznosite neistine u javnost. Narodna poslanica Nada Kolundžija, pravo na repliku. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, želim samo da kažem da nije korektno optuživati nekoga da namerno opstruira rad skupštinskih tela. To prosto nije tačno. Radi se o tome, pokušala sam da objasnim, da smo mi dobili obaveštenje od predsednika Odbora da su oni imali razgovor u Ministarstvu i da čekaju današnju sednicu Vlade, te da u tom smislu nema potrebe da se ta sednica juče održi, da treba da sačekamo današnju sednicu Vlade. Ne sporeći uopšte najbolje namere predsednika Odbora da povodom jedne vrlo važne teme sazove Odbor, da pozove predsednike opština, da se o toj temi raspravlja i da Skupština da podršku tim opštinama u pokušaju da one nađu rešenje za svoje zaista ozbiljne probleme, želim da kažem da jeste činjenica da postoje problemi u radu odbora, između ostalog i zbog toga što se odbori ponekad sazivaju dan za danom, bez da se prethodno naprave dogovori. Vi znate da mnogi poslanici imaju i druge obaveze i da mi u svim odborima imamo vrlo, kako da kažem, ozbiljan posao da obezbedimo da ljudi dođu i učestvuju u radu odbora, zato što imaju i druge obaveze. Optužiti nekoga da namerno opstruira, mislim da u najmanju ruku nije korektno. Želim da kažem da imamo situacije u kojima predsednici pojedinih odbora sazivaju odbor za sat unapred, bez da prethodno pokušaju da provere da li postoje... One koje ste pokušali da zaštitite i da opravdate zašto neki odbori nisu održani, dakle, na njih se odnosi, ne na vas. Nisam na vas mislila. Radi se o tome da ako je tema važna i ako je važno da se sednica odbora održi, onda je predsednik u obavezi da zajedno sa službama obezbedi da se to desi u trenutku kada je za poslanike to moguće, jer i sami znate da mi ovde nemamo jedini posao koji je vezan za odbore, da su poslanici često u delegacijama, da su odsutni i da su ponekad u nekim lokalnim sredinama. Samo vas molim, u najboljoj nameri da obezbedimo efikasan i dobar rad odbora, poštujući vašu nameru da se o jednoj vrlo važnoj temi govori na tom odboru, da samo prosto govorimo ono što su činjenice. Hvala.
Narodni poslanik Jovan Palalić želi da govori o povredi Poslovnika. Pre vas narodni poslanik Vladan Batić. Obojica ćete dobiti reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Apsolutno verujem u dobre namere gospođe Nade Kolundžije, kao i u vaše dobre namere, ali sticajem okolnosti pokrenuo sam ovu temu, pa sam ovo shvatio kao neku vrstu aluzije ili demantija u odnosu na ono što sam govorio. Prvo, gospođo predsedavajuća, 28. oktobra održan je sastanak u Ministarstvu finansija sa predsednicima 40 najnerazvijenijih opština, ali tom sastanku nije prisustvovala ministarka finansija Diana Dragutinović. Oni sastanak sa njom traže šest meseci. Bio je državni sekretar, bili su još neki savetnici i saradnici, ali ne i ministarka. To je jedna stvar. Druga stvar se odnosi na dobru nameru gospođe Nade Kolundžije, ali opet nije tačna interpretacija – na tom sastanku nije postignut nikakav dogovor između predstavnika Ministarstva finansija i predsednika 40 najnerazvijenijih opština. Dakle, nema dogovora. Ministarstvo finansija je reklo da će ono dati svoj predlog Vladi, ali to je predlog jednog ministarstva, a ne zajednički dogovor Ministarstva i predstavnika 40 najnerazvijenijih opština. Ne isključujem mogućnost da Vlada donese odluku kojom će oni biti zadovoljni, ali nikakav dogovor nije postignut. Pa, ne bi oni valjda ni dolazili juče da je postignut dogovor? To je elementarna logika. Znači, oni ljudi traže da se nenamenski transferi za 2009. godinu, koji su bili projektovani za 2009. godinu, na početku godine, pa ukinuti u maju mesecu, da oni to zadrže, jer to su značajna sredstva. Koja je vajda … (Predsedavajuća: Dva minuta.) Pobogu, Krasiću, smiri se malo.
Narodni poslaniče, dobili ste pravo na osnovu člana 100. stav 1. da ukažete na povredu Poslovnika. Niti ste obrazložili povredu, niti ste citirali koji je član povređen. Narodni poslaniče, da biste dobili repliku moram da vam dam repliku, a repliku niste dobili. Dobili ste pravo na reč na osnovu člana 100. stav 1. Svi smo dužni da poštujemo ono što član 100. propisuje, kada dobijemo pravo da ukažemo na povredu Poslovnika, jer je svima u interesu da povrede Poslovnika ne bude, kao što je svima u interesu da ne bude zloupotrebe prava na reč. Nemate pravo na repliku. Narodni poslanik Jovan Palalić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Pogrešno sam protumačen u izlaganju gospođe Nade Kolundžije…
Narodni poslaniče, pogrešno tumačenje nije povreda Poslovnika. Bilo je pre devet meseci, u staroj verziji Poslovnika Narodne skupštine. Molim vas da ne zloupotrebljavamo pravo, koje nam daje član 100, da se ukaže na povredu Poslovnika. Stvarno vas molim, zato što mene, kao i sve vas, obavezuje član 100. stav 7. koji mi kaže da je dužnost da izričem mere poslanicima koji ne žele da primenjuju Poslovnik. Molim vas da to ne činimo. Verovali vi meni ili ne, meni se to mnogo manje sviđa nego mnogima od vas. Narodni poslanik Kenan Hajdarević ima reč. Narodni poslanik Zoran Krasić želi da govori o povredi Poslovnika.
Gospođo Čomić, vi me stvarno ignorišete. Želim da ukažem na povredu člana 104. O čemu se radi? Gospodine Batiću, morate da shvatite jednu stvar – nemojte moje ime da pominjete u kontekstu gde hvalite gospođu Nadu Kolundžiju zato što ima dobre namere, a rezultati su vrlo loši. Oni ne žele da razgovaraju sa ljudima o transfernim sredstvima, jer su transferna sredstva potrošena u izbornim kampanjama… (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, molim vas da se pridržavate odredaba Poslovnika. Ne možete znati šta neko želi ili ne želi.) Upravo to, da ukažem gospodinu Batiću da vodi računa o dostojanstvu narodnih poslanika...
Narodni poslaniče, u obavezi ste da saslušate predsedavajuće kada vam daju uputstva o primeni Poslovnika. Dobićete reč ponovo da obrazložite svoje razloge za povredu Poslovnika, ali vas molim da poštujete član 104. i da ne izričete stavove o tome šta ko želi i šta ko ne želi, jer je to zabranjeno Poslovnikom. Ne možete znati šta neko drugi želi ili ne želi. Možete obrazlagati svoje stavove i procenjivati ono što je neko već rekao i uradio, a ne njegove želje, htenja i misli. Izvolite, nastavite.
Mnogo vam hvala, gospođo Čomić. Vi mene stvarno niste razumeli. Uopšte ne dajem vrednosni sud o tome šta gospodin Batić misli o drugim ljudima, niti iznosim nešto o privatnom životu gospodina Batića ili bilo koga drugog, ali iznosim činjenice koje su u sukobu sa tvrdnjama gospodina Batića, a tiču se dostojanstva ove Narodne skupštine. Gospodine Batiću, morate da govorite istinu u Narodnoj skupštini. Narod vas je poslao ovde da govorite istinu. Istina je da je prilikom rebalansa budžeta 15 milijardi transfernih sredstava skinuto jedinicama lokalne samouprave. Činjenica je da su ta sredstva upotrebljena za plave, žute paketiće, asfaltiranje, žute ovce u Leposaviću itd. To su sredstva za prevaru. Baš njih briga, i Dianu Dragutinović, i Mirka Cvetkovića, i Demokratsku stranku, šta se dešava sa Kuršumlijom, Prokupljem, Lebanom itd. ...
Narodni poslaniče, upozoreni ste malopre. Dajem vam uputstva za obrazlaganje člana 104. Upozorila sam vas u prvom navratu da ne možete, poštujući član 104… Molim narodnog poslanika Momira Markovića da svoje gestove rezerviše za privatnu komunikaciju van sale Narodne skupštine, a ovde da poštuje član 104. Dakle, ne možete u obrazlaganju da tvrdite da li nekog za nešto baš briga ili nije, da kvalifikujete ponašanje bilo koga na taj način, te smatrajte ovo drugim upozorenjem. Narodni poslanik Jovan Palalić, povreda Poslovnika, pa narodni poslanik Vladan Batić, replika.
Član 27. Gospođo predsedavajuća, grubo ste povredili Poslovnik. Vi ste ovde izneli jednu neistinu, da je održan sastanak između ministra finansija i predstavnika 40 najnerazvijenijih opština i da ja ovde obmanjujem javnost. Način na koji vodite ovu sednicu ukazuje na to da javnost ne treba da zna šta se zaista desilo. Prošle nedelje je zakazan Odbor za lokalnu samoupravu. Svi su uredno obavešteni. Na sednicu Odbora juče su došli predstavnici Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu, državni sekretar i predstavnici Ministarstva finansija, ali nisu došli poslanici Poslaničke grupe ZES, a obrazložili su da će Vlada da reši taj problem i da Odbor nije potreban, a predstavnici Vlade su došli. Onda smo imali situaciju da jedno ministarstvo podržava 40 najnerazvijenijih opština, a drugo ne podržava. Sada se ovde iznose neistine i pokušava se pravdati činjenica da pojedini poslanici poslaničke grupe ne žele da saslušaju elementarno te ljude. Nadasve, pročitajte dopise, između ostalog i poslanika koji su tražili odlaganje sednice, gde se nigde ne spominje ministarka Diana Dragutinović, a vi ste mene optužili da sam ovde izneo neistinu. Molim da se u danu za glasanje o vašoj povredi Poslovnika Narodna skupština izjasni.
Nema povrede člana 27. Kao što vidite, potpunom primenom odredaba Poslovnika sednica teče, a vaša primedba da su došli predstavnici Vlade na sednicu Odbora je deo obrazloženja koji ne razumem. Predstavnici Vlade moraju da dođu. Molim vas da ne dobacujete. Vrlo pažljivo sam vas slušala i u zahtevu za reč i obrazlaganju povrede Poslovnika i ne tražim od vas ništa više od onoga što činim i ja, a to je poštovanje odredbe Poslovnika. Narodna skupština će se o vašem obrazloženju povrede člana 27. izjasniti u danu za glasanje. Narodni poslanik Vladan Batić, pravo na repliku narodnom poslaniku Zoranu Krasiću.
Gospođo predsedavajuća, meni je žao, mi smo pričali o jednoj izuzetno teškoj, neprijatnoj i bolnoj temi za 800.000 ljudi koji žive u najnerazvijenijim opštinama. Sada ćaskate, a vi ste izazvali čitavu ovu polemiku, jer ste izneli tvrdnju da se ministarka finansija videla sa predstavnicima 40 najnerazvijenijih opština. Nije tačno. Malopre sam replicirao vama, jer ja kažem da oni šest meseci traže sastanak sa njom, a vi ste počeli da obrazlažete kako nema povrede Poslovnika. Hajde, pokušajte da se koncentrišete, da pratite šta poslanici traže i zahtevaju i da na to eventualno reagujete. Samo sam spomenuo, gospodine Krasiću, prilikom mog obrazlaganja ove teške i neprijatne teme da zaista verujem da i gospođa Čomić i gospođa Kolundžija imaju dobre namere; samo sam rekao da to verujem. Vi ste neprestano galamili sa mesta kao da ste na mitingu ili na utakmici. Ne zaslužuje ova tema takvu reakciju. Slažem se da ima puno tema gde se može i ovako reagovati po slobodnom nahođenju, ali ovo je jedna bolna tema koja tišti i tiče se sudbine skoro 800.000 ljudi. Upravo sam izneo potpunu istinu. Upravo sam citirao šta oni traže, koji su njihovi problemi, koji su njihovi zahtevi, a dozvolićete mi da verujem u dobre namere i gospođe Čomić i gospođe Kolundžije. To je moje pravo, to je moj osećaj. One su možda pogrešno informisane, mada ne pripadaju stranci pogrešno informisanih ili neinformisanih, ali i to se u životu događa. Hvala.
Na osnovu člana 88. stav 2. dajem potrebna obaveštenja i uputstva za primenu Poslovnika. Dakle, član 100. služi tome da se dobije reč kada je uočena povreda Poslovnika koju predsedavajući nije uočio. Tome služe svi stavovi člana 100, i onaj najneprijatniji koji podrazumeva davanje kazni i izricanje mera za kršenje Poslovnika. Ukoliko vas ometa bilo koji narodni poslanik, odnosno ukoliko bilo koji narodni poslanik krši odredbe Poslovnika koje zabranjuju dobacivanje, nepristojno ponašanje, bilo šta nepristojno, gestove i ugrožavanje dostojanstva, onda se obraćate predsedavajućem, ko god to bio, a ne poslaniku koji takvo kršenje Poslovnika demonstrira, ako već predsedavajući nije reagovao (ili reagovala) upozorenjem ili opomenom. Da ne ostane bilo šta nejasno, uvidom u stenogram može se videti šta sam rekla u objašnjenju. Uputila sam na izjave narodne poslanice Nade Kolundžije i na stenogram i na izjave ministarke Diane Dragutinović. Rekla sam – sastanak je održan, ministarka nije prisustvovala u celosti, ali je sastanak održan. Interpretacija o tome koliko, kada i gde treba da bude prisutan ministar ili ministarka... Meni će biti drago da podelim sa vama stav da i ministri, i svi drugi na javnim poslovima i mi moramo mnogo više da radimo ako hoćemo zaista da postignemo rezultate kakve obećavamo i kakve stanovništvo Srbije zaslužuje. Imali ste dobacivanje – replika. Na repliku nemate pravo, ali po povredi Poslovnika izvolite.
Gospođo Čomić, otkad je ugrađen ovaj sistem, vidite da se uredno javljam, dajem vam signal da sam reklamirao povredu Poslovnika. Pozivam se na član 104. Gospodine Batiću, molim vas da pravilno interpretirate ono što ja pričam. Nije ovo ni fudbalska utakmica, niti sportsko nadmetanje, ovde je pitanje da li će 40 opština da postoji, gospodine Batiću. Ali, vi njih podržavate, vi glasate za sve što oni predlože. Meni je drago što ste uvideli gde vodi taj put. Nemam ništa protiv toga da neko veruje da postoji Deda Mraz ili da ne postoji, ali situacija je alarmantna i mora da se skrene pažnja građanima na one stvari koje su izuzetno važne. Vi danas imate situaciju da u kampanji Demokratska stranka kaže – glasajte za nas, obezbedićemo i budžet, obezbedićemo ovo, obezbedićemo ono, a vidite, u opštinama gde su oni na vlasti nema ni transfernih sredstava. To je neka nova prevara, koja se priprema zbog Kosova i Metohije, zbog Vojvodine i ko zna čega sve još. Vidite da se nijedna važna tema ne otvara ovde, nijedna tema se ne rešava. Posebno je pitanje kako se zakazuju sednice odbora, kako one protiču itd. i kako Demokratska stranka ne želi da rade odbori. Žele da izbace vlast iz Narodne skupštine, da bude kod Đilasa, kod Šapera ...
Narodni poslaniče, dva puta ste upozoreni da nemate prava da izričite vrednosne sudove o tome šta ko želi, za šta je koga baš briga, šta ko ne želi. Dva puta ste upozoreni, jednom s teškoćama, pošto niste dozvolili da primenjujem Poslovnik, te vam izričem prvu opomenu. Narodni poslanik Kenan Hajdarević ima reč.
Poštovana predsedavajuća, poštovana ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, na dnevnom redu je Predlog zakona o stečaju. Ovim zakonom se uređuje privredni i pravni ambijent za poslovanje privrednih društava u Republici Srbiji. Međutim, za LDP je izuzetno važno da se pored ovog zakona donesu i drugi zakoni koji treba da do kraja urede ovu problematiku stečaja. Ovaj zakon je, kao što svi znamo, koncipiran tako da pod njegov udar dolaze ona privredna društva, one firme koje ne mogu da servisiraju svoje dugove. Juče smo od gospodina Dinkića čuli informaciju (i u javnosti postoji ta informacija) da je preko 60.000 preduzeća pod stalnom blokadom računa, ali nismo dobili informaciju, a mislim da je neophodno da je dobijemo, koliko od tih 60.000 preduzeća ima blokadu računa od strane države, odnosno njenih organa. To nam je važno zato što bismo onda uvideli da je država najskuplji organ u Republici Srbiji, odnosno da država svojim merama, svojom poreskom politikom na sve moguće načine urušava privredni ambijent u kojem posluju privredna društva u Republici Srbiji. Takođe, kada govorimo o ovih 60.000 preduzeća, njih moramo da podelimo u dve velike grupe. Prva grupa je lista od preko 300 preduzeća koja do sada nisu privatizovana, odnosno za koja nije postojao kupac. Ta preduzeća će najverovatnije u narednom periodu biti likvidirana ili na neki drugi način neće više postojati. Drugu grupu od tih 60.000 preduzeća predstavljaju male kompanije, kojima ovaj novi zakon o stečaju pruža mogućnost za normalno poslovanje u narednom periodu. Kada govorimo o stečaju, u javnosti stečaj uvek asocira na likvidaciju. Do sada su od stečaja kod nas profitirali samo stečajni upravnici i stečajne sudije, koji su imovinu prodavali po veoma niskim cenama i na taj način sticali bogatstvo. Kada govorimo o stečaju, kada uopšte govorimo o politici, ekonomskoj politici Vlade Republike Srbije, mi iz LDP-a moramo da podsetimo Vladu i poslanike vladajuće koalicije na izveštaj Evropske komisije za koji su svi rekli da je odličan, najbolji izveštaj do sada od 2000. godine, ali svi zaboravljamo ekonomsku komponentu tog izveštaja gde se kaže da je u Republici Srbiji slabo otvoreno tržište, slaba konkurencija i da je nizak nivo finansijske odgovornosti. Za sve ove nivoe, za sve ove teme o kojima ovaj izveštaj govori odgovorna je Vlada, odnosno odgovorni su pojedini resori u Vladi Republike Srbije. Takođe, ako govorimo o stečaju i poverenju u taj stečajni postupak koje ovaj zakon treba da omogući, kako možemo da govorimo o tom poverenju ako se kroz javna preduzeća urušava poverenje u završne račune, u poslovne knjige koje vode ta javna preduzeća? Najbolji primer je u 2008. godini najjače javno preduzeće Republike Srbije, to je NIS, koji je prijavio prvo da je ostvario u 2008. godini dobitak od trideset miliona evra, a kada je izvršena ozbiljna revizija došlo se do gubitka od devedeset miliona evra. Takođe, to javno preduzeće je pet godina, od 2003. godine do 2008. godine, svake godine prijavljivalo dobitak, pa se postavlja pitanje da li je i u prethodnim godinama došlo do prevare, odnosno da li je došlo do gubitaka u poslovanju NIS-a? Postavlja se pitanje na koji način može država da očekuje od privatnih firmi da pravilno vode svoje poslovne knjige kada to javna preduzeća, preduzeća u vlasništvu države, ne čine? Cilj svakog stečaja jeste da ono preduzeće koje ne može da servisira svoje dugove omogući poveriocima da te dugove naplate, odnosno da se to preduzeće ili likvidira ili restrukturira. To se ovim predlogom zakona omogućava i mi podržavamo u tom smislu ovaj predlog zakona. Međutim, izneću neke primedbe na ovaj predlog zakona, odnosno neke nedoumice koje LDP ima. To se prevashodno odnosi na čl. 11. i 12. gde su definisani stečajni razlozi i gde se kao jedan od razloga za pokretanje stečaja navodi pretpostavka preteće nesposobnosti plaćanja. Trebalo je da bliže definišete ko je kvalifikovan i stručan da oceni tu pretpostavku. Kada govorimo o prioritetima namirivanja obaveza iz stečajne mase po isplatnim redovima, mislim da drugi isplatni red, gde spadaju potraživanja po osnovu javnih prihoda, treba da zauzme poziciju trećeg isplatnog reda, a da treći isplatni red zauzme poziciju drugog isplatnog reda. Ovim zakonom nije precizirano šta činiti sa naknadno pronađenom imovinom dužnika. Mislim da kroz amandmane i ovo treba definisati. Ako govorimo o stečaju, ako govorimo uopšte o ekonomskoj situaciji u Republici Srbiji, neophodno je da ovoj raspravi vratimo malo života, odnosno trebalo je da čujemo juče od gospodina Dinkića ili danas od vas konkretne odgovore na konkretne probleme koji se tiču mnogih firmi u Republici Srbiji koje nisu privatizovane, koje su već dugo pod stečajem ili su na pragu stečaja. Šta će biti sa tim firmama? To je ono što interesuje građane onih opština u kojima se nalaze te firme. Bili smo svedoci da je u javnosti postojala informacija da je čak jedan gradonačelnik, gradonačelnik Novog Pazara, smenjen zato što se nije slagao sa Ministarstvom ekonomije i regionalnog razvoja oko uvođenja stečaja u jednu firmu, a to je firma „Raška“. Kada već pominjemo Novi Pazar, dobili smo informacije da je nelegalno i na nezakonit način uveden stečajni postupak u holding kompaniji „Vojin Popović“. Kada govorimo o Novom Pazaru i o Tutinu, onda moramo da govorimo i o fabrici obuće „Ras“, koja je od 2003. godine pod stečajem, a radnici nisu još primili ona sledovanja koja im je odredio sud, odnosno stečajni upravnik ne isplaćuje im one prinadležnosti koje im je opredelio Opštinski sud u Tutinu. Kada govorimo o Sandžaku moramo da pomenemo i firmu „Ljubiša Miodragović“ u Prijepolju, koja je bila privatizovana. Privatizacija je raskinuta i sada je ta firma pod stečajem, a u predizbornim kampanjama smo čuli obećanja pojedinih ministara kako će da reše problem te firme. Takođe, moramo da pomenemo i druge firme, naročito na području Sandžaka, jer nijedna druga oblast u Republici Srbiji nije u poslednjih dvadeset godina toliko ugrožena u ekonomskom smislu kao što je područje Sandžaka. Šta je sa fabrikom sedišta iz Priboja, koja se već nekoliko puta obraćala Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja za pomoć? Sve te firme koje posluju na području Sandžaka, koje su danas u izuzetno teškoj situaciji, u stečaju ili na pragu stečaja, nisu došle u tu situaciju zato što nisu znali da rade, već zbog politike koja je bila dominantna na prostoru Republike Srbije, odnosno zbog politike vlada Republike Srbije koje su onemogućile i te radnike i te firme da posluju onako kako su poslovale desetinama godina pre toga. Sve ove odgovore trebalo je da čujemo od predstavnika ministarstava jer samo na taj način možemo da opravdamo naše bistvovanje ovde u Skupštini Srbije. Nemamo nikakvu obavezu prema samom zakonu koji donosimo, imamo prevashodno obavezu prema građanima koji su za nas glasali i koji su nam omogućili da sedimo ovde, u Skupštini Srbije. Hvala.
Reč ima poslanik Srđan Spasojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovani građani Srbije, ja ću na početku svoje diskusije o zakonu o stečaju i zakonu o licenciranju stečajnih upravnika iskazati nezadovoljstvo zbog onog što se permanentno u Skupštini Srbije dešava. Neprihvatljivo je da se ovako, više leteći, dovode ministri koji nisu juče učestvovali u diskusiji o jednom vrlo važnom zakonu. Građani Srbije i ljudi koji vode firme i preduzeća su izuzetno zainteresovani da čuju od predlagača zakona, od onoga ko je zakon kreirao... Imamo permanentno situaciju, podsetiću vas da sam u maju ili junu mesecu, poslednjeg četvrtka u mesecu, premijeru Mirku Cvetkoviću postavio poslaničko pitanje i zamolio ga da se više ne dešavaju ovakve situacije, na šta mi je premijer odgovorio, što može da se pogleda u stenogramu, da je dobro da sam postavio to pitanje i da će ubuduće ovde na sednicama Skupštine biti oni ministri koji su predlagači zakona. Permanentno se ovo krši. Imali smo pre neki dan izgovor ministra da je dobio temperaturu, pa je morao da ode. Danas imamo ovu situaciju povodom vrlo važnog zakona. Takođe, fond za razvoj, imali smo istu situaciju. Ovo se non-stop dešava. Čak bih mogao da prihvatim situaciju da je gospođa Matić juče zajedno sa gospodinom Dinkićem ovde učestvovala i da je u toku šta su ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa rekli, ali ovako, ulazak sada kada govore oni koji su po redovnom spisku, bez onog uvodnog, mislim da je potpuno deplasirano. Na kraju ću vam, gospođo ministre, postaviti dva pitanja i želeo bih zaista da mi odgovorite, jer nisam potpuno uveren, ne samo kada ste vi u pitanju, nego bilo ko ko menja ovde, da ste u toku. Jednostavno dolazite da odsedite, da prođu ove diskusije i idemo na novi zakon. Što je još gore, juče u 18 časova, kada je ministar uzeo ponovo reč da nešto kaže, prekinut je program i sednica je reemitovana u 01.33. Toliko o tome koliko je uopšte Vladi bitno da se jedan ovako važan zakon demonstrira pred građanima Srbije, pred zainteresovanima. Ponavljam još jedanput, zaista bih morao... Daću samo malo poređenje, naravno, nije za poređenje, ali više ne znam kako da se izborim sa ovim što je ustaljeno ovde u Narodnoj skupštini: gospođo ministre, u sudu, kada je javni pretres i kada iz nekog razloga sudeći sudija ne može da dođe ili se zameni, pretres ponovo počinje. Naravno, ovo je Narodna skupština, Poslovnik, ovlašćenja koja premijer daje, to je moguće da se prevaziđe, ali nije uputno, nije u redu. Znam sigurno da je vama neprijatno, potpuno sam uveren; nije ovo lično prema vama, nego prema svim situacijama koje se ovde ponavljaju. U ovakvoj atmosferi pokušaću građanima Srbije nešto da kažem o ovom vrlo važnom zakonu, u vremenu koje mi je ostalo. Dakle, postoji pokušaj da se uvede red u jednu vrlo važnu oblast. Moram da primetim da postoje propusti koji bi trebalo da se reše. Nova Srbija će kroz raspravu u načelu i kroz amandmane koje smo podneli pokušati da popravi ovaj zakon, jer nam je zaista cilj da se ovaj zakon uredi na dobar način i da se nemile situacije koje se oko stečaja dešavaju zaustave. Zakon i dalje opstaje na činjenici da troškove mora da predujmi ovlašćeni predlagač. Na prvi pogled, to jeste logično i nužno, ali je neophodno da se sagleda stvarnost. Poverioci su već oštećeni činjenicom da je dužnik uskratio plaćanje za dugovano. To su često iznosi koji u potpunosti remete poslovanje poverioca u kraćem ili dužem vremenskom periodu. Poverioci su uglavnom pravna lica koja se mogu svrstati u kategoriju malih i srednjih preduzeća, pa često nemaju interesovanje, niti motivaciju da plate visoke troškove predujma za sprovođenje stečaja, pogotovo imajući u vidu činjenicu da su dužnici ne samo nelikvidni, nego i da je njihova imovina toliko mala da je neizvesno da li će naplatiti troškove, a kamoli potraživanje. Način da se dođe do podataka o stvarnom stanju imovine dužnika, realnoj zaduženosti i opterećenju je nemoguć u sadašnjem privrednom sistemu, što je evidentno i primetno. Do momenta kada treba da podnese predlog za stečaj poverilac je verovatno već platio skupe sudske takse da bi se sudio za svoje pravo, plaća advokate, bio je izložen raznim troškovima i na kraju, kada je izdejstvovao golo pravo, ostao je uskraćen pred činjenicom nesolventnog dužnika. Kada se ovo uzme u obzir potpuno je jasno da se mora pronaći jeftiniji način da se poverioci usude da pokrenu postupak zbog stečaja nad svojim dužnikom, da bi eventualno probali da se upuste u tu avanturu. Ovo govorim jer i sam Predlog zakona ima razumevanja za ovu vrstu troškova, pa tako u članu 132. u stavu 7. navodi da „ako su troškovi oglašavanja nesrazmerno visoki u odnosu na vrednost predmeta prodaje, stečajni upravnik, uz saglasnost odbora poverilaca, može oglasiti prodaju na način drugačiji od načina propisanog stavom 6. ovog člana.“ Dakle, čak i predlagaču zakona je sasvim jasno da se radi o enormnim troškovima, jer predviđa ovu odredbu kada je u pitanju faza unovčavanja stečajne mase. Tražim isti pristup i prilikom dostavljanja predloga, jer su to iznosi od 300.000 do 500.000 dinara, što u ovom trenutku nije, za bilo koji privredni subjekt, malo. Pun smisao ovaj zakon može da ima jedino ako bude saglasan sa ovim zakonom o izvršenju. Oni bi zajedno omogućili da se efikasno isključe iz pravnog i privrednog prometa sva pravna lica koja ne mogu uspešno da učestvuju u tržišnoj utakmici. Zato izražavam sumnju da će ovaj zakon sam po sebi doprineti da se poboljša stanje, bez obzira namere, koje su možda i dobre. Imao sam nameru da otvorimo neka važna pitanja – zašto je uopšte u ovom zakonu odjedanput praktično izuzeto stečajno veće, gospođo ministre, i sudija pojedinac će ubuduće voditi stečajni postupak? Gospodin Dinkić je juče izneo jednu vrlo opasnu stvar; praktično je teret odgovornosti prebacio na sudiju koji, ukoliko ne bude zadovoljan slučajnim odabirom stečajnog upravnika, mora da preuzme odgovornost za to šta će ubuduće biti sa stečajem. Takav pritisak na nosioca sudske vlasti izrečen u Narodnoj skupštini pred narodnim poslanicima, pred građanima Srbije, bilo ko od sudija ko je čuo... Ne znam kako ćete uopšte naći sudiju pojedinca koji će voditi stečaj. Znate, država mora jasno da stavi do znanja da sudije moraju potpuno slobodno da sude, a ne da ministar koji je predlagač ovog zakona iskaže jedan tako javni pritisak, za bilo kog sudiju. Šta će očekivati druge sudije, koje vode krivični postupak, parnični postupak, koje odlučuju o milionima? To je vrlo neprimereno, vrlo loša poruka, pogotovo sada, pred ovaj izbor u celoj zemlji, kada su sudije u pitanju. To je totalno mešanje izvršne vlasti u sudsku vlast. Dakle, gospođo ministre, očekujem od vas, da li sada ili na kraju ove diskusije, da mi odgovorite na ovo pitanje. Nadam se da imate kompetentnog saradnika da vam pomogne. Žao mi je što gospodin Dinkić nije tu. Želeo sam da popričam o jednoj situaciji koja je potpuno neprimerena. Naime, Agencija za privredne registre, koja trenutno prima predloge za registraciju preduzeća i firmi, toliko je u ovom trenutku isfabrikovana, moram da kažem, neprimereno mnogo ljudi radi u područnim jedinicama. Daću vam primer da su nekada u Trgovinskom sudu u Kraljevu, koji je bio nadležan za kompletan okrug, region, čak i za dva, tri okruga, za Kruševac, Čačak, Gornji Milanovac i Novi Pazar, kompletnu registraciju vodili jedan sudija, referent i upisničar i dolazilo se do rešenja za otvaranje firmi. Trenutno u Kraljevu u Agenciji za privredne registre, koja posluje kao neka izdvojena jedinica samo za Kraljevo (a tako imamo u Kruševcu, Novom Pazaru, Čačku), četiri čoveka rade na prijemu dokumentacije, pa se dokumentacija šalje za Beograd. Tačno je da je osnivački ulog smanjen još ranije na 500 evra, ali je neprimereno to što ovo olakšavanje otvaranja firmi nije pratilo i smanjenje broja radnika, nego se stalno gomilaju partijski kadrovi. Ako pomnožite sa svim ovim gradovima o kojima pričam, samo na prijemu, a ne na odlučivanju, radi preko 20 ljudi, a mi pričamo ovde o otpuštanjima, da ćemo veliki broj državnih službenika... Sve će se to prelomiti preko neke sirotinje u državnoj upravi, koja inače prima neprimerno niske plate od 17.000, 18.000, 19.000 dinara. Videćemo, kada krenete u to smanjenje direktno na terenu, da li će to biti za neke ljude koji primaju vrlo visoke plate. Dakle, sve će se slomiti na siromašnima, onima koji nemaju vezu, koji nisu partijski kadrovi, i to je problem. Kroz ovaj primer sam želeo da ukažem na to da treba da se krene upravo od ovakvih stvari, jer prijem dokumentacije je posao samo za jednog radnika. Pamtim period kada je u Kraljevu, u boljoj privrednoj atmosferi, jedan radnik primao dokumentaciju; sada su tamo zaposlena četiri. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Zoran Kasalović, posle njega narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Poštovano predsedništvo, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, kao i u mnogim oblastima društvenog života u kojima ne postoje univerzalna rešenja, tako i analize uporednih pravnih rešenja pokazuju da nema jedinstvenog najboljeg stečajnog sistema. Uz činjenicu da stečaj može da predstavlja šansu za rešenje određenih finansijskih problema, kako se na njega gleda i u mnogim privredno razvijenim zemljama, te mogućnost novog uspešnog poslovanja i zaštitu imovine, cenim da je sasvim logičan i prihvatljiv pristup predlagača. Taj pristup se ogleda, pre svega, u korekciji neprimenljivih odredaba prethodnog zakona iz 2004. godine, naravno, uz korišćenje iskustva učesnika u stečajnim postupcima i stručne javnosti, te unapređenju nekih postojećih dobrih rešenja i pravno-tehničkoj korekciji oba predložena zakona. Stoga želim da kažem da su nam učesnici u stečajnim postupcima, kao i dobri poznavaoci ove materije koje su poslanici SPS - JS uspeli da konsultuju pripremajući se za ove predloge zakona, koji su nam i dali određeni broj primedaba o kojima ću nešto kasnije govoriti, potvrdili da je zahvaljujući takvom pristupu predlagačuspeo da u načelu utvrdi dobre zakonske predloge, upodobljene specifičnosti posla u Republici Srbiji, uvažavajući efekte svetske ekonomske krize i da oni predstavljaju novi i kvalitetni iskorak u pogledu pravne sigurnosti, što će svakako unaprediti stečajni postupak u Republici Srbiji. U tom smislu želeo bih da spomenem nekoliko novina koje su već više puta od strane ovlašćenih predstavnika i govornika spomenute, ali potkrepljuju ove tvrdnje. Pre svega, definiše se cilj stečaja i osam načela stečajnog postupka, što ove zakone čini preciznijim i omogućava identično postupanje u istim činjeničnim stvarima. Zatim, novi stečajni razlog – insolventnost, koja se javlja u slučaju kada je imovina dužnika manja od obaveza, te jedno sasvim praktično rešenje koje se ogleda u ukidanju stečajnog veća i, shodno tome, brisanje stečaja male vrednosti, jer je praksa pokazala da su stečajna veća otežano formirana, a da su u svom radu uglavnom potvrđivala već donete odluke. Jedna zaista bitna novost jeste uvođenje prekluzivnosti rokova za prijavu potraživanja, dakle oni su od 30 do 120 dana. Jasno je da je nedostatak ovakve odredbe predstavljao izvor za moguće zloupotrebe i nepotrebna odugovlačenja stečajnih postupaka. Cenimo, takođe, i da je prebijanje potraživanja, koje se ne gubi otvaranjem stečajnog postupka, jedna vrlo značajna novina. Što se tiče reorganizacije, želim da kažem da je ovaj institut bio predmet posebnog interesovanja poslanika SPS-JS. Želeo bih pre svega da spomenem određene primedbe koje su nam sugerisane, a koje smo mi prihvatili i želimo da ih stavimo na znanje predlagaču. One se pre svega tiču činjenice da poverilac ima dva različita tretmana, u zavisnosti od karaktera svojine nad stečajnim dužnikom. O tome je juče govorio naš ovlašćeni predstavnik gospodin Milan Nikolić i ne bih želeo dalje to da elaboriram. U tom smislu spomenuo bih još nekoliko stvari. Dakle, pre svega se otvara mogućnost za poteškoće zbog paralelne primene tri zakona, i moguć uticaj na efikasnost postupka, a to su Zakon o prinudnom poravnanju, stečaju i likvidaciji iz 1989. godine, Zakon o stečajnom postupku i ovaj predloženi zakon, s obzirom na trajanje određenih stečajnih postupaka. Zatim, postoje određene primedbe na način izbora stečajnog upravnika, vremensko trajanje, tačnije ograničenje položenog ispita, a takođe i određene primedbe u smislu reorganizacije, kao, po nama, poželjnog vida otklanjanja uzroka nesolventnosti. Ovde bih pomenuo par konstatacija u tom smislu. Pre svega, evidentno je da je do sada praksa pokazala da je mali broj usvojenih reorganizacija, sem što pokazatelji govore da je nešto malo bolje stanje u Vojvodini. Juče smo čuli da je od 794 stečajna postupka svega 29 ili 4% okončano reorganizacijom. Reorganizacija predstavlja način da privredni subjekat oživi, ozdravi i da nastavi svoju aktivnost. Mi cenimo da u tom smislu radnici koji tu rade imaju korist, a poverioci će okončanjem svakako u tom smislu biti zadovoljni. Naravno, i država tu ima interes, jer će dobiti dobar i zdrav privredni subjekt koji će u budućem periodu biti i dobar poreski obveznik, koji će puniti budžet. Glavni osvrt ljudi koje smo konsultovali u tom delu, čije primedbe cenimo, jeste da u predloženom zakonu nisu dovoljno istaknute te prednosti reorganizacije u odnosu na bankrotstvo, te da se u članovima 156. i 158. možda zahteva preterano velika formalnost, što može obeshrabriti predlagače za ovakav vid okončanja stečaja, ili će ovakve predloge i planove iz procesnih razloga odbacivati sud. S obzirom na to da je predlagač predvideo i novost, tzv. institut unapred pripremljenog plana reorganizacije, koji predstavlja novu mogućnost i jedan skraćeni postupak gde je moguće odbaciti ili usvojiti predlog, mi iz Poslaničkog kluba SPS-JS cenimo da je na ovaj način ipak na neki način istaknuta mogućnost i prednost reorganizacije kao mogućeg okončanja stečajnog postupka u odnosu na bankrotstvo. U tom smislu, smatram da nije zgoreg primiti k znanju neku vrstu predloga da je potrebno produžiti rokove za uređenje prethodno podnetog plana i smanjiti formalnosti obavezne sadržine. Poslanički klub SPS-JS nije reagovao amandmanima u tom smislu, jer želimo da damo šansu zakonu da se dokaže u praksi. Mislimo da treba pomno pratiti te efekte i po potrebi, ukoliko se u potpunosti ne ispune željeni efekti, preduzeti mere u ovom pravcu, a naravno, i ako se pojave neke negativne pojave. Naravno, da bi oba zakonska predloga ostvarila svoj puni kapacitet mnogo će zavisiti od stručnog i odgovornog vođenja postupka, dakle, izbora stručnih i kompetentnih stečajnih sudija. Mi želimo da verujemo da će to tako biti. Upravo u tom smislu cenimo i odredbe da će Agencija za licenciranje stečajnih upravnika, pored izdavanja licenci, imati i drugu, bitniju ulogu – da nadzire rad stečajnih upravnika i da vrši određenu regulativnu ulogu u razvoju profesije stečajnih upravnika, sa mogućnošću izdavanja nekih obavezujući uputstava, što će svakako doprineti boljem radu i razvoju ove profesije. Odredba kojom se isključuje mogućnost da stečajni upravnik bude u radnom odnosu takođe je dobra, jer treba da omogući punu posvećenost stečajnih upravnika predmetima i bolji kvalitet rada. Poslanici SPS-JS žele da se ovaj rad stečajnih upravnika odvija uz jednu kontrolisanu i realnu naknadu njihovog rada. Ovde su već spominjane visoke naknade; želimo da one budu svedene u realne okvire. Na kraju, zbog svega navedenog smatram da predloge zakona o stečaju i izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika treba podržati. Zahvaljujem.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, a posle nje narodni poslanik Munir Poturak.
Gospodo poslanici i poštovani građani, i pored nastojanja autora i predlagača da ovaj zakon koji imamo pred sobom predstave kao plan koji je pun dobrih namera, moramo da sagledamo efekte koje je dao prethodni zakon, od istih autora i istih ljudi koji su ga primenjivali. Zato jučerašnja primedba da razgovor o zakonu o stečaju mora da se fokusira na rešenja koja su data u ovom predlogu zaista nije primerena. Ne možemo da zaboravimo vrlo pogubne rezultate koje je za sobom ostavila primena prethodnog Zakona o stečaju i da je ovaj inoviranje, i to u lošem pravcu, tog lošeg Zakona o stečaju. Implikacije koje zakon o stečaju treba da ima na privredu jedne zemlje, na zaposlenost, na konkurentnost, na finansijsku disciplinu, na kreiranje okruženja i pravila za poslovanje svih, apsolutno nisu uzete u obzir prilikom izrade ovog zakona, naprotiv. Niste nijednog trenutka pokušali da izbacite neefikasne i nekompetentne, ni sa strane onih koji treba da sprovode ove postupke, mislim na stečajne upravnike, a takođe niste hteli kao država, koja reguliše uslove, da preuzmete rizik za neuspeh i loše rezultate, nego ste u zakonu ostavili dvojnost organa koji sprovode stečaj i ministra koji u vrhu Vlade i izvršne vlasti jeste nadležan za stečaj. Gospodine Luka, žao mi je što niste u prilici da odgovarate, ali ste vi autor koji je zaboravio malo gospodina Radulovića, on se slabo pominje, a jeste jedan od autora i ovog zakona, želim da vi dobro čujete pitanje koje postavljam u pravom trenutku. Da li ste kao pravnik i advokat saglasni sa tim da može u zakonu da piše da je nadležan ministar za stečaj ministar koji je predložio ovaj zakon, a to je ministar za ekonomiju i regionalni razvoj? Da li je vama kao pravniku mogla da promakne nepreciznost – ministar koji je nadležan za preduzeća nad kojima se otvara stečaj? Je l' bi to opteretilo ovaj tekst zakona, da ste mu tako suzili nadležnost? Znam da ništa ovde nije slučajno, sem amandmanskih ispravki koje je G 17 dao, gde vam od maja predložen zakon u članovima 158. i 159. ima neki stav 6, ono formatiranje, kopi-pejst, pa ostao suvišan stav, i brisan je. Ako je sa takvom pažnjom i dugo rađeno, ovo vam ne mogu nazvati propustom, nego namerom. Upravo to je ono što brine mene kao pripadnika SNS, koji u ovom trenutku ima mogućnost da stavi primedbu. Ne može organ za sprovođenje stečaja da bude stečajni sudija, a da ministar nadležan za stečaj, kako ste ga definisali u članu 20, bude nadležan za stečaj ako treba da se pohvali rezultatima, a kada jeste problem, onda da kaže – sud je kriv. Kao što mi je sinoć na konkretna pitanja odgovarao – to je krivica suda, pitajte njih. Gospodine Luka, vi sedite u Upravnom odboru novoformirane firme „Fijat“, vi, kao čovek od poverenja gospodina Dinkića. Pored vas sedi gospođa Drinjaković, kao čovek od poverenja gospodina Tadića. Zašto još uvek nije uplaćen osnivački ulog „Fijata“ i gde je tu zakon, stroga pravila procedure, poštovanje onoga što se zove razvoj ove države, koji je zasnovan na zakonima koje ovde donosimo. Taj vaš dvojni moral eksperata koji poštuju zakon i ostavljanje najšireg mogućeg okvira za diskreciona prava je ostavio i suviše dokaza vaših loših namera. I, neću da priznam da ste površni, jer niste površni. Vrlo dobro znate da regulišete stvari koje vas zanimaju. Ali, one za koje ne želite da budu dobro definisane, već da ostave mogućnost zloupotrebe, one su sadržane od člana 11, gde su navođeni stečajni razlozi, gde se na primer kaže da je trajnija nesposobnost plaćanja kad neko potpuno obustavi plaćanje u neprekidnom trajanju od 30 dana ili ne može da odgovori obavezama u roku od 45 dana. Kada bude rasprava u pojedinostima iznosiću konkretne primere kako sasvim namerno ovo može da se uradi i kako sasvim namerno možete ovo da preskačete, ali kad kažete da prezaduženost postoji ako je imovina stečajnog dužnika manja od njegovih obaveza, je l' dovoljno napisati jednu ovakvu prostu proširenu rečenicu? Nama, građanima Srbije, koji znaju da je privatizacija rađena po prospektima u kojima su zaboravljene hiljade hektara, stotine, zgrade vidljive golim okom svakog laika, zaboravljene da budu stavljene u bilans, i to je Agencija za privatizaciju prihvatala. Ovo je strašno. Vi kažete – postoji definisano. Niste napisali ni da li je to bilans stanja, proveren, overen, ko odgovara za neregularnost, a mi smo svedoci zloupotreba. Nezaposleni građani su svedoci zloupotreba; oni koji su preko noći ovakvim rešenjima došli do enormnih bogatstava ne plaćajući ih su svedoci kako pišete zakone i kako ih sprovodite. Molim ostale kolege koje su čitale zakone, jeste li vi dobili neki drugi predlog, za razliku od mene? Je l' vama ne smeta što Agencija za privatizaciju i njen centar za stečaj dobija pravo da radi stečajeve, a da njeni predstavnici kao stečajni upravnici samo podnose izveštaj? Nesmenjivi su, gospodine Luka. Za njih ne postoji mogućnost razrešenja, njihova privilegija je da ne odgovaraju nikome. Čime je to zaslužila Agencija za privatizaciju? Da li onim famoznim dopisom gospođe Vesne Džinić, za koju ne znamo gde je danas, da se sredstva naplaćena od stečaja ne mogu držati kod domaćih banaka, nego je mejlom poslat spisak banaka, koje jesu formalno akcionarska društva ove zemlje, ali su osnovana od stranih osnivača, da se samo kod njih mogu držati sredstva naplaćena od stečaja? I vi, kao i ja, znate da postoji taj dokumenat. Sa koliko nezakonitosti je Agencija za privatizaciju stekla pravo da joj date ponovo ovakav povlašćen tretman? Sa koliko potrošenih sredstava finansijskim i pravnim savetnicima koji nisu nikada nikome položili račun pred budžetom, niti su ušla u budžet sredstva? Je l' ovaj zakon zbog toga i donet? Da li zato stečajevima sada prisustvuje po jedan čovek iz centra, da uči posao od onih koji ga znaju? Molim gospodu kolege, nemojte da bude sutra – nismo znali, niko nas nije upozorio. Predviđeno je menjanje vlasničke strukture u toku stečaja. Da li baš lex specialis dozvoljava sve ili postoje zakoni kojima se može menjati vlasnička struktura? Tvrdite da je ovo dobar i bolji zakon. Tvrdim da ovaj zakon još manje daje mogućnost za zaštitu poverilaca od nezakonitih odluka suda. Možda nekome nije interesantno, ali ovaj zakon omogućava da i sudovi donose nezakonite odluke, na koje, vi kažete, nije dozvoljena revizija. Da li je to dopustivo u jednom pravnom sistemu koji pledira na ustavnost, koji treba, ako ne pred domaćim sudovima, Vrhovnim, pred Evropskim sudom da pokaže da smo pravna država? Kako je moguće isključiti pravni lek u potraživanju poverilaca visoke vrednosti? Znamo da Zakon o parničnom postupku pruža zaštitu građanima da pred Vrhovnim sudom traže zaštitu svojih prava ako njihova potraživanja prelaze vrednost od 500.000 dinara. Šta na to imate da kažete? Znate šta ja vama imam da kažem? Neću pominjati učesnike u postupku koji je u toku. Dopis Republičkog javnog tužilaštva Vrhovnom sudu Srbije, a preko Trgovinskog suda u Subotici, kaže – predlažem da Vrhovni sud u Beogradu pobijane sudske odluke ukine i predmet vrati prvostepenom sudu na ponovno odlučivanje ili da ukine samo drugostepenu odluku i predmet vrati tom sudu radi odlučivanja, zbog toga što protiv prvostepene i drugostepene sudske odluke ima razloga za podizanje zahteva za zaštitu zakonitosti. Upoređivanjem činjenica proizilazi dalje – stečajni poverilac (neću navesti ime) stekao založno pravo na imovini stečajnog dužnika pre stečajnog poverioca (a namerno ću reći koji je - Luka Beograd) i time ima prvenstvo (taj kome ime ne navodim) u redosledu namirenja, kao razlučni poverilac, iz sredstava dobijenih prodajom imovine stečajnog dužnika. Propust zbog ovog, gospodine, kolege i građani, i nedozvoljeno raspolaganje stečajnog upravnika legalizovan je donošenjem prvostepenog rešenja o glavnoj deobi i drugostepenog rešenja o odbacivanju žalbe razlučnog poverioca kao nedozvoljene. Gde ste, gospodo pravnici? Znači, nedozvoljeno raspolaganje stečajnog dužnika legalizuje sud štiteći se instrumentom nedozvoljene žalbe, a vi ovde uvodite kao redovan institut. I neko se ovde usuđuje da ovaj zakon pohvali. Vrhovni sud Srbije, na kraju kaže – smatramo da je Vrhovni sud nadležan da usvoji zahtev za zaštitu zakonitosti i na taj način utiče na nezakonite sudske odluke zasnovane na nedozvoljenom raspolaganju i da ne dozvoli da one imaju pravno dejstvo u pravnom prometu itd. Da li je baš ovo tako sitno da se previdelo? Ili su ovo upravo namere koje treba ovaj zakon da izvrši, pored posla za Agenciju za privatizaciju i njen centar za stečaj? Ako nema nadzora, kao što ga nema po ovom zakonu, od strane stečajnih sudija za one postupke koje radi Agencija, koja će sama da odlučuje da za prodaju u toku ovog postupka, za imovinu izuzetno velike vrednosti neko odluči da je proda po izuzetno niskoj ceni, a da ne mora da traži ni od koga odobrenje, ni onu nezakonitu odluku Vlade o kojoj je juče pričao gospodin Dinkić, ni saglasnost, ni bilo koji dokumenat... Ovaj zakon to sada omogućava. Može neko da se pravi da to ne vidi. Ako tome dodamo i odredbe Zakona o planiranju i izgradnji, ovog novousvojenog, po kome će korisnici zemljišta i imovine pod vrlo interesantnim, određenim okolnostima, tako se kaže, postajati vlasnici ogromnog, do sada građevinskog, zemljišta, postaje jasno šta se želi postići ovim zakonom. Na to upozoravam pre nastajanja posledica, u blagovremenom trenutku, iako je rasprava sinoć počinjala u kasno doba pa je nekim poslovničkim odredbama neko pokušavao da nas isključi iz dela prenosa, jer su to neinteresantne stvari. Zaista, ovako povišenim tonom, zabrinuta za posledice primene ovakvog zakona, vas autore, Vladu koja pokušava da se sakrije iza suda, a uzima dualitet odlučivanja, pitam – ko odlučuje, ako ovako stoje stvari? Kojim pravnim sredstvima, kada je ovo ovako formulisano? Vi ćete mi reći – nadležan je sud. Sud će reći – ne, tako je htela Vlada. I do danas ćemo imati priču o „Sartidu“ i do danas ćemo se sporiti o tome da su bile nezakonite odluke o nekim prodajama. Neko će ovde da pita – zašto je NIS sada iskazao gubitak od osam milijardi? Treba li da vas podsetim? Od 2002. godine, zaključno sa 2005, vaš ministar ovde, nadležan za stečaj, uveo je poseban institut donacija Vlade od strane javnih preduzeća, koje su, prema izvorima iz NIS-a, samo u 2004. i 2005. godini uplatili u budžet Srbije oko osam milijardi dinara. Sa ovakvom praksom se počelo u vreme Gorana Novakovića i kasnijih kadrova jedne, druge, i treće vlade, a pare su poklanjane, po zahtevu Vlade, i za razne komercijalne događaje deljene kapom i šakom, od čega je mogla da se rekonstruiše Naftna industrija Srbije. Kreativno tumačenje knjigovodstva, računovodstva, međunarodnih računovodstvenih standarda pokazuje da je Vlada mogla 2007. godine da prikaže suficit. Dolaskom novog ministra finansija, ispalo je da imamo deficit. Ista takva logika, kontrola, zakonitost, efikasnost i finansijska disciplina dovela je do toga da jedno veliko javno preduzeće može da ima dobitak, pa onda gubitak. I u onom suficitu i deficitu Vlade i u ovom dobitku ili gubitku NIS-a je isključiva, odlučujuća uloga gospodina ministra za stečaj, kako je ovde navedeno, sa vama ekspertima koji nam ovde pišete ovakve zakone i, što je najstrašnije, uz prećutnu saglasnost koalicionog partnera, u ovom ili onom vidu. Jedno je sigurno, stečaj je kod nas sramota još uvek, a ne bi trebalo da bude. Da je on uređen po drugačijim zakonskim merilima, bio bi i reorganizacija, i mera za ozdravljenje i način za prevazilaženje problema, a ovako se još uvek kao sinonim za pljačku i bogaćenje kaže – stečaj. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Munir Poturak, posle njega narodni poslanik Aleksandar Martinović. Molim vas, samo se prijavite. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažena gospođo ministre, vezano za ovaj zakon o stečaju, hteo sam da istaknem korisnost ovog zakona. Radio sam 23 godine u privredi; znamo da je u poslednjoj deceniji Srbija postala raj za dužnike. Neplaćanje je postala kultura u privredi. Poslodavci su svojim zaduživanjima, svojim obavezama i odugovlačenjem stečajnog postupka odvodili i mnoge svoje poverioce sa sobom u sunovrat. Ovaj zakon je lek za privredu Srbije. Ovaj zakon je u sebi sakupio pet godina iskustva ovog prethodnog zakona. Hteo sam na ovaj način da istaknem da su u kreiranju ovog zakona sa ispravkama, sa iskustvom učestvovale, pored naših stručnjaka, i međunarodne institucije, kako bi se iskustva okolnih zemalja koje su u tranziciji, koja nosi sa sobom određenu problematiku u funkcionisanju privrede, pretočila u ovaj zakon. Rezultat ovog zakona može da bude ubrzanje i efikasnije poslovanje naše privrede, da se vrati poverenje i sigurnost našim privrednicima i našim investitorima. Stvara se ambijent u kome će ljudi, privrednici među sobom stvarati jasnije poslovne odnose. Ono što je najvažnije, stečajni proces će biti kraći; stečajni postupak će biti jeftiniji; stečajne institucije će imati veću odgovornost. Momenat u kojem nastupa ovaj zakon poklapa se sa reformom pravosuđa, i to je ono što je najbitnije za ovaj zakon. Nadam se da će ovaj zakon sa reformom pravosuđa, sa novim sudijama, dobiti svoju punu važnost i svoju punu ulogu. Želim da se izvrši revizija rada dosadašnjih stečajnih upravnika, kako su radili, zbog onih koji treba da se biraju i koji će sprovoditi zakon koji je ovde parlament usvojio. Mislim da je ovaj zakon nešto najkorisnije što će ovaj parlament u 2009. godini usvojiti i da će imati najveći efekat.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, a posle njega narodni poslanik Zoran Ostojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas je svim građanima Republike Srbije teško. Ekonomska situacija je teška u svakom delu Srbije, ali je svakako najteže Srbima koji žive na Kosovu i Metohiji. Ova tačka dnevnog reda je dobra prilika da se progovori o jednoj temi koja izuzetno zanima sve građane koji žive na Kosovu i Metohiji, a trebalo bi svakako da zainteresuje i Vladu Srbije. Radi se o tome da je pre otprilike mesec dana tzv. kosovska agencija za privatizaciju stavila na prodaju tri izuzetno važna srpska privredna objekta na Kosovu i Metohiji. Radi se o objektima u turističkom kompleksu „Brezovica“. O tome smo pričali, odnosno postavili pitanje Vladi Republike Srbije. Do danas nismo dobili bilo kakav odgovor, pa koristim priliku, dok je ovde prisutan predstavnik Vlade, da upoznam Vladu Republike Srbije sa izuzetno teškom situacijom u kojoj se nalaze Srbi u opšti Štrpce, vezano za privatizaciju turističkog kompleksa „Brezovica“. Naime, radi se o restoranu „Brvanara“ Brezovica DOO koji se nalazi na oko jedan kilometar od centra Brezovice, na glavnom putu Štrpce-Prizren. Ova ponuda pruža izvanrednu priliku za kupovinu jedne parcele od otprilike 13 ari, 94 kvadratna metra, uključujući objekat od približno 180 kvadrata, pogodan za restoran. Depozit ponude, kaže se u ovom prospektu kosovske agencije za privatizaciju - 20.000 evra. Drugi objekat je preduzeće „Mala brvnara“ Brezovica DOO. Nalazi se oko četiri kilometra od centra Brezovice na putu prema ski-centru. Ova ponuda pruža izvanrednu priliku za kupovinu jedne parcele od otprilike 37 ari i 68 kvadratnih metara, uključujući objekat od približno 35 kvadrata, koji je trenutno dat pod zakup i koristi se kao restoran. Depozit ponude - 20.000 evra. Treći objekat je kafana „Štrpce“. Nalazi se u centru grada Štrpce. Ova ponuda pruža izvanrednu priliku za kupovinu jednog objekta od približno 110 kvadrata, koji se trenutno koristi kao kafana. I ovaj depozit ponude iznosi 20.000 evra. Naravno, ovde je problem u tome što su, nažalost, te tzv. kosovske šiptarske vlasti uspele da nađu određeni broj Srba koji su spremni da ovu imovinu prodaju, odnosno da pomognu kosovskoj agenciji za privatizaciju da se ovo proda. Vi, gospođo Matić, svakako znate, kao što znamo i mi, kao što znaju svi građani Srbije, kakav je turistički potencijal ovog dela Srbije i šta bi za Srbe koji žive u opštini Štrpce i u lokalnim opštinama značilo da se ovo proda i da Albanci ili neko drugi preuzme državnu imovinu Republike Srbije, koja u sebi nosi ogroman turistički potencijal. Kao dokaz da je vlast tzv. republike Kosovo uspela da pronađe nekoliko Srba koji pomažu u prodaji ove srpske imovine, evo, navešću vam jedan primer. U Prištini je 30. aprila 2009. godine održan jedan sastanak. Imam i zapisnik sa tog sastanka. Tom sastanku su kao učesnici prisustvovali gospodin Radojica Mrđinac, kaže se u zapisniku da je on kosovski Srbin, predsednik opštine Štrpce, ali one šiptarske, odnosno opštine Štrpce koja priznaje vlast republike Kosovo; zatim, gospodin Stanko Jakovljević, takođe, kaže se da je kosovski Srbin, gradonačelnik; gospodin Aleksandar Janićijević, kosovski Srbin, direktor „Ineksa“ na Brezovici; gospodin Dino Asanaj, kosovski Albanac, predsedavajući kosovske agencije za privatizaciju; gospodin Škeljzen Lukaj, kosovski Albanac, regionalni koordinator agencije za privatizaciju; gospodin Saša Ćosić, kosovski Srbin, direktor kadrovske službe i takođe jedan kosovski Albanac, direktor za turizam. Pazite, šta je tema razgovora? Gospodin Dino Asanaj je rekao da kosovska agencija za privatizaciju želi da otvori kancelariju u zgradi opštine Štrpce. Gospodin Stanko Jakovljević je rekao da on kao gradonačelnik Štrpca nema svoju kancelariju u zgradi opštine zbog paralelnih struktura. Znate li koje su paralelne strukture, gospođo Matić? Paralelne strukture su opština i njeni funkcioneri koji su učestvovali na izborima u maju mesecu 2008. godine, na lokalnim izborima koje je raspisala država Srbija. Za ove Srbe njihova braća predstavljaju paralelne strukture. Ovo vam govorim čisto da biste mogli da steknete predstavu o kakvim ljudima se radi i kakvi ljudi su spremni da prodaju ovaj turistički potencijal. Gospodin Jakovljević je preporučio gospodinu Asanaju i njegovoj agenciji da iznajme prostor u blizini zgrade opštine. Gospodin Jakovljević je rekao da će njegova opština, pazite - njegova opština, opština koja priznaje vlast republike Kosovo, da pruži punu saradnju kosovskoj agenciji za privatizaciju. Kazao je da će direktor za katastar i za urbanizam pri opštini pripremiti sve neophodne dokumente za kosovsku agenciju za privatizaciju. Gospodin Asanaj je rekao da će ekspert iz Nemačke stići u Štrpce sledeće nedelje i ostati tu mesec dana kako bi napravili studiju o izvodljivosti za ekonomski razvoj koji obuhvata ceo region, uključujući ski centar. Gospodin Asanaj je rekao da ilegalna gradnja mora da se zaustavi što je pre moguće. U suprotnom, niko neće želeti da investira u region. Gospodin Jakovljević je rekao da bi prvi korak trebalo da bude rušenje nekoliko ilegalnih kuća u vikend zoni, kako bi se obeshrabrila dalja gradnja, jer niko ne poseduje dozvolu odseka za urbanizam. Gospodin Asanaj je rekao da će proces u kojem bi ski-centar trebalo da se osposobi za funkcionisanje tokom cele godine trajati dve-tri godine. Gospodin Aleksandar Janićijević je rekao da planina (misli se na Šar-planinu) ima izuzetne mogućnosti, ali se koristi samo tokom zime. Gospodin Janićijević je rekao da se ski-centar nalazi u predelu koji nije vetrovit kao drugi ski-centri. Rekao je da planiraju da naprave turistički centar za aktivnosti tokom 365 dana u godini. Gospodin Janićijević je rekao da su pre rata hoteli na Brezovici imali do 150.000 gostiju godišnje zbog letnjih seminara i skijanja zimi. Gospodin Radojica Mrđinac je rekao da će glavna lokacija za budući razvoj biti na levoj strani od ski-centra, između hotela „Molika“ i TV repetitora. Gospodin Mrđinac je rekao da on želi da uključi nacionalni park, odgajanje tradicionalnih trava i biljaka, kao i drugih vrsta organske hrane, poput šarskog sira, kupina itd., sve u cilju poljoprivrednog i ekonomskog razvoja. Gospodin Lukaj je rekao da je 230 ha zemlje trenutno na raspolaganju za ovaj projekat za koji se upravo radi master plan koji treba da bude predstavljen zajednici u bliskoj budućnosti. Rekao je da ekonomski razvoj i prosperitet ide u korist svih i da, iako očekuje neki otpor od strane paralelnih struktura – a to su, da vas podsetim, navodne paralelne strukture srpske opštine Štrpce, kojoj na čelu stoji predsednik opštine, Srbin iz SRS, Zvonko Mihajlović – ekonomske mogućnosti i realnost ljudi će preovladati u korist projekta i ekonomskog razvoja. Na kraju, čućete jednu frapantnu rečenicu koju ovih dana ponavljaju isti oni koji pozivaju Srbe da u nedelju izađu na tzv. kosovske izbore. Direktor turizma gospodin Škeljzen je rekao da poznaje mentalitet ljudi u Štrpcu i da ljudi tamo moraju da prihvate novu realnost, a to je republika Kosovo. Zašto ovo govorim, gospođo Matić, baš vama? Zato što, po informacijama koje ima SRS, taj gospodin Janićijević i svi ovi ljudi koji su učestvovali na ovim sastancima i koji pripremaju prodaju ski-centra Brezovica ili pripadaju vašoj stranci, stranci G17 plus, ili su im bliski. Pre dva dana, gospođo Matić, predsednik opštine Štrpce uputio je jedno pismo gospodinu Mlađanu Dinkiću, Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja Republike Srbije. Evo, da bi građani Srbije znali o čemu se radi, a i da biste vi bili upoznati, i kao ministar i kao stranački kolega gospodina Mlađana Dinkića, dopustite da vam pročitam ovih nekoliko rečenica: „Poštovani gospodine ministre, evo već punih deset godina traje agonija naših preduzeća u opštini Štrpce koja se statusno još vode kao društvena. Usled slabog funkcionisanja njihova imovina propada, a njihovi radnici egzistiraju od privremene nadoknade koja se dodeljuje preko Nacionalne službe za zapošljavanje. Na taj način je rešen i status radnika zaposlenih u DOO „Ineks ski-centar Brezovica“, koji su i pored toga ovih godina uložili veliki trud i nesebično zalaganje kako bi sačuvali imovinu istog od propadanja i zaštitili je da ne dođe u šiptarske ruke. Ne tako davno, ovo preduzeće je bilo dika opštine i nosilac privrednog razvoja, od koga je neposredno živelo oko 400, a posredno i preko 1.000 porodica, nadajući se da će im budući, još veći turistički razvoj omogućiti trajnu budućnost na ovim prostorima. Danas opštini Štrpce i Šar-planini umesto turističkog razvoja, koji ova najlepša i najznačajnija planina u Republici Srbiji, pa i šire, po svojim prirodnim karakteristikama zaslužuje, preti šiptarska invazija, prilikom čega bi uvertira bila privatizacija ovog preduzeća po propisima tzv. republike Kosovo. Već najavljena privatizacija DOO „Ineks ski-centra Brezovica“ od strane kosovske agencije za privatizaciju, koja se priprema ovih dana, ima za cilj da potpuno i trajno destabilizuje ovo područje, preteći time da uistinu promeni etničku strukturu stanovništva na ovim prostorima. Najavljenom privatizacijom želi se, pre svega, da se ispita puls srpskog stanovništva, na taj način što je namera ove agencije i šiptarskih institucija u Prištini da u prvoj fazi privatizuju tri objekta ovog preduzeća: Malu i Veliku brvnaru na Brezovici i Gradsku kafanu u Štrpcu, a zatim u drugoj fazi i sve ugostiteljske objekte i drugu imovinu, između ostalog i velike površine nepokretnosti na samoj planini. U prilog ovoj nameri stoji destruktivno ponašanje direktora ovog preduzeća Aleksandra Janićevića, inače dokazanog šipofila, koji im štetnim ponašanjem ide naruku. Ova persona je inače i zamenik gradonačelnika opštine Štrpce, koga je dekretom postavila vlada Kosova. Uz njegovo zdušno zalaganje, te nekoliko njegovih saradnika, došlo je do kontakata sa kosovskom agencijom za privatizaciju u Prištini kako bi se započeo proces privatizacije ovog preduzeća. Radnici navedenog preduzeća udruženi u sindikat, ne mireći se sa takvim mogućim činjeničnim stanjem, organizovali su se kako bi direktoru stali na put i osujetili takvu privatizaciju, tražeći njegovu smenu. U nekoliko kontakata i susreta sa predstavnicima ovog preduzeća iz Beograda zaključili smo da direktor ima zdušnu podršku i pomoć Vladana Radonjića, predsednika Upravnog odbora DOO „Ski-centar Brezovica“ Beograd, verovatno i drugih relevantnih faktora ovog preduzeća, ali i vašeg ministarstva, u vidu nižih činovnika, pa i pomoćnika ministra. Nije teško otkriti i motive ove sramne i izdajničke politike koja se sastoji u pozamašnoj protivpravnoj imovinskoj dobiti koja će ostaviti ozbiljne i dalekosežne posledice po opstanak Srba u našoj opštini. Duboko zabrinuti za opstanak i budućnost preko 12.000 Srba u našoj opštini smatramo da ovakvom kriminalnom delovanju navedenih valja stati na put i da time treba vi lično da se pozabavite. Budući da je imovina ovog preduzeća u većinskom vlasništvu srpske države, neophodno je i neodložno da učinite sve kako bi se stopirala ovakva privatizacija i kako bi se u što bržem privatizacionom postupku po našim propisima, opet vašim ličnim zalaganjem, pronašao novi vlasnik ili strateški partner sa međunarodnim uticajem, tu se, pre svega, misli na Rusku Federaciju, koji bi doneo nadu u bolju budućnost na ovim prostorima i otvorio nove vidike i mogućnosti u razvoju turizma, čiji su potencijali ogromni, a takođe i da spreči moguće nove seobe srpskog stanovništva. Ne sumnjajući u vašu hrabrost i odlučnost u brojnim izazovima u toku vršenja vlasti u zaduženim resorima Vlade Republike Srbije, smatramo da ćete preduzeti sve neophodne korake u cilju realizacije napred iznetog, te vam u tom smislu nudimo svaku moguću pomoć i saradnju. U suprotnom, smatraćemo vas glavnim krivcem u rušenju srpske državne imovine na Kosovu i Metohiji, od koje zavisi goli opstanak Srba. Iskreno se nadamo da ćete nas u tome što skorije čvrsto i jasno razuveriti. Sa poštovanjem, opština Štrpce, predsednik Zvonko Mihajlović“…
Narodni poslaniče, tokom 15 minuta nijednog trenutka niste poštovali odredbu člana 103. stav 1. Molim vas da ili sve navedeno i izrečeno tokom 15 minuta dovedete u vezu sa temom dnevnog reda, a podsećam vas da raspravljamo o Predlogu zakona o stečaju i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika, ili da razumemo da mi ne ostavljate drugu mogućnost nego da postupam po Poslovniku, jer je obaveza poštovanje člana 103, odnosno obaveza svih nas je da govorimo o onome što je na dnevnom redu, što niste učinili nijednom rečenicom tokom prethodnih 15 minuta, te vas molim da sve izrečeno dovedete u vezu sa temom dnevnog reda. Nastavite.
Hvala, gospođo Čomić, na ovim iscrpnim informacijama. Ovo sam rekao pre svega zato što je ovo životna tema za Srbe koji žive u ovom delu Kosova i Metohije…
Narodni poslaniče, dala sam vam uputstvo kao upozorenje, te vas molim da se vratite na temu dnevnog reda. Vrlo pažljivo sam vas slušala 15 minuta. Zajedničkim uvidom u stenogram možete videti da ni u kom slučaju ne intervenišem, sem po onome što me Poslovnik obavezuje da radim. Dakle, tema dnevnog reda je Predlog zakona o stečaju i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika. Molim vas da svoje izlaganje posvetite temi dnevnog reda.
Opet se zahvaljujem, gospođo Čomić. Da bih mogao da poslušam vašu sugestiju, vi mene morate da saslušate i da mi dopustite da završim rečenicu. Ne možete me prekidati u pola rečenice zato što niste čuli do kraja šta imam da kažem. Imajte malo strpljenja. Dakle, sekretar Narodne skupštine gospodin Veljko Odalović izuzetno dobro zna o čemu se ovde radi. Radi se o izuzetno važnoj temi za Srbe koji žive u ovom delu Kosova i Metohije. Zašto ovo govorim?
Narodni poslaniče, izrekla sam upozorenje. Član 103. Poslovnika Narodne skupštine kaže da su govornici u obavezi da govore o temi dnevnog reda. Vaša jasna namera je da me prisilite da vam izričem mere. Ja sam vam na raspolaganju. Prvo sam pažljivo saslušala 15 minuta, zatim sam pažljivo saslušala, nakon uputstva, pa nakon upozorenja i vi ne pokazujete nameru da odustanete od kršenja Poslovnika, pri čemu vas molim da ljude koji ne mogu da se obrate Skupštini ne pominjete u svojim izlaganjima, pri tom kršeći član 103. stav 1. Izričući vam upozorenje molim vas da ostatak vremena koje vam je na raspolaganju posvetite temi dnevnog reda – Predlog zakona o stečaju i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika.
Dakle, gospođo Čomić, o ovome sam pričao u sklopu rasprave o Predlogu zakona o stečaju, iz jednog jedinog razloga: u Republici Srbiji unazad nekoliko godina, otkako je DOS došao na vlast, stečaj je preki put za privatizaciju preduzeća. Nadam se da ste zadovoljni ovim odgovorom.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, a posle njega narodni poslanik Nikola Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, probaću da u nekoliko reči vama i građanima Srbije ukažem na određene manjkavosti Predloga zakona o stečaju zbog kojih ovaj predlog zakona nije prihvatljiv za Poslaničku grupu Napred Srbijo Srpske napredne stranke. Naime, vi ste u članu 2. naveli da je jedini cilj stečaja najpovoljnije kolektivno namirenje stečajnih poverilaca ostvarivanjem najveće moguće vrednosti stečajnog dužnika, pri čemu ste prenebregli činjenicu da su za ishod stečaja zainteresovana i zaposlena lica kod stečajnog dužnika, ali i šira društvena zajednica. Osnovni, klasični cilj stečajnog postupka se realizuje stvaranjem uslova za kolektivno namirenje poverilaca stečajnog dužnika kroz unovčenje njegove imovine i ravnomernu podelu prikupljenih sredstava poverilaca. Međutim, cilj stečajnog postupka ne bi trebalo da se iskazuje samo i jedino u zaštiti interesa stečajnih poverilaca. Naprotiv, pravnim institutom stečaja se moraju podjednako zaštititi i interesi drugih učesnika u tom postupku. To su interesi stečajnog dužnika, ali i šire društvene zajednice. Zato se postupak stečaja mora posmatrati u svetlu interesa poverilaca, ali i u svetlu interesa stečajnog dužnika i društva u celini. Pravila stečajnog postupka moraju predstavljati izraz opšte zaštite interesa stečajnih poverilaca, ali i očuvanja preduzetničkog morala. Ona moraju stimulisati zasnivanje dužničko-poverilačkih odnosa i jačanje svesti o nužnosti njihovog poštovanja, jer ispunjenje preuzetih obaveza nije isključivo interes poverilaca, već i društva kao celine. Aktivni učesnici postupka stečaja su i zaposlena lica kod stečajnog dužnika, koja vi tretirate samo kao statističku kategoriju. Zaposlena lica kod stečajnog dužnika treba da aktivno učestvuju u stečajnom postupku, sa ciljem da ostvare namirenje svojih neizmirenih potraživanja iz radnog odnosa kod stečajnog dužnika. To namirenje neizmirenih zarada i ostalih primanja zaposlenih iz radnog odnosa jeste prvi, ali ne i primarni cilj koji ta lica žele postići u stečaju. Njihov primarni cilj je podudaran sa društvenim interesom da se stečaj okonča očuvanjem pravnog subjektiviteta stečajnog dužnika. Takvim okončanjem stečaja obezbeđuje se nastavak privredne aktivnosti stečajnog dužnika, a time i odgovarajuća uposlenost u obavljanju njegove delatnosti. Zato su zaposlena lica kod stečajnog dužnika i te kako zainteresovana za sudbinu svog radnog odnosa posle okončanja stečaja, kao što su zainteresovana i za ovaj predlog zakona, iako predlagač zakona zaposlena lica kod stečajnog dužnika tretira jedino u članu 77. st. 1. i 2, kada propisuje da je otvaranje stečajnog postupka razlog za otkaz ugovora o radu koji je stečajni dužnik zaključio sa zaposlenima. Namirenje neisplaćenih potraživanja iz radnog odnosa kod stečajnog dužnika i očuvanje radnog odnosa predstavljaju dva osnovna cilja zaposlenih u odnosu na mogući ishod stečajnog postupka i oni za socijalno odgovornu vladu, kakvom se Vlada Republike Srbije samo medijski, ali ne i suštinski, prikazuje, moraju da budu ravnopravni ciljevi zakona o stečaju, a ne samo namirenje stečajnih poverilaca. U članu 5. ste definisali načelo ekonomičnosti prema kojem se stečajni postupak sprovodi tako da omogućava ostvarivanje najveće moguće vrednosti imovine stečajnog dužnika i najvećeg mogućeg stepena namirenja poverilaca u što kraćem vremenu i sa što manje troškova. Međutim, ovakvim predlogom zakona nas niste ubedili da će se stečajni postupak skratiti sa sadašnjih 2,7 godina, a ne 1,5 do dve godine, kako je juče rekao ministar za stečaj Srbije gospodin Mlađan Dinkić. To je za nijansu kraće nego u Hrvatskoj gde traje 3,1 godinu, odnosno u Bugarskoj i Rumuniji gde traje 3,3 godine, ali i znatno duže od Nemačke gde stečajni postupak traje 1,2 godine. Međutim, za sve privredne činioce u Srbiji, a naročito za stečajne dužnike i poverioce, izuzetno je poražavajuća činjenica da je stepen namirenja poverilaca u Srbiji 10%, dok troškovi stečajnih postupaka u ukupnoj stečajnoj masi čine 23%, što je maltene jedan prema dva. Za Srbiju su poražavajuća iskustva iz okruženja gde je odnos namirenja poverilaca u odnosu na trošak stečajnog postupka u Hrvatskoj dva prema jedan, u Bugarskoj i Rumuniji 3,5:1, a u Nemačkoj čak 7:1. Upoređujući ove podatke sa našom realnošću uviđamo da su stečajni postupci u Srbiji relativno spori, ali i izuzetno skupi. Siguran sam da se ništa suštinski neće promeniti, jer ovaj predlog zakona je usmeren da omogući lakšu i bržu likvidaciju ili inicijativu za stečaj u više od 350, još uvek društvenih, preduzeća sa oko 5.000 zaposlenih, koje ćete poslati na ulicu i ništa više. Nelogičnosti se vide i u članu 21. tačka 1) gde ste predvideli da za stečajnog upravnika ne može biti imenovano lice koje je u pritvoru, za vreme trajanja pritvora, ili protiv koga je po službenoj dužnosti pokrenut krivični postupak, kao i lice koje je pravosnažno osuđeno za krivično delo za koje je zaprećena kazna preko pet godina zatvora. Šta to znači? Da ćete za stečajnog upravnika, shodno ovom predlogu zakona, iz tog vašeg „bubnja“, kako je izjavio ministar za stečaj Srbije, kao da je ovo neki loto ili bingo zakon, imenovati lica pravosnažno osuđivana na kaznu zatvora do pet godina zatvora. Možda će na ovaj način i Bojan Krišto, koji je potekao iz Narodne lutrije Srbije, pa preko Aerodroma, da aterira negde kao stečajni upravnik. Mislio sam da će Zakon o komunalnoj policiji biti izuzetak, jer ste tu predvideli da komunalni policajac može biti lice osuđivano na pravosnažnu kaznu zatvora do pet godina, ali sada vidim da je to postalo pravilo Vlade Republike Srbije, da na veoma odgovorna mesta postavlja ljude kriminogene prošlosti. Član 21. je u totalnoj koliziji sa članom 23. tač. 6) gde se kaže da se licenca stečajnog upravnika ne daje licu iz čijeg se ponašanja u obavljanju ranije profesionalne delatnosti ili drugih postupaka može zaključiti da neće savesno obavljati poslove stečajnog upravnika. To je u redu, ali zar ima većeg dokaza nesavesnog obavljanja profesionalne delatnosti od pravosnažne osude za krivično delo, koja ne isključuje i privredni kriminal, a koje vi u članu 21. Predloga zakona tolerišete i predviđate? Ovo nije odraz Vlade koja želi da se uhvati u koštac sa kriminalom, već je odraz Vlade koja taj kriminal toleriše. Hvala.
Ukupno vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je iskorišćeno do u sekund. Narodni poslanik Zoran Ostojić je trenutno u sali, ali s obzirom na to da niste bili prisutni kada je bio redosled, onda bi trebalo da pitam ostale poslanike da li vas sada propuštaju ili da čekate kraj liste. Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić, a posle njega narodni poslanik Nikola Savić.
Hvala kolegama i koleginicama. Poštovana potpredsednice, dame i gospodo, zakon o stečaju i zakon o licenciranju stečajnih upravnika su pomak u odnosu na prethodne zakone. Nažalost, sa naše tačke gledišta nedovoljan pomak. Mi bismo hteli da zakonodavstvo u ovoj materiji zaista bude na nivou Evropske unije, ako već ne može na nivou SAD, ali šta je, tu je. Ne očekujemo tu brzinu, pohvaljujemo pomake. Načelne primedbe na ovaj zakon su zaista načelne. Nekako nam se čini da su se ovim zakonom više bavili ekonomisti nego pravnici. Iako sam ekonomista, to pozdravljam, ali ovde nalazim primedbu i otuda su neki članovi zaista zbrkano formulisani i nejasni, iako je intencija (posebno ciljevi) zakona dobra. Što se tiče Zakona o licenciranju stečajnih upravnika, to rešenje da se stečajni upravnici izvlače iz bubnja je bolje nego ono koje je omogućavalo da nekolicina vodi dvadesetak stečaja, a mnogi nijedan, ali nekako nam se čini da je to formalistički pristup. Nismo sigurni da će se tu kvalitet ispoštovati, bez obzira na pojačane mere nadzora Agencije za licenciranje nad radom stečajnih upravnika. Mislimo da je, prema rešenjima koja su u zakonu data, taj nadzor na neki način birokratski, formalan, da taj nadzor ne može da uđe u suštinu. Postoje neka druga rešenja u zakonodavstvima koja su između toga da sudija određuje stečajnog upravnika i ovog izvlačenja iz bubnja, ali, objektivno, nijedno nije savršeno. Neću reći da ima savršenog. Zato je i ovo korak napred, ali zaista mislimo da će Agencija za licenciranje stečajnih upravnika, kada su u pitanju mere nadzora koje predviđa zakon, morati sa mnogo više napora i stručnog ulaženja u suštinu onoga što rade stečajni upravnici da kontroliše njihov rad, a ne samo prema nekim pokazateljima koji su formalni i birokratski. Nije dobro što se ovim zakonom o stečaju jedna velika oblast faktički izuzima, a to je ono što će najčešće ići u stečaj, a to su društvena preduzeća. Nažalost, stečaj nad društvenim preduzećima vodi i dalje, odnosno ima monopol Agencija za privatizaciju. Posle iskustva koje smo imali sa radom Agencije za privatizaciju, o tome svi pričaju, o broju neuspelih privatizacija, mislimo da to nije dobro. Činjenica je da je to regulisano drugim zakonom, Zakonom o privatizaciji, ali predlažemo i apelujemo da se razmisli o tom rešenju da Agencija za privatizaciju ima monopol u stečaju društvenih preduzeća. Ako ćemo biti pošteni, koja će preduzeća najčešće ići u stečaj? Ipak ta društvena; ona su najčešće u stečaju i u problemima zato što je u ovom trenutku proces privatizacije zastao i, na kraju krajeva, ima i subjektivnih i objektivnih okolnosti. U svakom slučaju, pomak napred, nedovoljan za LDP, ali dovoljan da to podržimo. Hvala.
Hvala vam. Reč će dobiti gospodin Nikola Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas raspravljamo o Predlogu zakona o stečaju i predlogu zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika. Pre nego što kažem nešto konkretno o ovim zakonima zaista moram da skrenem pažnju javnosti Srbije da se permanentno krši Poslovnik na taj način što se pauza u radu Skupštine, koja po Poslovniku treba da se odvija između 14 i 15 časova, pomera i usklađuje prema ministrima, umesto prema narodnim poslanicima. Jednostavno, niti javnost Srbije zna, a pogotovo poslanici koji uzimaju učešće u ovom radu nisu sigurni kada će moći da iskoriste tu pauzu koja im sleduje. Postavljam pitanje, odakle predsedavajuća (sada ste vi preuzeli mesto predsedavajućeg, do pre nekoliko minuta na tom mestu je bila gospođa Čomić) zna da će svi oni koji su na spisku da iskoriste to svoje vreme? Pa, teorijski može da se desi, recimo, da se pauza zakaže za 11.00 časova ili 11.30 časova, prema onome kako je ona saopštila; ili, ako bi sve poslaničke grupe iskoristile vreme koje im je na raspolaganju, onda bi se ceo dan radilo bez pauze. Toliko o tome i zaista apelujem na vas, gospodine Novakoviću, da preduzmete nešto kako bi se poštovao Poslovnik o radu Republičke skupštine. Da se vratimo na ovaj zakon. Ova dva zakona su urađena uz stručnu konsultaciju i instrukcije stranih eksperata, i to pre svega onih iz američke organizacije USAID. Oni su, doduše, učestvovali i u donošenju zakona iz 2004. godine koji su tretirali ovu materiju. Kada se pogleda obrazloženje ovih zakona može se odmah primetiti da tamo stoji kako za sprovođenje ovakvih zakona u budžetu Republike Srbije nije potrebno izdvajanje dodatnih sredstava. Da li je baš tako? Sada ću vam dokazati da nije baš tako i da je potrebno izdvojiti određena sredstva. Recimo, prema nekim informacijama, mada su i tu informacije oprečne, o tome ću govoriti u toku svoje diskusije, imamo oko 60.000 privrednih subjekata koji su ciljna grupa ovog zakona i zbog kojih se ovaj zakon donosi. Znamo da je država najveći poverilac ovih privrednih subjekata, pre svega preko poreske uprave. Analizom i uvidom u sve ovo može se doći do nekih podataka da najmanje u 40.000 slučajeva država Srbija kao predlagač stečajnog postupka mora da plati određeni iznos na ime troškova oglasa, troškova obaveštavanja poverilaca, jer to naprosto stoji u članu 59. ovog zakona. Nisu to jedini troškovi koji treba da se izdvoje iz budžeta Republike Srbije. Recimo, najmanje 30.000 evra iznose troškovi osiguranja od profesionalne odgovornosti stečajnog upravnika. Ali, imamo još troškova: tu je, recimo, dodatno osiguranje, na zahtev odbora poverilaca, pri čemu premije osiguranja takođe predstavljaju trošak za stečajnu masu. Prema procenama nekih finansijskih stručnjaka i finansijskih krugova, najveći deo ovoga duga, čak se pominju i cifre do petnaest milijardi evra, odnosi se na banke, a znamo da su banke sada uglavnom, ili u ogromnoj većini, u vlasništvu stranaca. Iz tog razloga ovaj zakon se donosi u paketu sa još nekoliko zakona iz oblasti bankarskog sektora, jer, praktično, i on je jedan od zakona koji treba da zaštite interese bankara. Ovde moramo imati u vidu da se naplata državnih prihoda vrši i po cenu likvidacije preduzeća, pri čemu država uopšte ne vodi računa o interesu zaposlenih koji rade u tim preduzećima. Ako znamo da je država ta koja treba da stvori ambijent za poslovanje, onda bi ona trebalo da se ponaša kao majka, a ne kao maćeha, kao što ovde vidimo, jer njen je zadatak da spasi što se spasiti može. Međutim, ovde je potpuno obrnuto. Ovaj zakon predviđa da redosled naplate potraživanja iz stačejne mase bude takav da se najpre isplaćuju troškovi stečaja, pa posle toga neisplaćene zarade, odnosno minimalci i doprinosi, a na kraju potraživanja ostalih poverilaca. Možemo zaključiti da se ovde narušava proklamovani princip ovog zakona, proklamovani princip ravnopravnosti poverilaca, tako da oni obični, sitni poverioci od ovog zakona neće imati apsolutno nikakve koristi. Imamo podatak da je pre nekih par meseci Agencija za privatizaciju likvidirala oko 300 firmi. To je uradila tako da se u javnosti stvorila velika pompa: evo, priprema se dovođenje u red privrednih subjekata, raščišćava se teren, krenućemo jednom kako treba, uvodi se red i zakon u ovoj oblasti. U stvari, radilo se samo o tome da su likvidirane firme koje ni u nekoliko postupaka bezuspešne aukcije nisu mogle da nađu novog vlasnika. Dalje se kaže da je smisao ovog zakona da se uklone one firme koje nisu u stanju da obavljaju svoju delatnost a i dalje prave troškove za struju, vodu, telefon, zakup itd. Najlakše je likvidirati firme, ali šta ste učinili i šta država čini da pomogne nekima od njih? Naravno da veliki broj firmi i treba da bude likvidiran zbog onoga što govori ovaj zakon, ali izgleda da vam je to jedini cilj, a o onome što bi trebalo da bude interes države uopšte ne vodite računa. Mislim da bi bilo bolje da se utvrdi struktura tih firmi koje treba likvidirati, da se utvrde i razlozi njihove nelikvidnosti, jer ovaj zakon navodi samo jedan stečajni razlog, a to je trajna nesposobnost plaćanja. Znači, samo jedan razlog – trajna nesposobnost plaćanja. Sada vas pitam, ako ovako surovo sprovodite ove zakone, da li ćete nešto ovako možda primeniti i kada su u pitanju porodice? Znate da, nažalost, danas u Srbiji postoji ogroman broj porodica koje imaju trajnu nesposobnost plaćanja svih komunalnih troškova, pre svega zato što mnoge porodice apsolutno nemaju nikakva primanja. Evo, recimo, u Nišu, gradu iz koga dolazim, imamo najmanje 10.000 porodica koje nemaju nikakva primanja, najmanje desetak hiljada porodica koje imaju ogromne dugove za struju. Kada bi se izvršilo neko poravnanje i neka analiza, postoji veliki broj porodica gde ti dugovi za struju iznose više nego što vredi njihova kuća i njihova čitava imovina. Verovatno ćete, vodeći se ovim principom, doneti sledeći zakon koji će ići u tom pravcu da se likvidiraju i takve porodice koje nisu u stanju da plaćaju ono što treba da plaćaju. Hoću da kažem da nije tajna da su dažbine prema državi glavni razlozi za nelikvidnost velikog broja firmi i zato rešenje ne treba samo tražiti u Zakonu o likvidaciji, nego rešenje treba tražiti u odnosu države prema firmama i prema privrednim subjektima. Na početku sam nešto spomenuo, a sada ću malo više da kažem – različiti državni činovnici iznose potpuno oprečne i različite podatke kada je u pitanju broj nelikvidnih preduzeća. Recimo, Dinkić govori da je u pitanju oko 60.000 preduzeća. Podaci NBS govore o tome da je oko 15.000 firmi, preduzeća nelikvidno, od čega je šest hiljada u blokadi duže od tri godine. Međutim, javnost Srbije najviše interesuju sporni slučajevi likvidacije i stečaja. Svi dobro znate da se radi o velikim sistemima kao što su Robne kuće „Beograd“, „Ce market“, Beogradska industrija mesa „Slavija“, Građevinsko preduzeće „Rad“ itd. Samo u nekim od ovih preduzeća je radilo po 50.000 zaposlenih. Zato za rešavanje ovih spornih slučajeva nije čak ni potreban ovaj zakon koji donosite, dovoljan je samo postojeći Krivični zakon. Međutim, time ću i završiti, najveću korist od ovog zakona imaju stečajni upravnici (ja bih rekao - stečajni pogrebnici) i stečajne sudije. Oni se ponašaju kao grobari; čim vide da je neki od „pokojnika“ na izdisaju, dolaze i izvršavaju njegovu likvidaciju. Stečajni upravnici su bili u statusu poverenih poslova. To su bili povereni poslovi. Međutim, sada ste od tih poverenih poslova napravili pravu profesiju, i to najunosniju profesiju, gde se obrću najveće pare i gde postoji najveća mogućnost da se obogati. Zato su privatizacije koje ste izvršili vi preko svojih stečajnih upravnika nanele mnogo veću štetu nego bombardovanje 1999. godine i bilo koji cunami koji je zadesio neku od zemalja gde je to moguće. Hvala.
Hvala. Reč ima gospodin Zoran Bortić, a preostalo vreme za Poslaničku grupu SPS - JS je osam minuta i trideset sekundi.
Poštovani predsedavajući, uvaženo predsedništvo, poštovani ministre, predstavnici Vlade, cenjene kolege narodni poslanici, polazeći od činjenice da srpsko društvo u celini, a posebno privreda Srbije, prolazi kroz složen tranzicioni period, nedvosmisleno se nameće potreba da se normativnim putem preciziraju i regulišu procesi kako bi se obezbedilo funkcionisanje privrednih subjekata u tržišnim uslovima, kako bi se zaštitila prava i utvrdile obaveze svih činilaca u privređivanju. U tom složenom procesu, u kojem učestvuju država, vlasnici kapitala i zaposleni, neophodna je unapred utvrđena zakonska regulativa koja će obezbediti pravnu sigurnost u situacijama kada preduzeće iz različitih razloga zapadne u finansijsku i poslovnu krizu. U tržišnim uslovima kapitalizma konkurencija i profit su jedine mere uspeha svakog privrednog subjekta. Međutim, poštujući ta pravila država ne može dozvoliti da se u borbi za profit, kao najvažniji cilj kapitalizma, privredni subjekti ponašaju beskrupulozno. Neophodno je bilo normativno regulisati pravila ponašanja u situaciji kada privredna preduzeća, u uslovima surove konkurencije, nisu više u mogućnosti da ostvaruju profit i kada vlasnici kapitala zbog te činjenice pokušavaju da se izvuku iz procesa privređivanja bez lične štete i odgovornosti. Dosadašnji Zakon o stečajnom postupku, posebno u uslovima svetske finansijske krize, koja je pogodila i našu zemlju, pokazao je da nema dovoljno dobre pravne mehanizme za rešavanje problema u oblasti poslovanja. Zbog toga novi zakon o stečaju nudi dodatne podsticaje, pre svega zaduženim privrednim subjektima, ali i poveriocima, da svoje odnose redefinišu i pokrenu stečajni postupak. Ujedno, ovaj zakon nastoji da sačuva poslovne aktivnosti; odnosno, ako nije moguće očuvati poslovanje, da imovinu preduzeća u kratkom roku vrati u upotrebu, ne čekajući da tehnologija zastari i da opadne vrednost kapitala. Predloženi tekst zakona kao glavne pokazatelje efikasnosti stečajnog postupka inauguriše stepen namirenja i dužinu trajanja, troškove stečajnog postupka. Predlog zakona o stečaju ima za cilj unapređenje kvaliteta stečajnog postupka u Republici Srbiji, pre svega kroz veći stepen namirenja poverilaca, kroz manje troškove i skraćivanje roka trajanja stečajnog postupka, kroz uvođenje dodatnih podsticaja za poverioce, a posebno za dužnike, da blagovremeno pokrenu postupak stečaja i da tako prevaziđu finansijske poteškoće preduzeća i sačuvaju njegovo poslovanje. Iako je Zakon o stečajnom postupku koji je usvojen 2004. godine znatno unapredio postupak stečaja u našoj zemlji, njegova petogodišnja primena pokazala je da postoji znatan broj problema i da je neophodno doneti mehanizme za njihovo rešavanje u situacijama kada se oni nagomilaju tokom poslovanja preduzeća. Zbog toga zakon o stečaju uvodi nova načela i ciljeve stečajnog postupka, precizira stečajne razloge, ukida stečajno veće, precizira odredbe o statusu i imenovanju stečajnog upravnika, kao i ulogu agencije za njegovo licenciranje, uvodi rok za prijavu i prebijanje potraživanja, kao i niz drugih regulativa. Osim poboljšanja navedenih pokazatelja i efikasnosti stečajnog postupka, cilj novog zakona je da se prevaziđe dosadašnje shvatanje stečaja i da se podstaknu privrednici da o stečaju razmišljaju kao o mogućnosti da reše svoje finansijske probleme ili da počnu da ih rešavaju na brži ili efikasniji način. Uporedo sa zakonom o stečaju nametnuli su se razlozi za donošenje zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika. Ovi razlozi se ogledaju u potrebi da se usklade norme koje uređuju rad javnih agencija sa normama novog zakona o stečaju. Predloženim izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika preciziraju se aktivnosti ove agencije i usklađuju se sa Predlogom zakona o stečaju. Time se stvaraju uslovi da se ova značajna oblast normativno i trajno uredi. Ujedno, ovaj predloženi zakonski tekst usklađuje se sa Zakonom o javnim agencijama koji je usvojen 2005. godine. Poštovane kolege narodni poslanici, očekujem da će se konstruktivnom raspravom doprineti da Narodna skupština Republike Srbije prihvati ova zakonska rešenja. U danu za glasanje Poslanička grupa SPS - JS glasaće za dva predložena zakona. Hvala.
Hvala, gospodine Bortiću. Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što budem rekao nešto o ovom predlogu zakona, možemo se zapitati svi mi, a pogotovo oni koji su najviše izgubili sprovođenjem stečaja, a to su radnici i država, zašto se ovako treniranje strogoće nije pokrenulo 2001. godine, a ne tek sada, na isteku 2009. godine. To znači da je trebalo da se dogodi „Sartid“, likvidacija srpskih banaka, uništavanje i otimanje preduzeća sa atraktivnim građevinskim zemljištem u njihovom posedu, da biste se sada konačno setili da dodatno uredite ovu oblast. Evo kako to izgleda u izjavi samog ministra ekonomije i regionalnog razvoja Mlađana Dinkića, od 21. septembra ove godine, koju je dao prilikom puštanja u rad sistema za automatizovano vođenje stečaja i elektronsko izveštavanje, on kaže: „Ukoliko se dokaže da je neko namerno oterao firmu u stečaj ili se našao na čelu firme koja je otišla u stečaj, dobiće zabranu za obavljanje tog posla u periodu od dve do dvanaest godina. Zakon će važiti i za vlasnike firmi za koje se u sudskom postupku utvrdi da su doveli do namernog stečaja firme.“ Znači, ispada, po Vladi, da će konačno neko da snosi i zakonske sankcije u vezi sa zloupotrebom u procesu vođenja stečajnog postupka. To što ćete da kažnjavate takve neodgovorne direktore zabranama ili strogim ukorima izgleda smešno, ali takva je naša stvarnost u Srbiji. Činjenica je da su se Vlada i ministar Dinkić kasno setili da brane imovinu preduzeća u stečaju sada kada je naša privreda opustošena, i to baš posle mnogobrojnih sumnjivih stečajnih postupaka. Poznati državni giganti i firme sa ogromnom imovinom upravo su opljačkani uz pomoć eksperata za stečaj, i to najviše u poslednjih nekoliko godina, tačnije od 2001. godine pa nadalje. Sada, kada je ostalo to što je ostalo i kada su i privatnici došli na red, Vlada se setila da navodno stane na put zloupotrebama. To što je samo nekoliko sudija i navodnih biznismena pohapšeno pre par godina, pa se to slavilo kao velika pobeda nad stečajnom mafijom, samo je dimna zavesa za oduševljeni narod, koji je ionako u očekivanju čuvenih Dinkićevih besplatnih akcija. Takođe, u izjavi pomenutog ministra pominje se budući način izbora stečajnog upravnika. Izbor tog upravnika će se odvijati po, rekao bih, nekom bingo sistemu, odnosno kako ministar kaže – uz pomoć kompjutera i metodom slučajnog izbora, što je opet jedna neozbiljnost i bacanje prašine u oči građanima. Onda bi u tom slučaju trebalo da se formiraju komisije koje će pratiti taj tzv. žreb srećnih stečajnih upravnika. Mora da se obezbedi javnost, a po mogućnosti da tu javnost zastupa Javni servis. Pošto je to sve nemoguće, izbor će se opet vršiti daleko od očiju javnosti, kao i ranije, i znaće se gde ko ide i šta treba da uradi. Dobro bi bilo da nam predstavnici izvršne vlasti kažu koliko su kroz stečaj i ono što je posle toga usledilo usled nerealne procene ova država i radnici izgubili od onoga što im je po važećem zakonu pripadalo, počev od „Sartida“ pa nadalje. Zašto kažemo da su srećni stečajni upravnici koji žrebom, uz pomoć kompjutera, odnosno nečije ruke koja komanduje računarom, dobijaju na tacni pojedina preduzeća da u njima sprovode stečaj? To smo čuli od poslanika SRS – da zanimanje i zvanje stečajnog upravnika ume da bude teško i 460.000.000 dinara na ime uspešno obavljenog stečajnog postupka. Pojedinac koga je neko instalirao da sprovede neki stečajni postupak može na osnovu zakona da bude nagrađen enormnim iznosima, kao što smo čuli, u ovom slučaju – 460.000.000 dinara. Ako sada pogledamo unazad samo par godina koliko je vođeno stečajnih postupaka i koliko je takvih bonus nagrada isplaćeno stečajnim upravnicima, doći ćemo do cifre od koje će se verovatno mnogim građanima zavrteti u glavi. Zato sa pravom kažemo da je izvlačenje imena stečajnih upravnika ravno loto dobitku, i to sigurnom dobitku. Ako neko dobije 460.000.000 dinara za svoje zasluge u vođenju postupka stečaja, onda je to i više nego što bi neko osvojio kao sedmicu na lotou. Ovo je nešto što liči na zasluge za narod u procesu privatizacije, kada su pojedini vladini službenici uzimali zakonom predviđenu proviziju za uspešno sprovedenu privatizaciju, a koliko je uspešna vidi se po broju nezaposlenih i po broju ugašenih preduzeća. Ono što je bilo iznuđeno rešenje, jer se stvaralo nezadovoljstvo među stečajnim upravnicima, pošto smatraju da je bilo nameštanja firmi za stečaj odabranim upravnicima, jer nekima je bonus bio sića, a nekima su trebali nosači da ponesu milione i milione krvavo stečenog bonusa... Beogradska i druge luke, poljoprivredna dobra, zadruge, trgovinske kuće koje su otišle u stečaj, a posedovale su velike površine zemljišta i poslovnog prostora, koje su ekspresno preimenovane posle bagatelne prodaje u gradsko građevinsko zemljište – prava su slika i prilika pljačke društvene i državne imovine. Sada pitamo vas, predstavnike Vlade – ko je za to odgovarao, ko je za to otišao u zatvor, izuzev grupice oko Kljajevića, koliko je od opljačkane imovine vraćeno državi i zašto država nije reagovala? I, na kraju, iz kojih su političkih partija nosioci tih zloupotreba? To su pitanja na koja Srbija traži odgovor i predstavnik Vlade bi trebalo sada to da nam odgovori. Broj preduzeća u stečaju i nad kojima je završen stečaj sve nam govori o našoj privredi, o našoj Vladi, o tranziciji i putu u Evropsku uniju. Takođe, zakonom se predviđa da od 31. decembra 2011. godine u stečaj idu sva preduzeća čiji računi budu blokirani jednu godinu. Pošto neće biti pardona prema bilo kome ko je u poslovnom minusu čitavu godinu, pitao bih predstavnika Vlade da li ovo važi za državu i za Vladu, odnosno za one koji je vode? Nije li državni budžet u debelom minusu, a vi to zovete deficit? To traje ne duže od 30 dana, nego više od tri godine. Taj deficit lečite enormno visokim kreditima, koji se više ne mere milionima nego milijardama evra, kojima se krpe ne rupe, kako juče ministar Dinkić kaže, nego čitavi ambisi u budžetu Srbije. Poznato je da će oko šest i po hiljada preduzeća čiji su računi blokirani više od 36 meseci uskoro po automatizmu otići u stečaj. Šta će to značiti za radnike, državu, videće se uskoro, ali sigurno će se broj nezaposlenih drastično povećati na ogroman broj. Na to ukazuje i činjenica da se trenutno oko 20.000 preduzeća nalazi u blokadi duže od 30 dana. Kakav je do sada bio redosled postupaka da bi se došlo i do imovine i do bonusa u milionskim iznosima za požrtvovani rad, poput stečajnog upravnika, recimo, RK „Beograd“, poput ovog, juče često pominjanog, Moldovana i svih onih znanih i neznanih Moldovana koji su imali priliku da raspolažu ogromnom imovinom? Prvo se preduzeće otera u gubitak, da ne kažemo propast, a zatim se proglasi stečaj i krene se u rasprodaju tog preduzeća radi namirenja dugova. Radnici obično ostanu kratkih rukava i onda imamo prilike da ih vidimo ispred Vlade, ispred Agencije za privatizaciju, ispred Skupštine, ispred Predsedništva kako traže prava, i to od onih koji su im ispraznili džepove i ostavili ih na ulici. Kada se krene u prodaju odmah se nađe unapred poznati kupac, koji kupuje preduzeće po znatno nižoj ceni od prave vrednosti, i samim tim činom već se obogatio. Neki su čak prodajući staro gvožđe, u koje su se pretvorile mašine i druga sredstva za rad, uspeli da anuliraju sve troškove prilikom kupovine. Zemljište i nekretnine su im po logici stvari ostali za džabe, a ono ima, pogotovo u Beogradu, vrednost koja se meri milionima. Ministar Dinkić je juče sam rekao da su u dosadašnjem zakonu postojale rupe i da je dolazilo do nepravilnosti i zloupotreba u sprovođenju stečajnih postupaka i da ih sada ovim zakonom Ministarstvo, odnosno Vlada, ispravlja. Pitam sada, pošto je zakon donesen 2004. godine dok je Dinkić bio u tadašnjoj vladi, zašto je takav zakon donesen? Da su pogledali ono što su tada govorili radikali, videlo bi se da smo tada argumentovano pojašnjavali šta će se desiti ukoliko se usvoji takav zakon. Ovaj predlog zakona je dokaz, posredni, da smo ipak bili u pravu. Pitanje je zašto ste na ove izmene čekali čitavih pet godina, a svesni ste da su postojale manjkavosti u zakonu? Razlog je prost – trebalo je da se odrade određeni poslovi, da se pojave Moldovani. Sada možete da donosite kakve god hoćete zakone, ali vaša poruka je sledeća: glavna predstava je završena, ostalo će sve da se radi pošteno.
Zahvaljujem. Hvala, gospodine Iliću. Preostalo vreme za Poslaničku grupu SRS je 29 minuta. Reč ima narodni poslanik gospodin Srđan Milivojević.
Poštovani gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, 19. decembra Srbija slavi svetog Nikolu, zaštitnika putnika i moreplovaca. Tog dana jedna polovina građana slavi, a druga polovina ide na slavu. Ove godine građani Srbije, veliki broj građana Srbije moći će da putuje u Evropu bez viza jer su naše kolege iz Evropskog parlamenta donele odluku da se prihvati mišljenje, tj. usvojili su izveštaj kojim se predlaže da se ukinu vize za građane Srbije. Stoga odustajem od ove diskusije. Dobar dan, Evropo. Ja vam se zahvaljujem.
Hvala. Iako je trenutak svečan, ja moram da upozorim sve, da opomenem i zamolim da se vratimo na zajednički načelni pretres Predloga zakona o stečaju i Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika. Molim vas, gospodine Milivojeviću, da ubuduće ne radite to. Reč ima gospodin Petar Jojić.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, SRS ima na stotine primedaba na Predlog zakona o stečaju, koje bih, da mi vreme omogućava, mogao da obrazlažem do sutra. Generalna primedba je ta da je Predlog ovog zakona radila grupa romanopisaca. U svakom slučaju, nisu ga pisali stručni pravnici. Ovaj predlog zakona ima najmanje 50% suvišnih odredaba, a veliki broj odredaba je u direktnoj suprotnosti sa drugim važećim zakonima, i to kako sa procesnim, tako i materijalno-pravnim odredbama našeg pozitivnog zakonodavstva. Slobodno mogu reći, dame i gospodo, da je ovaj predlog zakona daleko nekvalitetniji i nedelotvorniji od važećeg Zakona o stečaju. Određene norme koje predviđa važeći zakon u svakom slučaju imaju bolju primenu u praksi nego što je ovaj predlog zakona. Navešću neke primedbe: u članu 7. stav 1. propisuje se načelo imperativnosti i prekluzivnosti. U ovom stavu se predlaže da se stečajni postupak sprovodi po odredbama ovog zakona, ako ovim zakonom nije drukčije određeno. Kakva glupost i kakva nedorečenost, kakav nonsens i kakva besmislica! Sprovodi se po ovom zakonu, ako ovim zakonom nije drukčije određeno. Kom pravniku će ova odredba i ova norma biti jasna u primeni? „Na pitanja koja nisu posebno uređena ovim zakonom shodno se primenjuju odgovarajuće odredbe zakona kojim se uređuje parnični postupak.“ Gospodine predsedavajući, kao stručnjak i kao dugogodišnji ugledni advokat, mogu da vas podsetim samo na to i da ponovim da su ovo pisali diletanti, a ni u kom slučaju pravnici. „Propisani rokovi su“, kaže, „prekluzivni, ako ovim zakonom nije drugačije određeno.“ Jesu li prekluzivni ili nisu prekluzivni? U ovom članu vide se brojne nejasnoće, nepreciznosti. Norma nije jasna i logična, što dovodi do zabune kod onih koji će primenjivati ovaj zakon. Što se tiče člana 10. predloženog zakona (načelo javnosti i informisanosti), „stečajni postupak je“, po odredbi ovog člana, „javan i svi učesnici u stečajnom postupku imaju pravo na blagovremeni uvid u podatke vezane za sprovođenje postupka“, pazite molim vas, kakva opasnost i kakve zloupotrebe i kakav se kriminal priprema, „osim podataka koji predstavljaju poslovnu ili službenu tajnu“, o čemu odluku donosi stečajni sudija, na predlog stečajnog upravnika. Zamislite kakvo je to ovlašćenje! Koji organ i koja institucija u našoj državi može sama da proglašava šta je službena tajna, šta je državna tajna, a šta je poslovna tajna? Zašto kriti od javnosti sprovođenje stečajnog postupka? Ovo, ponavljam, vodi brojnim zloupotrebama, kriminalu i korupciji. Što se tiče člana 11, u članu 11. Predloga zakona propisuju se stečajni razlozi. U stavu 2. tačka 4) treba brisati reči „ako je plan reorganizacije izdejstvovan“. Zamislite, molim vas, u našoj pravnoj i sudskoj praksi ovo nije zabeleženo; ni u redovnom parničnom, krivičnom, izvršnom postupku, upravnom postupku ovo apsolutno nije zabeleženo, niti ga poznaje naša sudska praksa. Ovde takođe nije jasno protiv čega treba pokrenuti odgovarajući postupak. I ova norma je besmislena i smatramo da u sudskoj praksi ovo neće ni zaživeti. Što se tiče članova 12. i 13, treba ih brisati jer su zaista suvišni, besmisleni, nemaju nikakvu funkciju u primeni. Šta je u članu 13. primetno? Vidite, sve se vrti oko troškova stečajnog upravnika. On je ovde zaštićen ko beli medved, on ne može da ostane bez naknade troškova; njemu ni država ni stečajni sudija ne mogu da ostanu ni žutu banku dužni. U članu 14. predlagač navodi u kojim slučajevima se zakon neće primenjivati. Između ostalog, stečaj se neće moći sprovesti ni nad javnim agencijama, bankama i osiguravajućim društvima. Šta je ovo? Kakva diskriminacija! Prema svima u ovoj državi može da se vodi stečajni postupak, ali prema agenciji, prema osiguravajućem društvu i banci ne može da se vodi. Oni mogu da kradu, mogu da pljačkaju, mogu da rade šta hoće, stečaja kod njih nema i poverioci ostaju kratkih rukava. Što se tiče člana 17, organi stečajnog postupka su: stečajni sudija, stečajni upravnik, skupština poverilaca i odbor poverilaca. Zamislite, u članu 18. regulisane su nadležnosti stečajnog sudije kao pojedinca, jer on sam odlučuje o pokretanju prethodnog stečajnog postupka, imenuje i razrešava stečajnog upravnika, odobrava troškove stečajnog postupka, određuje iznos naknade i nagrade troškova stečajnog upravnika i druge nadležnosti. Dame i gospodo, građani Srbije, ovim predlogom zakona, ukoliko se usvoji, na protivustavan način u Republici Srbiji ukida se sudska porota, jer stečajni sudija ima ovlašćenja da odlučuje o milijardama, desetinama ili stotinama milijardi, da u stečajnom postupku sam donosi odluke, a u parničnom postupku veće, i pred okružnim sudom i pred Vrhovnom sudom, odlučuje i rešava i odluke se donose u sastavu veća. Kada se rešava pred opštinskim sudom u parnicama koje se vode i do 50.000, 100.000, 200.000 ili 500.000 dinara – gospodine predsedavajući, vama je to dobro poznato, kao dugogodišnjem advokatu i stručnjaku – u tom slučaju odluku donosi veće, a ne pojedinac. Ovde je sve prepušteno volji pojedinca. Šta se dešava? Stečajni sudija i stečajni upravnik sada će biti u prilici da postanu najveća stečajna mafija. Vi se sećate da je stečajna mafija u Beogradu činila brojna krivična dela i brojne zloupotrebe. Sada se na ovaj način od javnosti krije postupak stečaja, proglašava se tajnost podataka; sami odlučuju i kada se njih dvojica dogovore, nema tu boga, tu ima samo da pršti, a građani da kukaju i leleču, a poverioci neće moći doći do svojih prava koja im Ustav i zakon garantuju. Što se tiče člana 19, propisuje se pravni položaj i status stečajnog upravnika, kome se sada daje status službenog lica, pa se čak predlagači pozivaju i na Krivični zakonik. Molim vas, status službenog lica regulisan je brojnim zakonima, ako niste znali, a ne samo Krivičnim zakonikom. Nemojte vezivati ovde i njemu davati … Čudi me što mu niste dali imunitet da se protiv lopova sutra, ne daj bože, ako ga uhvate u krađi, ne pokrene krivični postupak. Pazite, u članu 20 – imenovanje stečajnog upravnika – stečajnog upravnika imenuje stečajni sudija, a izbor stečajnog upravnika vrši se metodom slučajnog odabira sa liste stečajnih upravnika. Ovde se alternativno predviđa mogućnost. Čekajte, molim vas, kako se on sada određuje? Sad je na volji stečajnog sudije šta će da radi: ili će da ga po ovoj prvoj odredbi imenuje on, sa ove liste slučajnog uzorka, ili će on da pređe i da primeni neku svoju praksu i da određuje koga on hoće sa liste. Znate li kakvih diletanata ima? Ima 350 stečajnih upravnika, ima izvrsnih i stručnih ljudi, ali imate i diletanata koji su se našli na toj listi, nestručnjaka. U dosadašnjoj praksi imate takve slučajeve da upravo nestručnjaci i lopovi dolaze u prvi plan, do izražaja, da budu angažovani kao stečajni upravnici. Čast izuzecima i poštenim stečajnim upravnicima. Jedna od takvih zloupotreba koje su vršene jeste i slučaj „Agroživa“ – gospodin Stevan Moldovan je u stečajnom postupku „Agroživa“ dobio, određeni su mu troškovi u visini od 528.000 evra. Dame i gospodo, gospodine predsedavajući, gospodo iz Ministarstva, gospodo poslanici, gospodo iz Vlade, ovo ne može Vlada da zaradi, cela Vlada za mesec dana i svi organi! Zamislite sad, kada podelite 528.000 evra sa 20.000 (visina penzije), dobijate podatak da je iz ove sume od 528.000 evra moglo da se isplati 23.000 penzija, ili 23.000 invalidnina ili pomoć za 23.000 građana koji su ostali bez posla i bez hleba. Dame i gospodo, trenutno se u Beogradu vodi stečajni postupak pred Privrednim sudom u 511 slučajeva, uzimajući u obzir i likvidaciju. Gde je korupcija najveća? Tamo gde postoji najviše para:korupcija u Trgovinskom sudu vezano za stečaj „Sartida“, o čemu je ovih dana bilo reči; zatim, Veterinarski zavod u Zemunu, „Agroseme“ Sremska Mitrovica, „PKB transport“ Kragujevac, afera vezana za izvoz šećera u zemlje EU, „Jugoremedija“ Zrenjanin, afera vezana za Nacionalnu štedionicu, afera u vezi sa prodajom „Mobtela“, korupcija u Carini, slučaj „Ce marketa“, „Putnika“, „Dunav osiguranja“, „Ineks transporta“, Robnih kuća „Beograd“. Zamislite, kod Robnih kuća „Beograd“, moram ponovo da istaknem tu činjenicu, sumnja se da je stečajni upravnik dobio u stečajnom postupku od stečajnog veća, da mu je dodeljena nagrada... To treba da se proveri, tražio sam taj podatak, ali mi nije dat precizno i izbegnut je odgovor na poslaničko pitanje. Trebalo je da se isplati, i da li mu je isplaćeno, a utvrđeno je, pošto je sanacija već izvršena, i privatizacija, 460.000.000 stečajnom upravniku! U kojoj državi mi živimo? Kakva demokratija? Ovo je anarhija. Privatizacija šećerana: „Šajkaška“ Žabalj, „Crvenka“, „Jedinstvo“ iz Kovačice, „Donji Srem“ Pećinci, „Jugozapadna Bačka“ Bač itd. Zamislite samo, molim vas, ukratko da navedem neke slučajeve, pošto je prodato, kome je prodato Pančevo i šta je u Pančevu prodato. U Pančevu je prodato skoro sve: Veterinarska stanica Pančevo, „Pančevac“, DP „Pansirovina“, „Utva - vozila“, „HIP - Kibernetski centar“ Pančevo, „Jabuka“ - industrija skroba, „Utva - servis“ Pančevo, „Tamiš“, „Informatika“ Pančevo, „Utva - Proing“ Pančevo, „Silomont“ Pančevo, Mlekara Pančevo, „Konstruktor“ Pančevo, „Seme Tamiš“ Pančevo, „Tamiš trgovina“, „Minel oprema“ jedan i dva, „Elpromont“ Pančevo, „Gaj“ Pančevo, „Staklo“ Pančevo, „HIP Petrohemija“, „Remont“ Pančevo, „Zvezda“ auto-moto društvo, „Ikarus“, DFP „Profi sistem“ Pančevo, „Tehnički centar“ Pančevo, Trgovinsko preduzeće „Trgoprodukt“ Pančevo, „Krznara“ - fabrika krzna Pančevo, Pekarska industrija Pančevo, „Stari Tamiš“ Pančevo, Pamučni kombinat, „Trgoprodukt“, Fabrika sijalica, ne mogu da nabrojim sve što je prodato. Postavio sam pitanje i molio bih odgovor od Vlade, da mi kaže - pošto je prodato Pančevo? Nema više šta da se prodaje. Trideset pet hiljada radnika je na ulici, bez hleba. Sirotinja puka. Nekada je Pančevo imalo veći godišnji bruto proizvod i dohodak od cele Crne Gore. Sada je Pančevo na prosjačkom štapu, ali su zato profiteri... Olako su građani Srbije dozvolili lopovima da ih isteraju iz preduzeća, da ih isteraju na ulicu, da ih obesprave i da ih sada, kroz razne stečajeve i razne sudske postupke, očerupaju do gole kože. Do gole kože su ih očerupali. Navešću primer Bele Crkve: PIK „Južni Banat“ - Bela Crkva prodat je za 750.000 evra. Radnici koji su mi dostavili papire traže reviziju privatizacije PIK „Južni Banat“ iz Bele Crkve; traže da se revizijom utvrdi novo veštačenje, a to novo veštačenje će da pruži dokaz o tome, kako radnici tvrde, 36.000.000 evra... Zamislite kada se jedna firma proda za 750.000 dinara, a vredi, prema veštačenjima i proračunu radnika koji su zaposleni u Beloj Crkvi... Sirotinja puka koja je ostala kaže - naša imovina koju nam je otela Agencija za privatizaciju sa kupcima jeste 36.584.000 dinara. Ono što je najgore, mogu vam reći šta se dogodilo u ovom postupku privatizacije, šta nije ušlo u stečajnu masu, šta je prikriveno, a šta su pojedinci, kako kažu radnici, za sebe obezbedili i oteli: zasadi vinograda kojih ima 198 hektara, zasadi breskvi 147 hektara, višnje 18 hektara, kajsije 7 hektara, šljive 12 hektara, jabuka 375 hektara; poljoprivredno zemljište oko 1.578 hektara; građevinsko zemljište, navodnjavanje i sve to, radnici tvrde i pokretna imovina, vozila i mehanizacija, nije ušlo u popis prodaje. Ako jeste, radnici traže da se izvrši novi popis, nova procena i da se od mafijaša otme i oduzme ono što su oni na nezakonit način stekli od naših građana. Pomenuću „Rekreaturs“ Beograd koji je imao u svom sastavu velike objekte: „Srebrno jezero“ u Velikom Gradištu, hotel „Slatina“ u Vrnjačkoj Banji, odmaralište „Golija“ Ivanjica, hotel „Panorama“ na Zlataru, hotel „Olga Dedijer“ na Kopaoniku, „Biserna obala“ u Čanju, hotel „Šumadija“ u Rafailovićima, kao i drugu imovinu velike vrednosti koja je ostala u Hrvatskoj. Tu se sada ne zna šta se događa u ovom preduzeću. Postavio sam pitanje i tražim odgovor– šta je sa imovinom „Rekreatursa“? Što se tiče Stevana Moldovana... Reći ću vam, za jedan stečaj u Beloj Crkvi jedan stečajni upravnik je dobio 65.000 evra, samo na stečaju jednog malog preduzeća. Što se tiče Stevana Moldovana, on vrši stečaj u jednom preduzeću koje se zove DOO „Bačka“ Čonoplja, a radi se o drugoj firmi koja je u tom postupku - DOO „Parmons“ iz Novog Sada. U ovom postupku poverioci su podneli krivične prijave i, prema njihovim podacima koje sam dobio, protiv Stevana Moldovana vodi se krivični postupak, stavljen je zahtev za sprovođenje postupka pod brojem KT 569/09 i istražni postupak pod brojem KI 147-4/09. Radi se o brojnim zloupotrebama koje treba preispitati i dokazati, ali takav stečajni upravnik ne može biti stečajni upravnik. Da zlo bude još grđe, u Zrenjaninu, kako se određuju stečajni upravnici, to samo bog zna i niko drugi. S druge strane, kada je u pitanju stečaj u „Agroživu“, stečajni veštak jeste poverilac. Zamislite, pred krivičnim većem Okružnog suda u Zrenjaninu vodi se krivični postupak, a veštačenje je povereno poveriocu! Gde to ima? Vi ste, gospodine Novakoviću, advokat i stručnjak, da li je to moguće? Da li ja lažem? Hvala vam najlepše. Izvinjavam se, kolege će nastaviti, a ja ću u pojedinostima, ako mi se pruži prilika.
Hvala. Gospodine Jeremiću, deset minuta i deset sekundi je preostalo vreme. Imate reč, gospodine Jeremiću.
Zahvaljujem se, gospodine predsedavajući. Nažalost, možda najbolja slika poražavajućih makroekonomskih prilika u Srbiji jesu upravo zakoni koji su juče i danas predmet rasprave ovde u Skupštini, dakle, zakon o mirovnom rešavanju radnih sporova, odnosno zakon o stečaju. Pre nego što se nešto malo detaljnije posvetim ovom današnjem zakonu hteo bih samo da kažem da smo u Srbiji danas svedoci jednog sve glasnijeg zagovaranja teze o pokretanju stečaja kao jedinog i maltene idealnog rešenja za sva insolventna preduzeća. Mi iz Srpske radikalne stranke smatramo da bi bilo znatno racionalnije da je Zakon o stečaju izmenjen u takvoj meri da omogući fleksibilnost u regulisanju reorganizacije, kako bi se na taj način uvećale šanse za oporavak dužnika. Svedoci smo da je stečajna regulativa do sada u praksi pokazala brojne nedostatke. Pre svega, bilo je neophodno obratiti znato više pažnje na otklanjanje svih činilaca koji izazivaju te procesno-pravne nedoumice, kako za status poverilaca, tako i za status stečajnog dužnika ili stečajne mase. Ono što smo u Srbiji mogli ovih nekoliko godina da primetimo, to je da je Zakon o stečaju u stvari bio zakon o rasprodaji i rasturanju imovine, u neku ruku i namirenju poreza i doprinosa. Kroz onakav kakav je bio, bilo je jasno da oporavka preduzeća kroz stečaj nema, jer, za razliku od uređenih država gde se preduzeće koje ne može da ispunjava svoje obaveze u stečaju i stečajnom postupku najpre obraća sudu za zaštitu od poverilaca, pa onda taj mehanizam daje pravni okvir za strogo kontrolisani pokušaj preduzeća da se reorganizuje, postavi na zdrave noge, otpusti višak radnika, ukine neke nepovoljne ugovore, pretvori dugove u vlasništvo ili iskoristi bilo koju drugu opciju da preživi, nažalost, to kod nas nije bio slučaj. Štaviše, postojao je taj recept otprilike u tri koraka, a to je: onemogućiti reorganizaciju preduzeća i fleksibilnost u zapošljavanju, zatim, imati jedan nerazuman poreski sistem i sačekati jednostavno trenutak da se ispune svi uslovi za stečaj i likvidaciju. To je otprilike bio recept za uništavanje sopstvene privrede, koji je, nažalost, u dobroj meri Vlada, odnosno vlast, uspela da realizuje. Kako očekivati boljitak u ovoj oblasti ako je sama koncepcija zakona tek nešto malo promenjena u odnosu na postojeći zakon iz 2005. godine? Rezultati su izuzetno loši. Imate istraživanje Svetske banke koje pokazuje da je prosečna dužina trajanja stečajnog postupka u Srbiji 2,7 godina, što je daleko duže nego u zemljama OECD-a gde je 1,7, ili u Nemačkoj, gde taj postupak traje godinu i dva meseca. Takođe je poražavajuće da su poverioci u Srbiji namirili potraživanja u manjem procentu (25,4%), nego, primera radi, u susednoj Rumuniji gde je taj procenat 29,5 ili u Bugarskoj - 32,1%, a višestruko manji u odnosu na, recimo, Nemačku - 52% ili zemlje OECD-a - 68,6%. To isto istraživanje pokazuje da je stečajni postupak u Srbiji daleko skuplji nego u bilo kojoj drugoj zemlji, pa kod nas troškovi postupka uzmu skoro četvrtinu stečajne mase, oko 23%, dok je u razvijenim zemljama to oko 8%. U praksi ima sijaset primera gde je stečaj trajao i mnogo duže nego što pokazuju ova istraživanja, odnosno podaci Svetske banke. Šta ćemo primenom ovakvog zakona doživeti? Jednostavno, sva ona preduzeća koja su u dužem ili kraćem vremenskom periodu bila blokirana i neaktivna praktično će nestati sa privredne scene Srbije, a trenutno je, prema nekim podacima, od 110.000 registrovanih preduzeća u Srbiji u blokadi više od polovine, od čega preko 10.000 njih ima blokiran račun duže od dve ili tri godine. Ovi koji su najgoroj poziciji, a njih je oko 6.500, preko tri godine imaju taj atribut nesolventnih preduzeća. Problem u Srbiji, između ostalog, predstavlja i činjenica da postoji nekoliko stotina stečajnih upravnika, ali se dešavalo da stalno nekoliko ljudi dobija poslove. Nisam siguran da je novim zakonskim rešenjem ovaj problem rešen. Kao što ste već mogli da čujete, sada se predlagač zakona opredelio za slučajni ili kompjuterski odabir upravnika, ali postoji mogućnost, kada je u pitanju postupak velike vrednosti ili specifičan slučaj, da stečajni sudija izvrši direktan odabir, uz obrazloženje. Naravno, verovatno ćemo biti svedoci situacije da jedan stečajni sudija više puta bira istog stečajnog upravnika i postaće svakome jasno da tu nešto nije u redu. Prema nekim podacima, u Srbiji se trenutno vodi više od 600 stečajnih postupaka, od čega 321 vode stečajni upravnici, a 279 Agencija za privatizaciju, tačnije Centar za stečajeve. Ima nekih podataka iz okruženja da je, recimo, u Sloveniji u toku 1.049 stečajnih postupaka i ima 108 stečajnih upravnika, u BiH oko 500 postupaka i 194 stečajna upravnika, u Makedoniji ima 3.467 stečajnih postupaka i 202 stečajna upravnika. U svetu, kada je o ovoj materiji reč, postoji ukupno šest sistema stečajnog postupka, a ono što ćemo mi ovde prihvatiti jeste neka kombinacija nemačkog sistema, koji je mnogo naklonjeniji poveriocima, i nekih rešenja iz američkog sistema, koji očigledno postaje uzor, a to je nekakav dvostrani pristup, dakle bankrot i reorganizacija. Slabost u novom zakonu je pre svega u tome što je on pravljen za državu sa tržišnom privredom, a kao što vam je dobro poznato, kod nas ima još mnogo firmi u društvenoj svojini. U preduzećima u kojima je unovčeno više od 50% knjigovodstvene vrednosti imovine nastavlja po starom zakonu, a to se upravo dešava sa najvećim stečajnim postupcima, poput Robnih kuća „Beograd“, „Beka“ itd. Ovi slučajevi traju već niz godina i znate u kakvoj situaciji se nalaze ljudi koji su ostali bez posla, bez mogućnosti da ostvare životnu egzistenciju. Dakle, problemi u privredi se nagomilavaju i svakako neće biti rešeni ovakvim predlogom zakona. Ono što je najveći problem jeste činjenica da je u Srbiji iz dana u dan sve više onih koji ne mogu da žive životom dostojnim čoveka. Očigledno je da jedan od razloga zbog čega država ne žuri da ubrza stečajne postupke, a govorili smo sada nešto više o tim podacima, jeste i činjenica da je u svim tim preduzećima, uslovno rečeno, zaposleno nekoliko stotina hiljada ljudi, a da vlast nema interes da se na tržištu rada pojavi toliko nezaposlenih. Jedno od rešenja bi moglo da bude kroz nekakve grinfild investicije, ali očigledno je da su one kod nas veoma male i praktično ne postoje. Otpuštanje radnika, rasprodaja imovine, višegodišnja agonija i sve zloupotrebe koje su pratile dosadašnji stečajni postupak u firmama u Srbiji jesu razlog, zapravo, zbog čega stečajni postupak ima jednu negativnu konotaciju ovde i zbog čega se uglavnom smatra da je samo produžetak višegodišnje agonije u kojoj se nalazi srpska privreda. Zahvaljujem se na pažnji.
Hvala, gospodine Jeremiću. Imam jedan predlog: pošto je ovde ostalo još minut i po, a vi kao ovlašćeni predstavnik imate još osam i po minuta, predlažem vam da se, nakon što pročitam poziv, javite i iskoristite svih deset minuta. Da li je to u redu? Hvala na razumevanju. Pošto smo iscrpli vreme predviđeno za raspravu i pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93? (Da.) Za reč se javio ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS gospodin Milorad Buha. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, juče smo mogli u toku rasprave da od ministra dobijemo određene podatke o celokupnom postupku koji se tiče sprovođenja svih radnji, međutim, nismo dobili ono što je najbitnije u svemu – pravu analizu, koju je neophodno dostaviti ovoj skupštini i javnosti, o tome zašto imamo ovako lošu situaciju u Srbiji u oblasti stečajnog postupka. S obzirom na to da je gospodin Andrić ovde, on je direktno učestvovao... On ne može ovog trenutka da kaže, ali bilo bi dobro da nas bar posle ove rasprave, do rasprave u pojedinostima, upoznate sa detaljima koji se odnose na ubrzanje postupka, povećanje učešća i procenta naknade koju dobijaju poverioci. Nadalje, da vidimo šta to znači u pogledu troškova postupka. Sve to mora da pokaže ta analiza. Plaši me da vi nikakvu analizu nemate, kao što je to slučaj i prilikom donošenja drugih zakonskih propisa. Ta analiza mora pokazati kada ćemo završiti ove postupke koji traju desetak, dvanaest, petnaest godina. Juče sam rekao, kod „Jugoskandika“ će to biti 26 godina. To je verovatno svetski rekord. Mi se time ne hvalimo, ali je to bruka za naš pravosudni sistem, a istovremeno i za državne organe Republike Srbije koji dozvoljavaju takvo razvlačenje u ovom postupku. S druge strane, naglasili smo da stečajni upravnici, s obzirom na to da su materijalno zainteresovani, ne žure, imaju vremena, imaju materijalna sredstva, imaju posle toga finansijska sredstva. Zašto bi žurili? Umesto stečajnog veća, imamo stečajnog upravnika. Da li će se nešto promeniti? Neće ništa. Još veći kriminal će biti posle usvajanja ovog zakona. Što se tiče troškova postupka, ta analiza mora pokazati koliki su troškovi postupka. Evo, iz podataka koje smo dobili juče i danas vidimo da smo u regionu dominantni, sa najvećim procentom u stečajnoj masi onog što odlazi na troškove postupka. Učešće u masi onog što se odnosi na troškove postupka je 23%, otprilike koliko je dobio poverilac. To je kriminal. To državni organi Republike Srbije sebi ne smeju dozvoliti. Ovim zakonom, kojim ne menjate apsolutno ništa, niti će se ubrzati postupak, niti će se povećati naknada koju će dobiti poverioci, niti ćemo dobiti smanjenje troškova postupka. To je tragično. Gospodine Andriću, više konferencija za štampu ste održali ukazujući na pozitivne odredbe ovog predloga zakona i rekli ste da je ovo reformski zaokret. Isto to smo slušali pre pet godina, kada je donošen onaj zakon. Ništa bolje nije posle onoga zakona, ništa neće biti bolje posle ovog zakona. Zato je vaša moralna obaveza, kao savetnika ministra, da date analizu, da date podatke koje vi kao savetnik imate, jer ste na čelu tima koji je pripremio ovaj predlog zakona. Ono što je tragično, to je da mi trenutno imamo 63.000 blokiranih preduzeća. Ukupna masa koja je pod blokadom, ono što je obaveza preduzeća i tih pravnih lica prema državi, iznosi oko (od pre dva ili tri meseca je podatak) 280 milijardi dinara, a sada je to verovatno 300 milijardi dinara. Preko 3,2 milijarde evra leži u tim preduzećima, tim pravnim licima. Njima je onemogućen rad, država nema nikakve koristi. Predlogom zakona kažete da ćete to pustiti u postupak tek nakon godinu dana. Šta to znači? Ponovo će ta sredstva biti blokirana, opet će to ući u određeni stečajni postupak i ova država, koja je u teškom deficitu, nikada neće videti sredstva od tih pravnih lica. Još je tragičnija situacija kada je u pitanju privatizacija. Posebno moramo ukazati na jednu pojavu... To nije samo pojava, to je toliko učestalo da treba da zabrine državne organe, jer vas to ništa ne brine. Privatizovana preduzeća se namerno zadužuju i prezadužuju, i bankarskim kreditima i svim mogućim sredstvima dovode se u poziciju nelikvidnosti, posle toga nesolventnosti; odlaze u stečajni postupak; oni koji su izvršili privatizaciju sva sredstva, svu aktivu iz tih pravnih lica prebacuju na svoja matična preduzeća i na taj način vrše kriminal. Vi to znate, a ne činite ništa da tu pojavu sprečite. Tajkuni koji su kupili na desetine preduzeća u privatizacionim postupcima, pa čak i privatizacijama iz stečaja, glavni su nosioci te pojave. Ali, to su vaši partijski članovi, to su ljudi koji biraju Vladu; oni se i hvale da su oni bili kreatori određenih rešenja u Vladi. To su ljudi koji finansiraju vaše stranke, to su ljudi koji vuku glavne poteze u političkom, ekonomskom i finansijskom životu. Oni čine to. Vi ne činite ništa da to otklonite. Navedite mi jedno preduzeće koje ste sprečili, ili matično ili ono koje je kupljeno u privatizaciji. Koje ste sprečili? Idemo sada na konkretne podatke. Juče sam u toku rasprave spomenuo preduzeće „Janko Lisjak“, koje je u postupku restrukturiranja. Ovo nije baš bliska materija, ali preduzeće je bilo i u postupku privatizacije od 2000. godine; dovedeno je do ruba propasti. Od 2.700 radnika, u toku prošle godine u radnom odnosu je bilo 600 radnika, danas je to 150 radnika. Postupak restrukturiranja sprovodi Agencija za privatizaciju, a vi iz Ministarstva direktno vršite nadzor i kontrolu rada ove agencije, ne činite ništa da se postupak restrukturiranja ubrza. Oni imaju... Vrednost njihove imovine je 22 milijarde evra, po proceni koja je izvršena pre godinu dana. Njihove obaveze su dve milijarde. Završavajte taj postupak, ali vama ne odgovara završetak tog postupka. Zašto? Zbog toga što želite namestiti to preduzeće nekom od tajkuna. Pominje se Mišković, koji je trebalo da kupi za 600.000.000 evra, međutim, nije to učinjeno. Verovatno želi da još obezvredi to preduzeće i tek onda da ga kupi. Samo da vam spomenem kolika je vrednost te imovine, kroz materijalna dobra: 17 hektara građevinskog zemljišta u građevinskoj zoni Beograda; 1.400 metara kvadratnih na luksuznoj lokaciji u Despota Stefana; 5.000 metara kvadratnih radionica i sličnog poslovnog prostora; 5.000 metara kvadratnih proizvodno-industrijskog prostora itd. To je vrednost te imovine. Sa radnicima sam razgovarao kao predsednik Odbora za industriju. Radnici otvoreno kažu – nemojte nam pomagati, nemojte nam davati mrvice, mi hoćemo našu imovinu, hoćemo da se ona proda, da namirimo ono što smo dužni prema državi i prema drugim dobavljačima. Želimo da radimo, imamo uslove, imamo opremu, imamo poslove koje ćemo ugovoriti. Dajte, molite itd. da ova agencija koja ne radi ništa, koja je kriminalizirana do kraja, dajte da nam omogući normalan rad. Ljudi traže rad. Zašto im to ne omogućite? Kad smo kod ovog preduzeća, samo jedan primer kako se vrše kriminalne radnje: naime, u postupku procene vrednosti imovine procenu je vršila konsultantska kuća „BC consulting“ iz Beograda i „Tomić i partner“ iz Beograda. Oni su izostavili poslovnu zgradu u novobeogradskom bloku 20 ukupne površine 6.000 metara kvadratnih. Ukupna vrednost ovog objekta je, po mišljenju onih koji su to uočili, preko pet miliona evra. Koga to briga, pet, šest, deset miliona evra. Dalje, u postupku privatizacije i procene imovine Svetozar Obrenović, stečajni upravnik u to vreme, naplatio je ukupno, pretočio je ono što ne sme po zakonu, jer ako se napravi ugovor između Agencije za privatizaciju... Naplatio je 3.316.630 dolara. Vidite, to je privatizacija, to su krađe, to je kriminal. Hvala vam.
Hvala, gospodine Buha. Zaključujem zajednički načelni pretres Predloga zakona o stečaju i Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika. Na osnovu člana 85. stav 1, prekidam današnji rad (čitam šta piše u Poslovniku) i zakazujem nastavak sednice za 15.00 časova. Hvala na saradnji.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, obaveštavam vas da je povodom razmatranja tačaka dnevnog reda od 27. do 30, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pored predstavnika predlagača Božidara Đelića, potpredsednika Vlade i ministra za nauku i tehnološki razvoj, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, predsednica Narodne skupštine, pozvala i Svetozara Čiplića, ministra za ljudska i manjinska prava, a takođe i Branku Totić, direktora Zavoda za intelektualnu svojinu, Mirelu Bošković i Mirjanu Jelić, pomoćnice direktora Zavoda za intelektualnu svojinu i Zoricu Gulas, šefa odseka u Zavodu za intelektualnu svojinu. Molim službu da omogući pozvanima na sednicu da uđu u salu i da učestvuju u radu. Prelazimo na zajednički načelni pretres 27 - 30. tačke dnevnog reda – PREDLOZI ZAKONA O ŽIGOVIMA, ZAŠTITI TOPOGRAFIJA INTEGRISANIH KOLA, PRAVNOJ ZAŠTITI INDUSTRIJSKOG DIZAJNA I AUTORSKIM I SRODNIM PRAVIMA Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o 27, 28, 29. i 30. tački dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to nisu učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Ujedno obaveštavam Narodnu skupštinu da su poslaničke grupe ovlastile da ih tokom rada na objedinjenom načelnom pretresu po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodna poslanica Jasmina Milošević – Poslaničku grupu SPS - JS, narodna poslanica Svetlana Stojanović – Poslaničku grupu DSS, narodna poslanica Gordana Pop-Lazić – Poslaničku grupu SRS i narodna poslanica Gorica Mojović – Poslaničku grupu Za evropsku Srbiju. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o žigovima, Predlogu zakona o zaštiti topografija integrisanih kola, Predlogu zakona o pravnoj zaštiti industrijskog dizajna i Predlogu zakona o autorskim i srodnim pravima. Da li predstavnik predlagača, ministar za ljudska i manjinska prava Svetozar Čiplić želi reč? Da. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, poznato je da prosperitetne države svoje ekonomije baziraju na znanju i razvoju nove tehnologije, što je u velikoj meri uslovljeno adekvatnom zaštitom prava pronalazača, autora i drugih stvaralaca. Društveni ambijent u kome su naučnici, umetnici, pronalazači i drugi autori nagrađeni za svoj rad i u kome se poštuje njihov stvaralački dignitet garantuje integraciju sa razvijenim svetom i predstavlja preporuku za strane investicije. Stepen zaštite intelektualne svojine i odnos društva prema ovom pitanju predstavljaju indikatore kulturne prosvećenosti i dosegnutog civilizacijskog nivoa određene države. Efikasan sistem zaštite podrazumeva jednostavno sticanje prava i njegovu efikasnu i stručnu sudsku i upravnu zaštitu. Samo takav sistem je koristan, kako za stvaraoce i privredne subjekte koji štite svoju intelektualnu svojinu, tako i za potrošače i društvo u celini. On doprinosi promovisanju pravedne tržišne utakmice i poštene trgovine, obezbeđuje povraćaj ulaganja i podstiče kreativnost i inovacije. Osnovna pretpostavka za stvaranje takvog sistema je usvajanje modernih zakona iz oblasti intelektualne svojine. Trenutno su pred vama četiri takva zakona: zakon o autorskim i srodnim pravima, zakon o žigovima, zakon o pravnoj zaštiti industrijskog dizajna i zakon o zaštiti topografija integrisanih kola. Što se tiče Predloga zakona o autorskim i srodnim pravima, njime se uređuju moralna i imovinska prava autora umetničkih, stručnih i naučnih dela, kao i takozvana srodna prava, prava interpretatora, muzičkih i filmskih producenata, radio i TV emitera i proizvođača baza podataka. Ova prava su garantovana na principima najviših međunarodnih standarda i u potpunosti su usklađena sa propisima EU. Zakonom je uređen i promet autorskih prava koji je od izuzetne važnosti za korišćenje autorskih dela i razvoj kulturne industrije, u koju spada izdavaštvo, kinematografija, muzička industrija, industrija softvera, digitalnih medija, zabave i slično. Ova industrija prisutna je i u našoj zemlji, a potencijal za njen dalji razvoj nesmunjivo postoji. Propisani su bitni elementi karakterističnih autorskih ugovora: izdavačkog ugovora, ugovora o predstavljanju i izvođenju, ugovora o preradi autorskog dela, ugovora o filmskom delu i ugovora o narudžbini autorskog dela. Predlog zakona sadrži odredbe o ograničenjima autorskog prava u javnom interesu, koje imaju za cilj da obezbede nesmetano informisanje javnosti o tekućim događajima, nesmetano odvijanje nastave ili korišćenje dela za lične, nekomercijalne svrhe. U cilju pomoći osobama sa posebnim potrebama, uvedena je posebna odredba na osnovu koje one mogu bez dozvole autora i bez plaćanja naknade da umnožavaju i stavljaju u promet autorska dela, ako ta dela ne postoje u obliku koji zahteva njihova posebna potreba i ako na taj način ne stiču ekonomsku korist. Najznačajnije izmene u odnosu na važeći zakon tiču se kolektivnog ostvarivanja autorskog i srodnih prava, gde je bilo mnogo problema u praksi. Prema važećem zakonu, kolektivne organizacije su samostalno, bez obaveza konsultovanja korisnika, određivale tarifu naknade za korišćenje autorskog i srodnih prava. Polazeći od masovnostikorišćenja ovih prava, potrebe uvažavanja interesa njihovih korisnika, predlogom ovog zakona uvedena je obaveza da organizacije svoje tarife formiraju u dogovoru sa korisnicima. U slučaju da dogovor izostane, organizacije će imati obavezu da se za mišljenje obrate Komisiji za autorska i srodna prava koju formira Vlada na osnovu javnog poziva. Imajući u vidu da je individualno ostvarivanje prava na naknadu proizvođača fonograma i interpretatora faktički nemoguće zbog obima i načina korišćenja ovih prava, Predlogom zakona je uvedeno obavezno kolektivno ostvarivanje ovih prava. Predlogom zakona regulisana je sudska zaštita od povrede autorskih i srodnih prava, a u odeljku koji propisuje kazne za privredne prestupe i prekršaje podignuti su iznosi kazni za navedene radnje. Tako će se, na primer, pravno lice koje neovlašćeno objavi kompakt disk kazniti kaznom od 100.000 do tri miliona dinara, a odgovorno lice kaznom od 50.000 do 200.000 dinara. Predlogom zakona vrši se usklađivanje sa odredbama važećeg zakona, sa Ustavom Republike Srbije, kao i sa razvijenom međunarodnom regulativom u ovoj oblasti. Što se tiče Predloga zakona o žigovima, ovaj zakon uređuje oblast zaštite znakova koji služe za razlikovanje robe i usluga u privrednom prometu. Radi se o propisu koji ima izuzetan značaj za poslovanje privrednih društava na domaćem i međunarodnom tržištu, jer utvrđuje pravila sticanja, korišćenja i zaštite žiga kao monopolskog prava iz sredstava legalne tržišne konkurencije. Poznato je da je vrednost čuvenih svetskih žigova, ali i pojedinih domaćih, nadmašila vrednost materijalnih dobara njihovih vlasnika i meri se milionima i milijardama evra. Stoga je veoma važno da se domaćim i stranim vlasnicima žigova garantuju prava usklađena sa najvišim međunarodnim standardima propisanim od strane Svetske trgovinske organizacije, Svetske organizacije za intelektualnu svojinu i EU. Cilj predloženog zakona je da se njime otklone uočeni nedostaci važećeg zakona i da se postupak priznanja žiga učini efikasnijim i jednostavnijim, uz što manje troškova. Predlog zakona o žigovima propisuje uslove za sticanje žiga, postupak sticanja i zaštitu žiga od povreda. Pored individualnog žiga koji pripada jednom subjektu, zakon propisuje uslove za sticanje i korišćenje kolektivnih žigova, koji služe za obeležavanje proizvoda više subjekata koji su organizovano povezani, kao i sertifikovanih žigova koji ukazuju da roba ili usluge poseduju određeni kvalitet. U pogledu sadržine prava, predloženi zakon proširuje ovlašćenja nosioca žiga. Prema važećem zakonu, nosilac žiga nema pravo da zabrani korišćenje žiga na sredstvima za obeležavanje robe ukoliko se ona ne nalaze na samoj robi. Stoga se uvoz krivotvorenih etiketa, nalepnica i zatvarača za flaše, ukoliko se ne nalaze na robi, ne smatra povredom žiga. Predloženim zakonom se otklanja navedeni nedostatak i propisuje se da nosilac žiga može da zabrani stavljanje zaštićenog znaka i na sredstva za obeležavanje robe. Predlogom zakona definisano je šta se smatra povredom žiga i propisan je postupak sudske zaštite tog žiga. Za razliku od važećeg zakona, predlogom se uvodi žalba protiv odluka Zavoda za intelektualnu svojinu. Time se ostvaruje dvostepenost kao osnovni princip upravnog postupka i postiže efikasnija upravna kontrola nad zakonitošću odluka ovog zavoda. Predloženim zakonom stvaraju se uslovi za pošteno korišćenje žiga u privrednom prometu, kao i za efikasno suzbijanje krivotvorenja. Predlog zakona o pravnoj zaštiti industrijskog dizajna garantuje vlasnicima dizajna isključiva monopolska prava na korišćenje registrovanog dizajna, kao i pravo da spreče njegovo neovlašćeno kopiranje i imitiranje. Industrijskim dizajnom se štiti estetski izgled proizvoda koji proizvod čini privlačnim i dopadljivim za kupce, te, kao i žig, predstavlja veoma značajno poslovno dobro većine preduzeća. Predloženi zakon, kao i drugi zakoni iz oblasti intelektualne svojine, reguliše uslove i način sticanja zaštite za industrijski dizajn, određuje šta se smatra povredom prava i uređuje sudsku zaštitu. U odnosu na važeći zakon, predloženi zakon sadrži preciziranje određenih definicija, kao i promenu termina „dizajn“ u „industrijski dizajn“, čime se adekvatno označava njegova namena. Kao i Predlogom zakona o žigovima i ovim zakonom se uvodi žalba na odluke Zavoda za intelektualnu svojinu koji odlučuje u prvom stepenu o ispunjenosti uslova za zaštitu industrijskog dizajna. Adekvatna zaštita industrijskog dizajna je neophodna kao garancija fer tržišne utakmice u našoj državi. Napokon, Predlog zakona o zaštiti topografija integrisanih kola – ovim predlogom realizujemo obavezu koju imaju sve države članice Svetske trgovinske organizacije po Sporazumu o trgovinskim aspektima prava intelektualne svojine, kao obavezu da zaštite topografiju integrisanih kola. Obavezu pružanja zaštite propisala je za svoje članice i Evropska unija Uputstvom Saveta ministara iz 1986. godine. Predmet zaštite topografija su komponente koje se ugrađuju u satelite, rakete dalekog dometa, računare sa velikom memorijom, inteligentne mašine, robote i sl. Zakon propisuje uslove za zaštitu topografije, postupak zaštite, ograničenje prava radi ličnog korišćenja topografije i korišćenja u svrhe nastave, promet prava i zaštitu od povrede prava. Predloženim zakonom obezbeđuje se zaštita topografija integrisanih kola, način, koji je usklađen sa svetskim standardima, što predstavlja preduslov za transfer i primenu integrisanih kola na teritoriji Republike Srbije i za tržišnu konkurenciju u ovoj oblasti. Predložena rešenja imaju za cilj postizanje razvoja domaće topografijeintegrisanih kola, što ima direktan uticaj na naučni i tehnološki razvoj naše države. Predlogom zakona o topografiji integrisanih kola vrši se usklađivanje ove materije sa Ustavom Republike Srbije. Cenjene poslanice i poslanici, verujem da će usvajanje predloženih zakona biti još jedan značajan korak ka dostizanju standarda modernih evropskih država. Činjenica da donosimo i ove zakone zapravo govori o tome da Republika Srbija, čim ima potrebu da ih donese, jeste moderna, savremena evropska država. Hvala vam.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč, Odbora za nauku i tehnološki razvoj i Odbora za evropske integracije? Predsednici ili izvestioci, ako ih ima? (Ne.) Da li narodni poslanici koji su na sednici Odbora za nauku i tehnološki razvoj i Odbora za evropske integracije izdvojili mišljenje žele reč? Narodni poslanici Srboljub Živanović, Marko Milenković, Milorad Buha, Sreto Perić i Momir Marković? (Da.) Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo još jednog u nizu loših i neprimenjivih zakona. Da nije tako, danas bi potpredsednik Vlade Božidar Đelić, koristeći ovo što je danas gospodin Milivojević rekao, došao ovde i onako slavodobitno – ajmo, hajde; sećate se, još pre dve godine je bilo – ajmo u Evropu. Ne bi ministru Čipliću uvalili ovaj vruć krompir da on poslanicima odgovara na vrlo neugodna pitanja povodom sva četiri zakona. Da ovaj zakon nije primenjiv govori to da ima 89 članova zakona i 35 strana obrazloženja. Što lošiji zakon, to veće obrazloženje. Očekivao sam da i ove dve prazne strane u ovoj svesci koja je Predlog zakona budu popunjene, međutim, izgleda da im je nestalo ideja šta još da napišu. Idemo redom. Jedina razlika između ovog zakona, zakona o žigovima, i onog prethodnog je što se briše Srbija i Crna Gora i upisuje se Republika Srbija. To ste mogli, ministre – naravno, ne kritikujem vas, kritikujem onog ko je trebalo da dođe ovde i da nam obrazlaže, dakle, gospodina Đelića – to ste mogli u Zakonu o izmenama i dopunama da izbrišete u tih desetak članova, gde se nalazila Srbija i Crna Gora, i da mnogo brže, lakše i jednostavnije završimo posao. Nije morao da se prepisuje ceo onaj zakon, jer mnogi su članovi, gotovo svi članovi, od velikog slova pa do tačke na kraju člana, prepisani. Mislim da je ovde rađen uzaludan posao. Sve to se moglo sa manje papira, manje para, manje angažovanja i manje trošenja vremena i vas iz Vlade, a i nas u Narodnoj skupštini. On kaže – usaglašavanje zakona sa zakonima članica Evropske unije. Voleo bih da vidim gde su sve ta usaglašavanja. Kad uzmem stari i novi zakon, pa ih uporedim, vidim da osim ovoga što sam rekao ima vrlo malo tih usaglašavanja i vrlo malo razlika. Šta je žig? Zaštitni robni ... Svaka firma koja stvori brend, žigom štiti taj svoj proizvod, da ne bi mogao da bude falsifikovan ili da oni koji falsifikuju eventualno snose žestoke sankcije. Da li ste prilikom privatizacije onolike imovine koju je imala država Srbija vodili računa o tome da kada prodajete ne prodajte samo fabriku, samo tri ili 33 hektara placa, samo mašine, nego da u mnogim slučajevima prodajete upravo i taj zaštitni znak, upravo taj žig, koji donosi... Ministar Čiplić je rekao da je u stvari jedna od najvećih vrednosti upravo to, taj žig pod kojim će roba sutra ići na tržište. Mislim da je od svih privatizacija koje znam jedino Apatinska pivara u cenu prodaje uračunala i taj žig i danas „Intergrup“ pod tim žigom, pod tim zaštitnim znakom, prodaje apatinsko pivo širom Evrope. Da vas podsetim na nelogičnosti koje su se dešavale upravo kod „Intergrupa“, ali i kod drugih pivara. Recimo, Crnogorci su prodali Nikšićku pivaru sa zaštitnim znakom Nikšićke pivare. Pošto je čovek kupio pivare po celoj istočnoj Srbiji, odnosno po celom istočnom Balkanu, kada su štrajkovali on im je rekao – dobro, u redu, ja ću „nikšićko pivo“ da pravim u svojoj pivari u Rumuniji. Dakle, kupio je pravo na brend, kupio je pravo na žig i sa tim žigom kupio je i pravo da taj svoj proizvod proizvodi gde hoće i da ga plasira tamo gde ima razloga. Ostalo mi je još vrlo malo vremena, pa neću, ali ćemo posle po amandmanima. Srpska radikalna stranka je podnela popriličan broj amandmana, pa ćemo posle po amandmanima o ovome. Hvala.
Pre nego što pitam sledećeg narodnog poslanika koji izdvaja mišljenje, obaveštavam vas, na osnovu člana 85, da ćemo danas raditi posle 18.00 časova; nastavićemo pretres tačke koja u tom trenutku bude bila na dnevnom redu, međutim, ne posle 19.00 ili 19.15 časova, najviše 19.30 časova. Da li još neko od narodnih poslanika koji su izdvojili mišljenje želi reč? Ako da, molim vas da se registrujete u elektronskom sistemu za glasanje. (Ne.) Narodni poslanik Srboljub Živanović. Izvolite.
Hvala. Izuzeo sam svoje mišljenje o donošenju ovog zakona, a to je zakon o autorskim i srodnim pravima, zbog toga što je došlo do mnogih nejasnoća koje se provlače kroz članove ovog zakona. Prvo moram reći da su poseban sastanak sa matičnim odborom, Odborom za nauku i tehnološki razvoj, zakazala mnoga udruženja, gde su navela mnoge manjkavosti prilikom izrade ovog zakona. Pokušaću da iznesem koje su sve to manjkavosti koje su se javile pri izradi ovog zakona. Po mojim informacijama, OPFS - Organizacija proizvođača fonograma Srbije dobila je dozvolu od Zavoda za intelektualnu svojinu da može kao reprezentativno udruženje proizvođača obavljati poslove iz ove oblasti i time doprineti rešenju haotičnog stanja što se tiče diskografije. Preko nje su uključeni i autori određenih dela, izvođači, tj. interpretatori, korisnici fonograma, proizvođači i emiteri, tj. radio i televizija. Ovaj zakon je potreban da bi se koliko-toliko uveo red u ovoj oblasti jer se ovde u muzičkoj industriji obrće veliki novac, a dugogodišnji problem je što taj novac uzimaju svi drugi, a najmanje, ili čak nikako, oni koji su ga zaradili i kojima on zaista pripada. U ovom zakonu se isključivo pominju postojeće organizacije koje su registrovane kod Zavoda za intelektualnu svojinu, a nigde se ne daje mogućnost da akteri u ovoj oblasti mogu biti i druge organizacije za koje se opredeli većina. To znači da organizacije koje ne posluju po određenim zakonskim pravilima gube tu dozvolu. Znamo da Zavod za intelektualnu svojinu daje dozvolu za rad određenoj organizaciji, znamo da nadgleda rad te organizacije i oduzima dozvolu. Kako je moguće da organizacija kao što je OPFS (to je organizacija diskografije) naplaćuje već tri godine po Srbiji novac, u svoje ime i ime izvođača i drugih učesnika iz ove oblasti i vrši raspodelu tog novca po samo njima znanim kriterijumima? Ova organizacija ima pet članova, upravni odbor, i znamo da skupština ima šest. Gospođo Branka, vi ste vršilac dužnosti direktora Zavoda za intelektualnu svojinu i vi ste dobili ovaj materijal 19. 04. 2007. godine, u kome se decidno traži oduzimanje dozvole za obavljanje delatnosti organizaciji za kolektivno ostvarivanje i zaštitu prava proizvođača fonograma. Vidite da ovde u upravnom odboru sedi pet ljudi, a u skupštini se isti ti ljudi pojavljuju. To su Maksa Ćatović, Branislav Stojanović, Bane Lav, Aleksandar Saša Popović, Ognjen Uzelac iz PGP-RTS, koji je smenjen zato što je kritikovao rad ove fonografske institucije. Takođe, imenovani su i drugi: to je Petar Đurić, a na njegovo mesto je imenovan Slobodan Loka Nešović. Svi se ti ljudi nalaze u skupštini. Interesuje me kako je moguće da isti ljudi budu u upravnom odboru i u skupštini? Verovatno ćete to vi kasnije objasniti. Novac se ubira po Srbiji, 90% paušalno. Na terenu su njihovi ljudi, koji za njih uzimaju novac od svih onih koji koriste radio ili kasetofon u frizerskim salonima, kafićima, restoranima, bakalnicama; taj novac na neki način paušalno uzimaju. Samo 10% radio-stanica plaća tu tzv. košuljicu, koju bi morali da imaju svi emiteri kako bi znali čije delo izvode tog dana; navodno, po takvoj evidenciji se novac isplaćuje onima kojima pripada. Dame i gospodo, samo ću još kratko reći da je samo ova organizacija OPFS 2007. godine ubrala 159.000.000 dinara, što je preko dva miliona evra. Pet godina puta dva miliona evra, to je deset miliona evra. Gde je još i SOKOJ? Gde je sav taj novac koji je podeljen i kako se deli, to je pitanje koje Zavod za zaštitu intelektualne svojine mora da reši, da ovakvim organizacijama oduzme dozvole i slučaj preda nadležnim organima na rasvetljavanje. Hvala vam.
Da li još neko od narodnih poslanika koji su izdvojili mišljenje želi reč? Ako da, molim vas da se registrujete u elektronskom sistemu. (Ne.) Da li žele reči predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa, po redosledu od najmanje ka najvećoj: Poslanička grupa PUPS? (Ne.) Poslanička grupa manjina? (Ne.) Poslanička grupa Nova Srbija, da li želite reč? (Ne.) Poslanička grupa LDP? (Ne.) Poslanička grupa SPS-JS? (Ne.) Poslanička grupa Napred Srbijo? (Ne.) Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica? (Da.) Reč ima narodna poslanica Svetlana Stojanović.
Poštovani narodni poslanici, zakon o autorskim i srodnim pravima, zakon o industrijskom dizajnu, zakon o žigovima i zakon o zaštiti topografije integrisanih kola spadaju u oblast kulture u najširem smislu. Za kulturu u užem smislu nismo učinili ništa. Doneli smo Zakon o kulturi, koji nema mehanizme kojima bi štitio nacionalnu kulturu, unapređivao je, omogućio joj da se razvija i da postane motor ekonomskog razvoja zemlje, izvozni proizvod, industrija. Usvojili smo Zakon o informisanju koji ubija javnu reč. Ako glasilo objavi nešto što se jednom ministru ne dopadne, preti mu kazna od dvadeset miliona dinara i može da stavi ključ u bravu. Usvojili smo i menjali Zakon o radiodifuziji, ali nismo u stanju da izaberemo članove Saveta RRA koji bi za vladajuću koaliciju bio najbolji. Sada raspravljamo o zakonima koje je Skupština Srbije i Crne Gore već usvojila 2004. godine, a na dnevnom redu nemamo one zakone na koje nas Ustav obavezuje da ih donesemo i postavljen nam je rok za to - 31. decembar 2008. godine, a sada je novembar 2009. godine. Nemamo zakon o Narodnoj skupštini. Ako ministar finansija zavrne slavinu, ovaj visoki dom prestaje da radi, jer nema svoj budžet. Zašto ponovo raspravljamo o zakonima koje već imamo, a ne raspravljamo o onima koje nemamo, a na koje nas Ustav obavezuje da ih donesemo? Da krenemo redom. Novi zakon o autorskim i srodnim pravima donosimo, takoreći, isključivo da bismo rešili jedan praktični problem koji se pojavio u primeni Zakona iz 2004. godine. Organizacije koje štite prava autora masovno slušane muzike jednostrano su razrezale tarife korisnicima. Korisnici su kafići, diskoteke, hoteli, frizerski saloni itd. Oni su nezadovoljni nametnutim haračem, a autori, kompozitori i interpretatori nezadovoljni su naknadama koje im pripadaju u ovakvoj zaštiti. Novina koju ovaj zakon predlaže je da se autorska prava ove vrste naplaćuju kolektivno. Takođe mislim da je to jedino moguće rešenje. Uvodi se jedinstvena tarifa za korisnike masovno slušane muzike. Do te jedinstvene tarife treba doći dogovorno; ako se ne dođe, zakon je predvideo i institut komisije koja će tu jedinstvenu tarifu utvrditi. Mehanizam zaštite autorskih prava za dela koja se beleže na nosačima zvuka i slike, a to su, osim muzike, film i TV emisije, veoma je složen u ovom zakonu i njemu je posvećena većina od preko 220 članova. Ne nipodaštavam problem, naprotiv, smatram da je vrlo ozbiljan i da se protiv piraterije moramo boriti, međutim, autori čija se dela po svojoj prirodi ne beleže na nosaču zvuka i slike neće dobiti leks specijalis, kakav je zakon o autorskim pravima u odnosu na Zakon o obligacionim odnosima; njima ostaje samo Zakon o obligacionim odnosima, te neka dobro paze kakve ugovore zaključuju. Čak ni sva dela koja se beleže na nosače zvuka i slike ovim zakonom neće biti zaštićena. Umetnička ili klasična muzika retko se pušta po kafićima, diskotekama i frizerskim salonima. Hoćemo li za slike utvrditi jedinstvenu tarifu po kvadratnom santimetru platna? Knjige se ne beleže na nosače zvuka, one se štampaju i prodaju po knjižarama, a knjižara gotovo da više nema. Kako je moguće da se zakon o autorskim i srodnim pravima ne bavi autorima koji jedva preživljavaju upravo zato što njihova autorska prava nisu zakonom zaštićena? Kultura treba i može da donese novac kada se za to stvore uslovi, što smo mi ovim Zakonom o kulturi propustili da učinimo. Osim što se ovaj novi zakon o autorskim i srodnim pravima odnosi na ograničenu oblast autorskih prava, on ima još manjkavosti. Definicija autora je deklarativna i uopštena. Problematično je definisano ko se sve smatra autorom dela u čijem nastajanju učestvuje više stvaralaca. Da li je scenograf, na primer, koautor ili autor filmskog ili pozorišnog dela? Naravno, autor je, samo što nije jedini. Kako producent može biti autor, kako se zakonom tvrdi? Ne može, koliko god novca da je uložio. Može biti samo nosilac autorskih prava. Dokle se protežu autorska prava u delu koje se zove knjiga? Pisac, književni prevodilac, lektor, izdavač? Ničega od toga nema u ovom zakonu. Zakon je terminološki neusklađen. Na početku se koristi termin autor, zatim se proširuje na autora i koautora, da bi se na kraju uveo termin - autor i nosilac autorskih prava. Osim toga, napisan je tako da svi autori moraju biti živi da bi štitili svoja prava. Autorstvo je, naravno, neotuđivo, ali u zaštiti autorskih prava postoji autor i postoji nosilac autorskih prava, pravno ili fizičko lice kojem autor pristane da ustupi, preciznije, proda svoja prava na neko određeno vreme – godinu dana, pet godina ili zauvek. Autor može i zadržati svoja prava potpuno za sebe, ukoliko onaj koji objavljuje delo (izdavač, diskografska kuća itd.) pristane na tako nešto. Kada autor više nije među živima, nosioci autorskih prava su njegovi naslednici. Doslednija primena termina „nosilac autorskih prava“ možda bi proširila područje primene ovog zakona o autorskim pravima i srodnim pravima. Da zaključimo ovaj deo koji se odnosi samo na ovaj zakon. Zakon o autorskim i srodnim pravima je koncepcijski loš i nije se mogao amandmanima popraviti, osim u delu koji jedino ima ambiciju da reguliše, u domenu dela zabeleženih na nosačima zvuka i slike koja se masovno iskorišćavaju (ovo „iskorišćavaju“ je termin iz zakona), koja, samim tim, donose veliki novac. Nemam ništa protiv toga da umetnost donosi novac, naprotiv, ali za to je bilo potrebno stvoriti uslove, što smo propustili da učinimo kada smo doneli krovni ili temeljni Zakon o kulturi. Novi zakon o zaštiti industrijskog dizajna napisan je radi adekvatne primene Prelaznog sporazuma o trgovini i trgovinskim odnosima sa EU i harmonizacije pravne zaštite industrijskog dizajna sa uputstvima i uredbama EU; koristi tekovine zakonodavstva EU u ovom domenu, kao i rešenja do kojih je došla Svetska trgovinska organizacija i propisala ih za svoje članice. U odnosu na postojeći zakon iz 2004. godine, ovaj novi nam donosi izmene terminološke prirode. U skladu sa uputstvima i uredbama EU, u zakonu se više ne koristi termin „pravo na dizajn“, već „industrijski dizajn“. Nemam ništa protiv. Na ovakva usaglašavanja Srbija je obavezna prema SSP, zaključenom sa EU, koji savesno i usrdno jednostrano primenjujemo, na sopstvenu štetu. Dizajn koji se štiti mora biti pogodan za industrijsku i zanatsku primenu. U 2008. godini imali smo ukupno 504 zaštićena dizajna ove vrste, od toga 37 stranih, 116 domaćih, a po osnovi Haškog aranžmana 351. Da li mi predloženim zakonom štitimo pretežno strani industrijski dizajn, a domaći samo uzgred? I zakon o žigovima takođe donosimo radi terminološkog usklađivanja i harmonizacije sa uredbama Evropske unije. Prilikom predlaganja osnovnih instituta predlagač se rukovodio rešenjima Svetske trgovinske organizacije, kao i prethodnim zakonima. Šta tu još dodati, kada su pametniji i razvijeniji od nas sve to već dobro promislili? U ovoj grupi od četiri zakona o kojima je rasprava objedinjena meni je omiljeni zakon o zaštiti topografije integrisanih kola. Reći ću i zašto. U obrazloženju zakona doslovno piše: „U našoj zemlji za sada ne postoji široka proizvodnja visokosofisticiranih proizvoda iz domena integrisanih kola u kojima se primenjuje topografija integrisanih kola, zbog čega do sada nije bilo podnetih prijava za zaštitu topografije integrisanih kola. Proizvodi u kojima su komponente povezane topografijom integrisanih kola ugrađuju se u satelite, rakete dalekog dometa, računare sa velikom memorijom, pejsmejkere i slično.“ Kraj citata iz obrazloženja. Nije važno što mi takve duhovne izume nemamo, jednog dana ćemo imati; važno je da prvo imamo zakon, zbog stranih patenata, naravno. Rasprava o 58 tačaka dnevnog reda, koju upravo vodimo, zabaviće građane koji prate rad Narodne skupštine. Možda neće primetiti da su nezaposleni i gladni. Hvala.
Da li reč želi ovlašćeni predstavnik ili predsednica Poslaničke grupe G 17 plus? (Ne.) Ovlašćena predstavnica SRS, Gordana Pop-Lazić ima reč.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, vi ste uvek dobrodošli u parlament i vi ste svakako po pitanju ovih zakona merodavni, kao bivši sudija Ustavnog suda i istaknuti pravnik (tada ste bili kao nestranačka ličnost u Ustavnom sudu), ali ne pratite ovu oblast i pretpostavljam da ne znate koji su problemi u sprovođenju dosadašnjeg zakona. Zaista mislim da je greška Vlade što nam nije poslala u parlament ministra koji bi morao da prati ovu oblast. Vi ste zaduženi za praćenje jedne sasvim druge oblasti i pretpostavljam da ste za to mnogo kompetentniji. Šta je, tu je. Pored vas je i direktor Zavoda za intelektualnu svojinu. Vidi se da su ovaj zakon oni radili i pretpostavljam da će vam asistirati kada su u pitanju pitanja koja ćemo vam postavljati. Srbija već 84 godine ima Zavod za intelektualnu svojinu. Mi smo, preko Kraljevine Srbije, jedna od 11 zemalja osnivača Pariske unije, još davne 1883. godine. Prošlo je 89 godina od prve Uredbe o industrijskoj svojini. Nije ova oblast nešto što je za nas novo, ali je pitanje kako se država i društvo prema intelektualnoj svojini uopšte odnose. Nažalost, kao što vidite, ni Vlada, a ni parlamentarci se ne odnose sa dužnom pažnjom prema ovom pitanju; Vlada samim tim što nije poslala ministra koji bi morao da prati ovu oblast. Donose se neki zakoni koji su praktično okvirni, sistemski za ovu materiju. Njegov bi interes trebalo da bude da je ovde, ali pretpostavljam da je otišao sa Borisom Tadićem u Italiju. Vi niste imali tu sreću. Trećina Vlade nam je sad u inostranstvu, takoreći u egzilu. Vidite, ni gospoda poslanici se ne javljaju da govore o ovom zakonu, čak ih nema prijavljenih na ovoj listi, nakon što budu govorili predstavnici poslaničkih grupa – prijavljeno je sedam poslanika Srpske radikalne stranke i još dva poslanika drugih poslaničkih grupa. Ne shvata se ozbiljnost ovih zakona. Veliki je krug lica zainteresovanih za ovaj set zakona. To su, pre svega, vlasnici ili titulari intelektualne svojine, recimo da je njih najmanji broj, a zatim i veliki broj onih... Odmah ću da kažem, pošto ću uglavnom govoriti o Predlogu zakona o autorskim i srodnim pravima, a moje kolege će posle govoriti o drugim zakonima, to je 120.000 vlasnika privrednih subjekata, vlasnika lokala u kojima se obavlja neka delatnost, u kojima se sluša, recimo, muzika. Ako me građani Srbije slušaju, predlažem im da saslušaju do kraja, jer će shvatiti da smo u stvari svi mi koji uđemo u bilo koji objekat u kome čujete muziku na neki način zainteresovani za ovaj predlog zakona, jer svi ti ljudi koji imaju pekaru, prodavnicu mešovite robe, frizerski salon, obućarsku radnju, a puštaju muziku, moraju da plate taksu za tako nešto. Oni, naravno, to moraju da prevale na nas, korisnike njihovih usluga, pa onda mi kod frizera ne platimo šišanje 600 dinara, nego malo više, jer on treba da plati 30.000 godišnje, recimo, zbog toga što pušta muziku na nekom nosaču zvuka u svom lokalu. Ovi zakoni, barem što se toga tiče, i te kako intrigiraju sve nas. Da li to treba da bude tako? Posle ću objasniti zašto mislimo da ne treba da bude tako. „Pesma nas je održala, njojzi hvala“, pa sad, ko hoće da peva, neka peva. Ne sporim da je problematika koju ovi zakoni tretiraju veoma važna, jer se naša država i naše društvo uopšte bahato odnose prema intelektualnoj svojini. To sam objasnila, evo i slikovito, a sećate se da smo doneli Zakon o administrativnim taksama, gde smo znatno (odnosno, poslanička većina je tako odlučila) povećali takse, recimo, za registraciju patenata. Evo, tu vam je direktorka Zavoda za intelektualnu svojinu. Verovatno zna koliko je patenata prijavljeno ove godine. Koliko znam, koliko sam mogla da dođem do podataka, samo 20, svi fakulteti, instituti, evo, i pojedinci, i da je to znatno manje nego prethodnih godina. Šta to znači? Ako neko mora da plati, sada ne mogu tačno da se setim, ali mislim da je bilo 40.000-50.000 da bi prijavio, zaštitio neko patent, on to mora da učini ove godine, i iduće godine i one naredne, inače njegov patent postaje opšte dobro, koje svako može da koristi, i nema više tu zaštitu. Da li smo na taj način praktično mnoge ljude onemogućili da zaštite svoju intelektualnu svojinu? Jesmo, i tada smo o tome i te kako govorili, ali nije imao ko da nas čuje. Neki od ovih zakona doneti su 2003, 2004. i 2005. godine i evo novih predloga zakona. Samo u ovom zakonu o autorskim i srodnim pravima skoro 90% materije ostalo je nepromenjeno. Moje kolege koje su izdvojile mišljenje na nadležnom odboru pitaju i ja postavljam to pitanje – zašto ste pribegli donošenju novih zakona ako je moglo da se ide kroz izmene i dopune zakona? Ponavljam, stvarno ne sporim važnost ovih zakona, ali u ovoj državi ima mnogo, mnogo važnijih stvari o kojima treba da se govori, pre svega, o ovom sporazumu Cvetković - Čanak, umesto Cvetković - predstavnici poslaničkih grupa u ovom parlamentu. Tu naravno mislim samo na parlamentarne stranke koje su bile na izborima, a ne na one koje su to samo voljom poslaničke većine i čiji lider danas peče dunjevaču, jer je prevrela u buretu, pa ne može da se čeka da se rakija ispeče. Naravno, tu je i problem rasrbljavanja Republike Srpske i donošenje statuta Vojvodine i otvaranje mogućnosti za neku buduću secesiju. Sve je to ono o čemu bismo mi želeli da razgovaramo u nekim drugačijim, boljim okolnostima, gde bi pozicija i opozicija zaista razgovarale, jer parlament jeste za sučeljavanje stavova. Nažalost, mi nemamo sa kim da sučelimo stavove jer je pozicija nezainteresovana. Ona je tu samo kada treba da izglasa zakon. Zato predlažem, u ime poslaničke grupe, prihvatam i da preuzmem na sebe odgovornost za to, da promenite Poslovnik, da ukinete pravo da govorimo o zakonima, da podnosimo amandmane; donesite tih 400 kilograma zakona koje treba da donesete da biste se uskladili sa zakonima Evropske unije; završite to u dva-tri dana, koliko vam treba da ispritiskate dugmiće, pa da onda krenemo da se bavimo ovim pitanjima koja su za nas od vitalnog značaja, pre svega mislim na ekonomiju Srbije i na dugoročnu viziju kako ta ekonomija treba da izgleda. Dakle, svi ovi zakoni o kojima danas razgovaramo donose se radi zaštite, trebalo bi da se donose radi zaštite prava autora, interpretatora, ostalih titulara prava intelektualne svojine, a ne radi organizacija koje bi trebalo da ih štite. Kažete – zbog potrebe preciziranja pojedinih zakonskih rešenja, pre svega u delovima pod nazivom „kolektivno ostvarivanje“ i „srodna prava“. Smatram da ste iz ovih razloga mogli da predložite izmene i dopune zakona. Međutim, šta je problem za vas? Problem je način formiranja tarife organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih i srodnih prava. Novi zakon obavezuje organizaciju da tarifu određuje kroz pregovore sa korisnicima, a ne da ona bude izraz volje samo jedne strane, kako je to do sada bilo, pa sad jedan od onih 70 - 80 inspektora, tašna, mašna, uđe u neki frizerski salon... Imam ovde čak i jedan zapisnik, dobila sam ga od svog frizera kod koga idem. Pitala sam ga – je l' dolaze ovi kod vas, da li vi to stvarno plaćate? Prosto nisam mogla da verujem da se to dešava. Kaže – da je jedan, nego ih ima dva-tri; ima nekoliko tih organizacija kojima moram godišnje da platim. Onda oni ošacuju koliko tu ima stolica, pa naplate odokativno koliko misle da treba. Hajde što oni to naplate, možda to nije ni tako veliki problem, ali za koga naplate? Gde idu te pare? Da li autori i izvođači dobiju nešto od tih para? Vi verovatno ne komunicirate sa njima, ali prenesite gospodinu Đeliću – neka pitaju umetnike koliko oni to godišnje dobijaju, autori muzike koja se najčešće sluša, izvođači koji se najčešće slušaju, ono „hit hitova“. Više nema one „zlatne ploče“ itd. Nema tih para nigde. Tu se ogroman novac vrti i ogroman je kriminal; moram da kažem, delimično, svesno ili nesvesno, pod pokroviteljstvom Zavoda za zaštitu intelektualne svojine, jer bi Zavod morao da kontroliše te organizacije kako rade, u čije ime rade. Došli smo čak i do nekih podataka, nekako se informacije sudaraju sa nama, da jedna od tih organizacija, a zove se OFPS, recimo, pozajmljuje nekih četrnaest miliona jednoj firmi koja je članica tog OFPS-a, privatnoj agenciji koja dovodi ove strane pevače i organizuje ovde neke koncerte. Odakle joj pravo na tako nešto, da li se tu plaćaju porezi ili ne plaćaju, to niko živi ne zna. U stvari, hoću da potenciram da novac ne dolazi do onih čija se prava štite i da ni ovim predlogom zakona vi to niste uspeli da prevaziđete. Pokušaj postoji, jer vidi se da zakon donosite samo zbog njih, samo zbog fonograma. Ne znaju svi građani šta je fonogram, pa sad moram to da objasnim. To je nosač zvuka, bilo da je ploča, bilo da je kaseta, bilo da je CD. Kad proizvođač tog fonograma proizvede taj proizvod, kao kad neko proizvede ovu olovku, on je stavi na tržište i proda, on zaradi na tome nešto, ali sad zbog toga što neko to koristi on hoće da zaradi još nešto. To vam je kao kada obučete nešto firme „Versaće“ na sebe, prošetate ulicom, platili ste tu firmu o-ho-ho i sad vas sretne neko iz „Versaćea“ i kaže – o, naš model, morate da platite još ovoliko, na drumu ili na ćupriji, zato što nosite ovaj model. To vam je upravo to. Sada je mnogo važniji taj koji je štampao neko umetničko delo, bilo da je film, bilo da je muzika, nego onaj koji je to stvarao ili ko to izvodi. On ima veća prava i ubira veća sredstva, nego on. Dakle, mi smo pokušali da suzbijemo pirateriju i preko Krivičnog zakona i mislim da je to uspešno suzbijeno i da se suzbija. Zašto sada dajemo mogućnost da oni koji samo štampaju taj proizvod, odnosno nasnimavaju neko umetničko delo ostvaruju toliki prihod? To je nešto nečuveno. A nemaju nikakav metod da posle taj novac koji uberu... Tu se radi o ogromnim parama. Recimo, samo jedna od ovih organizacija koje štite prava izvođača i autora za poslednjih pet godina je ubrala deset miliona evra. Gde su te pare, ako se nisu vratile, u većem delu, onima kojima je trebalo da budu vraćene? Pitajte bilo kog umetnika koliko je ove godine dobio para od toga što se njegova muzika stalno „vrti“ na radiju, televiziji ili u tim objektima. Mi smo principijelno protiv toga da se uopšte naplaćuje bilo kakva taksa u objektima gde se sluša muzika. Nekada je bilo ono – platite dinar za muziku, ali kada je živa muzika, pa vam to konobar naplati u restoranu. Ali, izvinite, da u pekari i u frizerskom salonu, zbog toga što neko, recimo, stalno pušta jedan te isti CD, neko hoće da sluša Mocarta, vi morate da platite i Mocarta... Kome će posle te pare da idu? To je potpuno iluzorno. Govorim o tome ovako plastično zbog toga što mislim da su naši umetnici i stvaraoci zakinuti, možda zbog toga što je tržište ovako malo, a njih mnogo, različitog kvaliteta, naravno; kako kažu, mala bara, a mnogo krokodila. Oni ne dobijaju ništa, ili vrlo malo. Sad neko onako odokativno ili po tome koliko je ko štampao ove godine tih fonograma, nosača zvuka... Recimo, „Grand produkcija“ je najviše štampala i oni će da dobiju najviše, mislim na „Pink“, i na Sašu i Brenu, a zna se da je, recimo, PGP RTS najslušaniji i da ima najveći broj nosača zvuka, jer se neka muzika sluša i po 40 - 50 godina, možda se čak sluša i više nego ovi Sašini i Brenini što su snimili juče, prekjuče neku pesmicu. Ne kažem da to nije kvalitetno, možda će i to da se sluša za 50 godina, ali to nije kriterijum. Vidite koliko „Pink“ naplaćuje od OFPS-a, a koliko svi ostali diskografi. Znači, vi izgleda samo za njih donosite ovaj zakon. Verujte mi, ministre, ne znate šta se tu dešava, ali ovo je očigledno kad vi pročitate zakon, kad vidite šta o tome govore oni koji su u ovom poslu, oni koji su pobegli iz ove organizacije, kao što su, recimo, predstavnici PGP RTS, onda vidite kakav je tu kriminal. Ako sad treba „Pink“ na ovaj način da se favorizuje, da mu posvetimo pet sati u parlamentu, a vidim da mnogi neće da govore, oni koji imaju odlične odnose sa Željkom Mitrovićem, neće da se vređaju, evo, mi ćemo da kažemo danas šta o tome mislimo. Dakle, kada kažemo kolektivna prava autora i nosilaca autorskih i srodnih prava, misli se pre svega na ta muzička dela i na fonograme i na njima zabeležene interpretacije. Cilj bi trebalo da bude da nosioci prava dobiju odgovarajuću naknadu. Proizvođačima, već sam objasnila, pripada pravo na naknadu po jednom osnovu, ovima po drugom osnovu, ali metodologija nije na adekvatan način napravljena. Samo sam htela da vam pročitam koga sve treba namiriti, kaže: „Tri takse na slušanje muzike – vlasnik prodavnice od 50 metara kvadratnih estradnim udruženjima godišnje mora da plati oko 30.000 dinara, treba namiriti SOKOJ, OFPSi izvođače.“ „Pre nešto više od godinu dana u Beogradu, u opštini Stari grad otvorila sam prodavnicu kozmetičkih proizvoda. Nedavno je u nju došao čovek koji se predstavio kao inspektor i zatražio da vidi uređaj sa kojeg puštam muziku u lokalu. Zbunjena, pokazala sam mu CD plejer, a on mi je rekao da je kontrolor Organizacije proizvođača fonograma Srbije (OFPS) i zatražio da na žiro-račun ove organizacije uplatim određenu sumu zato što puštam muziku“. Ovako počinje priču (iz novina sam ovaj isečak uzela) čitateljka iz Beograda, jedna od mnogih sugrađana koji su se u poslednje vreme susreli sa inspektorima za muziku. „Ostavio je vizitkartu i flajer i objasnio mi da sam dužna da za to što u radnji puštam muziku ovoj organizaciji godišnje plaćam deset i po hiljada, odnosno osam hiljada i dvesta, sa popustom od 30% ako uplatim u roku od sedam dana“. Ovo je stvarno smešno. „Rekla sam mu da ne puštam radio, niti domaću muziku, već da svakodnevno vrtim jedan isti disk sa džez muzikom. Odgovorio je da oni štite prava i domaćih i svetskih diskografskih kuća i da svejedno moram za jedan da platim isto kao da puštam sto različitih diskova“. Zahvaljujem.
Da li želi reč ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe ZES? Gorica Mojović ima reč.
Poštovana gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, predstavnici Zavoda za intelektualnu svojinu, pre nego što kažem nešto konkretnije o samom sadržaju zakona koji su na dnevnom redu posebno bih želela da, za razliku od nekih mojih kolega, istaknem i pohvalim obrazloženja koja su data uz ove zakone. Mislim da u skupštinskoj proceduri skoro nismo imali ovako temeljna, sveobuhvatna i precizna obrazloženja koja sadrže ne samo obrazloženja zbog čega se ovi zakoni donose i pozivanje na domaće i međunarodne propise, konvencije i direktive (pre svega na one koje je naša zemlja potpisala i obavezna je da ih poštuje), nego i pozivanje na one konvencije, ugovore i direktive koje sledimo upravo poštujući neke standarde EU. Ono što mi se čini da je takođe važno, bez obzira na primedbe koje su se u ovoj raspravi čule, vezano za veliki broj članova koji se nalaze u istovetnom sadržaju i u postojećim zakonima, jeste upravo nešto što bih takođe pohvalila, a to je razlog da se ovi zakoni menjaju, koji nalazimo u primeni postojećih propisa. Ta primena je pokazala da postoje određeni problemi i da zbog toga i treba u odnosu na te probleme i primedbe koje se pojavljuju u javnosti izvršiti korekciju pojedinih odredaba zakona koji su doneti 2004. i 2005. godine. Posebno želim da istaknem nastojanje predlagača i autora, odnosno najaktivnijeg učesnika u donošenju predloga ovog zakona, a to je Zavod za intelektualnu svojinu, da se kroz javnu raspravu (a izveštaj o njoj takođe je sadržan u obrazloženju zakona) dođe do što boljih rešenja, kao i navođenje svih onih predloga iz javne rasprave koje je Ministarstvo nauke i tehnološkog razvoja prihvatilo i ugradilo u zakonski predlog. Naravno, uz Predlog zakona u obrazloženju su dati i brojni primeri iz prakse koji ukazuju na nedostatke postojećih rešenja, kao i niz zanimljivih podataka i efekata primene postojećih zakona, kao, na primer, da je SOKOJ, organizacija koja se bavi naplatom autorskih prava za autore muzičkih dela, u 2008. godini naplatila naknadu na ime tih prava u iznosu od 412.272.593 dinara, ali da je za sopstveni rad potrošila 125.433.000, odnosno 33%, što smatram izuzetno visokim procentom. Ako se ima u vidu da su ta sredstva neka vrsta, da ne bude preterano, ali jesu, provizije za obavljanje posla u ime autora muzike, kao i okolnost da toj organizaciji to nije jedini izvor prihoda, onda se postavlja pitanje da li je taj iznos za obavljanje poslova izuzetno visok? Ali, to nije naš problem, to je problem kojim treba da se pozabave i upravni odbor ove organizacije, ali i ostali organi SOKOJ-a, i autori koji su im dali punomoćje da u njihovo ime naplaćuju ovu nadoknadu. Ono što smatram pozitivnim, to je uvođenje obavezne revizije kada je u pitanju rad ovih organizacija. Pročitala sam u obrazloženju da su one to i do sada radile dobrovoljno, a to sad postaje obaveza. Ono što je zanimljivo, u ovako preciznom navođenju podataka o radu organizacija koje su registrovane za obavljanje delatnosti kolektivnog ostvarivanja autorskih i srodnih prava nema podataka već više puta pominjane Organizacije proizvođača fonografa Srbije, koja je od donošenja prethodnog zakona iz 2004. godine ubirala jedinstvenu nadoknadu za emitovanje i javno saopštavanje fonograma i na njima zabeleženih interpretacija. Mislim da tu leži jedan od suštinskih razloga zašto se ovaj zakon menja. Primedbe koje su se na račun ove organizacije čule i danas, i u javnoj raspravi, i u praksi i u životu bile su jedan od važnih razloga zašto je ovim zakonom predloženo drugačije rešenje kada je u pitanju određivanje organizacije koja će se baviti naplatom jedinstvene nadoknade. Detaljan izveštaj koji smo dobili u obrazloženju ovih zakona o sprovedenoj javnoj raspravi ukazuje, što se mene tiče, na jednu veoma interesantnu činjenicu – na potpuno odsustvo zainteresovanosti umetničkih udruženja za ovu materiju. Nedavno smo imali raspravu i usvojili Zakon o kulturi. Za taj zakon umetnička udruženja su bila veoma zainteresovana, vrlo aktivno su uzela učešća u donošenju tog zakona, a za ove skoro niko. To mi donekle daje pravo da pretpostavim da su umetnici, odnosno oni koji ih predstavljaju kroz umetnička udruženja, mnogo više zainteresovani za to kako će im se kroz institucije sistema i iz budžeta obezbediti neka vrsta sigurnosti, a mnogo manje kako da tu sigurnost obezbede kroz naknade za svoj rad, odnosno autorsko pravo i kako organizacije koje u njihovo ime naplaćuju te prihode to i čine. Koliko je samo bilo rasprava o obezbeđivanju sredstava za uplatu socijalnih doprinosa za umetnike, a sve u očekivanju da će se ta sredstva obezbediti iz budžeta, što je na kraju i utvrđeno Zakonom o kulturi. Malopre sam pročitala koliki je bio prihod, na primer, SOKOJ-a; ta sredstva takođe mogu biti korišćena za poboljšanje socijalnog, zdravstvenog ili penzijskog statusa autora. Interesantno je i to što se na javni poziv za debatu o Predlogu zakona o pravnoj zaštiti industrijskog dizajna nije odazvalo ni uključilo Udruženje likovnih i primenjenih umetnika i dizajnera Srbije, koje okuplja najveći broj autora. Nisu svi oni umetnički dizajneri, najveći broj njih se bavi industrijskim dizajnom. Imajući u vidu odsustvo te zainteresovanosti umetničkih udruženja, Odbor za kulturu i informisanje organizovao je 30. oktobra javnu raspravu o ovim zakonima. Javnoj raspravi prisustvovao je i predsednik Odbora za nauku i tehnološki razvoj. Moram da kažem da se tom prilikom pojavio samo jedan predstavnik umetničkih udruženja. Ta rasprava, kao i prethodne u postupku formulisanja predloga zakona, najviše se bavila autorskim i srodnim pravima, i to onim najbitnijim novinama koje ovaj zakon donosi. Neke od njih ću pomenuti. Neke su u dosadašnjoj raspravi pomenute. Tiču se upravo organizacije koja će ubuduće imati pravo da naplaćuje jedinstvenu nadoknadu za emitovanje i javno saopštavanje izdatog fonograma i interpretacije na takvom fonogramu. Mislim da je ovo rešenje koje je zakonom predloženo veoma dobro jer predviđa dogovor i ugovor. Ono što mu nedostaje, to je – a šta ako ugovora ne bude? Nadam se da će naš matični odbor za ovaj zakon predložiti amandman kojim će i ta situacija biti predviđena i ta opasnost otklonjena. Imali smo i do sada prilike da čujemo da se korisnici najčešće žale na visinu tih nadoknada. Zakon donosi jednu od najbitnijih novina, vezano za to da će ubuduće i korisnici, a njih je zaista mnogo, od organizatora koncerata, organizatora kulturnih manifestacija, do već pomenutih vlasnika frizerskih, ugostiteljskih i drugih radnji, imati pravo da utiču na donošenje tarifa za jedinstvenu nadoknadu, i to ne samo kroz pregovore sa organizacijom koja će tu nadoknadu naplaćivati, već i kroz rad komisije za autorska prava. Mislim da je jedna od veoma važnih novina koje ovaj zakon donosi formiranje komisije za autorska prava, koju Vlada Srbije formira i koja će biti sastavljena od predstavnika svih zainteresovanih. Nažalost, ni u ovom slučaju zakon nije predvideo šta ako se ne postigne sporazum o jedinstvenoj tarifi o kojoj komisija, prema Predlogu zakona, ima samo pravo da daje mišljenje. Takođe očekujem da ćemo da usvojimo amandman koji će rešiti situaciju u kojoj neće biti dogovora. Ima još mnogo značajnih novina kada je u pitanju ovaj zakon, ali bih istakla još samo jednu, a tiče se ograničenja autorskih prava u korist osoba sa invaliditetom. Zahvaljujući upravo rešenjima u ovom zakonu, omogućiće se lakša dostupnost autorskih dela i ovim osobama. Zakon o pravnoj zaštiti industrijskog dizajna definitivno uvodi i u zakonsku materiju termin koji je uobičajen čak i u praksi – reč je o industrijskom dizajnu. Dopušta pravo na žalbu i vođenje drugostepenog postupka u odnosu na odluke koje donosi Zavod za intelektualnu svojinu. Ovde Zavodu još jedna pohvala što je i u ovom zakonu, kao i u zakonu o žigovima, predložio oduzimanje neke vrste sopstvenog monopola, odnosno omogućio da se u drugostepenom postupku ostvari pravo na žalbu u odnosu na njihove odluke. U celini gledano, rešenja u ovom zakonu, kao i u zakonu o žigovima, imaju za cilj jačanje pravne zaštite nosilaca prava na industrijski dizajn (ili nosilaca žigova) i postizanje veće efikasnosti u pravnoj zaštiti industrijskog dizajna i nosilaca žigova. Još da kažem jednu rečenicu, vezano za zakon o žigovima. Ono što mi se čini bitnim jeste da su osim slučajeva zaštite žigom, predviđeni slučajevi zabrane zaštite, i to naročito u slučajevima kada se koriste državni simboli, ili komercijalizacije, kada se koriste religijski simboli u nekim situacijama. Zaista mi predstavlja istinsko zadovoljstvo da pozovem svoje kolege i koleginice narodne poslanike da glasaju za ove, po meni veoma dobre, zakone, kao što će to učiniti Poslanička grupa ZES. Hvala.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč? Ne. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe: Poslanička grupa Nova Srbija, Poslanička grupa Napred Srbijo i Poslanička grupa Srpska radikalna stranka. Prelazimo na deo sednice po redosledu narodnih poslanika prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu o predlozima zakona iz tačaka 27, 28, 29. i 30. dnevnog reda. Prva prijavljena je narodna poslanica Zlata Đerić, a posle nje narodni poslanik Igor Bečić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani članovi Ministarstva, imamo pred sobom set zakona iz oblasti koja je već na neki način uređena, s obzirom na to da je Srbija do sada potpisala preko 13 međunarodnih konvencija, ugovora, sporazuma, kojima mora da uskladi ovu oblast sa EU, a Savet EU je još 1991. godine doneo pravnu regulativu o zaštiti ove oblasti. Mislim da su ovi zakoni veoma važni. Sam ministar je u uvodnom obrazloženju rekao da su moderne tehnologije u stvari ono što je uslovilo potrebu da se ovi zakoni donesu, ali ne vidim da su upravo te moderne tehnologije ovim zakonom dovoljno i do kraja zaštićene, jer kada govorimo o zakonu o autorskim pravima i uopšte o autorima, autorskom delu, o onome što jeste intelektualna svojina, onda su to uvek teško procenljive vrednosti, a kada govorimo o modernim tehnologijama, pre svega o informatičkim tehnologijama, odnosno softverskim tehnologijama, onda su one ovim zakonima nedovoljno zaštićene. Takođe me interesuje dugovečnost, odnosno predviđanje ovih zakona. Volimo da govorimo da se ugledamo na EU i na evropske zemlje, što nije sporno, treba dosta toga pogledati kako su neki drugi pre nas uradili, da ne moramo baš uvek mi da tražimo rupu na saksiji, ali kažemo da neke zemlje u nekim oblastima imaju zakone stare po nekoliko vekova, vek ili desetine godina, a mi po brzini promena i donošenja zakona spadamo u zemlje koje su vrlo brze. Na drugim poljima smo prilično spori, ali ovde smo veoma brzi. Pre svega, to pokazuje našu površnost u pristupu donošenju zakonskih legislativa i predviđanju onoga što jedan zakon treba da obuhvata. Recimo, interesuje me zašto u zakonu o žigovima, o kome je ministar dosta govorio, nismo jednim opštim zakonom uredili sve moguće žigove i čak predvideli sve ono što se tiče vodenog žiga i elektronskog žiga sveobuhvatno jednim zakonskim projektom, da nemamo baš o svakoj oblasti posebno zakonsko rešenje? Što se tiče autorskih i srodnih prava, podneli smo neke amandmane, očekujući da budu prihvaćeni i amandmani drugih poslaničkih grupa koje zaista dobronamerno žele da doprinesu da ovi zakoni budu na korist građana Srbije, a najviše da budu korisni autorima i stvaraocima, onima koji tu intelektualnu svojinu daju na dobrobit svih drugih, a ne onima koji tu intelektualnu svojinu, autorska dela i ostalo distribuiraju ili, kako popularno naši ljudi kažu, skidaju kajmak. Prethodne kolege su vrlo slikovito i uverljivo govorile. Nadam se zaista da ćemo naći načina, mogućnosti i volje da se usvoje brojni amandmani poslanika koji su pratili ove predloge zakona i da se tako izađe u susret onima koji zaslužuju da od ovih zakona imaju najviše koristi, a da se onemoguće oni za koje su, čini mi se, delimično ili u velikom delu, neka od ovih zakonskih rešenja pravljena. Jer, kada smo bolje pročeprkali došli smo do toga da je ipak važan faktor ovde preraspodela para, odnosno presipanje od jednih korisnika novca ka drugima, preko naplate raznih prava intelektualne svojine, autorskih prava. Želimo zaista da pre svega autori i tvorci, stvaraoci, kako god ih nazivali, jer teško je stvarati bilo kakvo delo, lako je rušiti, budu oni koji od toga imaju najviše koristi. Jedan takav zakonski projekat mora da bude usvojen u ovom parlamentu i on će tada biti dobar za sve građane Srbije. U raspravi u pojedinostima branićemo svoje amandmane. Verovatno ćemo podržati amandmane drugih kolega za koje smatramo da su vrlo kvalitetni i korisni. Očekujemo da pre nas ministri imaju razumevanja i prihvate ih. Mislim da gospodin ministar, koji ima dobru volju i slobodnog vremena da danas bude sa nama... Nisam sigurna da su ovi zakoni u njegovoj kompetenciji, ali hvala mu što je bar on našao vremena da danas obrazlaže ove zakone. Bilo bi mnogo bolje da to čini ministar u čijoj kompetenciji će biti kontrola sprovođenja ovih zakona. Hvala vam lepo.
Reč ima narodni poslanik Igor Bečić, posle njega narodni poslanik Vladan Jeremić.
Dame i gospodo, poštovani građani, sada na dnevnom redu imamo terminološko usaglašavanje nekih zakona i sa tim u vezi Vlada nas je obavestila da će u Narodnoj skupštini prilikom razmatranja navedenih predloga zakona biti prisutan i Svetozar Čiplić, ministar za ljudska i manjinska prava. Uz sve uvažavanje gospodina ministra, ipak smo očekivali da će ovde sa nama biti gospodin Đelić, ministar i potpredsednik Vlade, koji bi nam objasnio zbog čega ovi zakoni imaju prioritet ispred zakona za koje je mnogo bitnije da uđu u skupštinsku proceduru. Ovo je, po meni, kao da ovde radniku dajemo radni kombinezon, a onda ga šaljemo na prinudni odmor, jer je industrijska proizvodnja u Srbiji dva puta manja nego 2000. godine; broj zaposlenih je manji za 300.000, a samo na poslednjim izborima imali smo obećanje o preko 500.000 radnih mesta. Industrijska proizvodnja je manja od prošlogodišnje za 20%, a najveće smanjenje broja zaposlenih u ovom periodu imali su: tekstilna industrija za 75.000, proizvodnja motornih vozila i prikolica - 28.000, osnovnih metala - 27.000 i proizvodnja prehrambenih proizvoda takođe za 27.000. Poražavajuća je činjenica da industrija čini svega 15% BDP-a Srbije. Već godinama nemamo šta da izvezemo; tako pola industrijske proizvodnje i izvoza zavisi od toga kako radi smederevska železara. Bankarske usluge i telekomunikacije ne možemo da izvozimo, a upravo u te sektore poslednjih godina najviše ulažemo. Nekadašnji industrijski giganti već više od decenije vuku celu privredu u gubitke i dugove. Samo u prošloj godini, 900 velikih preduzeća, koja čine 1,03% ukupnog broja preduzeća, napravilo je 71.000.000.000 dinara gubitka, tako da je oteralo celu privredu u minus od 37.000.000.000 dinara. Od 2003. godine, od kada NBS saopštava rezultate poslovanja srpske privrede, velika preduzeća izgubila su preko 240.000.000.000 dinara; 900 velikih preduzeća pravi dve trećine gubitaka, a dve trećine ovih preduzeća je propalo i to je veliki problem. Gubici su pojeli kapital ovih preduzeća i zato su ona sada nelikvidna. Ako veliki ne plaćaju dobavljačima, onda ni ovi ne mogu da plaćaju svoje obaveze i onda je cela privreda nelikvidna. Gubici su uništili Srbiju. Rešenje za njih je sanacija, ali o tome niko ne govori, dok naši ministri pričaju nebuloze. Ako ova vlada bude još godinu-dve, cela privreda će bankrotirati, što znači da neće moći da plaća svoje dugove. Ova vlada mora da misli i o privredi, a ne samo o budžetu, i ne samo zato što se iz godine u godinu topi osnovni kapital, već plivaju u dugovima, koji su često najveća prepreka da i ova preduzeća nađu kupce. Zaduženja velikih preduzeća na kraju 2008. iznosila su 1.500 milijardi dinara, od toga je dvesta milijardi samo kamata. Problem nije svetska kriza, već naša kriza, i zbog nedostajućeg dugoročnog kapitala. U Srbiji posle 2000. godine, gde god je primenjen metod „spržene zemlje“, koji je dokusurio i industriju... Ubeđeni smo da su nagla liberalizacija tržišta i smanjenje carina na uvoz, u kombinaciji sa precenjenim dinarom, doneli urušavanje industrijske proizvodnje. Precenjen dinar je činio uvoz jeftinijim, pa naša preduzeća nisu mogla da budu konkurentna na tržištu. Posrnuli giganti ne samo da su problem za ekonomiju, već su oni i socijalni problem, jer u njima je zaposleno preko 450.000 ljudi, odnosno preko 45% ukupno zaposlenih u Srbiji. Nisu samo društvena preduzeća kamen oko vrata srpskoj privredi. Mnogo gubitaka prave i javna preduzeća, tj. državne kompanije koje, uprkos monopolu, ispostavljaju građanima najveće cene i najniži kvalitet. Najveći gubitaši su: EPS, sa manjkom većim od trista miliona evra u prošloj godini, što je 7,3% gubitka cele srpske privrede. Ako je utešno, to je četiri puta manje nego 2007. godine. Drugi najveći gubitaš, a može se slobodno reći i problem naše privrede, jesu „Železnice Srbije“, koje su svojim poslovanjem prošle godine izgubile 195.000.000 evra, i to je tri puta više nego 2007. godine. Treći je JAT, sa 88.000.000 evra. Vidimo da ima i izmenjenih završnih računa, pa NIS ide iz dobitka u gubitak za preko osam miliona evra. Tradicija u zaštiti industrijske svojine na prostoru Srbije je duža od jednog veka. Kraljevina Srbija je jedna od 11 država koje su potpisivanjem Pariske konvencije o zaštiti industrijske svojine 1883. godine osnovale Parisku uniju. Već 1884. godine Kraljevina Srbija je donela prve zakone iz oblasti industrijske svojine: Zakon o fabričkim i trgovačkim žigovima i Zakon o industrijskim mustrama i modelima. Posle Prvog svetskog rata, novonastala država Kraljevina SHS je kraljevom uredbom 15. novembra 1920. godine osnovala Upravu za zaštitu industrijske svojine. Tako je ispunila obavezu iz Pariske konvencije o osnivanju jedne uprave koja će se baviti priznavanjem prava industrijske svojine i izdavati službeni glasnik u kome će se ta prava objavljivati. Negujući pravni kontinuitet iz prethodnih država i uvažavajući suštinu prava intelektualne svojine sve države i režimi na prostoru nekadašnje Jugoslavije su oblast industrijske svojine i autorskog prava regulisali na nivou centralne vlasti. Takvo stanje se održalo sve do usvajanja Ustavne povelje državne zajednice SCG 4. februara 2003. godine, kada je došlo do podele nadležnosti, tako da državna zajednica ima ovlašćenja za donošenje propisa koji su materijalno regulisali pojedina prava intelektualne svojine. Sprovođenje tih prava preneto je u nadležnost republika članica, odnosno Republike Srbije i Republike Crne Gore. Skupština Srbije i Crne Gore usvojila je 2004. godine pet novih zakona iz oblasti intelektualne svojine: Zakon o patentima (2. jula 2004. godine), Zakon o autorskim i srodnim pravima, Zakon o žigovima, Zakon o pravnoj zaštiti dizajna i Zakon o zaštiti topografski integrisanih kola (sve 24. decembra 2004. godine). Ovi zakoni su doneti u postupku potpunog usklađivanja propisa sa zahtevima Svetske trgovinske organizacije, odnosno Sporazuma o trgovinskim aspektima prava intelektualne svojine, kao jednog od ključnih sporazuma na kojima počiva Svetska trgovinska organizacija. Svi zakoni su usklađeni sa odgovarajućim metodološkim konvencijama kojima je pristupljeno od poslednje velike revizije zakona iz ove materije, koja je obavljena u periodu od 1995. do 1998. godine. Posebno je vođeno računa da ovi novi zakoni, po tadašnjim predlagačima, budu usklađeni sa odgovarajućim propisima EU. U oblasti žigova na snazi su: Zakon o žigovima, kao što sam rekao, iz 2004. godine, Međunarodna klasifikacija roba i usluga, Ničanski aranžman, Madridski aranžman o međunarodnom registrovanju žigova, Protokol uz Madridski aranžman o međunarodnom registrovanju žigova, Najrobijski aranžman o međunarodnom registrovanju žigova, Najrobijski ugovor o zaštiti olimpijskih simbola, Ugovor o žigovnom pravu. Samo 2008. godine podneto je 9.536 prijava žiga. Od toga su 78% strani, a 22% domaći predlagači. Godine 2008. domaća preduzeća su podnela 286 prijava za međunarodno registrovanje žigova. Pre izvoza važno je zaštiti autorsko pravo ili pravo industrijske svojine. Aktivan odnos prema robnoj marki i kreiranje njenog identiteta na stranom tržištu predstavlja dobar način da kompanija zauzme svoje mesto među jakom konkurencijom. Uz relativno mali trošak, autorsko pravo i pravo industrijske svojine treba zaštiti. U suprotnom, postoji mogućnost da konkurencija nastupi sa istim proizvodom i nazivom i ubere plodove mukotrpnog rada i ulaganja. Zaštitu treba potražiti u državnom Zavodu za zaštitu intelektualne svojine, sa čijim smo pomoćnikom razgovarali o postupku kreiranja, registracije, održavanja dobre robne marke, definisanja pojma dobre marke koja se koristi u Srbiji. Sa pravnog stanovišta je neadekvatno što se kod nas najčešće naziva robnom markom, a u stvari ima pravni pojam - žig. Žig je pravno zaštićen znak koji služi za obeležavanje međusobno slične robe ili usluga od strane jednog učesnika u prometu da bi se razlikovala od identične i slične robe ili usluga drugog učesnika u prometu. Po svojoj definiciji, žig uvek ima dva dela. To su samo znak, te spisak robe i usluga na koje se primenjuje i za koje je zaštićen. Priznato pravo na žig je isključivo pravo njegovog nosioca. Nosilac može to svoje pravo da sačuva za sebe, može ga upotrebljavati, prodati, iznajmiti ili dati dozvolu za njegovo korišćenje i slično. U inostranstvu, stvaranju dobre robne marke mora da prethodi detaljno usklađivanje i analiza tržišta i postavljanje ciljeva koji u kompaniji žele da se postignu. Svakako je lakše prilagođavanje da se robne marke uvode i na strano tržište u onom asortimanu proizvoda i na onaj način kako ne radi konkurencija, jer tada potrošači mogu brže i kvalitetnije to primetiti. U najvećem broju zemalja u svetu znak može da bude veoma različit. Žigom se može zaštiti reč, kombinacija određenih slova, slog, kao i reči ili kombinacija slogova, sa određenim grafičkim rešenjem ili logotipom kompanije. Da bi proizvođač zaštitio određeni znak u inostranstvu, mora da ispuni dva osnovna uslova: da je znak podoban, odnosno da se ne odnosi isključivo na karakteristike proizvoda i usluga i da nije sličan ranije zaštićenim znacima na određenoj teritoriji. Kada preduzeće ima žig koji je zaštitilo na nacionalnoj teritoriji, a to nije učinilo u inostranstvu, bilo koje strano preduzeće može da u svojoj zemlji zaštiti identičan znak za istu vrstu robe ili usluga i da na taj način spreči uvoz u tu zemlju. U tom slučaju, izvoz je onemogućen, a preduzeće mora da dobije saglasnost tog pravnog lica, koju po pravilu plaća jer to predstavlja neku vrstu licence. Praksa je pokazala da su neki proizvođači usled neobaveštenosti i eventualne uštede prilikom uvoza robe u inostranstvo vrlo često pristajali da strani partner zaštiti žig u inostranstvu, koji je inače zaštićen na tržištu proizvođača, da bi oni uštedeli. To je loša varijanta jer uvoznik kasnije mora stalno da se prilagođava zahtevima stranog partnera, pri čemu zarađuje znatno manje nego da je mogao sam da zaštiti znak. Treba pažljivo odabrati vreme i način komuniciranja sa potrošačima, kako bi robna marka bila zapažena i prihvaćena na adekvatan način. U daljem razvoju robne marke proizvoda na stranom tržištu ključnu ulogu imaju kontinuitet i kvalitet proizvoda, kako bi potrošač uvek znao šta kupuje za svoj novac. Postupak zaštite žiga je vrlo jednostavan. Potrebno je da se podnese prijava žiga, koja sadrži nekoliko osnovnih elemenata: zahtev za priznavanje žiga, izgled znaka za koji se traži zaštita i spisak usluga na koje se taj žig odnosi. Takva prijava dobija svoj redni broj, nakon toga ulazi u redovan postupak, koji po pravilu traje oko godinu i po dana. U slučaju da se podnosi međunarodna prijava žiga, moguće ga je zaštititi i po hitnom postupku, koji se završava u roku od dve do tri nedelje. Postupak međunarodne prijave žiga sličan je našem, s obzirom na to da je država Srbija član Madridskog aranžmana, na osnovu kojeg se samo jednom prijavom može zaštititi žig u čak 70 zemalja u svetu. Postupak registrovanja žiga u inostranstvu pokreće se podnošenjem domaće prijave kod Zavoda za zaštitu intelektualne svojine. Ukoliko su na prijavi naznačene zemlje članice Madridskog aranžmana, onda se prijava može podneti samo u slučaju kada je domaći žig registrovan. Po dobijanju nacionalne prijave vrši se njeno ispitivanje po hitnom postupku. Ukoliko se utvrdi da prijava ispunjava sve propisane uslove, preduzeće je u daljem postupku dužno da uplati određeni iznos, taksu za registraciju i objavljivanje žiga, kao i taksu Međunarodnom birou Svetske organizacije za intelektualnu svojinu u Ženevi za podnošenje međunarodne prijave. Po izvršenoj uplati, registrovani nacionalni žig prosleđuje se Međunarodnom birou, koji ima obavezu da taj žig registruje i da ga kao međunarodno priznat objavi u svojoj publikaciji međunarodnih žigova. Troškovi zaštite žiga zavise od broja zemalja od kojih se traži zaštita. Troškovi su mnogo viši ako se znak štiti samo u pojedinim zemljama, gde se prijava podnosi na osnovu Madridskog protokola, nego kada se to čini za sve zemlje potpisnice Madridskog aranžmana. U slučaju da troškovi registracije jednog znaka iznose između 25.000 i 30.000 švajcarskih franaka, naravno, preduzeće može da zaštiti znak samo za ona tržišta za koja je zainteresovano i na onoliki broj klasa za koliko je to potrebno. Ako bi neko hteo da zaštiti znak u svih 50 zemalja Madridskog aranžmana, onda bi troškovi bili znatno niži i iznosili bi desetak hiljada švajcarskih franaka, što je relativno skroman iznos za određenu vrstu monopolskih prava koja dobijate. Ono što je značajno da se kaže jeste da su sva prava koja su priznata ograničena vremenskim periodom i podležu, pod određenim uslovima, i poništavanju, odnosno prestanku važenja. Žig treba da traje i deset godina, a nakon toga može i da se obnovi. Najveće robne marke, pogotovo svetski priznate, nastupaju preko noći. Sama komunikacija robne marke prema potrošačima danas se, zahvaljujući pisanim medijima, televiziji, sve više internetu, može postići znatno brže i efikasnije nego pre 20 ili 40 godina. Pored te činjenice da u Srbiji ne postoji kultura zaštite intelektualne svojine, prema podacima „Madrid ekspresa“, na teritoriji Srbije, na stranom tržištu zaštićeno je svega oko 800 žigova, što isto tako ne znači da je 800 preduzeća zaštitilo te znake. Ipak, u poslednje vreme sve veći broj prijava za zaštitu međunarodnog žiga podnose mala i srednja preduzeća. Najveće šanse za uspešan plasman na stranom tržištu imaju proizvodi proizvedeni na tradicionalan način (koncept zdrave hrane), visokog kvaliteta. Kod nas, po pravilu, kada neko izađe na tržište, njegov proizvod je visokog kvaliteta, ali kada počinje da osvaja tržište taj kvalitet počinje da opada. Čvrsti stavovi o vrednostima koje neka robna marka ima kod potrošača grade se kontinuirano, kroz dugi niz godina. Da bi se to postiglo potrebna su znatna ulaganja u marketing, prodaju, distribuciju, kako bi se postigla što veća prisutnost proizvoda na prodajnim mestima. Potrebno je da se konstantno sprovode istraživanja stranih tržišta da bi se razvoj novih proizvoda kretao u smeru trendova potrošnje proizvoda, kako bi se zadovoljio zahtev potrošača. Što se tiče samog zakona, vidimo ovde jedno terminološko usklađivanje – recimo, u članu 1. se definiše predmet zakonskog regulisanja, kao i pojam žiga. Žig se definiše kao pravo kojim se štiti znak koji služi za razlikovanje robe, odnosno usluga fizičkih ili pravnih lica, tako da su sadržinom pojma obuhvaćeni i subjekti prava – fizička i pravna lica. Nosioci žiga mogu da budu samo učesnici u prometu. Republika Srbija je potpisnik Madridskog aranžmana o međunarodnom registrovanju žigova i Protokola uz Madridski aranžman o međunarodnom registrovanju žigova. Članom 2. se definišu kolektivni žig i garancije. Vidimo da je to većinom, evo, iz člana u član, uvek ima u stavu 1. tačka 1) - propisuje se zabrana zaštite žiga za znak koji je protivan javnom poretku ili prihvaćenim moralnim principima. Ova odredba je u celosti preuzeta iz važećeg Zakona o žigovima. Znači, iz člana u član imamo dodato da je ova odredba u celosti preuzeta iz važećeg Zakona o žigovima. Takođe, ova odredba je u celosti preuzeta iz važećeg Zakona o žigovima i u skladu je sa članom 3. Direktive EU i članom 7. strana 1 Uredbe o žigu EU. Jednostavno, kao što kažemo, ovo je samo jedno terminološko usaglašavanje ovih zakona, malo izmena ima i mi iz SNS ne možemo na drugačiji način da se postavimo prema ovom zakonu nego jednostavno da ne glasamo za ovaj zakon. Hvala.
Reč ima gospodin Vladan Jeremić.
Hvala. Meni je danas, izgleda, suđeno da predsedava gospodin Novaković i da govorimo o zakonima koji ni posle nekih pet-šest godina (kao što je npr. zakon o stečaju) očigledno neće doneti nikakve suštinske promene u odnosu na ono što je do sada bilo. Zašto bi ovaj set zakona koji je danas predmet skupštinske rasprave trebalo na neki način da bude bitan? Pre svega, ako imamo u vidu da su tvorevine ljudskog duha i posebno zaštićene tvorevine ljudskog duha danas praktično najskuplja dobra, samo stvaralaštvo i prava intelektualne svojine su najdohodovnija oblast, tako da se u onim razvijenijim i pravno i društveno uređenim državama apsolutno posvećuje svakodnevna pažnja strategiji u oblasti podsticanja stvaralaštva, njegovoj sve boljoj i efikasnijoj pravnoj zaštiti i, naravno, inteligentnoj privredi. Kod nas, nažalost, umesto ovakvog načina podsticanja stvaralaštva sve češće na konkretnim primerima vidimo kako su stvaraoci, u najmanju ruku, poniženi i opterećeni troškovima neefikasnih postupaka, kako su sve brojniji propisi suprotni nekakvim međunarodnim sporazumima, turističkim standardima, kako se oblast koja zahteva dugu i staloženu specijalizaciju sve više svodi na nivo nedozvoljene nestručnosti ili, da tako kažem, krajnje nesavesnosti. Dame i gospodo narodni poslanici, među brojnim aktuelnim pitanjima je upravo pravna zaštita dizajna. Dizajn, to ste već mogli da čujete, bar kada je o Srbiji reč, ima tu tradiciju praktično još od 1884. godine, kada je donet taj Zakon o zaštiti mustara i modela. Zaštita industrijskog dizajna je bila predviđena u Uredbi o zaštiti industrijske svojine iz 1920. godine, koja je pod mustrom podrazumevala svaku sliku ili crtež koji može da služi za ugled i da se prenese na neki industrijski ili zanatski proizvod. Model je definisan kao svako vlasničko delo koje predstavlja neki industrijski ili zanatski predmet ili koji se upotrebljava na nekom industrijskom ili zanatskom proizvodu. Autorsko-pravna zaštita dizajna je uređena 1929. godine Zakonom o zaštiti autorskog prava. On je izričito predviđao, uz navođenje ostalih tvorevina, zaštitu umetničkih dela primenjene umetnosti. Autorsko-pravna zaštita dizajna u Srbiji je do sada bila uređena tim Zakonom o zaštiti autorskog i srodnog prava iz 2004. godine, koji pored ostalih autorskih dela navodi dela primenjene umetnosti i industrijskog oblikovanja. Industrijsko-pravna zaštita dizajna je uređena Zakonom o pravnoj zaštiti dizajna, takođe iz 2004. godine. Interesantno je da je i taj zakon rađen prema Direktivi Evropskog parlamenta i Saveta iz 1998. godine. U njoj je državama članicama ostavljeno da odrede uslove, uključujući i stepen originalnosti, pod kojima predmet uživa zaštitu kao industrijski dizajn, kako može da dobije i autorsko-pravnu zaštitu. To praktično znači da industrijsko-pravna zaštita jedne tvorevine ne isključuje mogućnost njene autorsko-pravne zaštite. Što se tiče osobenosti industrijskog dizajna, direktiva koja je bila uzor još uvek aktuelnom zakonu (a očigledno se neće mnogo šta promeniti ni u ovom novom) u uvodnom delu izričito navodi da industrijski dizajn ne mora imati estetski karakter, ne mora biti lepa umetnost. U slučaju kada industrijski dizajn, dizajn koji je registrovan u Zavodu za intelektualnu svojinu, uživa automatski i autorsko-pravnu zaštitu, dizajn koji karakteriše slobodan spoljni oblik uživa, po Zakonu o industrijskom dizajnu, takođe autorsko-pravnu zaštitu. Što se tiče kriterijuma originalnosti, koji je izuzetno važan, ostaje da se razmotri pitanje koji stepen originalnosti treba da postoji da bi jedan predmet uživao upravo ovakvu zaštitu. Postavlja se i pitanje u kojoj meri je Zakon o pravnoj zaštiti dizajna, još uvek važeći, trebalo da bude zakon o deponovanju dizajna ili registrovanju dizajna? Zakon nije predviđao ispitivanje u postupku po prijavi prava na dizajn u pogledu autorstva, te se u tom pogledu jasno radi o deponovanju. Zakon je predviđao suštinsko ispitivanje da li je predmet prijave industrijski dizajn, mada to ispitivanje ne postoji kod međunarodno deponovanog industrijskog dizajna, tako da su domaća lica u nepovoljnijem položaju u odnosu na strana lica koja koriste međunarodno deponovanje, što je nedopustivo. Veliki je broj pitanja koja postavlja, umesto da ih rešava, što bi uostalom trebalo da bude osnovna svrha i namena svakog zakona, pa tako i ovog zakona o pravnoj zaštiti industrijskog dizajna. Tako je, u vezi s pravom na dizajn stvoren u radnom odnosu, ovaj zakon uređivao u jednom članu da se primenjuje Zakon o autorskim i srodnim pravima, a već u narednom da se primenjuje Zakon o patentima. To je, u krajnjoj liniji, stvaralo zabunu, jer primenom Zakona o autorskom pravu u jednom broju slučajeva delo se vraća, grubo rečeno, autoru nakon isteka zakonom predviđenog broja godina, a u slučaju primene Zakona o patentima ono pod istim okolnostima pripada trajno poslodavcu. Zakonodavac je očigledno tom prilikom, da tako kažem, loše transponovao tu direktivu, jer je pogrešna terminologija u vezi sa nazivom dela, ili se pominju jedan uz drugi izrazi „sadržina prava“ i „obim prava“, koji praktično imaju isto značenje, tako da se tu radi o tautologiji. Obim prava, obim zaštite, povreda prava na dizajn, povreda dizajna itd. pokazuju da očigledno tu nije bilo adekvatnih, odnosno pravih rešenja u ovoj oblasti. Ako se svemu ovome doda i nepotpuna sudska nadležnost u jednom broju postupaka, sve to ukazuje da zakonodavac praktično nije imao u vidu obaveze iz opštih akata Saveta Evrope o nedopuštenosti dvokolosečnog postupka. Sve ovo i činjenica da Zavod za intelektualnu svojinu očigledno nije baš ni po fondovima baštine, a ni po potrebnoj strukturi informisan korisnik, ni potrošač, koje zakon navodi kao lice koje ocenjuje materijalne uslove za zaštitu spoljnog izgleda industrijskog dizajna, ukazuje da je zaista bilo neophodno izvršiti suštinske izmene i dopune Zakona o pravnoj zaštiti industrijskog dizajna i organizovati jedan posve drugačiji postupak pred Zavodom za intelektualnu svojinu. Kao Poslanička grupa SRS uložili smo amandmane kojima ćemo pokušati da ovakav predlog zakona popravimo. Ono što treba istaći ovom prilikom jeste da problem krađe intelektualnog vlasništva utiče na sve industrijske grane, od muzičke, filmske, pa do farmaceutske ili automobilske. U svetu je, naravno, veliki broj kompanija i pojedinaca koji se isključivo oslanjaju na prihode od intelektualnog vlasništva, kao neki način povratka prethodnih ulaganja, a koje potom ulažu u istraživanje i razvoj, kako bi uspeli u neko dogledno vreme da proizvedu još produktivnije alate. Najbitnije u svemu tome, i uslov uspešne zaštite intelektualnog vlasništva, jeste uspešan nadzor vlastitog indentiteta, odnosno tehnologije na tržištima. Nadzor predstavlja ključan faktor i stvara se godinama i apsolutno podrazumeva i praćenje stanja na tržištu i medijima. Zaštita intelektualnog vlasništva dodatno podstiče ljude da nastavljaju sa stvaranjem, jer kroz autorsko pravo, patente, prava intelektualnog vlasništva svi stvaraoci imaju pravo da odluče kako se njihove tvorevine iskorišćavaju, umnožavaju, distribuiraju itd. Ujedno, i nosiocu stečenih prava omogućava se ostvarivanje određenog dodatnog profita, jer se može prodati, licencirati ili zameniti. Stoga i u kompanijama, samim tim i u državi, treba stvoriti jedan moderan princip u kojem je nužna zaštita prava, efikasno upravljanje pravima, podizanje nivoa svesti, sprečavanje povrede tih prava. U svemu ovome kao nekakva vodilja treba da posluži izreka Viktora Igoa da ono što vodi i vuče svet nisu lokomotive, nego ideje. Dame i gospodo narodni poslanici, kao ni sijaset drugih, ni ovaj predlog zakona to sasvim sigurno neće omogućiti, a ovu bezidejnu vlast ni najbrža lokomotiva ne može da pokrene ka boljoj budućnosti. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Jeremiću. Reč ima gospodin Goran Mihajlović.
Hvala lepo, gospodine Novakoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, građani Srbije, mi danas u okviru zajedničkog načelnog pretresa vodimo objedinjenu raspravu o četiri predloga zakona, a to su: Predlog zakona o žigovima, Predlog zakona o zaštiti topografija integrisanih kola, Predlog zakona o pravnoj zaštiti industrijskog dizajna i Predlog zakona o autorskim i srodnim pravima. Očigledno je da sva četiri predloga zakona tretiraju na izvestan način sličnu problematiku, a to je pravna zaštita autorskih prava pojedinca kao fizičkog lica, odnosno zaštita pravnog lica, kao i okolnosti pod kojima može doći do ograničenja i sputavanja ove pravne zaštite. Svedoci smo da je ovo u današnje vreme postala jedna osetljiva problematika, gde dolazi do neprestanog kršenja elementarnih prava i normi ponašanja u ovoj oblasti, a i sami vidimo da je situacija kod nas po tom pitanju veoma haotična i nedovoljno pravno uređena. U tesnoj vezi sa ovom problematikom stoji još jedan predlog zakona, o kome je pre par dana Skupština raspravljala u okviru seta pravosudnih zakona, a to je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o organizaciji i nadležnosti državnih organa za borbu protiv visokotehnološkog kriminala. Ovim predlogom zakona, kao što se sećamo, predloženo je formiranje višeg javnog tužilaštva sa sedištem u Beogradu, koje bi bilo nadležno za čitavu teritoriju Republike Srbije kada je u pitanju visokotehnološki kriminal. Odnosno, predloženo je formiranje posebnog odeljenja koje bi se bavilo krivičnim delima protiv intelektualne svojine, privrede i pravnog saobraćaja u slučaju da je subjekat ili sredstvo u izvršenju nedozvoljene radnje bilo računar ili računarski sistem, mreža ili neki računarski podaci, a isto tako i njihovi proizvodi u materijalnom ili elektronskom obliku, pod uslovom da je šteta koja bi se pričinila autoru veća od milion dinara. Mi smo iz izlaganja našeg ovlašćenog predstavnika gospođe Gordane Pop-Lazić videli kakvi su stavovi naše poslaničke grupe po pitanju problematike koju tretiraju ovi zakoni. Ovom prilikom ću se malo više fokusirati na jedan od ova četiri predloga zakona, a to je Predlog zakona o zaštiti topografije integrisanih kola, dok će kolege iz moje poslaničke grupe tretirati preostala tri zakona. Da bismo otpočeli bilo kakvu analizu u vezi s ovim zakonom o zaštiti topografija integrisanih kola, neophodno je da malo vidimo genezu problematike koja se ovime bavi. Prvi Zakon o zaštiti topografija integrisanih kola donet je kod nas pre nekih desetak godina, tačnije 1998. godine, i isti je objavljen u „Službenom glasniku SRJ“, br. 42/98, a neznatno je modifikovan šest godina kasnije i objavljen u „Službenom glasniku Srbije i Crne Gore“ 2004. godine. S obzirom na to da je u pitanju zakon bivše državne zajednice, Vlada je našla za shodno da treba doneti nov zakon koji bi bio terminološki i sadržajno usklađen kako sa Ustavom Republike Srbije, tako i sa Zakonom o ministarstvima, kao i sa međunarodnim standardima u ovoj oblasti. Treba naglasiti i činjenicu da je nekadašnja SFRJ 1989. godine potpisala jednu konvenciju sa Svetskom organizacijom za intelektualnu svojinu i time izrazila spremnost da na svojoj teritoriji vrši zaštitu autorskih prava. Kao što znamo, pored materijalnih, i nematerijalna dobra su rezultat intelektualnog rada, pa moraju biti predmet odgovarajuće pravne zaštite. Tako su nastali oni poznati TRIPS sporazumi, izdati od strane Svetske trgovinske organizacije, kao i EEC sporazumi, odnosno uputstva od strane Saveta ministara EU, kojima je bila obuhvaćena i topografija integrisanih kola. No, činjenica je da mi u ovom trenutku nismo članica ni Svetske trgovinske organizacije, ni Evropske unije, mada predstavnici Vlade neprestano ističu da postoje jasna opredeljenja da budemo primljeni i u jednu i u drugu asocijaciju. Verovatno je zbog toga ovolika žurba da se na dnevnom redu ove sednice nađe čak 58 tačaka dnevnog reda, od kojih vidimo da je većina predloga tih tzv. europejskih zakona. Samo, bojim se da se stvari ne odvijaju u duhu one narodne poslovice „Spremamo ražanj, a zec još uvek u šumi“, jer, nažalost, kako stvari stoje, sve nam je dalja i EU i Svetska trgovinska organizacija. Vidite, u skladu sa tim, posebno me brine jedna druga stvar, to je zadnja rečenica koju je predlagač zakona (odnosno Vlada) dao u obrazloženju ovog zakona. Tu kaže, citiraću: „Domaća industrija koja bi mogla da primenjuje topografije integrisanih kola u large scale integration tehnologiji je ugašena sa nemogućnošću da tu tehnologiju primeni.“ Uz sve uvažavanje gospodina Čiplića i ovde prisutnih, meni je jako žao što ovde nije prisutan Božidar Đelić, jer gospodin Boža bi kao ministar za nauku i tehnologiju verovatno znao da da odgovor na ono najjednostavnije pitanje – kome mi to onda spremamo i za koga usvajamo ove zakone kada domaća industrija, nažalost, ne proizvodi ovu vrstu proizvoda? Kako stvari stoje, plašim se da se u državi Srbiji ne desi nešto još gore, da uskoro ne ostanemo bez bilo kakve proizvodnje, jer nažalost, svedoci smo da se iz dana u dan povećava broj ugašenih i likvidiranih preduzeća, bez ikakve šanse da se to popravi nabolje. Time samo stvaramo sve veću i veću armiju nezaposlenih. Očigledno je da je u državi Srbiji mnogo modernije i unosnije baviti se poslovima konsaltinga i tome slično, nego proizvodnjom. Bolje bi bilo da smo ovde raspravljali o nekom zakonu o oživljavanju proizvodnje, a ne o zaštiti onoga što uopšte ne postoji i čime se država Srbija trenutno ne bavi. Bez obzira na tu činjenicu, ovaj predlog zakona ima i dve dobre stvari. Prva je da za realizaciju zakona nisu predviđena nikakva dodatna sredstva u budžetu Republike Srbije, koja bi se uzimala iz džepova poreskih obveznika, a druga stvar je, što je, mora se priznati, prava retkost – donošenje ovog zakona ne prati osnivanje neke nove agencije ili institucije. Iskreno rečeno, skoro da se ne sećamo kada je u ovoj skupštini usvojen neki zakon a da za njegovu realizaciju nije bila predviđena odgovarajuća agencija, u kojoj se, kao što znamo, uglavnom udomljavaju partijski kadrovi koji se jednostavno negde moraju udomiti. O detaljima ovog predloga zakona ne bih govorio sada, jer je ovo rasprava u načelu, a kada bude rasprava u pojedinostima mi ćemo o tome detaljnije govoriti. Moje uvažene kolege Nikola Savić i Milan Nikolić i ja podneli smo ukupno osam konkretnih amandmana na predlog ovog zakona i mi ćemo u okviru rasprave u pojedinostima pokušati da te amandmane branimo i opravdamo. Mi se nadamo da bi usvajanjem tih amandmana ovi zakoni postali jedna zaokružena sadržajna i logička celina, koja bi se mogla aplicirati u praksi. Stoga ću se ovde malo više pozabaviti analizom efekata koje bi usvajanje Predloga zakona moglo imati na njegove potencijalne korisnike. Pre svega, integrisano kolo, oni koji se bave tom materijom znaju, predstavlja složeno električno kolo sastavljeno od mnoštva aktivnih i pasivnih komponenata smeštenih na jedinstvenoj podlozi koja se može primeniti ili samostalno ili u sklopu nekih složenijih elektronskih uređaja i naprava. Samo kolo se u opštem slučaju sastoji iz tri zasebne celine, to su: kućište, koje je najčešće od keramike ili specijalne plastične mase; zatim, izvodi, kojima se isto spaja za noseću strukturu, i čip koji se nalazi u središtu integrisanog kola i koji je tankim žicama spojen sa pomenutim izvodima. Možemo reći da je, sa aspekta namene, uobičajena podela industrijskih kola na tri glavne grupe: analogna, koja su primenu najčešće našla kod operacionih pojačivača, digitalna kola, koja naravno najviše idu kod mikroprocesora i mešovita integralna kola koja obrađuju kako analogne tako i digitalne signale i koja se primenjuju kod AD i DA konvertora, što znači da su sve ovo proizvodi visoke tehnologije koji se mogu primeniti kod raznih mikroprocesora, memorija, pojačivača, pulsnih kodera i dekodera, modema i tome slično. Što se tiče komercijalne upotrebe, ona je vrlo razvijena i široko rasprostranjena. Standardna integralna kola primenjuju se za temperaturni opseg od nula do 70 stepeni celzijusa; industrijska za opseg temperatura od minus 40 do 85, a ona specijalna, kao što su za vojne potrebe, imaju najširi opseg primene, od minus 55 do 125 stepeni celzijusa, što znači da ona imaju i najveće radne sposobnosti. Inače, kao godina rođenja integralnog kola smatra se 1964. godina, jer je tada prvi put u računare treće generacije ugrađena silicijumska pločica dimenzija 6h6 mm. Ona je omogućila jednu veliku integraciju i stvaranje sažetih i kompaktnih konstrukcija, pre svega računara, koji su tako postajali pouzdaniji, brži i sve jeftiniji na svetskom tržištu. Tokom sedamdesetih godina došlo je do povećanja integracije integralnih kola, pa se tako pojavila large scale integration tehnologija, gde je čak do 5.000 komponenata bilo spakovano u jednom integralnom kolu, a samo malo kasnije još naprednija very large scale integration tehnologija, koja je još više povećala integraciju i snizila cenu i težinu integrisanih kola. Kao primer koliko je to imalo praktičnog efekta navešću samo cenu računara. Recimo, kada su se pojavili prvi računari 1950. godine, posle Drugog svetskog rata, imali su fantastičnu cenu od nekih milion dolara, a svakih desetak godina cena je i po deset puta padala, pa je tako 1960. godine ondašnji najbolji računar bio oko 100.000 dolara, pa je sedamdesetih to palo na desetak hiljada dolara, osamdesetih na 1.000 dolara, da bi devedesetih i kasnije palo i na nekih 100 dolara. Iz ovoga vidimo da je sav ovaj napredak omogućila upravo topografija integrisanih kola, koja se neprestano razvijala i usavršavala. Što se tiče trendova u bliskoj budućnosti, smatra se da će se ove topografije još više razvijati i da će doći do pojave tzv. superračunara koji će obuhvatiti sva znanja iz određenih oblasti. Ovaj istorijski prikaz nisam dao sa ciljem da bi se sagledala samo hronologija razvoja u ovoj oblasti, nego da bi se videlo do čega sve zloupotreba i nepostojanje adekvatnog zakona može da dovede. Navešću samo neke primere, godine kada su u svetu prvi put usvojeni zakoni protiv zloupotrebe ove problematike. Prvi zakon je donet je u SAD 1984. godine, pa onda u Japanu 1985, Holandiji 1987. itd., a od zemalja u našem najbližem okruženju to je učinila Rumunija 1995. Sigurno je da i mi, na bazi uporednog prava, možemo iskoristiti sva pozitivna rešenja pomenutih zemalja i to ugraditi u predloge ovih zakona o kojima raspravljamo. No, razlika je, ponoviću u zaključku još jednom, što sve ove zemlje imaju proizvodnju iz oblasti visokih tehnologija, imaju šta da štite zakonom, a mi, nažalost, nemamo. Bez obzira na to, predlažem grupaciji iz vladajuće skupštinske većine da kada budu izloženi naši amandmani to pažljivo saslušaju i sve one za koje smatraju da su korisni usvoje, čime bi ovaj set zakona postao sveobuhvatniji i aplikativniji.
U međuvremenu je stiglo ovlašćenje da Poslaničku grupu LDP predstavlja, kao ovlašćeni predstavnik, gospodin Nenad Prokić. Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo, činjenica je da je oblast autorskih prava sama po sebi vrlo složena materija koju je teško pravno urediti, ali imam utisak da su autori ovog predloga zakona malo preterali, da su sve ovo toliko iskomplikovali da ovo, po mom mišljenju, sveti Petar ne bi rastumačio, a kamoli primenio u praksi. Jednostavno, u ovom predlogu zakona postoje brojna rešenja koja, po mom mišljenju, nije moguće primeniti čak ni u nekim potpuno pravno uređenim državama, a kamoli u Republici Srbiji. Neki delovi ovog predloga zakona malo me podsećaju na određene komunističke programe – sadrže puno lepih želja i rešenja, ali kada je u pitanju primena u praksi dolazimo u situaciju da je to nemoguće realizovati. Smatram da bi ovaj predlog zakona, odnosno zakon kada bude usvojen, mogao biti realizovan samo u slučaju da država angažuje, recimo, nekoliko desetina hiljada ljudi koje bi bukvalno 24 sata dežurali na svim javnim mestima, u restoranima, kafićima, sličnim objektima, u sredstvima javnog saobraćaja, u svim radnjama u kojima postoje fotokopir aparati. Danas su jedne dnevne novine objavile tekst o tome da 150 kafana i restorana u Valjevu već dve godine ne puštaju muziku, znači, ne emituju radio program, i svoje goste ne zabavljaju televizijskim programom, u znak protesta zbog visine naknada koje moraju da plate po osnovu korišćenja autorskih prava. Jedan od njih tvrdi da mesečno mora da plaća 60 evra i navodi podatak da vlasnik restorana iste površine u Nemačkoj po tom osnovu mesečno plaća šest evra. Koliko ja razumem ovaj predlog zakona, ukoliko on bude usvojen, te dažbine, koje su sada prema izjavama ovih ljudi nesnošljive, biće još veće. Prokomentarisaću nekoliko konkretnih rešenja. Članom 18. predviđeno je da autor ima pravo da se suprotstavlja iskorišćavanju svog autorskog dela na način koji ugrožava njegovu čast ili ugled, ali nije predviđeno da autor ima pravo da se suprotstavlja iskorišćavanju svog autorskog dela na način koji mu nanosi materijalnu štetu. Podneo sam amandman, mislio sam da je u pitanju propust, međutim, taj amandman nije prihvaćen. Jednostavno, smatram da bez usvajanja tog amandmana kompletan ovaj zakon nema smisla. Znači, vi štitite autora, ali ga ne štitite od najčešće zloupotrebe, zloupotrebe koja mu pričinjava materijalnu štetu. Drugo rešenje koje je po meni sporno je rešenje iz člana 22. kojim je predviđeno da se autor ne može odreći prava na naknadu za privremeno ustupanje ili davanje u zakup svog autorskog dela. Smatram da niko ne može autoru zabraniti da se odrekne naknade za korišćenje njegovog dela. Postavljam pitanje da li je normalno, objavio sam tri knjige, da li ja kao autor imam pravo da te knjige ustupim bilo kome da ih koristi privremeno, na određeni vremenski period, ili trajno? Smatram da je to moje neotuđivo ljudsko pravo i da to pravo ne treba da mi se uskraćuje bilo kojim zakonom. To pravo mi se može uskratiti jedino ako ja to činim na neki način koji ugrožava javni interes, ugrožava nečija druga prava. Sledeće rešenje, član 39, on sadrži više nakaradnih rešenja, a ja ću prokomentarisati dva. Prvo je, citiram – u slučaju umnožavanja autorskih dela fotokopiranjem ili na drugi način, autor, pored prava na autorsku naknadu, ima pravo i na dodatnu naknadu od pravnog ili fizičkog lica koje je izvršilo fotokopiranje. Ovo rešenje je potpuno neprimenjivo u praksi i potpuno je besmisleno. Pitam, ako pretpostavimo da neki mladić, recimo, iz Stajkovca ili iz Leskovca napiše neku finu ljubavnu pesmu koja se dopadne tinejdžerima i neki tinejdžeri iz Velike Plane uzmu tu pesmu u knjižari u Velikoj Plani i fotokopiraju u 5.000 primeraka, kako će autor pesme znati da je ta pesma fotokopirana? Kako će ovaj momčić koji fotokopira pesmu i deli je besplatno znati da ima određenu zakonsku obavezu po osnovu tog fotokopiranja? Ko će, na kraju krajeva, da nadgleda sve fotokopir aparate u Srbiji? To je nemoguće. Posle ću nešto više reći o tome. U istom članu ovog zakona kaže se sledeće – vlasnici fotokopir aparata su dužni da na zahtev dostave informaciju o broju napravljenih fotokopija. Ovo je još gore. Izvinjavam se na izrazu, ali po meni je zaista ovo potpuno blesavo rešenje! Evo zbog čega: dođe mušterija u knjižaru sa 500 papira, na svakom papiru se nalazi odštampana po jedna izreka različitih autora. Po ovom zakonu, vlasnik knjižare, vlasnik fotokopir aparata treba da ubeleži koje su izreke fotokopirane, imena njihovih autora. On treba da zatvori radnju u naredna dva-tri sata, da to sve pribeleži, dok ostale mušterije čekaju, ili da angažuje jednog novog radnika da ovo zapisuje. Vi možete da se smeškate koliko god hoćete, ali ovo proizilazi iz ovoga što je napisano. To su životne situacije, što kaže moja koleginica Dušanka Plećević, i zaista bi bilo neophodno da svi vlasnici fotokopir aparata angažuju po još jednog pomoćnog radnika da bi ovaj zakon bio ispoštovan. Članom 45. idete u jednu drugu krajnost – dozvoljavate bibliotekama, obrazovnim ustanovama i arhivama da bez znanja i dozvole autora i bez plaćanja autorske naknade umnožavaju autorska dela, ukoliko to ne rade u komercijalne svrhe. Pojavi se sad jedan mladi književnik, napiše jednu dobru knjigu, knjiga postane hit na tržištu, a jedna privatna obrazovna ustanova – vi znate da se one ne formiraju radi opšteg interesa, radi širenja kulture i obrazovanja, nego radi profita – uzme i radi sopstvene reklame, odštampa recimo 20.000 primeraka te knjige i podeli to besplatno mladim naraštajima. Oni će učiniti uslugu kulturi, raširiće ljubav prema knjizi, ali ovom autoru će napraviti jednu nenadoknadivu materijalnu štetu. Vi članom 18. ovog zakona, o kojem sam govorio na početku, niste ostavili mogućnost autoru da se suprotstavi iskorišćavanju svog dela na način koji mu nanosi materijalnu štetu. Ukratko ću prokomentarisati član 32. Po članu 32. samo autor ima pravo da dozvoli da se njegovo delo koje se javno emituje saopštava na javnom mestu. Prevedeno na narodski jezik, vlasnik kafane, recimo, na Staroj planini ima pravo da na svom tranzistoru sluša koju god hoće pesmu, kojeg god hoće pevača. Međutim, ako odluči da Tanju Savić ili Miroslava Ilića koji u tom trenutku pevaju čuju i ostali gosti u kafani, on to ne može učiniti bez njihove dozvole. Sad se tu javlja nekoliko problema. Prvo, on bi morao da bude vidovit pa da zna unapred koje će pesme biti emitovane. Druga stvar, morao bi da poseduje neka sadašnjoj civilizaciji nepoznata naučna znanja, tehnološka znanja, da u narednih nekoliko sekundi obezbedi saglasnost autora, što je nemoguće. Postoje još dve situacije kako bi on mogao da ispoštuje ovaj član zakona. To je da od radio-stanica unapred dobije spisak svih pesama i autora svih pesama koje će biti emitovane, recimo, sledećih godinu dana. To je tehnički neizvodljivo. On ne bi trebalo ništa drugo da radi, nego to. Postoji još jedan način, a to je da se sa svim autorima, svim pevačima čije se pesme emituju na teritoriji Srbije unapred konsultuje, obezbedi njihovu saglasnost, verovatno će oni tražiti i neku materijalnu nadoknadu, da im to plati, ali, znate, to ne bi mogao da plati ni Miroslav Mišković, a kamoli vlasnik neke obične kafane. Jednostavno, smatram da postoje neka rešenja koja bi trebalo povući iz ovog predloga zakona. Mislim da ih treba povući ili prihvatiti amandmane Srpske radikalne stranke. Hvala.
Reč ima gospodin Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, sticajem okolnosti ovaj predlog zakona zastupa gospodin Čiplić, ministar koga je na tu funkciju kandidovala Demokratska stranka. Jedan od predloga zakona o kojima mi danas raspravljamo jeste i Predlog zakona o autorskim i srodnim pravima. Gle čuda, jedan od ljudi koji su promovisali kršenje autorskih prava u Republici Srbiji takođe je jedan univerzitetski profesor Pravnog fakulteta, nažalost, profesor Stevan Lilić. Gospodin Čiplić sigurno zna o čemu se radi. Gospodin Čiplić je sigurno čuo, kao što su čuli verovatno i drugi koji se bave teorijom prava, za čuvenog pravnog teoretičara prof. dr Lazu M. Kostića, nekadašnjeg profesora Beogradskog univerziteta koji je pre Drugog svetskog rata predavao Administrativno pravo. Laza M. Kostić je bio izuzetan teoretičar, govorio je nekoliko svetskih jezika i napisao je antologijski udžbenik„Administrativno pravo Kraljevine Jugoslavije“ u tri toma. Naravno, posle Drugog svetskog rata zbog ideološkog opredeljenja prof. Kostića njegova dela su uglavnom bila skrajnuta iz univerzitetskih biblioteka. Ali, neki profesori su se posle Drugog svetskog rata dosetili pa su, umesto da pišu svoje udžbenike, napisali udžbenike u kojima su u stvari doslovno, bez citiranja, prepisali nekoliko desetina stranica udžbenika prof. Laze M. Kostića. Jedan od autora koji se istakao u tome („istakao“, naravno, u pežorativnom smislu) bio je Nikola Stjepanović, koji je posle Drugog svetskog rata objavio nekoliko udžbenika iz oblasti administrativnog, odnosno upravnog prava. U velikoj meri njegovi udžbenici su bili plagijat „Administrativnog prava“ prof. Laze Kostića. Nikola Stjepanović je umro 1978. godine, a onda je Stevan Lilić, zamislite, 1991. godine, 13 godina posle smrti profesora Stjepanovića, sa pokojnim profesorom izdao kao koautorsko delo udžbenik iz Upravnog prava. Nekoliko godina kasnije on je Nikolu Stjepanovića potpuno izbrisao iz naslova udžbenika i onda je ispalo da je gospodin Stevan Lilić samostalno napisao to delo. Doktor Vojislav Šešelj je još pre više od deset godina utvrdio naučnom metodom da je profesor Stevan Lilić u stvari falsifikovao najveći deo svojih tekstova, odnosno svog udžbenika iz Upravnog prava tako što je bukvalno prepisao, bez odgovarajućih znakova navoda, dobar deo stranica iz knjige prof. doktora Laze M. Kostića. Inače, zanimljivo da je gospodin Stevan Lilić, redovni profesor Pravnog fakulteta u Beogradu, postao član Glavnog odbora Demokratske stranke u junu mesecu 2008. godine. Taj isti gospodin, Stevan Lilić, u oktobru prošle godine, u vreme kada se pripremao Nacrt statuta AP Vojvodine, dao je i sledeću izjavu: „U Ustavu Srbije vidi se nedoslednost kada je u pitanju Vojvodina, jer se za Kosovo i Metohiju spominje suštinska ekonomija, a ne i za severnu pokrajinu. Moje lično mišljenje jeste da Vojvodina treba da ima svoje zakone i svoj pokrajinski vrhovni sud. Suprotan, tvrdi stav je već doveo do toga da Kosovo bude amputirano od Srbije, a svi mi želimo da Vojvodina ostane u sastavu Srbije.“ Taj isti Stevan Lilić je početkom 2007. godine podržao plan Martija Ahtisarija. Profesor Stevan Lilić, predsednik udruženja „Pravnici za demokratiju“, ističe da je sasvim sigurano da Ahtisarijevim predlogom Kosovo dobija elemente državnosti, uz napomenu da takve elemente sada ima i Vojvodina ili bilo koja federalna država u svetu koja ima svoju zastavu, vladu i parlament. Slušajte genijalno objašnjenje: „Elementi državnosti ne znače da je reč o državi“, kaže Lilić. Takođe, suprotno Vučetiću (to je onaj nekadašnji predsednik Ustavnog suda), smatra da plan ne krši međunarodno pravo jer je ceo proces sproveden uz prisustvo Srbije. Taj isti profesor Stevan Lilić je kao sudski veštak učestvovao u onoj poznatoj aferi „Satelit“, koja nas košta oko 37.000.000 evra. Dakle, Srbija mora da plati odštetu od 37.000.000 evra izraelskoj firmi „Imidž set“ zbog nepoštovanja ugovora o zakupu špijunskog satelita, koji je 2005. godine potpisao bivši ministar odbrane ministar Prvoslav Davinić. To je presudio međunarodni arbitražni sud u Londonu. Sud je odlučio da Srbija treba da plati kaznu jer nije ispunila obaveze iz ugovora, koji je Davinić potpisao na svoju ruku. Prema informacijama do kojih je došla Srpska radikalna stranka, država je izgubila ovaj spor i zbog svedočenja profesora Pravnog fakulteta Stevana Lilića, koji je u sporu stao na stranu Izraelaca. Naime, Prvoslav Davinić je bez znanja Saveta ministara tadašnje Srbije... (Predsedavajući: Izvinite, gospodine Martinoviću, vrlo pažljivo slušam tu genezu prof. Lilića, ali nikako ne mogu da je povežem sa zajedničkim načelnim pretresom o kojem danas raspravljamo, pa vas molim da se vratite na temu i da je povežete, bar u nekom narednom periodu. Hvala unapred.) Gospodine Novakoviću, kao iskusan advokat sigurno znate da ovo i te kako ima veze sa autorskim pravima, jer kada neko falsifikuje tuđi udžbenik i prikaže ga kao svoj to definitivno predstavlja kršenje i domaćih i međunarodnih standarda kada je reč o autorskim pravima. Ovo vam govorim samo zato da biste videli da kada neko moralno posrne, onda tu nema granica. Ako je neko spreman da pokrade tuđ naučni rad, onda za njega nema granica pred kojima bi se zaustavio. Još dve rečenice, ako dozvolite. Davinić je rekao da nije čuo za odluku međunarodne arbitraže prema kojoj država novcem poreskih obveznika treba da plati 37.000.000 evra pomenutoj izraelskoj kompaniji. Za donošenje ove odluke arbitražnog suda u Londonu protiv Srbije ključno je bilo upravo svedočenje gospodina Stevana Lilića. Naime, Lilić je potvrdio da je ugovor koji je potpisao Davinić u skladu sa zakonodavstvom Srbije, a to je potkrepio i činjenicom da Davinić nije osuđen u Srbiji, iako se protiv njega i dalje vodi istraga. Time je podržao izraelsku tužbu. Sam Lilić nije hteo ni da potvrdi ni da demantuje ove informacije. Kada su ga novinari svojevremeno pitali da li je tačno da je bio veštak u ovom predmetu i da je svedočio u korist Izraela tvrdio je da na tu temu apsolutno nema bilo kakav komentar. Gospodine Novakoviću, zahvaljujem se što ste mi omogućili da pokažem kako se na delu krše domaći i međunarodni standardi kada je reč o autorskim pravima. Inače, budući da su to, nažalost, aktuelne teme u Srbiji, ovakvi ljudi koji prepisuju tuđe udžbenike, koji izrađuju statut Vojvodine danas su glavni promoteri takozvane kosovske nezavisnosti. Zahvaljujem, gospodine Novakoviću, na strpljenju.
Reč ima poslanik Branimir Đokić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani ministre, reći ću sada nešto o Predlogu zakona o autorskim i srodnim pravima i pokušaću da plastično objasnim kako to ovde u Srbiji funkcioniše. Želim da verujem da je postojala dobra namera da se ovim zakonom na neki način uvede red i spreči sve ovo što se dešava na ovom prostoru, međutim, zaboravili ste neke stvari koje su bitne, da u ove zakone ugradite određene elemente koji bi sprečili dalji kriminal, lopovluk i sve moguće što ide u ovoj muzičkoj industriji. Ovo godinama traje. Imali smo raspravu pre deset dana ovde, bili su ljudi iz Zavoda za zaštitu intelektualne svojine i predstavnici muzičkih udruženja; tu smo neke stvari izneli i mogli ste da zapazite da je dosta ljudi imalo primedbe na određene članove ovog zakona. Ne znam da li ćete vi to prihvatiti, da li želite da prihvatite, da li smatrate da smo u pravu ili ne, pa ću sada da potkrepim izlaganje koje sam tada imao, s obzirom na to da znate kako funkcioniše, stalno se pozivamo na evropske institucije, kako to kod njih funkcioniše, muzička industrija, pa preslikavamo određene zakone da bi se uskladili sa njima. Moram da kažem samo jednu stvar – najveće organizacije gde se obrće novac u crnim tokovima su u fudbalu (FIFA) i muzičkoj industriji, u svetu. Ne znači da je sve što ide od njih dobro; čak ni to što smo uzeli određene elemente iz zakona, koje ste ovde pokušali da ugradite, ne znači da će se ti zakoni se tako sprovoditi, jer niste u zakonu predvideli da se zaštite umetnici, autori, izvođači od određenih klanova, ljudi koji imaju monopol ovde na tržištu i koji ovde vode čitavu priču oko autorskih prava. Došao sam do nekakvih podataka ovde da OFPS, organizacija kojoj ste dali dozvolu da vodi ovaj posao, radi kako radi već više godina, da u toj organizaciji svega pet ljudi ima u upravnom odboru i još šest, oni su navodno skupština; oni su odredili pravilnik kako se taj novac ubira, odredili su pravilnik kako se taj novac distribuira. Vi ste dobili i podatke o svemu tome; 2007. godine su podneli određeni ljudi, koji su čak bili u izvršnom i upravnom odboru ove institucije... Ovo što su oni izložili stvarno je zaprepašćujuće, koliko se novca odliva i na koji način se vrši raspodela. Vi ste poslali, kao Zavod, komisiju koja je otišla da pogleda kako se to radi; dali ste određene instrukcije napismeno, upozorili kako treba da se radi. Ukoliko se tako ne bude radilo, vi ćete primeniti određeni član zakona po kojem bi, naravno, bila oduzeta dozvola. Sve bi to bilo u redu da se nije prešlo preko toga i da se sada ista ta organizacija ne pojavljuje kao glavni subjekat u ovom Predlogu zakona o autorskim i srodnim pravima. Moram vam sada reći plastično kako to funkcioniše. U diskografiji sam ceo život i mogu da kažem kako je to nekada bilo, a kako je danas. Danas jedan mladi izvođač koji želi da snimi nešto mora da plati određenom diskografu. Prvo, u ovoj zemlji ima tri-četiri diskografske kuće. Ostale diskografske kuće, od kojih ste vi dobili, kao reprezentativnih udruženja izvođača, pečate i overe, ne izbace na tržište ni dva fonograma u toku dve godine. One su maska za određeni lobi, veliki, koji se drži preko „Grand produkcije“, „Siti rekordsa“ i, šta ja znam, još dve-tri kuće, i oni pokrivaju ove kuće za jedno veliko pranje novca. Kako se taj novac pere? Pa tako što, prvo, RRA nije odradila posao koji postoji, a primaju velike plate. RRA je, prvo, zadužena da radio-stanice i televizije, ukoliko ne dostavljaju određeni spisak ili košuljicu izvedenih dela... Nije to slučajno izmišljeno, to je svugde u svetu, da bi se moglo registrovati šta određena radio-televizija emituje u toku 24 sata, pogotovo radio-stanice gde je 98% muzika. Naravno, svesno ili nesvesno, niko nije do danas danji... Ni SOKOJ-u to ne odgovara, ne odgovara ni udruženjima fonograma. Zašto? Zato što dolaze u situaciju, koju im je zakon omogućio, da naplatu vrše paušalno. Šta mislite kako da se podeli novac koji se paušalno sliva od emitera? Nikako. Ko zna šta se emituje u etru nad ovom Srbijom? Sad druga priča, jedno 10% radio-televizija uplaćuju po tim košuljicama; ostali uplaćuju paušalno, koliko se nagode, čista trgovina, ko na pijaci. Sada se pojavljuju fonogrami, štite, bože moj, sada imaju svoj deo kolača tu. I, kreće harač po Srbiji, po restoranima, kafićima, frizerskim salonima, radnjama, autobusima; ulaze oni sa svojim legitimacijama, ko policija, kaže – ti ćeš da platiš 20.000, ti 10.000, ti 30.000, ti ćeš pet. Onaj ko ne plati ide na sud, sud ga odmah kazni i obustave mu sa računa pare. Taj novac se isto sliva, opet paušalnom naplatom, po drugom osnovu. Da vam to sada zakonski ne razlažem, vi sve to znate. Drago mi je što se vi, gospodine Čipliću, ovde; kao sudija pre ćete razumeti ovu materiju, nego gospodin Đelić. Ovde je nađen drugi mehanizam, naravno, sve u okviru, navodno, zakonskih odredaba, pa se pozivamo na određene stvari do kojih smo sami došli i rekli ovako – mi ćemo sada da taj novac uzmemo, a kao princip kako da delimo novac uzeli smo kako to rade u Evropi, u svetu, po sistemu „market šer“. Međutim, taj princip raspodele novca, za koji se ne zna čiji je, oni su to rešili ipak na demokratski i pošten način. Tamo se vodi računa o kvalitetu dela, trajnosti tih dela i svim mogućim subjektima koji čine da to delo živi 20, 30 i 50 godina, jer to je osnov po kome će taj proizvođač dobiti određeni novac ili deo kolača, a ne kvantitet, gde se može štancati svaki dan. Onda dođete u situaciju da kaže – reper će biti koliko je ove godine izbačeno fonograma na tržište. Jedna firma je izbacila, ne znam, sto. Nema veze što je to samo za jednokratnu upotrebu. To će biti reper da sav novac, 90% paušalno... Kažemo da je sada ovaj izbacio sto fonograma, a PGP je izbacio dvadeset. Znači, njemu dvadeset miliona, a PGP-u pet miliona. Uzeo sam PGP samo simbolično. A i nije simbolično, a reći ću vam zašto. Tako jedna godina, druga godina, diskografske kuće koje taj novac uzmu su dužne da izvođačima uplate, da proslede. Šta biva dalje? Kako da ga prosledi kada nema pojma ko je emitovan za pola godine? Ovi ulaze po radnjama, po kafićima, prave harač, uzimaju pare za godinu dana unapred ili unazad. Pa, molim vas, taj čovek u frizerskom salonu ima CD plejer, kupio je neki CD plejer, dobio iz inostranstva; emituje i voli da sluša Betovena i Mocarta, nije bitno, strane rok grupe. On ga isto oporezuje. Ako sluša domaću, isto ga oporezuje. Grupa ljudi, potpomognuta i sa sve dozvolom koju daje Zavod, koji to mirno gleda, godinama se bogati. Niko od izvođača ne dobija novac; kod autora je druga priča. Pošalje se malo tu i tamo nekim izvođačima da se zamaže, znate, onima koji prave malo galamu, izađu u novine, i tako se pliva dalje. Sada, u ovoj situaciji, prošle godine... Vidite, interesantna je jedna stvar, kako funkcionišu organizacije. U toj organizaciji je i PGP. PGP je u sastavu RTS-a, što je apsurd. PGP ima 90% svoje proizvodnje muzike – simfonijski orkestar, džez orkestar, narodni orkestar, hor „Kolibri“, da ne nabrajam, i 90% PGP snima za našu kuću. To je naša proizvodnja. Tada se pojavila organizacija fonograma, dolazi kao posrednik i kaže – televizija RTS da plati njima, a oni će da vrate PGP-u, uz proviziju. Taj novac nema veze više sa njima. Na kraju, RTS, kao televizija, ne želim da branim televiziju, niti da ikoga ovde branim ili ne branim, ali RTS neće da plati već osam ili devet miliona SOKOJ-u, jer smatra da su tarife koje SOKOJ razrezuje ogromne. Do toga je došlo zato što niko u ovoj državni nije došao da stavi šapu i kaže – dođite ovamo, da vidimo šta radite. Vi ste dali njima dozvolu. Omogućili ste im veliki obrt novca od ovog naroda, a niko ih ne kontroliše. Vi ste čak dobili prijave, kompletno sa zapisnicima, sa ciframa koje su dostavljene vama u Zavodu za intelektualnu svojinu. Vi ste bili sa našom komisijom, dali ste određene smernice i nikom ništa. Šta mi kao umetnici da radimo? Šta uopšte autori da rade? Kako da se bore za svoja prava kada vi kao država to sve omogućavate? U vašim rešenjima koja ste ovde stavili, po svaku cenu, sada, to je jedan lobi koji to radi. Ne znam da li to radite namerno, ili ne znate, ali ako ne znate, ne zna niko od nas te stvari, bar pitajte i vidite šta se dešava. Stavljate njih da oni nastavljaju rad najnormalnije po novom zakonu, da su dužni da usaglase zajednički tarifni sistem ove komisije. Sve je to u redu, slažem se, mora biti kontrole. I, nikom ništa. Po jednom članu se čak potraživanja moraju otpisivati. Niste rešili uopšte u zakonu za muzička dela koja su snimljena do 1998. godine kako se taj novac ubira, kako se raspoređuje. Čekajte, nije muzika samo – snimi danas i sutra se emituje, traje tri meseca ili mesec dana, što emituju određene diskografske kuće. Muzika se emituje sto godina, dvesta godina. Tu postoje autori, izvođači, da ne kažem pet godina, deset godina, unazad dvadeset godina. To niste rešili ovde. Napravićete veliki problem sebi, ko će to da rešava? Ni sudovi neće moći da reše jer nisu to predvideli. Oni koji su vam bili konsultanti, neću da budem zlonameran da su to namerno radili, verovatno su preskočili, nisu znali, nisu se setili. Ali, što je još strašnije, vi ne prihvatate naše sugestije, ne prihvatate naše dobre namere. Prošli put sam vam rekao, ja sam samo jedan od hiljadu umetnika, autora kojima su najmanje, za ovih deset godina, kuću uzeli. Neko. Ko? Ne znam. Nekome su uzeli dve kuće, nekome pola kuće. Ti koji su uzeli, vidite, imaju jahte, avione, kamione, sve to, a umetnici će da rade i stvaraju. Ovaj zakon mora prvenstveno da bude zaštita autorskih i srodnih prava, ali kako ste ga vi ovde rešili, po određenim članovima, mislim da će ovde biti velikih problema. Ako samo jedna agencija, zovem je agencija, ili organizacija, u 2007. godini ubere dva miliona evra, pa SOKOJ ubere četiri miliona evra, to je šest miliona evra. Ako treća organizacija ubere još dva miliona evra, to je osam miliona evra. Da ne kažemo ono što se ne ubere. Tu se godišnje okreće po deset miliona evra. Je l' mislite da je to mali novac za ovu malu Srbiju i ovaj mali prostor? Za nekoga je možda mali, ali to je ogroman novac. Gde završava taj novac? Kako završava taj novac? Javni tužilac i policija treba da se bave ovom problematikom. Voleo bih i želeo svim srcem da ste se vi postarali da kroz ovaj zakon, kroz određene članove zakona sprečite da se to ponavlja. Međutim, niste to uradili. I dalje ćemo, nažalost, mi svoju priču ispričati; vladajuće većine nema, ovde je prazna sala, kao i svaki dan. Njih ne zanima šta piše u zakonu, bio to zakon o autorskim i srodnim pravima, ili ma koji drugi zakon, o informisanju. Oni će doći tog dana, glasati i zakon će proći. Opet ćemo dalje ulaziti u jednu priču i reći – šta sad? Nikom ništa. Oni koji su oštećeni, koji su pokradeni, opet nemaju kome da se žale. Nema ništa. Mislim da vi treba da pogledate par naših predloga koje smo vam ovde iz najbolje namere sugerisali, da vidite kako ćete rešiti i tu komisiju. Pazite sad jednu stvar – tu se pojavljuje jedno reprezentativno udruženje. Izvinite, molim vas, šta tu traži reprezentativno udruženje? Znate li da je u Srbiji registrovano 200 muzičkih udruženja? Koje je reprezentativno, ko to određuje? Određuje jedna grupa ljudi iz Ministarstva kulture, dvojica ljudi. Po kom kriterijumu? Ni to se ne zna. Sada će ponovo zakon da to određuje. Znate li kako se to određuje? Ko im je simpatičniji. Jedno udruženje ima u svom sastavu ljubitelje muzike, ljude amatere, koji nikakve veze nemaju sa diskografijom. Napabirčite spisak tamo 200, 300, 500 ljudi, ovaj napabirči hiljadu ljudi i tako dobijete reprezentativno udruženje sa pet hiljada ljudi. Znate li koje udruženje je strukovno? Ono koje dokaže da se njegovi članovi, kao advokatska komora, lekarska, bave tim poslom profesionalno, da su to ljudi koji obavljaju tu delatnost. Ko zastupa mene po ovom spisku, mene ili hiljadu ljudi? Ljudi za koje nikad niste čuli. Nemaju veze sa nama. Oni su ušli u ovu priču da bi pravili novac na račun svih ovih umetnika, autora i izvođača. Vi ste to omogućili i niko tu ne preduzima ništa, tako stoji. Naravno, sada kada Unija poslodavaca traži da uđe i njihov predstavnik, što bi bilo logično, u tu komisiju, čekajte, da stanemo da vidimo ko to pravi tarifu, kako pravi tarifu, vi gurate da sada po svaku cenu mora da se napravi tarifa, i interpretatori i fonogrami. Izvinite, molim vas, zašto moraju? Vi bi trebalo da stavite da budu svi, i SOKOJ, tu, da bude jedna krovna organizacija koja će da ubira jedan, neću tešku reč da kažem, harač po Srbiji. Sva ta prava koja pripadaju određenim organizacijama, autorima, svima, da ubira jedna, po jednoj tarifi, koju će komisija odrediti. Prvo su daleko manji troškovi; druga stvar, ne može svako da određuje tarifu za sebe kako hoće na tržištu; treće, taj novac... Znači, tri organizacije se dogovore, opet sa komisijom koju Vlada organizuje, pa kaže – SOKOJ uzima za autore 40%, izvođači 30%, fonogrami 30%. Automatski jedni druge kontrolišu. Ne mogu da se rade ovakve manipulacije i krađe i falsifikati. Ne može to da se radi. To ste predvideli. To ste predlagali. Vi opet gurate zasebno svog fonograma i interpretatora, a posebno „Sokoj“. Postoji još jedna stvar koju niste predvideli, koja je morala biti posle svih ovih afera i novca koji niko od autora i izvođača do sada ovih godina nije primao, osim vrlo mali broj njih, samo da se maskira sve ovo što se dešava na ovom terenu u Srbiji. Morali ste da predvidite, ako već želite novi zakon, da sve ove organizacije koje su već registrovane – možda ima i novih organizacija, možda ima kvalitetnijih organizacija, koje se pojavljuju pod uslovima koji idu uz novi zakon kao novi subjekat kome ćete vi dati dozvolu ili ne – treba ponovo da se registruju, tačno, pogotovo što su određene organizacije radile to što su radile. Dajte mogućnost drugima, recite – gotovo, što je bilo, bilo je. Neka policija i sudstvo rade svoj posao. Ko će nama da obešteti sve te pare za sve te godine? To je druga priča, ali bar kažite – sada idu svi iz početka. Ona vaša komisija sedne, pa otvori četvore oči, pod kojim uslovima dajete dozvolu određenim ljudima, da li je sve to kako treba, po zakonu, validno ili se to radi poprečnim putem, pa neka rade kako rade. Ne znam šta da kažem. Imao bih mnogo toga da kažem, ovo je jedna vrlo široka materija i tema, ali mislim da ako ovako ostane u zakonu, ako ne budete stavili te tri organizacije pod jedan krov, ako ne budete uzeli ljude koji će to da vode, ako ne budete ušli u poslovanje ovih agencija, distributera, kriminal će se nastaviti dalje. Jer, autor i izvođač ima pravo da sklapa i individualni i kolektivni ugovor koji će da ga štiti. Vi ga ovde terate u nešto, propisujete i kažete – tako mora biti i tu se završava priča. Vi dobro znate, za javno saopštavanje koje se emituje preko određenih javnih objekata da je ukupan zbir novca negde preko 51 - 52%. To je novac koji se ubere ovako, dođe onaj, kaže – vi ćete 20.000, 30.000. To je 51 - 52% u toj masi koju ubiraju fonogrami. Svega negde 48% ide od emitera. Od tih emitera, zašto niste od RRA... Njima to odgovara, i SOKOJ-u i fonogramima, da to ne funkcioniše. Zašto niste od RRA, kao što bi RRA zatvorio sutra svaku radio-stanicu i televiziju koja bi se oglušila u odnosu na određene političare, na određenu vlast, zatvorili bi ih odmah, jer moraju da ispunjavaju neke standarde… (Predsedavajući: Gospodine Đokiću, završite, molim vas.) Izvinjavam se. A što se tiče autorskih i srodnih prava, to nije bitno, ne mora da uplaćuje. Ne mora da vodi košuljice, ne mora ništa. Isto RRA može zakonski odmah da ga opomene ukoliko ne ispunjava svoje obaveze prema državi koje propisuje, da ga zatvori kao radio-stanicu. Ne, ostaće slobodno mesto, ide paušalno novac i tu kreće ovo što pričam.
Zahvaljujem. Reč ima dr Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, vidim da odlazite a hteo sam da vam predložim da prenesete ministru opšte prakse gospodinu Đeliću nekoliko stvari koje bih hteo da kažem u vezi sa Predlogom zakona o autorskim i srodnim pravima. O čemu se zapravo radi? Pojedine odredbe ovog zakona su potpuno anahrone, nisu usaglašene sa Ustavom, a pogotovo sa onim odredbama Ustava koje se tiču zaštite nekih ljudskih i pre svega individualnih prava. Posebno bih apostrofirao odredbu člana 127. On je apsolutno anahron. Vidim da su ovde pojedini poslanici očito prizivali neka stara vremena, mada Kominterne nema, Tito je umro, ali neki još uvek priželjkuju društvenu svojinu i Socijalistički savez. O čemu se zapravo radi? Odredbom člana 127. predviđa se da proizvođač izdatog fonograma ima pravo na naknadu za emitovanje i reemitovanje fonograma i javno saopštavanje fonograma koji se emituje. Ono što je posebno važno, naplatu jedinstvene naknade vrši jedna organizacija. Vi, znači, terate ljude u kolektivitet, kao u kolhoz, kao u sovhoz. Toga više nema. Tu se krše individualna prava interpretatora, odnosno izvođača. Da ne bi ispalo da pričam iz nekih svojih ličnih motiva ili ubeđenja, želim da vam ukažem na nešto drugo. Postoji IFPI, to je Međunarodna federacija industrije fonograma; ona je dala svoje mišljenje o ovom Predlogu zakona o autorskim i srodnim pravima. Njihova prva primedba odnosi se upravo na nešto što su oni označili kao kolektivno upravljanje izvođačkim pravima, koje ne sme da bude obavezno. Kazaću vam ko je IFPI – predstavlja muzičku industriju širom sveta, u preko 72 zemlje, između ostalog u Evropi, a članstvo u ovoj federaciji uključuje najznačajnije multinacionalne produkcijske kompanije u svetu. Da vam kažem još nešto, kada se 2002. godine Bugarska kandidovala za pridruživanje Evropskoj uniji, reagovala je IFPI, upravo zato što su se u Bugarskoj kršila autorska i srodna prava. Bugarska je naterana da izvrši izmenu svojih zakona upravo u ovom segmentu. Niko nema prava da natera izvođača ili interpretatora da bude zaštićen preko kolektivne organizacije, preko onoga što se u zakonu naziva „jedna organizacija“. Znači, kao interpretator ili izvođač on ima pravo da se obrati proizvođaču fonograma, da sa njim zaključi ugovor i da on štiti njegova prava, a ne da ga terate u neku vrstu kolhoza u 21. veku. To je povreda Ustava, to je povreda međunarodnih standarda, to je povreda nečega na čemu kao na individualnoj slobodi izvođača, interpretatora insistira upravo EU. Još jednom ponavljam, želeo sam da apelujem na ministra Čiplića, jer se on bavi zaštitom ovih prava. Rekao sam, ne zlonamerno, nego dobronamerno, da sugeriše gospodinu Đeliću, koji je zaista postao ministar opšte prakse, od bavljenja finansijama, preko nauke, tehnologije, evropskih integracija i Kosova, pa ne može zbog toliko širokog spektra da se pozabavi nečim što je fundamentalna stvar u predloženom zakonu o autorskim i srodnim pravima. Apelujem da se ovo izmeni i da bude u duhu evropskih standarda i u duhu našeg Ustava. Hvala.
Hvala, gospodine Batiću. Reč ima ovlašćeni predstavnik političke stranke LDP gospodin Nenad Prokić. Izvolite.
Hvala, predsedavajući, poštovane kolege, celog života se mučim sa autorskim pravima, sopstvenim autorskim pravima u zemlji i inostranstvu. Ako je za utehu, nije u svetu ništa bolje. Moje iskustvo sa svetom je katastrofalno; isto je kao u zemlji. Izgleda dasvi ti zakoni počinju sa autorom, pa i ovaj zakon počinje sa autorom, a ispada da je autor tu najmanje zaštićen od svih. Verovatno svi ovde govore mnogo više o svemu drugome, nego o autorima. Neopisiva je dovitljivost kako da se izigraju autorska prava u svetu i ovde. Ako ćemo iskreno da pristupimo, autor bi trebalo da bude na kraju zakona, pošto je, u principu, takva situacija. Njegova je šansa da ostvari svoja prava najmanja, a šanse da on nekog drugog izmanipuliše su takođe najmanje. Dakle, u haosu koji u domenu autorskih prava vlada kod nas, kao i u svetu, svakako bi trebalo da se uvede neki red i u tom smislu je ovaj zakon dobrodošao. Nadam se samo da neće biti jedan od onih zakona koji su doneti, a ne upotrebljavaju se, ne primenjuju se i izigravaju se na razne načine, opet neopisivo dovitljive. Generalno je situacija loša i mi ćemo podneti nekoliko amandmana da bi se trenutna situacija kako-tako poboljšala, imajući jedan razuman stupanj nespokojstva, jer ne možemo da rešimo takvu neuređenu oblast sa jednim zakonom odjedanput. Naša zabrinutost je i konkretna i tiče se člana 127, gde se predlaže jedan obavezni sistem zajedničke, kolektivne administracije tantijema od izvođenja. Zabrinuti smo i zbog ograničenja mogućnosti proizvođača da deluju nezavisno. Taj kolektivni dogovor između proizvođača i interpretatora će ići na štetu interpretatora, jer se oni sami nisu organizovali na sjajan način. To je njihova lična nesposobnost, ali dok se oni... Oni jednostavno nemaju neke parametre u odnosu na koje bi mogli da ostvare sve to. Mislim da nije najbolje rešenje da naplatu jedinstvene naknade vrši jedna organizacija, određena ugovorom zaključenim između organizacije interpretatora i organizacije proizvođača fonograma. Mi ćemo predložiti: „Organizacija proizvođača fonograma i organizacija interpretatora dužne su da evidentiraju sve ugovore koji su zaključeni do stupanja na snagu ovog zakona između proizvođača izdatih fonograma i interpretatora, a kojima je regulisano pravo na naknadu na osnovu emitovanja fonograma, javnog saopštavanja fonograma i javnog saopštavanja fonograma koji se emituje.“ Čini se da je donet predlog bez dovoljne analize veoma složenih odnosa koji postoje u tim grupacijama i da zakonodavac nije imao dovoljno informacija iz neposredne prakse i iskustva sa tržišta na kojem ove grupacije deluju, pa se zbog toga uočava nesklad i kontradikcija između određenih odredaba u predlogu. Mislim da je zakonski okvir koji omogućava nosiocima prava da se kolektivno organizuju i dalje najefikasniji način da se prilike u kojima smo dovedu nekako u red. Ne mislim da su organizacije interpretatora iskoristile sve svoje potencijale da se organizuju, pa je kolektivna organizacija proizvođača fonograma ipak u nekoj prednosti, ali to ne mora tako i da ostane, što zavisi velikim delom i od sposobnosti samoorganizovanja interpretatora, jer oni to uglavnom rade po sistemu – pare unapred. To ih dovodi u situaciju isključenosti sa tržišta, ali i u rizik isključivanja iz eventualnog uspeha, tako da sebe stavljaju u jednu poziciju koja je automatski pozicija u minusu. Naravno, zašto bi onda ovi koji idu u taj rizik naknadno delili eventualnu dobit iz uspeha? Eto, to je jedna od naših zabrinutosti, nadamo se da će ta dva amandmana koja ćemo podneti donekle popraviti situaciju, ako budu usvojena. Smatram da je ovaj zakon jedan korak i tako ga treba kritikovati; to nije konačno rešenje, to je jedan korak ka uređivanju tih odnosa u društvu koji su dugo bili predmet kriminala i radnji koje su pre svega ugrožavale autora, a naravno i sve one koji su preko tih njegovih autorskih dela ostvarivali dobit. Hvala.
Hvala, gospodine Prokiću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres. Ovim smo završili današnji rad, a rad nastavljamo u ponedeljak 16. novembra, u 10.00 časova. Lep vikend. Hvala.