Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine u 2012. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 85 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 92 narodna poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Mladen Grujić, Suzana Spasojević, Vesna Stepić i Katarina Rakić. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da sam, pored predstavnika predlagača dr Jovana Krkobabića, potpredsednika Vlade i ministra rada, zapošljavanja i socijalne politike i prof. dr Žarka Obradovića, ministra prosvete za nauke tehnološkog razvoja, pozvao da sednici prisustvuju i Radina Todović, državni sekretar Ministarstvu rada, zapošljavanja i socijalne politike, Vera Mavrić, državni sekretar u Ministarstvu spoljnih poslova, Zoran Milošević, pomoćnik ministra rada, zapošljavanja i socijalne politike, Šani Dermaku, pomoćnik ministra spoljnih poslova, Milorad Todorović, sekretar Ministarstva unutrašnjih poslova i Radoje Savićević, rukovodilac grupe za međunarodne sporazume o socijalnom osiguranju u Ministarstvu rada, zapošljavanja i socijalne politike. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka od 2. do 5. dnevnog reda. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički i jedinstveni pretres o predlozima zakona po tačkama 2, 3, 4. i 5. dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa podsećam vas da prema članu 170. shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničkih grupa. Da li neko predlaže da se vreme rasprave produži? (Hvala.) Pošto je ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: SNS - jedan sat, šesnaestminuta i 48 sekunde; DS pripada jedan sat, jedan minut i 12 sekundi; SPS -30 minuta; DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta i 12 sekundi; Ujedinjeni regioni Srbije - 18 minuta; LDP - 16 minuta i 48 sekunde; PUPS - 14 minuta i 24 sekunde; Socijaldemokratska partija Srbije – 10 minuta i 48 sekundi; Nova Srbija – devet minuta i 36 sekundi; Jedinstvena Srbija – osam minuta i 24 sekunde; Savez vojvođanskih Mađara – šest minuta; SPO – Demohrišćanska stranka Srbije – šest minuta; Liga socijaldemokrata Vojvodine – šest minuta i Nacionalne manjine, Narodna partija i Bogata Srbija- šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa međusobnim dogovorom određuju najviše tri učesnika u raspravi, koji imaju pravo da govore svaki po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupapo ovoj tački dnevnog reda sledeći: narodni poslanik Predrag Marković, poslanička grupa URS, narodni poslanik Dušica Morčev, poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica i Mira Petrović iz partije Ujedinjenih penzionera Srbije. Otvaram zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma o međusobnom priznavanju zamene vozačkih dozvola između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Italije; Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma između Republike Srbije i Slovačke Republike o socijalnoj sigurnosti; Potvrđivanju sporazuma između Republike Srbije i Republike Austrije o socijalnoj sigurnosti i Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma između Republike Srbije i Bosne i Hercegovine o uzajamnom zastupanju u pružanju konzularne zaštite i usluge u trećim zemljama. Da li predstavnici predlagača žele reč? (Hvala.) Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Gospodin Predrag Marković ima reč. Izvolite.
Hvala vam gospodine predsedniče. Gospodine potpredsedniče Vlade, poštovani potpredsednici Narodne skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, u kontinuitetu ova dva dana, i juče i danas, imamo pred sobom istu materiju. Malo u šali. Sinoć sam ministru prosvete rekao da budući da su izmene i dopune Zakona o obrazovanju rezultat dogovora sa svim zainteresovanim i postignutim sporazumima u prethodnom periodu, a to znači sa studentima, predstavnicima akademske zajednice, fakultetima oko iznalaženja mogućnosti i za fakultete, i za studente da mogu da upišu godinu po pojednostavljenim uslovima i da se finansiraju iz budžeta. Isto tako i ovi sporazumi, koji su međudržavni sporazumi, mogu svi zajedno da se podvedu pod jednu tačku. Naravno, jedno je jedna vrsta zakona, a ovo su ratifikacije. Oni su prirodno razdvojeni, ali cilj sa kojim je Vlada ili predložila u ovom sazivu izmene i dopune Zakona juče, koje se tiču regulisanja već postignutih dogovora i sporazuma, ili ratifikacije višegodišnjih pregovora, kao što su ratifikacije o kojima danas treba da raspravljamo, u funkciji su da otklone one nedostatke koji su uočeni prethodnih godina, a koji se u krajnjoj liniji tiču konkretnih problema građana. Zbog toga i juče u diskusijama poslanika različitih poslaničkih grupa, a siguran sam i danas izostaće onaj politički folklor, koji podrazumeva, i on je legitiman, da prvo govorimo šta je neko uradio dobro ili loše, umesto da govorimo samo o onome šta ćemo sa onim što izglasamo u Skupštini obezbediti za naše građane. Tipičan primer sporazuma o socijalnoj sigurnosti koji se tiču odnosa države Srbije sa državama Austrijom i Slovačkom, jer ovi sporazumi jednim delom reflektuju probleme koji su nastajali ili zbog neadekvatnog regulisanja između država, a te države su se menjale. Slovačka je današnja sledbenica u jednom delu obaveza koje je imala Republika Čehoslovačka. Srbija je sledbenica čitavog niza prava i obaveza koje proističu iz Jugoslavije, dakle SFRJ, SRJ, SCG. Dakle, čitav niz pitanja i problema od kojih neki nisu bili rešavani godinama. Želeo bih na početku prvo da kažem da su ovi sporazumi rezultat dobre volje velikog rada stručnih timova različitih vlada u prethodnim periodima i, konačno, činjenice da su se upravo procesima pristupanja EU, kojima je Srbija krenula odlukom ove Narodne skupštine oktobra 2004. godine, stekli i uslovi da se sa stanovišta zakonodavstva nekih od tih zemalja, pre svega tu mislim na Slovačku, lako i jednostavno završe oni dogovori koji su prethodnih godina bili sporni. Ako nekome ovo deluje suviše suvoparno teorijski, podsetiću vas na podatak, čini mi se da ga je izneo premijer Dačić na Odboru, koji se tiče socijalne sigurnosti iz Sporazuma sa Republikom Austrijom, u stvari reguliše pitanja koja nisu regulisana od 1957. godine. To su pitanja koja se tiču prava proisteklih iz rada, to znači penziono, socijalno i zdravstveno osiguranje. Da li znate o kolikim hiljadama ljudi se radi, naših građana, koji su bili ili jesu zaposleni na teritoriji države austrije, odnosno onih građana Austrije koji su zaposleni na teritoriji države Srbije? U pitanju su brojni praktični problemi koje često nemamo u vidu. Kada govorimo o ovim ljudima, o njima lako govorimo kada se ponosimo onim ciframa koje stignu u budžet od njihovih prihoda, jer ih šalju rođacima, kada s ponosom govorimo kako oni čuvaju tradiciju naše zemlje, kada se olako zaklinjemo da će pomoći dijaspora u nečemu što mi u matičnoj državi nismo dogovorili, a nepostojanje ovakvih sporazuma direktno utiče na dnevne probleme ostvarivanja njihovih prava, i to ne u periodu kada su oni u punoj radnoj moći, nego mnogo više i teže u periodu kada oni to više nisu i kada treba da ostvare svoja prava upravo na osnovu rada koji su uložili prethodnih godina. Možda još jasniji primer, jer se navode tačni datumi razgovora postizanja sporazuma, faza tog sporazuma, jeste pitanje zamene vozačkih dozvola, odnosno sporazuma između vlada Republike Italije i Republike Srbije. U obrazloženju koje smo dobili vidimo da je osnova dogovora postignuta, ako ne grešim, ispraviće me predlagač, u susretima predstavnika vlada 12. i 13. jula, ili 13. i14. jula 2011. godine, ali ovde mogu da posvedočim da je proces mnogo duži. U oktobru 2006. godine sam saznao za ovaj problem od strane tadašnjeg prethodnog ambasadora Republike Italije, gospodina Zandija. O tome sam razgovarao sa predsednikom italijanskog parlamenta u Budimpešti, potom ovde u Domu Narodne skupštine sa predsednikom spoljnopolitičkog odbora italijanskog parlamenta, uključio se tadašnji ambasador Italije i počeli su dogovori oko rešavanja ovih problema, a nastavljeni su i u mandatu sadašnjeg već odlazećeg ambasadora, gospodina Varikija. Predstavnici tri vlade su u međuvremenu o tome dogovarali, da bi se stiglo do ovog sporazuma. Zašto sve ovo govorima? Od trenutka kada je sa najvišeg mesta i jedne i druge države konstatovana volja da se jedan problem reši, neophodno je bilo da prođe pet godina da bismo se mi sada našli u situaciji da možemo da diskutujemo i da na kraju izglasamo ovaj sporazum, da time stvorimo preduslov, a rok je dva meseca da se radnje u međuvremenu obave, tako piše u članu ovog sporazuma, odnosno predloga zakona, da bi građani kojih se to tiče ostvarili korist. Često zbog svojih međusobnih političkih razmirica ne preduzimamo mi kao Skupština, odnosi se na sve poslanike, tehničke korake da makar Skupština ne usporava konačan rezultat ovakvih višegodišnjih napora. Problemi zamene vozačkih dozvola nisu saobraćajni problem, oni se tiču takođe radnih problema naših građana, koji rade za naše firme prevozničke, za prevozničke firme trećih zemalja i za prevoznike u Republici Italiji. Oni često gube posao i dozvole. To utiče na razmenu dobara, jer je postojao čitav niz problema, što možete videti iz predloga sporazuma. Detaljno se potrudio predlagač da nam da sve primere i sve primerke i dozvola i neophodnih birokratskih procedura koje treba usaglasiti, da bismo videli koja je to šuma propisa koja je stajala na putu ljudima da stvaraju dohodak i da konačno, naravno, deo tog dohotka koriste, ne samo za svoje egzistencijalne probleme, ostvarivanja svojih radnih prava, već naravno i za prihod budžeta Srbije. Pošto iz ovog primera vidimo da je bilo neophodno pet godina da nešto, što više niko ne spori, samo dođe na dnevni red, hoću da iskoristim ovu priliku, dok je predsednik Narodne skupštine ovde i dok su poslanici pozicije i opozicije ovde, kako god da se neko trenutno izjašnjava, kao što znamo to se menja, da kažem da prilikom promene Poslovnika, onih delova za koje se u međuvremenu uočilo da ili nisu napisani pravničkim jezikom ili su se promenile okolnosti pa je moguće pojednostaviti, jedna od mogućnosti pojednostavljenja, a to nije mali posao, jer pogledajte spisak zakona koji je ova Skupština u prethodnom sazivu usvojila i videćete da je ogroman broj zakona koji se tiču ratifikacija i oko njih se otvaraju plenarna zasedanja, moguće je u duhu prethodnih stavki Poslovnika da se ili na posebnim sednicama obezbedi glasanje o ovim tačkama, da ne bi Skupština bila ona koja koči, kao što je, recimo, za ovakav sporazum neophodno bilo sačekati da se završe izbori i da se eliminiše mogućnost političkih raspravi tokom redovnih zasedanja uoči izbora itd, da se na posebnim sednicama glasa o ratifikacijama, kao i o poslovničkoj mogućnosti da se rasprava o ratifikacijama i o ovakvim vrstama sporazuma vrši u odboru, a da se na plenarnom zasedanju vrši samo ako to zatraži 50 poslanika, jer to onda jeste i neka politička tema ili eventualno neki spor. Na taj način bismo, ono što ne može da stupi na snagu bez glasanja u Narodnoj skupštini, omogućili da lakše i brže stigne do glasanja, a da se pri tome nezavisno od rada plenarnog zasedanja na odborima vrši dodatna rasprava i upoznavanje upravo onih predstavnika poslaničkih grupa koji se u specifičnu materiju razumeju, odnosno imaju interes, bilo svoje poslaničke grupe, bilo dela građana koje predstavljaju. Pošto sam već rekao da sam svakako spreman i nezavisno od toga šta preduzme rukovodstvo Narodne skupštine, da ću svakako predložiti neke izmene, molim sve narodne poslanike, ukoliko imaju ovakvu vrstu ili ukoliko su uočili neke tehničke ili ma koje druge vrste nedostataka, dakle tu vrstu primedbi dostave da bismo svi zajedno probali da stignemo i da nakon teksta koji će ne samo omogućiti stvarno efikasniji rad Skupštine, već će omogućiti da rezultati tog rada vrlo brzo daju efekte ili barem ne usporavaju ono što su često generacije stručnjaka ugovarale, a onda se stvorila mogućnost u međudržavnim odnosima da i građani, i jedne, i druge države od toga vide korist. Da ne bi bilo zabune, naravno, mi ovde govorimo o našim građanima, ali ovi sporazumi se odnose i na jedne i na druge. Svakako da će i ovo biti dobar signal, da ne bude zabune, kada su u pitanju zamene vozačkih dozvola, jasne kategorije po kojima će se, to nije pitanje putničkih vozila, odmah da se razumemo, to je najmanji problem, to nema nikakve veze sa "Fijatom" u trenutku kada se ušlo u ovaj proces, ali sada svakako ima, jer i veliki broj profesionalaca sa vozačkim dozvolama izdatim u Italiji, će takođe imati problem, a važno je da oni budu lako i brzo angažovani u okviru poslova firme, koja je kao što znate zajedničko vlasništvo države Srbije i "Fijata". U odnosu na sve što sam rekao, poslanici poslaničke grupe URS će naravno glasati za ove sporazume. Konačno neki su i u Vladi glasali da oni dođu na dnevni red ove Skupštine, govorim o prethodnom sazivu, a svakako se neće javljati u daljoj raspravi, sem ako bude povoda koji su poslaničke, odnosno poslovničke prirode, ali o samoj temi nema razloga, jer nam je cilj da što pre omogućimo da ovi sporazumi stupe u dejstvo, jer od toga imaju korist svi građani kojih se to tiče. To je ono što sam želeo danas da vam kažem. Hvala vam.
Hvala. Reč ima ovlašćeni predstavnik DSS, gospođa Morčev. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedniče, gospodine ministre, sporazumi koji su danas na dnevnom redu su veoma važni jer regulišu jednu oblast koja se tiče naših građana koji žive na teritoriji drugih država, a njima su životno važni. Znači, regulišemo oblast iz penzijsko invalidskog osiguranja, zdravstvenog osiguranja, slučaj nezaposlenosti, povrede na radu. Ovi socijalni sporazumi su potrebni jer mnogo ljudi živi u inostranstvu i u svom radnom veku ostvaruju svoje pravo u više zemalja, tako da im ovo olakšava da svoj radni staž lako povežu i ovi sporazumi nam omogućavaju da nemamo duplirana osiguranja. Ono što je još važno, što se tiče ovih sporazuma o socijalnoj sigurnosti su i regulisanja prava naših diplomata u inostranstvu iz oblasti socijalnog i zdravstvenog osiguranja. Naše diplomate nemaju regulisano to u svim zemljama, recimo u SAD nemaju to regulisano. Trebalo bi to pitanje da rešimo tako da u svim državama, gde Srbija upućuje svoje diplomate, imaju regulisano zdravstveno i socijalno osiguranje. Kao što sam rekla, veoma je važno da ova oblast koja se tiče socijalne sigurnosti građana bude pokrivena ne samo za naše građane u inostranstvu, nego i za naše građane u Srbiji. Nama trebaju svi građani da budu podjednako važni, bez obzira gde oni žive. U Srbiji imamo 6,9 miliona zdravstvenih osiguranika. Da li svi naši osiguranici mogu da koriste prava koja im proističu iz zdravstvene zaštite? Svi mi ovde dobro znamo da je odgovor negativan. Kao što znate, u poslednjih par meseci susreli smo se sa velikim problemom u Srbiji a to je da veliki broj naših građana ne može da ostvari pravo iz zdravstvene zaštite iz razloga što ne može da overi svoju zdravstvenu knjižicu, zato što jednostavno poslodavci nisu uplatili doprinose, država nije sprovela dovoljno dobru kontrolu da iskontroliše poslodavce da izmire svoje obaveze i omoguće svojim zaposlenima da mogu da overe svoju zdravstvenu knjižicu i da koriste svoja prava – pravo na zdravstvenu zaštitu kao i izbor lekara. Ta procedura ako ne prođe proceduru da izabere svog lekara, nažalost ne može da overi zdravstvenu knjižicu i može samo da koristi onu hitnu medicinsku zaštitu. Zdravstvena zaštita, između ostalog podrazumeva i blagovremeno i efikasno lečenje. Koliko građana Srbije danas čeka na zakazane dijagnostičke preglede po više meseci? Još jednom bih rekla – dobro je što ovim sporazumima regulišemo tu oblast socijalne sigurnosti i zdravstvene zaštite naših građana u inostranstvu, ali ne želeći da širim temu danas, treba da ozbiljno pozabavimo i građanima koji žive na teritoriji Srbije i o njihovim pravima koja mogu da koriste ili ne mogu da koriste, da većinom nisu oni krivi zbog toga. Hvala.
Hvala. Reč ima gospođa Petrović. Izvolite.
Poštovani predsedniče, poštovani ministre, drage kolege, poslanička grupa PUPS-a će naravno podržati predloge zakona o potvrđivanju sporazuma između Republike Srbije i Republike Austrije i Republike Srbije – Republike Slovačke. Naravno, da nam je svima jasno da je ovde uložen veliki trud svih stručnjaka a i svih stručnih službi i ljudi koji su vodili ministarstvo u prethodnom periodu, ali moram da izrazim i veliko zadovoljstvo što se trenutno na čelu tog ministarstva nalazi gospodin Krkobabić, jer je naša partija, u stvari partija, koja je utemeljena upravo na brizi o socijalnoj sigurnosti građana. Tako da je veliko zadovoljstvo što ćemo uspeti da sada ove sporazume konačno ratifikujemo, sa druge strane, moram da priznam da se i naša odgovornost, vezana za preuzimanje jednog ovakvog ministarstva upravo baziran na toj brizi o socijalno ugroženom stanovništvu. Tu smo odgovornost i zaista ozbiljnost u rešavanju socijalne sigurnosti prošle nedelje, vrlo jasno predočili svim našim sugrađanima i morate priznati da pola miliona ljudi koje je dobilo novčanu pomoć u vidu te tzv. trinaeste penzije je samo jedna od potvrda onoga zašta se mi zalažemo. Mislimo da je neophodno da, i nadamo se, da ćemo u sledećem periodu zbog situacije koju imamo, da nam se na čelu ministarstva nalazi gospodin Krkobabić, uspeti da napravio sporazume i sa nekim drugim zemljama iz EU u kojoj se nalazi mnogo naših sugrađana na radu. Da ćemo im na taj način obezbediti sigurnost što se tiče i penzijsko-invalidskogobezbeđenja do zdravstvenog, povreda na radu itd. Moji prethodnici su prilično govorili o tome šta podrazumevaju ti sporazumi. Na nama je da ih podržimo, a nadam se da ćemo uraditi to svi zajedno zato što je to u interesu građana Srbije i utemeljenje naše partije, jedan od principa je i saradnja sa međunarodnom zajednicom, ali naravno u meri u kojoj možemo da zaštitimo i naše nacionalne, ali i naše socijalne interese naših sugrađana. Hvala vam.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa? (Da.) Narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, svi ovi predlozi zakona uglavnom regulišu prava naših građana koji su na privremenom radu u inostranstvu i onom manjem delu da neko tako pravo ostvaruje kod nas. Pošto dolazim iz Braničevskog okruga koji verovatno po broju stanovnika procentualno ima najveći broj zaposlenih lica koja su na prinudnom radu u inostranstvu, zbog toga su mi i poznate sve one poteškoće koje oni imaju da bi ostvarili neko pravo koje bukvalno treba da pripadne bilo kom građaninu, na bilo kojoj teritoriji. Kada je u pitanju Sporazum sa Austrijom, to samo mogu da pozdravim, zato što veliki broj naših građana koji su ostvarili pravo na penziju imaju problem da ukoliko odjave prebivalište na teritoriji Austrije i dođu da žive na teritoriju Republike Srbije, imaju značajna umanjenja po pitanju penzija. Moraju da se dovijaju na razne načine – ili ostavljaju da ne odjavljuju mesto prebivališta, nego ostave broj banke u kojoj će da im se uplaćuje penzija, pa jednom u šest meseci odu, ili ovlaste nekog drugog da podiže taj novac umesto njih i donosi ga ovamo. To njima stvara određene teškoće i probleme. U krajnjem slučaju, jedan vid pritiska da moraju stalno da budu u strahu da im neko pravo koje su ostvarili iz radnog odnosa ne propadne, a svi znamo da se prava iz radnog odnosa smatraju ljudskim pravima koja su zaštićena i Poveljom UN. Ovaj sporazum sa Vladom Republike Austrije mogu samo da pozdravim. Što se tiče Sporazuma sa Italijom, tu takođe postoji jedan veliki broj problema. Voleo bih da je ovaj sporazum makar malo detaljniji. On samo jednu tehniku opisuje, ali imamo i neke životne probleme koje sama primena ovog sporazuma neće da reši. Takođe, mnogima je verovatno poznato da imamo veliki broj lica koji su na privremenom radu u Italiji i imaju problema sa vozačkim dozvolama, pogotovo kada su u pitanju profesionalne kategorije. Jednostavno, bili su ostavljeni pred izborom – ili da nemaju nikakvu dozvolu, ili da tamo polažu vozački ispit. Ranije je bilo moguće polaganje vozačkih ispita na maternjem jeziku. Međutim, unazad nekoliko godina, osim što to prilično i košta, čak i za njihove standarde, polaganje je bilo moguće samo na njihovom državnom jeziku, tj. na italijanskom, tako da zbog specifičnosti izraza koji se koriste u saobraćaju, veliki broj naših građana nije mogao to pravo da ostvari. Date su im određene mogućnosti, međutim, ima veliki broj ljudi koji to pravo ni iz jednog osnova nisu ostvarili – imaju vozačke dozvole koje nisu zamenili, polagali su za amaterske kategorije u Italiji, voze amaterska vozila, ali profesionalne kategorije čuvaju za neka druga vremena. Zato što ako tamo daju svoju vozačku dozvolu iz Srbije, izgubiće profesionalne kategorije i u Srbiji. Sam zakon tretira Sporazum da je ovo moguće samo u periodu od godinu dana od trenutka prijavljivanja lica na teritoriji Italije. A šta ćemo sa onim građanima koji su već duže vremena prijavljeni, ispunjavaju uslov da imaju vozačku dozvolu koja je starija od datuma prijave na teritoriji Italije i tu vozačku dozvolu nisu zamenili? Da li će na njih da se primenjuje ovih godinu dana, odnosno taj period, obzirom da oni to pravo do sada nisu mogli da ostvare? Nije postojao zakonski osnov, niti međudržavni ugovor. Ako ostavimo ovu formulaciju ovako kako je sada, da to važi, znam da se radi o međunarodnim ugovorima i teško je to regulisati naknadno, ali da pokušamo kroz pregovore sa italijanskom vladom da dopunimo ovaj sporazum i da se onim građanima koji ispunjavaju sve uslove i nisu menjali vozačke dozvole, omogući da zamene te vozačke dozvole u nekom narednom periodu, baš zbog činjenice da i ovo rešenje, ovakvo kakvo je, svakako daje određene mogućnosti, ali ne rešava kompletan problem. Mnogi građani su dolazili, žalili se i pitali se kada ćemo to pravo da im omogućimo. Pokušano je nešto, ali mislim da većinu ovaj benefit neće da obuhvati. Zato je možda potrebno u nekim naknadnim razgovorima pokušati da se nedostaci ovog sporazuma otklone. Zato što su ovi zakoni svakako, ne plod nečijeg političkog interesa, nego isključivo u interesu građana, potpisnica sporazuma, SNS će u Danu za glasanju podržati ove sporazume.
Hvala. Da li još neko želi reč? Ima reč gospodin Mićunović. Izvolite.
Poštovane kolege poslanici, imamo pred sobom zakone koji možda ne izgledaju tako atraktivni za publiku, a ni za same poslanike, ali mislim da su izuzetno važni. Ovde je reč o ljudskim pravima, pre svega, o tzv. drugoj korpi ljudskih prava – o socijalnim pravima. Pravo da se rad uvažava jeste jedno od univerzalnih prava kojima se i mi priklanjamo i nadam se da oko toga nema spora. Međutim, danas je ovo važno zbog još jednog pitanja. Veoma često se kod nas govori kako treba uštedeti, spasiti državu, ali uglavnom smanjivanjem troškova te tzv. opšte potrošnje, a kad vidimo o čemu se tu radi, onda vidimo da je reč o penzijama, o socijalnom davanju, o zdravstvu, o školama. Dakle, tu je nešto što se tiče građana mnogo direktnije nego profit pojedinih kompanija. Zato je veoma važno da ovom pitanju prilazimo na taj način. Istovremeno, u ovim sporazumima mi vidimo da države poštuju pravo koje su ljudi ostvarili na osnovu rada i da on bilo gde da je radio, u Austriji, Slovačkoj ili bilo gde, prenosi ta svoja prava ovde. To znači da penzija nije, kako se često ovde podrazumeva, nekakva humanitarna funkcija koja zavisi od dobre volje, nego se radi o jednoj kategoriji koja jeste socijalna u onom smislu u kome smo mi zajednica, i mladi i stari i svi zajedno, ali je istovremeno ekonomska kategorija jer je tu uložen novac ljudi iz vremena svoga rada. Dakle, jedan deo tih zarada se tu nalazi. To se poštuje. Ne postoje nikakvi zakoni koji to pravo koje ljudi ostvaruju penzijom mogu da osporavaju. Kad govorimo o humanosti, nemojmo da je svodimo na milosrđe. Humanost je mnogo šira stvar. To je briga o čoveku kao čoveku, o čovečanstvu, o vrsti, o njenom opstanku. Nažalost, ti su pojmovi pod uticajem liberalne ekonomije danas dosta devalvirani, pa se uglavnom smatraju trećerazrednim pojmovima u poređenju sa efikasnošću, sa društvenim rastom i mnogim drugim stvarima koje, naravno, jesu važne i na neki način su postale pretpostavka da se od nečega napreduje. Prema tome, ovde se nema mnogo šta govoriti o zakonima, osim da pozdravljamo i da uzimamo istovremeno kao primer da se poštuje rad i pravo koje su ljudi ostvarili, odvajajući deo svojih zarada kroz rad. Jedan od prethodnika je govorio o raznim temama, između ostalog i o Poslovniku i servirao je jedan predlog za koji mislim da nije dobar. Kad se radi o međudržavnim sporazumima, onda to ne treba da raspravlja Skupština, sem ako to radi 50 ljudi, nego da to treba da radi odbor. To je degradiranje uloge parlamenta kao nosioca suvereniteta. Mi smo ovde dužni da raspravimo najviše državne ugovore, jer predstavljamo državu i njen suverenitet i ne možemo to da delegiramo bilo kom odboru kao da nas se ne tiče. Nas se moraju ticati odnosi sa drugim državama i obaveze koje naša država preuzima međunarodnim ugovorim. Mislim da zbog toga ne bi bilo dobro da, jednostavno, ovu materiju degradiramo na taj način da je svedemo na nešto o čemu će malo raspravljati odbori, a mi samo ako hoćemo potvrditi ili ne.
Hvala. Pošto više nemamo prijavljenih kandidata, prelazimo na listu govornika utvrđenu u skladu sa Poslovnikom. Prvi za reč se prijavio narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, prijavio sam se iz prostog razloga što vidim da neko interesovanje posebno nije iskazano za ovu temu. S obzirom da naša dijaspora broji između tri i četiri miliona ljudi u svetu, a od toga u Nemačkoj živi 500.000, privremeno radi, boravi i živi, u Austriji 300.000 naših ljudi, to pokazuje značaj Sporazuma o penzijsko-invalidskom osiguranju i socijalnoj zaštiti koji je potpisan sa Austrijom i koji mi danas treba da verifikujemo. Srpska dijaspora donosi godišnje 4,6 milijardi dolara. To je 13% bruto društvenog proizvoda, a srpska industrija donosi 17% bruto društvenog proizvoda. Kada uzmemo da je ovih 13% čist profit, da ova zemlja gotovo ništa nije uložila u naše ljude koji borave i rade u inostranstvu, a u Austriji je to ogroman broj, onda tek vidimo značaj ovog sporazuma, a onda vidimo i značaj naših ljudi koji borave i rade u inostranstvu. Ono što je interesantno je da gde god naši ljudi rade, spadaju u dobre, čestite, marljive i vredne radnike, jedino što te iste rezultate koje prave tamo ne mogu da naprave u sopstvenoj zemlji. Hoću da kažem da u državama koje su uistinu demokratski organizovane, oni prave i te kakav rezultat. Položaj Srba u Austriji u poslednje vreme nije bog zna kakav i zato ovaj sporazum dobija još više na značaju. Treba da vas podsetim da od ovih 300.000 koji radi i živi u Austriji, polovina je u Beču, a mnogi od njih, s obzirom da nisu mogli da regulišu neka svoja prava, primili su i državljanstvo Austrije. U ovom trenutku broj Srba koji je primio državljanstvo u Austriji je gotovo 100.000, samo u Beču ih ima 40.000. Da vas podsetim da su nedavno u Salcburgu čak zatražili da im se prizna status nacionalne manjine, s obzirom na evropska pravila da u svakoj zemlji gde jedne manjine ima oko 1% u ukupnom broju državljana, stiče se pravo da se dobije status nacionalne manjine u toj zemlji. Toliko bi o tom zakonu, s tim da dodam da je od devedesetih godina pa do danas srpska dijaspora je brojnija za više od 150.000 visokoobrazovanih ljudi, da je američka procena da školovanje jednog visokoobrazovanog čoveka košta od 300 do 500 hiljada dolara i kada to pomnožite vidimo da smo kod odliva mozgovaizgubili najmanje samo kroz školarinu 45 milijardi dolara. Dakle, daleko više nego što smo dužni. Stoga, ovim temama treba pristupiti krajnje ozbiljno i zato sam pomalo razočaran što je broj diskutanata veoma mali i što ova tema nije nešto posebno nekog interesovala. Na kraju da iznesem podatak da po procenama Svetske banke od 2000. do 2010. godine iseljenici, odnosno srpska dijaspora je u Srbiju unela 43 milijarde dolara. Verujem da su ovi naši izneli više, ovi koji su vladali. Znači, ne može srpska dijaspora ubaciti koliko je prethodna vlast mogla izneti iz ove zemlje. Toliko o zakonu sa Austrijom. Broj Srba koji je u Italiji je više od 100.000. Samo u severnoj Italiji živi 40.000, pa time i ovaj sporazum o međusobnom priznavanju određenih dokumenata sa Italijom dobija na važnosti. Za verovati je da ljudi koji borave tamo imaju njihove vozačke dozvole i time ćemo im olakšati njihovpoložaj, odnosno priznavanje dokumenata kada se jednoga dana vrate u svoju zemlju, a nadam se da će to biti uskoro i da će se vratiti u bolju zemlju od one iz koje su bili primorani da odu. Što se sporazuma sa Bosnom tiče, tu sam u položaju da to podržim. Do polovine sam radostan zbog onog jednog entiteta. Malo sam zabrinut o pružanju te konzularne zaštite za onaj drugi entitet, s obzirom da polovinom BiH, hoću da kažem sa Republikom Srpskom, imamo izuzetne odnose koji se mogu nazvati savezničkim, više od srdačnih, dok sa ovim drugim delom gotovo da nemamo dobrosusedske odnose i od zavisnosti od konzularnog predstavništva iz zemlje u kojoj one bude pojavljivaće se i određeni problemi, pa stoga se mogu pojaviti u blisko-istočnim zemljama razni mudžahedini. Stoga sam pomalo zabrinut ukoliko budu tražili konzularnu zaštitu koja je svedena na nekoliko tih tipova. Uglavnom, naravno da ću glasati i za jedno i za drugo, s tim što sam radostan što sporazum sa BiH doprinosi nekim srpsko-srpskim integracijama koje su, po meni, veoma nužne. Čak mislim da bi bile nužne da se sprovedu i pre pristupanja EU. Želim da pozdravim zakone, odnosno sporazume koji su potpisani, s tim što sam pomalo razočaran s obzirom da srpska dijaspora opet u ovom parlamentu nije našla zasluženo mesto u našim diskusijama koliko doprinosi razvoju ove zemlje. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milica Vojić Marković. Izvolite.
Hvala. Gospođo predsedavajuća, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, nisam nešto navikla da mogu da pozdravim dva ministra i potpredsednika Vlade u sali oko jedne tačke, koja je očigledno vrlo važna. Zaista smatram da je vrlo važna jer se odnosi na veliki segment ljudskih prava. Kada su neka druga ljudska prava u pitanju u ovoj sali ima mnogo govornika. Nažalost, danas očigledno ta vrsta ljudskih prava o kojima hoćemo da pričamo nije zanimljiva narodnim poslanicima. Druga tema koja je obuhvaćena ovim sporazumima je zapravo srpska dijaspora. To je tema o kojoj sigurno moramo da razgovaramo i sigurno je dobro da razgovaramo u ovom parlamentu, ali očigledno ta tema isto nije, čak i ovim dežurnim dijasporičarima, kako bih rekla, nije mnogo zanimljiva da o tome danas ovde razgovaraju. Hoću da govorim o dva tipska sporazuma. Jedan je Sporazum između Republike Srbije i Republike Austrije o socijalnoj sigurnosti, a drugi je Sporazum između Republike Srbije i Slovačke Republike o socijalnoj sigurnosti. Ovo je jedna tema koja je vrlo značajna za građane Srbije, naročito za one koji žive na teritoriji ove dve zemlje. Ovi sporazumi mogu da kažem da su tipski sporazumi jer, praktično, tretiraju jednu materiju na jedan istovetan način sa istovetnim procedurama, tako da je reč o tipskim sporazumima. Prava iz ovih sporazuma su već tretirana jednim mnogo starijim sporazumima sa tadašnjom Jugoslavijom, odnosno Austrijom i Čehoslovačkom tadašnjom, s druge strane, iz 1957. godine. Dakle, vidimo kada se neke stvari dobro postave, onda one dugo i traju, za razliku od nekih naših zakona koji se ovde donose svakodnevno. Bar jednom godišnje imamo prilike da vidimo iste zakone koji se dorađuju i ispravljaju. U međuvremenu za obe ove zemlje, za Jugoslaviju, s jedne strane, i za ove druge zemlje, Čehoslovačku i Austriju, su nastupile neke promene koje su bile značajne i politički i teritorijalno, pa su ovi sporazumi morali konačno da dođu na red da se regulišu, naročito u ovom parlamentu, jer, koliko znam, Austrijanci su već ratifikovali ovaj sporazum. Očigledno Srbija u tom delu kasni jer nije mnogo očigledno zainteresovana za dijasporu, odnosno za građane Srbije koji žive u Austriji. Ovi sporazumi tretiraju pravo na zdravstveno osiguranje i zdravstvenu zaštitu, dakle, velika grupa ljudskih prava, koja je i te kako važna za rad ljudi koji žive čak u Srbiji, a u ovom trenutku izmešten je na teritoriji druge zemlje, zatim tretiraju penzijsko-invalidsko osiguranje, zatim propise koji se odnose na materinstvo, osiguranje za slučaj povrede na radu i profesionalne bolesti i osiguranje za slučaj nezaposlenosti i ono što je kod nas jedna oblast, koja se odnosi na dečiji dodatak, dakle, ono što je praktično ta oblast u zemljama Slovačkoj i u Austriji. Ono što je važno reći, akcenat je dakle na osiguranju i da bi to bilo jasno treba reći na to na koga se ovi sporazumi, pre svega odnose. Dakle, rekla sam već više puta, na naše ljude koji žive na teritoriji tih zemalja, zapravo da se izbegne ono dupliranje osiguranja, naročito po pitanju penzijsko-invalidskog osiguranja je to značajno, jer mnogi naši ljudi steknu praktično jedan deo prava na penziju u ovoj zemlji, a veći deo u nekoj drugoj zemlji, recimo u Austriji je to slučaj i onda se pravi zaista veliki problem kako da ostvare ovo pravo. Zbog toga je ovaj sporazum i te kako važan. Odnosi se na naše diplomate koji rade u ovim zemljama, oni takođe su imali povremeno velikih problema oko ove zdravstvene zaštite, tako da je dobro da budu tretirani ovim ugovorima i odnosi se i na naše građane koji su turisti u ovim zemljama, naročito ovaj deo prava na zdravstvenu zaštitu, što je isto tako značajno, jer doduše, zbog siromaštva koje je prethodna Vlada uvela kao model življenja u ovoj zemlji, ima sve manje turista koji mogu sebi da dozvole da putuju iz nekih drugih razloga, ali taj neki deo ove oblasti, taj turizam, zapravo je vrlo značajan i zapravo zdravstveno osiguranje turista je vrlo značajno. Ne mogu da kažem nijednu stvar koja bi bila loša, koja se tretira u ovim sporazumima, ali bih volela da ista prava koja se ovde našim građanima osiguravaju na teritorijama drugih zemalja, budu osigurana i u ovoj zemlji. Kada to kažem, gledam gospodina Krkobabića i penzijsko-invalidsko osiguranje u ovoj zemlji. Kada kažem – penzioner, danas mogu slobodno samo da kažem da je to jedna armija siromašnih ljudi i da zaista ova država i ova nova Vlada moraju i te kako da se pozabave reformom tog sistema, i moraju da pronađu način da penzija ne bude socijalna kategorija, jer ona očigledno postaje socijalna kategorija, nego i ekonomska, ti ljudi su zaradili svoje penzije. Najveći deo ljudi je zaradio svoje penzije i od toga mora da živi dostojanstveno u starosti. Nažalost, imam retku priliku da vas vidim, ali hoću da otvorim i to pitanje, zato što vas vidim, zašto se akcenat stavlja, pa i ova Vlada stavlja akcenat na to da lokalne samouprave moraju da pomažu to što Penzioni fond ne može da isplati, odnosno država ne može da isplati svojim penzionerima. To je degradacija i to je diskriminacija ljudi. Budžet u mom gradu, ja sam iz Valjeva nije u stanju da podnese takva davanja. Zaista nije u stanju da podnese. Mi smo imali neka ratna razaranja, od naših, kako vi sada kažete, naših sadašnjih prijatelja, koji su nas počastili bombama, kasatnim bombama i raznoraznim drugim bombama, pa nam je glavni "Krušik" uništen. Grad je živeo od toga. Dakle, grad ovog trenutka ne može da podrži svoje penzionere. Zašto su oni diskriminisani, u odnosu na beogradske penzionere, na jagodinske penzionere, na neke druge penzionere, o tome morate da vodite računa. Ne možete da obavežete lokalnu samoupravu, jer ste im sve uzeli pa nemaju uslove da plate to penzionerima, vodite računa o tome da ljudi mogu dostojanstveno da žive u svom gradu, da ne moraju svi da žive u Beogradu, da bi im bilo dobro. Sa druge strane, socijalna davanja u ovoj državi su daleko ispod svakog nivoa, jesu ona povećana, ali su birokratske procedure i birokratski aparat napravljeni da spreče ljude da ostvare svoja prava i nažalost, to se teško može popraviti, brzo i jednostavno. To je jedan birokratski odnos prema stvarnosti, ovog momenta se borim za dve samohrane majke, koje ne mogu da ostvare svoja prava iako imaju sva prava i imaju pravo na socijalna davanja, ne mogu da im pomognem, jer imamo probleme sa birokratijom, koja očigledno ne razume jezik, onaj koji je propisan u zakonu. Uopšte ta priča o tumačenju zakona, je za mene stvarno smešna, jer vrlo je jasno nečije pravo da nešto ostvari, vrlo je jasno i u zakonima je to potpuno jasno i ne vidim da treba potreba da se nešto tumači, da to traje dve godine, da bi se to rastumačilo. O zdravstvenom osiguranju u našoj zemlji bilo je reči u ovom parlamentu, mislim da je u prošlom mandatu naš kolega Milan Dimitrijević o tome govorio bar jedno sto puta. Nova Vlada je svesna u šta se hvata kada treba da reformiše zdravstveni sistem, sistem sa najviše korupcije, sistem sa najmanje ličnog odnosa pacijent-lekar, jer ako ste im propisali traku na koju treba da trče pacijenti da bi ispunili normu, onda ne možemo da govorimo ni o kakvom kontaktu. Moram da kažem da je lečenje u najvećem delu lični kontakt i poverenje, svega drugoga najmanje medikamentima. Moja koleginica će otvoriti još jednu temu koja je vrlo značajna, ja ću ovde završiti. Hoću da kažem da je lepo to da svojim građanima pomognemo da na jedan zakonski način ostvare prava u zemlji u kojoj žive, a ona nije njihova domovina, zavičaj ili otadžbina, ali volela bih da srpski građani u Srbiji imaju ista prava i da im država ta prava omogućava. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mira Petrović, koja se javlja na osnovu replike.
Poštovana koleginice, osetila sam potrebu da pojasnim vezano za lokalnu samoupravu i ovo što ste upravo izjavili za diskriminaciju penzionera, Valjeva i svih ostalih gradova koje ste naveli. Naša poslanička grupa je ponosna na to što smo uspeli da uradimo, da ono što smo radili u Beogradu protekle četiri godine, a to je pomoć za penzionere, da se ovog puta proširi na celu Republiku. Mislim da je to najveća naša zasluga. Mi smo ovde u Beogradu imali još neke druge stvari koje smo radili, od besplatnog prevoza, pomoći trudnicama, njih niste ovog puta pominjali, ali ću vam navesti primer da u Aranđelovcu u trenutku kada smo ovde davali pomoć trudnicama, Aranđelovac je utvrdio da nema sredstva, da lokalna samouprava nema sredstva, a bilo je svega 17 porodilja, odnosno žena na trudničkom bolovanju. Tako da nije uvek stvar da li je lokalna samouprava ima sredstva ili nema, nekada je potrebna i dobra volja, a mislim da smo to ovog puta uspeli da uradimo i da model Beograda preslikamo i da je pola miliona ljudi, penzionera dobilo tu pomoć od 16.000. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milica Vojić Marković.
Poštovana koleginice, možemo mi ovako da razgovaramo mnogo dugo. Potencirate jednu temu koju ne volim da tretiram na taj način, znate u Beogradu su prava ostvarena ali u drugim delovima Srbije nisu. Kosovo i Metohija je deo Srbije, da se ne vratimo tamo pa da vam ispričamo kako žive penzioneri, to bih volela da vam ispriča moj kolega Marko Jakšić, ako već niste otišli tamo da vidite. Broj od 500.000 penzionera je jedna trećina, manje od jedne trećine u odnosu na broj penzionera. Kada jedna trećina penzionera ima prava, a dve trećine nemaju reč je o diskriminaciji. Govorim samo ono što je vrlo važno da svi shvatimo, država sistemski mora da reši mere za sve kategorije. Nema kategorija beogradskog penzionera i kategorija valjevskog regiona, nema. Sistemski rešite mere i onda će biti sve u redu. Hvala.
Dame i gospodo narodni poslanici, meni je jako žao što ova tema nije izazvala veće interesovanje u Narodnoj skupštini. Takođe me i začuđuje činjenica da se predstavnik Vlade danas nije obratio poslanicima, da prosto nije imao potrebu bilo šta da kaže o ovim sporazumima, iako su oni izuzetno važni, ali drago mi je što je ova tema vrlo značajna za razgovor poslanicima DSS i gospodinu Marijanu Rističeviću. Znači, samo četiri poslanika danas da govore o ovoj temi, nije uobičajeno, a u krajnjem slučaju mislim da nije i korektno u odnosu na ono što se ovom temom tretira. Govoriću samo o ova dva sporazuma o socijalnoj sigurnosti koje je Srbija potpisala sa Austrijom i sa Slovačkom. Mislim da je dobro što se oni sklapaju u svrhu zaštite naših građana u inostranstvu i u svrhu zaštite stranih državljana, odnosno građana u Srbiji. Posebno je dobro što oni garantuju jednak tretman državljanima i osiguranicima u obe države ugovornice. Ovaj sporazum sa Austrijom omogućava da svi koji rade u Austriji, odnosno da svi Austrijanci koji rade u Srbiji u Austrijskim firmama mogu da ostvare sva prava iz penzijsko-invalidskog osiguranja, sva druga prava koja proizilaze iz radnih odnosa, kao i prava koja proizilaze iz bezbednosti na radu. Ovaj sporazum je potpisan, koliko sam uspela da vidim, 1998. godine, ali je tek sada prilagođen međunarodnim standardima i do sada on faktički zbog toga nije mogao ni da bude ratifikovan. Sporazum je vrlo značajan jer danas, moramo da znamo, 300 hiljada Srbi živi u Austriji, od toga 180 hiljada samo u Beču. Sa druge strane, Austrija je jedan od najvećih stranih investitora u Srbiji. Još od 2000. godine pa na ovamo ona je uložila negde oko tri milijarde evra, a robna razmena samo u 2011. godini je bila oko 500 miliona evra. Naravno da značaj ovog sporazuma treba posmatrati i u svetlu te činjenice da doseljenici, došljaci u Austriji, jako teško ostvaruju svoja prava, tačnije oni imaju mnogo više poteškoća u procesu integracije, nego u bilo kojoj drugoj zemlji u EU i po tom kriterijumu Austrija se nalazi na 24. mestu ukupno od svih zemalja koje su rangirane na toj listi, što je daleko ispod proseka zemalja u EU. Posebno zabrinjava podatak da se broj srpskih građana, sad namerno ne govorim državljana nego građana, u inostranstvu smanjuje. Naravno, još više zabrinjava ako ga sagledamo u svetlu te činjenice da se broj Srba u Srbiji takođe smanjuje. Razlog za to je vrlo jednostavan. Naši ljudi u inostranstvu, da bi imali pravo na normalan život i da bi mogli da ostvare sva svoja prava, s obzirom da država u tom pogledu ne čini mnogo, odlučuju se za prihvatanje državljanstva onih zemalja u kojima žive. To, naravno, čine da bi normalno mogli da žive, da bi imali sva prava koja se odnose na njihova građanska, lična, posebno politička prava kao građana tih zemalja. U tom smislu mislim da je vrlo važan značaj ovog sporazuma. Kao što sam ranije rekla, ogroman broj srpskih građana živi u Austriji, i naravno, srpska zajednica je mnogo veća, čak i od slovenačke, hrvatske i mađarske zajednice u Austriji, ako ih sa jedne strane posmatramo sveobuhvatno. Za razliku od njih koje su 1955. godinečini mi se, dobili status nacionalne manjine, Srbi u Austriji to još uvek nisu. Podsetiću vas da su Srbi u Austriji živeli još s kraja 17. veka pa na ovamo, da su se u Beču štampala najvažnija dela srpske literature, pomenuću samo "Srpski rečnik", "Prvu srpsku gramatiku". Takođe, je važno da su Srbi učestvovali u oblikovanju društvenog života u Austriji još od 17. veka pa na ovamo. Ovo sve, naravno, govorim u prilog toj tezi da je neophodno da se država mnogo više založi za to da dobijemo status nacionalne manjine, jer će položaj srpske zajednice u Austriji biti naravno mnogo više zaštićeniji. Sa druge strane, za dobijanje statusa nacionalne manjine po Ustavu Austrije neophodno je da Srbi, odnosno nacionalna manjina, zajednica koja na to pretenduje, mora da dokaže prisustvo jedne njene institucije u trajanju do 150 godina. Podsetiću vas da Srpska pravoslavna crkva na teritoriji Austrije postoji skoro dva veka i da ima priznat zvaničan status. Znači, sa jedne strane, mi smo ispunili sve uslove za dobijanje statusa nacionalne manjine u Austriji, a sa druge strane vidimo da apsolutno ne postoji nikakvo htenje, odnosno volja austrijskih zvaničnika da nam priznaju status. Znači, u takvoj situaciji neophodno je da država učini sav napor da se intenzivira bilateralna saradnja, odnosno bilateralni odnosi sa Austrijom, da se unapredi svaki vid saradnje sa Austrijom, kako bi ovaj zahtev srpske zajednice u Austriji mogao da bude jednog dana ostvaren. Za razliku od Austrije, konkretno Slovačka, ovaj drugi sporazum o kome govorim, u Slovačkoj Srbi imaju status nacionalne manjine. Čini mi se, u februaru 2010. godine je Vlada Slovačke i zvanično priznala status nacionalne manjine srpskoj zajednici. Moram da priznam da srpska zajednica nije mnogobrojna. Tačnije, poljska, mađarska i ukrajinska zajednica u samoj Slovačkoj su mnogo brojnije od srpske zajednice, ali srpska zajednica tamo ima status nacionalne manjine. Naravno, vrlo je važno da kao država uspostavimo jedinstvenu politiku u zaštiti srpskih interesa, posebno ako znamo da je ova vlada ukinula Ministarstvo za dijasporu, koje se ranije koliko-toliko bavilo ovim pitanjem. Takođe, neophodno je da srpski narod u regionu uživa mnogo veći stepen prava, nego što je to sada. Mislim da pozicija i politika Srbije treba da budu da se zalaže za to da Srbi i u regionu, kojih ima jako mnogo, po nekim zvaničnim statistikama preko dva miliona, treba da bude naš cilj da oni imaju ista prava kao nacionalne manjine u Srbiji. Podsetiću vas da su prava srpske zajednice u okruženju jako i ozbiljno ugrožena. Možda najdrastičniji primer je pitanje ostvarivanja tih prava u Hrvatskoj i Crnoj Gori, a najbolji status u pogledu ostvarivanja tih prava Srbi imaju u Rumuniji. Zbog toga je vrlo važno da konačno država shvati koliko je ova problematika važna, da se utvrdi jedna jedinstvena politika zaštite srpskih interesa, ma gde Srbi bili, a posebno Srbi u regionu, jer moram da vam kažem da mi kao država nikada nećemo moći da budemo ni poštovana, ni moderna, ni u istinskom smislu demokratska država ako se na ovakav način odnosimo prema svojim sugrađanima, prvenstveno u regionu. Hvala vam. Meni je žao što sam ja poslednji govornik na ovoj sednici. Žao mi je što moja koleginica Sanda Rašković Ivić neće imati priliku da govori, jer očigledno sada završavamo zasedanje. Ona je kao bivši ambasador u Italiji imala mnogo toga da kaže u pogledu sporazuma koji je danas na dnevnom redu, ali ovakav ishod niko nije mogao ni da predvidi, da ćemo ovako brzo da završimo, s obzirom na tempo rada koji smo imali u poslednje vreme. Hvala.
Hvala. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Milorad Stošić.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministri, dame i gospodo narodni poslanici…
Izvinite, vi niste ovlašćeni predstavnik. Po kom osnovu ste se javili? (Milorad Stošić, sa mesta: Kao poslanik.) Nemate pravo. Jasno sam pročitala – da li neko od onih koji su imali pravo u skladu sa članom 96. žele reč, tako da, izvinite, ali stvarno ne mogu da vam dam reč. (Milorad Stošić, sa mesta: Mislio sam da konstruktivno nešto odgovorim na neka pitanja gospodi, što se tiče lokalne samouprave…) Ne, drugi put. Hvala. Zaključujem zajednički jedinstveni pretres o predlozima zakona o predlozima zakona po tačkama 2, 3, 4. i 5. dnevnog reda. Zakazujem nastavak sednice za sutra, 27. septembra, u 10,00 časova. Hvala.