Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 113 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika, odnosno da je trenutno u saliviše od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: narodna poslanica Slavica Đukić-Dejanović i narodni poslanik Konstantin Arsenović. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je, predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pored predstavnika predlagača Ivice Dačića, prvog potpredsednika Vlade, zamenika predsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova i Svetozara Čiplić ministra za ljudska i manjinska prava, pozvala da sednici prisustvuju i Vladimir Cucić, komesar za izbeglice, Svetlana Velimirović, zamenika komesara za izbeglice, Danijela Popović-Roko, pomoćnica komesara za izbeglice i Milorad Todorović, sekretar Ministarstva unutrašnjih poslova. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O IZBEGLICAMA (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Milorad Buha, Snežana Stojanović-Plavšić, Marina Toman, Vjerica Radeta, Dobrislav Prelić, Milan Škrbić, Aleksandar Martinović, Dušan Marić, zajedno narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Nikola Lazić, Donka Banović i Milan Dimitrijević, Janko Veselinović i zajedno narodni poslanici Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljana Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković i Dragan Čolić. Primili ste mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo, pisanim putem, povukla je 7. aprila 2010. godine sve amandmane koje je podnela na Predlog zakona, članovi 4, 5, 8. i 19. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na osnovu člana 27. koji obavezuje predsedavajućeg da se stara o redu, o usklađenom radu radnih tela, obaveštavam narodne poslanike da Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja, nije održao sednicu koja je zakazana za 10.00 časova, zbog nedostatka kvoruma na sednici. Sednica Zakonodavnog odbora je odložena, te će današnji pretres u pojedinostima teći na osnovu toga što možemo da vodimo raspravu u pojedinostima i bez mišljenja nadležnih odbora, koliko god to bilo efikasnije za rad, da mišljenje postoji. Pošto me predsednik Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, narodni poslanik Meho Omerović, obavestio da postoje dogovori o prihvatanju pojedinih amandmana koje su podneli narodni poslanici, kao i da je postojala potreba, da shodno odredbi Poslovnika, o mogućnosti da Odbor podnese amandman, a pre otvaranja rasprave u pojedinostima, da se poboljšaju određene odredbe zakona. Vlada nam je dostavila mišljenje, a ministar Svetozar Čiplić će obavljati svoj posao komentara, u ime Vlade čiji je predstavnik. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, podneo sam amandman na član 1. zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama i predložio sledeću formulaciju u članu 1. stav 1. ovog zakona – ''Srbima i građanima drugih nacionalnosti koji su usled posledica genocida i etničkog čišćenja srpskog naroda iz bivših jugoslovenskih republika, od 1991. go 1998. godine, izbegli ili prognani iz bivših jugoslovenskih republika na teritoriju Republike Srbije, a ne mogu ili, zbog straha od progona ili diskriminacije ne žele, da se vrate na teritoriju sa koje su izbegli, uključujući i lica koja su se opredelila za integraciju, obezbeđuje se, u skladu sa odredbama ovog zakona, zbrinjavanje radi zadovoljavanja njihovih osnovnih životnih potreba i pruža pomoć u procesu integracija. Šta je suština ovog amandmana? Suština je u tome da u Predlogu Vlade ne postoji notorna činjenica i sve ono što je utvrđeno u aktima koji se odnose na kontratužbu Republike Srbije, pred Međunarodnim sudom pravde, a odnosi se na kontratužbu Hrvatske koja je podneta Međunarodnom sudu pravde iz 1999. godine, kojom je utvrđena odgovornost za genocid na hrvatskim narodom. Kontratužbom koju je sačinio ''pravni tim'' Vlade Republike Srbije, konstatovano je da je učinjen genocid i etničko čišćenje. Pozvaću se na saopštenja sredstava informisanja koja su izneta u javnost. Pozvaću se i na određene izjave ''pravnog tima'' koji je radio na ovoj kontratužbi i pozvaću se na izjave predsednika Republike, predsednika Vlade, ministra spoljnih poslova, koji su u svojim izjavama izneli notornu činjenicu da je nad Srbima u Republici Srpskoj Krajini i Republici Hrvatskoj učinjen genocid i etničko čišćenje. Da krenemo od izjave predsednika Republike (to je izjava koju smo mogli videti na RTS) od 30. decembra 2009. godine, gde on kaže sledeće: "Nakon konsultacija koje sam u toku dana imao sa premijerom srpske Vlade, Mirkom Cvetkovićem, odlučeno je da nadležne institucije države Srbije pokrenu kontratužbu protiv Hrvatske za genocid pred Međunarodnim sudom pravde u Hagu, kao i odgovor na tužbu Republike Hrvatske." Nadalje, pozvaću se na izjavu predsednika Vlade, koji je, takođe, u medijima rekao da je Vlada Republike Srbije izazvana hrvatskom tužbom ušla u postupak izrade kontratužbe, i to, kaže, u sporu sa Republikom Hrvatskom za genocid nad srpskim narodom koji se dogodio u periodu od 1991. do 1995. godine. Pozvaću se ovde i na izjavu predsednika Komisije za izradu kontratužbe, koji je u medijima izneo sledeće, govoreći o tužbi (to je malo duža izjava, ali ću ga samo citirati u nekoliko rečenica) kaže: "Tražimo da sud utvrdi da je Republika Hrvatska prekršila obaveze iz Konvencije za vreme i posle operacije "Oluja" u avgustu 1995. godine, počinivši u nameri da uništi etničke Srbe koji su živeli u regiji Krajina u Hrvatskoj sledeća dela: ubijanje pripadnika te grupe, uzrokovanje teških, fizičkih i mentalnih povreda pripadnika te grupe i namerno ih podvrgavali takvim životnim uslovima koji dovode do njihovog uništavanja, te što je propustila i još uvek propušta da kazni počinioce zločina genocida nad srpskom etničkom zajednicom koja je živela u regiji Krajina." Nadalje se traži da se kršenje međunarodnog prava utvrdi i da se odgovornost stavi u državne institucije Republike Hrvatske, da se preduzmu neophodne mere za suđenje počiniocima, zatim, da se uspostave sve neophodne mere, da se obezbedi siguran i bezbedan povratak pripadnika srpske etničke grupe iz Republike Hrvatske i da osigura uslove za njihov miran i normalan život. Sve su ovo činjenice koje govore da je nad Srbima iz Republike Srpske Krajine i Republike Hrvatske učinjen genocid i etničko čišćenje, potvrđene od strane i predsednika ove države, premijera ove države, državne Komisije koja je radila na izradi kontratužbe. U medijima smo mogli u periodu kada je podnošena kontratužba čuti izjave brojnih političkih faktora, predstavnika državnih institucija koje su ukazivale da je stvarno nesporno učinjen genocid. Nažalost, predlagač ovoga akta zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama nije naveo nesporno utvrđenu činjenicu da je nad Srbima učinjen genocid i etničko čišćenje. Ova istorijska greška predlagača nije slučajna, a da nije slučajna govore nam i poslednji podaci o dogovorima između predsednika Republike gospodina Tadića i predsednika Hrvatske Josipovića, koji se iza zatvorenih vrata, sakriveni od javnosti, dogovaraju o povlačenju tužbe. Samo da ukažem da je OUN, kada je donosila Rezoluciju o genocidu, Konvenciju o sprečavanju i kažnjavanju zločina genocida, jasno navela da je genocid i sakrivanje činjenica genocidne namere, a u ovom slučaju je evidentno bila i postojala genocidna namera da se Srbi pobiju, da se Srbi proteraju, da se Srbi pokrste. U ovom slučaju predsednik ove države neovlašćeno iza zatvorenih vrata pregovara o povlačenju tužbe, čime se sakrivaju genocidne radnje. Ova država ne čini ništa da se otklone posledice genocidnih radnji i aktivnosti Hrvatske države u periodu od 1991. do 1995. godine, a evidentno postoje činjenice da se prava izbeglica, koja su međunarodno utvrđena, koja postoje prema odredbama međunarodnog prava, koja su stečena prava, koja se ne mogu uskratiti i prema nacionalnom pravu i prema međunarodnom pravu. Nažalost, gotovo ni jedno od tih oduzetih prava nije vraćeno od strane Hrvatske države. Zašto ova država ćuti o oduzetim pravima, i kolektivnim i individualnim? I kod kolektivnih prava, znači, od prava na državotvornost i ravnopravnost, što nam pripada, govorim o srpskom narodu, još od 1471. godine, kada je utvrđeno prvo pravo na samoupravu, na samostalno sudstvo, u periodu mađarske vlasti, zatim, u periodu formiranja vojne Krajine. A, posle austrijski carevi 1630, 1690. davali su pravo Srbima na samoupravu, pravo na samoopredeljenje. Pravo na ravnopravnost imali smo po svim hrvatskim ustavima. Nažalost, ustaška vlast 1990. godine oduzela nam je pravo na konstitutivnost, na ravnopravnost, izgubili smo pravo na državljanstvo, što je jedinstven primer u istoriji sveta, da se jednom narodu oduzme pravo državljanstva. Svi Srbi koji su morali zbog genocida i etničkog čišćenja napustiti Republiku Hrvatsku morali su podnositi ponovo zahtev za državljanstvo i danas gotovo polovina Srba nema hrvatsko državljanstvo, premda potiču sa tog područja, potiču sa etnički čistih srpskih teritorija. To je direktno kršenje odredaba međunarodnog prava. Pored toga, mi smo izgubili pravo na ravnopravnu upotrebu jezika i pisma, pravo na slobodno ispovedanje svoje vere, itd. Postoje podaci Srpske pravoslavne crkve iz 2006. godine, kada je episkop zagrebačko-ljubljanski izneo podatak da je u periodu od 1990. do 2006. godine pokršteno oko 30.000 hiljada Srba, sada je taj broj daleko veći. Pokrštavanje predstavlja, takođe, genocidnu meru, jer postoji genocidna namera. Nažalost, međunarodne snage ne čine ništa da spreče pokrštavanje, da nam pomognu da se vratimo slobodno i bezbedno na svoja ognjišta, da možemo uživati svoju imovinu. Pored tih prava moramo ukazati na mnoga druga prava, od prava na besplatnu podelu akcija, koju, nažalost, nismo dobili ni ovde, ni u Hrvatskoj. Jedino Srbi iz Republike Srpske Krajine i Republike Hrvatske nisu dobili niti jedan dinar od bivše društvene svojine, a prema odredbama (bivšeg) saveznog zakona iz 1990. i 1991. godine, to nam pravo pripada. Oštećeni smo kod penzija. Srbi iz Republike Srpske Krajine nisu dobijali penziju od 1991. do 1998. godine. Nažalost, i dan-danas imamo Srbe koji čekaju na šalterima PIO da dobiju i ostvare svoje davno stečeno pravo, pravno na penziju, itd. To su ogromna prava. Ali, da se vratimo na genocid i etničko čišćenje. Začuđuje da ova vlada reterira od zvaničnog stava, odnosno predlagač ovog zakona reterira od zvaničnog stava državnih organa. Ako je predsednik Republike istakao da je počinjen genocid nad Srbima, ako je tu učinio predsednik Vlade, ako je to učinio državni tim koji je sačinio kontratužbu, ko ima pravo, ko ima tu snagu da izbriše genocidne radnje protiv srpskog naroda? U ovom zakonu to ne postoji. U obrazloženju koje sam dobio, jer sam tražio amandmanom da se ugrade termini "genocid" i "etničko čišćenje", dat je sledeći odgovor – ''Vlada ne prihvata ovaj amandman iz razloga što je definicija predviđena članom 1. Predloga zakona, a u skladu sa Konvencijom o statusu izbeglica iz 1951. godine i prilagođena je sadašnjoj situaciji u kojoj se izbegla lica nalaze. Na ovaj način se bolje definiše položaj izbeglica i omogućava da odluka o načinu trajnog rešavanja izbegličkog problema zaista bude dobrovoljna i ostvarljiva. Takođe, definicija predviđena članom 1. Predloga zakona u daleko većoj meri omogućava rešavanje zaostalih problema izbeglica iz bivših republika SFRJ.'' Ovo je nakaradno tumačenje dato iz Vlade. Ne znam ni sam iz čega je proizašlo. Zašto licemernost u slučaju izbeglica? Ovo je licemeran odgovor, jer na jednom mestu kažemo da je počinjen genocid, a na drugoj strani kažemo da tog genocida nije bilo. Iz ovog obrazloženja se vidi i poziva se na Konvenciju o statusu izbeglica iz 1951. godine. Kaže da je to napravljeno u skladu sa Konvencijom o statusu izbeglica. U Konvenciji o statusu izbeglica, koja je doneta 1951. godine i usvojena 1951. od većine država, jasno stoji obaveza države primaoca, a i države odakle su lica izbegla da se izbeglički status dovede do kraja, da se izbeglice vrate u državu. Ukoliko dobrovoljnom izjavom izbeglice isti se ne želi vratiti u državu odakle je proteran, u ovom slučaju se radi o progonu, on se može integrisati u državi gde se nalazi, ako prihvata. Međutim, izbeglice žele da se vrate i fizički u velikom broju, ali prevashodno žele svoju imovinu i svoja prava. To govori Konvencija o statusu izbeglica. Nažalost, fizičkog, bezbednog, slobodnog povratka Srba u Republiku Srpsku Krajinu i Republiku Hrvatsku nema. Vratilo se svega 5 do 8% Srba. Između 40 i 50 hiljada Srba fizički se stvarno vratilo, i to uglavnom staračka domaćinstva. Mladi ljudi se tamo ne vraćaju. Zašto? Zbog diskriminacije, zbog progona, zbog mnogobrojnih incidenata koji su bili u periodu povratka, bacanja bombi, paljenje kuća, paljenje letine itd. Fizički povratak Srba u Republiku Hrvatsku nije moguć. Zbog toga se Srbi tamo ne vraćaju. Začuđuje zašto svetski standardi, evropski standardi ovog trenutka ne dođu u obzir? Zašto se ne prihvate? Zašto se ne implementiraju? Zašto se ne sprovedu? Ako je penzija stečeno pravo, ona pripada svakome ko je dobio, pa i najvećem kriminalcu koji je završio u zatvoru i izdržava najstrožu kaznu. To pravo se ne može uskratiti. Zašto je Srbima to pravo uskraćeno? Rekao sam desetine puta u ovom parlamentu da se ne radi o malom pravu, to je pravo koje se iskazuje u milijardama evra. Udruženje penzionera Republike Srpske Krajine u Beogradu kaže da je to oko 18 milijardi. Isto tako, Udruženje penzionera u Vukovaru kaže da je to oko 17 milijarde evra osnovice, plus zatezne kamate, ono što pripada po sudskoj praksi u ovakvim slučajevima. Da li su to mala sredstva? Zašto ova država ne pomogne da se ta sredstva u bilo kojoj formi ostvare, ako je to stečeno pravo, ako je to svetski standard? Ni u jednom zvaničnom aktu državnih organa Republike Srbije nisam video sledeću stvar – pravo na akcije, na besplatnu podelu akcija. Moram upozoriti državne organe Republike Srbije da postoje jasno normirani akti o pravu građana Republike Srpske Krajine i Republike Hrvatske koji se nalaze u Republici Srbiji, a to su dva Savezna zakona iz 1990. i 1991. godine, koji nam to pravo omogućavaju. Niti su Srbi to pravo mogli ostvariti u Republici Hrvatskoj, a izmenama i dopunama Zakona u parlamentu Republike Srbije 2007. godine to pravo nije priznato izbeglicama. Danas u Srbiji ima oko 150 hiljada izbeglica koje to pravo nisu ostvarile. Zašto su diskriminisani? Ministre, to je vaše pravo. Obraćao sam vam se u nekoliko navrata, tražio i zahtevao u ime Vlade Republike Srpske Krajine u progonstvu, da se razmotri to pravo. Vi mi odgovarate sa hrpom pravnih normi, a nijednog trenutka niste ukazali, niste pogodili pravu normu koja nam to pravo i omogućava. Morate se pozabaviti time, ima oko 150 hiljada porodica kojima je uskraćeno to pravo. Nije to mali broj. To su milionske svote. Danas jedna porodica može da očekuje tri, četiri ili dve hiljade evra od besplatne podele akcija ili određenog prava na akcije, u toj podeli društvene svojine to pravo nama pripada. Srbi su ga ostvarili kroz neposredan rad i svoje učešće u društvenom, privrednom, ekonomskom životu u Republici Hrvatskoj, onoj Socijalističkoj Republici Hrvatskoj. To pravo pripada. Vi kao ministar sada ste vi tu, zato vam to i govorim. To morate pokrenuti, to pitanje se mora pokrenuti. Ako je to pravo pripalo, za nekoliko miliona Srba u Srbiji, Makedoniji, Sloveniji, Hrvatskoj, u BiH, zašto je to pravo uskraćeno Srbima? Ovde je prisutan državni sekretar MUP-a. Moram još jednom upozoriti na ogromne probleme Srba Krajišnika koji su sada u izbegličkom statusu, pa čak i na one situacije kada Srbi imaju srpsko državljanstvo a nemaju ličnu kartu, pa čak i na one koji imaju ličnu kartu. Kada se menja lični status, tražite od Srba da odlaze u Republiku Hrvatsku, troše ogromna sredstva na put, plaćaju tamo ogromne takse na državna dokumenta Republike Hrvatske, prilikom dobijanja određenih prava iz socijalnih osiguranja, određenih prava iz radno-pravnog statusa, određenih drugih prava, pa čak i kod dobijanja ličnih dokumenata i putnih isprava itd, odredbe iste ove međunarodne Konvencije o statusu izbeglica jasno kažu da se mora priznati postojeći dokument. Državni organ, odnosno MUP ima urednu evidenciju o svakoj izbeglici, jer je isti taj organ izdao izbegličku legitimaciju ili ličnu, kartu, ili putnu ispravu izbeglici. U bazi podataka MUP nalaze se svi neophodni podaci za svaki drugi dokument i na osnovu odredaba Zakona o opštem upravnom postupku, to su odredbe člana 161. i 162, imate obavezu da izdate dokument, ne da terate čoveka da ide u Hrvatsku. Samo na jednom primeru ću pokušati da objasnim koliki su to troškovi za građane, a koliki za ovu državu. U poslednjih desetak godina, Srbi da bi dobili lična dokumenta, da bi dobili status građana ovde u Republici Srbiji morali su odlaziti u Hrvatsku i za uverenje o državljanstvu Republike Hrvatske i za izvod iz Matične knjige rođenih, i za izvode iz Matične knjige venčanih i za izvod iz mnogobrojnih drugih matičnih knjiga. I, od 300.000, 350.000 izbeglica koji su odlazili u Republiku Hrvatsku, recimo, da je svake godine otišlo samo sto hiljada, njihovi putni troškovi, njihovo gubljenje vremena, jer im treba jedan ili dva dana treba da odu tamo i da se vrate, pored toga moraju platiti administrativnu taksu u Hrvatskoj, koja nije mala, koja se kreće od 2.000 pa naviše, sve to kad se presabere to je, nekih, 150 do 200 evra za svakog pojedinca koji odlazi tamo. Da ne govorim o gubljenju vremena, o strahu da li će biti uhapšen, neće, da li će biti priveden, da li će biti saslušavan itd. i mnogobrojne druge neprijatne situacije koje su imali Srbi prilikom prelaska državne granice i ulaska u Republiku Hrvatsku. Kada ovih sto hiljada pomnožimo sa 150 do 200 dolazimo do iznosa od 15 do 20 miliona evra. Dakle, 15 ili 20 miliona evra, znate i sami da je to bogatstvo za ovu državu, a mi to poklanjamo. Mi imamo instrumente, imamo zakonska ovlašćenja i na temelju Konvencije o statusu izbeglica, međunarodne konvencije, koja nam kaže da je stari dokument validan dokument za državni organ, u ovom slučaju, Republike Srbije, MUP. Ministru unutrašnjih poslova sam ukazivao, ukazivao sam državnom sekretaru, međutim, reakcije nema. I dan-danas koristite to. Imamo u Zakonu o opštem upravnom postupku čl. 161. i 162. kod onih evidencija i baze podataka koje postoje u MUP, to vam jei zakonska obaveza, a ne da šaljete ljude tamo da gube vreme, gube novac i zajednički gubimo svi mnogo. Ne primenjujete tu odredbu. Pored toga, dete koje je rođeno u Republici Srpskoj Krajini u periodu od 1991. do 1995. godine je nepostojeće dete. Ono mora i pred jednim državnim organima i pred drugim državnim organima ponovo sprovoditi postupak za dokazivanje da je rođeno od oca i od majke, da je rođeno tada i tada. Zašto? Zato što ni državni organi Republike Hrvatske ni državni organi Republike Srbije ne priznaju državna akta Republike Srpske Krajine. Znači, ne prihvata se nešto što je notorno. Završio bih ovim. Hvala vam. [[Aplauz]]
Od vreme ovlašćenog predstavnika iskorišćeno je od 15 minuta, i sedam minuta i 30 sekundi od vremena Poslaničke grupe SRS. Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović.
Hvala predsedavajuća, poštovani ministre, poštovana gospodo iz Komesarijata za izbeglice Republike Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, oko nekih konstatacija bih se možda mogao složiti sa kolegom Buhom kada je u pitanju činjenica da su Srbi prognani, proterani iz Republike Hrvatske, da njima nisu stvoreni adekvatni uslovi da se tamo vrate i to čini mi se nikome ovde u sali nije sporno. Međutim, danas razgovaramo o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama i nije predmet izmena i dopuna Zakona o izbeglicama deklarisanje fakata koji su pričinjeni prilikom operacija "Bljesak", "Oluja" itd. Tu imam primedbu na diskusiju gospodina Buhe. Druga primedba jeste konstatacija da se, na neki način, pokazuje negativan stav na konto razgovora koje imaju zvaničnici Republike Srbije i Republike Hrvatske, odnosno predsednik Tadić i predsednik Josipović, govori se o razgovorima iza zatvorenih vrata. Nisam sasvim siguran šta vam to znači. Evo, trenutno smo u sali, sva vrata su zatvorena, razgovaramo, a opet nema nikakvih tajni. Mislim da su ti razgovori prilično transparentni i da bi trebalo da doprinesu poboljšanju položaja, pre svega, Srba u Hrvatskoj kroz stvaranje boljih uslova za povratak i, kako vi kažete, sa čime se apsolutno slažem, pristupu pravima. Dakle, vraćanje imovine, kuća, zemlje, obnova te imovine, pristup drugim pravima, kao što su prava iz penzijskog osiguranja, akcije itd. Nisu uopšte sporna ta prava, da su ona na neki način, još uvek, u najvećoj meri, nedostupna, dobrom delu, ljudima koji žive u Srbiji. Međutim, neka ta pitanja nisu predmet ovih izmena i dopuna. To jeste obaveza i države Srbije, pre svega, da preko međunarodne zajednice, međunarodnih institucija, kroz bilateralne razgovore sa ključnim, evropskim i svetskim silama, značajnim državama koje iole mogu da pomognu u rešavanju ovih pitanja, da razgovara i o položaju Srba u Hrvatskoj. Podsetiću vas da je nedavno doneta Deklaracija u Evropskom savetu oko položaja Srba u Hrvatskoj, što je, takođe, bio doprinos predstavnika ovog parlamenta, gde su učestvovali i predstavnici vaše stranke. Složićete se, verovatno, sa mnom da ova vlada i predsednik Republike, gospodin Tadić, čine ozbiljne napore kako bi ukazali na problem Srba u Hrvatskoj, a ova vlada i institucija kao što je Komesarijat za izbeglice čine ozbiljne napore da pomognu ljudima koji su trenutno u Srbiji, koji ne mogu ili od straha ne smeju da se vrate u mesta gde su ranije živeli. Tokom prethodne dve godine, što kroz programe Komesarijata za izbeglice, što kroz programe Pokrajinskog fonda za izbeglice, zabrinuto je oko 12 i po hiljada ljudi, što u ovim uslovima krize nije mala brojka. I ovaj zakon treba da odgovori na neka pitanja u narednom periodu, kako treba da rešava ove probleme i kako da pomogne ljudima koji žele da se vrate u mesta odakle su izbegli, kao i onima koji žele da se integrišu u Srbiji. Podsetiću vas na neke odredbe koje ovaj zakon donosi, da se to napravi, da se popravi situacija i položaj izbeglih Srba koji žive u Republici Srbiji, koji ne mogu da se vrate u mesta ranijeg boravka. Pre svega, ovaj zakon stvara normativni uslov da se ta pitanja na pravi način urede. Znamo da je 1992. godine donet Zakon o izbeglicama, da je on u dobroj meri prevaziđen i da je postao kočnica u rešavanju brojnih pitanja koje imaju izbeglice u Srbiji. Ovaj zakon treba na jednak način da tretira i lica koja su u međuvremenu stekla državljanstvo Republike Srbije i izbeglice koje su još uvek u statusu izbeglice. Lica koja su stekla državljanstvo Republike Srbije, praktično, sem lične karte nisu stekla nikakva druga posebna prava i njihov socijalno-ekonomski status se nije promenio. Složićemo se da je ovo dobar pristup predlagača, da se ta lica na isti način tretiraju. To su odredbe ovog zakona. Ovaj zakon pruža mogućnost da se pomoć da i licima koja se vraćaju u mesta ranijeg boravka. Postojeći zakon nije pružao takve mogućnosti. Država je na neki način iz ograničenih sredstava pomagala samo lica koja žele da se integrišu, nije uopšte vodila brigu o licima koja se vraćaju u mesto prethodnog boravka. Sa druge strane, ovaj zakon pruža dobre uslove da se postojećih sedamdesetak kolektivnih centara, koji još uvek postoje, u narednom periodu zatvore, ne da se zatvore tako što će ljudi ostati na ulici nego da se zatvore tako što će ljudi dobiti pomoć od države, dobiti krov nad glavom, odnosno pružiće im se mogućnost da reše svoje stambeno pitanje kroz izgradnju stambenih jedinica, kroz pomoć u građevinskom materijalu. Ono što je posebno važno, da bude to kroz mogućnost da se postojeće stambene jedinice, koje su izgrađene a nisu useljene zbog nedostataka koje postojeći zakon ima da se one usele i da se samo na taj način zbrine preko 150 porodica, jer toliko ima stambenih jedinca, koje su ili nelegalno useljene ili koje uopšte nisu useljene. Druga stvar jeste, odnosno to su neke odredbe, pomenuo sam, koje su bitne u ovom zakonu i koje pružaju mogućnost izbeglicama za brže rešavanje njihovih problema, dakle,. druga je stvar da država Srbija u narednom periodu i svi činioci vlasti učine da se poboljša položaj Srba izbeglica, koji se vraćaju u mesta ranijeg boravka i da taj povratak bude održiv, a s druge strane, da one mogu da pristupe svojim pravima. U tom smislu smatram da bi saradnja i na neki način dobra pomoć svih političkih stranaka koje sede u ovom parlamentu bila – da se na tom planu učini više i da se na svim mestima ističe problem položaja Srba povratnika, generalno, u regionu živi oko dva miliona Srba, odnosno da se taj položaj ističe i da se traži mogućnost da se taj položaj popravi. Ne treba, u nekim stvarima, kada pričamo o konkretnim programima da uradimo neke stvari koje zaista sa tim nemaju veze ili ih ja makar ne mogu dovesti u vezu. Hvala. [[Aplauz]]
Od poslaničke grupe iskorišćeno je osam minuta i 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Milorad Buha, a vreme na raspolaganju je 59 minuta i 40 sekundi vremena poslaničke grupe.
Replika, s obzirom na to da sam pomenut i pogrešno protumačen itd. – imam pravo na repliku. (Ne) Onda neću trošiti vreme.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne) Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Vlada nije prihvatila amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Marina Toman. Vlada je prihvatila amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 3. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Vlada nije prihvatila amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 3. govori koji su to organi u Republici Srbiji, AP i jedinici lokalne samouprave u obavezi, odnosno koji obezbeđuju zbrinjavanje i pružanje pomoći u integraciji i povratku izbeglica. U 2. stavu kaže – da neposredno pomoć izbeglicama mogu pružati: organizacija Crvenog krsta, druge humanitarne, verske i druge organizacije, udruženja i građani. Stav SRS jeste – da je besmisleno mi zakonom da obavezujemo građane ili uopšte da navodimo da građani mogu da pružaju neposrednu pomoć izbeglicama, jer zakon ne može nikoga da obaveže da li će dobrovoljno da uradi ili neće. Nažalost, jeste činjenica da su najveću pomoć izbeglicama u ovom prethodnom periodu zapravo pružali građani – ne zato što ih je zakon na to obavezivao, već zato što su lično imali osećaj saosećanja sa ljudima koji su morali da napuste svoja ognjišta. Odlično je o tome govorio gospodin Buha. Dobro je da su građani Srbije čuli šta je sve rekao o problemima izbeglica. Kolege, koji će glasati za ovaj zakon, nažalost, nisu baš pokazale interes da ga čuju. Kolega Buha u ulozi predsednika Vlade Republike Srpske Krajine u izgnanstvu ima i te kako podataka i kontakata sa ljudima koji su u statusu izbeglica ili su bili u tom statusu, pa osim statusa ništa im se nije u međuvremenu ni promenilo. Malopre smo čuli i primedbu da tema ovog zakona nije ono što je govorio kolega Buha ili što govore srpski radikali, a govorili smo o tome i u načelnoj raspravi. Moram da vam kažem – sve što je vezano za izbeglice jeste tema ovog zakona i jedinstvena prilika da se sa ovog mesta upute određeni apeli i resornom ministarstvu i Vladi Republike Srbije, naravno, i predsedniku države, koji po Ustavu predstavlja zemlju, između ostalog. Ali, s obzirom na to, da se ovih dana prečesto susreće sa predsednikom države Hrvatske, to moramo da prokomentarišemo. Kolega koji je nama stavio primedbu i sam je govorio posle ono što mi zameramo predsedniku Srbije. On je to izneo kao pohvale za predsednika Srbije i to je legitimno pravo kolege koji je deo vladajuće koalicije, ali zato treba da dozvoli i nama da mi stavimo, da iznesemo svoje primedbe. Istina je da ovi susreti predsednika Hrvatske i predsednika Srbije, barem po onome što nas mediji izveštavaju, više liči na neki parti-susrete u nekim izletničkim i turističkim destinacijama. Ono što u medijima saznajemo i zato kažemo da su to više nekakvi tajni ili polutajni razgovori, jer mi u medijima nemamo, kolega, informacije da su razgovarali o tome, što ste vi ovde malopre izneli. Možda vi imate više informacija. Bilo bi dobro da ipak javnost Srbije te informacije dobijekao zvanično saopštenje kabineta predsednika Srbije, nakon svakog susreta sa predsednikom Hrvatske. Ne čini nam se da je predmet njihovog razgovora bio status izbeglica, niti omogućavanja povratka izbeglica na teritoriju Republike Srpske Krajine i Republike Hrvatske. Nismo čuli ni da su razgovarali o pokušaju formiranja Hrvatske pravoslavne crkve, koja je nastavak svojevrsnog ekumenizma na teritoriji Hrvatske države, ali jesmo čuli da su razgovarali o uspostavljanju, odnosno definisanju granice između Republike Srbije i Republike Hrvatske, što nam govori da se ti susreti, zapravo, dešavaju zbog toga što je to interes Hrvatske i što oni hoće da reše neke svoje probleme koji su im preduslovi za ulazak u EU. I zato mi sa pravom tražimo od nadležnih državnih organa kada se susreću sa predstavnicima hrvatske vlasti, u kojem god obliku, da su u obavezi da razgovaraju o izbeglicama, o njihovom povratku na njihova ognjišta, o povratku njihove imovine. Ovo što predviđate ovim zakonom da će oni moći pod određenim uslovima sticati imovinu u Srbiji, dovodite ih otprilike u sličnu situaciju kakvu su imali i u Hrvatskoj. Vi znate koliko sada građana Republike Srbije nema mogućnost da ostvari stanarsko pravo u Hrvatskoj da bi mogli da otkupe stan. Vi im danas ovde danas, takođe, nudite neke stanove koje ne mogu da otkupe i pitanje je – ko će da ostvari i koliko će ljudi uopšte da ostvari to pravo koje promovišete u ovom predlogu zakona. Kad smo govorili u načelnoj raspravi o Predlogu ovog zakona, u SRS su se javljali mnogi građani koji imaju status izbeglice, prepoznali su da smo mi jedina politička partija u ovom parlamentu koji poznajemo njihove probleme i koji znamo kako problemi treba da se rešavaju, i koji u tom pravcu apelujemo na nadležne u državi Srbiji da to i urade. Jedno od karakterističnih pisama u kojem su, čini nam se, sadržani svi aktuelni problemi tih ljudi govori o strahu lica sa statusom izbeglica zbog izmene ovog zakona. Kažu od kada su došli, od kada su u tom statusu u Srbiji, svaki zakon ili svaka izmena zakona, svaka aktivnost nadležnih organa svodila se na to da se od njih tražilo da im se ponovo utvrđuje status izbeglice, a to je, možda vi i ne znate za te probleme, ministre, veliki problem za te ljude. Inače, status koji je poslednji utvrđen trebalo bi da važi do sredine 2011. godine i ti ljudi vas mole da taj rok ne pomerate, bez obzira na usvajanje ovog zakona. Koju vrstu problema imaju svi ti naši građani kada treba, kada ih država pozove da im se ponovo uspostavi, odnosno produži ili ukine status izbeglice? Imaju problem u tome što država nema razumevanja za njihov stvarni status, za njihovo stvarno stanje. Najveći broj tih ljudi, ili gotovo svi, nemaju rešeno stambeno pitanje, žive kao podstanari. Vi im tražite svaki put kada žele da produže status izbeglice da donesu ugovor sa onim kod koga stanuju. Nažalost, u državi Srbiji status podstanara i onih ljudi koji izdaju stanove podstanarima nije tema ovog zakona i ne treba da bude, ali jeste problem koji je u Srbiji evidentan i kad god nekom treba potvrda da je kod nekog podstanar teško to može da dobije zato što ljudi imaju neke svoje razloge. Ne želim ovom prilikom da te ljude prozivam, jer to je problem države a ne tih ljudi koji neće da prijavljuju podstanare. Onda, ovi ljudi koji treba da produže status izbeglice ne mogu da dobiju potvrdu od tog svog stanodavca da zaista stanuju kod njega kao podstanari i onda je to problem koji njima onemogućava da produže status izbeglice, a iza toga sledi mnogo, mnogo problema. Ti problemi su evidentni, postoje. Ima jedan broj ljudi koji žive u Srbiji, koji nemaju nikakav status. Oduzeli ste im status izbeglice, a ne date im lične karte, državljanstvo još nekako i dobiju, ali kad dođe do lične karte ne mogu da dobiju ličnu kartu zato što nemaju stan, zato što nemaju kuću, nemaju rešeno stambeno pitanje. I ti ljudi su ni na nebu ni na zemlji. Sa jedne strane, ne dozvoljavate im da produže status izbeglice, jer nemaju dokaz da su podstanari, a sa druge strane, ne mogu da budu ravnopravni građani sa ličnom kartom, koji mogu da se identifikuju u nekom mestu u Srbiji gde žive zato što nemaju stanu. Dakle, to je jedan od problema koji morate da rešite, jer se državni organi ponašaju kao da međusobno ne razgovaraju, kao da ne znaju kako jedni rešavaju problem a kako drugi rešavaju problem, a problem postoji i dalje je aktuelan. Šta proizilazi dalje iz ovog problema? Problem zdravstvene zaštite. Ti ljudi kojima oduzmete status izbeglice, a ne omogućite im, ne dozvolite im da dobiju ličnu kartu i da postanu ravnopravni građani u državi Srbiji, oni imaju problem jer ne mogu da dobiju zdravstvenu knjižicu i imaju ogroman problem. To su ljudi ili sa nekom penzijom od 50 evra ili bez ikakvih primanja, bez ikakve penzije, to su uglavnom stariji ljudi i trebalo bi da imate malo više saosećanja i da malo više prilagodite zakonsku regulativu za stvarno rešavanje problema ovih ljudi. Kažu, ako neko i dobije prijem u državljanstvo Srbije, ovo što rekoh, ne date mu ni ličnu kartu ni pasoš zato što nema vlastiti stan. Ljudima koji primaju penziju u Hrvatskoj, kažu, ne date u Srbiji zdravstvenu knjižicu ukoliko ne plate 2.000 dinara mesečno, a oni moraju da plaćaju, najčešće, od tih svojih mizernih penzija, izdržavanje svoje odrasle dece, jer je veliki problem nezaposlenosti u Srbiji, i kad su u pitanju izbeglice i kad su u pitanju ljudi koji su rođeni u Srbiji, i problem o kojem ova vlast očigledno ne vodi računa ili bar dovoljno ne vodi računa. Naravno, problem o kojem nam pišu ovi ljudi i koji jeste problem za koji mi inače znamo, ali, jednostavno, imala sam potrebu zbog svih tih ljudi koji su nam se obraćali da vam sve ovo prenesemo i da im kažemo da smo spremni da im pomognemo onoliko koliko kao opoziciona partija možemo, ali, nažalost, vi koji ste vlast niste spremni da to uradite. Kada je u pitanju državljanstvo, iako postoji dvojno državljanstvo vi ga ovim građanima ne dajete. Tražite od njih da se odreknu državljanstva u Hrvatskoj, a samim tim gube mogućnost da eventualno realizuju neka svoja imovinska prava, a još uvek je ogroman broj tih ljudi koji nisu rešili pitanje svoje imovine i njima je onda to zaista veliki problem. Zato mi mislimo da je trebalo da prihvatite i ovaj amandman, jer sve ovo što su problemi lica sa izbegličkim statusom ne mogu da rešavaju, kako ste vi ovde naveli, građani, te probleme mora da rešava država sistemski, organizovano i dobronamerno. Zato vas pozivamo ministre, da prihvatite i ovaj amandman i da u okviru vašeg resora, naravno, i u okviru resora ministra koji je od strane Vlade pre vas bio zadužen za predstavljanje ovog zakona u parlamentu, da uradite sve što možete, a možete mnogo. Vi ste vlast, vi ste državni organi i gledajte da ljude sa izbegličkim statusom ne tretirate kao ljude drugog reda, jer oni to nisu, oni to ne zaslužuju. Nisu oni svojom voljom napustili svoja ognjišta i došli u Srbiju, već su došli zato što su genocidnom politikom ustaške hrvatske vlasti isterani sa svojih ognjišta. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 13 minuta i 20 sekundi. Reč ima ministar Svetozar Čiplić.
Uvažene poslanice i uvaženi poslanici, uvažena poslanice Radeta, zapravo i mislim da ovaj predlog člana 3. u mnogo većoj meri obezbeđuje širinu staranja i bavljenja izbeglicama, s obzirom na to da pored svih ostalih i građani, a čini mi se da je u vašoj argumentaciji i praksi to i bilo pokazano, da su često pojedinci pomagali izbeglicama tamo kada država, državni organi ili udruženja nisu mogla da pomognu. Upravo zbog takve prakse, čini mi se da bi bilo pogrešno pojedince, građane isključiti iz ovog kruga subjekata koji mogu da pomognu izbeglicama, posebno, jer se kaže da neposrednu pomoć izbeglicama mogu pružati, dakle, kada osećaju potrebu, kada jesu sposobni, kada imaju priliku da im građani pomažu. Otuda mislim da je ovo rešenje koje je predloženo u izmenama i dopunama Zakona bolje. Na kraju, ono što ću se svakako javno obavezati, a to je, pošto i vi i ja i svi pravnici znamo da za dobijanje lične karte nije potrebno imati vlastiti stan, da ćemo ako postoje takvi slučajevi, koji su svakako protivzakoniti, to istražiti. Naprosto, mislim da bi samo više od četvrtine građana možda imalo ličnu kartu, koji imaju vlastiti stan. Nikada vlasništvo stana, ni po sadašnjim zakonima, ni po prethodnim, nije bio uslov da se dobije lična karta. Uslov za ličnu kartu je da se ima prebivalište ili boravište, pored svih onih, pre svega državljanstvo. Hvala vam.
Narodna poslanica Vjerica Radeta. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe je 46,10 minuta.
Vrlo kratko. Žao mi je što nam ne dozvoljavate vreme za replike, mimo našeg vremena, ali, zaista, neću mnogo vremena da koristim. Gospodine ministre, ne možemo da prihvatimo ovo što ste rekli, da vi u zakonu skrećete pažnju građanima da pomažu ili ne pomažu izbeglicama, niti o tome možete da imate evidenciju niti će neko da vam dođe. Ako sam ja pomogla i pomažem svojoj užoj i široj porodici koja je bila, a neki još uvek jesu, u statusu izbeglice, šta to vas briga? Ne pada mi na pamet da dođem da se vama hvalim time i da vi dobijate time neke poene, da je neko rešio neko svoje pitanje zato što sam mu ja ili neko drugi ili treći pomogao. Dakle, to je neprihvatljivo. Što se tiče ovog problema i ovog što ste se javno obavezali da ćete se potruditi da saznate kako je moguće, naravno, protivzakonito, da se nekom uslovljava izdavanje lične karte posedovanjem imovine, odnosno rešenog stamenog pitanja, verujte, mnogo ima takvih slučajeva. Najviše sam se javila zbog toga, pošto ljudi sa izbegličkim statusom prate rad ovog parlamenta, jer se brinu da li će ovaj zakon još više da im pogorša položaj, takođe, sve ih pozivam da svako ko bude imao problema prilikom traženja lične karte ili produžavanja izbegličkog statusa, kada budu imali problem koji su do sada imali, da se obrate gospodinu ministru Čipliću. Zaista lepo od vas što ste javno prihvatili da ćete im u tom smislu pomoći. Hvala.
Dva minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Preostalo vreme je 44,10 minuta. Narodni poslanik Janko Veselinović ima reč.
Pošto je gospođa Radeta rekla da izbeglice verovatno prate ovo što mi ovde radimo i sigurno da ih interesuje ova tema, da ne bi bilo zabune, izrečena je jedna čista dezinformacija – da se traži od izbeglica, kada žele da dobiju državljanstvo Republike Srbije, da se odreknu državljanstva neke od zemalja iz kojih dolaze. Svih 200.000 izbeglica koje su državljanstvo dobili posle 2.000. godine znaju da to nije tačno i da većina njih ima i državljanstvo BiH i Republike Srbije i Hrvatske i Republike Srbije. Bilo je ljudi koji su se odrekli državljanstva, ali država Srbija, kao što znate, priznaje dvojno državljanstvo. To, jednostavno, nije tačno, da ljudi koji gledaju ovaj prenos ne bi došli u situaciju da misle da je zakon izmenjen u međuvremenu. To, jednostavno, nije tačno. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 10 sekundi. Da li još neko želi reč? Molim narodne poslanike da ne dobacuju. Pravo na repliku je odluka predsedavajućeg i nema razloga za repliku. Pojašnjeno je šta je izneto kao tačno, kao netačno. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Dobrislav Prelić. Da li neko želi reč? (Da) Narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovim amandmanom SRS samo je htela da skrene pažnju na Komesarijat za izbeglice, da to, sada, posle izmena i dopuna ovog zakona i usaglašavanja sa nekim novim zakonima, statusa Komesarijata, postane prepoznatljiva upravna organizacija. Amandmanom se obuhvata ono u stavu 4, a to je, da nadležni organi autonomne pokrajine, jedinice lokalne samouprave, kada određuju poverenika zaduženog za te poslove to rade uz pribavljeno mišljenje Komesarijata. Mi smo tražili da se izbaci to mišljenje, a u nekim sledećim amandmanima biće malo više priče o tom Komesarijatu, s obzirom na to da ima i vrlo negativnih tumačenja, mišljenja i informacija o tome kakve aktivnosti oni preduzimaju, ne u ovom sazivu, nego od početka kada je u pitanju taj komesarijat, jer tu važi ona narodna izreka "gde i kajmaka, ima i abonenta za taj kajmak". Pošto pada kiša, pa to malo stvara depresiju, melanholiju, treba neki mali gas da se da, jer tema koju danas obrađujemo zaslužuje pažnju i o njoj treba glasno da se progovori, da zveči. Oni koji to vole u novim terminima da shvate, to je ono "gas, gas"! Treba da se da gas. Evo, sada ću da promenim taj ritam. Gospodine Čipliću, Srbija je prva u Evropi po broju izbeglih osoba. Čini mi se da smo na trinaestom mestu u svetu, prema nekim podacima, ali to se stalno menja. Kada se rešava problem izbeglištva, a svrha ovog zakona i cilj ovog zakona jeste upravo to, onda se koriste dve metode. Prva metoda je da se izbeglica vrati na svoj kućni prag i, druga metoda jeste, da, ako ne može da se vrati, da se vrši svojevrsno utapanje, uklapanje u novoj sredini. I jedna i druga metoda se finansira od strane država međunarodnih organizacija, komesarijata za izbeglice itd. I UN imaju poseban fond za te stvari. Gospodine Čipliću, najveći broj lica koja imaju status izbeglica, taj status su stekli 1991, 1992, 1995. godine, u one dve, kako kažu ovi iz Hrvatske, njihove oslobodilačke akcije, a to je bio progon, "Oluja" i "Bljesak". Ako pogledamo kako se kretao broj izbeglica registrovan u Republici Srbiji, verifikovan od strane Visokog komesarijata za izbeglice, to je u jednom periodu bilo oko 600.000, prema poslednjim podacima, što se tiče Hrvatske, pre svega, tu je preko 100.000 izbeglih lica, nezvanični podaci kažu da ima oko 300.000. Ako uzmemo u isti korpus da stavimo i ove naši ljude koji su proterani sa Kosova i Metohije, to je dvesta i nešto hiljada i onda smo na neslavnom prvom mestu u Evropi. Prošli put sam vas poučio – pročitajte stenografske beleške sa sednice Narodne skupštine održane 1. i 2. aprila 1992. godine. Tada je jedan jedini srpski radikal u Narodnoj skupštini bio Vojislav Šešelj i 249 poslanika ga je napadalo. Zašto? Zato što je prigovarao tom prvom tekstu Zakona o izbeglicama, jer po tom zakonu, izbeglice u Srbiji nisu mogle da kupuju nepokretnosti i da se zapošljavaju. Kritikovali su ga svi. Dobro je da ste posle 17 – 18 godina revidirali vaše mišljenje o statusu izbeglica. Ono što treba javnost da shvati, neću da se bavim tehničkim pitanjima, ne sporim da su vrlo važna ova pitanja o kojima je gospođa Radeta pričala, kao i Milorad Buha malopre, ali vraćam se suštinskom pitanju. Moram malo slikovito da vam pokažem, jer računam da će bolje da uđe, da se shvati. Ovo je mesto A, ovo je mesto B. Između ta dva mesta postoji Drina. Ako iz mesta A dođe u mesto B 600.000 ljudi koji su proterani samo zato što su pripadnici srpske nacionalnosti, onda su vlasti u mestu A izvršile zločin protiv čovečnosti, koji se zove prisilno premeštanje, kasnije se to može nazvati i deportacijom. To je u nadležnosti našeg tužilaštva, našeg suda i ovog kvazisuda u Haškom tribunalu. Ako posle 17. godina u mestu B i dalje postoje ljudi sa statusom izbeglice, znači da su žrtve prisilnog premeštanja i deportacije. Ko je odgovoran? Zašto se ne proganja onaj za dela u mestu A? To je centralno pitanje danas, a ne ova vaša gluma humanosti, pa ste u obrazloženju rekli – Evropska unija traži da se promeni Zakon o izbeglicama, jer i to se nalazi na nekoj agendi, da bi ste se što pre priključili Evropskoj uniji. A onda vaš predsednik Tadić kaže – integracijom u Evropsku uniju rešavamo i pitanje izbeglica. Šta su ova dva predsednika pričala u Opatiji, pre nekoliko meseci, nije Opatija nego "Apatija". O čemu su to pričali? Franjo Tuđman je završio sa svojom politikom, od 12 do 14% Srba u Hrvatskoj kao konstitutivnog naroda sveo je na manje od 2%. Ko zna koliko posto ima toga? Gde je njihova imovina? Gde je povratak? Pedeset i nešto hiljada ljudi ima problema kako da reši stambeno pitanje. Stanarsko pravo im se ne priznaje. Ne pomaže ni Evropski sud za ljudska prava, ne pomaže ni Evropska komisija, ne pomaže ni Evropska unija! Ko god želi izbegličku vizu da ide u Australiju, Kanadu, Ameriku, ako je iz onog dela tamo kod Kinina sve države mu daju i azil i sve ako treba. To je centralno pitanje koje nas interesuje, a ne vaša humanost. Kobajagi humanost. Pa, evo koliko ste bili humani 1992. godine, kada se donosio zakon. Sednica je završena tako što se u to vreme predsednik Narodne skupštine gospodin Bakočević ogradio od izjave Vojislava Šešelja. I šta, mi smo krivi i 1992. godine, srpski radikali, i 2010. godine smo krivi, zato što imamo isti politički stav i isti pravni stav po određenom pitanju? Vi ste bili u pravu i 1992, vi ste u pravu i 2010. godine, kada ste promenili stav. To treba javnost da zna. Dosta je više te manipulacije. To je centralno pitanje. Povratak, pre svega, povratak, pre svega, njihova prava tamo da se zaštite. I dobro je što ovaj zakon brani ministar za ljudska i manjinska prava, zato što ovo što sam rekao ne može da ospori ništa. To su sve gole činjenice. Ko je odgovarao za prisilno premeštanje, deportaciju i progon?! Niko! Vidite kako ide postupak Gotovini i ovima drugima. Nema ništa od tog postupka, ali, kada je u pitanju optuženi Srbin, sve može. Problem je i u knjigama, problem je u obelodanjivanju informacija, sve su to problemi. Zašto? Zato što je u pitanju Srbin. Vodite računa kada pričate, pošto znam dosta činjenica. Za svaku činjenicu imam da vam izvučem papir. Dosta nam je te vaše lažne humanosti. Sada ćete da brinete brigu o izbeglicama. Što niste brinuli 1991, 1992. godine. Godine 1992. vam je smetala ideja da izbeglica može da se zaposli u Srbiji, da može da stekne imovinu u Srbiji, iako su još bili istog državljanstva, jugoslovenskog. Pročitajte stenograme, prošli put sam vas vrlo kulturno upozorio, pročitajte stenogram te sednice 1. i 2. april 1992. godine, pa se kvalifikujte za razgovor, a ne to, sad, šta ćemo medijski, šta će mediji pod kontrolom ovog tajkuna, onog mafijaša da objave, ovo neće da objave, ovo će da objave, to će da bude afirmativno, dobićete 2%. Kojih 2% ćete dobiti? Zašto ne pričate o tome kako su izbeglice prevarene u Pančevu. Donacija, napravljeni stanovi. E sada idu u socijalno stanovanje. Gde vam je tu humanost? Kako vam se menja humanost od lokacije do lokacije, od bega i age u nekoj lokalnoj sredini? Naravno da postoji veliko nepoverenje prema Komesarijatu za izbeglice, naravno, da ne postoji, s pravom postoji. Toliko, gospođo Čomić. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je deset minuta. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 7. amandman je podnela narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo, član 7, na koji sam podneo amandman, govori o privremenom smeštaju izbeglica u Srbiji. Predložio sam da se posle rečenice: "Privremeni smeštaj određuje Komesarijat" doda formulacija: "Uvažavajući, u najvećoj mogućoj meri, najbolje interese izbeglica koje su smeštene ili će biti smeštene u kolektivni smeštaj". U pitanju je preciziranje ove odredbe, koja će po mišljenju SRS omogućiti bolju zaštitu izbeglica. Dobro je pa je Vlada imala sluha i uvažila mišljenje SRS da se ovim amandmanom poboljšava zakonsko rešenje i prihvatila amandman. Iskoristiću ovu priliku da nešto više kažem o Srbima koji su proterani sa KiM. Videćete zbog čega. Šiptarski teroristi su 18. jula 1998. godine upali u srpsko selo Retimlje kod Orahovca i kompletno stanovništvo kidnapovali. Muškarce su pobili, a žene i decu proterali. Ubijeno je 14 članova porodice Kostić. Sedmorica od njih bili su neoženjeni mladići. Nebojša Kostić je bio učenik srednje škole u Đakovici. Tog dana ubijena su dva sina i pet unuka Nikole Kostića. Petorici Kostića ubijena su dva sina, a dvojica nesrećnika ubijena su zajedno sa svojim sinovima. Šiptari su sve kuće opljačkali i zapalili, a preživelim civilima, ženama i deci, postavili ultimatum – ako ne napustite Kosovo bićete ubijeni. U istom danu na isti način u Opteruši kod Retimlja Šiptari su, takođe, počinili isti zločin i između ostalog ubili su četvoricu Božanića, braću Božidara i Mladena i njihove sinove Novicu i Nemanju. Nemanja je bio srednje škole, takođe, u Đakovici, imao je 16 godina. Kuće su isto zapaljene, žene i deca proterani preko, kako oni kažu, granice KiM. Ista sudbina zadesila je i časnu albansku porodicu Beriša iz Puza kod Kline. Njihovi sinovi Adem i Beriša su poginuli braneći ustavni poredak i teritoriju Republike Srbije, a šiptarski teroristi su im uništili imovinu, sve preživele proterali, a groblje sravnili sa zemljom. Sličnu sudbinu doživele su hiljade srpskih i nekoliko stotina šiptarskih porodica na KiM, ukupno oko 250.000 ljudi. U pitanju je najteži mogući oblik progona, teži ne postoji. Ako dođete u jedno selo, pobijete muškarce, uništite imovinu, proterate ženu i decu, to je najteži mogući oblik progona. Međutim, za državu Srbiju i ovaj zakon Kostići, Božanići i Beriše nisu prognani, oni su interno raseljeni. Smatram da je to najveća mana, falinka ovog predloga zakona. U pitanju je jedan neadekvatan, uvredljiv termin, koji banalizuje, umanjuje tragediju koja je zadesila ove ljude, prikriva njihov stvarni status i njihovu stvarnu sudbinu, što je još opasnije, prikriva razne zločine koji su šiptarski teroristi počinili nad srpskim stanovništvom na KiM. Kada neko za 20 i 50 godina bude govorio o interno raseljenim u Srbiji ili kada neko sada u belom svetu i inostranstvu, ko ne zna šta se dogodilo na KiM, čuje za izraz interno raseljeni u Srbiji, on će pomisliti da je u pitanju neko stanovništvo koje je raseljeno, recimo, zbog širenja Ugljenokopa ''Kolubara'', zbog izgradnje hidrocentrale u dolini Dunava ili dolini Drine ili da su u pitanju Romi koji su raseljeni ispod ''Gazele'' i drugih delova Beograda. Kada Srbe sa KiM poredite sa ovim pomenutim raseljenim licima, smatram da na taj način vređate njih, njihovo dostojanstvo, neka najintimnija porodična osećanja. Ako je iz političkih razloga nezgodno da se upotrebljava termin "izbeglice", nije mi jasno zašto se ne uvede zakonska kategorija, da se ovi ljudi nazivaju "interno prognana lica", "interno proterana lica", "unutrašnje izbeglice"? Jednostavno, smatram da su u pitanju formulacije koje na jedan precizniji način, ljudski, istinitiji način, odslikavaju i predstavljaju sudbinu ovih ljudi. Iskoristiću ovu priliku da postavim jedno pitanje gospodinu Čipliću – kada će Vlada Republike Srbije i njegovo ministarstvo, UNMIK-u, Euleksu, ili već kako se nazivaju te okupacione vlasti na Kosovu, uputiti bar jedan blagi prekor zbog toga što ne ispunjavaju obaveze koje su preuzeli usvajanjem Rezolucije 1244, a to je obezbeđivanje uslova da se prognani Srbi sa KiM vrate svojim kućama? Navešću samo dva podatka, da je pre rata u Prištini živelo 40. 000 Srba, da su oni proterani, da se njih desetak vratilo u Prištinu. U Prizrenu od 10. 000 Srba sada živi njih 20. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno vreme je četiri minuta. Reč ima ministar Svetozar Čiplić.
Hvala. Uvaženi poslaniče, samo konstatacija da je vaš amandman prihvaćen u ovom slučaju, a sa druge strane, čini mi se da je veoma bitno da pomenemo, i otud vam i hvala na tom pitanju, da što se tiče stanja ljudskih prava na KiM, novembra i decembra meseca 2008. godine, kada smo kao državna delegacija Republike Srbije podnosili Izveštaj o stanju ljudskih prava povodom Međunarodne konvencije za borbu, odnosno za zabranu i borbu protiv torture, konstatovali smo da na teritoriji KiM, Vlada Republike Srbije, odnosno organi Republike Srbije nisu bili odgovorni i nisu mogli da dođu do podataka o tome. Skrenuli smo pažnju organima UN u Ženevi da taj problem postoji. U decembru mesecu 2008. godine povodom podnošenja Izveštaja Republike Srbije o stanju ljudskih prava povodom univerzalne deklaracije o ljudskim pravima ponovili smo činjenicu i protestovali zbog opšte poznatih činjenica da se na KiM organi koji su određeni po Rezoluciji 1244 nisu pokazali dovoljno efikasnim, odnosno da nisu izgrađene institucije koje su bile garantovane po ovoj rezoluciji, koje mogu efikasno da štite slobode i prava nealbanskog stanovništva na KiM. Ovo nisu bile samo pismene nego i usmene radnje, verbalne radnje koje su učinjene pred organima UN u Ženevi. Prošle godine je tri puta u adekvatnim prilikama i ovo ministarstvo, pre svega, Ministarstvo za ljudska i manjinska prava, ali i Ministarstva pravde, povodom sličnih slučajeva, takođe, poslalo UN ovakve dopise i upozorenja. Stanje ljudskih prava nealbanskog stanovništva na teritoriji KiM jeste predmet posebne pažnje Ministarstva za ljudska i manjinska prava i u onoj meri, koliko je to moguće, politički, ali i pravno, kada je to moguće reagujemo i ukazujemo na izuzetno teško stanje kakvo je tamo. Hvala lepo.
Da li još neko želi reč? (Da) Narodni poslanik Dušan Marić. Na raspolaganju vam je 30 minuta i 10 sekundi. Izvolite.
Iskoristiću 30 sekundi. Gospodine Čipliću, slažem se da je država Srbija konstatovala postojanje ovog problema, ali stičem utisak i mislim da činjenice govore u prilog tom mom utisku, da se sve uglavnom i završava na konstatovanju postojanja tog problema. Mislim da to nije dovoljno i mislim da Vlada Republike Srbije i država moraju agresivnije kod međunarodnih faktora insistirati na stvaranju uslova za povratak Srba na KiM. Ne od jedne do druge sednice Saveta bezbednosti UN, od jedne do druge sednice Generalne skupštine UN, nego bukvalno, svakodnevno.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 9. amandmane u istovetnom tekstu podnele su narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić i narodna poslanica Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić.
Zahvaljujem. Podnela sam amandman na ovaj član i molila bih vas, ako samo možete da čitate amandmane koji su prihvaćeni, a koji nisu, zato što mi nije bilo baš najjasnije dok nisam dobila materijale. Imam informaciju da ova izmena koju sam predložila nije prihvaćena, ali želim da je prokomentarišem. Pošto se radi o izmeni Zakona, da pojasnim. Starim Zakonom o izbeglicama predviđeno je da Komesarijat, odnosno komesar podnosi finansijski izveštaj, odnosno izveštaj o trošenju sredstava redovno, šestomesečno Vladi. Sada predloženom izmenom Zakona imamo izmenu koja kaže da samo na zahtev Vlade komesar podnosi ovaj izveštaj o trošenju sredstava. Moja intervencija se ticala toga da se član 9. briše i da ostane staro rešenje, odnosno da ostane rešenje po kome komesar redovno podnosi na šest meseci izveštaj Vladi o trošenju sredstava. Ne vidim kome je u interesu da se izveštaj o trošenju sredstava na podnosi. Mislim da to svakako jeste u interesu, pre svega, samog Komesarijata, a i u interesu Vlade, da bi znala kako se troše sredstva, ali isto tako i možda, pre svega, u interesu onih kojima su ta sredstva direktno namenjena. Ne želim da kažem da može doći do nekih zloupotreba sredstava, ali mislim da smo svedoci da se i to dešavalo u prethodnom periodu i da sva sredstva koja su bila tokom ovih proteklih 18 godina namenjena izbeglicama, nisu baš uvek završavala na pravi način i nisu dolazila do pravih korisnika u punom obimu. Zato smatram da nema nikakvih razloga da ne ostane staro rešenje i molim nadležno ministarstvo i Vladu da još jednom razmisli o tome, da prihvati ovaj amandman, jer verujem da je to zaista potrebno u cilju stalnog izveštavanja i Vlade i javnosti o tome kako se sredstva troše. To je u duhu demokratskih kretanja u našoj zemlji.
Dvadeset sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, svakako da je obrazloženje koje je upravo iznela koleginica Plavšić apsolutno na mestu, jer ne znamo šta je to što je rukovodilo Vladu da u ovom predlogu kaže da je Komesarijat dužan da na zahtev Vlade podnese izveštaj o utrošku sredstava za zbrinjavanje izbeglica. Posebno je interesantno da se pomene koja su to sredstva. To su kako član pre ovoga kaže – sredstva budžeta Republike Srbije, AP, jedinice lokalne samouprave, prilozi, pokloni i drugi oblici dobrovoljne pomoći, druga sredstva utvrđena zakonom i drugim propisima. U dodatom stavu na ovaj predlog zakona na član 9. osnovnog zakona kažete – radi prikupljanja novčanih sredstava kao dobrovoljne pomoći za zbrinjavanje izbeglica i stvaranje uslova za njihov povratak, odnosno integraciju, Komesarijat otvara poseban račun. Zaista je neverovatno zašto bi i taj račun i raspodela tih sredstava bili na izvestan način bili tajna. Ako vi kažete, da će o tome da se izveštava Vlada samo na zahtev Vlade, to može da bude nekada, a može i nikada. Verovatno će i biti nikada, ili bi bilo nikada, ukoliko ne prihvatite ovaj amandman. Svako ko je u statusu izbeglice ili ko je nekada bio u tom statutu pa pokušao da dođe do nekih materijalnih sredstava od državnih organa ili organa lokalne samouprave, Komesarijata itd. zna na kakve je prepreke nailazio. Najpre, ta pomoć je odavno ukinuta i to treba da se zna. Odavno! Nikada nije ni bila u pravom smislu reči pomoć od kojih su ta izbegla lica mogla barem da preživljavaju, a da ne kažem da pristojno žive. To je bila pomoć u hrani, u nekim higijenskim paketima. Strašno je i sećati se šta se sve tada dešavalo. Hvala Bogu, mnogi od tih ljudi su u međuvremenu uspeli nekako da reše svoj status, pre svega pitanje svog materijalnog položaja. Ali, još uvek veliki broj ljudi, uglavnom starih, bolesnih, lica koja nisu u stanju da rade oni su i po tim izbegličkim centrima u strašnim uslovima i godinama, već decenijama, može se reći, žive na taj način. A, ovo što ste naveli da se sredstva koja se prikupljaju za pomoć izbeglicama obezbeđuju u budžetima, pa, sami znate da je to toliko malo u budžetu Republike Srbije i AP Vojvodina, pogotovo u lokalnim samoupravama, to je toliko malo da je zaista beznačajno. Sredstva koja pokušavate da prikupite uglavnom su neke donacije inostranih vlada ili eventualno nekih nevladinih organizacijama. Ne troše se ni pravično, ni ravnomerno i to je razlog više da se prihvati ovaj amandman i da postoji obaveza da se Vladi podnosi izveštaj, i da kao takav, naravno, podleže i kontroli Državnog revizora itd. Velika je grehota da se ti ljudi zloupotrebljavaju i da se sredstva na ime izbeglih lica koja se slivaju na koji god račun ne koriste na pravičan način, da se ne koriste na osnovu određenih unapred utvrđenih kriterijuma. Svi znamo, nažalost, javna je tajna, znaju ljudi koji su pokušali da reše stambeni problem da se u nekoj opštini izgradi zgrada nekom donacijom, sa nekih, ne znam, 10, 15 stanova. Nikakvi realni kriterijumi, nažalost, nisu primenjivani za raspodelu tih stanova, već su određeni čelnici na nivou lokalnih samouprava tražili mito da bi neko dobio stan, traže po deset hiljada evra da bi nekoj izbeglici, petoročlanoj porodici dali jednu garsonjeru. Dakle, mnogo je zloupotreba takvog statusa tih ljudi, mnogo je zloupotreba sa sredstvima koja se, eventualno, prikupe za materijalnu pomoć tim ljudima. Materijalne pomoći, rekoh, odavno nema, osim što se tu i tamo napravi poneki stan. Pitanje je da li je i jedan procenat podeljen na osnovu, zaista, unapred utvrđenih kriterijuma i na osnovu stvarnih potreba tih ljudi. Verujte, ministre, ovo vam govorim, mogla bih da vam nabrojim koliko god hoćete primera, zato što imamo apsolutno tačne podatke o svemu ovome. Zato bi bilo dobro da koliko-toliko zaštite to malo sredstava koja dolaze za pomoć izbeglicama, da ih zaštite tako što ćete prihvatiti ovaj amandman. Hvala vam.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je četiri minuta. Da li još neko želi reč? (Ne) Dodavanjem novog člana narodni poslanik Milorad Buha podneo je amandman kojim predlaže da se posle člana 10. doda novi član 10a. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Smisao ovog amandmana jeste da se izvrši od strane državnih organa Republike Srbije sveobuhvatna evidencija pokretne i nepokretne imovine koju su Srbi izgubili, odnosno koja im je oduzeta u Republici Hrvatskoj. Svaki izbeglica koji je bio ovde u određenom statusno-pravnom smislu pred državnim organima Republike Hrvatske u periodu od 1990. do dana današnjeg davao je određene izjave o razlozima progona, proterivanja i davao je podatke o imovini. Nažalost, te izjave su završile delimično u MUP, delimično u Komesarijatu za izbeglice, ali sveobuhvatno evidenciju nemamo. Zato je predlog ovog amandmana, dopuna, u stvari, o ovom zakonu, da se izvrši potpuna, celokupna evidencija pokretne i nepokretne imovine lica koja su napustila svoja ognjišta, napustila svoju privatnu svojinu, svoja prava, koja su došla ovde i ta prava potražili. Nažalost, državni organi Republike Srbije prepustili su povratak tih prava individualnim zahtevima pojedinaca koji se batrgaju u blatu administrativnih i sudskih organa Republike Hrvatske, koji svesno odugovlače sve te postupke raznim manipulativnim razlozima i radnjama, pre svega, pravnim radnjama, zakonskim i podzakonskim aktima, izbegavaju povratak tih prava. Ono što je bitno naglasiti jeste da Srbi koji su proterani traže isključivo svoje. Ministre, izbeglice traže svoju privatnu svojinu i svoja davno stečena prava! Ništa više. Državni organi Republike Srbije, shodno odredbi člana 4. Zakona koji je ostao na snazi, u obavezi su da pomognu izbeglicama, ali državni organi, a ne da se sami batrgaju u postupku koji pred hrvatskim organima traje godinama. To se državnim aktima, državnim aktivnostima rešava na najbezbolniji način. Evo, predsednici sada razgovaraju, predsednici vlada su ranije razgovarali, razna ministarstva korespondiraju međusobno i na taj način se to rešava. Ne rešava se individualno. Mi smo osuđeni na propast ako to budemo rešavali individualno. Prenesite predsedniku Vlade ovu inicijativu. Govorim iz srca, iz duše Krajišnika. Hoćemo svoje. Ne tražimo tuđe, samo svoje. Ništa drugo. To nam je božansko pravo i pravo koje nam pripada i po međunarodnom pravu i po pravu koje je stvoreno na temelju određenih sporazuma između Republike Srbije i Republike Hrvatske u poslednjih 15 godina. Imamo taj sporazum o normalizaciji odnosa koji su potpisale dve države, kojim su se i jedna i druga stana obavezale da će izvršiti povratak, fizički, slobodan i bezbedan povratak na ognjišta. Međutim, šta imamo u praksi? Imamo da se od 5 do 8% Srba stvarno vratilo tamo. Zašto ostali nisu? Hajde da se zapitamo? Strah? Neizvesnost? Diskriminacija? To je osnovna definicija nepovratka u Republiku Hrvatsku. Međutim, jednom stečeno pravo, po međunarodnoj odredbi, utvrđeno pravo je obaveza državnih organa Republike Srbije i po Ustavu član 13. i po Zakonu o izbeglicama član 4. Jeste li definisali u odredbi člana 4. Zakona o izbeglicama da će Republike Srbije učiniti sve u smislu obezbeđenja povratka kolektivnih i individualnih imovinskih prava svih izbeglih iz Republike Hrvatske? To vam je obaveza. Zašto nijedno od tih prava nije do kraja dovedeno? To morate odgovoriti, ne meni, to morate odgovoriti svakoj izbeglici. Oni se, jadnici, muče, odlaze, podnose zahteve, plaćaju visoke sudske takse i naknade itd, ali od toga nema ništa, jer iza njih ne stoji državni aparat Republike Srbije koji to mora zatvoriti. Samo na jednom primeru da pokažemo koliko su diskriminisani, to je opet iz domena vašeg ministarstva, ''stanarska prava''. Prema potpisanom Sporazumu o normalizaciji odnosa, koji je u članu 7. definisao obavezu omogućavanja nesmetanog i bezbednog povratka svih državljana, čak je utvrdio i određenu pravnu kategoriju pravične naknade za sve one koji su usled rata i ratnih okolnosti napustili, a nisu bili u mogućnosti da koriste svoja prava. Stanarsko pravo je jedno od imovinskih prava. Nažalost, Hrvati su ga pretvorili u humanitarno pravo. Svesno. Zašto? Da ne vrate stanove. Stanovi su vraćeni svim nosiocima stanarskih prava u Sloveniji, Hrvatima u Hrvatskoj, u BiH svim nosiocima stanarskih prava, svim Srbima u Srbiji koji su bili nosioci stanarskog prava – oni su ga pretvorili u imovinsko pravo ili ga danas koriste ili su ga prodali ili su ga dali u zakup, itd, imovinsko pravo su iskoristili i ono je bilo u funkciji. Tako je bilo i u Crnoj Gori i u Makedoniji. Jedino Srbi iz Republike Srpske Krajine i Republike Hrvatske, namerno kažem Srbi zato što oni to pravo ne mogu ostvariti, radi se o ukupnom. Iz ovog obrazloženja vidimo da je to, negde, preko 40 itd. Postoje razne evidencije. Državni organi Republike Srbije kažu da je to 32.000, pa kažu da je 46.000, pa preko 30.000, pa oko 40.000 itd. To je papazjanija. Državni organi Republike Srbije moraju znati koja je to imovina koja je Srbima oduzeta! Ako je to 30.000, onda je to 30.000. Ako je 50.000, onda je to 50.000. Podaci Vlade Srpske Krajine u progonstvu govore da je to oko 50.000. Samo je 26.000 vojnih stanova; ljudi su uplaćivali, sklopili su ugovor sa Direkcijom za vojno-imovinska pitanja još u onoj bivšoj SFRJ. Počeli su plaćati. Plaćali su godinu-dve i došlo je do rata. Ljudi su proterani. Izbačeni su iz tih stanova itd. O tim stanovima više niko ne govori. Oni imaju ugovore, ali pred kojim sudovima, kako da dođu, kako da reše pitanje tih stanova? Pedeset hiljada. Zato sam i amandmanom tražio da se izvrši evidencija i da državni organi legitimno, u ime svakog korisnika tog stana, nastupaju pred hrvatskim organima, pred međunarodnim institucijama, pred Međunarodnim sudom pravde i, da je sreće, da ovo sve završi na sudu pravde. To je međunarodni standard, ako je neko počinio genocid, etničko čišćenje, bilo koji oblik ratnog zločina, on mora da odgovara. Intencija ovog društva treba da bude – svi oni koji su počinili genocid moraju da odgovaraju. Nema tu dogovora. Međunarodno pravo ne poznaje dogovor – hajde, oprostićemo ovima ili onima. Nema opraštanja u ratnom zločinu! Prema tome, predsednik ove države nema pravo da povuče tužbu, jer su postojali zločini! Svi mi kažemo da su zločini učinjeni. Onaj ko je počinio ratni zločin treba da odgovara! Onaj ko je oteo imovinu, Hrvatska je otela stanove, nije vratila Srbima. Da li je to 50.000, 40.000, 30.000, to je imovinsko pravo. Ako je to ostvario stanovnik BiH i Srbin u BiH, vraćeno mu je stanarskom pravo u bilo kom imovinskom i finansijskom smislu, ako je to ostvario Slovenac, ako je to ostvario Makedonac, ako je to ostvario Srbin u Srbiji, onda to pravo po nekom automatizmu, po nekom međunarodnom pravu, internom državnom pravu, nacionalnom pravu, onda to pripada i građaninu Srbinu koji je proteran iz Republike Srpske Krajine i Republike Hrvatske, i set drugih prava koje moramo dovesti do kraja, to nas obavezuje. To državne organe Republike Srbije obavezuje, Ustav Republike Srbije, važeći Zakon o izbeglicama u članu 4. i mnogobrojni drugi zakoni i sporazumi. Sporazum o sukcesiji u odeljku G tačka 6) jasno kaže da će se obaveze svih sukcesora koje se odnose na stanarska prava primenjivati jednako na lica koja su bila državljani SFRJ i koja su imali takva prava bez diskriminacije po bilo kom osnovu, kao što je pol, rasa, boja, jezik, religija, političko ili drugo mišljenje, nacionalno ili društveno poreklo. Ovde se radi o nacionalnom poreklu, Srbi kao Srbi, kao nacija, nemaju pravo na taj povratak. Zadatak državnih organa Republike Srbije mora da se iskaže i prema Hrvatima i prema međunarodnoj zajednici. Na to nas obavezuje Sporazum o normalizaciji odnosa, na to nas obavezuje Sporazum o sukcesiji, Sarajevska deklaracija i mnogobrojni drugi formalni, neformalni sastanci, razgovori itd. Nema regulisanja odnosa. Kako će ta ista Hrvatska koja je oduzela prava, koja je ukrala to pravo, kako će ući u EU? Kako će EU, koja iznad svega ceni određene standarde, prihvatiti državu koja je izvršila krađu tuđe imovine? Nema ulaska u EU! Nema ispunjenja evropskih standarda dok se to pravo ne vrati, dok se ne vrati pravo na akcije, dok se ne vrati pravo na stečeno pravo penzije i sva prava koja proizilaze iz penzija, naknada i drugih socijalnih prava i mnogobrojna druga prava koja su, nažalost, oduzeta, ali niko, sem nas, individualno ne razmišlja o njima. Ministre, vaše ministarstvo, Vlada Republike Srbije i svi državni organi moraju raditi na tome da se Srbima izbeglicama vrati ono što im pripada. Ništa više i ništa manje. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je osam minuta i 30 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 15. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Vlada je prihvatila amandman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Dobrislav Prelić. Vlada je prihvatila amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, kada su u pitanju izbeglice Srbija ne radi dovoljno na rešavanju socijalnih problema naših sugrađana, dakle, Srba koji su proterani sa područja Republike Hrvatske. Čak, ima i onih koji se bune zašto su Srbi došli u Vojvodinu, da slučajno ne ugroze starosedeoce i da na taj način Srbi budu ti koji će njima da smetaju. Reći ću vam na primeru. Kolega Buha je govorio vezano za svojinu i za sticanje osnovnih prava iz oblasti stvarnog prava. Kako je to regulisano kod nas? Po Ustavu, i stranci mogu da steknu pravo svojine na nepokretnostima a izbeglice ne mogu. Reći ću vam da u Pančevu ne mogu izbeglice da otkupe stanove koji su im dodeljeni na korišćenje. Sa druge strane, njima se isključuje struja, naplaćuje grejanje, a ne daje se nikakva subvencija niti se tim ljudima daje ikakva pomoć. Ne znam zašto ministar neće da sasluša. Gospodine ministre, možda jeste zauzeti, ali slušajte ovo što ću vam reći, to je istina. Veliki je broj izbeglica na prosjačkom štapu. Zašto Vlada Republike Srbije dozvoljava da Hrvati i njihovi tajkuni mogu da kupuju i da gazduju imovinom koju su na veoma sumnjiv način, uplaćenim skromnim sredstvima, stekli u Republici Srbiji. Gospodine ministre, gospodin Todorić i još nekoliko tajkuna iz Hrvatske ima 200 firmi u Srbiji. Ovde su otvorili trgovinske lance. Ovde trguju sa njihovom robom, ali se pare vraćaju u Hrvatsku i Sloveniji. Zašto naši građani, dakle, izbeglice ne mogu da steknu pravo svojine na nepokretnostima u Srbiji, ako to stranci mogu? Doduše, moram pomenuti, jer su neki u poslednje vreme počeli da staju u odbranu nekih koji su krivi i za "Bljesak" i za "Oluju". Jugoslovenska narodna armija bila je treća armija u Evropi, najsposobnija na Balkanu. Kako je bilo moguće da generali JNA olako predaju garnizone i najsavremenije i najubojitije naoružanje, kao i tenkove i raketne jedinice? Kako je moguće jedan korpus, 17.000 vojnika, da se preda ustašama? Kako je moguće toliko tenkova da se preda? Kako je bilo moguće da je strategija odbrane Jugoslavije bila takva da se samo orijentisala na spoljnjeg neprijatelja, ali nije vodila računa šta će da rade mešetari kao unutrašnji neprijatelji u bivšoj SFRJ? Izbeglice moraju da dobiju status građana koji imaju pravo da otkupe nekretnine u Republici Srbiji. Oni imaju imovinu koja je ostala tamo, koju su Hrvati oteli, jer su ih proterali, kako rekoh, pomogoše im neki naši generalni i pogrešna politika, a i neki iz Beograda svesrdno pomogoše da ne odlaze tamo vojnici u JNA, da ne brane svoj narod, da ne brane svoju državu. A, vi dobro znate da se to moglo učiniti vrlo efikasno, ali je bilo mnogo kočničara, koji su sprečavali da se odbrani država ida se Jugoslavija spasi, da ne dođe do ovoga do čega je došlo. Kada govorimo o Armiji, evo, imate sada neke specijalce koji se šalju na školovanje u Ohajo, a u Ohaju je jedna jedinica civilne zaštite. Postavljam pitanje – u koje svrhe i po kom programu idu naši oficiri, a ima ih nekoliko koji tamo odu, odnosno po kom programu se oni tamo obučavaju i za čije ciljeve i u koju svrhu? Je l', znate? A tamo se obično ide, pet-šest ili osam meseci, na obaveštajne kurseve i špijunažu. Moram samo da podsetim i da vas zamolim, gospodine ministre, ako možete, neću oduzimati više vremena kolegama, vidite,pošaljite nekoga da u Pančevu razreši problem, pa da izbeglice koje se nalaze u Pančevu mogu mirno da stanuju i žive u stanovima koji su izgrađeni i da mogu da ih otkupe, kao što to čine i ostali državljani drugih država, a bar Srbi uživaju neki prioritet u tom pogledu. Hvala vam. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je šest minuta. Narodni poslanik Janko Veselinović ima reč.
Hvala, predsedavajuća. Hteo bih opet da razjasnim neka pitanja koja su ovde otvorena. Prvo, pitanje sticanja svojine nije sporno ni izbeglicama ni strancima. Dakle, izbeglice koje su došle u Srbiju, počev od 1991. do danas, a koje su na neke način uspele da sagrade svoj krov nad glavom, oni su mogli to da uknjiže na svoje lično ime i nije uopšte sporno sticanje imovine izbeglica. Pretpostavljam da gospodin Jojić cilja na jednu drugu stvar – problem 500 izbeglica, koji su trenutno smešteni u stanove, koji su rađeni po programu međunarodnih donatora sa lokalnom zajednicom, između ostalog u Pančevu, što jeste otvoreno pitanje. To nije pitanje koje može da se reši ovim zakonom o izbeglicama, ali se slažem da bi trebalo, odnosno moralo da se reši. Smatramo, i u razgovorima koje smo imali na tu temu, da je put da se to pitanje reši kroz izmenu Zakona o socijalnom stanovanju, gde bi se to pitanje na neki način tretiralo kao sui generis problem, kao pitanje koje ne bi ugrozilo, generalno, opšte odredbe Zakona o socijalnom stanovanju, ali da bi se stvorila mogućnost tim ljudima da te stanove otkupe. Jer, sve ostale izbeglice u programima koji su rađeni donatorskim sredstvima moći će ovim zakonom da otkupe te stanove, a to i jeste cilj ovog zakona. Međutim, tačno je da izbeglice u Pančevu, i još u nekoliko gradova, koji žive u stanovima koji su vlasništvo, praktično, države, neće moći da uđu u ovaj program, ali kroz izmene Zakona o socijalnom stanovanju, možemo da pokrenemo jednu takvu inicijativu i ovo pitanje bi moglo da se reši. Pre svega, voleo bih da pričam precizno, da ne bi opet bilo sporno pitanje da li izbeglice mogu da stiču imovinu u Srbiji. Mogu da stiču! Još jedno pitanje. Ja sam to možda pre jedno godinu dana, kada smo pričali o ovoj temi, o jednom drugom zakonu, rekao da mi jako smeta kada ionako mali broj Srba koji žive u Hrvatskoj neke moje kolege poslanici pokušavaju da umanje. To je danas za govornicom učinio i gospodin Krasić. Nadam se, u najboljoj nameri, jer možda ne poznaje podatke, pošto u Hrvatskoj ne živi 2% Srba, nego živi blizu 5% Srba, negde 200 hiljada, a ne ispod 100 hiljada, koliko bi ispalo po proceni gospodina Krasića. To nije dobro da radimo zbog toga što ti ljudi tamo ionako žive teško i rekli smo, složili smo se da su im oduzeta brojna prava i da se bore za ta prava. Nije dobro da umanjujemo ionako mali broj Srba koji tamo trenutno žive. Hvala. [[Aplauz]]
Iskorišćeno je tri minuta i 30 sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika. Narodni poslanik Petar Jojić traži reč. Nemate pravo na repliku, možete samo od vremena poslaničke grupe. Da li želite da koristite vreme poslaničke grupe? (Da) Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Mislim da je dobro što je kolega rekao da bi trebalo da se rešava ovo pitanje. Ne znam zašto Vlada ne rešava to pitanje? Vi ste ga primetili kao pitanje koje ima prioritet – da se to omogući izmenom Zakona o socijalnom stanovanju, ali to je na Vladi. Vidite, Vlada sve ovo zna, odnosno – Vlada sve zna koje probleme izbeglice imaju. Zato Vlada mora da rešava pitanje izbeglica. Pitanje tih stanova, jer jesu državni stanovi, odnosno kada su mogli svi građani Srbije da u iznosu po sto maraka kupe stanove, razumete, oko milion i 300 njih koji su podnosili zahteve i ostvarili to pravo, pa valjda i Srbi iz Kninske Krajine, iz Republike Hrvatske i BiH imaju pravo da u Srbiji dobiju ono što im prirodno pripada, dakle, da mogu da kupe – ali, ne onako, po onom zakonu iz 1990, 1991. godine, nego traže da plate tržišnu cenu. Eto vidite, oni će biti sto puta u nepovoljnijem položaju. Sa druge strane, ne znam, gospodine, uvaženi kolega, vi ste rođeni u Kninskoj Krajini, je li tako? (Da) Ne znam da li ste vi tamo odlazili i da li ipak znate koliko tamo ima problema? Koji su problemi prisutni, u kojoj meri i ko je odgovoran da te probleme rešava? Ja mislim da je nužno da te odgovore rešava Vlada Republike Srbije, odnosno to je ono. Pa i da je u pitanju 1%, 2%, i 5% i 10%, da su se vratili, to je nedovoljno za skoro milion prognanih sa teritorije Hrvatske i BiH. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je jedan minut i 50 sekundi. Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović.
Hvala. Hteo bih samo da pojasnim ovo pitanje, prvo, vezano za stanove. Dakle, ovim Zakonom o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama, sve izbeglice koje žive u stanovima koji su građani donatorskim sredstvima moći će da otkupe te stanove pod povoljnim uslovima. Ovde se radi o manjem broju stanova, koji su rađeni po posebnom programu i ovaj zakon ne bi mogao da reši njihovo pitanje, a da se ne naruši Zakon o socijalnom stanovanju, kao jedan poseban zakon koji je rađen upravo da bi rešavalo pitanje socijalnog stanovanja u Srbiji. Gospodine Jojiću, moram da vas obavestim da ja dobro poznajem situaciju u Kninskoj Krajini i mogao bih reći da znam brojčano stanje Srba gotovo u svakom mestu u Kninskoj Krajini, od Dalmacije, Like, Banije, Korduna, do Zapadne Slavonije i Slavonije. Mislim da u tom pogledu ne bi trebalo da sumnjate. Oni koji znaju te probleme znaju i da sam se zalagao za njihovo rešavanje. Ljudi koji sede u vašim poslaničkim klupama znaju na koji način se zalažem za rešavanje tih problema. U tom smislu nema velike razlike po pitanju konstatovanja problema Srba u Hrvatskoj između mene i vas. Međutim, ima razlike po pitanju načina njihovog rešavanja. Smatram da je za njihovo rešavanje neophodno da se sedne i da se razgovara sa legalnim predstavnicima Republike Hrvatske, međunarodne zajednice, odnosno međunarodnim organizacijama, sa svima. A, na taj način da ne razgovaramo te probleme nećemo da rešavamo, kao što ih nismo rešavali od 1995. godine, kada je postojala neka mogućnost da se o tome razgovara. Bili su drugi uslovi, bili su teži uslovi, a mi sada imamo bolje uslove da razgovaramo i da stavimo ta pitanja na dnevni red. Smatram da bi po tom pitanju trebalo svi da imamo konstruktivan pristup, upravo da bismo pomogli ljudima koji žele da ostvare svoja prava; kada je u pitanju povratak, kada su u pitanju individualna prava i za one ljude koji žele da ostanu ovde da im pomognemo da se oni integrišu u Republiku Srbiju, da im stvorimo mogućnost da dobiju krov nad glavom, da asfaltiramo blatnjave puteve, kojih verovatno ima oko Pančeva i ovde oko Beograda i u Srbiji, da se svi borimo za to, na bilo kojoj razini na vlasti, da se rešavaju ta pitanja i da se pomogne da se ti ljudi zaposle i da imaju socijalno osiguranje, da se mogu lečiti. O tim stvarima da razgovaramo, a danas da ne otvaramo neka pitanja koja verovatno ne mogu da dovedu do rešavanja otvorenih pitanja, koja po svemu sudeći postoje, oko kojih se možemo lako složiti. Hvala. [[Aplauz]]
Iskorišćeno je vreme na raspolaganju ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe i minut i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Vreme koje je na raspolaganju Poslaničkoj grupi SRS je 10 minuta. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Ovo je replika.
Ne, nije replika. Narodni poslaniče, da li hoćete da koristite vreme poslaničke grupe? (Da)
Ne znam da li je gospodin bio 1990, 1991, 1992, 1993, 1994. i 1995. godine u Kninskoj Krajini i da li je tamo učestvovao u odbrani svog naroda ili nije?! Ako je studirao u Beogradu i bio u to vreme ovamo – teško mogu ja odavde da znam šta se događalo na prostorima bivše Hrvatske, tj. na teritoriji Republike Srpske Krajine. Ovo pitanje koje je kolega obrazlagao, ovo je jedno ništa, ovo su samo parole, ovo su samo fraze, ovo su lažna obećanja, ovo je samo bacanje prašine u oči izbeglicama! Voleo bih i bio bih zadovoljan i srećan da je kolega, pošto dobro poznaje prilike u Hrvatskoj i posebno probleme Srba, što nije do sada pokrenuo to pitanje da se reše problemi izbeglica i da oni ostvare određena prava na nepokretnostima u skladu sa Zakonom o svojinsko-pravnim odnosima. Hvala. [[Aplauz]]
Iskorišćen je jedan minut od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Koristiću vreme ovlašćenog predstavnika DSS. Dakle, počeću od konstatacije koju je gospodin Veselinović izneo ovde, da će se menjati zakon, da će doći do izmena Zakona o socijalnom stanovanju. Odmah posle ovog zakona mi ćemo raspravljati o još jednom zakonu, Zakonu o regionalnom razvoju koji je donet pre osam meseci, pa je brže-bolje ovde došao da se menja. Znači, ono što je DSS pre osam meseci rekla, mislim da som jesenas raspravljali o Zakonu o socijalnom stanovanju, i podnela amandmane koji se tiču ove teme i teme izbeglica u okviru socijalnog stanovanja, danas se najavljuje kao mogućnost promene. To pokazuje koncept ove Vlade, odnosno to da ova Vlada i nema koncept nego da rešava problem tako što se problem rešava da ga ad hok unese u zakon i piše izmene i dopune na svakih osam meseci. Prosto mi je neverovatno da niste mogli da imate u vidu tada da će se ovaj zakon menjati, jer je morao da se menja, postojala je najava, zahtev EU da se zakon menja, u agendi je stajao ovaj zakon i uopšte ne razumem zašto tada niste usaglašavali Zakon o socijalnom stanovanju. Uzgred, mi smo i onda komentarisali da ćete doći u ovaj problem. Drugo, ovo što ste komentarisali da sa Hrvatskom treba razgovarati, naravno, dragi kolega, svaki put treba razgovarati i svaki put se Hrvatske odazove tim razgovorima, ali je problem u tome što ona posle toga te zaključke ne sprovede. Već smo imali priliku da 2005. godine razgovaramo sa Hrvatskom jer je tada postojao taj dogovor koji se zove Sarajevska deklaracija i tada smo se saglasili, mi, Hrvati i BiH, da se problem izbeglištva u regionu mora završiti do 2006. godine i da se mora regulisati tako da oni ljudi koji žele da se vrate u mesto odakle su proterani da se vrate u to mesto, a oni koji ne žele – da se integrišu u sredine u kojima su se našli posle tih situacija kada su proterani. Dakle, kraj 2006. godine je bio pre tri i po godine, da ne kažem više, ali problem nije rešen, upravo i pre svega, zahvaljujući Hrvatskoj, koja nije želela da sprovede sve ono što je tada dogovoreno. Ono što smo mi kao DSS rekli kada smo govorili o ovom zakonu u načelu bilo je i to da međunarodna zajednica, pre svega, mora obavezati sve organizacije koje se bave izbeglicama, komesarijat, da se, jednostavno, mora izvršiti pritisak na one zemlje u regionu koje ne žele da regionalno rešavaju ovaj problem, jer se on ne može rešavati parcijalno, nego se mora rešavati regionalno. Isto tako nam je bilo važno da se izvrši politički pritisak, pa bogami, i pravni pritisak, jer se ovde radi o pravnoj materiji, da se ta pitanja reše u onim zemljama koje očigledno ne žele da taj problem tako tretiraju, a to je, pre svega, Hrvatska. Dakle, to je prvo čuđenje. Počela je rasprava o tome, učestvovaću u njoj i dalje. Drugo čuđenje jeste to da danas ovde ovaj zakon u delu kada govorimo o amandmanima predstavlja ministar Čiplić, što je, sa jedne strane, dobro, jer ovde svi mi govorimo o kršenju ljudskih prava Srba u Hrvatskoj, pa je dobro što je ovde naš ministar za ljudska prava, ali, sa druge strane, potpuno mi je neverovatno da Vlada, takođe, ne šalje ovde čoveka koji je zadužen, govorim vam o onome što smo doneli o Zakonu o Vladi, direktno zadužen čovek za pitanje izbeglica. Potpredsednik Jovan Krkobabić nijednom se ovde nije pojavio. Dakle, nema potrebu da se pojavljuje ovde. Gospodin Krkobabić ima i plaćenog savetnika koji ga savetuje samo za pitanja izbeglica. Neverovatno je i to što je tada došao ministar Dačić. U redu, gospodin Dačić je spremio obrazloženja, očigledno je pročitao zakon, ali, sa druge strane, njega danas, opet, ovde nema, kada treba da govorimo o amandmanima. Sada se treći čovek nalazi ovde, što pokazuje, takođe, jednu generalnu neozbiljnost i jedan stav Vlade – e, neko danas treba da bude dežurni krivac, poslaćemo ga u Skupštinu, pa neka on sluša šta oni pričaju. Ne znam, gospodine Čipliću, čime ste zaslužili to da budete kažnjeni danas da budete ovde, da govorimo o zakonu za koji očigledno niste vi ni zaduženi, niti ste na koji način učestvovali u izradi. To je, zapravo, početni uvod onog što sam govorila i u načelu kada sam govorila o tome da Srbija i dan-danas, skoro 20 godina od početka izbegličke krize, nije uspela da razreši taj problem, ne zato što ona to nije želela i nije htela ili ne želi i dalje, nego zato što je, pre svega, s jedne strane, vrlo siromašna zemlja, a, sa druge strane, oni koji bi mogli da joj pomognu u tome, to je pre svega međunarodna zajednica, očigledno imaju različite standarde i očigledno imaju različite aršine, i ne žele da nateraju one zemlje koje ne poštuju dogovore i ne poštuju međunarodno pravo. Izvinite, imovinsko pravo je jedno od prava koje ceo svet razume, jezik koji ceo svet govori. Očigledno, neke zemlje imaju pravo da to ljudsko pravo ne poštuju. Mislim da je trenutak da se o ovom što Hrvatska radi izbeglicama otvoreno razgovara i da se razgovara u poslednjem vozu, kako bih rekla, zato što se praktično sve ove zemlje, i Srbija, i BiH i Hrvatska, zemlje koje treba da rešavaju regionalno pitanje, nalaze u nekom zadnjem dvorištu pred ulazak u EU, jer ne mogu da nazovem način na koji oni pristupaju i prilaze EU drugačije nego zadnje dvorište. Ovo pitanje rešavanja pitanja izbeglica će biti jedno od pitanja koje mora biti zatvoreno da bi mogle da pristupe EU. Trenutak je da o tome govorimo i mislim da treba da upotrebimo sva sredstva i mi u Skupštini, a bogami i Vlada, a očigledno predstavnici Vlade imaju neke druge prioritete, jer kako bih drugačije mogla da nazovem to što je ministar Jeremić prećutao neke stvari na Ministarskoj konferenciji 25. marta u Beogradu. Dakle, to je bila Ministarska konferencija ministara spoljnih poslova na kojoj je učestvovao i ministar spoljnih poslova Hrvatske Goran Jandroković, koji je tada rekao nekoliko stvari koje su otprilike prećutane u našoj javnosti, prećutane u Vlade, a nisu bile za ćutanje, nego su bilo upravo izjave koje su otvarale tu mogućnost da se sedne i razgovara o njima, jer očigledno da tu nešto nije bilo u redu. Recimo, njegova izjava – Hrvatska je vrlo ozbiljno pristupila obavezama preuzetim prihvatanjem Sarajevske deklaracije. Mogli smo da pitamo koje je to obaveze ona prihvatila i kako je razrešila te obaveze, odnosno kako je ona rešila te obaveze jer, izvinite, tri i po godine je veliki period da se neke stvari razreše? Ponavljam, Sarajevskom deklaracijom, koja je bila čin dobre volje i jedan politički čin, koji je bio čin zrelosti, dakle, 2005. godineje potpisano, obavezali smo se i mi i Hrvatska i Bosna i Hercegovina da pitanje regionalno rešavamo i da ga rešavamo do kraja 2006. godine, da ga tada zatvorimo. Da li je zatvoreno danas, u proleće 2010. godine? Naravno, nije zatvoreno! Zbog čega je ostalo otvoreno i šta je to što koči zatvaranje ovog problema? Pa, to je, pre svega nepriznavanje stečenih prava bivšim nosiocima stanarskih prava. Tu se u najvećem broju radi upravo o Srbima u Hrvatskoj, koji su živeli i u gradovima Hrvatske. Interesantna mi je izjava i zbog toga sam i potencirala ono da međunarodna zajednica i organizacije moraju da pomognu, predstavnici OEBS-a, UNHCR-a i Evropske komisije su izrazili zabrinutost što politički konsenzus mehanizma obeštećenja još uvek nije postignut. Prosto mi je ovo zazvučalo vrlo dvolično i kao da neko hoće da se našali sa Srbijom, koja očigledno ima želju da reši ovaj problem, očigledno traži mehanizme da reši ovaj problem, ali očigledno ima problem dvostrukih aršina koje međunarodna zajednica postavlja pred Srbiju, sa jedne strane, i druge zemlje, sa druge strane, i dozvoljava i toleriše Hrvatskoj da krši osnovna ljudska prava građanima Hrvatske, Srbima koji su izbegli u Srbiju, a da ona ne koristi pravna sredstva, koja su lek u svakoj normalnoj pravnoj državi, da pritera Hrvatsku da to dalje sprovede. Dalje, izjava koja je bila vrlo problematična, a trebalo je da bude komentarisana, a nije komentarisana, jeste Jandrokovićeva izjava, koji dalje kaže: "Hrvatska je vrlo ozbiljno pristupila obavezama preuzetim prihvatanjem Sarajevske deklaracije, a pre svega kada je reč o obnovi porušenih objekata. Obnovljeno je 146.000 porušenih i uništenih objekata, na šta je potrošeno 5,3 milijarde evra. U Hrvatskoj je integrisano 120.000 izbeglih i prognanih". Pitanje je da li je 120.000. Svi podaci govore da je taj broj i trostruko manji od tih 120.000, da se radi o cifri od 45.000 povratnika. Zatim, pitanje radnog staža je rešeno bez ograničenja. Rekla bih da je pre desetak dana u Hrvatskoj nađeno novo, bolje rešenje, umesto dosadašnjeg trajnog zbrinjavanja vlasnika stanarskih prava. Ova izjava je očigledno data u cilju popravljanja imidža Hrvatske, jer Hrvatska, ako želi da pristupi EU, ima problema sa tim što nije ispunilo ono što je potpisala Sarajevskom deklaracijom. Dakle, ako je ovo dato u tu svrhu, a jeste, od rešenja problema izbeglica na ovom delu Balkana nema ništa. Ovo pitanje mora da bude razrešeno i zbog toga je važno da to država zna, da bi njeni funkcioneri mogli da pomognu u tome, jedan od načina jeste povratak. Hajde da vidimo kako je to rešeno u Hrvatskoj, pa da se sedne i da se razgovara na tu temu. Prvo, svi znamo problem tajnih optužnica, to je veliki problem. Ministar Dačić se na kraju svog izlaganja osvrnuo da to nije pitanje MUP, nego da je to pitanje Ministarstva pravde i Ministarstva za ljudska i manjinska prave. Hajde da divimo šta ministri, koje je prozvao prvi potpredsednik Vlade i ministar unutrašnjih poslova, imaju da kažu na to. Da li je moguć povratak, a 100.000 građana Hrvatske, odnosno Srba, koji su odatle proterani, ima problem zbog toga što Hrvatska ne priznaje stečeno pravo, stanarsko pravo koje su oni tamo imali. Naime, Hrvatska je 1996. godine našla najelegantniji način, koji je potpuno suprotan svim zakonima o ljudskim pravima, da kazni one ljude koje je proterala, koji su pobegli od "Bljeska", "Oluje" i sličnih akcija koje su, pre svega, bile usmerene na uništavanje života Srba i na proterivanje Srba van teritorije Hrvatske. Dakle, ona je tada našla način, zakonom iz 1996. godine, da onim ljudima koji su šest meseci van svog stana, jednostavno oduzme pravo koje se zove stanarsko pravo i da oni više nemaju prvo da se vrate u svoj stan. Da li je moguće da niko u ovoj zemlji ne može da sedne pa da otvori to pitanje, da vidi kako je to pitanje rešeno u nekim drugim zemljama Evrope? Nije moguće da je Srbima jedino moguće kršiti osnovna ljudska prava i imovinska i materijalna pitanja. Prema tome, to je ono o čemu treba razgovarati i slažem se sa vama da treba sesti i razgovarati. Dalji problem jeste takozvano pitanje pravične nadoknade. I to je pitanje za razgovor, da se sedne i malo porazgovara o tome. Da li je moguće da samo Srbi nemaju pravo na pravičnu nadoknadu? Imam podatak po kome je samo ono što je uništeno u Krajini, ne računajući ljudske živote, koji, naravno, nemaju cenu, ali samo materijalna šteta je 30 milijardi evra. Da vam ne pričam samo koliko je sela zapaljeno, koliko je srpskih kuća uništeno, 40.000 srpskih kuća u Krajini, a spaljeno je 380 srpskih sela. Dakle, hajde da otvaramo pitanje kako ćemo pravično da nadoknadimo ljudima to što su proterani iz nekog stana u koji nemaju pravo da se vrate. Da ne budemo nepošteni, Hrvatska jeste počela da rešava to pitanje. Imala je neka dva projekta i oni se bave ovim pitanjem izbeglica kao humanitarnim pitanjem. Molim vas, to nije humanitarno pitanje i to ne sme da bude tretirano kao humanitarno pitanje. Ovo pitanje je daleko od toga šta je humanitarno. Da li je humanitarno to što je neko pobegao glavom bez obzira, ostavljajući sve svoje da bude uništeno? To nema veze sa humanitarnim rešavanjem. Dakle, Hrvatska je započela rešavanje ovog problema stanovanja, ali na jedan vrlo simpatičan način. Vama niko ne garantuje da ćete se vratiti u mesto iz koga ste proterani, a i ako se slučajno desi da se vratite u to mesto, onda vam niko ne garantuje da ćete doći do svog stana ili svoje kuće u kojoj ste živeli. To nije način na koji se rešava neko pitanje. Mislim da je jako važno reći još nešto. Ovo pitanje definitivno mora da bude zatvoreno, Srbija mora da upotrebi sva svoja politička sredstva da se ovo pitanje zatvori. Ovo pitanje je pitanje kršenja ljudskih prava i zato je dobro što je ministar ovde. Pitanje ljudskih prava to je osnovno pitanje, pitanje građanskih sloboda i prava. Srbija ima pravo da otvori ovo pitanje kod međunarodne zajednice, da otvori ovo pitanjekad sedne sa Hrvatskom, sa BiH je u najvećem delu to pitanje i rešeno. Dakle, ostaje pitanje da se oko toga sa Hrvatskom razgovara i dogovara, a ovo su otvorena pitanja na koje niko iz Hrvatske neće da odgovori. Hvala. [[Aplauz]]
Iskorišćeno je 45 sekundi od vremena poslaničke grupe i iskorišćeno je vreme na raspolaganju ovlašćenom predstavniku poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo, član 16. govori o uslovima pod kojima izbeglica gubi pravo na zbrinjavanje. Predložio sam brisanje tog člana. Vlada je amandman odbila uz sledeće obrazloženje: "Nacionalna strategija za rešavanje pitanja izbeglih i interno raseljenih lica predviđa zatvaranje kolektivnih centara. U cilju sprovođenja navedene strategije, izbeglicama se nude adekvatna rešenja, uvažavajući njihov najbolji interes i u skladu'', naglašavam, ''sa mogućnostima i kapacitetima Komesarijata." Umesto komentara, postavljam jedno pitanje – šta će se dogoditi ako Komesarijat ne bude imao mogućnosti da, recimo, jednoj petočlanoj porodici, majci sa četvoro dece, nakon izbacivanja iz kolektivnog smeštaja, ponudi bilo kakav drugi smeštaj ili ako bude u mogućnosti da toj porodici ponudi neki smeštaj koji će biti daleko lošiji od ovog koji je imala u kolektivnom centru? Kada je u pitanju položaj izbeglica, smatram da je država Srbija najviše podbacila u obezbeđivanju uslova, a te uslove je mogla obezbediti kroz međudržavne kontakte, uslova koji bi omogućili da se Srbi prognani iz BiH i Hrvatske vrate u zavičaj. Podsećam da je u sklopu stvaranja etnički čiste države iz Hrvatske proterano oko 700.000 Srba. Do sada se vratilo njih 50.000, odnosno 7%. Hrvatska se deklarativno zalaže za povratak srpskog stanovništva, ali čini sve da to spreči. Najviše to čini kroz maltretiranje ljudi preko podizanja lažnih i tajnih optužnica. Imate situaciju da i danas, 15 godina posle rata, ne prođe mesec dana a da neko od Srba povratnika u Hrvatskoj ne bude optužen i osuđen zbog neverovatnih banalnih zločina i izmišljenih zločina. Podsetiću samo na dva slučaja. Prvi je slučaj Svetozara Karana iz Korenice. Njega je Županijski sud u Gospiću osudio na 14 godina zatvora zbog, citiram, ''zločina koji su on i njegovi preci u poslednjih 500 godina, zajedno sa Turcima Osmanlijama, počinili nad hrvatskim narodom.'' Drugi primer je slučaj Željka Kneževića iz Knina. Čovek sada živi u Velikoj Plani, ima određenih egzistencijalnih i zdravstvenih problema. On je osuđen u odsustvu na 20 godina zatvora, uz obrazloženje da je kao čuvar Vojnog zatvora u Kninu ubio jednog zatvorenika. Problem je u tome što Željko Knežević nikada u životu nije bio vojni policajac srpske Vojske Krajine, nikada u životu nogom nije kročio u zatvor u kojem je navodno počinio zločin. Sada postavljam jedno pitanje ministru Čipliću – kako je moguće da Republika Srbija, Vlada Republike Srbije, još uvek nisu obezbedile od države Hrvatske, u međudržavnim kontaktima, da država Hrvatska dostavi spiskove Srba koji se nalaze na optužnicama? Smatram da bez toga nije moguće normalizovanje odnosa. Nekoliko puta sam čuo saopštenje MUP da ima izuzetno dobru saradnju sa policijom u Hrvatskoj. Čini mi se, ministar Dačić je nedavno posetio Zagreb i posebno se ističe da je ta saradnja dobra u oblasti borbe protiv kriminala. Pa, da li postoji veći kriminal od toga da se ljudima koji su proterani iz svog zavičaja, kojima je oteta imovina, 650 000, ne omogući da se vrate u zavičaj i da tamo žive? Mislim da veći zločin ne postoji. Važno je da se otkrije ko je ubio Ivu Pukanića, ali je valjda mnogo važnije ko je u "Bljesku", "Oluji" ubio više od 7. 000 Srba i u drugim operacijama hrvatske vojske. Mene zanima, kao čoveka, obrazloženje – da li tražite spiskove optuženih Srba i koje odgovore dobijate? Ništa bolje stanje nije ni u Federaciji BiH. Zbog vremena, navešću samo četiri primera. U BiH, u muslimansko-hrvatskom delu postoji 527 mrtvih srpskih sela, u kojima nema žive duše. U nekima od njih pre rata je živelo 5. 000 stanovnika. Sledeći primer je primer mog rodnog Kupresa. Pre rata u gradu Kupresu je živelo više od 2 000 Srba. Činili smo tamo 65% gradskog stanovništva, 70% zemlje je bilo u našem vlasništvu. Sada se u gradu Kupresu nalazi sedmoro Srba starije životne dobi. Ništa bolji slučaj nije ni sa glavnim gradom BiH. U pitanju je Sarajevo. U Sarajevu je pre rata živelo 160 000 Srba, sada živi samo 7 000. Poslednji podatak, kojim ću završiti ovo izlaganje, kao dokaz da Srbija nije dovoljno učinila da izvrši pritisak na međunarodne faktore, Bosnu i Hercegovinu i Hrvatsku, da se omogući povratak prognanim ljudima i da im se omogući dostojan život, a to je primer sedamdeset srpskih naselja u Federaciji BiH, u kojima živi ukupno 15.000 stanovnika, među njima 2 200 dece, koja još uvek, petnaest godina posle rata nemaju električnu energiju. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i 30 sekundi. Da li još neko želi reč? Ako ne, amandman na član 18. podneo je narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 18. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Nikola Lazić, Donka Banović i Milan Dimitrijević. Da li još neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Donka Banović.
Hvala, gospođo Čomić. Član 18. menja član 19. iz, za sada, još uvek važećeg Zakona. Inače, taj član 19. je predmet velikog broja izmena. Čini mi se da tu ima čak oko 13, 14, da kažem, podčlanova 19a, 19b, 19c itd. Taj osnovni zakon je donet još 1992. godine. Posle 18 godina još uvek imamo oko 86 000 lica koja imaju status izbeglica i kao izbeglice žive u Srbiji. To znači da ti ljudi i te porodice nisu uspele da se vrate u sada već nezavisne države iz kojih su pobegli ili proterani, a još uvek nije ostvarena valjana integracija. Bez obzira što je Srbija još 2002. godine donela Nacionalnu strategiju o rešavanju pitanja izbeglica, znamo da su dva načina moguća. To je: održivi povratak i integracija. Isticali smo kada je bila rasprava u načelu da je dobro što ovaj zakon malo više govori i o integraciji, odnosno pomoći izbeglicama da se integrišu u Republiku Srbiju, a bez rešavanja stambenog pitanja i stambenih problema nema uspešne integracije i život je veoma težak. Reći ću da je 2005. godine bilo 700 kolektivnih centara, a danas ih je oko 60, tako da ima pomaka kada je ovaj problem u pitanju. Član 19. govori o rešavanju i različitim načinima rešavanja stambenih potreba izbeglica. Ovde je navedeno, u prvom delu ovog člana, pet različitih načina za rešavanje stambenih potreba. Prvi način je, davanje nepokretnosti u državnoj svojini na korišćenje na određeno vreme. Drugi način je, davanje nepokretnosti u državnoj svojini u zakup na određeno vreme, sa mogućnošću kupovine. To stoji u predlogu ovog člana i naš se amandman odnosi na to da predlažemo da se reč "kupovina"zameni rečju "otkup". Kada smo, čini mi se, svi poslanici govorili o ovome, koristili smo reč ''otkup'', niko nije koristio reč ''kupovina''. Čak je i predlagač u samom obrazloženju ovog člana 18, a izmene 19. rekao – u zakup na određeno vreme ili u otkup. Zašto je nama ova reč zasmetala? Zato što otkup podrazumeva da već postoji neka vrsta ugovornog odnosa. Kada su građani tadašnje Jugoslavije ili Srbije imali stanarska prava, stanove, vršili su otkup po različitim cenama. To nisu bile tržišne cene. Zato smatramo da je ovde bolji termin ''otkup'' od reči ''kupovina'', zato što će biti različite cene, neće biti tržišne. Predlagač zakona je odbio ovaj amandman. Mislim da treba da ga prihvatite. Treći način, koji se ovde predlaže za rešavanje stambenih problema izbeglica, jeste dodela sredstava za poboljšanje uslova stanovanja. To su uglavnom manja novčana sredstva, kako bi ljudi koji žive u nekim prostorima koji nisu adekvatni mogli to da adaptiraju kako bi to bilo bolje. Četvrti način je kupovina građevinskog materijala za započetu izgradnju nepokretnosti. Znam da je i Komesarijat zajedno sa nekim lokalnim samoupravama o tome dosta vodio računa, da se pokuša u određenoj lokalnoj samoupravi dobiti besplatno plac, pa je onda Komesarijat tu pomagao da se nabavi građevinski materijal i da onda izbeglica ili porodica sama sebi obezbedi krov nad glavom. Peti način je kupovina seoske kuće sa okućnicom, tako da se vraćam na ovaj amandman, mislim da treba prihvatiti ovu izmenu i da ne treba u ovom zakonu da stoji "kupovina", zato što to nije klasična kupovina, nego treba da stoji reč "otkup". Dosta je bilo reči o problemu povratka Srba koji su izbegli iz Hrvatske. Jedan naš uvaženi kolega rekao je ovde da on i njegova stranka smatraju da se mora razgovarati o rešenju problema. Mislim da ne postoji nijedna stranka ovde koja smatra da te probleme treba rešavati drugačije. Naravno da te probleme koje imamo treba rešavati kroz razgovor i dogovor. Godine 2005. je, kao što je moja koleginica rekla, potpisana tzv. Sarajevska deklaracija, gde su se zemlje iz regiona dogovorile da će za godinu dana da reše problem izbeglištva u regionu. Čini mi se da Hrvatska ni dan-danas nije ni krenula da rešava taj problem. Hrvatska je na korak od punopravnog članstva u EU i ovo je trenutak kada država Srbija i Vlada Srbije zajedno sa nekim međunarodnim organizacijama koje su veoma dobro upućene u problem nerešavanja povratka Srba u Hrvatsku, dakle, ovo je poslednji trenutak koji Srbija mora da iskoristi kako bi Srbi koji potražuju imovinu, imaju imovinu i imaju pravo na to, mogli da reše to u Republici Hrvatskoj. Ovde imam vest, od 16.4.2010. godine, dakle, od pre nekoliko dana, svi znamo da se predsednik Republike, Boris Tadić zajedno sa Ivom Josipovićem sastao u Bačkom Monoštoru. Ovo je, već, ne znam koji u nizu susreta ova dva predsednika. U toj vesti, očigledno je da se ističe nekoliko tema koje su bile tema razgovora. Podsetiću vas o čemu su oni razgovarali. To je spremnost da lično doprinesu povlačenju uzajamnih tužbi za genocid, ali uz opasku da je to prevashodni zadatak vlada dveju zemalja, Srbije i Hrvatske. Citiraću i našeg predsednika koji kaže – ''Srbija polazi od principa – da nijedan zločin ne sme da ostane nerasvetljen i da nijedan zločinac ne sme da izbegne kaznu.'' To je rekao Tadić novinarima, ispred Osnovne škole "22. oktobar", u kojoj je održan sastanak. On je, takođe, izrazio nadu – da će dve zemlje kroz nekoliko godina imati zajedničke udžbenike istorije, sa istovetnom ocenom prošlosti. Dakle, Srbija i Hrvatska će za nekoliko godina imati zajedničke udžbenike istorije sa istovetnom ocenom prošlosti?! Meni je žao što ne mogu da pitam, lično, predsednika da nam protumači ovu rečenicu i do kada bi se tumačila ta ''istovetna prošlost''. Koliko je to? Jedan vek unazad, dva, dvadeset godina. Ono što sam ovde saznala, takođe, jeste da je lično naš ministar za ljudska prava bio prisutan u Bačkom Monoštoru. Možda bi on mogao da nam kaže – da li se tu razgovaralo o problemu povratka? Da li Hrvatska to namerava i da li je uopšte naš predsednik države pomenuo taj problem? Da li Hrvatska uopšte ima nameru da krene u rešavanje tog problema? Pošto sam saznala da ste i vi bili prisutni možda možete da nam kažete da li se o tome uopšte razgovara na tim sastancima?
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je vreme osam minuta i 30 sekundi. Reč ima ministar Svetozar Čiplić.
Hvala, uvažena poslanice. Čini mi se da ovaj predlog izmena i dopuna Zakona, kao i spoljna politika Republike Srbije, pogotovo onaj deo koji se odnosi na odnose u regionu, zapravo jasno i nedvosmisleno izražava krajnju nameru, ozbiljnu nameru, da se, pre svega, u regionu uspostave takvi odnosi koji će unaprediti odnose između dve države, a sve zarad dve države, zarad onog dela srpskog naroda koji živi u Hrvatskoj, sa jedne strane, i Srba o kojima delom danas i raspravljamo, izbeglice koje žive u Srbiji. Da, bila su otvorena i ta pitanja, ali su ta pitanja bila otvorena pre svega na onaj način da su se dva predsednika usaglasila, dogovorila, da sva otvorena pitanja koja su do sada stajala ne smeju da ostanu nerešena, nego da dve države treba da rade na taj način da ta pitanja rešavaju. To je bio ključ priče i ta, čini mi se, zajednička izjava, ta konstatacija, ta namera je taj dan više puta preneta. Nema tajni i nema dileme koja je ideja u tim razgovorima, ne samo u tom, nego i u onim prethodnim, bila promovisana. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice, gospodine ministre, predložili smo amandmanom u članu 18. da se u tački ''2) davanjem nepokretnosti u državnoj svojini u zakup na određeno vreme sa mogućnošću otkupa.'' Ne kupovine, nego ''otkupa''. Više poslanika je govorilo o tome u čemu je razlika između kupovine i otkupa. Nije samo to problem. Problem je nastao, čini mi se, od početka, od puštanja ovog zakona u skupštinsku proceduru. Kada smo razmatrali ovaj predlog u načelu imali smo ministra unutrašnjih poslova i prvog potpredsednika Vlade, danas imamo vas kao predstavnika Vlade. Podsetiću vas, gospodine ministre, šta je rekao prvi potpredsednik Vlade u svom obraćanju narodnim poslanicima, zbog čega smo mi insistirali, a dobili smo i potvrdu u tom izlaganju od ministra Dačića, da je bolje da se radi o otkupu. Gospodin Dačić kaže – na osnovu novca koji se prikupi od otkupa, procenjuje se da to može biti oko šest miliona evra, što bi moglo biti dovoljno itd. Dakle, i gospodin Dačić govori o otkupu, a ne o kupovini. To nam i daje pravo da mi insistiramo na ovom amandmanu. Vi ste odgovorili, odnosno ne znam da li ste vi ili neki drugi predstavnik Vlade, kako ste odgovorili. O tome ćemo mi i dalje polemisati i debatovati. Razumem, ministre, gospodine Čipliću, što ste vi ovde prisutni, da za branjenje ovog zakona, zato što je pitanje izbeglica i pitanje ljudskih prava. Razumem što je i gospodin Dačić bio ovde, ali ne razumem jednu stvar, gospodine ministre, da onaj član Vlade koji je resorno zadužen za to i koji ima svog savetnika, koji troši sredstva iz budžeta, da se nijedanput ne pojavi u ovoj skupštini da ovaj zakon obrazloži. U čemu je taj problem? Taj gospodin koji se ovde ne pojavljuje danima, a koji bi trebalo da obrazloži ovaj zakon i da polemiše sa nama, narodnim poslanicima, ne znam da li je drugi, treći, četvrti ili koji već po redu potpredsednik Vlade, jeste gospodin Krkobabić. Da li gospodin Krkobabić ima problem sa Narodnom skupštinom ili sa nama narodnim poslanicima kada treba određeni zakon da se brani? Druga vrsta problema koji se javlja u ovom zakonu i koji nije pitanje samo ovog zakona, nego i drugih zakona, znate, gospodine Čipliću, dobro je to što se vi zalažete za branjenje prava izbeglicama, dobro je i to što javno pričate, ali, da vidimo kakva je to politika koju vi vodite ovde? Ne može ta vrsta politike koju vodi ova vlada da odbrani prava izbeglica, zato što je ta politika puzajuća, razmrljana, ne postoji. To je politika velikog marketinga unutar države, a slabe moći prema onome sa kojim bi trebalo da se taj problem reši. Marketing unutar države ne rešava ove probleme. Rešava razgovor sa onima koji su dužni, a tog razgovora nema i to je problem ove politike, u stvari nepostojanje nikakve politike. Ne sumnjamo mi u vaše namere, ali to je slaba politika, nikakva, koja nije u mogućnosti i nema kapacitete, na ovaj način na koji se vodi, da reši ovu vrstu problema.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je šest minuta. Reč ima ministar Svetozar Čiplić.
Hvala. Uvaženi poslaniče, ne želeći da ulazim u debate, samo u krajnjoj liniji želim da odbranim, ako već uđem u terminološku raspravu, ono što je predloženo u zakonu. Ljudima koji svakodnevno koriste reči – otkup ili kupovina, to je, svakako, svakodnevni termin, o čijoj sadržini ne moraju uopšte da razmišljaju, bili oni pravnici ili ne bili pravnici. Ali kada nešto stoji u zakonu, onda, svakako, da se učine ozbiljne konsultacije, pre svega sa Republičkim sekretarijatom za zakonodavstvom, šta i koji termin bi u zakonu trebalo da stoji, da bude kao zakonski termin i pojam adekvatniji. U ovoj slučaju, pre svega, isključivo na osnovu argumentacije koju je dao Republički sekretarijat za zakonodavstvo, a on glasi, da je termin – kupovina mnogo širi termin nego otkup, pri čemu, otkup ne govori puno, ne nameće nikakvu pravnu obavezu u pogledu toga pod kojim uslovima će se kako i šta otkupljivati, odnosno kupovati, da to bude termin ''kupovina'', kao što stoji u Zakonu o socijalnom stanovanju. I na osnovu te jedne reči, odnosno tog jednog pojma nikakvo pravo ne bi moglo da se izvuče. Mora postojati neka šira norma koja ovde inače stoji. Na kraju, ne bih mogao sa vama da se složim oko politike vezane za izbeglice. U velikoj meri ono što je učinjeno i što se čini za izbeglice stoji, argumentovano i dokumentovano, može da se prati, na sajtu Sekretarijata. To je činjenica koja je nevezana za ovu vladu, nego za sve vlade Republika Srbija. Ne može se u odnosu prema izbeglicama jedna vlada optužiti, a druga braniti. Država Srbija prema ljudima koji su izbeglice ima svoj sistem i funkcioniše gotovo dve decenije. Napokon, ono što je, pomalo sam i zbunjen, činjenica da Poslovnik u Vladi i Skupštini kaže da se ovde mogu pojaviti ministri, ljudi koji su resorno na čelu određenih resora, a ne mogu se pojaviti ljudi koji nemaju resor u Vladi. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević. Vreme na raspolaganju poslaničke grupe je 10 minuta.
Gospodine ministre, ja sam vama citirao šta je rekao prvi potpredsednik Vlade, a vi meni objašnjavate terminološku zabunu. To me navodi na pitanje – da li vi između sebe komunicirate? Da li sarađujete? Da li znate šta priča jedan, šta priča drugi? To je problem. Ako vi ne znate šta je rekao u načelu gospodin Dačić, onda se pitam – da li ste uopšte imali pred sobom tekst zakona i tekst amandmana? Da bi se govorilo o jednoj temi na valjan način treba videti kompletnu raspravu koja se vodi oko tog zakonskog predloga. Nisam ja izmislio reč – otkup. U stenografskim beleškama ta reč stoji. Upozoravam vas i skrećem vam pažnju da vi između sebe nemate nikakvu komunikaciju, da jedan priča jedno, drugi priča drugo, treći radi nešto treće itd. E, to govori kako i na koji način Vlada funkcioniše. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 15 sekundi. Da li još neko želi reč? (Da) Narodna poslanica Judita Popović. Izvolite.
Hvala lepo. Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kada raspravljamo o izbeglicama i to o izbeglicama koji su rezultat politike koja se vodila u ovoj državi proteklih 20 godina, mislim da država ima u stvari dvosmerne obaveze kako bi poboljšala status tih ljudi koji su bili prinuđeni da napuste svoja mesta prebivališta. Na prvo mesto bih stavila obavezu države prema unutrašnjem statusu, statusu izbeglica u samoj državi Srbiji, a na drugo mestu bih stavila obaveze države prema celokupnom regionu, prema bivšim republikama SFRJ, sa kojih prostora potiču izbeglice i raseljena lica. Kada krećemo od statusa u državi ovih nesrećnih ljudi, jer šta drugo reći o njima nego nesrećni ljudi, država pre svega ima obavezu da reši pitanje njihove egzistencije, a to je stanovanje i zapošljavanje. Naime, od sveukupnog broja od preko 300.000 izbeglica, 63% ljudi je u starosnoj dobi između 19 i 59 godina. To su ljudi koji su radno sposobni, spremni da svojim radom doprinose svojoj egzistenciji. Međutim, samo je među njima nezaposleno preko 30%. Ako se uporedi to sa nezaposlenim domicilnim stanovništvom, koje iznosi 20%, to znači da je među izbeglicama mnogo više nezaposlenih nego među domicilnim stanovništvom. Kada pogledamo kako je država rešila pitanja stanovanja ovih izbeglica i raseljenih lica, dolazimo do podatka da je otprilike 3.300 ljudi, možda nešto više, rešilo svoje stambeno pitanje pomoću države, donacija i slično. Šta je sa ostalim izbeglicama? Kada pogledamo da u kolektivnom smeštaju još uvek živi 5.000 izbeglih ljudi, to je jako veliki broj. Kolektivni smeštaj zaista nije rešenje za bilo koga, pa tako ni za one ljude koji su bili prinuđeni da napuste svoje prebivalište. Ovaj zakon kao zakon sam po sebi ne može da reši nastali problem, pogotovo ne može da reši ukoliko predlagači zakona nisu pristupili ne samo objektivnom razmatranju položaja izbeglica, nego pokušaju da se dogovore i saznaju od samih izbeglica koji su njihovi problemi i kako oni zamišljaju da se ti problemi reše. Dakle, nedostaje jedan segment učesnika u pravljenju ovog zakona, tako da možemo da uočimo i da koalicija izbeglica ima određene zamerke na sam tekst zakona. Oni koji će u stvari najviše da imaju posledice od ovog zakona očigledno se ne slažu i protiv su ovog zakona. Cilj zakona uvek mora biti da realno sagleda situaciju i da budu rešenja racionalna, koja mogu da se primenjuju ukoliko zaista želimo da taj zakon doprinese razvoju pravnog poretka u Srbiji. Sada bih nešto rekla nešto o tome koje su obaveze države prema regionu u kojem se država nalazi. I tu je obaveza države dvosmerna. Prva je obaveza da se zaista uradi jedan diskontinuitet sa svim onim dešavanjima koji su prethodili talasu izbeglica i raseljenih lica, dakle, diskontinuitet sa politikom koja je proizvela posledice zbog kojih danas i raspravljamo o ovom zakonu. Dakle, država napokon mora da raščisti sa tim šta je to bilo tokom 90-ih godina. Država napokon mora da kaže istinu o Vukovaru, o Srebrenici, o Kosovu, o Markalama i tako slično, da ne nabrajamo više ta poznata mesta oko kojih još uvek postoji jedna velika zamera ćutanja. Dakle, ukoliko se to uradi onda prelazimo na ono sledeće, a to je saradnja sa susednim državama u regionu. Naša spoljna politika pre svega mora da se skoncentriše na njen položaj u samom regionu, na odnose koje ova država ima prema bivšim republikama SFRJ, sa onim državama sa kojima je nekad činila jednu državu. Jer, i to je jedan od preduslova da se napokon zatvori poglavlje izbeglica u regionu, a to je jedan od ključnih uslova da bi se krenulo dalje, da bi se završila neslavna priča 90-ih godina i neslavni raspad SFRJ. Nažalost, imamo neke svakodnevne poruke koje čas govore o tome da je Srbija spremna na to da se pomiri sa susedima, da unapredi maksimalno moguće odnose sa državama u regionu. Sa druge strane, pak, opet imamo neke poruke koje govore nešto suprotno tome, tako da bi bilo dobro da se ta naša spoljna politika malo fokusira i da napokon zauzme jedan jasan stav kuda zaista ona stremi i koji joj je osnovni cilj. A osnovni cilj bi bio da osnaži položaj Srbije u regionu, da joj zaista da kapacitete tog kvaliteta koji će Srbiju napraviti liderom regiona, a ne neku državu koja će večito predstavljati neki problem u regionu, pa i šire. Ako uzmemo u obzir da država Srbija trenutno ima preko 300 hiljada izbeglica na svom budžetu, dakle, ima toliki broj ljudi, koji je kvalifikuju da bude prva u Evropi što se broja izbeglica tiče, i na neslavnom 11. mestu u pogledu svetskog rangiranja, onda Srbija zaista mora da uradi sve i na unutrašnjem planu i na spoljnom planu da bi postigla taj rezultat da se smanji broj izbeglica, da se ti ljudi pre svega ohrabre, da se vrate tamo odakle su i došli, a da im se prethodno omogući da se zaista bezbedno tamo vrate, a to se može postići samo jednom realnom, racionalnom i dobrom politikom prema drugim državama u regionu. Sa druge strane, Srbija mora učiniti sve da se maksimalno poštuje Sporazum o sukcesiji, koji je zaključen davne 2001. godine. Dakle, ove godine ćemo slaviti punih devet godina tog sporazuma, a da taj sporazum nije daleko odmakao od početnog slova, iako nije ratifikovan u ovoj Skupštini, a pogotovo govorim o Aneksu G Sporazuma, koji i te kako jasno govori o privatnoj imovini i stečenim pravima. A privatna imovina i stečena prava na teritorijama bivših republika SFRJ i te kako su značajna pitanja da bismo postigli željene rezultate i efekte rešavanja izbegličkog problema, jer samo ukoliko se reši privatna imovina i stečena prava tih izbeglih i raseljenih ljudi mi možemo očekivati od njih da se oni ili vrate tamo odakle su došli ili se integrišu u državu Srbiju. To pitanje je jako bitno zbog imovine koju su ti ljudi morali da ostave u Srbiji, odnosno u državama regiona teritorije bivše SFRJ. To je uglavnom nepokretna imovina. To je imovina sa kojom mogu da reše svoja egzistencijalna pitanja i ne bi morali u potpunosti da zavise ni od kakvih zakona u Srbiji, niti od budžetskih davanja ili od bilo kakvih donacija, nego bi imali svoju imovinu sa kojom bi slobodno raspolagali. To je ono što je ključno kada se raspravlja uopšte o problemu i o pitanjima izbeglica, a ne samo to da ćemo zakon modernizovati, promeniti neke termine koji su zastareli. Dakle, ključno je to da te ljude pre svega ohrabrimo, da se vrate u mesta svojih prebivališta, a ako ne da ih u potpunosti integrišemo, a to podrazumeva da im rešimo egzistencijalna pitanja. Prihvatam da je to danas jako teško, da je Srbija u velikim ekonomskim problemima, da je teško uopšte rešiti egzistencijalna pitanja i domicilnog stanovništva. Međutim, ovo je jedna jako ugrožena kategorija stanovništva, s obzirom na to da su došli u tako tragičnim uslovima i prilikama kao što su ratovi i ratna dešavanja. Posebno bih podvukla to da je Vojvodina primila zaista puno izbeglih ljudi, puno raseljenih ljudi, da je Vojvodina bila spremna da tim ljudima pomogne. Vojvodina to i dan-danas radi. Sedam posto budžeta Vojvodine je namenjeno za Fond izbeglica i na taj način Vojvodina finansira te nesrećne ljude, tako da što se Vojvodine tiče nema nikakvih problema ni oko integracije. Spremna je da pruži svu moguću podršku da se ljudi integriše u naše vojvođansko društvo i to i uz pomoć Republike Srbije i bez njene pomoći. Čisto, to je i pitanje nekog humanog odnosa prema onome ko je ugrožen, a Vojvođani su uvek bili poznati po tome da su spremni da pomognu bez puno reči, bez grandioznih dela, ali uporno i zaista uvek solidarno. Prema tome, napominjem, nije okosnica ovog predloga zakona da li će se on usvojiti ili ne, da li će neki amandmani biti prihvaćeni ili ne, pitanje je samo da li će Srbija napokon zatvoriti to ključno izbegličko poglavlje.
Od vremena određenog za poslaničku grupu na raspolaganju je ostalo minut i 15 sekundi. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne) Pre nego što pređemo na sledeći amandman, u skladu sa članom 27, obaveštavam vas da će pauza prepodnevnog dela biti određena kada završimo raspravu u pojedinostima, pretresom tačke o kojoj trenutno raspravljamo. Relativno neuobičajeno, ali s obzirom na praksu da produžavamo radno vreme i nakon 18.00 časova, da vam dam i obaveštenje da ćemo danas završiti u 18.00 časova. Dakle, nema produžetka. Izvinjavam se svima koji će možda sporiti, to piše u Poslovniku, zašto nas obaveštavate. [[Aplauz]] Prosto, zato što se zna da češće koristimo član 85. stav 5. nego što koristimo član 85. stav 1. koji propisuje da se radni dan završava u 18.00 časova. Danas će biti tako. Na član 19. amandman, sa ispravkom, podnela je narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić. Vlada je prihvatila amandman, sa ispravkom. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić.
Zahvaljujem. Pre nego što pređem na konkretno obrazlaganje amandmana koji sam podnela, želim samo na trenutak da polemišem sa jednim iznesenim stavom, koji se tiče toga, da je nečuveno bezobrazno da deca iz našeg regiona uče istu istoriju. Želim da iznesem svoj stav ne zastupajući ni na koji način ne braneći stav koji je izneo predsednik već svoj lični stav. Zaista verujem da deca u školama treba da uče nauku i da se bave naučnim znanjima. Naravno, verujem da treba da budu vaspitavana i u duhu tolerancije i saradnje sa svima ostalima, ali iznad svega mislim da je važno da škole budu mesta gde će se deca učiti važećim naučnim stavovima. Naravno, poznato mi je da istoriju pišu pobednici. Međutim, istorija na ovim našim krajevima, aktuelna, nema ni pobednike ni gubitnike, rekla bih da smo gubitnici svi. Oštro sam protiv toga da gubitnici budu i naša deca time što će se tumačenjem, političkim tumačenjima istorije međusobno svađati. Zamislite kad bi naša deca učila tumačenje hemije ili tumačenje biologije gde bi bilo njihovo mesto u obrazovnom sistemu Evrope i sveta. Zaista duboko verujem u to da u školama deca ne smeju biti manipulisana političkim stavovima vladajućih ili opozicionih partija. Takvih situacija u našoj prošlosti je bilo. Lično sam, kao roditelj, nažalost, imala situaciju u kojima sam bila začuđena tekstovima koje sam nalazila u udžbenicima istorije svoje dece i moram da kažem, i danas verujem, da sam bila u pravu kada sam im savetovala da preskoče neke lekcije. Naravno da je bilo pokušaja da se čak i važeća naučna shvatanja u biologiji izmene i drugačije prezentuju našoj deci. Mislim da to stvarno treba da ostavimo iza sebe i da decu treba da naučimo o tome da idu dalje, da sarađuju sa svima i u regionu i u Evropi i da stvaraju za sebe bolju budućnost od one koju mi pokušavamo da im stvorimo. Što se tiče konkretnih izmena zakona i ovog člana 19. želim da kažem, takođe, nešto. Naravno, koristiću i vreme poslaničke grupe. Naime Odbor za smanjenje siromaštva je u više navrata razmatrao ovaj zakon i u proteklom periodu u više navrata je imao teme koje su bile vezane za status izbeglih i raseljenih lica u Srbiji. U tom smislu mi smo uspostavili i saradnju sa više udruženja izbeglih i raseljenih lica, ali isto tako i vrlo uspešnu saradnju sa UNHCR i nekim domaćim organizacijama stručnjaka koji se ovim temama bave. Mi smo i na poslednjoj sednici Odbora imali priliku da njima damo mogućnost da iznesu svoje primedbe na zakon, što su oni i učinili, te naglašavam da su svi članovi Odbora za smanjenje siromaštva dobili primedbe Koalicije udruženja izbeglica i da su u skladu sa tim i mogli da podnose amandmane na ovaj zakon. Ja sam, kao predstavnica Poslaničke grupe G17 plus, podnela više amandmana. Neki od njih, kao što smo imali prilike da čujemo, usvojeni su, a neki su, nažalost, odbijeni. Što se tiče člana 19. moram zaista da iznesem jedan svoj stav koji nije direktno vezano za njegov sadržaj, već pre za tehniku pisanja ovih izmena Zakona. Pre svega, smatram da ove izmene Zakona sadrže toliko izmena, da je trebalo da bude zakon za sebe i onda svima nama bi stvari bile mnogo jasnije. Naime, član 19. sadrži 21 član u svom sastavu, da tako kažem, te je tehnika pisanja amandmana na ovaj član bila jako složena. S obzirom na to da ne možemo da napišemo više amandmana na jedan član, onda na ovu 21 tačku mogli smo da napišemo samo jedan amandman. Tako da se meni desila situacija, pošto sam imala više primedbi na ovaj član, na više od te 21 tačke, da su neke mogle biti prihvaćene, a neke nisu mogle biti prihvaćene, te bih došla u situaciju da mi ceo amandman, odnosno sve bude odbijeno, da nisam napravila izmenu amandmana, što sam i učinila. Sada, na čemu smo ostali? Ovo je amandman, odnosno zašto je ovaj član 19. tako obiman, pa, zato što on određuje, u stvari, uslove pod kojima se mogu rešavati stambeni problemi izbeglica, on precizira ove uslove i zbog toga je ovo jedan od najvažnijih članova, odnosno jedna od najvažnijih izmena ovog zakona. Prema tome, u članu 19, odnosno podčlanu 19b, stav 1. tačka 5) predviđeno je – da se mogu rešavati stambena pitanja izbeglica pod uslovom da oni nisu korisnici drugih programa u procesu integracije ili povratka. Moja formulacija se ticala toga, da treba preciznije odrediti ove uslove, te sam dodala intervenciju kojom se kaže – da oni mogu biti korisnici i nekih drugih programa, ukoliko ti programi doprinose rešavanju njihovih stambenih problema. Biće izuzeti samo oni koji su korisnici programa, kojim su mogli rešiti stambeno pitanje, dakle, ne bilo kojih programa. Onako kako je stajalo, isključivalo bi sve, ako je neko koristio neku pomoć, recimo, u dobijanju građevinskog materijala, za neku malu popravku, onda ne bi mogao da bude korisnik ovih programa, to bi ga isključivalo. Ovom izmenom smo postigli da ne budu isključeni ljudi koji su koristili neke minorne programe. Zahvaljujem Vladi što je ovo prihvatila, mislim da je to zaista na korist izbeglica. U članu 19e, takođe, postoji jedna značajna izmena. Naime predloženim izmenama zakona bilo je predviđeno da 90 dana nakon smrti korisnika nekog stambenog prostora njegovi naslednici moraju obnoviti ugovor sa zakupodavcem. Postavljalo se kao pitanje da li su zaista ti naslednici, dovoljno vešti, dovoljno pravno obrazovani, dovoljno obavešteni da u roku od 90 dana obnove ugovor? Oni mogu nepoznavati zakon, ne znati zakonske odredbe, pretpostavljati da će automatski ovo pravo biti preneseno na njih i u roku od 90 dana, praktično, nepovratno izgubiti pravo da koriste taj prostor. Unela sam intervenciju, koja je prihvaćena, jeste – da zakupodavac ima obavezu da nakon smrti onoga ko je koristio taj prostor njegovim naslednicima ponudi ugovor koji će oni potpisati i time postati dalji korisnici ovog prostora. Predloženim rešenjem ostaje rok od 90 dana, nakon ove ponude ugovora od strane zakupodavca. Znači, verujem da su mnogi ljudi koji nisu dovoljno edukovani ili dovoljno pravno obrazovani, ili dovoljno informisani, ovakvim rešenjem zaštićeni, u protivnom, zaista, bi postojala mogućnost da zbog neukosti i neobaveštenosti izgube neka prava. Član 19ž stav 1. tačka 5) predviđa, takođe, mogući gubitak korišćenja prava u slučaju da izbeglica ili njegova porodica neprekidno u roku od tri meseca nisu koristili stambeni prostor u kome žive. Verujem da treba uvesti ograničenje i da onaj ko ne koristi i ne treba da bude korisnik tog prostora, pod uslovom da ima neka druga rešenja. Međutim, smatrala sam da je ovako predviđena odredba previše restriktivna i da ona izbacuje čak i mogućnost postojanja opravdanih razloga. Može se zamisliti da osoba ili njeni srodnici ne koriste tri meseca, recimo, stambeni prostor zbog toga što su boravili u bolnici ili imali neki drugi, zaista, opravdani razlog. Verujem da se ovako fleksibilnijim rešenjem, u stvari, relaksira situacija i omogućava ljudima da podnesu dokaz o opravdanosti situacije u kojoj su se našli i zbog koje nisu mogli da koriste povereni prostor tri meseca, a ne da im automatski zbog toga to pravo bude uskraćeno. Takođe, član 19r kaže da odredbe ovog zakona primenjuju i drugi korisnici budžeta kada odlučuju o pitanjima koja su vezana za rešavanje stambenih potreba izbeglica. Prvo se postavljalo pitanje ko su u stvari to drugi korisnici budžeta koji mogu rešavati stambene potrebe, pa sam ovim rešenjem precizirala da to jesu jedino možda jedinice lokalne samouprave i unela sam odredbu da moraju poštovati ovaj zakon samo kada stambene potrebe izbeglica rešavaju u saradnji sa Komesarijatom za izbeglice, jer možemo da zamislimo da mogu postojati i mnogi drugi programi kojim lokalne samouprave žele da reše probleme izbeglica na svojoj teritoriji i da onda oni mogu postavljati sopstvene ugovorne obaveze, ne vezujući se za ovaj zakon. To je ono što je prihvaćeno i mislim da su ovo dobre izmene koje će precizirati član 19, koji je preglomazan, i učiniti da on u većoj meri daje prava ljudima na koje se odnosi. Međutim, ono što nije prihvaćeno to je jedna odredba koja se ticala veličine prostora koji se može dodeljivati. Naime, predloženim rešenjem predviđeno je da se za jednu ili dve osobe njihovo stambeno pitanje može rešavati dodeljivanjem ili zakupom, kako je to već zakonom predviđeno, do 30 metara kvadratnih. Meni se zaista čini, a verujem da je to zajedničko mišljenje svih, da do 30 metara kvadratnih za dve osobe zaista jeste granica ispod svih minimuma stanovanja. Šta znači do 30? Da li to može značiti 12 kvadrata za dve osobe? Čini mi se da je to zaista loše rešenje. Moj predlog je bio da bude najmanje 30 kvadrata za dve osobe. Taj predlog, nažalost, nije prihvaćen. Po objašnjenju koje sam dobila to je u koliziji sa nekim drugim propisima ili zakonskim rešenjima. To zaista ne znam, ali mi se čini da je ova formulacija do 30 zaista neodređena i daje jednu granica koja je previše mala za obezbeđivanje nekih pristojnih uslova stanovanja. To bi bilo otprilike to što se tiče člana 19. Inače, mislim da je važno što smo konačno, makar to bile i izmene i dopune zakona, smogli snage da donesemo, odnosno što ćemo imati snage da donesemo ovaj zakon kojim će se mnogi problemi izbeglica, pre svega, problemi stanovanja rešiti. Želim da naglasim da smo dobili i dopis koji je potpisan sa oko, mislim, 700 potpisa predstavnika oko 500 porodica izbeglica, kojima, nažalost, neće biti omogućena kupovina ili otkup stanova. Oni smatraju da su ovim zakonom stavljeni zaista u neravnopravan položaj sa svim ostalim izbeglicama kojima će to biti moguće. Nisam podnela amandman koji je vezan za rešavanje ovog pitanja, zato što sam dobila uveravanja da, prosto, ovim zakonom to nije moguće rešiti, iz razloga što su oni učesnici programa koji je definisao odnose u samom startu, potpisivanjem ugovora koji su potpisali sa Međunarodnom organizacijom koja je ove stanove i donirala. Svesna sam toga, međutim, apelujem još jednom na Komesarijat i na Vladu da, ukoliko je moguće, pitanje ovih porodica reše, kako one zaista ne bi bile dovedene u neravnopravan položaj sa svima ostalima. Zahvaljujem.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 13 minuta i 30 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Janko Veselinović. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović.
Samo ću kratko da kažem šta je suština ovog amandmana. Naime, zakon je pošao od jednakopravnosti u odluci integrisati se u Srbiju ili se vratiti u mesto ranijeg boravka. Ovim amandmanom je preciziran način pomoći države Srbije licima koja se vraćaju u mesto ranijeg boravka. Pošto se na, neki način bliži kraj rasprave o zakonu u pojedinostima, još na kraju ću da kažem da će se DS zalagati u narednom periodu, pre svega, da se ovaj zakon o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama dosledno primenjuje, sa jedne strane, da se na taj način ubrzano rešavaju problemi izbeglica koji žele da se integrišu u Republiku Srbiju, ali i da će Vlada Republike Srbije, naravno i predsednik Republike Srbije i sve institucije zadužene za brigu o izbeglicama, ali i Srbima u regionu, u narednom periodu uložiti dodatne napore da se omogući održiv povratak Srba u Republiku Hrvatsku i da im se omogući pristup pravima. Zadovoljan sam što je briga o izbeglicama, ali i o Srbima u regionu jedna od prioriteta DS-a. Hvala. [[Aplauz]]
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 19. amandman, sa ispravkom, zajedno su podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković, Nikola Lazić, Donka Banović i Milan Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Nikola Lazić.
Osvrnuo bih se na ono što je rekao prethodni kolega, gospodin Veselinović, da će se Vlada i DS zalagati za ubrzano rešavanje problema izbeglica. Bojim se da smo svedoci sveukupnog teškog i lošeg stanja u društvu, kako u ekonomskoj, socijalnoj, tako i u svakoj drugoj sferi, tako da nisam siguran, ukoliko ova vlada nije u stanju da reši neke elementarne potrebe građana, da će na efikasan način uspeti da reši ubrzano i pitanje izbeglica. Amandman koji je podnela Poslanička grupa DSS upravo se tiče segmenta integracije izbeglih u naše društvo. Poslanička grupa DSS razume zašto je Vlada dala ovakav odgovor na predloženi amandmana. Želeo bih da ukažem zašto je ovim amandmanom predviđeno umanjenje do 70% za otkup stambenih jedinica u kojima žive izbeglice. Ministar koji je bio prisutan prilikom načelne rasprave rekao je da će otkupom ovih stanova, prema ovom predlogu zakona, kada on bude bio usvojen, biti prikupljeno u Fond oko 6 miliona evra, što je otprilike dovoljno za izgradnju oko 1.000 novih stambenih jedinica za izbeglice. Inače, ministar je sam koristio termin "otkup", kako predlaže Poslanička grupa DSS, a ne "kupovina" ili "kupoprodaja" kako stoji u Predlogu zakona. Ključna ideja ovog amandmana jeste da se naglasi i podvuče crta solidarnosti među izbeglima, jer bi ta sredstva, kako amandman predviđa, u značajnoj meri povećala učešće u samom Fondu za izgradnju stambenih jedinica za izbegle. Dakle, ovo bi, zajedno sa sredstvima iz budžeta Republike Srbije, kao i sredstvima iz međunarodnih donacija, pomoglo da se sa povećanim sredstvima efikasnije rešavaju pitanja stambenih zbrinjavanja za izbeglice, kojih, kao što smo i čuli danas, a i prema zvaničnim podacima, ima, negde, oko, 86 hiljada u Srbiji. Zahvaljujem.
Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Gospođo predsedavajuća, koristila bih svoja četiri minuta koliko mislim da imam još kao ovlašćeni predstavnik.
Vreme ovlašćenog predstavnika je iskorišćeno, a poslaničkoj grupi je na raspolaganju 8,30 minuta.
Kada smo već priveli kraju ove amandmane i kada će se ubrzo završiti rasprava o ovom zakonu, rekla bih nekoliko stvari na kojima smo mi kao Poslanička grupa DSS insistirali i koje smo potencirali u svojim govorima. Prva, od tih stvari, jeste da je za nas iz DSS ovaj zakon samo prvi, doduše, veliki korak, ali zaista jedan od prvih koraka i očekujemo da iz ovog zakona treba da sledi još nekoliko zakona koji, pretpostavljam, neće biti u koliziji, a koji treba da omoguće potrebnu integraciju Srbima koji su izbegli sa prostora bivše Jugoslavije i koji, praktično, 20 godina ne mogu da ostvare svoje pravo na normalan život. Druga stvar, koja je bila vrlo važna da se istakne i koju su poslanici DSS u svojim govorima više puta isticali, jeste da mi insistiramo da se ovaj problem izbeglica rešava na trilateralni način, odnosno da svi akteri budu uključeni u donošenje zajedničkih stavova i smatramo da treba potencirati da se oslanjamo u tom pristupu na dostignuća Sarajevske ministarske deklaracije. Mislim da to treba potencirati svaki put kada se nađete na nekim zajedničkim sastancima i vrlo je važno zadržati taj stav kao jedan od prvih i primarnih stavova. Treća stvar, koju DSS ističe, jeste da pitanje izbeglištva nije humanitarno pitanje i da to pitanje predstavlja političko pitanje par ekselans, pre svega za zemlju Srbiju, koja je u jednom momentu imala milion izbeglica na svojoj teritoriji, a opustošena i osiromašena zaista se borila da opstane i kao zemlja i da tim ljudima sačuva bar goli život ako nije mogla da im sačuva dostojanstvo. Evropa poznaje pojam ljudskih prava, ona ima vrlo visoke standarde ljudskih prava, Srbija i te kako radi na razvoju ljudskih prava. Dakle, imamo puno pravo kao zemlja da insistiramo da i Srbi koji žive u regionu, a koji su, pre svega, građani Hrvatske, moraju da imaju ljudska prava i da sva njihova ljudska prava budu ispoštovana, kao i u bilo kojoj drugoj evropskoj zemlji. To je ono što je bitno i što moramo insistirati svaki put. Ono što je isto toliko važno, i ne treba ga zaboraviti, jeste pravo na povratak, pravo koje traje zauvek. Ne može se oročavati na godinu- dve ili na neki drugi period. Zapravo, Hrvatska se ponaša ovog momenta kao da je to pitanje za nju završeno. Ona je rekla – ko se vratio, dobro došao, ko se nije vratio, ne razgovaramo o njemu nego o ovima koji su se vratili. Dakle, pravo na povratak je osnovno ljudsko pravo, može da traje zauvek. Svako ima pravo da se odluči kada će se vratiti, da li će se vratiti i gde će se vratiti. To je ono što Hrvatska mora da ispoštuje i zbog toga Vlada Srbije mora da vodi računa o tome u svim vrstama pregovora, razgovora i sastanaka. Ljudi imaju pravo na povratak kada god oni žele da se vrate i imaju pravo da se vrate ili u mesto iz koga su otišli ili u neko drugo mesto, ali to je njihovo pravo i njihova odluka da sami kažu gde žele da se vrate. To su neke stvari na kojima mislim da treba insistirati. DSS na tome insistira i mislim da to Vlada Srbije, u svakom slučaju, u interesu izbeglica, mora da ispoštuje. Hvala.
Iskorišćeno je četiri minuta od vremena poslaničke grupe. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 20. amandman je podnela narodna poslanica Marina Toman. Reč ima Marina Toman.
Interesuje me koliko nam je vremena ostalo?
Pet minuta i 30 sekundi.
Dame i gospodo, amandmanom predlažemo da se izbeglim licima omogući, pored zakupa na određeno vreme, zaključivanje ugovora o otkupu nepokretnosti pod uslovima koje određuje Zakon. Možemo da kažemo da amandman na neki način izjednačava sve izbeglice, odnosno poništava taj neravnopravan položaj u koji su neki stavljeni. Naime, nekim izbegličkim porodicama koje koriste nepokretnost u državnoj svojini koja je pribavljena donatorskim programom, voljom donatora ostavljena je mogućnost da ih pod određenim uslovima prenesu u svojinu. Obaveza prenosa prava regulisana je sporazumom, odnosno ugovorom između donatora, komesarijata i opština na čijoj teritoriji su izgrađeni stanovi. Naš stav je da se ovo pravo omogući svim izbeglicama. Prema tome, svi treba da imaju istu mogućnost, dakle, i da sklope ugovor o zakupu i da sklope ugovor o otkupu nepokretnosti. Da ovi ljudi imaju drugu mogućnost, oni bi sigurno problem stambenog zbrinjavanja rešili na neki drugi način. Ako se Vlada već opredelila da se, pored povratka, kako stoji u obrazloženju, zalaže za integraciju izbeglica kao trajnog rešavanja njihovog pitanja, onda bi zaista trebalo da prihvatite naš amandman, jer moramo da sprečimo bilo kakvu vrstu diskriminacije, odnosno moramo da sprečimo stavljanje u neravnopravan položaj jednih izbeglica u odnosu na druge. Mogli smo čuti da je u pitanju vrlo mali broj ljudi. Međutim, pitanje je – zar ne treba i taj mali broj ljudi da ima jednak položaj u odnosu na druge? Da zaključim, stav SRS jeste da diskriminacije ne sme biti i da se mnogo više napora mora uložiti, kako u povratak tako i u integraciju izbeglih lica. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dvadeset sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 22. amandman je podneo narodni poslanik Milan Škrbić. Vlada je prihvatila amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Milan Škrbić.
Zahvaljujem na prihvaćenom amandmanu, ali hteo bih da kažem nekoliko reči, da navedem iz prakse koje trenutno probleme imaju izbegla i prognana lica. Možda zato što sam već duže vreme u lokalnoj samoupravi, možda zato što sam baš iz grada Apatina, gde je u vreme izbeglica svaki 3,6 stanovnik u to vreme bio prognano i izbeglo lice. Dugo sam u opštini i znam koji su problemi onda bili, koji su u međuvremenu i sada, i znam da je Vlada mogla mnogo toga da učini što je obećala, a upravo u praksi nije tako. Zato sam i predložio amandmanom da se, umesto 30 dana za skupljanje tih dokumenata, rok pomeri na 90 dana i to je prihvaćeno, što je dobro. Navešću vam primere onoga što nije urađeno, možda će vam dobro doći i za neke druge stvari. Trebalo je da nadležni organi u Srbiji preispitaju te procedure za dobijanje ličnih dokumenata i da ranije uvedu pojednostavljenje i jasne procedure za interno raseljena lica, uklanjanjem svih nepotrebnih birokratskih i administrativnih prepreka. Treba pojednostaviti administrativne postupke na način koji bi odgovarao posebno teškoćama lica bez dokumenata, koji se nalaze u statusu, rekao bih, nepoznatom, a odnosi se na Rome. Uvek govorimo o raseljenim i izbeglim ili prinudno raseljenim licima, a niko ne spominje Rome koji nemaju svoja dokumenta, koji su, takođe, prognana i izbegla lica sa teritorija Republike Srpske Krajine, Republike Srpske, pa i Kosova i Metohije. U mojoj sredini ih ima dosta, nemaju nikakvih dokumenata, niti umeju, niti znaju gde treba da se prijave, pa dolaze u opštinu, u komesarijat, pa, kad dođu na šaltere, tek im onda ništa nije jasno, kad dobiju spisak dokumenata koja su im potrebna da dostave za dobijanje legitimacije, jednostavno, ne mogu da se snađu. To je ono o čemu bi trebalo voditi računa, pod hitno, a nije učinjeno. Dug je proces dobijanja tih potrebnih dokumenata da bi se predali, priložili, da dobiju državljanstvo Republike Srbije ili neka druga potrebna dokumenta. Navešću vam primer porodice koja već duže vreme dolazi u opštinu, koja se žali, pokušao sam da intervenišem preko nadležnih organa, međutim, ništa. Oni su 2002. godine raseljeni u Nemačku, jedni iz Hrvatske, jedni iz Bosne, tamo su se uzeli i vratili u Republiku Srpsku, venčali su se, posle toga su došli da žive u Apatin, dobili su decu i tražili su državljanstvo Republike Srbije 2002. godine. Ni dan-danas ga nisu dobili. Traženo je još dodatnih dokumenata, oni su do dostavljali, ponovo nikakvih odgovora nije bilo, jednostavno, već osam godina čekaju papire. Sve to zavisi od mnogih faktora, a jedan od glavnih jesu i policijske uprave koje nisu ujednačene u svim opštinama. Znači, negde izađu u susret, negde oni sami urgiraju, negde na brzinu proslede te papire, ali negde ne. Navešću vam primer i zloupotrebe nekih stvari kada su izbeglice u pitanju, to je ''pokrajinska vlada'', dame i gospodo, koja je pre nekoliko godina raspisala konkurs za kupovinu napuštenih kuća, po principu jedan na jedan ili jedan dinar izbeglica, a jedan dinar ''vlada'' ili pokrajinski Fond, pa neku otplatu itd, povoljne uslove, ali, onda, u jednom momentu, rečeno je ovako – ne možete da kupujete kuće u Svilojevu, gde je populacija mešovito stanovništvo, možete u Prigravici, navodim tačno imena, gde je čisto srpsko stanovništvo, samo tamo možete po tom principu da kupujete. Tamo su ta napuštena domaćinstva, a ta napuštena domaćinstva su sto posto skuplja nego u ovom manjem selu. Dobili smoodgovor – da se ne remeti nacionalna struktura, zato ne možete kupovati, i nije dozvoljeno u Svilojevu, koje je mešovito, gde je većinski mađarski živalj. U tom Svilojevu ima puno napuštenih kuća, koje su, kažem, sto posto jeftinije, dakle, ta domaćinstava, nego u tom drugom selu gde su skuplja. To nije dobro, kakve to veze ima? Valjda je bolje da u ovom društvu i u ovo današnje vreme zajednički živimo, ne samo Srbi posebno, Mađari posebno, nego da se stanovništvo meša za dobrobit ove države i svih njenih stanovnika. To je ono što sam baš hteo da naglasim. Ne znam, imam još malo vremena, imam još tri minuta, otprilike? Gospodine ministre, vi biste mogli da utičete na neke stvari, upravo u pogledu ubrzavanja i olakšavanja postupka prijava izbeglica u državljanstvo Republike Srbije. Mi iz SRS preporučujemo nadležnom ministarstvu da prilikom oglašavanja zahteva za prijem u državljanstvo izbeglicama daje prioritet, zašto da ne, i da ujednači praksu, rekao sam malopre, lokalnih policijskih uprava u pogledu prijema zahteva za državljanstvo, dakle, isključivo preko Ministarstva unutrašnjih poslova. Ima puno stvari koje druga ministarstva moraju da urade, recimo, omogućiti interno raseljenim licima da zahtev za ličnu kartu podnose preko mesta boravišta, pa nadležni organi Srbije treba da izmene postojeće zakone o upravnom postupku i da uspostave novi vanparnični postupak za utvrđivanje činjenica rođenja, preko Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Ministarstva pravde, Ministarstva policije itd, itd. Preporučujemo mi iz SRS i ranije smo to pokušavali preko svojih amandmana, diskusija, da skrenemo pažnju svim resornim ministarstvima, na neke stvari, koja se tiču izbeglica. Vidim, sad, u poslednje vreme da ima dobre volje da kada su takve teme u pitanju da se dogovorimo, bez obzira ko je iz koje poslaničke grupe. Tako su neki naši amandmani i prihvaćeni ovde u ovom delu izmena i dopuna Zakona. Preko mnogih institucija trebalo bi i preispitati Zakon o prebivalištu i boravištu i izmeniti neke druge relevantne zakone, sa ciljem da bi se omogućilo tim izgnanicima, prognanicima da lakše dođu do nekog statusa ovde u ovoj državi. Doduše, ima i onih koji su se dobro snašli, koji dobro žive, ali veliki broj još uvek šeta ulicom i sami sa sobom pričaju, što je tužno i žalosno posle 20 godina. Ponavljam još jednom, ne odnosi se samo na prognanike iz Republike Srpske i Republike Srpske Krajine, samo na Srbe, nego i na Rome i ostali narod koji je morao da se iseli pod pritiskom iz navedenih krajeva, iz Republike Srpske i Republike Srpske Krajine i KiM. Hvala lepo. [[Aplauz]]
Da li se još neko javlja za reč? Ako ne, ovim smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, a pošto smo završili, na osnovu člana 144. Poslovnika Narodne skupštine, da li predstavnik predlagača želi završnu reč? (Ne) Narodni poslanik Mićo Rogović. Niste prijavljeni u elektronskom sistemu na vreme, ali imate pravo da koristite vreme poslaničke grupe i vreme ovlašćenog predstavnika. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Ne bih da oduzimam puno vremena. Na kraju ove današnje rasprave o Predlogu izmena i dopuna Zakona o izbeglicama, hteo bih samo da konstatujem jednu činjenicu, da bez obzira sa koje strane dolazimo, sa desne, leve, ovog parlamenta, iz pozicije, opozicije, o ovakvim pitanjima nije bilo različitih stavova, ni u načelnoj, ni u raspravi o pojedinostima, i da je ovo pitanje još uvek rak-rana ovog društva. Izbeglička kriza u Srbiji traje dugih 17 godina, ona je dugotrajna i zbog toga smo na 13. mestu u svetu, a prvi u Evropi, a eto, neki ratni sukobi su počeli 1992. godine. Poslednja agresija je bila 1999. godine i još uvek u Srbiji imamo u kategoriji izbeglih lica 86.000 i prema namerama Vlade ako godišnje budemo rešavali, pogotovo stambeni deo, to jest goruće egzistencijalno pitanje ove kategorije, odnosno populacije stanovništva, sa hiljadu stanova, to znači da će ovaj proces dugotrajne izbegličke krize u Srbiji trajati još 86 godina. Sa druge strane, u okruženju, imamo Republiku Hrvatsku sa kojom nam i dalje stoje, kako kažete, otvorena pitanja, ali ta otvorena pitanja vuku se već duži niz godina i samo ispašta ova populacija ljudi, s obzirom na činjenicu da je 120.000 ljudi hrvatske nacionalnosti iz BiH prešlo da žive u Hrvatsku i da su uzurpirali uglavnom stanove Srba, koji su živeli u njima. Znamo da se to dešavalo krajem 90-ih godina. Ti sukobi i sve ono što se, nažalost, dešavalo u tom periodu uslovilo je da milion i 300 nam pomenutih ljudi u Srbiji nije moglo otkupiti svoje stanove zbog neprilika zbog kojih su morali otići sa svojih ognjišta i iz svojih stanova, pa su dovedeni u situaciju da posle 17 godina u Srbiji i dalje budu u statusu izbeglica. Moramo naći drugi modus, s obzirom na ofanzivu koja i od naše strane i od strane međunarodne organizacije nije uspela. Zadatak ove vlade, zadatak svih vlada bio je i treba da bude, i to zaista treba ozbiljno da se uradi u najskorijem periodu, da se problemi 86 hiljada ovih lica, kao što ste rekli, koji nisu integrisani u Republiku Srbiju, u društveni život Republike Srbije, što pre reši. Način kao što predlažete, hiljadu stanova godišnje, to će zaista dugo trajati. Zato sam vam rekao, i u načelnoj raspravi, da deo problematike, pogotovo vezano za član 19. ovog zakona, treba da se reši izmenama i dopunama Zakona o socijalnom stanovanju. Oko toga smo se svi složili i pozicija i opozicija. Nedavno smo imali taj zakon. On nije obuhvatio tu oblast, ali krajnje je vreme da izmene i dopune vezano za ovu kategoriju lica u pomenutom zakonu ugledaju svetlo ovog doma, u što kraćem roku, da bi se problemi ovih lica što pre rešavala. Jedan iz ove kategorije lica, moram još jednom da vas podsetim na njegovu rečenicu, kaže ovako – još uvek mogu da sanjam krajeve sa kojih sam došao i tamo me niko ne prihvata da se vratim, a ovde sam još uvek neprihvaćen. U kategoriji ovih 86 hiljada ljudi, uglavnom su najviše siromasi, bolesni, stari ljudi. Izvinjavam se zbog ovoga što ću da navedem i reč jednog od njih, da će izbeglice u Srbiji nestati ako čekamo da, nažalost, oni umru. Zaista to ne bi trebalo da dozvolimo i treba što pre da napravimo nacrt izmena i dopuna Zakona socijalnog stanovanja, da probleme ove kategorije lica rešavamo što pre. Svesni ste i sami znamo da je humanitarne pomoći sve manje i manje, da se kolektivni centri sve više zatvaraju, da ovi ljudi nemaju gde, da su bukvalno prepušteni sami sebi i da nemaju gde da se vrate. Šta je to posebno što mene brine, sa neke druge strane, a u ovom parlamentu, na svu sreću, ima nas poslanika, u dosta solidnom broju, koji su došli u Srbiju delom i kao izbeglice, a delom kao interno raseljena lica, gospodine ministre, o problemu interno raseljenih lica niko skoro da i ne govori, osim Komesarijata, šta je sa tom kategorijom lica? Kojim zakonskim okvirima njihov status treba da se reši? Oni zaista jesu državljani Srbije, ali državljani Srbije u Srbiji a ne mogu da se vrate na svoja ognjišta i ne mogu da koriste ono što su godinama stekli. Još jednom napominjem da je u ovoj kategoriji 86 hiljada izbeglica i preko 200 hiljada interno raseljenih lica, ljudi, koji su puka sirotinja. Ne može tu da važi parola – dinar na dinar. Tu može samo da važi potpuno i 100% učešće države. Zar ovih preko 200 hiljada ljudi sa KiM treba da budu nevidljivi za sve nas? I u tom segmentu, u toj kategoriji ima više nerešenih problema nego u kategoriji izbeglica. Svi skupa moramo da nađemo snage, nadam se, da u narednom periodu rešavamo probleme i te kategorije ljudi, iako se radi o državljanima Republike Srbije, ali državljanima koji nemaju svoje ognjište i koji nemaju pravo na povratak na svoja ognjišta. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je šest minuta i trideset sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Ponavljam pitanje predstavniku predlagača, ministru Čipliću, da li želite završnu reč? (Ne) U tom slučaju, zaključujem pretres predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Određujem pauzu. Završavamo prepodnevni deo sednice. Rad nastavljamo popodne u 15.45 minuta. Hvala vam. [[Posle pauze – 16.00]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Prvo, obaveštenje o pozvanima na sednicu. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, povodom pretresa u pojedinostima po tačkama 2, 3, 4. i 5. dnevnog reda, pored predstavnika predlagača mr Mlađana Dinkića, potpredsednika Vlade i ministra ekonomije i regionalnog razvoja, mr Verice Kalanović, ministarke za Nacionalni investicioni plan, i mr Jasne Matić, ministarke za telekomunikacije i informaciono društvo, pozvala da sednici prisustvuju i: Nebojša Ćirić, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Jelena Popović, pomoćnica ministra ekonomije i regionalnog razvoja, Dejan Radulović, savetnik u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Vladislav Cvetković, direktor Agencije za privatizaciju i Branka Radović, savetnica u Agenciji za privatizaciju. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O REGIONALNOM RAZVOJU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Aleksandra Ilić, Zlata Đerić, Nemanja Šarović, Dragan Stevanović, Bojan Mladenović, Aleksandar Martinović, Tomislav Nikolić, Jorgovanka Tabaković, Zoran Antić, Veroljub Arsić, Zoran Babić, Igor Bečić, Jelena Budimirović, Božidar Delić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Milan Knežević, Saša Maksimović, Zoran Mašić, Predrag Mijatović, Ljiljna Miladinović, Borislav Pelević, Mileta Poskurica, Gojko Radić, Mićo Rogović, Vučeta Tošković, Dragan Čolić, Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond, kao i amandmani Vlade Republike Srbije. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pre nego što dam reč po amandmanu na član 1, podsećam vas da su ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa po 2, 3, 4. i 5. tački dnevnog reda: narodni poslanik Zoran Kasalović – Poslanička grupa SPS-JS, narodni poslanik Slobodan Samardžić – Poslanička grupa DSS, narodni poslanik Dragan Stevanović – Poslanička grupa SRS i narodna poslanica Branka Ljiljak – Poslanička grupa ZES. Na član 1. amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Ilić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Ilić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, Poslanička grupa Nova Srbija podnela je amandman kojim se član 1. stavovi 1, 2. i 3. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona brišu. Izostavljanjem oblasti iz postojećeg zakona jasno se vidi da se Zakon o regionalizaciji pretvara u Zakon o centralizaciji, a ne o decentralizaciji i samim tim, faktički, u svoju suprotnost. Moram naglasiti da predlaganje zakona o izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju od iste Vlade na čiji predlog je polovinom prošle godine skupštinskom većinom usvojen zakon koji se sada menja, najbolje govori o kredibilitetu Vlade Republike Srbije, kao i tada kada je vladajuća koalicija usvajala taj zakon, tako i sada menjanjem istog, brzopotezno se nameću rešenja koja se uopšte, generalno, ne bave suštinom problema, odnosno ravnomernim razvojem i decentralizacijom Srbije. U članu 3. postojećeg Zakona o regionalnom razvoju navode se načela podsticanja regionalnog razvoja i u stavu 1. tačka 5) navodi se načelo planiranja, koje podrazumeva planiranje regionalnog razvoja na osnovu razvojnih dokumenata na republičkom, regionalnom, oblasnom i lokalnom nivou. I, zašto sada smeta oblasni nivo i predlaže njegovo brisanje? Takođe, u članu 3. postojećeg Zakona o regionalnom razvoju u stavu 1. tačka 6) navodi se načelo supsidijarnosti, koje se odnosi na decentralizaciju u obavljanju poslova pripreme, izvođenja i nadzora programa za podsticanje regionalnog razvoja na regionalnom, oblasnom i lokalnom nivou, uz prethodno obezbeđenje institucionalnih i kadrovskih kapaciteta, odnosno ljudskih resursa. Zašto sada smeta oblasni nivo i predlaže se njegovo brisanje? Isto tako, u članu 3. postojećeg Zakona o regionalnom razvoju u stavu 1. tačka 11)navodi se načelo ravnomernosti regionalnog razvoja, koje se odnosi na podsticanje bržeg razvoja nedovoljno razvijenih regiona, oblasti i jedinica lokalne samouprave. Zašto sada smeta podsticanje nedovoljno razvijenih područja na nivou oblasti i predlaže njegovo brisanje. Iako je u postojećem Zakonu o regionalnom razvoju ''oblast'' statistička funkcionalna teritorijalna celina, uspostavljena za potrebe planiranja i sprovođenje politike regionalnog razvoja, zašto se u ovom zakonu o izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju ona briše i pored nepromenjenosti kriterijuma koji su postojali prilikom donošenja zakona koji se sada menja, nakon nepunih godinu dana? Očigledno je da se učešće i uticaj oblasti na donošenje bitnih odluka potpuno eliminiše i gde je ovde decentralizacija o kojoj se toliko govori kao neophodnoj u daljem razvoju sistema? Zbog toga se predlaže ovaj amandman kojim je predloženo brisanje u zakonu o izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je minut i 10 sekundi. Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Izvolite, gospodine Stevanoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, hteo bih na samom početku da ukažem na jednu činjenicu. Naime, amandmani koje je SRS podnela na Predlog osnovne verzije ovog zakona su poprilično različiti u odnosu na amandmane koje smo podneli na tekst zakona o izmenama i dopunama Zakona, ne zato što je stranka promenila svoj stav i odnos prema konceptu regionalizacije, očigledno, koji zastupa Vlada, nego zbog činjenice da će se izgleda skupiti tih 126 poslanika koji će glasati za ovo. Pokušali smo da tim svojim amandmanima i to što ćete usvojiti vrlo tendenciozno ovaj zakon nazivamo i to, jer verujemo da će proizvesti iste efekte koje je proizveo i prethodni zakon, koji svoju primenu u praksi nije doživeo, a, evo, nažalost i na nesreću mi ga danas menjamo. Mogli bismo da razumemo da ga menjamo na osnovu iskustva, na osnovu nekih problema koji su u praksi bili prisutni i očigledni, međutim, menjamo ga i u pozadini tih promena su isključivo politički razlozi. U postupku načelne rasprave predstavnik Vlade je tada pokušao, čak, da spočita SRS da se zalaže za formiranje nacionalnih regiona. To zaista nije tačno. Mi se zalažemo za ravnomerni regionalni razvoj, a to ne podrazumeva regionalizaciju, ovako kako je definiše predlagač u ovom zakonu. Vrlo je interesantna jedna stvar i to opet promoviše i pokazuje politički pragmatizam onih koji Vladu predstavljaju u određenoj situaciji, nebitno, da li ste vi ili neko drugi, gospođo Kalanović, i kako se za određene argumente hvatamo kako nam u kom trenutku odgovaraju. Kada smo govorili o osnovnoj verziji zakona, svi oni koji su govorili da se radi o regionalizaciji, ministar ih je lično ispravljao. Ovo je zakon o regionalnom razvoju. Otkako su ove izmene i dopune ušle u proceduru, otkako o njima govorimo, gotovo da svi poslanici govore o regionalizaciji i nema reakcije na takvu konstataciju. Mi smatramo da su dve potpuno različite stvari regionalni i ravnomerni regionalni razvoj i regionalizacija, i da regionalizacija predstavlja čistu političku priču, a da ovo treba da bude izolovano od politike, da se prepusti pre svega nauci, struci, onome čega mi zaista imamo, ali kroz ovaj zakon neće biti na adekvatan način primenjeni i stavljeni u funkciju ravnomernog regionalnog razvoja. Čini nam se da je ovo u stvari zakon u pokušaju. Predlagač je hteo da odgovori, na kraju krajeva, u raspravi u načelu, mi, zaista, do kraja rasprave nismo dobili odgovor šta je istinski razlog za usvajanje ovog zakona, ne verujem da ćemo ga dobiti ni sada, do kraja rasprave u pojedinostima. Očigledno je da je on odgovor tendencijama pojedinih lokalnih i regionalnih stranaka da zloupotrebe, odnosno skupili su hrabrosti da izraze kako su oni prepoznali koncept zakona koji danas menjate, a definiše se njime regionalni razvoj i onda ste na to dali vrlo nedorečen, vrlo površan odgovor. Čini mi se da će i u planskom smislu i u smislu dokumenata proizvesti probleme, da neće zaživeti. Samo ću vam jedan primer navesti, on se odnosi na član 14. U stavu 2. kažete – ''Razvojni dokumenti regionalnog razvoja predstavljaju jednu od polaznih osnova za izradu dokumenata prostornog planiranja'', a u sledećem stavu kažete: ''Razvojni dokumenti regionalnog razvoja izrađuju se u skladu sa važećim dokumentima prostornog planiranja.'' Sad, razvojni dokumenti služe za izradu prostornih planova, a onda se razvojni dokumenti rade na osnovu prostornih planova?! U raspravi u načelu isticali smo da ovo mora isključivo da se zasniva na razvojnim dokumentima i nijedna namera teritorijalne kohezije, uravnoteženja, ne sme da podrazumeva crtanje granica. Vi i ovim zakonom do kraja niste izbrisali prisutnost političkog karaktera regionalizacije, odnosno i dalje podrazumevate regione. To nije dobro. I potpuno drugačiji kontekst u duhu regionalnog razvoja imaju ''oblasti'' kada se provlače kroz ovakvu političku osnovu, a potpuno drugačiji položaj i poziciju oblasti imaju kada se definišu kroz razvojne dokumente, odnosno kroz prostorne planove ili dokumente nižeg reda koji iz njih proističu. I to je opasnost i to je opasno, jer će i u ovome biti prepoznato isto ono što je prepoznato u prvoj verziji zakona i, nažalost, i ovaj zakon neće videti svetlost dana, odnosno primene i doći ćemo u situaciju da ga povučemo ili ponovo da ga menjamo, ili ponovo da usvajamo neki novi zakon. SRS smatra da je jedini racionalni potez bio da se povuče iz primene osnovna verzija zakona, da sedne onaj ko danas rukovodi ili učestvuje u Vladi i da za podršku konceptu uravnoteženog regionalnog razvoja obezbedi opšti politički konsenzus i opštu političku podršku. Bez takvog pristupa uravnoteženom razvoju u Republici Srbiji, Srbija regionalni razvoj, uravnoteženi, neće doživeti. I ono što je sporno, i što je suština svega ovoga, jeste da ovako ozbiljnim stvarima ne može da se pristupa na osnovu dnevnopolitičkih opredeljenja i određenja. Ovo su stvari na koje ne sme da se odgovara stihijski od danas do sutra. Ovo su stvari, a nažalost od svega toga nema ničega, gde Srbiju moramo ili možemo da prepoznamo u narednih pet, odnosno deset godina. A, vrlo konkretno ćemo govoriti o određenim stvarima ovog zakona kroz naredne amandmane koje očekujemo. Hvala. [[Aplauz]]
Četiri minuta od ovlašćenog predstavnika. Reč ima gospodin Miloš Aligrudić.
U svojstvu ovlašćenog, takođe. Dakle, devet meseci nakon usvajanja Zakona o regionalnom razvoju imamo izmene i dopune. One ne kazuju ništa. Koliko god nije bilo nikakvih valjanih razloga za koncept sedam statističkih regiona, tako nema nikakvog valjanog razloga ni za koncept pet statističkih regiona, gde se četiri regiona iz centralne Srbije pretvaraju samo u dva. Da bi ovo bilo jasnije mojim kolegama i koleginicama narodnim poslanicima, a i javnosti Srbije, koja, nadam se, ovo gleda, pokušaću to da objasnim na jedan vrlo jednostavan način. Šta je trebalo da bude cilj jednog ovakvog zakona? Trebalo je da bude cilj da budu određeni ili da makar budu odredivi statistički regioni, koji nemaju u konkretnom slučaju nikakvu drugu funkciju sem da državi olakšaju komunikaciju sa određenim celinama radi postizanja ravnomernog regionalnog razvoja, a da se to, pri tom, može uraditi sa pretpristupnim fondovima EU onog trenutka kada država Srbija postane kandidat, kako bi pretpristupni fondovi EU mogli da prepoznaju celine koje određuje sama država, ne bi li se na taj način uspostavila komunikacija sa delovima države, ne bi li se na taj način napravio ravnomerni razvoj tih celina. Kako se to postiže? To se može postići na dva načina, jedan je zakonom, kao što je mogao biti slučaj, ovde. Drugi je da se naprave odredivim, pa da izvršna vlast tj. Vlada, prema kriterijumima koje utvrđuje zakon, odredi statističke regione, da se njih pridržava i da se na osnovu tih pravila kasnije odvija cela komunikacija sa pretpristupnim fondovima EU. Priča o samoj svojoj strukturi u osnovi je bezazlena. Ona u sebi ne nosi nikakvu opasnost. Ne samo da ne bi trebalo da nosi opasnost, nego bi trebalo da nosi kakvu korist, je li tako? Ono što se kod vas dešava, ono što ste nam pre devet meseci predložili i usvojili i ono što sada radite govori sasvim suprotno. Smisao statističkih regiona, s obzirom na to da tamo postoji nekoliko standarda kako se oni mogu odrediti, prema broju stanovnika, prema položaju itd, pre svega prema broju stanovnika u tim regionima, jeste da omogući na lakši način obavljanje celog posla ravnomernog razvoja u državi. Ako vi kažete da postoji samo sedam regiona, jedan izjednačite sa autonomnom pokrajinom, a onda potpuno paušalno odredite ostale regione, prema nekim odredivim granicama, još uvek neodređenim, nazivajući ih istočna, južna itd. Srbija, a sada i to menjate, takođe, bez ikakvog kriterijuma, onda se postavlja pitanja – da li je u okviru jednog statističkog regiona sve to što vi vidite, počev od opština do gradova, njihovog položaja, sve ravnomerno razvijeno? Pa, veće logike i većeg smisla ima napraviti veći broj statističkih regiona kako bi se ispunio zadatak koji država planira. E, gde je ovde cela igranka? Ona se lako može videti. Uzmite stenogramske beleške i pogledajte kakvo je obrazloženje o ovom zakonu, o izmenama i dopunama Zakona, dao ministar Dinkić, pogledajte kakvo je obrazloženje bilo prošle godine kada je usvojen osnovni tekst ovoga zakona i videćete da glavna priča uopšte nije o statističkim regionima koje imaju i unitarne države u EU. Statističke regione imaju unitarne države u EU, koje nemaju ni primisli o federaciji, i ti statistički regioni nemaju nikakvu političku moć, sami za sebe, niti imaju, recimo, legislativnu funkciju. Nikakvu! Imate samo dve države u EU, Italiju i Španiju, gde je princip regionalizacije nešto drugo od federalizma i koje imaju svoj politički smisao. Nama se ovde protura, za malu Srbiju, koja bez KiM nema ni sedam miliona stanovnika, ideja o regionalizaciji koja ima politički sadržaj. Kada smo vam govorili da regionalizacija koju vi zagovarate ovim zakonom nema smisao koji ovaj zakon treba da nosi sa sobom, nego da ima politički sadržaj, vi ste nam se ismevali. Onda smo vam rekli da su aršini po kojima ste vi tzv. statističke regione ovde napravili, u stvari, aršini buduće promene Ustava i federalizacija Srbije. Onda je bilo – ne, ne, to nije tačno. Vi to zlonamerno tumačite. A, evo vam dokaz – posle devet meseci donosite izmene i dopune Zakona, i tada je bio manjkav, jer u obrazloženju nije stajalo ništa zbog čega je jedan region statistički, onakav kakav ste vi predložili. Sada dobijamo umanjenje za dva statistička regiona, bez ikakvog obrazloženja, a cela javnost u Srbiji zna da je to zbog toga što su bošnjačke partije ili muslimanske partije Sandžaka, ili njihovi politički predstavnici, bolje rečeno, rešili da im se ne sviđa da njihove naseobine, kako ih oni vide, budu podeljene između dva statistička regiona, pa, kakve veze to ima, njihovi gradovi i opštine u kojima imaju većinu stanovnika, da budem precizniji. To se njima ne sviđa! Onda su zahtev isporučili tamo gde treba, Demokratskoj stranci, i onda se reaguje tako što se ta karta, koja nije ni napravljena, de fakto, menja, kroz izmene i dopune Zakona. Sve drugo što ste predložili u ovim izmenama i dopunama neka nikakvu sadržinu. Nikakvu! Ovo je jedini smisao onoga što ste vi ovde uradili. I, sada ćete vi nas ubeđivati da ste doneli zakon o statističkim regionima? Pa, ne možete nas to ubeđivati, jer, prvo, od resornog ministra smo čuli drugačije, a mi nemamo razloga da mu ne verujemo, da je ovo uvod u regionalizaciju. Možda je to u redu. Izvolite, promenite Ustav. Dve trećine narodnih poslanika promene mora da prihvati. Referendum građana je obavezan prema važećem Ustavu, za takvu vrstu izmene državnog uređenja. Izvolite, uradite to, zagovarajte tu opciju. To je legitimno. Možete i federalizaciju da zagovarate, ako hoćete, ali nemojte onda, ne zameram na tome, sa time se ne slažem, kao što verujem da se većina građana Srbije ne slaže, ali ne mogu vam zameriti, ali onda makar to javno kažite. Nemojte da nam podmećete priču o statističkim regionima. Oslobodite nas tog pritiska. Promenite zakon koji postoji. Napravite statističke regione odredivim. Napravite 15, 16, 17, koliko je racionalno da u Srbiji ima, prema pravilima igre koja to dopuštaju, prema evropskim standardima. Uradite šta je potrebno da ti statistički regioni pomognu regionalnom razvoju Srbije. Može Vlada da ih napravi odredivim, ako niste sposobni da ih zakonom odredite, pa onda razmišljajte o regionalizaciji Srbije u političkom smislu. Odvojite te dve priče. Nemojte ih spajati u isti koš, kao što radite u ovom slučaju, jer onda ne znamo od čega se branite kada vas napadnemo sa osnovom da je ovo politički zakon, a ne ekonomski zakon o razvoju. Onda se vi branite i kažete – nije, to su statistički regioni, a onda u obrazloženjima koje dajete iz njih nedvosmisleno proističe da je u pitanju predvorje političke podele Srbije. Bilo bi dobro da budete jasni u svemu ovome. Bilo bi dobro da ne zamajavate ni narodne poslanike, vaše kolege, bivše, vi ste ranije bili u Skupštini, ne vi lično, nego Mlađan Dinkić, makar bio jedan dan, nije uopšte važno, nije u redu ni da ljudi iz vladajuće većine, kojima se ovo podmeće, moraju to da trpe. Treba izaći sa čistim rešenjima pred ljude i reći im šta je poenta priče, a ne ovako da moramo da se sa vama dokazujemo u javnosti šta ste hteli da uradite, da vi to negirate, pa, onda, opet, da potvrđujete, da se jurimo mesecima, k'o mačka s mišem, i da na kraju ispadne, upravo, onako kako smo govorili šta je, zapravo, naš cilj i vaš zadatak u celom ovom poslu. To nije pošteno. To nije korektno. Niste napravili zakon koji završava posao, zbog koga bi ovakav zakon trebalo doneti, jer da jeste, ovo bi bilo primenjivo. Ovo je apsolutno neprimenjivo. Možda je tačno ono što je gospodin Dinkić rekao, da ove regionalne agencije u datom slučaju neće odvući više administracije, obavezati više administracije nego što je to trenutno slučaj, ali gde je tu smanjenje administracije u državi? To sigurno neće doći. Dakle, ovo je jedan od onih zakona koji, zapravo, koče procese rasterećenja države od administracije. To Srbiji na ovaj način nije potrebno. Duboko verujem da Srbiji nije potrebna federalna država. Srbiji nisu potrebne federalne jedinice. Ne treba nam ''republika Vojvodina'', na vrlo dobrom ste putu da to ostvarite, kao što vidim, preko onog statuta i onog čudnog zakona, koji je protivustavan, koji je Skupština usvojila. Ne treba nam ni ''užička republika'', ni bilo šta tome slično. Ko smatra da mu to treba, neka izađe sa tim otvoreno, neka se bori za to politički, pa ćemo videti šta će građani Srbije da kažu. Samo vas molim, nemojte lagati i zamajavati građane Srbije, objašnjavati im da se ovde dešava nešto što se ne dešava. To je ono što je jako važno reći. Prema tome, vi ste majstori persiflaže. To pokušavate i sada da uradite sa ovim zakonom, ali to vam prosto neće proći. Koliko god se o ovom pričalo, vrlo je lako objasniti o čemu je reč. Dakle, ne postižete cilj zbog koga ovaj zakon treba da bude donet, a naravno predočavate jedan drugi cilj koji još uvek nije realizovan, koji je prikriven ili, čak, po Dinkićevim rečima, i otvoren politički cilj, koji je za Srbiju štetan. Dakle, ovo je sve što se dešava pred nama. Ne postoji drugi sadržaj svega ovoga. Prema tome, radite vi šta god znate i umete, ali mora da postoji neko ko će javno reći ljudima šta se ovde dešava. To mora da se uradi zbog toga da bi se probudila svest kod naroda, kod građana, šta se zbiva, šta mu planirate i šta mu podmećete, ne bi li se taj isti narod i ti isti građani protiv toga izborili. To je naša dužnost kao narodnih poslanika i to ćemo i ubuduće činiti. [[Aplauz]]
Iskorišćeno je 11 minuta i 45 sekundi. Moram da upozorim da se amandman (na član 2) koji je kolega Stevanović podneo odnosi na dodavanje novog stava 1. kojim se u članu 4. tačka 2) reči "planiranja i" brišu, a dosadašnji st. 1. i 2. postaju st. 2. i 3. To je tema. Reč ima gospodin Meho Omerović.
Povreda Poslovnika, zahvaljujem. Prethodni govornik, uvaženi kolega Aligrudić, povredio je Poslovnik, član 104, koji govori o tome kako se poslanici jedni prema drugima moraju sa uvažavanjem odnositi, a isto se odnosi i na dostojanstvo ovog visokog doma, koji nazivamo Skupština Republike Srbije. Gospodine Aligrudiću, vi ste sa punim pravom kritički, doduše, neprincipijelno, govorili o zalaganjima vaše stranke, o statističkim regionima, što ne odgovara istini, jer u vreme kada je Vojislav Koštunica bio predsednik Vlade, Program Vlade je bio, donekle, sličan kada su u pitanju statistički regioni. To je problem koji vi imate sami sa sobom i ne bih ulazio u taj sukob između vas samih, ali ono što ste vi u jednom trenutku rekli, možda niste ni svesni šta ste izgovorili. Vi ste Bošnjacima, narodu koji živi na teritoriji Republike Srbije, prikačili jednu etiketu, da je ovaj zakon i Vlada Republike Srbije koja ga izmenila posle devet meseci, da je to učinjeno zbog pritiska Bošnjaka i bošnjačkih nacionalnih partija, zbog toga što oni žive nekakvim naseobinama. To je, citiram, ono što ste vi rekli. Gospodine Aligrudiću, znam da je vaša stranka arhaična stranka i da imate pravo da se služite arhaičnim jezikom i govorom, jer negujete i slične tradicije, ali vas molim da Bošnjake ne smeštate u neseobine, jer Bošnjaci žive na teritoriji Republike Srbije, žive, hvala bogu, u svim opštinama na teritoriji Republike Srbije. Ima ih nešto više u opštinama koje vi nazivate Sandžak, u Novom Pazaru, u Priboju, u Prijepolju, u Sjenici i u Tutinu. Jedino, ako vi ne mislite da te opštine nisu u sastavu Republike Srbije, pa da, za razliku od Srba i ostalih građana Republike Srbije, i Bošnjaci žive u opštinama, na teritoriji Republike Srbije koje su lokalne samouprave i koje su lokalne zajednice. Dakle, samo pojašnjenje. Molio bih vas da ne koristite termine koji nisu prijemčivi, pogotovo koji nisu u skladu sa pravom i sa Ustavom. Dozvolićete, nisam pravnik, a vi ste stranka koja ima tu mnogo pravnika i koja se često poziva na pravo. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 23 sekunde. Reč ima gospodin Miloš Aligrudić.
Gospodine Omeroviću, u pravu ste. Zaista se izvinjavam. Moguće je da je termin bio vrlo neprikladan i nesrećan. Ne izvinjavam se samo vama, nego bilo kome ko je to mogao na takav način protumačiti. To, zaista, nije bila moja namera. U tom smislu se izvinjavam i svim Bošnjacima koji žive na teritoriji Raške ili bilo gde u Srbiji koji bi to eventualno tako protumačili. To je neka vrsta lapsusa, bez i najmanje zle namere. Što se tiče drugih stvari koje ste rekli, prvo, vi ništa ne znate o Programu DSS. To je, očigledno, iz ovoga što ste maločas rekli, jer nemate predstavu o tome šta su, zapravo, statistički regioni u nekom smislu u kome je to planirano, kada je DSS participirala u Vladi, kako su oni bili predstavljeni ili kako su bili rađeni. Naime, do tog zakonskog predloga još nismo došli. Taj zakonski predlog u ovom obliku u kojem se pojavio pred parlamentom pre devet meseci urađen je u kasnijem periodu. Dakle, ne bi nama nikad palo na pamet, u vreme kada smo bili u Vladi, da Narodnoj skupštini Srbije pošaljemo takav zakonski predlog u kome se u obrazloženju teksta neće naći nijedna suvisla o tome zbog čega tih regiona ima toliko koliko ih ima, zbog čega se tako nazivaju, zbog čega se tako geografski, u odnosu na teritoriju Srbije, određuju i tome slično. Dakle, o tome govorimo, da to nema nikakvog smisla i, naravno, da apologetika ovog zakona, sa strane onih koji osećaju dužnost da ga brane, ima svoju šupljinu. Da nema šupljinu, ne bi smo na ovaj način lako o svemu tome govorili. Eto toliko Hvala.
Hvala. Reč ima ministar, gospođa Kalanović. Molim vas, ako smo se dogovorili da poštujemo Poslovnik, jer ja druge dogovore ne priznajem, onda gospođa Kalanović ima reč. Izvolite, gospođo Kalanović.
Hvala. Započela bih sa nekoliko citata. Jedan od prethodnih poslanika je izgovorio rečenicu, koju duboko podržavam – samo vas molim nemojte lagati i zamajavati građane Srbije. I, takođe, citatom, pošto vi znate šta su statistički regioni i pošto vi, gospodine Aligrudiću, pretpostavljam da znate šta su statistički regioni, vaše zalaganje za 17 do 18 regiona u Srbiji nije moguće. (Miloš Aligrudić, s mesta: Nisam rekao 17 i 18.) Ono što ste malopre izgovorili, nažalost, možete da proverite u stenogramu. Za one koji znaju šta su statistički regioni, oni moraju da znaju da su statistički regioni – one teritorije koje obuhvataju 800.000 stanovnika do 2.000.000 stanovnika, i da 17 do 18 regiona, nažalost, nije moguće imati u Srbiji, s obzirom na ukupan broj stanovnika. Takođe, mnogo puta ću ponoviti da statistički regioni, ovakvi kakvi su, jesu simetrični, uporedivi i može se pratiti, ne samo stepen razvijenosti ujednačenom metodologijom, nego se može pratiti i napredak u njihovom razvoju. Jer, doneti Zakon o regionalnom razvoju nije ništa drugo, nego definisati šta je region i zbog toga me čudi da se postavlja pitanje terminologije "regionalizacije" u Zakonu o regionalnom razvoju. Definisati Zakon o regionalnom razvoju, a da podsetim mi smo poslednja zemlja u Evropi koja ga nema, a nedefinisati šta je to region i koja vrsta regiona –jeste licemerno. Nije moguće donositi zakon o regionalnom razvoju za nešto što se ne zna šta je. Definisati razvoj regiona je moguće definisati kroz proces, koji se prati u jednom dužem vremenskom periodu, kroz mere i podsticaje države, kako bi se utvrdile sve one stvari, koje država radi sa centralnog, ali i sa regionalnog nivoa, kako bi se ujednačio razvoj i u državi u celini i u regionima. I šta je ono što je specifičnost Zakona o regionalnom razvoju – jeste to, da se zbog velikih regionalnih razlika, koje su prisutne u Srbiji, uvodi i merenje stepena razvijenosti opština i gradova u Srbiji i razvrstavanje opština i gradova Srbije na četiri grupe, kako bi se još više uticalo na ravnomerniji regionalni razvoj i ujednačavanje razvoja onih kojima je to najpotrebnije. A dalje, kada kažemo – smisao statističkih regiona jeste lakše obavljanje tih poslova, to je tačno, i u pravcu donošenja strateških dokumenta, i u pravcu definisanja institucija, i u pravcu definisanja onih mera i podsticaja koje republika, kao odgovorna za standard svojih država, mora da predvidi u nekom vremenskom periodu. Ali, ako kažemo – razumemo da statistički regioni treba da budu formirani zbog potrebe konkurisanja za pretpristupne fondove, onda uopšte ne shvatamo da već u ovom trenutku država Srbija ima fondove, koji su daleko skromniji, zbog opšte situacije u kojoj se Srbija nalazi, ali koji koriste neke procedure i načine opredeljivanja sredstava koji su potpuno istovetni sa fondovima Evropske unije. I, ako pogledamo danas kako se raspodeljuju, na kraju, i projekti Ministarstva za nacionalni investicioni plan, na čijem sam ja čelu, ali kako se opredeljuju i subvencije i stimulansi za investitore, za nezaposlene, kamatne stope za kredite za mala i srednja preduzeća, upravo se i te kako vodi računa o stepenu razvijenosti opština i gradova, a bogami, i čitavih regiona u Srbiji.
Zahvaljujem, i molim poslanike da ne dobacuju. Reč ima gospodin Miloš Aligrudić.
Gospođo ministar, ne vidim da ste vi rekli išta drugačije od onoga što sam ja govorio. Jedino se u konotaciji ne razumemo. Dakle, ova moja hiperbola od 17, 18, koliko ste vi zapamtili, možda sam to i rekao, ali to je bila jedna stilska figura u govoru. Naravno da ne mislim da treba da bude 17, 18, regiona, jer bi svakako bila logičnija tendencija povećanja, nego smanjenja, znate? Jus-standardi koji govore o tome da je 800.000 minimum, oni su standardi u koje mi moramo da se uklopimo, ukoliko želimo da komuniciramo sa onim pretpristupnim fondovima o kojima mi govorimo, a ako je reč o domaćim fondovima mi nikakvu takvu obavezu nemamo. Onda je, u toj nekoj teoriji, potpuno svejedno da li se pridržavamo tog standarda. Moramo da se pridržavamo one brojke koja zadovoljava naše kriterijume za procenu stepena razvijenosti, koju mi našim resursima možemo da obavimo, ako ignorišemo ovu činjenicu da su nam potrebni pretpristupni fondovi EU. Pošto je ne možemo ignorisati, prirodno je da moramo da se uklopimo u neki sistem. Ali sve ovo što ste vi rekli, od početka do kraja, ne bi uopšte trebalo da bude sporno, niti je to ikakav predmet spora između vas i mene, o tome se radi. Predmet spora je u sledećem – što smo mi duboko uvereni da je način na koji su ovde određivani regioni, kao statistički regioni, čiju definiciju ne možemo sporiti, ona je formalno-pravno ispravna, da ona ima svoje drugo političko značenje, koje je nebrojeno puta iskazano na više nivoa. Pod jedan, predsednik Boris Tadić je najavljivao regionalizaciju zemlje, u smislu promene državnog uređenja. Dakle, to nema nikakve veze sa ovim zakonom, i vi tu nemate nikakav problem kao ministar koji zastupa ovaj zakon u formalnom smislu. On je to najavio. Pa se, gle čuda, javlja sedam regiona, jednako onom broju koji Boris Tadić zagovara za regionalizaciju, u političkom smislu, države, odnosno javlja se u Zakonu o regionalnom razvoju – to se, interesantno, poklapa. Onda se ta brojka kreće darazlikuje, smanjuje se sa sedam na pet, jer je svima jasno da u javnosti izbija jedan problem, jedan pritisak, koji se trpi od određenih političkih partija – da se taj broj smanji iz određenih političkih razloga. Pa nas to navodi na pomisao, i to ne bez osnova, da se ovde uopšte ne razgovara o kriterijumima koji imaju svoj ekonomski smisao, nego o političkim kriterijumima za promenu teksta Zakona u ovom delu, koji smanjuje sa sedam na pet. To je evidentno. Vi sada možete da pričate šta god hoćete drugo. Ne, ne, ne, mi smo pre devet meseci videli ovu stvar na jedan način, a nismo dobro samerili parametre, u međuvremenu smo to malo bolje izračunali i videli smo da to ne treba tako. To može da zvuči uverljivo za vas, možete da pokušate da ga predstavite uverljivim, ali to realno nije uverljivo, o tome je reč. Uverljivije je ovo drugo, zato što je to, na kraju krajeva, istina. To je razlika između mene i vas. Sada možete da kažete da nije tako, a ja mogu da kažem – jeste ovako, kako ja kažem, ali u onome što ste vi maločas meni govorili, kada ste se javili, ja tu ne vidim razlike između vas i mene. Ja to vidim na isti taj način.
Hvala, gospodine Aligrudiću. Ima reč ministarka. Izvolite, gospođo Kalanović.
Kada nemamo dovoljno argumentacije u zakonu, onda se uhvatimo politike i onda kažemo – da, ali subregion. Stvarno me interesuje gde ste pročitali subregione, koji se javljaju u Zakonu o regionalnom razvoju Da, ali šta će biti glavni grad statističkog regiona? A glavni grad statističkog regiona – ne postoji. Da, ali će se rušiti okruzi – pa, naravno da su potpuno različite teme okruzi, koje definiše Zakon o teritorijalnoj organizaciji i Zakon o regionalnom razvoju, koji definiše ovo o čemu smo malopre pričali. Da, ali ćemo mi sad umesto da krenemo iz Čajetine u Užice, odjedanput se obreti u Kragujevcu. To su priče koje smo u prethodnih nekoliko meseci slušali kao odgovor na Zakon o regionalnom razvoju. Svi oni koji žele da traže političko tumačenje Zakona o regionalnom razvoju moraće da se zadube u neki drugi zakon o regionalnom razvoju. Zakon o regionalnom razvoju nema političke ciljeve, nije politički, Zakon o regionalnom razvoju tretira samo ono što u ovom trenutku jeste najpotrebnije Srbiji, a to je: regionalni razvoj, ujednačavanje novca, nadležnosti, razvoja, podrške države u određenim delovima u Srbiji, kako bi Srbija u narednom periodu bila ne ovakva kakva je danas, sa ovako različitim stepenima razvoja, sa ovako različitim standardima u životu građana, kako bi država Srbija mogla da interveniše na pravi način. I to je ono što ćete da nađete u ovom zakonu, sa brojem regionalnih agencija, sa ekonomskim razvoje, sa statističkim regionima, sa pripremom za konkurisanje u pretpristupnim fondovima, sa pripremama za otvaranje eventualnih kancelarija. Eto, to je ono što će vam tretirati ovaj zakon. Politiku? Da, i to je važno, ali to ćete morati na nekom drugom mestu i sa nekim drugim zakonom.
Zahvaljujem. Za reč se javio gospodin Milivojević Srđan.
Poštovani gospodine predsedavajući, uvažena gospođo ministarko, dame i gospodo narodni poslanici i građani Srbije, imam jednu veliku nedoumicu. Ne razumem šta određene političke stranke žele da nam poruče. Kada smo imali sedam regiona nije valjalo, bilo je loše. Kada imamo pet regiona, opet ne valja. Onda imam stilske figure gde se licitira brojevima 13, 14, 15, 17. Sa druge strane, kada se kaže da jedan statistički region treba da ima najmanje osam stotina hiljada stanovnika, opet se predviđa 17 regiona. Veoma bih voleo da Srbija ima 20 miliona stanovnika za narednih deset godina, ali mislim da to nije realno. Kada su gospodina Nikolu Pašića, predsednika Vlade ove zemlje, pitali, u neko vreme, a on nije baš važio za rečitog čoveka – izvinite, gospodine Pašiću, kakva je razlika između demagogije i kritike? Gospodin Nikola Pašić je kazao – kritika je dobra, i kada se vlast kritikuje to je dobro, ali je dobro da kritika podrazumeva određena rešenja. Kada bih ja sad kazao – ne valja moja kravata jer je crvena, bilo bi bolje da je žuta, to bi bilo određeno rešenje. Ali, gospodin Pašić je kazao – između kritike i demagogije velika je razlika. Demagogija ne nudi rešenja, ali se mnogo sviđa biračima, ali je vrlo opasna, jer demagogija kao takva, samo raspiruje nezadovoljstvo, povlađuje biračima, ali ne nudi nikakvo rešenje. Između demagogije i stvarne kritike postoji velika razlika. Pošto ovde ne vidim i ne čujem kritiku, ali vidim pokušaj da se neko dodvori nekome i vidim pokušaj da se u određenim delovima Srbije poseje strah da će ovakva regionalizacija Srbije i ovakav zakon o regionalnom razvoju proizvesti probleme u životu lokalnog stanovništva, građana tih regiona, vidim samo jeftin pokušaj da se nadoknadi propušteno vreme koje je neko imao kada je bio u vlasti, imao priliku da sve svoje zamisli materijalizuje i realizuje, a nije uradio, vidim sada pokušaj da se devalviraju nastojanja da Srbija dobije savremene i moderne regiona koji zadovoljavaju evropske standarde. Ako neko kaže – u redu, mi ćemo za evropski standarde imati jedne regione, koji će brojati osam stotina hiljada, ali ćemo za neke unutrašnje političke potrebe imati neke druge regione, taj ipak ima samo demagogiju kao osnovu svog političkog delovanja. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dva minuta i 50 sekundi. Možete se javiti u okviru vremena poslaničke grupe, razloga za repliku nema. Reč ćete dobiti. Izvolite.
Koristim još ova četiri preostala minuta koja imam kao šef poslaničke grupe, iako grešite što mi niste dali repliku na izlaganje Verice Kalanović koja se direktno odnosilo na ono što sam ja govorio, kao što bih imao pravo i na malopređašnje izlaganje gospodina Milivojevića, međutim, to ne zavređuje toliko pažnje. Dakle, nikada nisam u svom izlaganju, niti bilo ko iz DSS, pominjao ikakve subregione, nikakve gradove koji bi predstavljali glavne gradove nekih regiona u zemlji, tako da ne znam te sve stvari koje ste vi zapamtili i zapisali, negde, gde su se čuli, već, neki argumenti u diskusiji ne potiču od naše poslaničke grupe. Prema tome, to zaboravite kada je reč o komunikaciji sa mnom. To niste morali da koristite u toj komunikaciji. Kada je, međutim, reč o unošenju politike u čitav ovaj posao i sprovođenju demagogije i demagoških rešenja, vi ste tu nenadmašni. Dakle, da bi vas uverio da je to tačno, da vaši argumenti kojima pokušavate, navodni argumenti, da prikačite poslanicima opozicije da se bave političkom demagogijom, govoreći o jednom navodno konkretnom zakonu, koji ima za cilj, Bože moj, samo regionalni razvoj, uzmite i pročitajte stenografske beleške oba govora Mlađana Dinkića, vašeg stranačkog šefa, koji je održao u ovoj istoj Skupštini. To je stvar koja je egzaktna. Dakle, uzmite stenografske beleške i pogledajte njegovu interpretaciju ovog zakona pre devet meseci i njegovu interpretaciju ovog zakona u ovom domu kada su došle izmene i dopune. On govori o političkoj konotaciji. On govori o regionalizaciji Srbije u političkom smislu. Pogledajte!
Gospodine Aligrudiću, iskoristili ste vreme. Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? (Ne) Pretpostavljam da je ovoliko interesovanje za amandman iznenadilo i samog predlagača, gospodina Stevanovića. Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Aleksandra Ilić i Zlata Đerić. Reč ima gospođica Ilić.
Članom 3. stav 1. Predloga zakona o izmeni i dopunama Zakona o regionalnom razvoju menja se član 5. stav 1. postojećeg Zakona o regionalnom razvoju. Umesto sedam regiona: Region Vojvodine, Beogradski region, Zapadni region, Istočni region, Centralni region, Južni region i Region Kosovo i Metohija, predviđa se pet regiona: Region Vojvodine, Beogradski region, Region Šumadije i Zapadne Srbije, Region Južne i Istočne Srbije, Region Kosovo i Metohija. Amandmanom sam predložila brisanje navedenog člana 3. stava 1. iz podnetog Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju. Ovim predlogom zakona, smanjenjem broja regiona zanemaruju se svi relevantni kriterijumi isključivo jednom političkom odlukom bez pokrića. Udovoljava se zahtevima određenih stranaka i etničkih grupa, čiji je isključivo cilj grupisanje i formiranje teritorijalnih celina na čistom etničkom principu, u kojima će biti dominantne. Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja, na čelu sa ministrom Mlađanom Dinkićem, iako se na decembarskoj mapi statističkih regiona još mastilo nije osušilo, predložilo je da se menja Zakon o regionalnom razvoju i broj statističkih regiona sa sedam smanji na pet. Izmene i dopune Zakona se pravdaju između ostalog i razlozima, citiram – ''ujednačavanje regiona po broju stanovnika'', ali nam novi krojači statističkih regiona ne objasniše kako sve to njihovi stručnjaci i eksperti, kao i članovi Vlade, nisu znali u decembru prošle godine kada su usvojili mapu od sedam regiona Srbije. Vlada, a posebno Ministarstvo ekonomije sve vreme je isticalo da je cilj Zakona o regionalnom razvoju da se građani Srbije ne dele i ne grupišu po nacionalnoj osnovi, već da se formiraju statistički regioni u funkciji regionalnog razvoja i što efikasnijeg korišćenja pretpristupnih fondova EU. Može se sa punim pravom postavi pitanje definisanja statističkih regiona, ako se pogleda Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju, u kome u poglavlju regionalni i lokalni razvoj piše (citiram) – ''Svaka država sama određuje svoju regionalnu organizaciju, ali će EU pružiti finansijsku pomoć samo onim regionima koji imaju politička tela koja su izabrana na direktnim izborima, koja imaju ovlašćenje za donošenje bitnih odluka za dati region.'' (Završen citat) Dakle, na jednoj strani statistički region koji nema pravni subjektivitet koji stoji u zakonu, a ne u Ustavu, a u Sporazumu o stabilizaciji i pridruživanju je to region sa definisanom teritorijom, direktnim izborima, svojim telima, odnosno izvršnom vlasti. Rok za primenu Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju je kraj 2012. godine. Postavlja se pitanje – kada ćemo početi koristiti pretpristupne fondove EU? U ovom momentu, očigledno, sa ovakvim zakonom o izmenama i dopunama Zakona o regionalnoj organizaciji, ne ispunjavamo te uslove. Očigledno je da nas očekuju novi uslovi koje ćemo morati bezuslovno da ispunimo. Iako je već usvojen Zakon o regionalnom razvoju Srbije, 8. jula 2009. godine, kojim je Srbija podeljena na sedam statističkih regiona, sa kriterijumima na osnovu kojih će se odrediti koji regioni spadaju u razvijene, a koji u nerazvijene, kao i formiranje oblasti koje čine tih sedam regiona, a sve u skladu sa standardima EU, uz utvrđene mere za podsticanje regionalnog razvoja u vezi sa unapređenjem privrede, razvojem gradova i opština, unapređenjem zaštite životne sredine i razvojem nedovoljno razvijenih područja, čemu vode ove izmene i šta tek treba da nas očekuje? Istina je jedino to da se ovim naknadim izmenama i dopunama isključivo udovoljava bošnjačkim strankama i njihovim liderima i da sve ovo apsolutno nema nikakve veze sa ekonomskim razlozima, kako se to bezuspešno objašnjava. Ovde se radi o čisto političkoj odluci, bez razmišljanja kakve posledice mogu da nastanu takvom odlukom i to ovom narodu mora da bude jasno. Ne smeju više da se čekaju posledice nerazumnih odluka i da se tek tada reaguje, kada reakcija više nema efekta. Tada, jedino, može da se konstatuje još jedan od naših promašaja i krajnje je pitanje do kada sve to mogu da trpe građani ove zemlje? Treba se pogledati u oči i pokušati postići razuman dogovor i sporazum koji je isključivo u interesu svih građana i same države u kojoj žive ti građani. Bošnjaci žele autonomiju po svojoj meri i ovo je put u ostvarivanju tog cilja, ne vodeći računa šta žele Srbi. A i jedni i drugi i eventualno treći moraju na prvom mestu da shvate realnost i posebno državni interes. Da li ovu vlast u ovom pitanju interesuje mišljenje Srba Zlatiborskog okruga? Oni se oštro protive ovim izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju, Ministarstvo ekonomije, kao predlagač zakona, ni jednog trenutka nije konsultovao predstavnike lokalnih samouprava, niti načelnika okruga, niti je to našlo za shodno. Nikoga od vlasti nije interesovalo stanje na terenu i kakve su reakcije građana na ovaj predlog izmene Zakona, a stanje na terenu je zabrinjavajuće, a još je više zabrinjavajuće to što ovu vlast to ne interesuje. Nova Srbija je upozoravala i dalje upozorava da nije opravdano prihvatanje zahteva koji su uslovili ovo novo prekrajanje regiona, jer zakon o statističkim regionima treba da vodi ravnomernom regionalnom razvoju sa već utvrđenim zakonskim kriterijumima, a ne etničkom spajanju i grupisanju. Evropski standardi ne prepoznaju kriterijum nacionalne pripadnosti pri formiranju statističkih regiona, jer je njihova svrha decentralizacija i ekonomski razvoj. Ovim novim stavovima unosi se nepotrebna i nedopustiva klica razdora u opštinama Zlatiborskog okruga, gde decenijama postoje dobri međunacionalni i dobrosusedski odnosi. Upozoravamo da izglasavanje ovog pogubnog zakona o izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju može izazvati velike proteste, građansku neposlušnost, referendume i nedopustivu destabilizaciju ovog dela države. Ovakve reakcije već su i najavljene u skupštinskim odlukama, zaključcima i deklaracijama. Skupštine opština Priboj, Nova Varoš i Čajetina usvojile su zaključke kojima su artikulisale zahteve građana Zlatiborskog okruga, odnosno sa Zapadne Srbije, protiv najavljene izmene i dopune, odnosno člana 3. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju, po kome se član 5. stav 1. menja i dva regiona spaja u Region Šumadije i Zapadne Srbije. Pored ovoga, u Prijepolju je pet hiljada građana svojim potpisima iskazalo neslaganje sa predloženim zakonom. U Užicu već uveliko traju protesti i akcije političkih stranaka, Nove Srbije, kojoj su se priključile i SNS i DSS. Istovremeno, građani Užica svojim potpisima izražavaju najoštriju osudu vladinih predloga za izmene Zakona o regionalnom razvoju. Radi se o građanskoj inicijativi bez partijskih obeležja, akcija pod nazivom "Pokažimo Vladi Srbije da se i mi pitamo". Treba da pokaže šta građani zaista žele i da građani očekuju od svoje Vlade da radi u korist građana. Do sada je u Zlatiborskom okrugu prikupljeno više od 20 hiljada potpisa. Zašto naknadno ovakva regionalizacija, bez javne rasprave, bez ikakvih konsultacija sa lokalnim samoupravama, ostaje predlagaču da odgovor i objašnjenje da. Zašto po hitnom postupku hoćete da progurate ovakva rešenja? Kako ćete objasniti građanima Zapadne Srbije da Vlada bolje prepoznaje njihove interese od njih samih? Jasno je svima da su ovakvu mapu regiona skrojile ucene onih od kojih Vlada zavisi, samo je pitanje do koje cene će vladajuća većina takve ucene prihvatiti. Da je tako, vidi se i po članu 34. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju, gde za region Šumadija – Zapadna Srbija predlažete četiri regionalne razvojne agencije, najviše od svih ostalih regiona. Ovim se jasno nagoveštava da jedna regionalna razvojna agencija treba da bude u Novom Pazaru, ako i to bude dovoljno, za početak. Pored iznetog, mora se istaći i nesporna činjenica da je ustavna obaveza Srbije da se stara o ravnomernom regionalnom razvoju. Tako država uređuje i obezbeđuje ''razvoj Republike Srbije, politiku i mere za podsticanje ravnomernog razvoja pojedinih delova Republike Srbije, uključujući i razvoj nedovoljno razvijenih područja…'' (citiram član 97. tačka 12. Ustava Republike Srbije). Gde je ovde pomenut statistički region?! U Ustavu ga nema. Postavlja se i pitanje – gde se u Ustavu pominje regionalne razvojne agencije? Preko tih agencija trošiće se novac poreskih obveznika, građana Srbije, ali i sredstva iz pretpristupnih sredstava EU. Ko će da kandiduje projekte da ih odobrava, pa onda i da ih sprovodi, jasno je svim građanima Srbije. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Preostalo vreme je minut i 40 sekundi od poslaničke grupe. Reč ima ministar, gospođa Kalanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista molim da kada se obraćamo javnosti, pre svega javnosti, koristimo činjenice, jer jako je teško izdržati na ovom mestu kad se sluša ovolika skupina činjenica koje se koriste u pogrešnom pravcu i zloupotreba, ne znam kako da nazovem zloupotrebu činjenica koje se koriste kako bi se kritikovao ovaj zakon. Da podsetimo prvo kako se troše fondovi EU. Vi ste rekli da do tog trenutka dok ne budemo članica EU koja definiše statističke regione itd. Podsećam, mi smo zadnja zemlja u Evropi koja donosi zakon o regionalnom razvoju. Takođe, podsećam vas da je Slovenija 1991. godine donela prvi zakon o regionalnom razvoju. Takođe, podsećam vas da je Slovenija 2004. godine postala članica EU, a da je tek 2008. godine imala izbore na regionalnom nivou. Da li zaista neko u ovoj sali misli da Slovenija nije koristila fondove EU do izbora na regionalnom nivou? Nemojte to da podmećemo, to nije istina, to nisu činjenice, to su zloupotrebe. Druga stvar, da li, gospođice, zaista, smatrate da niko iz Republičke vlade nije bio u Zlatiborskom regionu da vidi šta rade političke partije i kako seju nacionalnu mržnju, koristeći Zakon o regionalnom razvoju? (Neki poslanici u sali negoduju) Naravno da sam bila dva puta na sastanku celokupnog Zlatiborskog okruga, sa predsednicima opština iz Zlatiborskog okruga. (Opet neki poslanici u sali negoduju) I ovog puta im zahvaljujem. Hvala im, imaju veću odgovornost nego što je to prisutno danas ovde. Oni jako dobro znaju da iza ovoga ne stoji politička pozadina. Neki od njih, koji nisu članovi partija vladajuće većine, nego su članovi opozicije, kažu – da, dobili smo iz centrala zahtev da skupljamo, ali nećemo. Ti predsednici su dva puta bili na sastanku samnom u Zlatiborskom okrugu i onda, kada su me pozvali da zajednički obiđemo projekte koji su jako važni za njihov život, kada smo zajedno gledali kako se pravi most u Prijepolju, gde predsednik opštine javno kaže da je to najveća investicija u infrastrukturu, u periodu od Drugog svetskog rata do danas, gde predsednik opštine Priboj kaže, da mu je retko ko pomogao kao Mlađan Dinkić u oživljavanju "Fap-a" u Priboju i radnika koji se vraćaju u svoje hale. Naravno, vama to danas ne odgovara. Pozivam vas, da kao narodni poslanici, odete u Zlatiborski okrug i vidite te plakate i te parole koje danas partijski jurišnici pokazuju na ulicama. Ali to nije stvarni odjek sa terena, ti ljudi žele, naravno, i dalje da žive tamo. Ti ljudi, naravno, traže pomoć države. Traže je kroz regionalnu razvojnu agenciju, koja im prenosi iskustva u razvoju biznis inkubatora, traže kroz mere i podsticaje Vlade. I, naravno, da mi sa zadovoljstvom tu pomoć pružamo. (Neki poslanici su za vreme govora ministra Verice Kalanović negodovali u sali)
Zahvaljujem. Reč ima gospođica Aleksandara Ilić. Izvolite.
A propo činjenici i zloupotrebe činjenica, imamo i neopozivu ostavku načelnika Zlatiborskog i Upravnog okruga, koji se ovim činom deklarisao protiv izmene i dopune Zakona o regionalnom razvoju, zbog svih nedoslednosti u Zakonu, za koje smatra da je štetan po grad Užice i Zlatiborski okrug. Takođe, zbog svega ovoga, napustio je stranku G17 plus. Kako je sam isticao u medijima (citiram) – ''…jer se ne slažem sa odlukama vrha stranke i ustupcima koji se prave iz raznoraznih političkih interesa.'' Objavljeno je u listu "Danas", 26. marta 2010. godine, pod naslovom "Protiv predloga Vlade za pet statističkih regiona". U samom tekstu, pored slike, između ostalog, citirana je i njegova izjava – ''Glavni razlog moje ostavke su izmene i dopune Zakona o regionalizaciji, koje je predložilo Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja, u kome su moje stranačke kolege.'' Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Hvala i vama. Reč ima gospodin Branislav Mitrović.
Javljam se po Poslovniku, član 104. Moram da kažem ono što sam prošli put rekao, mojoj uvaženoj koleginici, Aleksandri iz Užica. Ostavka načelnika okruga je čisto tehničko, a ne političko pitanje. Njegova ostavka je dostavljena premijeru 10. februara ove godine, a Vlada je predlog izmena i dopuna ovog zakona usvojila na svojoj sednici 11. marta. Njegova ostavka je čisto tehničko, a ne političko pitanje. Znam da vam je interesantna u ovoj raspravi, ali ipak to morate prihvatiti kao činjenicu. Hvala.
Nema povrede Poslovnika iz člana 104. Molim vas da ne zloupotrebljavate dalje ni Poslovnik, a ni temu. Reč ima gospodin Zoran Krasić, po amandmanu.
S obzirom na to da je ovo interesantan amandman, ali eto, nemam sreće sa predstavnicima Vlade, čim uzmem reč, odmah mi pobegnu, šta da radimo. Ali, gospodine Novakoviću, objasniću nešto povodom ovog amandmana. SRS nema obavezu ni da podržava ovaj amandman niti da kudi amandman. Radi javnosti, i kada se podnose amandmani, samo da se razumemo, ovo je zakon o izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju, mi ne podražavamo ni ovajzakon o izmenama i dopunama, a ni onaj osnovni tekst. To vam je valjda jasno. Mislim da imamo potrebu da objasnimo u čemu se ogleda taj naš stav. Naravno, ravnomerni regionalni razvoj jeste ustavna obaveza Republike Srbije, ali Republike Srbije. Ova priča o statističkim regionima, o kriterijumima, o standardima EU, takođe, postoji. To niko ne spori. Samo da vas podsetim, vi ste u obrazloženju ovoga zakona rekli – idete na ovu izmenu i dopunu da biste bili u mogućnosti u periodu za 15, 20 godina da koristite pristupna sredstva EU. I, naravno, po logici stvari, odmah se otvara politička tema. Ovaj zakon jeste politički propis, ma koliko da se on uobličava sa nekim navodno kriterijumima, standardima koji važe. Pitanje je da li oni i ovako važe u EU, pošto svaka država autonomno primenjuje ove kriterijume. Zato ne želimo da učestvujemo u ovoj priči. U ovoj priči vidimo pripremu za nešto što može biti vrlo opasno i ružno po Republiku Srbiju. Želimo da budemo centralizovana država kao što je Francuska. Ako Francuska ne ispunjava evropske kriterijume, onda, 'ajde da i mi ne ispunjavamo te evropske kriterijume. Inače, ima ovde interesantnih predloga – oko 20 regiona. Verovatno je u tih 20 regiona, po ovim standardima od osam stotina hiljada do dva miliona ljudi, tu i neki region Knin, Petrinja itd. To je nama interesantno, naravno. Vi znate da od početka pričam o regionalizaciji po evropskom modelu. Moderna evro-regija "Velika Srbija", šta fali? [[Aplauz]] Isti jezik, ista ekonomija, narod isti, kompatibilne privrede itd. Naravno, mene će neko da optuži za velikosrpski hegemonizam, ali, zašto ste me sve optuživali, to je nešto najmanje zašta možete da me optužite. Molim vas, kada pominjete Nikolu Pašića, vi iz DS, pozovite se na Grola, na Davidovića, na Mićunovića, na neke druge, nemojte na naše da se pozivate. Kako to demokrate nalaze pokriće za svoju političku platformu u ideologija SRS? Hvaliću vas uvek kada vi pogodite. Pre neki dan sam hvalio i Šutanovca. Sve ću da vas pohvalim, kada prihvatate ideologiju SRS, ali budite malo oprezni, znate. Bolje povedite računa o tome, zašto su ona goveda prema Aranđelovcu crkla u kamionu. Povedite malo računa, što dele neki veštačko đubrivo, po 50 tona, u subotu. Povedite računa, šta ste napravili, šta ste iznedrili, o tome vodite računa. Inače, što se tiče naših stavova, nama je drago kada vi sa zakašnjenjem prihvatite naš stav. Mi ne sporimo, i prošli put smo u načelnoj raspravi rekli – jeste, nešto se koristi od strane Evropske statističke organizacije za praćenje itd. Međutim, to je preuranjeno za Srbiju. Apsolutno preuranjeno za Srbiju. Zašto? Zato što su još uvek jake političke tenzije u Republici Srbiji. Samo da vas podsetim, neko već u srpskoj političkoj eliti pravi dogovor o tome, da četiri opštine na KiM pripadnu Srbiji, a da se ostatak podeli i postane nezavisno Kosovo. To su one mesije koje se kunu biračima. Koriste svaku priliku da prevare birače. Naše je kao SRS da oštro kritikujemo, da na vreme upozorimo, da na vreme kažemo. Vi naravno to ne prihvatate. Posle nekoliko godina se pojavi naknadna pamet i onda imam potrebu da vas pohvalim zbog naknadne pameti, ali i da vas upozorim i da obavestim javnost koje su, u međuvremenu, štetne posledice nastupile. Malopre ste čuli, u Sporazumu o pridruživanju, nalazi se i stavka regionalizacija. Bili smo protiv tog sporazuma. Videli ste i sami i prihvatanje tog sporazuma nije sprečilo da 22 države, od 27 koje čine EU, priznaju nezavisno Kosovo. Sada vi solite na to pitanje, čisto političko, gde se javljaju centripetalne i centrifugalne sile koje bitno utiču na teritorijalni integritet i suverenitet Republike Srbije. Sada idu ove priče – neko podstiče nacionalnu mržnju, neko želi da kroji regione kako želi itd. Mi smo protiv. Molim vas, dragi građani, mi smo i protiv Zakona i protiv izmena i dopuna. Podnosimo amandmane samo da podsetimo javnost na naše političke stavove koje 20 godina nismo promenili. Ako Francuska nije demokratska država, onda, ne treba ni Srbija da bude demokratska država. To je isti princip – visokorazvijena centralizovana država, to želimo da budemo i mi u Srbiji. Ako ona ispunjava te uslove EU, verovatno i mi ispunjavamo. Sada se ovde promoviše novi princip – dajte te pare iz inostranstva, pristupni fondovi, 'ajde da to mi organizujemo da bi koristili pare. Gde će te pare da završe? Do sada je 35% svih para koje su došle iz inostranstva završile u inostranstvu. Kako? Konsalting usluge, usluge savetovanja, platnog prometa itd. itd. Zašto povećavate obaveze građanima? Vodite računa. Mi moramo da vodimo računa i o deci i o unucima, o čukununucima. Nama se gadi na takve standarde od kojih Srbija propada kao država. Vodite računa. I, molim vas, gospodine Novakoviću, sa ovim stvarima mi nemamo nikakve veze, da se zna! [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe šest minuta i 45 sekundi. E, ovako, redom sad. Za reč se javio gospodin Srđan Milivojević, izvolite, pa, gospodin Arsen Đurić.
Poštovani gospodine predsedavajući, uvažena gospođo ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, nije mi jasna ideja da se regionalizacija Srbije sprovodi kroz projekat ''Velike Srbije'', jer ne znam kako će se sprovesti projekat granice Srbije na liniji Karlovac – Karlobag – Ogulin – Virovitica, da li je referendum u Hrvatskoj gde će ljudi da se povuku do te granice ili će da se sprovede nekom politikom koja će rezultirati da čitava Srbija ima stanovnika za jedan statistički region, tako da mi to zaista nije jasno i bilo bi dobro da imamo bliža pojašnjenja te politike. Kada govorimo o nasleđu ove zemlje, o istorijskim ličnostima ove zemlje, mislim da Nikola Pašić kao predsednik Vlade sada kada bi mogao da ustane iz groba, verovatno, bi pitao – dajte, da vidimo, ja sam ovu zemlju stvarao, da vidimo, ko je to posle prigrabio neko ime koje sam ja uveo u politički život Srbije, i šta je on sa tom zemljom uradio. Ja sam kao radikal ušao na osvešćeno Kosovo 1912. godine, posle Prvog i Drugog balkanskog rata, pa da vidimo šta su uradili oni koji danas to ime rabe. Pa, tako, da li je Pašić moj ili nije moj ili svima nama pripada jednako, ne želim da raspravljam, kao što ne želim da raspravljam o dometima i dostignućima politike jednog Slobodana Jovanovića, gospodina Grola ili prethodnika koji su baštinili ime DS. Ali, pouzdano znam i sasvim sam siguran da je Nikola Pašić bio jedan jako štedljiv čovek i da je tražio kada su ga sahranjivali da ga sahrane u uzanom sanduku, da ne mora da se okreće u grobu kada vidi ko se sve danas zove imenom koje je on uveo u politički život radikala. Hvala. [[Aplauz]]
Sloboda govora. Reč ima gospodin Arsen Đurić, pa gospodin Krasić.
Gospođe Aleksandra Ilić i Zlata Đerić su podnele amandman na član 3. kojim su predložile da se član 3. stav 1. briše, a smatram da taj amandman treba prihvatiti. Sada ću reći zbog čega. Žao mi je što gospođa Kalanović nije trenutno u sali, pa da iznesem neke činjenice, odnosno da opovrgnem tzv. činjenice koje je ona ovde iznosila u nekoliko navrata i kada je bila rasprava u načelu, a i danas kada je rasprava u pojedinostima. Gospođa Kalanović priča o tome kako smo mi poslednja država au Evropi koja treba da donese zakon o regionalnom razvoju. Ne mogu da verujem da gospođa Kalanović ne zna da smo pre devet meseci doneli Zakon o regionalnom razvoju, naravno, vladajuća većina, koji je podelio Srbiju na sedam regiona, a reče, gospođa, da je neophodno da svaki region ima od osam stotina hiljada do dva miliona stanovnika. Taj uslove je bio ispunjen tim zakonom koji je usvojen pre devet meseci. ''Eurostat'' je dao saglasnost na takvu regionalnu podelu i treba da se kaže, ako nisu politički razlozi, koji su to onda razlozi zbog čega se zakon posle devet meseci menja. U više navrata je pominjano da nismo glasali ni za taj zakon od sedam regiona, a sada se bunimo protiv ovog od pet. Tačno je, nismo glasali za zakon od sedam regiona zato što je to loš zakon i zato što se tim zakonom razlike u razvijenosti u regionima u Srbiji neće promeniti, neće se smanjiti i nisu se smanjile za devet meseci važenja tog zakona, možda su se čak i povećale. Iz tog razloga smo glasali protiv, nismo ni glasali uopšte za taj zakon, ni ''za'' ni ''protiv''. Očigledno je da i vladajuća većina nakon devet meseci shvata da taj zakon nije dobar i umesto da ga menja nekim boljim zakonom, ona ga menja još gorim rešenjem nego što je to usvojeno pre devet meseci. Potpuno je jasno da su razlozi za izmenu ovog zakona isključivo političke prirode, odnosno političke trgovine, ucena određenih političkih stranka da se izmeni zakon kako bi šest opština u kojima živi bošnjačko stanovništvo bilo u jednom statističkom regionu. To je jasno i iz pisama koja su lideri bošnjačkih partija pisali premijeru Mirku Cvetkoviću, to je potpuno jasno. Svi argumenti da to nije tačno, koje su izneli gospođa Kalanović i bilo ko iz vladajuće većine, padaju u vodu. Gospodin Dušan Novaković, načelnik Zlatiborskog okruga zvao me pre nekoliko dana i zamolio, ako budem u prilici, da pomenem to i da kažem da je podneo ostavku isključivo zbog Zakona o ravnomernom regionalnom razvoju, odnosno izmenama Zakona. [[Aplauz]] Inače, gospodin Dušan Novaković, G17 plus, tačno je da je podneo ostavku u februaru mesecu. Već tada je bila najava izmena Zakona. Znao je kakve se najave pripremaju i podneo je ostavku. Nemojte izvrtati te činjenice. Na sastanku kod gospođe Kalanović u Užicu sa predsednicima opština iz Zlatiborskog okruga bili su prisutni predsednici ili predstavnici svih 10 opština Zlatiborskog okruga, da li su gospodin Slaviša Purić iz Nove Varoši, predsednik opštine iz DS ili Brane Dilparić, predsednik SO Nova Varoš iz SPS, dakle, da li su i oni rekli da se slažu sa ovim zakonom? Naravno da nisu, naravno da je SO Nova Varoš jednoglasno donela deklaraciju kojom se protivi izmenama Zakona o regionalnom razvoju i formiranju nekih oblasti po etničkom principu. U opštini Prijepolje ta deklaracija je bila na dnevnom redu. Nemojte optuživati opoziciju u Zlatiborskom okrugu da širi nekakvu nacionalnu netrpeljivost i mržnju. To nije istina. Zalažemo se za zajednički život Srba i Bošnjaka u tom regionu, jer oni tamo vekovima žive i nije istina da širimo bilo kakvu netrpeljivost. Netrpeljivost nastaje ovakvim predlogom zakona, pisanjem određenih političkih lidera pisama predsedniku Vlade Mirku Cvetkoviću i to je dovelo da je u opštini Prijepolje, kada je deklaracija došla na dnevni red, izjašnjavanje bilo isključivo po etničkom principu, nažalost. Predstavnici DS, odbornička grupa DS ima odbornike i Srbe i Bošnjake. Srbi su glasali za deklaraciju, Bošnjaci su glasali protiv. Bukvalno se po etničkom principu podelila SO Prijepolje, što nije dobro, ali uzrok tome nisu opozicione stranke Zlatiborskog okruga, nego nakaradni predlog zakona. I nemojte nam više spočitavati da širimo bilo kakvu netrpeljivost, kada to nije istina. Zalažemo se za suživot Srba i Bošnjaka u Zlatiborskom okrugu koji tamo vekovima žive. Ono što je potrebno Srbiji, to sam govorio kada smo pričali o Zakonu u načelu, Srbiji su potrebna značajnija ulaganja u infrastrukturu u celoj Srbiji. Na taj način će se smanjiti razlike koje su ogromne u regionima u Srbiji između regiona i opština u Srbiji i potrebna je klasična decentralizacija. Predložili ste zakon o javnoj svojini i to je dobro. Taj zakon treba Srbiji, ali je potrebno izvršiti jednu decentralizaciju, fiskalnu i ekonomsku, vratiti opštinama imovinu i prihode i na taj način će doći do ravnomernijeg regionalnog razvoja i smanjenja razlika između regiona. Da ne bismo dolazili u situaciju da nam se stalno spočitava iz Vlade – mi smo uložili ovde, mi smo uložili tamo, radimo investicije u Prijepolju, nama ne treba niko da daje ništa. Napravite decentralizaciju, ostavite opštinama deo prihoda i ne mora država da daje ništa. Dakle, nije gospođa Kalanović prodala, pretpostavljam, ni šumu, ni livadu u Trsteniku, pa uložila za most u Prijepolju, nego je to dala država i poreski obveznici koji pune budžet Republike Srbije. [[Aplauz]] Napravite decentralizaciju vlasti, fiskalnu decentralizaciju. Opštinama ostavite deo prihode, a one će moći iz tih prihoda da rade infrastrukturne projekte na svojim teritorijama i neće morati da mole nijednog ministra za određena ulaganja u svojoj opštini, nego će imati iz onih prihoda koji im budu ostali tu. Da ne bismo pravili lakrdiju od ove države, ovde dolaze, gostuju po televizijama razni gradonačelnici iz vladajuće koalicije, hvaleći se kako duguju samo 70 miliona za struju, ne plaća opština struju, za razliku od neke druge opštine gde je, takođe, gradonačelnik iz vladajuće koalicije, on duguje 300 miliona. Ljudi, na šta ovo liči? Tamo gde gradonačelnici nisu iz vladajuće koalicije oni moraju da plaćaju sve obaveze prema državi, što je potpuno normalno. Nemojte iznositi netačne činjenice, nego, dajte, ako zaista mislite da se Srbija ravnomerno regionalno razvija, da se izvrši decentralizacija fiskalna i ekonomska i da se donese zakon o javnoj svojini. [[Aplauz]]
Sedam minuta i 15 sekundi. Reč ima gospodin Milan Veselinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, još u raspravi u načelu mi srpski radikali ukazali smo na pogubne posledice ovog zakona, odnosno izmena i dopuna Zakona o regionalnom razvoju. Sećamo se kada je donet ovaj zakon i tada smo bili protiv, bilo je sedam regiona, međutim, na čistu ucenu dela poslanika ispred muslimana, Bošnjaka, iz tog kraja, ovaj zakon se menja i stvara se pet regiona, ne pitajući, niko, Srbe koji žive tamo da li se slažu sa tim ili ne. I onda sam govorio i sada govorim da se vrši čista diskriminacija srpskog naroda u Raškoj oblasti. Normalno je što se ljudi okupljaju i pišu peticije i normalno je što su ljudi tamo zabrinuti. Pitao sam onog Džudževića, poslanika, mog komšiju – a, šta da radimo sa Srbima u Tutinu, gde je broj sa 36% Srba sedamdesetih godina sveden na 2%, to jest, na 580 živih Srba u Tutinu. Da li se na ovaj način, ovakvom regionalizacijom, krije nešto krupno, što je rekao gospodin Krasić, pre, nešto krupno iza brda, tj. da će se polako dozvoliti neki novi centri, subregioni, ko zna kakva ćete im sve imena dati ubuduće. Kao čovek koji živi na tom prostoru i predstavnik sam tih građana, mislim da ovakav zakon ide na štetu srpskog naroda i pospešuje dalja iseljavanja Srba sa tog prostora. I prošli put sam rekao, a i sada kažem, ovo je čista Dinkićeva ujdurma ovog zakona, da bi napravio neku novu partiju, a na račun građana, poreskih obveznika koji plaćaju poreze. Pozivam vlast da se urazumi, da stvarno ovakve projekte ne piše, da ne šalje u Skupštinu, jer na ovaj način vi svađate Srbe sa Srbima, a svađate normalno i Bošnjake i Srbe na prostoru stare Raške. Hvala. [[Aplauz]]
Hvala vama. Reč ima gospodin Kenan Hajdarević.
Poštovani predsedavajući, gospođo ministar, dame i gospodo narodni poslanici, na početku želim da se obratim gospođi ministar i mislim da ona prevashodno treba da se uključi u ovom trenutku u raspravu o Predlogu o izmenama Zakona o regionalnom razvoju, jer ova rasprava ne ide u dobrom pravcu. Ovakav način rasprave i ovi argumenti koje smo čuli u prethodnih 15, 20 minuta upravo su argumenti koji dovode do podele na području Sandžaka, na području Zlatiborskog okruga po nacionalnom principu. Ovakav zakon, koji je po LDP loš zakon, loše koncipiran, omogućio je nekim strankama, nekim pojedincima da vrate tu nacionalnu podelu i da se priča jezikom iz devedesetih godina. Prvo želim da demantujem da je u SO Prijepolje došlo do nacionalnog izjašnjavanja kada se govorilo o Predlogu ovog zakona, jer je odbornička grupa LDP glasala jedinstveno protiv predloga bilo kakve deklaracije u SO Priboj i odbornička grupa LDP je multietnička grupa u SO Prijepolje. Takođe, želim da kritikujem i one stranke vladajuće koalicije koje na lokalnom nivou govore suprotno onome što se govori ovde u Skupštini Srbije, pa poslanici SPS i DS govore jednu argumentaciju kada govore o Zakonu o regionalnom razvoju, a dok njihovi odbornici skroz koriste drugačiju argumentaciju i ponašaju se na drugačiji način. To stvara dodatnu konfuziju među građanima, Bošnjacima i Srbima na području Sandžaka. Opasan je ovakav način demagoške priče, jer mi pričamo o svemu onome što ne piše u Zakonu o regionalnom razvoju. Zato, zaista, neko treba, prevashodno vi, gospođo ministarko, da kažete da ovaj zakon, ako govori o regionalnim razvojnim agencijama, govori o regionalnim razvojnim agencijama koje već postoje, da su osnivači regionalno razvojne agencije, sa sedištem u Užicu, i opština Priboj i opština Prijepolje i opština Nova Varoš i opština Čajetina. Ne treba da čekate da neko od opozicionih poslanika, od poslanika LDP, to govori, to vi treba da kažete, a ne da dođemo u situaciju da vladajuće stranke koje su opozicione stranke na području Republike Srbije, a vladajuće stranke na lokalnom nivou, koriste ovaj zakon da bi pokazale kako ne treba da se deli Srbija, odnosno kako treba oni da zaštite Srbe od Bošnjaka, dok neke bošnjačke stranke koriste ovaj zakon da pokažu kako su one sačuvale Sandžak, a i jedne i druge stranke zajedno vladaju, pa DSS ne smeta da bude u opštini Priboj u koaliciji sa Bošnjačkom listom ''Za evropski Sandžak'', SNS ne smeta da bude u Prijepolju u koaliciji sa ''Sandžačkom demokratskom partijom''. Ali, ako govorimo o regionalnom razvoju i Zakonu o regionalnom razvoju, onda ćemo da koristimo nacionalnu demagogiju, kako bi obradili svako svoj deo birača i na toj jeftinoj demagogiji uzimali glasove. Dosta sa tom pričom. To treba vi, gospodo, iz vladajuće koalicije, da kažete, a ne mi iz LDP. Mi kada budemo vladajuća stranka, posle sledećih izbora na nivou Republike Srbije, to ćemo uspešno da radimo, ali sada vi morate da preuzmete tu odgovornost. Hvala. [[Aplauz]]
Tri minuta i 45 sekundi. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Reč ima gospodin Dragan Stevanović.
Iskoristiću kratko vreme samo da kažem nekoliko reči u prilog ovog amandmana, koji je moj kolega Martinović podneo na predloženi zakon. Mislim da je ovo jedan od dokaza koji će upravo demantovati gospođu Kalanović, koja nažalost nije tu, a koja je nas u opoziciji ili uopšte nas u Skupštini pokušala da ubedi da ovde nema politike i da u ovom zakonu ne treba tražiti politiku. Inače, ovaj amandman se odnosi na član 5. osnovnog Zakona. Tu se kaže kako je definisano šta su to regioni i oblasti. Kaže se: "Za potrebe podsticanja regionalnog razvoja određuju se sledeći regioni'', pa su pobrojani". Moj kolega Aleksandar Martinović je predložio sledeće izmene, taj stav bi zvučao ovako: "Za potrebe podsticanja ravnomernog regionalnog razvoja Republike Srbije određuju se sledeći regioni." Vlada nije prihvatila amandman. A, znate li šta, između ostalog, piše u kratkom obrazloženju? ''…nije potrebno posebno naglašavati da se radi o ravnomernom razvoju Republike Srbije.'' Mi sada pitamo – zbog čega nije potrebno ili šta je sporno u predloženom amandmanu, šta god da mislimo o konceptu ovog zakona? Da li bi ovaj amandman i njegovo prihvatanje dovelo u pitanje sprovođenje uravnoteženog razvoja Republike Srbije? Ili, da li bi prihvatanjem ovog amandmana, kako to gospođa Kalanović malopre reče, bile sprečene ili opstruirane intervencije države da se regionalne, odnosno međuopštinske razlike u Srbiji smanje? Ne bi, naravno. Zbog toga s pravom sumnjamo da je najveća politička pozadina usvajanja ovog zakona. Nije odsustvo ili činjenica da Srbija nema ovakav zakon dovelo do razlika 1:7 među okruzima i 1:15 među opštinama na teritoriji Republike Srbije, nego je dovelo nerazumno ponašanje, pre svega, izvršne vlasti i rukovođenje ko zna kojim principima kada je u pitanju decentralizacija i jedan korektan odnos prema svim opštinama na teritoriji Republike Srbije. I sada nam oni koji su uspostavili najcentralizovaniji i fiskalni i politički i svaki drugi sistem u ovoj državi pričaju da će ovo biti preduslov za stvaranje mogućnosti prostora da država interveniše i pomaže ugrožene i nerazvijene krajeve u Srbiji. Još samo da smo pingvini pa da u sve to poverujemo. Malopre je gospodin Hajdarević ovde rekao, da se kroz raspravu, nekako, prožimaju, te, neke, podele po nacionalnoj osnovi i traži od vladajuće većine da kaže dosta – a kako da kaže vladajuća većina dosta kada su podele o kojima pričate upravo inspirisane u vladajućoj većini, a vama predstavnici vlasti aplaudiraju. Nismo mi usvojili osnovnu verziju Zakona i nismo mi shvatili kako su pojedine stranke koje podržavaju vlast shvatile ovu osnovnu verziju Zakona. Oni su u njoj prepoznali prostor i šansu da formiraju nacionalne regione, u skladu sa kojim ili sa čijim standardima se definišu nacionalni regioni. Jesu li to evropski standardi?! Statistička nomenklatura?! Je l' to ekonomski kriterijum, pa je imperativ da na teritoriji Raške oblasti bude tako definisan region u kome će biti sve opštine sa dominantnim muslimanskim stanovništvom?! Kakve to veze ima sa regionalizacijom, sa statističkom regionalizacijom, sa evropskim principima, ako ih tako možemo nazvati, uvođenja ravnomernog regionalnog razvoja? Nema nikakve veze. A onda izađe predstavnik Vlade i pa onda rafalna paljba po opoziciji – vi ste krivi za ovo, vi ste krivi za ono. Vi inicirate sukobe i probleme. Ali, Vlada nema hrabrosti da kaže da je u vladajućoj većini osnovni problem zbog kojeg danas raspravljamo o ovom zakonu. Zato ovaj zakon treba da se povuče, da se napravi jedan kvalitetan i sadržajan zakon, zakon koji će zaista dati prostor da institucije ove države rade na ravnomernom razvoju Republike Srbije. Hvala. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe četiri minuta i 40 sekundi. Reč ima gospođa Suzana Grubješić.
Zahvaljujem, gospodine Novakoviću. Osećam potrebu da nešto razjasnim. Potpisivanjem SSP i ratifikacijom tog sporazuma ovde u Narodnoj skupštini Republika Srbija se obaveza da će uvesti statističku regionalizaciju. Naravno, od onih stranaka koje su bile protiv SSP, koje su glasale protiv njega, ne možete da očekujete ni da podrže ovakav zakon. Sada se sve to maskira nekim drugim stvarima. Postojala je tada jasna većina koja je glasala za SSP. Postojii danas jasna većina koja će izglasati ovaj zakon. Naravno, Brisel vas ne tera da to uradite, ali ako hoćete da imate pristup fondovima koje Brisel daje, kako zemljama kandidatima, tako i zemljama članicama, a to su pretpristupni i strukturni fondovi, vi ovakvu statističku regionalizaciju treba da uradite. To su uradile sve zemlje na putu prema EU, pre ili kasnije, neke na početku, ovako kao mi, neke nakon što su postale članice EU. Jedna od pratećih pojava, nažalost, ovakvog zakona jeste ono što se isto očekivalo, a to je rast lokalizama i provincijalizama. Meni je naprosto jako neprijatno da slušam o tome kakve veze ima Užice sa Kragujevcem ili kakve veze imaju Kraljevo, Kragujevac i ostali gradovi. Ovaj zakon ni na koji način, baš kao što ni neka buduća, ako je bude, ako se postigne konsenzus, politička regionalizacija neće uticati na jedinstvo države Srbije, a najmanje će statistički regioni to jedinstvo poremetiti. To, naprosto, nije tačno. Naravno da je legitimno pravo, kažem, onih stranaka koje su bile protiv i SSP da rade na tome da omalovaže značaj zakona, značaj statističkih regiona i značaj početka ekonomske decentralizacije. Niko nema iluzija, pa ni mi iz stranke G17 plus, da je ovo neka prava decentralizacija. Nije, ali ovo je korak u tom pravcu za pravu decentralizaciju. Hajde, podržite naš predlog i podržite Zakon o vraćanju svojine kojim bi se našim opštinama, što siromašnim, što devastiranim, vratila svojina, jer bez te svojine nema razvoja, a bez razvoja će ova sumorna slika o Srbiji, kao zemlji sa najvećim regionalnim razlikama u Evropi, biti još sumornija. Dakle, zaista, nikakve političke pozadine u ovom zakonu nema, ali verovatno postoji pozadina u onome što stranke rade na lokalu i što zbunjuju i pripadnike nacionalnih manjina i što stvaraju jednu neprijatnu situaciju da dolazi do izjašnjavanja po etničkim principima u pojedinim srpskim opštinama. Hvala. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Malopre je, gospodine Stevanoviću, bilo od vremena ovlašćenog predstavnika? (Narodni poslanik Dragan Stevanović, s mesta: Da.) Hvala. Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Laslo Varga, Balint Pastor, Elvira Kovač i Arpad Fremond. Vlada je prihvatila ovaj amandman. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 5, koji se odnosi na stepen razvijenosti…
Izvinjavam se, gospodine Antiću, još uvek smo na članu 4. Na član 5. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Reč ima gospodin Zoran Antić.
Kao što rekoh, na član 5. Poslanička grupa SNS podnela je amandman. Član se odnosi na stepen nerazvijenosti i smatramo da najmanje što je Vlada trebalo da uradi jeste da u obrazloženju zakona naznači zbog čega se ide na ove izmene. Predlog koji imamo trenutno, to je, da se opštine dele na one koje imaju više i koje su ispod proseka BDP i one koje su ispod proseka BDP. Pre toga imali smo raspodelu regiona na one koji imaju preko 75% BDP i motivi za sve ovo jesu ono što interesuje SNS i zbog čega je i podnela ovaj amandman – da li se na ovaj način stvara mogućnost da neki regioni koji, po našem mišljenju, spadaju u nerazvijene regione postanu zahvaljujući snižavanju ovih kriterijuma razvijeni. i zbog čega se u obrazloženju nije tačno navelo koji su to regioni koji su nerazvijeni, a koji su razvijeni? Imamo pet regiona u ovom predlogu zakona. Mislim da je trebalo makar u obrazloženju to da navedete, ako niste želeli u tekstu zakona. Ministarstvo ima podatke o BDP za svaku opštinu, za svaki okrug i smatram da ova nejasnoća može da bude dopunjena, na kraju krajeva, i kroz izlaganje gospođe ministarke. Šta je bila svrha ovog novog predloga? Iskoristio bih priliku da podsetim da postoji velika razlika u razvijenosti između regiona, da što se tiče nekog privrednog rasta preko četiri petine, 80% privrednog rasta, manje-više, zavisi od godine do godine, ostvaruje se Beogradu i Novom Sadu, a svojevremeno i u Nišu, koji je uspevao da ih prati, ali poslednjih nekoliko godina je bitno posustao. Da, od dosadašnje tranzicije, od tog ukupnog privrednog rasta skoro polovina Srbije nije imala nikakve koristi. To je uglavnom centralna Srbija, odakle ja dolazim. Smatram da građanima treba dati egzaktne podatke, ako ih već nema Zavod za statistiku ili ti podaci nisu dovoljno prisutni u javnosti, onda to mora da odradi Ministarstvo. Da se razumemo, sa ovakvom ekonomskom politikom ovaj zakon ne znači ništa. Ako imate ekonomsku strukturu u kojoj dominiraju pre svega usluge, dakle, finansijske usluge, ako se kompletan ekonomski sistem zasniva na uvozu robe i ako se na uvoz vezuje trgovina i saobraćaj, sve će to biti skoncentrisano u Beogradu i Novom Sadu, jer su tu i najveća tržišta. Dok god se ne povede računa o industrijskoj proizvodnji, dok god u Srbiji imamo deindustrijalizaciju, dok god imamo gubitak radnih mesta u prerađivačkoj proizvodnji, a to su radna mesta pre svega iz unutrašnjosti, iz naših opština, neće biti ništa ni od ujednačenog regionalnog razvoja i ovaj zakon sam po sebi neće značiti ništa. Uz ovaj zakon potrebna je drugačija ekonomska politika, ekonomska politika koja će da se bazira na proizvodnji, na industrijskom razvoju da bi smo mi iz unutrašnjosti, koji smo najteže pogođeni dosadašnjim tokom tranzicije koji je izazvao veliko osiromašenje građana iz centralne Srbije, pa i iz centralne Vojvodine, mada prosek Vojvodine u ovom slučaju vadi Novi Sad, da bismo imali koristi od ovog i ovakvih zakona. [[Aplauz]]
Dva minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Jorgovanka Tabaković.
Pošto je u ovoj raspravi objedinjen set od četiri potpuno različita zakona i pošto je naša poslanička grupa uglavnom fokusirana na izmenu Zakona o Agenciji za privatizaciji i izmenu Zakona koji reguliše besplatnu podelu akcija, ja ću samo iskoristiti minut-dva da podsetim javnost da smo mi o ovom zakonu razgovarali onda kada je on bio nedavno u proceduri po prvi put i da ponovim dva osnovna problema. Jedan je da ogoljena statistička slika srpske privrede jeste već duže vremena pod lupom svetskih eksperata, ali njima ne možete da zamerite ništa, a nama možete da kažete da postoje podaci, samo mi ne možemo da ih pronađemo. Znači jednom izlazite sa podatkom da ćete stepen razvijenosti meriti prema 75% od prosečnog bruto društvenog proizvoda, a sada kažete da će samo bruto društveni proizvod biti ta granica, a ja se osećam neprijatno što moram da vam ponovim pitanje – gde objavljujete od 2005. godine podatak, uopšte, o tome šta je društveni bruto proizvod po glavi stanovnika? Mogu ga naći zainteresovani građani samo u podacima koje objavljuje USAID u nekim podacima koji se tiču pregleda informacija o onome što se zove razvoj srpske privrede. Nije to samo primedba nas ekonomista iz Srpske napredne stranke, ljudi koji se ovim bave ozbiljno za razliku od onih koji ovaj zakon koriste za gradnju infrastrukture svoje stranke. Dakle, ako nemate taj podatak koji je reper, vrlo je zanimljivo da vi možete bez ikakvih posledica i kazne da neki region oblikujete ovakvim ili onakvim, sa ovom ili onom opštinom, zato što mi ne možemo da kažemo prekršili ste proceduru ako ona ne postoji. Ispod ste te granice, a granica nije data. To je osnovna primedba A, druga primedba tiče se vaše ustaljene prakse, da menjate zakone kojima određene institucije, agencije, zatvarate, druge otvarate, da bi u stvari zamaglili troškove postojanja Agencije za mala i srednja preduzeća i njihove učinke, da ne kažem štete, otvarajući nove bez ikakvih bilansa koji kažu – potrošeno ovoliko para, ovakvi su efekti, a ne efekti za autore zakona, konsultante koji su ih radili, autore, onih koji su politički profitirali na tim zakonima i takvim podelama para preko tih i takvih agencija, nego gde su i koliko su učinci za budžet Republike Srbije, tj. građana zbog kojih sve ovo i postoji. Na način kako gasite jedan fond za finansiranje izvoza, pa ga pripajate drugom, kako osnivate treći, a da mi nismo dobili nijednog trenutka ovde bilans o tome, u pravom smislu reči bilans, i da se na ovakav nož dočekuju izveštaji Državne revizorske institucije, koja je samo zagrebla površinu ledenog brega, dovoljno govori o ozbiljnosti samog zakona i o primedbama koje mi uzalud, nažalost, iznosimo na ovaj zakon. Mi o regionalnom razvoju nećemo trošiti više vreme poslaničke grupe, sem na amandmane, jer za ono što jeste glavna tema ostavljamo vreme za dalju raspravu. Hvala.
Od ovlašćenog predstavnika iskorišćeno je četiri minuta. Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Bojan Mladenović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite, gospodine Stevanoviću.
Ovaj član 9. odnosi se na član 16. osnovnog Zakona o regionalnom razvoju i njime se definiše regionalna strategija. Ovde ćemo ponovo da ukažemo na jedan vrlo paušalni pristup onih koji su pisali izmene Zakona, kao i sam zakon, i amandmanima koje smo predlagali na ovaj zakon, koji su potpuno drugačiji u odnosu na amandmane koje smo ranije predlagali, ali to, naravno, ne menja naš odnos i stav prema ovome što ste nam ponudili kao zakon koji će obezbediti ravnomerni razvoj Republike Srbije. U članu 16. koji se menja ovim amandmanom u stavu 4. kaže se da: ''Ministarstvo predlog regionalne strategije priprema u saradnji sa jednom ili više nadležnih regionalnih razvojnih agencija osnovanih za određeni region i jedinicama lokalne samouprave'' itd. Šta smo mi predložili? Predložili smo da se saradnje odnose na sve akreditovane regionalne razvojne agencije predviđene za jedan region. Pazite, šta je predlagač zakona napisao u obrazloženju kojim je odbio amandman: ''Prilikom izbora regionalnih razvojnih agencija uzeće se u obzir kvalitet rada, reference i drugi elementi za vrednovanje rada regionalnih razvojnih agencija u skladu sa podzakonskim aktom'' itd. Valjda ove uzuse mora da ispunjava svaka agencija koja je akreditovana. Kakav je onda smisao akreditacije ako će postojati agencije koje su akreditovane a rade dobro i one koje su akreditovane a ne rade dobro? Ovo je način da obesmislite akreditaciju. Kakvu težinu posle ovakvog odnosa prema amandmanu ima akreditacija? Naravno da nema nikakvu. To je vaš odnos prema zakonu. Možemo da razumemo da postoji potreba onih koji su nadležni u okviru Vlade za ovo, da i ovu stvar u potpunosti stave pod kontrolu, ali zbog takvog stava ne mogu da nam garantuju da neće biti privilegovani razvojnih agencija. Da se razumemo, regionalne razvojne agencije definisane kao privredna društva ili kao udruženja ne možemo da kažemo da nisu korisna stvar, ali su korisna stvar isključivo kada su u funkciji ili kada funkcionišu mimo državnog aparata, mimo Vlade Republike Srbije. Jedino tada pokažu i imaju svoj smisao. Jedino su tada slobodne i jedino tada mogu da donesu određene efekte. Ako je drugačije, one su isključivo predmet političke manipulacije i uvek će biti favorizovane one koje objedinjuju ili čiji su članovi opštine koje imaju podršku u Republičkoj vladi. Ovakvim odnosom prema amandmanu ste definitivno pokazali, odnosno Vlada je pokazala opredeljenje da ne želi da bude nepristrasna kada je u pitanju odnos prema regionalnim razvojnim agencijama. One jesu koriste, to ponavljam, ali interes njihovog postojanja moraju da pokažu isključivo jedinice lokalnih samouprava. Koji su parametri na osnovu kojih ćete definisati sa kojim ćete lokalnim samoupravama da komunicirate, a sa kojim nećete? Da li, zaista, tu neće biti zloupotreba? Postavlja se i pitanje kakvi su kapaciteti, od administrativnih do političkih, lokalnih samouprava danas u Srbiji da definišu regionalne razvojne agencije? Koliko lokalnih samouprava danas u okviru svojih službi ima ljudske i sve druge kapacitete da definiše projekte koji će biti podržani od neke regionalne razvojne agencije, da zasluže novac iz pretpristupnih fondova za koje se borite, o kojima malopre ovde govorite? Imate lokalne samouprave u kojima se i dalje kuca na kucaćim mašinama. Imate lokale samouprave u kojima se rukovodstva ponaša kao da je mimo sveta, ne poštuju ni državu ni ministarstva ni inspekcijske organe, ništa i nikoga živog. Pravila i zakoni koji se usvajaju ovde u ovoj sali za njih je neobavezujuće. Kada se zbog takvih činjenica požalite ministarstvima oni slegnu razmenim i kažu, pa, šta mi tu možemo, mi smo svoje uradili, a oni i dalje rade sve šta hoće i kako hoće. Imate lokalne samouprave koje obesmišljavaju razvojne dokumente koji su doneti pre dve i tri godine, dokumente koji će jedino moći da dobijaju podršku ili će se njima moći aplicirati za sredstva međunarodnih organizacija i institucija, zbog kvaliteta, zato što su regionalnog karaktera. Takvi dokumenti su se negde i ranije usvajali, neke opštine su bile spremne i ranije to da rade. Onda dođu nova rukovodstva koja kažu – znate, to je ranije doneto. Onda čine sve da razvojne dokumente ovakvog karaktera obesmisle, radi ostvarivanja svojih ličnih interesa ili interesa grupe ljudi koji u ovom trenutku imaju malo više novca iznad proseka, koliko imaju danas, nažalost, velika većina ljudi u Srbiji – jako malo. Mi ovde govorimo o nepristrasnosti, odgovornosti lokalnih samouprava koje će ući u regionalne razvojne agencije kao društva sa ograničenom odgovornošću, a ovakav način treba da nam da poruku – da će Vlada biti nepristrasna. Onda danas prođete televizijskim kanalima i vidite gde se pojavljuju ministri iz pojedinih stranaka koji će se ovim baviti i odmah vam je jasno – tačno na prste jedne ruke možete da nabrojite koje će agencije, eventualno, moći da funkcionišu, a koje neće. Ako ste ovaj zakon donosili zbog regionalnih razvojnih agencija – niste ni morali. Poziv Nacionalne agencije za regionalni razvoj, javni poziv, konkurs za novac – na poslednjoj strani je definisano 17 regionalnih razvojnih agencija, kod kojih se može da aplicira projektima za novac. Od svih 17 agencija koje su pobrojane samo je jedna nastala posle donošenja Zakona o regionalnom razvoju i to znate koja? To je Kancelarija Nacionalne agencije za regionalni razvoj u Kosovskoj Mitrovici – hvala bogu, dobro je. Sve ostale su davno formirane, pre usvajanja ovog zakona i funkcionišu, neke dobro rade i nije im bio potreban ovaj zakon. Kada ste se ipak već opredelili da donesete jedan ovakav zakon, onda ste morali da mu date smisao, a ne da ga donesete tek radi reda. Ovo je ozbiljna stvar. Ne možete govoriti da se zalažete za statističku regionalizaciju pre devet meseci, a onda politički problemi uruše tu statističku regionalizaciju. Niko nije protiv toga da se stvore preduslovi da Srbija bude prihvatljiva za svakoga ko želi u njoj da troši i ulaže svoj novac, ali ovo nije put i vaš odnos prema ovakvim amandmanima, u stvari, govori koliko vi zaista prepoznajete šta je statistička regionalizacija i kako taj koncept treba uspostaviti u Srbiji. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Hvala gospodine Stevanoviću. Ovako, potrošili ste vreme ovlašćenog predstavnika i još jedan je minut od poslaničke grupe. Na član 11. amandman je podnela grupa od 21 narodnog poslanika Poslaničke grupe Napred Srbijo. Ko želi reč? Ima reč narodni poslanik Zoran Antić.
Član 11. se odnosi na registar mera i podsticaja regionalnog razvoja, koje vodi Agencija za privredne registre i intervencija SNS bila je usmerena u tom pravcu da Narodna skupština ima mnogo bolji uvid u mere koje su preduzete, naravno, i u efekte tih mera, jer smatram da je to obaveza svih nas narodnih poslanika, bez obzira da li smo iz vlasti ili opozicije. Verovatno 80% nas dolazi iz unutrašnjosti i ovaj zakon se pre svega odnosi na delove naše države, na unutrašnjost naše države, jer je tu veliki zaostatak u razvoju, pa sam smatrao da je interes svih nas da imamo češće, potpunije informacije, kao i da je to zadatak nas narodnih poslanika. Zbog toga je i predloženo, i te kako je važno da imamo uvid u to kako se raspodeljuju sredstva, kako se raspodeljuju sredstva i kada su u pitanju nacionalni fondovi, kako će se ubuduće raspodeljivati sredstva iz fondova EU, kako napreduju projektni predlozi, ima tu dosta pitanja za koja smo svi mi narodni poslanici zainteresovani. Verujem, da bi usvajanjem ovog amandmana svi dobili na kvalitetu rada i mnogo bolje i mnogo potpunije bi odgovorili obavezama koje pred nas stavljaju sredine koje su nas i birale za narodne poslanike. To je suština ovog amandmana. Žao mi je što nije bilo razumevanja u Vladi. Nadam se da će moje kolege, bez obzira da li su u vlasti ili opoziciji, prepoznati potrebnu i usvojiti ovaj amandman. Hvala vam. [[Aplauz]]
Hvala vama. Ima reč gospodin Markićević. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsedniče, poštovana gospođo ministarko, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj prenos, moja je namera i želja da u ovu, mislim, konkretnu raspravu uključimo i ministarku. Jeste da ona nema mnogo, po resoru, veze sa ovim predlogom zakona, odnosno sa izmenama i dopunama Zakona o regionima, o regionalnom razvoju, odnosno Zakonu o regionima, kako bih ja rekao, ali možda ona ima nameru u 18.00 časova, kada se završi današnja rasprava, da nam odgovori na neka pitanja. S obzirom na to da je pristala da dođe ovde, ja je tretiram kao kvalifikovanog stručnjaka. Da bih joj na neki način pomogao ja ću pitati gospođu ministarku – kako će se ovaj zakon odraziti, s obzirom na to da vi imate čvrstu nameru da prodate ''Telekom'', u razvijanju fiksne i mobilne mreže, telefonske i uopšte sistema telekomunikacija u regionima? Da li to podrazumeva novu…? Jeste li ste nešto hteli gospodine Novakoviću.
Slušam vas pažljivo, ali očekujem da povežete sa amandmanom na koji ste se javili, a koji glasi: "O preuzetim merama Agencija za privredne registre obaveštava Narodnu Skupštinu jedanput godišnje". Izvolite, nastavite.
Gospodine Novakoviću, ja o tome i pričam. Inače govorim kao zamenik šefa poslaničke grupe u okviru onih 15 minuta. U svakom slučaju, hvala vam na primedbi. Te tako, gospođo ministarko, očekujem vaš odgovor, pogotovo što su građani, recimo, Zlatiborskog okruga i kraja dodatno uznemireni, ljudi koji tamo žive. Ja nisam iz Zlatiborskog okruga, jesam iz Čačka ali dosta putujem tamo i znam kako ljudi razmišljaju. Zaista je ovaj zakon izazvao mnoge kontraverze i zaista se ljudi opredeljuju i razmišljaju nezavisno od svoje političke pripadnosti ili za onoga za koga glasaju. Danas ste čuli mnoge argumente ljudi iz raznih stranaka. Nismo dobili suvisle odgovore, te tako nam ostaje da razmišljamo. Ja ću ponoviti deo svoje diskusije iz rasprave u načelu. Poštovani građani Srbije, pre svega Raške oblasti ili, kako neki drugi naši sugrađani kažu – Sandžaka, a meni ne smeta ni jedan ni drugi naziv, ovde se vrši eksperiment sa ovim zakonom, in vivo, na ljudima, na građanima, bez obzira da li su oni Bošnjaci ili Srbi, i bez potrebe se ljudi zavađaju. To je zato što je ovaj zakon najobičnija politička trgovina. Neko je pristao da u Deklaraciji o Srebrenici ne piše reč "genocid", a neko je morao da pristane da Vlada ne padne – na ovakav zakon o regionima, a to već znaju ptice na grani. To je možda i zbog toga što sada imamo nekoliko predstavnika bošnjačkog naroda. Čini mi se da u ovom trenutku, ma kako se to nekima ne sviđalo, jedini iskreni predstavnik bošnjačkog naroda je efendija Muamer Zukorlić, bez obzira što se ja sa mnogim njegovim stavovima ne slažem. Tvrdim, to može analizom da se utvrdi, tekom događaja, tokom događaja koji su se dešavali, dakle, ponavljam – prvo je usvojen Zakon sa sedam regiona i glasala su dva ministra iz reda bošnjačkog naroda, i to jednoglasno, pa ih je neko podsetio da otprilike ne znaju šta su glasali. Onda su oni rekli – da nisu to tako razmišljali. Dalje je bilo pismo bošnjačkih stranaka upućeno Vladi, odnosno predsedniku Vlade Mirku Cvetkoviću i jasno je o čemu se radi. O tome ne treba meni niko da priča, jer sam bio, nažalost, pripadnik koalicije koja je imala 126 poslanika. Gospodine Novakoviću, znam šta to znači, sve male stranke, sateliti, jedan poslanik od 125, isto. Ako nema jednog, nema 126 i onda sad dolazi ovaj predlog zakona, ovakav kakav dolazi. Šta će biti tamo sa narodom, bilo da su oni Srbi ili Bošnjaci, u Beogradu ljude koji su na vlasti ne interesuje. Zar je moguće da oni bolje znaju u Beogradu šta je bolje za ljude u Zlatiborskom okrugu, u Raškoj oblasti, u Sandžaku? Ni jednoglasne odluke SO Nova Varoš gde su i neki Bošnjaci glasali protiv, radi istine, neke kolege nisu ovde prisutne, da im kažem. Zar je dogorelo do nokata, zar devet meseci nije bilo dovoljno da se vidi da ovakav zakon, koji u suštini ima samo prepravke u ovom delu gde se vrši politička trgovina, nije doneo nikakve koristi? Da odemo i da pitamo tamo ljude svi zajedno, da napravimo ovde međustranačku multietničku delegaciju poslanika i da ih pitamo kakve su imali koristi devet meseci od prethodnog zakona? Nikakve koristi nisu imali, a od ovih izmena i dopuna imaće još više štete, jer se unosi razdor među građane bošnjačke i srpske nacionalnosti, a nema nikakvog razloga. Oni su ujedinjeni makar u jednoj stvari, a to je da zajedno loše žive. Prema tome, neće njima sreću doneti niko iz Beograda. Oni moraju, po mom skromnom mišljenju, da se ujedine, i Bošnjaci i Srbi, protiv ovakve beogradske vlasti, rekao bih beogradskih dahija. To otvoreno kažem kao pripadnik srpske nacije. Ako je neko hteo da vrši iskreno decentralizaciju, trebalo je da krene odozdo, da to bude prvi korak, da se imovina vrati opštinama, i Novoj Varoši, i Priboju, i Užicu i Prijepolju. Onda bi ljudi glasali jednoglasno, ne bi se događalo da budu podeljeni po nacionalnim šavovima i to je za svakog dobronamernog čoveka da dobro stavi prst na čelo i da razmisli – kakva je to vlast koja je izazvala da se tako ljudi opredeljuju posle deset godina? Mislili smo da je 5. oktobra makar sa tim završeno. Svedok sam, i moram da kažem da je to bilo vezano pre svega za Vladu Vojislava Koštunice 2004. i 2007. godine, da je napravljen jedan, da tako kažem, teren, neću da kažem za nacionalno pomirenje, tamo se ljudi nisu ni svađali, nego da se napravi jedan dobar prostor za dobre razgovore, da se priča pre svega o ekonomiji, da se vidi kako ljudi žive, bili oni Bošnjaci ili bili Srbi. Moram da podsetim i naše sugrađane prijatelje Bošnjake da je ta Vlada donela zakon i o bosanskom jeziku, o bosanskoj zastavi i nikome to nije smetalo, niti sada smeta. Sad imamo Vladu koja u ime evropskog puta, u ime evropskih integracija, zakona koje mi moramo da donesemo na svom evropskom putu, u stvari, pravi razdor i svađu među građanima Raške oblasti. Nažalost, kako vidimo, to ide i po nacionalnim šavovima. Ko je za to odgovoran? Ko je najodgovorniji? Da li opozicija koja ukazuje na to ili vlast koja ovakve zakone donosi? Ostavka načelnika Zlatiborskog okruga, koji je do skora bio u vladajućoj stranci G17, i ono što je on rekao najbolje o tome govori. Ovde zamena teza neće uspeti. Mislim da je tamo sav narod, celokupan, bili oni Bošnjaci ili Srbi, vrlo pametan i inteligentan, jer sam tamo upoznao mnoge ljude, shvatiće da ih beogradska vlast, ono što sad predstavlja beogradsku vlast, a to je Vlada Republike Srbije, zavađa i tako sakriva činjenicu da ne može ni na jednom segmentu, nijednim procentom da im poboljša kvalitet života, a to je najvažnije – kako ljudi tamo žive. Zato se i mnoge afere prave, ovih dana u Srbiji, da se sakrije od naroda kako narod živi. Zato mi imamo i prvog srpskog turistu u Hrvatskoj, nama susednoj državi, koji ne pita za 50 hiljada stanova bez kojih su ostali Srbi, nego imamo samo lepe priče, marketing, ali od marketinga žive samo pojedinci, a stotine hiljade građana gladuje. ''Vita jela, zelen bor'', gospođo ministarka, nadam se da ćete se vi probuditi i malo razgovarati sa poslanicima. Hvala lepo.
Iskorišćeno je osam minuta i 20 sekundi od vremena zamenika predsednika poslaničke grupe. Reč ima gospodin Srđan Milivojević, pa gospodin Jovan Nešović.
Poštovani gospodine predsedavajući, uvažena gospođo ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije vama se obraćam. Ovde se non-stop razne insinuacije iznose, u ovoj sali u ovom visokom domu, o tome da neko u Srbiji trguje donošenjem zakona, a pogotovo trguje donošenjem jedne veličanstvene rezolucije kojom se osuđuju ratni zločini. Neko u ovoj sali uporno upire prstom u narodne poslanike, pokušavajući da se pozove, i to s ponosom ističe, da je bio u Vladi kada je znao kako su se zakoni donosili trgujući. Nema više trgovine zakonima, jer građani Srbije jako dobro znaju, kao što neko kaže da znaju razloge ostavke nekog načelnika okruga, tako građani Srbije znaju i zbog čega za neku politiku nisu hteli da glasaju i zbog čega su nekoj politici dali većinu na izborima, jer svako je imao prilike da svoj koncept regionalizacije i decentralizacije sprovodi u onom periodu kada je obavljao vlast. U ovoj sali nema nijedne političke stranke koja u određenom periodu svoga delovanja nije učestvovala na ovaj ili onaj način u vlasti. Molim ljude koji sada uporno iznose razne insinuacije da pokažu rukom ko je taj koji ih je držao, ko je taj koji je držao njihovu desnu ruku da potpišu neki zakon, ko je taj ko ih je sprečavao da sav svoj intelektualni potencijal, da svoje kreativne političke ideje kojima imaju rešenje za sve probleme, ko je ih je tada sprečavao kada su bili na vlasti da to urade? Neka kažu ime tog besramnika koji nije dozvolio da se određeni zakoni donesu, neka kažu ko im je stavljao tegove oku nogu da nisu mogli da skoče onoliko koliki im je bio potencijal. Mislim da ovde imamo samo žal i žudnju za vlašću i foteljom. Ne zato što se vlast doživljava kao odgovornost već kao skup privilegija. Vršenje odgovorne vlasti znači da se građani ne prebrojavaju na ove ili one, da se ne zatvaraju u nikakve torove, da se ne zatvaraju u nikakve zabrane, već, jednostavno, da se ima vizija kako ti ljudi na lokalu žive. Ne donose zakone u ovoj zemlji ljudi koji sede u Beogradu, a još manje ljudi koji sede u Briselu. Ja sam iz Kruševca. Aktivno sam učestvovao u donošenju ovog zakona. Gospođa Verica Kalanović je iz Trstenika. Jako dobro znam šta treba građanima Kruševca, kao što ona zna šta treba građanima Trstenika. Ne živimo mi kada izađemo iz ove sale na nekom satelitu ili svemirskom brodu, pa da nas ovde spuštaju u ovu salu. Mi živimo u svojim gradovima i opštinama i trudimo se da uradimo najbolje što možemo za razvoj tih lokalnih zajednica. Ako neko ima drugačiji koncept, pa, ništa lakše da ga sprovede, treba samo da izađe na izbore i da dobije potreban mandat od građana Srbije za taj koncept koji nudi. I treba samo da kaže građanima – ovo ćemo mi sprovesti i ovo ćemo mi uraditi. Ali, sada, kada nije u poziciji da svoje političke ideje sprovodi vršeći vlast, već u opoziciji, pokazuje se da za neke nije loše da budu u opoziciji. Moram da ih pitam, gde im je bila ova pamet koju sada ovde predstavljaju građanima Srbije, kada su bili na vlasti? Dokaz je, da se opoziciona pamet javlja tek onog trenutka kada se izgubi vlast. Zato je za neke dobro da što duže budu u opoziciji, da te kreativne ideje što više nameću nama koji vršimo vlast, da nas kritikuju i koriguju, da i mi što bolje vršimo vlast. Ali, nije dobro da kada dođu na vlast, onda rade isto ovo što i mi radimo, jer se suočavaju sa političkom nužnošću. Za kraj, zakoni se u ovoj vladi i u ovoj vladajućoj većini ne donose kao rezultat kompromisa, kao rezultat političke trgovine, kao rezultat ucena, već isključivo kao rezultat nužnosti na terenu, u lokalnim zajednicama, kao rezultat želje da se unapredi kvalitet života u svim delovima Srbije ravnopravno. Svesni smo mi činjenice da nema autonomije lokalnih samouprava bez imovine. Naravno da ćemo pripremiti zakone koji vraćaju imovinu lokalnim zajednicama. Nikada nećemo kazati – znate i mi smo to hteli da uradimo, jer sam se borio da i vlast bude promenljiva kategorija, ali da bude promenljiva kategorija na izborima koje dobijaju birači, a ne brojači glasova. Izvolite, kandidujte svoju politiku, biće izbora 2012. godine, probajte tada da kandidujete svoju izmenu nekog drugog regionalnog razvoja, probajte da poništite ove zakone i da neke druge donesete, ali mislim da su ovo dobri zakoni, da je ovaj koncept regionalizacije i decentralizacije dobar za Srbiju i, još jedanput podvlačim, nije rezultat bilo kakve političke trgovine, isključivo je rezultat političke nužnosti. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je pet minuta i 10 sekundi. Gospodine Nešoviću, izvolite.
Gospodine predsedavajući, ovde se pominje mnogo puta do sada seme razdora u Zlatiborskom okrugu i 'ajde da razgovaramo o tome ko čini seme razdora u Zlatiborskom okrugu. Seme razdora čine oni koji organizuju proteste protiv ovog zakona, pa ispred Skupštine grada Užica okupe 30 svojih aktivista, imaju 25 parola. Seme razdora, takođe, čine oni koji odu u Užice, Čajetinu, neki drugi grad i kažu – vi ćete ići po projekte u Novi Pazar, a ne kažu da će biti razvojne regionalne agencije, koje mogu biti u Užicu, može biti u Novom Pazaru, može biti u Kraljevu, Šapcu ili nekom drugom gradu i da će te razvojne agencije koje budu kvalitetne opstati. Prema tome, važno jeste za Užice da ima dobru regionalnu razvojnu agenciju, a nije važno prosipati demagogiju da će neko ići u Novi Pazar po projekte. Takođe, kad govorimo o ovome, jako je dobro reći koliko je ova vlada Republike Srbije uložila u razvoj Zlatiborskog okruga? Uložila je mnogo. 'Ajde da budemo iskreni, samo u skijalište na Zlatiboru koliko je uloženo, pa 'ajde da razgovaramo koliko je uloženo u infrastrukturu i u Prijepolju i u Novoj Varoši i u Proboju. 'Ajde da razgovaramo, takođe, o jednoj stvari – kada će ljudi prestati da budu nezadovoljni u Zlatiborskom okrugu i kada će mladi ljudi želeti da se vrate tamo gde žive, a to je, Priboju, Prijepolju, Novoj Varoši ili bilo kom gradu. Kada budu imali posao. Kako ćemo to rešiti? Rešićemo tako što ćemo rešiti pitanje FAP u Priboju. I nijedna druga vlada, osim ove vlade, nije se uhvatila u koštac da rešava pitanje FAPu Priboju. Kada FAP bude približno jak onoliko koliko je bio jak 1980. i neke godine, onda će Zakon o regionalnom razvoju dati svoj puni smisao, a oni koji se bore protiv ovog zakona, pretpostavljam da će tada shvatiti dobre strane ovog zakona, valjda tada. Hvala. [[Aplauz]]
Hvala, gospodine. Današnji radni dan je završen. Nastavljamo u utorak, 20. aprila 2010. godine, u 10.00 časova, primenom odredbe člana 235. Poslovnika i u nastavku debatom o amandmanu na član 12, koji su podnele narodne poslanice Aleksandra Ilić i Zlata Đerić. Zahvaljujem na saradnji.