Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 31. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanke in poslanci: gospa Renata Brunskole do 13. ure, gospod Aleksander Zorn, gospod Miro Petek, gospod Janko Veber do 14. ure in mag. Branko Grims. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 25. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA: OBRAVNAVO PREDLOGA DEKLARACIJE O USMERITVAH ZA DELOVANJE REPUBLIKE SLOVENIJE V INSTITUCIJAH EVROPSKE UNIJE V OBDOBJU JULIJ 2011–DECEMBER 2012. Predlog deklaracije je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za uvodno predstavitev dajem besedo predsedniku Vlade gospodu Borutu Pahorju.
Gospod predsednik, gospe in gospodje, dobro jutro in dober dan! Pred vami je najprej na videz akademska točka, deklaracija o usmeritvah za delovanje naše države v institucijah Evropske unije. Pravim na videz akademska, ker zadeva načrte za naše obnašanje in vedenje v naslednjem letu in pol. Mi komaj uganemo, kaj se utegne zgoditi prihodnji teden in je načrtovanje naših aktivnosti, ne samo naših, ko govorimo za Slovenijo, ampak držav članic za prihodnje leto in pol precej spekulativno. Moje osebno mnenje je, da smo priča zelo hitrim in nepredvidljivim spremembam in da se bo treba v tem času zelo hitro in zelo velikopotezno tem spremembam prilagajati in jih sooblikovati. Zaenkrat smo v klubu tistih držav, ki imajo neko jasno predstavo o tem, kaj in kako bi bilo treba storiti, da bi se Evropska unija, zlasti pa evroobmočje kot finančni steber te polmilijardne skupnosti izvleklo iz težav. Drugo točko, kasneje, ki je sestavni del te, pa bi prosil, da jemljite s skrajno resnostjo, spoštovani poslanke in poslanci. Gre za odločitev, ali bo Slovenija podprla poroštvo za mehanizem, za začasni mehanizem. Prosim, takoj uvodoma povem. Gospod podpredsednik, ali lahko prosim za malo pozornosti, da ne bo nesporazumov kasneje? Izjemoma, saj ne bom dolg. Poglejte, da ne bo nesporazumov. Ko Vlada, ki opravlja tekoče posle, predlaga temu visokemu zboru, da sprejme odločitev o mehanizmu, ne predlaga kakršnekoli začasne ali trajne rešitve glede pomoči Grčiji. To je prva stvar, ki jo želim povedati, da ne bi bilo nesporazumov. Ko odločamo o mehanizmu, ne odločamo o Grčiji. To je prva stvar. Druga stvar. Ko odločamo o mehanizmu, odločamo tudi o nas. Slovenija ni v verigi držav, ki bi jo lahko zadelo padanje domin, če bi prišlo do krize v eni ali več držav z evrom, vendar nihče ne more nikoli reči, da je katerakoli država izvzeta iz te nevarnosti, ker se je celo evropsko območje, zlasti območje evra, znašlo v dolžniški krizi. Zato je sprejetje odločitev, ki so povezane z mehanizmom, koristno za Slovenijo. Torej, ni povezano z Grčijo, je povezano z usodo reševanja dolžniške krize, in to na sicer začasen, ampak strukturni način. To je za Slovenijo in za evropsko skupino držav, ki imajo isto valuto, izredno koristna odločitev, in mi smo ena zadnjih držav, ki bodo to odločitev sprejele. Prosim, ko boste sedaj razpravljali o deklaraciji, in boste razpravljali o pogledih Vlade na naše vedenje v naslednjega leta in pol, imejte pred očmi dejstvo, da se svet zelo hitro spreminja, da se mora na te spremembe odzvati Evropska unija. Jaz sem že zadnjič povedal, da smo ob vseh drugih elementih krize priča gospodarski, finančni, socialni, moralni, tudi institucionalni naravi krize, da se je Evropska unija in z njo evroskupina znašla v tej krizi, da se poskuša z različnimi modeli ekonomskega upravljanja iz te krize izvleči, da smo mi sestavni del teh poskusov. In drugič, da je znotraj te odločitve in zlasti pod naslednjo točko zelo, zelo pomembno, da sprejmemo odločitev za mehanizem. Jaz se bom pri naslednji točki, če bo taka potreba, tudi oglasil. Da ne bi dolgovezil: gospod podpredsednik, spoštovani poslanke in poslanci, razpravljamo o za nas zelo pomembnem vprašanju, ampak kolikor imam zaupanja v presojo z vaše strani glede tega vprašanja, vas prosim za pozornost zlasti pri točki, ki jo bomo obravnavali znotraj te in posebej pri naslednji točki na dnevnem redu, to je mehanizem. Prosim naj se zaradi naključja ali zaradi slabe obveščenosti ne zgodi, da v Sloveniji ne bi uspeli sprejeti te odločitve, ki jo sprejemajo praktično vse druge države. Če bi se to zgodilo, bi Slovenija nase prevzela odgovornost, ki bi še poglobila krizo, v katero smo stopili z dejstvom, da je Vlada dobila nezaupnico in da so nekatere stvari glede razpleta te krize nepredvidljive. Prosim, če lahko poslanke in poslanci z dolžno skrbnostjo zlasti pri 2. točki dnevnega reda, pri mehanizmu, storite vse, ne glede na strankarske pripadnosti, ker so te irelevantne v tem hipu – gre za našo skupno prihodnost –, da ne spregledate tega izredno pomembnega glasovanja o mehanizmu. Do konca septembra pričakujejo voditelji in voditeljice držav skupine evra, da bodo ratifikacije v vseh parlamentih opravljene in da se bo lahko ta mehanizem sprožil. Kot rečeno, gre za strukturni ukrep, ki onemogoča ali pa razbremenjuje skrb finančnih trgov nad usodo evra, ko gre za rokovanja z dolžniško krizo, torej zelo pomemben sklep. Prosim za presojo, ki gre daleč čez strankarske robove v tem parlamentu. Gre za naš nacionalni interes, bom rekel, par excellence, in vas prosim, da v tej luči tudi glasujete pri tej točki dnevnega reda. Hvala lepa.
Hvala. Predlog deklaracije sta kot pristojni delovni telesi obravnavala Odbor za zadeve Evropske unije in Odbor za zunanjo politiko. Besedo za predstavitev poročila odbora dajem predsednici Odbora za zadeve Evropske unije gospe Darji Lavtižar Bebler.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani ministri, predsednik Vlade, kolegice in kolegi! Odbor za zadeve Evropske unije je na 106. seji 12. 9. 2011 na podlagi prvega odstavka 154.g člena Poslovnika Državnega zbora kot pristojni odbor obravnaval Predlog deklaracije o usmeritvah za delovanje Republike Slovenije v institucijah Evropske unije v obdobju julij 2011–december 2012, ki ga je na podlagi drugega odstavka 5. člena Zakona o sodelovanju med državnim zborom in vlado v zadevah Evropske unije ter drugega odstavka 154.f člena Poslovnika Državnega zbora dne 5. 7. 2011 v obravnavo predložila Vlada. V poslovniško določenem roku sta amandmaje k predlogu deklaracije vložili Komisija za narodni skupnosti, in sicer k poglavju Za prispevek Slovenije k raznolikosti Evropske unije in k poglavju Izobraževanje, mladina, kultura, šport, ter Darja Lavtižar Bebler, poslanka Poslanske skupine Socialnih demokratov, k preambuli in k poglavju Horizontalne zadeve. Vloženo besedilo amandmaja k preambuli izpostavlja temeljno zavezanost Republike Slovenije Evropski uniji, njenim vrednotam in ciljem. Amandma v poglavju Horizontalne zadeve pa izpostavlja novo vlogo nacionalnih parlamentov, kot jo določa Lizbonska pogodba pri obravnavi zadev Evropske unije. Skladnost z načelom subsidiarnosti ter politični dialog z institucijami EU, predvsem s komisijo, omogočajo, da je evropska zakonodaja zavezana vplivu in nadzoru v nacionalnih parlamentih že v zgodnji fazi. Na ta način pa lahko nacionalni parlamenti, seveda tudi Državni zbor, prispevajo k boljši pripravi in večji skladnosti zakonodaje na ravni Evropske unije. Vlada je 8. 9. 2011 Državnemu zboru posredovala pisno mnenje o amandmajih Komisije za narodni skupnosti. V mnenju se je opredelila do omenjenih amandmajev, in sicer je amandma v poglavju Izobraževanje, mladina, kultura, šport podprla, medtem ko amandmaja v poglavju Za prispevek Slovenije k raznolikosti Evropske unije ni podprla z obrazložitvijo, da omenjeni amandma vsebinsko ne pridoda k zavezam Slovenije. Do predlaganih amandmajev, ki sem jih vložila kot poslanka Socialnih demokratov, se je Vlada opredelila na 106. seji Odbora za zadeve Evropske unije in ju podprla. Vložene amandmaje je odbor sprejel. Uvodno predstavitev predloga deklaracije je na seji odbora podala mag. Andreja Jerina, državna sekretarka v Službi Vlade za razvoj in evropske zadeve, ter predstavila temeljne poudarke predloga. Pojasnila je, da je cilj dokumenta predstaviti usmeritve Republike Slovenije za delo v Evropski uniji tako z vidika prednostnih nacionalnih nalog kot tudi z vidika prednostnih nalog Evropske unije. V nadaljevanju je minister za kmetijstvo mag. Dejan Židan podrobneje razložil naloge ministrstva, kot so opredeljene v predlogu deklaracije. Prednostne naloge so predstavili tudi predstavniki Vlade s področja okolja in prostora, pravosodja in notranjih zadev. Odbor za zadeve Evropske unije je prejel poročila vseh matičnih delovnih teles, ki so predlog deklaracije obravnavala z vidika njihove pristojnosti in ga podprla. Poročevalci Odbora za finance in monetarno politiko, Odbora za gospodarstvo, Odbora za kulturo, šolstvo, šport in mladino ter Odbora za okolje in prostor so predstavili sprejeta mnenja. Stališče do predloga deklaracije je v imenu Komisije za mednarodne odnose in evropske zadeve v Državnem svetu podal tudi predsednik komisije Vincenc Otoničar. Omenjeni odbori in komisija so omenjeni predlog deklaracije podprli. Po razpravi je Odbor za zadeve Evropske unije z 8 glasovi za in nobenim proti potrdil predlog deklaracije o usmeritvah z vidika pristojnosti odbora. Sprejeti amandmaji so bili vključeni v dopolnjeni predlog deklaracije. Hvala lepa.
Hvala. Besedo za predstavitev poročila odbora dajem predsednici Odbora za zunanjo politiko gospe Janji Klasinc.
Spoštovani, najprej vsem prisotnim lep pozdrav! Odbor za zunanjo politiko je Predlog deklaracije o usmeritvah za delovanje Republike Slovenije v institucijah Evropske unije v obdobju julij 2011–december 2012 obravnaval na svoji 65. seji kot pristojno delovno telo za tisti del, ki zadeva skupno zunanjo in obrambno politiko. Dopolnilno obrazložitev je podal zunanji minister Samuel Žbogar, ki je izpostavil, da Slovenija na zunanjepolitičnem področju pričakuje, da bo Evropska unija postala pomemben globalni igralec. To naj bi dosegla z dokončnim oblikovanjem Evropske službe za zunanje delovanje na način, da bodo v njenih strukturah enakopravno zastopane vse države članice, pa tudi s prevzemanjem večje pobude v mednarodnih odnosih. Slovenija bo tudi v prihodnje podpirala širitveni proces EU. Pri tem države Zahodnega Balkana ostajajo naša temeljna prioriteta. Le tako lahko ohranimo kredibilnost širitvenega procesa in zavedanje državljanov teh držav, da je članstvo v Evropski uniji realen cilj, posledično pa tudi krepitev njihovih reformnih procesov. Nadaljevanje teh procesov in približevanja EU je treba omogočiti tudi državam Vzhodnega partnerstva. Z evropskimi in sredozemskimi državami moramo krepiti sodelovanje tudi v okviru Unije za Sredozemlje in Evrosredozemske univerze EMUNI. Posebna pozornost bo namenjena bližnjevzhodnemu mirovnemu procesu, še zlasti vprašanju Palestine. Glede na blokado celotnega procesa znotraj kvarteta ima Unija priložnost in odgovornost, da prevzame pobudo v tem procesu. Slovenija si bo še naprej prizadevala za nadaljnji razvoj skupne varnostne in obrambne politike, nadaljevala bo s sodelovanjem v operacijah in misijah Unije v Bosni in Hercegovini, na Kosovu, v Gruziji ter v Operaciji Atalanta v vodah Somalije. Prizadevala si bo za nadaljnjo krepitev strateškega partnerstva z mednarodnimi regionalnimi organizacijami ter drugimi akterji. Na koncu je minister Žbogar posebno pozornost namenil tudi odnosom s strateškimi partnerji, ZDA, Rusko federacijo, Kanado, Kitajsko, Japonsko, Brazilijo in Indijo, ter izpostavil vsebinska področja, ki so za Slovenijo še posebej pomembna: vprašanje človekovih pravic, človekove varnosti, vprašanje preprečevanja konfliktov ter vprašanje klimatskih sprememb. Sledila je razprava, v kateri je večina razpravljavcev menila, da je predlog deklaracije v delu, ki se nanaša na vprašanje skupne zunanje politike, dobro pripravljen. Člani odbora so med drugim pozdravili dejstvo, da je med prioritetami Slovenije vprašanje širitve ter da je posebna pozornost namenjena državam Zahodnega Balkana. Opozorili so tudi na potrebo po nadaljevanju pogajanj s Turčijo. Na področju varnosti in obrambe je bilo izpostavljeno vprašanje preseganja zastoja na ravni EU in Nata ter vprašanje akcijskega načrta za izvajanje resolucij Varnostnega sveta 1325 in 1820 o ženskah, miru in varnosti. Glede na nekatere izjave, ki so se pojavljale v medijih, pa je bilo ponovno poudarjeno pričakovanje, da se v jeseni v Državnem zboru opravi razprava o vlogi Slovenije v Afganistanu. Posebej je bilo izpostavljeno tudi vprašanje nujnosti priznanja Palestine, in to tako s strani Slovenije kot tudi mednarodne skupnosti. Po končani razpravi je odbor sprejel redakcijski amandma v zvezi s priznanjem Južnega Sudana – tu je namreč šlo za datum oziroma za to, da je bila deklaracija pisana pred priznanjem Sudana v tem parlamentu, in je bil zato v besedilu deklaracije star datum. To se pravi, da smo opravili to redakcijsko spremembo in jo sprejeli, in tako smo sprejeli tudi celotno besedilo deklaracije. Hvala.
Hvala. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Bogdan Barovič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Pred nami je predlog deklaracije o usmeritvah za delovanje Republike Slovenije v institucijah Evropske unije, katerega vsebina velja za obdobje predsedovanja Poljske, torej od julija letos, v nadaljevanju Danske v prvi polovici leta 2012, in Cipra v drugi polovici leta 2012. Deklaracija je splošno stališče države do notranje in zunanje politike. V tem primeru se dotika delovanja Republike Slovenije v institucijah Evropske unije. Sama deklaracija, ki je zelo obsežna, je razdeljena na dva dela, in sicer na tako imenovane horizontalne zadeve in v nadaljevanju, v drugem delu, obrazložitve. Glede na to, da sem v imenu Slovenske nacionalne stranke to deklaracijo spremljal na številnih odborih, da sem na Odboru za finance in monetarno politiko, na Odboru za gospodarstvo in odboru za evropske zadeve, se bom teh vsebin, ki sem jih proučil in ki jih poznam, tudi dotaknil. V horizontalnem delu Republika Slovenija predvideva tako imenovani oddelek Naslednji večletni finančni okvir Evropske unije, da bo pogajanje o večletnem finančnem okviru Evropske unije prednostna naloga Slovenije v prihodnjem obdobju, s čimer se vsekakor lahko strinjamo. Ampak – vedno je ta ampak – Slovenija pravi, da si bo na področju kohezijske politike še naprej prizadevala in bo še naprej podpirala ohranitev ustreznega deleža za to politiko proračuna Evropske unije, pri tem pa upam, da misli tudi na Republiko Slovenijo in na koristi države Republike Slovenije iz kohezijskih skladov. Žal pa v tej deklaraciji ni napisano in povedano, da je v cilju 1 presežen normativ za pravico do evropskih sredstev. Seveda me bo kdo popravil in bo rekel: v enem delu Republike Slovenije. Ampak v Slovenski nacionalni stranki Slovenije ne delimo na zahodno in vzhodno, ampak jo delimo na državo Republiko Slovenijo. In ta cilj 1 je presežen. Nadalje je krasno besedilo o strategiji Evropa 2020 in slovenskem nacionalnem reformnem programu, ki ga človek z vsem srcem in stisnjeno pestjo podpira. Namreč, pravi, da bomo stopnjo delovno aktivnega prebivalstva med 20. in 64. letom starosti povečali na 75 %. Jaz bi si to iskreno želel, ampak to je eden od dokazov, da je deklaracija pač nekaj, nekaj o nečem ali nič o ničemer. Predvidevamo v raziskave in razvoj vložiti 3 % bruto družbenega produkta. Nihče nima nič proti temu, nihče, ampak na žalost, ko sem prebiral vsebino, nisem videl načina in rokov, do kdaj se bo to zgodilo. Najbolj me pa moti tista naša neiskrenost, ko napišemo, da je naš cilj zmanjšanje emisij toplogrednih plinov za vsaj 6 %, končni porabi energije pa bi bilo treba povečati delež obnovljivih virov na 25 % in doseči 20 % izboljšanja učinkovitosti rabe energije. Vsi se s tem strinjamo. Toda, spoštovani kolegice in kolegi, malo čudno je – ne vtikam se v vsebino; še enkrat, ne vtikam se v vsebino –, ko pa imamo jutri popoldan izredno sejo o TEŠ 6, o tovarni, proizvodnji električne energije. Prav je, da je, prav je, da imajo knapi šiht, prav je, da ta proizvaja, ampak kurili bodo na lignit, uvoženi premog in bio odpadke, mogoče. In je v nasprotju s trditvijo v deklaraciji, lepo ali pa grdo. En mora pošteno povedati, kaj štima in kaj ne štima. Piše, da bomo število prebivalcev, ki živijo pod pragom revščine, zmanjšali za 40 tisoč. Če bi bilo napisano, kdaj, z obema rokama podprem to deklaracijo. Deklaracija predvideva dolgoročno vzdržno gospodarsko rast, ki temelji na krčenju izdatkov in ne na povečanju davčnih obremenitev. Ne na povečanju davčnih obremenitev. To piše na strani 8, in samo štiri strani naprej, na strani 12, je lepo zapisano – malce bom moral prestaviti, ker je veliko tega, se opravičujem –, da Slovenija podpira direktivo o obdavčevanju prihrankov, direktivo o obdavčevanju energentov in električne energije in skupno konsolidirano osnovo za davek od dohodkov pravnih oseb. Okej, ta del prepustimo. Ampak ob tem, ko govorimo, da smo proti povečanju davčnih obremenitev, jih čez štiri strani kar naštevamo, katere bomo imeli. Saj ne gre za nič drugega. Bodimo fer in pošteni, in ne napisati na eni strani tistega, kar na drugi strani zanikaš. Na področju zunanje energetske politike Slovenija predvideva, in ta del pa podpiram, strateško energetsko partnerstvo z Rusko federacijo in državami Vzhodne Evrope in Srednje Azije. Ampak kaj pomeni strateško energetsko partnerstvo, vemo – veliko odvisnost te države od energentov, seveda če se bomo nanje vezali za več kot 50 %. Sam in kolegi smo pristaši energetske samozadostnosti in varnosti, vendar na dogovorjen, pameten in sprejemljiv način. Na finančnem področju direktiva o obdavčenju prihrankov, ki sem jo že omenil, in direktiva o obdavčenju energentov in električne energije – ta me še najbolj skrbi –, vključuje okoljske komponente in obdavčitev energentov in električne energije za Republiko Slovenijo, ki pa, kot pravi direktiva, ni sporna, saj jo upošteva že pri oblikovanju višine trošarin na energente. Kolikor poznam energetsko politiko drugih držav, na primer Republike Nemčije, pa še bi jih lahko našteval, ampak ker je preveč vsega, ne bom – tam so si mirno priborili prehodno obdobje, in takšnih davkov v takšni višini ne plačujejo, za izkoristek lastnih energetskih virov, med katerimi so tudi premogi. Zakaj Slovenija tega ni naredila, zakaj Slovenija tega ni bila zmožna, ne vem. Zakaj nekdo lahko, mi pa ne? Mi bomo pa plačevali davke in davke in čedalje višje davke po letu 2020 na račun tega, ker bomo koristili lastno energijo, zaradi tega ker bomo lastnim ljudem dali možnost zaposlitve, pa tudi če bo ta premog – zdaj bom pa po drugi strani govoril –, trboveljski tako ne več, ker so ga že ukinili, lignit verjetno že bo, ampak ne vemo, koliko časa. Ampak uvoženi premog bo pa dober. Prvič ga bomo plačevali kot uvoz. Naše ljudi bomo dali na cesto, in ne bodo našega premoga kopali, zraven bomo pa davke plačevali. To po normalni logiki ne gre. Vesel sem, da se je ta deklaracija – bom preskočil še na en drug del – dotaknila EMUNI. Ampak kolikor se jaz spomnim, pa kolega Juri tukaj, se o EMUNI pogovarjamo že 6, 7, 8 let. 8 let! Evropska mediteranska univerza z željo, ciljem, hotenjem, prošnjo ter pregovori in pogovori, da bi imela sedež pri nas v Sloveniji, v Piranu, v Portorožu. In v deklaraciji po 7 letih spet preberem, kako se bomo zavzemali za sedež EMUNI in za vzpostavitev EMUNI. Pa se lahko zavzemamo za takšne stvari neskončno, še v deklaraciji za obdobje januar 2013–junij 2014 in tako naprej. Kar pa se financ tiče, se je pa zgodba pri nas, v Slovenski nacionalni stranki močno zataknila. Slovenija, piše v deklaraciji, močno podpira stalni mehanizem za zaščito finančne stabilnosti območja evra kot celote, tako imenovani evropski stabilizacijski mehanizem, ki bo nastal – ni ga še – in ki bo tako močan, da bo spremenil Lizbonsko pogodbo kot nekakšno ustavo Evropske unije. Slovenija absolutno podpira in se je aktivno vključila tudi v European Financial Stability Facility EFSF, tako imenovani Evropski mehanizem za finančno stabilizacijo, z zajetnim za majhno, majhno po velikosti in po številu prebivalcev, Slovenijo, najprej za dve milijardi, danes pa bomo čez nekaj ur govorili o tem, da bi ponudili celo 3 milijarde 700 evrov poroštva, zato da bomo skupaj v tej evropski državi pomagali en drugemu in da bo evro postal stabilen. Prav. Ampak ob tem, ko mi podpiramo in pomagamo EFSF, ko podpiramo ustanovitev evropskega stabilizacijskega mehanizma, ko pomagamo Grčiji, ko smo že pomagali Irski, nam neka bonitetna hiša od treh, ki na tem svetu krojijo finančno politiko, zniža bonitetno oceno – to je klofuta, to je brca v rit za pošteno delo te države! In te bonitetne hiše, ki so Sloveniji dale brco v rit in jo spravile na četrto mesto po bonitetni oceni, in obljubljajo še slabše, ki nam dajejo brco v rit – točno te bonitetne hiše so v bistvu ustvarjalci krize. S kakšno pravico naredijo to državi, ki daje?! Mi smo dali že 234 milijonov našega denarja neposredno Grčiji, zdaj bomo dali šesto. Skupaj bo to 374 milijonov! Dali bomo, najbrž – mi ne, Slovenska nacionalna stranka bo proti –, 3 milijarde 700 poroštev, zato da nam znižujejo bonitetno oceno! Grčiji konkretno, ki ima najslabšo bonitetno oceno, pa podaljšujejo ročnost in znižujejo obrestno mero, kajti znižana boniteta pomeni dražji denar! Slovenija bo morala dražje plačati denar – ne samo Slovenija, tudi jaz, pa vi, pa navaden Slovenec, ko bo hotel potrošniški kredit. To so nam naredili za bohloni. In to, spoštovani kolegice in kolegi, je tisto, s čimer bom končal, čeprav je še marsikaj dobrega v tej deklaraciji. Res mi je žal, marsikdaj dobrega, na področju zdravja, na področju okolja, ampak v Slovenski nacionalni stranki bomo nasprotovali tej deklaraciji, zato ker s praznimi obljubami, kimanjem Evropi, klečeplazenjem in hlapčevanjem, zapisanem v tem papirju, dobimo za plačilo še klofuto po drugi strani. Mi te klofute ne sprejmemo. Zaradi te klofute, zaradi tega, kar sem povedal nazadnje, zaradi naše podpore EFSF in evropskemu stabilizacijskemu mehanizmu bomo v Slovenski nacionalni stranki nasprotovali tej deklaraciji. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Anton Anderlič bo predstavil stališče Poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije.
Spoštovani! Razprava o deklaraciji za usmeritve Republike Slovenije pri delovanju v institucijah Evropske unije je vedno priložnost, da pogledamo, kako aktivno se v vse to odločanje in krojenje usode vseh državljanov in državljank Evropske unije vključujejo slovenske institucije vključno s parlamentom, ki je po Lizbonski pogodbi dobil normalno, okrepljeno vlogo, odgovornost. Vprašanje je, ali jo dovolj izkoriščamo ali ne. Za nas je najbolj dragocen tisti del deklaracije, ki govori o prispevku Republike Slovenije k raznolikosti Evropske unije, kajti v ostalem delu je več ali manj skorajda jasno, da se po neki inerciji tako rekoč sledi vsem zahtevam, predlogom, rešitvam, ki jih predlagajo v okviru institucij Evropske unije, in mnogokrat se samo kot posledice komentirajo nekateri ukrepi. Tukaj je prav gotovo na prvem mestu vprašanje finančne stabilnosti tako Slovenije kakor tudi nekaterih drugih držav, in v zadnjem obdobju boste slišali tudi veliko diskusij, češ ali bo Evropska unija še zdržala, če bo na tak način obravnavala posamezne države, nekatere bolj naklonjeno. Že danes smo tukaj slišali govoriti o stalni pomoči Grčiji in verjetno še nekaterim drugim državam. To zapoznelo diskusijo o takšnih ukrepih pripisujem predvsem dejstvu, da Republika Slovenija vključno z Državnim zborom ne izkorišča priložnosti, ki se ji nudijo pri oblikovanju skupnih politik, skupnih izhodišč za nekatere stvari v Evropi. Nemalokrat sem tudi sam presenečen, ko nekatere stvari dobimo v Državni zbor tako rekoč pet minut pred dvanajsto in se zapakirajo, češ vzemi ali pusti, ampak pustiti ne moreš, in moraš sodelovati, kajti drugače boš znotraj Evropske unije črna ovca. Sam sem prepričan, da je v teh letih, odkar smo člani in odkar sprejemamo te usmeritve za delovanje v teh institucijah, napredek viden, da se nekatere stvari ustrezno oblikujejo v stališča, tudi če je treba reči kakšni rešitvi ne, pa vendarle je ta odsotnost komunikacije z državljani in državljankami, ko gre za nekatere temeljne rešitve, še vedno podhranjena. Trdno sem prepričan, da si mnogi o tem, da deklaracijo obravnavamo šele tri mesece po začetku tega ciklusa, mislijo: saj to delajo zato, ker morajo, ker imajo to kot obveznost, obveznost vlade, da predlaga, in parlamenta, da nekatere stvari potrjuje. Ključne zadeve so seveda vsak teden na dnevnem redu tako matičnih delovnih teles v Državnem zboru kot tudi pristojnega delovnega telesa, torej odbora za evropske zadeve, kjer se obravnavajo nekatera izhodišča in tudi politike na posameznih področjih, in to je tisto, kar je treba krepiti. Mi smo na žalost šele letos odprli ta odbor za evropske zadeve za javnost v večjem delu, praktično v večini, medtem ko so nekatere države to od vsega začetka, odkar so članice, obravnavale pred svojimi javnostmi, kar je tudi bistvo tega. Zato bi veljalo poudariti, da so nekatere rešitve znotraj tega 18-mesečnega programa tudi take, ki bodo prizadele Republiko Slovenijo oziroma državljane in državljanke, pa ne mislim tukaj samo na finančnem področju, ko gre za zaostrovanje pogojev na trgu oziroma za naročila, da tako rečem, posameznih institucij Evropske unije državi Sloveniji, kako je treba varčevati, kako je treba zmanjševati porabo na nekaterih sektorjih, ampak je seveda veliko stvari, ki jih mi tudi zaradi tega, ker se mogoče, vsaj v Državnem zboru, ne ukvarjamo dovolj temeljito s temi vprašanji, šele kasneje opazimo kot nekaj, kar državljane in državljanke prizadene. Boljše rešitve kot teh usmeritev, ki so zapisane v tej deklaraciji, nismo našli, in tudi medresorsko delovanje v okviru priprav teh stališč in usmeritev – menimo, da so več ali manj take, kakršne je mogoče doseči, so pa nekatere stvari, kjer bi morali reči tudi kakšno bolj kritično. Tukaj zagotovo ne mislim na tisto področje, ko bi zdaj morali reči ne skupnim ukrepom, ko gre za zavarovanje evra, ko gre za zavarovanje skupne valute, ko gre konec koncev za finančno stabilnost evroobmočja. Mislim predvsem na področja, kot so zagotavljanje varne hrane, zagotavljanje nekaterih pogojev, ki so elementarno v pristojnosti držav kot takih, in vse prevečkrat in tudi skozi to deklaracijo se kaže, da pristajamo na to, da nekateri standardi, ki so bili v Sloveniji postavljeni višje, in smo bolje skrbeli za varnost državljank in državljanov, ko gre za prehransko varnost, ko gre za zdravstveno varnost, ko gre za konec koncev, če hočete, varnost na mejah, ko gre za varnost na področju obrambe in podobnih stvari, ampak izgleda, da nekateri pri nas, predvsem v okviru ministrstev, služb in agencij, ne vem, kje še vse, vse raje sprejmejo neko usmeritev, ki je pač evropska, kot pravijo, je slabše zavarovana proti negativnim vplivom, ampak vendarle, ker to pravi Evropa, in kar je najbolj popularno in moderno reči: saj mora delovati trg. Seveda mora delovati trg, ampak trg mora delovati na način, da tisto, kar ne sme biti izpostavljeno krutosti trga, torej predvsem zdravje, prehranska varnost in nekatere druge stvari, izključno trgu, naše institucije zavarujejo tako, da se ti standardi ne bodo poslabševali. In zelo odgovorno trdim, da se je v zadnjih letih, odkar smo polnopravni člani Evropske unije, na nekaterih področjih z lahkoto sprejelo usmeritve, celo direktive, ki predpisujejo nek standard. Te iste direktive ne zaukazujejo, da morajo boljše standarde, ki jih imajo posamezne države, znižati. Seveda je vedno na koncu denar, vprašanje, od kje denar, zakaj se na nekaterih področjih zmanjšuje, nekatera področja so pa nedotakljiva. Jaz moram tukaj reči, da so te diskusije pri nas na vsake toliko časa zelo burne, takrat, ko se nam zgodi kakšna afera, ko se nam zgodi zastrupitev ali oporečna voda, ko se nam zgodi kakšna – recimo, če bi pogledali zadnjega pol leta, od smrti otrok zaradi slabega nadzora pitne vode do nekaterih drugih zadev. Ampak pri nas gre to naprej. Ko so se v Nemčiji letos zgodile tri afere na področju hrane, so začeli razmišljati o tem, da bodo tudi za ceno, če se odpovedo nekaterim skupnim dogovorjenim kriterijem, sami poskrbeli za svoje državljane in državljanke bolje in bodo za to namenili tudi ustrezna sredstva. Mislim, da je prav, da bi tudi v Sloveniji prevladala ta zavest, da smo v institucijah Evropske unije prisotni zato, da spoštujemo vse skupaj dogovorjene kriterije, mehanizme in tako naprej in da prispevamo tisto, kar je pri nas urejeno bolje, bolj in na drugačen način, kot naš prispevek k skupnim politikam Evropske unije. Poslanci Liberalne demokracije bomo deklaracijo podprli in verjamemo, da bo tudi Državni zbor svojo vlogo v tem obdobju okrepil.
Hvala. Gospod Vili Rezman bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Danes bomo razpravljali o deklaraciji o usmeritvah za delo v najpomembnejših institucijah Evropske unije in o naših prednostnih nalogah pri tem. To sem poudaril predvsem zavoljo tega, ker smo v uvodu slišali nekoliko retorično vprašanje gospoda Pahorja, ali se morebiti ukvarjamo z na videz akademskimi stvarmi. Naš odgovor, odgovor Poslanske skupine nepovezanih poslancev, je ne. Mi danes govorimo o stvareh, ki so krvavo resne, ki grozijo, da se nam bodo tla še bolj majala, če jim ne bomo sledili, ki grozijo, da bomo iz dneva v dan manj sodobniki tistih, s katerimi se najraje primerjamo in bi se morali primerjati, po načinu produkcije, po načinu življenja, po širini našega splošnega življenja, bodisi kulturnega bodisi umetniškega. Če ne bomo imeli materialne osnove za to, da bomo sledili razvojnim trendom v svetu, potem se nam tudi na vseh drugih, bolj mehkih področjih, če smem tako reči, obeta, da bomo iz dneva v dan bolj zaostajali. In to je realna grožnja. Naš namen torej je, da podpremo to deklaracijo, zato ker menimo, da je smiselna, da so naloge smiselno zastavljene in da so tudi prednostni ukrepi, ki so v nadaljevanju deklaracije predstavljeni, takšni, da so lahko deležni podpore. Vendar, kot sem uvodoma že rekel, postajamo vse manj sodobniki. Naj izpostavim samo nekaj takšnih glavnih področij, kjer se vidi, da nimamo prave volje, da bi sledili temu, kar je najpomembnejše. Takšno področje je, na primer, področje energetike, kjer delamo nekaj, kar je v nasprotju s tem, kar obljubljamo Evropi. Zaostajamo na področju povezanosti Evrope, kar se tiče prometnih komunikacij, in postajamo vse bolj izrinjeni ali pa zaobideni. Zaostajamo na tistih področjih, ki bi zagotavljala nova, kvalitetna delovna mesta, utemeljena na tem, čemur rečemo v strategiji 2020 pametna rast. Torej, v različnih strategijah si zastavljamo različne cilje, dobre, poudarjamo in sporočamo Evropski uniji iz Slovenije, da bomo tem ciljem sledili, potem se nam pa dogodi, da v realnem življenju zmanjka moči ali pa celo politične volje, da bi to uresničevali. Včasih se zdi, kot da te pozitivne signale pošiljamo res samo zato, da bi bili všečni, in nimamo realnih namer, da bi jih tudi udejanjili. Ocena Poslanske skupine nepovezanih poslancev v zvezi z deklaracijo in prednostnimi nalogami je, kot sem rekel, pozitivna, zato ker je problematika celostno zastavljena, zato ker je smiselna, je tudi koherentna, konsistentna in vodi tja, kamor si pravzaprav vsi želimo. Vendar se postavlja tudi vprašanje smiselnosti tovrstne razprave, ki danes govori o ključnih usmeritvah ne samo za naslednjih 18 mesecev, ampak za naslednja leta in desetletja, ker se ne da preprosto prerezati te popkovine in začeti potem na novo – zlasti, recimo, s TEŠ 6 –, če nimamo namena, da bi jih uresničevali. Tudi nimamo namena in želje začeti nekaterih razprav v Državnem zboru. Tako se nam kar nekaj let ne more zgoditi, da bi razpravljali o NEP, o Nacionalnem energetskem programu, bomo pa, tako nekateri menijo, na hitro odločili o enem izmed sicer ključnih, pa vendarle samo delov nacionalne energetske politike, energetskega programa, ki bo ključen za ves nadaljnji razvoj in življenje ljudi v Sloveniji. Če torej nimamo namena realizirati tega, kar obljubljamo, potem je vprašanje smiselnosti teh obljub. Pokazalo pa se je to tudi v številnih razpravah na naših odborih v Državnem zboru, kajti tisti, ki smo pogledali poročila odborov, na katerih nismo bili sami prisotni, smo lahko za zaključek prebrali zgolj to, da skoraj na nobenem od delovnih telesih ni bilo razprav, ampak da so sklepali, da je dokument, kakršen je, primeren. Če torej nimamo tega namena, da bi razpravljali o teh ključnih stvareh, če nimamo namena, da bi kaj zastavili v tem smislu, da bi tudi operativno bilo potem mogoče to izpeljati, potem so te diskusije relativno prazne. In takšne so na matičnih delovnih telesih oziroma na delovnih telesih nasploh tudi bile. Kaj je tisto, kar bi mi radi posebej poudarili v zvezi s slabostmi, zaradi katerih naša pot ne bo enako hitra kot pot nekoliko bolj razvitih, v smeri ciljev, ki si jih zastavljamo? Pred dnevi smo dobili na mizo strategijo 2050 v zvezi z nizkoogljično družbo. Skoraj vse, kar se da narediti, naredimo, da bi čim kasneje pričeli s postopkom realizacije nizkoogljične družbe, z načinom produkcije pri nas, ki bi šla v to smer, z načinom našega življenja, vsakdanjega življenja, ki bi šlo v to smer. In raje kot da bi se potrudili in zastavili cilje, ki gredo v smer nizkoogljične družbe, tam proti letu 2050, raje zastavljamo milijarde sredstev za to, da podpiramo tiste projekte, ki vlečejo stran od tega, ki zagotavljajo delovna mesta na nižji kvalitetni ravni, kot pa bi bila delovna mesta, če bi se intenzivneje lotili učinkovite rabe energije in obnovljivih virov energije. Tukaj so, tako nam pač kažejo primerjave iz sveta, najkvalitetnejša delovna mesta, tukaj so številna nova delovna mesta, in mi tudi tistih manj problematičnih in manj zahtevnih nalog, ki bi jih morali na tej poti opravljati, ne opravimo. Nismo ne v parlamentu niti v Vladi storili dovolj za to, da bi dobili zeleno zakonodajo. Nismo na davčnem področju postorili tega, da bi lahko rekli, da gremo v družbeno odgovorno gospodarstvo tudi na ta način, da davčno stimuliramo tiste, ki so na tej poti korak spredaj. Nismo zagotovili ne zelenih javnih naročil ne česarkoli drugega, kar bi z relativno malo politične volje lahko storili. Zato se tudi nam postavlja vprašanje, ali se kljub temu, da bomo imeli dobro napisano deklaracijo in prednostne naloge, kaj in kako početi v institucijah Evropske unije, ne bomo uspeli premakniti na bolje v realnem življenju. Še kar naprej bomo odvisni od žile, po kateri teče fosilna energija, torej od tega, kar danes zagotovo ni prednostno v razvoju tehnologij v svetu. Capljali bomo korak za korakom, namesto da bi domače prednosti izrabili. Domača prednost pa je tradicija, ki jo na nekaterih industrijskih in drugih področjih imamo, in znanje, ki bi ga lahko mladi in drugi v teh letih pospešeno pridobivali, zato da bi bila delovna mesta tista, ki bi jih lahko uvrstili v kategorijo pametne rasti, kar nam narekuje, in k čemur se mi tudi zavezujemo, strategija Evropa 2020. Dasiravno bo vseh pet poslancev podprlo to deklaracijo, se nam je zdelo potrebno, da opozorimo, da je temeljni problem v naslednjem. Evropa potrebuje enotnost, potrebuje enotne usmeritve, mi pa gremo zelo pogosto drugam in to enotnost krhamo s posamičnimi sredobežnimi projekti, ki ne podpirajo enotnosti v Evropski uniji, ki je tako zelo potrebna. Drugo, na kar bi radi opozorili, je to, da v deklaracijah oznanjamo ene cilje in da z našimi konkretnimi dejanji teh deklariranih ciljev nismo pripravljeni tudi podpreti.
Hvala. Dr. László Göncz bo predstavil stališče poslanske skupine narodnih skupnosti.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod predsednik Vlade, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Uvodoma naj povem, da bova kljub nekaterim vsebinskim pomislekom v zvezi z nekaterimi področji deklaracije ta dokument podprla. Menim, da je velika večina vsebinskih vzvodov dobro postavljenih. Naša komisija za narodnosti je tudi obravnavala ta predlog deklaracije, predvsem z vidika svojih pristojnosti, in v želji po nadgradnji besedila smo predlagali tudi dva amandmaja. Prvi na usklajevalnem delovnem telesu ni dobil podpore, medtem ko je bil pa drugi amandma sprejet. Predvsem smo želeli besedilo nadgraditi v poglavju Za prispevek Slovenije k raznolikosti Evropske unije. Tukaj smo v našem predlaganem besedilu usmerili pozornost predvsem na področje človekovih pravic in nediskriminacije, predvsem v kontekstu Lizbonske pogodbe, še konkretneje v 1.a členu Lizbonske pogodbe, ki to področje nedvoumno interpretira. Želeli smo, da bo v tem kontekstu to besedilo nadgrajeno. To ni bilo sprejeto. Ta amandma torej žal ni bil sprejet. Drugi amandma pa je bil sprejet. Ta pa je bil usmerjen k poglavju Izobraževanje, mladina, kultura, šport. Tu smo pa predvsem poudarili še bolj, kot je prvotno besedilo nakazalo, jezikovno raznolikost. Menim, da je prav, da je bil ta amandma sprejet, saj je ta jezikovna raznolikost predvsem v tem srednjeevropskem prostoru še posebej pomembna. Pomembna je tudi z vidika naslednjih 18 mesecev. Torej, da še enkrat ponovim: kljub temu, da ta amandma, torej prvi amandma, ni bil sprejet, menimo, da je Predlog deklaracije o usmeritvah za delovanje Republike Slovenije v institucijah Evropske unije v obdobju julij 2011–december 2012 takšne narave, da ga lahko podpreva. Hvala lepa.
Hvala. Gospa Darja Lavtižar Bebler bo predstavila stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Prihodnje enoinpolletno obdobje delovanja v institucijah Evropske unije prinaša tudi za Slovenijo velike izzive. V Poslanski skupini Socialnih demokratov se zavzemamo za to, da bi Slovenija pri iskanju odgovorov na vse te prihodnje izzive sodelovala nadvse aktivno in poskušala najti tudi zelo smele odgovore. Gospodarska kriza, ki je države Evropske unije in tudi Slovenijo močno prizadela, demografske razmere, potreba po usklajenem trajnostnem razvoju, zagotavljanje miru, varnosti in varovanja človekovih pravic so glavni dejavniki, ki od Evropske unije in njenih članic danes zahtevajo velike in smele spremembe. Danes, po nastopu krize je jasno, da je treba reformne ukrepe sprejemati in izvesti hitro, za raven celotne Evropske unije in z večjimi zavezami za vse države članice. Deklaracija, ki jo sprejemamo danes, tem smotrom v glavnem sledi ustrezno. Tako jo ocenjujemo v Poslanski skupini Socialnih demokratov, podobno pozitivno pa smo jo ocenjevali tudi na vseh matičnih delovnih telesih, ki so jo obravnavala. Zagotovo pa bo deklaracija pomenila nek opomnik oziroma pregled nalog, ki jih moramo v naslednjem letu in pol opraviti skupaj, v dogovoru in sodelovanju z vsemi drugimi državami članicami Evropske unije, pri čemer pa bodo predstavniki Slovenije pri teh usklajevanjih seveda imeli venomer pred očmi tudi interese Slovenije. O tem ne more biti nobenega dvoma. Doslej se je nesporno pokazalo, da je Slovenija s članstvom v Evropski uniji in evroobmočju ter Schengenu veliko pridobila. Zato smo Socialni demokrati trdno prepričani, da je treba na tej poti tvorno vztrajati tudi v prihodnje. Deklaracijo o usmeritvah Republike Slovenije v institucijah Evropske unije v obdobju julij 2011–december 2012 bomo zato poslanci Socialnih demokratov podprli. Hvala.
Hvala. Gospod Jožef Jerovšek bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovani kolegice in kolegi, predstavniki Vlade, v tem trenutku brez predsednika Vlade! Pred nami je deklaracija o usmeritvah za delovanje Slovenije v institucijah Evropske unije v obdobju predsedovanja Poljske, Danske in Cipra. Seveda to predsedovanje Poljske že teče, poteka, in v tem smislu zamujamo. Na dnevnem redu imamo točko, ki bi jo morali opraviti na junijski seji, da bi bili ažurni in zavezujoči. Simbolika obravnave te točke na morda zadnji seji tega sklica in v zadnjem dnevu je svojevrstna. Nakazuje na zaostajanje, capljanje in tudi morda neresen odnos. Dodatno so ji simboliko zaostrile besede predsednika Vlade na začetku, da je deklaracija špekulativno načrtovanje in akademska točka. Res je, da to obravnavamo že sedmič, ne more pa takšna deklaracija biti copy-paste prejšnjih deklaracij, kar je očitno na nek način Vlada sprejela kot metodo dela, in zato se deklaracija, ki ni dovolj ažurirana, predstavlja kot špekulativno načrtovanje. Naj najprej v imenu Poslanske skupine SDS povem, da se mi še kako zavedamo krize in krča v Evropski uniji, še posebej znotraj evroskupine, ki bo zaznamovala delovanje Slovenije v institucijah Evropske unije predvsem s strani nove vlade, ki se bo večino obdobja z večino problemov ukvarjala. Zato deklaracija za Slovenijo, in ne za vlado in ne za parlament, ne bi smela biti zgolj rutinska naloga, ki jo opravljamo že sedmič. Slovenija si je s predsedovanjem Evropski uniji v prvi polovici leta 2008 ustvarila izjemen ugled. Dosegla je izjemno težo znotraj Evropske unije, njen glas je dobesedno premikal gore. Spomnimo se, da je ponovno v pogon spravila pogovore in pripravo strateškega partnerstva Evropska unija–Rusija, izjemno pomembnega za Evropsko unijo. Rešili smo problem rdečega mesa med Poljsko in Rusijo ter druge zelo globalne zadeve znotraj Evropske unije. Vendar je to izjemno težo, ta ugled sedaj, v obdobju sedanje vlade, izgubila in zapravila. Zato je treba poudariti, da bo v pretežnem delu naslednjega obdobja imela nova vlada težko nalogo, da vrne izgubljeni ugled, ko bo za Slovenijo pomembno, da z uspehom brani in uveljavlja pet glavnih ciljev, ki izhajajo iz strateškega projekta Evropa 2020. Med njimi se nam v SDS zdi še posebej pomemben cilj povečanje vlaganj v razvoj in raziskave na 3 % bruto domačega proizvoda. Pomembno se je o tem vprašati v trenutku, ko je Vlada iz aktualnega proračuna izločila praktično vse investicije, ki so gibalo razvoja. Tu so pomembni seveda tudi drugi cilji, ki izhajajo iz nacionalnega reformnega programa, to so ukrepi za rast in strukturne spremembe. Pomembna je vzpostavitev znotraj Evrope evropskega stabilizacijskega mehanizma za uveljavitev skupnih mehanizmov za prevzem tveganj. Zaradi tveganj, ki so pred nami, je verjetno predsednik Vlade rekel, da je ta dokument špekulativno načrtovanje. Mislim, da ni želel povedati odkrito, kakšna tveganja Slovenijo čakajo, katerih se že zaveda, ki pa mu jih je tudi v funkciji odstopljenega ministra težko priznati in z njimi seznaniti Slovenijo. Čeprav ta finančni mehanizem daje tudi obveznosti Sloveniji, pa se je seveda treba zavedati, da bi bilo katastrofalno ali pa zelo slabo, če bi mi v to obdobje prišli brez mehanizma skupnega izravnavanja tveganj. Zato je potreben pomemben premislek. Prav tako bo zelo pomemben boj znotraj priprave novega finančnega okvirja, nove perspektive Evropske unije. Upanje, ki ga imamo v tem trenutku, je v tem, da se bo z večino tega ukvarjala nova garnitura, nova vlada, ki je nekoč že izbojevala, izpogajala izjemno uspešno finančno perspektivo, ki jo uresničujemo, pri kateri pa je sedanja vlada naletela na oviro nesposobnosti črpanja in dovoljšne realizacije. Ampak ker je bila takrat pri tistih pogajanjih uporabljena izjemno dobra taktika, lahko upamo, da bodo ljudje, ki že imajo izkušnje, tokrat uspešni in še boljši. Deklaracijo tudi sprejemamo pod vtisom dejstva, da se ni izpolnila obljuba in napoved predsednika Vlade gospoda Pahorja z dne 3. 3. 2010, ko smo obravnavali deklaracijo za prejšnje obdobje, ko je dejal: "Slovenija hiti med prvimi državami z izhodno strategijo in z izhodom iz krize." To se žal ni uresničilo, tu smo izviseli. Sedaj predsednik Vlade ne govori več o uspešnem izhodu, ampak o Sloveniji kot sestavnem delu krize, je danes poudaril. Prav tako se v tem času niso izpolnjevale premierjeve obljube in zaveze o sodelovanju glede izpolnjevanja stockholmskega programa evropskega območja svobode, varnosti in pravic, kamor sodi tudi odnos do totalitarizmov in človekovih pravic. Kajti Slovenija je že v času, ki ga zajema ta deklaracija pod poljskim predsedovanjem, pokazala selektivno politično-nazorski odnos do skupnega praznovanja 23. avgusta, dneva spomina na žrtve totalitarnih in avtoritarnih režimov. Niti simbolika in opomin varšavskega geta, kjer sta se zločinsko križala nacizem in komunizem, nista bila zadostna razloga za udeležbo našega ministra za pravosodje gospoda Zalarja na srečanju pravosodnih ministrov 23. avgusta v Varšavi. Ta bojkot spomina in nadaljnjih odgovorov glede tega je boleče odmeval po Evropi in je vrgel senco na stanje duha in demokratični duh v Sloveniji pod sedanjo oblastjo, kajti izgleda, da so še naprej evropske usmeritve talec ideoloških plašnic. Doma so očitno zavozili z vrednostnimi temelji Evropske unije, in žal naši predstavniki v institucijah, ko se sprejemajo deklaracije v Evropskem parlamentu, glasujejo za občečloveške vrednote, doma jih pa rušijo, kot predstavniki sedanje oblasti. Zato dobivajo v javnem mnenju tudi popolno nezaupnico doma. Deklaracija definira naše prioritete na področju energetike, skupne kmetijske politike, razvoja kmetijstva. Dotika se vprašanja proporcionalnega zastopanja v Evropski službi za zunanje delovanje, kjer je tako drastično prišlo do izraza zdrs teže Slovenije pod sedanjo oblastjo. Izgleda, da bo Slovenija morala ponovno zgraditi vtis, ugled in težo, da bo dobila prvega ambasadorja Evropske unije, kajti pri gospe Ashton očitno ne uživa zaupanja. Tu smo že trčili na klasična zunanjepolitična vprašanja, to je širitev mednarodne misije, obrambna in varnostna politika. Tudi tu je zelo pomembno, kako bo Slovenija delovala na skupni poti in kako bo uveljavljala lastne interese. Seveda je zelo važno, da ponovno poudarimo strateški interes za širitev na celotno področje Zahodnega Balkana. Vendar kar moti v tem dokumentu, je to, da po obdobju silne ljubezni s Hrvaško ne govori o nobenih skupnih akcijah po sprejemu Hrvaške v polnopravno članstvo. Ali bomo sposobni takrat delovati v skupno korist? Ali bo Hrvaška podprla Slovenijo, slovenske interese? O tem ni niti besedice – po tem silnem obdobju vsestranskega podpiranja hrvaških interesov. Da končam: čeprav v deklaraciji pogrešamo sveže ideje in nove prispevke, ki bodo nujno potrebni, pa deklaraciji v Poslanski skupini SDS ne bomo nasprotovali. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Franco Juri bo predstavil stališče Poslanske skupine Zares.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovani predsednik Vlade, spoštovani kolegi in kolegice! V Poslanski skupini Zares nimamo dvomov o tem, da je treba podpreti to deklaracijo. Deklaracija je splošen akt, ki se sicer občasno aktualizira, in tokrat zajema obdobje, ki bo šlo nekje do ciprskega predsedovanja in se bo vleklo skozi poljsko, dansko in ciprsko predsedovanje. Deklaracija pa nastaja v posebej zanimivem in tudi tveganem času za Evropsko unijo, ko je zelo pomembno, kako se posamezne države članice postavijo pred tem skupnim projektom, ki mu grozi ne samo finančna kriza, ampak tudi cel sklop političnih posledic, ki iz take krize izhajajo. Nedavno je poljski finančni minister Rostowski omenil katastrofalne scenarije, če Evropa ne bi zmogla in ne bi premogla izzivov sedanje krize. Verjetno je to, kar je marsikoga šokiralo, izrečeno v Evropskem parlamentu, karikatura tistega, kar vendarle v določeni meri lahko v Evropi pričakujemo, če institucije Evropske unije ne bodo zagotovile najprej zaupanja evropskih državljank in državljanov do ustanov te skupne zveze in znotraj posameznih članic, ki sestavljajo Evropsko unijo. V tem pogledu ta deklaracija izpostavlja vsa področja in segmente delovanja Slovenije in tudi uveljavljanja nacionalnih interesov Slovenije znotraj Evropske unije, v polni zavesti, da ti nacionalni interesi ne morejo biti uresničeni, če Evropska unija ne bo preživela. Mislim, da če to razumemo, razumemo, čemu in kako smo zasnovali te interese. Kot veste, v Zaresu dokaj kritično gledamo na nekatere poteze Evropske unije. Vsekakor se v zadnjih mesecih poraja težnja po tem, da bi se oblikovalo neko trdo jedro in bolj dinamično jedro Evropske unije, ki zahteva določeno ceno, in ta cena utegne prizadeti zlasti srednji sloj v Evropski uniji z vsemi posledicami, ki jih tako poseganje lahko povzroča. Mi smo to izkusili tudi na lastni koži. Iz lastnih izkušenj vemo, kaj pomeni se soočati s krizo, s finančnimi rezi, ki po eni strani slabšajo pogoje za konsolidacijo notranjih trgov v Evropski uniji, in posledično bodo povzročali spiralo in začarani krog krize. Navsezadnje bomo po tej točki razpravljali o pomembni odločitvi, verjetno pomembnejši, kot je sama deklaracija. To je potrditev obnovljenega mehanizma za stabilizacijo evra, brez katerega vemo, da bi lahko hitro zašli v kaotične razmere. Ampak tudi pri tem moramo biti pozorni na nekaj. V tistem mehanizmu – in razprava o tem bo potekala, po mojem, upam, s tehtnimi argumenti – mi predamo določeno suverenost neki službi, ki bo urejala ta mehanizem in bo razporejala pomoč oziroma poroštva vseh držav članic, zato da bi rešili Grčijo, da bi jutri rešili druge države, in hvala bogu je treba še ugotoviti, da je Slovenija še vedno v tisti skupini držav, ki tak mehanizem zagotavljajo in ga še ne koristijo. Še. Mi ne vemo, kako se bo odvijala kriza naprej, ampak zaenkrat je Slovenija med tistimi državami, ki tak mehanizem zagotavlja – odgovorno, vsekakor s svojimi notranjepolitičnimi tveganji. Navsezadnje se je tudi Vlada soočila z dilemami, ki izhajajo iz teh tveganj in iz potrebe po vstopu v tako imenovani nemško-francoski vlak. Ampak največja past v Evropski uniji je, da se oblikujeta dve politiki, in že danes mnogi opazovalci ugotavljajo, da že prihaja do dvotirnosti, do dvojnosti, do dihotomije med odločilnimi ustanovami – na eni strani Evropska komisija, ki je izgubila nekaj svojih tradicionalnih pristojnosti ali jih vsaj išče v novem kontekstu, po drugi strani pa Evropski svet, ki se obnaša kot neka evropska nadvlada in kjer so iskrice med komisijo in svetom zelo očitne, kar seveda poslabšuje samo podobo Evropske unije. Recimo, gospa Ashton je lep primer te dvotirnosti in nedorečenosti vloge, ki jo ima. Ta nedorečena vloga Evropske unije se kaže na vseh področjih, navsezadnje tudi v Palestini, kjer le težko poenoti eno stališče, ki bi bilo načelno pričakovano, ampak vemo, kako trpi, ko se mora poenotiti in ko mora izreči nekaj nedvoumnega. Te nedvoumnosti pri Evropski uniji še dolgo ne bo, tega se moramo zavedati, ampak prav ta zakompliciranost evropskih mehanizmov po eni strani zagotavlja stalno iskanje ravnotežij in navsezadnje mir, pogajanja, poskus, da oblikujemo skupne politike, po drugi strani pa nemoč Evrope, da nastopa kot mednarodni akter z relevantno specifično težo. Slovenija v tej igri nima pretirane vloge, ampak vsekakor optimalno izkorišča možnosti, ki jih Evropska unija ponuja. Kot majhna država smo med najbolj zainteresiranimi za dvoje, prvič, za delovanje mednarodnega prava, in drugič, za funkcioniranje Evropske unije. Brez teh stebrov bi bili majhni narodi in majhne države na udaru in prepihu velikih interesov. Tudi zdaj smo, vsekakor, ampak znotraj širše zveze, kakršna je Evropska unija, je možno zagotoviti tisto ravnotežje, ki pomaga tudi manjšim državam. Zato bomo podprli to deklaracijo. Deklaracija prihaja v pravem času. Ne glede na iztekanje našega mandata je pomembno, da posredujemo jasno sporočilo Evropski uniji, tudi lastnim državljanom, da ostajamo solidno zasidrani v Evropski uniji, v evroobmočju ob vseh težavah in dilemah, ki jih odpiramo dnevno. Ena od teh bo, kako bo s poroštvi in kako bo z dokapitalizacijami tistih bank, pretežno, domnevam, zasebnih bank, ki krojijo finančno usodo Evropske unije. Nihče ne zna odgovoriti na to, kaj pomeni dokapitalizacija teh bank zato, da bi rešili Grčijo, Irsko ali Španijo. Ali vstopa Evropska unija kot gospodarski subjekt v evropsko bančništvo, ali bomo države članice, ki bomo ponujale poroštvo, postale delničarke teh velikih bank – dvomim oziroma postavljam vprašanje, ali je to neka faza nadgradnje in postopne nacionalizacije teh velikih bank, ki so v marsikaterem primeru pripeljale do finančnega infarkta. V Ameriki so imeli podobne dileme, dokapitalizacija je pomenila vstop države tudi v saniranje bančnega sistema in s tem tudi v upravljanje s tem bančnim sistemom. Potrebo po regulativi, ki izhaja iz teh pristopov, je treba tehtno upoštevati in glede na našo specifično težo na čim bolj optimalen način tudi vplivati na vse te procese. Še enkrat poudarjam, da si mora Slovenija ne glede na scenarije, ki nas čakajo, zagotoviti prostor za vplivanje pri tistih politikah, ki lahko na nepremišljen način udarijo po žepih nižjih in srednjih slojev. Ta nevarnost v Evropi obstaja, in kot države članice, kot parlamenti smo dolžni na to opozoriti in preprečiti, da bi se v vseh nadaljnjih postopkih pomagalo samo finančnemu kapitalu, torej tistemu kapitalu, ki je zakuhal to globalno krizo. Glede zunanje politike pa se tudi jaz veselim, da je bil zapisan poudarek in tudi naš strateški interes do mediteranske regije. EMUNI je dejstvo, ki obstaja, ki ima sedež v Sloveniji in ki dobiva konkurenta. V kratkem bodo oblikovali in odprli drugo evromediteransko univerzo v Maroku, v Fesu, in s tem bo nastala določena konkurenca med ustanovami, ki bodo sodelovale, kajti EMUNI, tako kot druga evromediteranska konferenca, je predvsem stičišče različnih univerzitetnih ustanov, tako evropskih kot sredozemskih. Torej, boj za sedež in za nadaljnji razvoj EMUNI se ne konča s tem, treba se bo še angažirati v vseh forumih in tudi naslednje vlade v Sloveniji se bodo morale v tej večji konkurenci, ki nastaja, bolj truditi. Torej, še enkrat naj povem, da bomo podprli to deklaracijo. Hvala.
Hvala. Gospod Jakob Presečnik bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod predsednik Vlade s sodelavci, kolegice in kolegi! Pred nami je že sedmi dokument, ki vsebuje usmeritve in prednostne naloge za delovanje Slovenije v okviru EU, ki govori o obdobju predsedovanja Poljske, Danske in Cipra. Sestavljen je iz dveh delov, določa prednostne naloge Slovenije za delo v svetu v omenjenem obdobju in obrazložitev prednostnih nalog. Ta dokument pa je pomemben tudi zato, ker je osnova za oblikovanje širšega okvira za pripravo naših stališč, ki jih mora vlada pri svojem vsakodnevnem delu zastopati v institucijah Evropske unije. Na odborih Državnega zbora sicer ni bilo veliko razprav o tem dokumentu, kar kaže na to, da so v dokumentu zapisane prave usmeritve. Poslanci Slovenske ljudske stranke pa se pridružujemo izraženemu mnenju na Odboru za gospodarstvo, da je zelo pomembno resno izvajanje teh zapisanih usmeritev, ker velikokrat žal ostane le pri zapisanem. Zato želim v imenu Poslanske skupine SLS poudariti in ponovno opozoriti na področje, kjer izvajanje usmeritev in delovanje naše države v okviru EU po našem mnenju najbolj peša. V obdobju te vlade je najbolj šepalo koriščenje sredstev iz strukturnih in kohezijskih skladov, kjer je Slovenija skoraj že zamudila mnoge priložnosti. Zato je ključno, da Slovenija takoj po 5. oktobru letos, ko bodo znani osnutki kohezijskih uredb za naslednje programsko obdobje, pospešeno pristopi k pogajanjem in usklajevanju. Drugo pomembnejše poglavje pa je tudi skupna kmetijska politika, kjer je Slovenija ob vstopu v Evropsko unijo v preteklem mandatu dosegla dobre dogovore, v tem mandatu pa poslušamo v glavnem obljube in ne vidimo dovolj dejanj. Zato ponovno pozivamo, da mora tako ta vlada kot tudi vse bodoče v procesih pogajanj o uredbah, dogovarjanja in sprejemanja dokumentov v EU skrbeti in zagovarjati pogoje za konkurenčnost slovenskega gospodarstva, kamor sodi tudi krepitev konkurenčnosti slovenskega agroživilstva, povečanje porabe slovenskih proizvodov na domačem in tujih trgih ter spodbujanje lokalne pridelave in potrošnje. Zato bo Slovenija zastopala stališče, da mora biti cilj evropske promocijske politike spodbujanje lokalne oskrbe s poudarkom na proizvodnji in prodaji proizvodov višje kakovosti. Strinjamo se, da mora Slovenija zagovarjati ohranitev javnih podpor kmetijskemu sektorju v okviru dvostebrne strukture SKP s skupnimi pravili na ravni EU in potrebnim obsegom proračunskih sredstev, da bomo kot majhna ekonomija imeli možnost znotraj velikega evropskega trga. Tudi slovenski ribiški sektor, čeprav majhen, je za Slovenijo zelo pomemben, tako zaradi prepletenosti z gospodarstvom obalnega območja, še posebej turizmom, kot tudi zaradi ohranjanja identitete Slovenije kot pomorske in ribiške države – poudarjam, ohranjanja identitete Slovenije kot pomorske in ribiške države. Skratka, vsekakor si moramo znotraj EU prizadevati za gospodarsko in okoljsko sprejemljive rešitve, prilagojene posebnostim slovenskega fizičnega in socialnega prostora. Slovenija glavne izzive v novem obdobju vidi predvsem v učinkovitem izvajanju strategije EU 2020, v učinkovitem upravljanju evropskih ekonomskih politik, pogajanjih o sprejetju razvojno naravnanega proračuna EU in pa v nadaljevanju širitve in evropske perspektive Zahodnega Balkana. Dejstvo je, da Slovenija zamuja tudi na tem področju, pri možnostih večjega sodelovanja in vpliva pri razvoju nekdanjih republik SFRJ, kjer smo nekoč že delovali, sedaj pa očitno teh prednosti kot prva EU država izmed nekdanjih republik ne znamo dovolj izkoristiti. Še več, pri vprašanju meje je Slovenija po prepričanju poslancev SLS celo stopila korak nazaj in dopustila, da nam drugi določajo pogoje. Slovenska država bi lahko, če bi politika delovala bolj enotno, namesto da se ukvarjamo z medsebojnimi razprtijami v vladi in med strankami, bolj dejavno vplivala in sodelovala v procesih, ki se dogajajo v Evropi. Prepričan sem, da so mnogi v EU to od nas tudi pričakovali. Zato je čas, da Slovenija postane bolj dejavna v okviru EU. Prihajamo namreč v obdobje, ki ga še vedno definira uveljavitev Lizbonske pogodbe, uveljavljajo pa se tudi že nove določbe Lizbonske pogodbe. Smo v obdobju gospodarske krize, ki je močno prizadela ne samo Slovenijo, ampak celotno Evropo. Zato poudarjam, da naj uresničevanje petih sklopov prioritet, ki jih je definirala Slovenija za delovanje v naslednjem obdobju – in sicer pametna, trajnostna in vključujoča rast; učinkovito upravljanje, ki se nanaša predvsem na boljšo fiskalno in finančno stabilnost vseh držav; razvojno naravnan proračun; nadaljevanje širitve in evropska perspektiva Zahodnega Balkana, prispevek Slovenije k raznolikosti Evropske unije –, ne ostane samo na papirju, sedaj je čas za aktivnosti. Ni še prepozno, da zaključimo črpanje sredstev do leta 2013, saj veliko projektov, predvsem na občinskem nivoju, čaka. Zatika se samo na ministrstvih, zato bi morala Vlada te tekoče posle še naprej urejati, da ne propadejo projekti. Strateško pomembno je, da evropski dogovori ne bi obšli Slovenije pri vitalnih odločitvah, kot so energetika in prometne povezave. Zamujamo pri prometnih rešitvah. Za Slovenijo je strateškega pomena, da ostane v vozlu prometnih povezav kot pomemben člen med zahodom in vzhodom. V Svetu EU in Evropskem parlamentu že poteka obravnava zakonodaje prvega železniškega svežnja. S tem naj bi se vzpostavili pogoji za boljšo konkurenco, okrepil nadzor ter okvir za javne in zasebne naložbe. Vsi cilji delovanja so pomembni, še posebej pa si zagotovo vsi želimo, da bi prej omenjeni cilji pomagali k uresničitvi najbolj pomembnih ciljev, in sicer da si bo Slovenija prizadevala za uresničitev dveh ciljev strategije Evropa 2020, in sicer povečanje števila zaposlenih prebivalcev med 20. in 64. letom starosti in zmanjšanje števila revnih v Evropi. Če nam bo to uspelo v naslednjem obdobju, bomo dosegli prave cilje, saj je in mora biti najpomembnejši cilj delovanja države in nas v politiki, da omogočimo državljanom, da si z delom zagotovijo zase in za družino človeka vredno življenje. Vse drugo so prazne obljube in le prazne črke na papirju. V upanju, da vsi mislimo resno in da bomo v skladu z njo tudi delovali, bomo poslanci Slovenske ljudske stranke podprli usmeritve in cilje za delovanje v okviru EU. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Anton Urh bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovani predsednik Vlade s sodelavci, kolegice in kolegi! Lep pozdrav tudi ostalim prisotnim! Predstavil bom stališče poslanske skupine glede predloga deklaracije o usmeritvah za delovanje Republike Slovenije v institucijah Evropske unije. Predlagatelj predloga deklaracije je Vlada, osnovni namen pa se je v prihodnjem letu in pol usmerjati v izboljšanje konkurenčnosti, večanje rasti, in drugi ukrepi za izhod iz gospodarske krize. Ravno pri tem pa so sredstva iz proračuna Evropske unije ključnega pomena. Predlog deklaracije predvideva osredotočanje predvsem na razvoj, kohezijsko politiko, kmetijstvo in varstvo okolja. Republika Slovenija pa se seveda mora ozirati tudi na države Zahodnega Balkana ter njihovo približevanje Evropski uniji. Da bi dosegli učinkovito politiko tudi na ravni naše države, si je Slovenija za to obdobje zadala pomembne cilje, kot so 75 % aktivnega prebivalstva, večja vlaganja v raziskave in razvoj, za vsaj 6 % zmanjšati emisije toplogrednih plinov, povečati delež prebivalstva s terciarno izobrazbo in podobno. V Poslanski skupini DeSUS smo mnenja, da so ti cilji zastavljeni korektno in s premislekom ter se z njimi popolnoma strinjamo. Slovenija je med bolj prizadetimi državami v Evropski uniji, zato se moramo proti temu učinkovito, hitro in premišljeno boriti. Trdimo, da predlog deklaracije predstavlja to, zato ga bomo tudi podprli. Hvala lepa.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev o dopolnjenem predlogu deklaracije. K besedi se je javil predsednik Vlade gospod Pahor.
Hvala, podpredsednik. Kolegice in kolegi! Ker bo potem pri zakonu o poroštvu praktično vsem govornikom namenjenih vsega 5 minut, ne bo verjetno zamere, ker je to tudi sestavni del tega dokumenta, če morda v tej razpravi razčistimo še kakšen nesporazum, ki je povezan z velepomembno odločitvijo Državnega zbora danes o predlogu zakona o spremembah zakona o poroštvu Republike Slovenije za ta mehanizem. Toda pred tem nekaj odmevov z moje strani na vašo razpravo. Najprej o ugledu in o položaju Slovenije v Evropski uniji. Slovenija je aktivna članica Evropske unije in Slovenija je ugledna članica Evropske unije. To niso naše ocene, to so ocene naših partnerjev in zunanjih opazovalcev. Poleg tega je Slovenija znotraj dolžniške krize, v katero je zapadla evroskupina in kot finančni steber s tem tudi celotna Evropska unija, znotraj tistih držav, ki omogočajo s svojimi poroštvi in posojili reševanje držav, ki so že prišle v finančno krizo do te mere, da so morale prositi za pomoč ostale partnerke. V tem smislu vam bi rad povedal, da so performanse Slovenije, tukaj mislim zlasti na primanjkljaj, na proračunski primanjkljaj in na dolg v bruto domačem proizvodu, če pogledamo v primerjavi z drugimi državami, dobre. Tisto, kar je zaskrbljujoče, je v zadnjih dveh, treh letih nagel porast dolga v bruto domačem proizvodu, vendar imamo tudi zglede za to, da se nagel trend porasta bruto domačega proizvoda umirja in da ne bo šel čez tisto mejo, ki jo bo Vlada predlagala Državnemu zboru s kratkim zakonom o javnih financah kot zgornjo mejo javnega dolga v bruto domačem proizvodu. To bo verjetno 50 %. Kot veste, je maastrichtski kriterij 60 %. Tako bo verjetno predlagala Vlada v petek Državnemu zboru, če bo ocenil, da je o tem vredno razpravljati še v času vašega mandata, da je to tista meja, ki je ne smemo prekoračiti, če želimo ostati, kot je bilo že ocenjeno, ne samo zdravo gospodarstvo, ampak tudi država z vzdržnimi javnimi financami. Številka ena. Torej, Slovenija je aktivna in ugledna članica Evropske unije. Poleg tega je država, ki lahko spričo svojih finančnih performans sodeluje z državami, ki pomagajo tistim, ki so se znašle v krizi. Ali je vredno in koristno z vidika naših nacionalnih interesov, da pomagamo tem državam? Da. Mi ne znamo, nihče ne zna oceniti efekta domin, če bi prišlo do krize v eni sami državi, ki bi bila nerešljiva, torej bi šla v bankrot, in bi s tem sprožila to, kar se imenuje contagion ali domino efekt, ker ne vemo, kje se bo to ustavilo. Drugič, rad bi povedal nekaj besed o institucionalni krizi Evropske unije. Menim, da je Lizbonska pogodba, taka kot je, premalo za to, kar Evropa potrebuje za svoje institucionalno orodje, da bi izpolnjevala pričakovanja polmilijardne skupnosti njenih državljank in državljanov. Prav gotovo, pa nisem finančni strokovnjak, moramo vedeti eno. Evro kot ena valuta s 17 fiskalnimi politikami ne bo vzdržal. Ne pravim, da se bo to zgodilo v pol leta ali v letu in pol, nisem vedeževalec in niti ne želim biti, vendar pa je ena stvar gotova. Do neke zelo temeljne spremembe bo v nekem razumnem času, če bomo hoteli imeti evro kot skupno evropsko valuto, prišlo. Moje osebno mnenje je, da bo to prišlo z novo pogodbo, z novo pogodbo o evru, ki bo določal pogoje, pod katerimi države lahko sodelujejo v tej valutni skupini. In menim, da je nacionalni interes Slovenije, da storimo vse, kar je potrebno, da ostanemo v tej valutni skupini, ko bodo določeni pogoji, in da jih z opravljanjem domačih nalog, to so strukturne in druge reforme, tudi izpolnimo. To je seveda naloga prihodnje vlade in prihodnjega parlamenta. Ampak to se mi zdi, da je nacionalni interes Republike Slovenije. Kaj vam torej želim povedati pri tej 2. točki? Da lahko in da moramo pričakovati spremembe, ki bodo povezane z bistveno trdnejšo strukturo evrskega območja kot finančnega stebra Evropske unije, da bo verjetno to terjalo, po moji presoji, novo pogodbo, ki bo določala pogoje, pod katerimi so lahko države članice evrskega območja, in da mora Slovenija te pogoje izpolniti, ker je za nas članstvo v evrski skupini nacionalnega pomena. Hvaležen sem za pričakovano večinsko podporo poroštvu za začasni finančni mehanizem. Ko se pogovarjamo o tem mehanizmu, se odločamo o našem pogledu in interesu glede evra. Ali ima Slovenija interes, da v evru obstane? Ima. Zato smo storili veliko, da smo v evro sploh prišli. Če želimo ostati v tem evru, je sicer zelo pomemben, a majhen korak, da danes podpremo poroštvo za finančni mehanizem. Velik korak za Slovenijo, da bo lahko izpolnila pogoje, da v evru ostane, tako kot vsaj jaz vidim njegove nadaljnje spremembe, evrskega območja namreč, in strukture skupne fiskalne politike – pazite, bom kar odkrito rekel: če želi evro biti uspešna valuta, bo moral imeti eno fiskalno politiko in ne 17. In naša odločitev bo, ali bomo pristali na to, da bomo vodili fiskalno politiko evrskega območja ali pa bomo kot druge države, ki niso članice evrskega območja, imeli svojo fiskalno, davčno in vse druge politike, ki ne bodo skupne v evrskem območju. Jaz kot državljan bom, če bom imel možnosti in kolikor bom imel možnosti, zastavil ves svoj glas in moč za to, da bi Slovenija to izpolnila in ostala v evrskem območju. Ne znam si predstavljati Slovenije v teh burnih časih, gospodarskih, finančnih in socialnih turbulenc v svetu, da bi ostala izven skupine držav, ki ji mi vrednostno, kot je rekel eden od kolegov, socialno, politično, varnostno v na vsakem pogledu pripadamo. Zato bi rad opozoril, da se danes pogovarjamo o zelo pomembnih stvareh. Na koncu bi rad povedal eno svojo oceno v luči volitev, ki se bodo verjetno zgodile pred koncem tega leta. Mislim, da imamo dve srečni okoliščini, ki ju jeseni 2008, na predvečer takratnih volitev nismo imeli. Prva dobra okoliščina je ta, da se vsi in celotna slovenska javnost zaveda, da imamo opravka s krizo, ne samo slovensko, ampak svetovno, ki je najhujša od Velike depresije v 30. letih v ZDA. In drugič, da je zelo pomembno, kako se bomo iz te krize izvlekli, kaj se bo dogajalo ne samo doma, pri nas, ampak kaj se dogaja v svetu, da je torej ta pozornost na dogodke v evru, v Evropski uniji in v svetovni skupnosti bistveno večja, kot je bila leta 2008. Prosim izkoristimo ti dve dobri, srečni okoliščini, ki ju leta 2008 nismo imeli, in smo zaradi tega z zamudo percipirali vse te spremembe kot pomembne za naše domače politične naloge, sedaj kot neko prednost, ki jo imamo in ki nam omogoča, da ne izgubimo časa, kdorkoli bo že prevzel odgovornost za vodenje Slovenije po volitvah letos. V imenu slovenske vlade, ki opravlja tekoče posle, bi se rad zahvalil vsem poslanskim skupinam, ki so izrekle podporo deklaraciji, in še posebej bi se rad zahvalil poslanskim skupinam, ki so ne glede na politične preference izrekle razumevanje za slovensko podporo poroštvu za začasni mehanizem, ker je to v našem nacionalnem interesu in v interesu evrskega območja, da se stabilizira v teh zelo nemirnih časih. Za obe odločitvi sem v imenu Vlade Državnemu zboru hvaležen.
Hvala. Besedo ima gospa Klasinc, pripravi naj se gospod Franco Juri oziroma gospod Frangež.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani predsednik Vlade s sodelavci, spoštovani kolegice in kolegi! Jaz bi morda nadaljevala tam, kjer je pravkar nehal predsednik Vlade; namreč, o tej evropski zavesti, ki naj bi vela v Sloveniji v zvezi s finančno krizo in stanjem. Povezala bi to zavest z nekaterimi razpravami, ki smo jim bili danes v tem državnem zboru že priča, in razmišljanji, ki občasno kažejo tudi na nekaj drugega. Večkrat že stavčna struktura nakazuje na miselno strukturo, da se nekateri tudi v tem državnem zboru ne zavedamo, da je Slovenija del Evropske unije, da razmišljamo o Evropski uniji kot o nekem organizmu, ki je izven nas. Jaz vem, da smo večino svojega življenja preživeli izven Evropske unije in smo se potem leta in leta trudili, da bi vanjo prišli, vendar sedaj smo del nje in sedaj smo odgovorni za njeno uspešnost prav enako kot vsi drugi v Evropski uniji. Če je kolega Barovič prej razlagal o tem, kako nas oni prisiljujejo v to, pa nas oni prisiljujejo v to – Evropska unija ni Jugoslavija, to ni nek Beograd, ki je sprejemal centralistične odločitve. Do teh odločitev v Evropski uniji prihaja soglasno, in vsi tisti, ki se z Evropsko unijo ukvarjamo, moramo to vedeti. Zato tudi jaz mislim, kako zelo pomembno je ne samo to, da sprejmemo to deklaracijo, ki, mislim da, odseva realno stanje razmer tako v Sloveniji kot v naši širši domovini, Evropski uniji, ampak da tudi pri 2. točki dnevnega reda prisluhnimo argumentom, s katerimi nas je predsednik Vlade seznanil o potrebi za podporo zakona o poroštvu. Sama seveda nisem strokovnjakinja za finančna vprašanja, zato bi se v svoji razpravi bolj omejila na vprašanja zunanje politike oziroma skupne zunanje politike Evropske unije in vloge Slovenije v njej ter tudi na vprašanje širitve Evropske unije. Če začnemo pri skupni evropski zunanji politiki. Ta je po mojem mnenju v zadnjih nekaj letih naredila precejšen napredek, saj, bodimo realni, če pogledamo, še nekaj let nazaj pravzaprav niti ni obstajala. Mi seveda ne moremo biti zadovoljni s sedanjim stanjem, ampak poglejmo, imamo visoko predstavnico EU Lady Catherine Ashton, ki vendarle predstavlja tako imenovano zunanjo ministrico Evropske unije in sogovornika drugim delom tega sveta, ko se o skupnih zunanjepolitičnih mednarodnih odnosih pogovarjamo z našimi prijatelji širom po svetu. Je pa res, da se mi zdi, ko govorimo o skupni evropski službi za zunanje delovanje, ki ji Lady Ashton predseduje, da je kadrovska politika te službe zaenkrat še nekako – ne zamerite mi, če se tako izrazim – zahodno centristična. Najpomembnejša mesta, veleposlaniška mesta, v Evropski uniji dobivajo veleposlaniki iz predvsem zahodnoevropskih držav, sedaj nekaj tudi iz novejših članic, ampak še vedno predvsem iz večjih članic, majhne države nimamo pravega vpliva. Sedaj se lahko vprašamo, kdo je za to kriv. Ali je za to kriva Lady Ashton, ki naj bi mogoče preferirala take predstavnike, ali je morda kriva tudi Slovenija in tudi nekatere druge manjše države, ki ne uspejo predstaviti Evropski uniji pravih kandidatov ali pa morda dovolj usposobljenih kandidatov? Mislim, da je Lady Ashton že nekako nakazala Sloveniji, da naši kandidati nimajo dovolj izkušenj s področja poznavanja delovanja Evropske unije. Tukaj mislim, da bi lahko slovenska diplomacija naredila veliko, da bi predlagala za ta mesta ljudi, ki že imajo izkušnje v Evropski uniji, kot prvo, ali pa tudi dodatno usposabljala slovenske diplomate na tem področju, kajti vemo, da je največje znanje v državni upravi na tem področju bolj v službi za evropske zadeve, ki se je s tem intenzivno leta in leta ukvarjala, kot pa v sami diplomaciji, ki je imela bolj multilateralne in bilateralne odnose. Še nekaj o vsebini dela te skupne evropske diplomatske službe. Sama mislim, da ne premore dovolj pobud, iniciativ, skupnih, na svetovni diplomatski areni. To je verjetno posledica tega, da imamo članice Evropske unije vsaka svoje, neke druge nacionalne interese tudi na področju zunanje politike in potem težko najdemo skupni nastop. Eden takšnih primerov, ki se zdaj kaže kot dobra možnost skupnega nastopa in neke pozitivne vloge Evropske unije, je v reševanju bližnjevzhodnega problema in vprašanja Palestine. Jaz globoko upam, da bomo države članice dejansko zmogle ta napor, da bomo prišli do nekega skupnega in odločnega stališča na tem področju. Mislim, da je slabost tudi relativno slabo analiziranje potencialnih kriznih žarišč v evropski diplomaciji in posledično s tem v zvezi tudi pomanjkanje pravih strategij. Eden takšnih primerov je nam bližnja Bosna in Hercegovina. Jaz mislim, da se vsi, ki smo blizu temu območju in tej državi, lahko zavedamo, kako hitro se lahko razmere v tej državi zaostrijo. Naša diplomacija zelo pogosto opozarja druge članice Evropske unije na ta problem, vendar nekega resnega odziva s strani drugih držav članic jaz ne opazim. Je pa tukaj vprašanje nekaj drugega. Jaz mislim, da je celotna praksa mednarodnih odnosov v Evropi v zadnjih nekaj desetletjih bila bolj v gašenju kot v preprečevanju požarov, ki nastajajo na tem območju, in mislim, da bi morali to tudi z našo pomočjo spremeniti. Če gremo na vprašanje širitve. Mislim, da je za pozdraviti usmeritve iz deklaracije, ki nakazujejo posebno pozornost in posebno podporo Slovenije nadaljnji širitvi Evropske unije, in to predvsem s širitvijo z državami Zahodnega Balkana. Pri tem je treba opozoriti, da je naša podpora močna, načelna, vendar ne brezpogojna. Ker vse te države morajo narediti enako pot, kot smo jo pred nekaj leti naredili mi, in izpolniti vse pogoje, ki jih naša Unija od njih terja. Hrvaška zaključuje pogajanja, Slovenija si za Srbijo prizadeva, da bi se čim prej začela pristopna pogajanja z njo, Črna gora že ima status kandidatke od decembra lani, najbolj pa skrbita že omenjena Bosna in Hercegovina ter Makedonija. Moje osebno mnenje je, da bi se morala Bosna in Hercegovina bolj odločno postaviti, predvsem institucionalno, na svoje noge. Čim bodo organi oblasti zaživeli v Bosni in Hercegovini, podprti s podporo njihovih lastnih ljudi, tem manjša vloga mednarodne skupnosti bo tam potrebna. Mislim pa, da bo morala vendarle – takšen je zdaj položaj – Evropska unija narediti še precej več naporov in morda kdaj prisluhniti tudi našim opozorilom o tem, kako kompleksni so problemi v tej državi. Kar zadeva Makedonijo. Makedonija ima status kandidatke od leta 2005, in prava sramota je, da se stvar ni nikamor premaknila. Zaradi izsiljevanja druge članice Evropske unije, Grčije, ki jo blokira zaradi samega imena – to vendarle ne bi smel biti razlog. Žalostna okoliščina pa je, da je tudi Makedonija začela vleči neke ekstremne poteze in začela škoditi s postavljanjem – opozarjam namreč na tista postavljanja spomenikov Aleksandru Makedonskemu in tako dalje. To ni ravno pripomoglo pri lobiranju za te interese pri drugih članicah Evropske unije. Jaz vsekakor in tudi Socialni demokrati podpiramo čim prejšnjo ureditev in začetek pogajanj z Makedonijo. Upajmo, da si bo status kandidatke priborila tudi Albanija, medtem ko pa Kosovo čaka še kar precejšnja, dolga in trnova pot do vsega, kar so sosednje države že uredile. Slovenija je velika zagovornica evropske perspektive Turčije. Jaz bi opozorila predvsem na en element, kako zelo resna in pomembna je vloga Turčije v mednarodnih odnosih, predvsem v zadnjem obdobju v zvezi z dogajanji v Severni Afriki in še nekaterih drugih kriznih žariščih. Turčija ima velik ugled v mednarodni skupnosti, ne samo v islamskih državah, kjer je predvsem pomemben njen ugled, ampak tudi v širši mednarodni skupnosti, in zato bi bilo dobro, da se Turčija čim prej pridruži tej naši skupini držav članic Evropske unije. Kje pa vidim možnost zastojev? Možnost zastojev širitve Evropske unije vidim predvsem v sedanji ekonomski krizi. Mi vsi vemo, da vsaka širitev tudi stane, in ko države nimajo dovolj denarja, začnejo varčevati pri tem, kar imajo, in to je seveda tudi širitev. Upajmo, da si bo Slovenija tudi v prihodnje prizadevala, da denar ne bi zaustavil demokratičnih procesov predvsem na Zahodnem Balkanu. To je v našem vitalnem interesu, saj moramo vedeti, da če bi se tam zgodile kakršnekoli nepredvidljive zadeve, bi to močno vplivalo tudi na našo državo. Druga nevarnost pa je to, da vsaka kriza za seboj prinese tudi nacionalizme. Opozoriti je treba na nerazumne zahteve o spremembi schengenske politike, o ukinitvi Schengena, ki ga v nekaterih državah skušajo ali omejiti ali pa celo izničiti, in temu bi se morali upreti. Na koncu še nekaj malega o ugledu naše države. Že predsednik Vlade je to povedal, ampak tudi sama bi rada rekla. Že ko smo govorili o zaupnici tej vladi, sem povedala, da ima ta vlada in naša država z njo vred večji ugled v tujini, kot ga ima doma. Mi smo bolj samokritični, bolj kritični in bolj negativistično razpoloženi do samih sebe, kot so razpoloženi do naših dosežkov naši prijatelji v tujini in v Evropski uniji. Predvsem bi rada povedala – v razpravi kolega Jerovška smo poslušali, kaj vse bo naredila nova vlada –, da volitev še ni, da volitve šele bodo, da nove vlade še nimamo, da imamo zaenkrat to vlado, ki opravlja te posle, in da o novi vladi ne vem, kakšen ugled ima, zato ker ne vemo, kdo bo sestavljal to novo vlado. O ugledu prejšnje vlade, na katero se je aludiralo, si pa lahko marsikaj tudi na WikiLeaks preberemo. Hvala.
Hvala. K repliki se je javil gospod Barovič.
Hvala lepa. Bil sem imenovan in bila je dana napačna navedba spoštovani kolegici, ki jo zelo cenim. Sicer ima veliko znanja na področju zunanje politike, jaz pa malo več vem o področju financ. Jaz bi, gospa Klasinc, odgovoril tako: včasih bi si pa iskreno želel, da bi bili v Jugoslaviji, včasih, na določenih področjih. Namreč, ne drži tisto, kar ste rekli, da je eno ukaz, drugo so pa priporočila. Najbrž bi vedeli, če bi obiskovali, ampak pač niste v odboru za finance, da smo na področju monetarne politike popolnoma odvisni od Evropske unije. Nimamo nobenih, nobenih lastnih pravic in presoj, to je popolnoma jasno. Drugi dokaz je bil pri dodeljevanju subvencij na kmetijskem področju. Seveda, ker je Evropa določila, kdo bo proizvajal jabolka in kdo jih ne bo, in tistemu, ki jih ne bo, je dala subvencije in mu prepovedala, da to dela. Dal vam bom konkreten primer iz vladnega dokumenta, ki je datiran z dne 17. marca 2011, v katerem v poglavju Krepitev mehanizma za zagotavljanje finančne stabilnosti na območju evra jasno in glasno piše, da imamo vsi, ki smo člani EFSF, dodatno zaščito glede najvišje bonitetne ocene in nam je tako kot EFSF zajamčena najvišja bonitetna ocena. No, ta najvišja bonitetna ocena je zdaj že štirikrat manjša. Toliko o spoštovanju do Evrope in njenega odnosa do Republike Slovenije. Torej, mi smo popolnoma odvisni in delajo z nami, kar hočejo. Včasih bi rekel, pa ne zameriti, na določenih področjih bi si bolj želel Jugoslavije. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu Matevžu Frangežu. Pripravi naj se gospod Franci Kek.
Spoštovane in spoštovani! Skušal bom biti čim bolj jedrnat. Mislim, da se je še posebej v slabih časih treba zavedati, kakšen je pomen Evropske unije. Zame je to še vedno edinstven, unikaten in najbolj napreden politični projekt v zgodovini sveta. Kot takega ga moramo razumeti, kot takega ga moramo jemati in tudi izkoristiti tako za krepitev naših notranjepolitičnih potencialov kot tudi za krepitev Evropske unije navzven. Če se spomnim nekaj let nazaj, ko smo še mladi socialni demokrati sodelovali na kakšnih mladinskih socialističnih taborih po Evropi, smo govorili o poglabljanju Evrope, danes pa čutimo neposredno potrebo po tem, da Evropsko unijo poglobimo. Naša politika tedaj je bila torej vizionarska. Mislim pa, da danes razmere silijo Evropsko unijo k temu, da poglablja svoje politike, in osebno se strinjam, da je treba poenotiti še mnoge druge politike, ki so do danes ostale v domeni nacionalnih držav. In najprej nas k temu zavezujejo javnofinančne potrebe, dejstvo, da imamo poenoteno monetarno politiko, ki jo soustvarjamo preko sveta Evropske centralne banke, in da za uspešno monetarno politiko potrebujemo tudi čim bolj močno, koordinirano in poenoteno fiskalno politiko. Pri meni tu ni dilem, tudi zato, ker verjamem, da je prav kriza kot neka preizkušnja priložnost za to, da okrepimo Evropsko unijo. Če znotraj, če doma ne znamo spoznati, da smo lahko skupaj močnejši, je prav, da to razumemo vsaj v evropskem kontekstu. Prepričan sem, da izzivi, ki danes stojijo ne samo pred Evropo in Slovenijo, pač pa tudi pred svetom, potrebujejo učinkovito mednarodno moderiranje, sicer nas lahko vsi ti izzivi pripeljejo tudi v stanje velikih konfliktov. Ti konflikti se danes že porajajo. Omenimo samo podnebne spremembe, omenimo svetovno gospodarsko in finančno krizo, pripravljenost različnih držav, različnih ekonomij, regionalnih velesil, dejstvo, da živimo v izrazito multilateralnem svetu, ki je čez noč postal ponovno multilateralen, in da je seveda treba to tako z naših varnostnih vidikov kot tudi z vidika zagotavljanja nujnih strateških potreb vsake skupnosti ustrezno premišljati danes. Mislim, da je veličina izzivov tolikšna, da moramo kot svoj odgovor pri tem dati več Evrope, še posebej v času, ko se na ulicah krepi prepričanje, da evro razpada, da je kratkega daha tudi Evropska unija. Ne pozabimo, da je Evropska unija politični projekt, ki je stari celini, zgodovinsko zaznamovani kot območje konfliktov in vojn, vendarle zagotovil 60 let stabilnosti in napredka. In nič ni narobe, če se je Evropska unija danes spremenila in ni več tisto, na kar smo gledali včasih v njeni čakalnici kot na nek ideal – danes je prostor, ki ga lahko s svojo politiko avtonomno sooblikujemo in pri tem dosegamo kompromise za pametne politike. Del teh kompromisov je vsebovan tudi v današnji deklaraciji. Tudi mene moti diskrepanca med deklarativnimi cilji, ki si jih pogosto določamo v tem državnem zboru, in načinom izpeljave teh politik, s katerimi smo soočeni v realnosti. Prav v teh dneh bo o tem mogoče še veliko spregovoriti. V vsakem primeru je zame ena od pomembnejših točk, ki se jih deklaracija relativno sramežljivo dotika, nova finančna perspektiva. Jaz mislim, da lahko dosedanje obdobje na tem področju ocenimo kot uspešno, da se je Slovenija dobro izpogajala, ampak vendarle moramo ugotoviti, da je ogromno evropskega denarja šlo za to, da smo nadgradili svojo infrastrukturo, ampak na koncu, sedaj, ko se ta finančna perspektiva izteka, moramo ugotoviti, da smo jo premalo izrabili za povečevanje naše produktivnosti in konkurenčnosti. Mislim, da smo uredili marsikateri pločnik v tej državi, ustvarili pa sila malo delovnih mest glede na kvoto denarja, ki smo jo imeli na voljo. Priložnost za to razpravo bo tudi znotraj finančne perspektive. Tukaj so dileme jasne in so enake kot ob sprejemanju zadnje finančne perspektive. Spomnite se, da je tedaj Tony Blair pokazal na eno napredno politiko, opozoril na to, da je finančni okvir, ki si ga Evropska unija v več letih zastavlja, napačen, da je treba odpreti vprašanje skupne kmetijske politike, da je treba odpreti tudi vprašanje kohezijske politike in večji poudarek dati tistemu, na čemer bo Evropa srednje in dolgoročno gradila. Kar se tiče poroštva, obžalujem, da danes ni splošne razprave oziroma omogočene razprave pri naslednji točki, zato naj nekaj besed povem na tej točki. Definitivno se obe točki prekrivata. Prvič, ko štejemo te silne milijarde, ki jih dajemo za pomoč državam v težavah, ne pozabimo, da je to vendarle prispevek za to, da ohranimo našo skupno stabilnost. Evrsko območje in celotna Evropska unija je naša skupna infrastruktura, ki določa temeljne predpogoje za to, ali bomo kot ekonomija in kot nacija uspešni ali ne. Prepričan sem, da je tukaj enotna ocena, da je evro pripomogel k povečanju konkurenčnosti našega gospodarstva in da je za malo ekonomijo, kakršna Slovenija je, to pravzaprav nujen predpogoj. Mnogi bodo kritizirali izbrano smer, tako imenovano strogost, javnofinančno strogost. Jaz mislim, da je to edina pot, hkrati pa mislim, da lahko v okviru razpoložljivega vendarle večji poudarek damo temu, da danes spreminjamo spremenljivke za jutri. Jaz mislim, da ta država slabo izkorišča svoje obstoječe potenciale. Prvi ob geostrateški legi, ki jo Slovenija ima, so zame brezposelni mladi, izobraženi ljudje, ki ne dobijo v tej državi ustreznih priložnosti, in mnogo, mnogo jih razmišlja o priložnostih kje drugje. To mora biti prvi problem ne glede na to, katera vlada bo nadomestila sedanjo vlado, ki opravlja tekoče posle. Pogoste se sprašujemo, koliko nas pomoč Grčiji in drugim problematičnim državam stane, a pri tem se raje vprašajmo, koliko nas bo stalo to, če bomo s svojimi ravnanji, z egocentrično in sebično politiko pomoč tovrstnim državam odtegnili. Kaj se torej lahko zgodi, če se evrsko območje resnično sesuje? To so scenariji, ki jih ne želimo videti, ki pomenijo rapidno znižanje gospodarske rasti, nič več okrevanja, pač pa nov gospodarski zdrs. Edina garancija, ki jo Slovenija skupaj z Evropsko unijo ima za to, da omilimo drugi V dvojnem V te krize, je, da evrsko območje skušamo čim bolj okrepiti. Sam bom tako deklaracijo kot tudi poroštvo pri naslednji točki podprl.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franci Kek. Ga ni. Besedo ima gospa Majda Širca Ravnikar, pripravi pa naj se gospod Milenko Ziherl.
Hvala. Prednostne naloge na področju kulture in avdiovizualne politike, kot so zapisane v deklaraciji, so seveda sprejemljive. Pomembno je tudi to, da te prednostne naloge Slovenija trenutno že živi, kajti poudarjanje kulturne raznolikosti, dostopnosti in vključevanja kulture, mobilnosti kulture in tudi kulturne dediščine, predvsem pa tudi kulturnih industrij, ki so se končno dobile in prepoznale tudi v proračunu kot rezultat nečesa, kar se je do sedaj le govorilo; sedaj se tudi živi. Nedvomno bi veljalo poudariti tudi prednostno nalogo, ki jo je tudi Slovenija zelo spodbujala v tem času, to je spodbujanje medijske pismenosti. Žal je tukaj teh proračunskih oziroma zakonskih zaledij bistveno manj, kajti kot vemo, so se poudarki medijske pismenosti in osveščenosti na področju medijev nasploh položili v zakon, ki ga na žalost nismo zaživeli oziroma ki je bil zavrnjen znotraj predloga medijskega zakona. Tisto, kar bi veljalo poudariti in je v spisih priloženo, so aktivnosti, ki so se začele v Evropi na pobudo Slovenije, tako da ne drži, da je Slovenija zmeraj križemrok in da je spremljevalka, kot je bilo danes rečeno, v aktivnostih, kjer naj bi imela večjo vlogo, in sicer pobude glede možnosti ničelne stopnje davka na dodane vrednosti. Ta vlada skupaj s finančnim ministrom je bila prva, ki je to možnost prepoznala kot smiselno tudi v luči tega, da so majhne države obravnavane diskriminatorno zaradi tega, ker zaradi svojega ozkega trga v odnosu do držav z visokim jezikovnim monopolom, recimo Anglije, ne morejo uveljavljati določenih bonitet, ki se bodo, upam da, v prihodnosti in tudi v tem letu in pol, kolikor ta deklaracija napoveduje, nadaljevale. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Milenko Ziherl, pripravi se naj dr. Luka Juri.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim, predstavnikom Vlade! Glede na veliko prepletenost odnosov Evropske unije in ZDA bi morda samo za Slovenijo bila potrebna deklaracija o odnosih z Združenimi državami Amerike, kajti toliko sovražnega pisanja in nastrojenosti proti Združenim državam Amerike ni za zaslediti niti v medijih Srbije, pa vemo, da je bila Srbija še ne tako dolgo nazaj bombardirana s strani Nata, pri čemer so glavno vlogo igrale Združene države Amerike. Torej, kakšno izhodišče bi bilo dobro ažurirati oziroma nekoliko spremeniti. Sedaj pa k deklaraciji po posameznih točkah. Vsekakor je to nujen in potreben dokument, so pa potrebne nekatere pripombe. Slovenija in tudi v naši stranki podpiramo širitveni proces Evropske unije, vendar smo lahko zaskrbljeni zaradi dogodkov na terenu. Letos je neopaženo šel mimo incident med Hrvaško ter Bosno in Hercegovino. Hrvaški mediji so namreč poročali, da so bosanski turisti nezaželeni na Hrvaškem, ker premalo potrošijo. Torej, nivo debate za med dvema gostilničarjema, lastniki kafičev in tako naprej, vsekakor pa bi v uradnem časopisu moral pasti demanti ali pa komentar s strani njihovega ministra za turizem, pa se ni nič zgodilo. Poleg tega bi bilo dobro vprašanje, kaj Bosna in Hercegovina sploh misli sama s sabo storiti. Dostop do morja, do Neuma, je še vedno mogoč samo preko hrvaškega teritorija, preko Metkovića, in če se podaš na avanturo, da se pelješ do Neuma po njihovem teritoriju, se podaš na avanturo, kot da bi šel pri nas v hribe na cesto za spravilo lesa, v takem stanju je. Drugi problem pri širitvi je vsekakor Turčija. Znano je stališče Turčije, da bo prekinila pogajanja z Evropsko unijo, če bo grški del Cipra, ki je član Unije, predsedoval Uniji, in vidimo, da naslednje leto nastopi v paketu te trojice. Torej, to so nevarnosti oziroma ovire pri širitvenem procesu. Tudi pri tem delu, ki govori o okolju, o klimatskih spremembah, gre Slovenija s figo v žepu. Na eni strani se zavzema za zmanjšanje emisij, po drugi strani pa ne naredi nič za ostale energetske vire, za sodobnejše, ker je pač spor lobijev prisoten, in seveda naloga Vlade in predsednika Vlade je, da potegne nek optimum in nekaterim lobijem pove, da so pasé in da njihove teze niti slučajno ne pridejo v poštev. Seveda v oči bode tudi megalomanski projekt TEŠ 6. Nihče nima nič proti, če bi se obnovil blok 5 ali pa v merilih bloka 5, je pa s 700 milijonov narasel že na milijardo 400, in navzgor konstrukcija še ni zaprta, ker so vedno še nove in nove ideje, pa indonezijski premog, pa dve pomožni turbini na plin in tako dalje. To je daleč od tistega remonta ali pa totalne obnove, ki jo je, recimo, ponujal Siemens in bi stala morda samo 10 % tega denarja. Vsekakor je pomembna točka tudi izhodišče za novo finančno perspektivo. Upam, da je v Sloveniji še vedno takšno stanje, da bomo še eno perspektivo neto prejemniki, verjetno v manjši meri, ampak dobro bi bilo, če bi si izborili tak položaj, da bili neto prejemniki. Nastopi pa drugi del, seveda žalostni del tega, če bomo neto prejemniki, ko ne bomo teh sredstev znali izkoristiti. Vzroki so notranji, ker je en minister bolj pameten od drugega in se stvar ne premakne, in se potem kregata prometni in okoljski in stvari stopicajo na mestu. Omenjena je bila vloga EMUNI. Usoda EMUNI je v tem mandatu ležala v rokah nove politike, ki pa ni imela niti malo posluha za EMUNI, in samo vprašanje časa je, kdaj bo EMUNI odpeketal v kakšno bolj perspektivno državo, kjer imajo več posluha za resnično mednarodno sodelovanje in za nekatere rešitve, ki na tak način nastanejo. Sam sem bil na predstavitvi, kjer so pokazali pomembne rešitve na področju kmetijstva, namakanja v sredozemskem bazenu, ki bo v naslednjih letih še kako aktualen. EMUNI, ustanova, ki še raste, ki naj bi postala tudi nekaj elitnega, povezava med mediteranskimi kulturami, pa ne more bivakirati v dijaškem domu, kjer imajo mir edino z nedelje na ponedeljek ponoči, drugače je pa stalno trušč in šunder. Tam o uglednem gostu, recimo iz Kuvajta, ki bi bil pripravljen investirati milijon evrov in več, lahko samo sanjajo, čeprav bi bil na razpolago. Sam imam dvome o ugledu Slovenije. Predvsem se opaža, da je ugled Slovenije v zadnjem času zelo padel. Že večkrat so bili imenovani veleposlaniki s strani komisarke Ashton in niti pod razno nobenega Slovenca ni zraven, čeprav smo imeli konkretne kandidate, v naslednjih razpisih pa niti nisem zasledil, da bi koga predlagali. Bolje da ne, ker itak ne bi dobil nič. In podobno kot je bilo z zunanjo diplomatsko službo, se lahko zgodi tudi z našo kandidaturo za nestalno članico Varnostnega sveta. Tudi posamezniki ne prispevajo ravno k ugledu. Ni še dolgo tega, odkar smo imeli problem z našim evropskim poslancem Zoranom Thalerjem. Hujši problem je še, da je že takrat gospod Buzek izrazil dvome oziroma je dejal, da bo skrbno spremljal, kaj se bo s to zadevo dogajalo tudi v Sloveniji. In ker Nacionalni preiskovalni urad in podobne službe niso našli nobene krivde, zadeva stagnira in gre naprej, ni nobene rešitve na vidiku. Ugled Slovenije – parlamentarci smo bili zaželeni sogovorniki, zlasti v kandidatkah za članstvo, ker smo bili nekakšna svetla luč. Vedno so povedali: leta 2004 so vstopili, kmalu so sprejeli evro, vključeni so bili v Schengen, v Nato, in predsedovali so Uniji. Potem je naenkrat vse tiho bilo. Potem pa v času sedanje vlade v odhajanju pridejo incidenti s Hrvaško in vsa zunanjepolitična iniciativa zamre. Kot rečeno, deklaracija je dokument, ki mu ne gre nasprotovati, vendar je pa kakšna pripomba še kako potrebna in umestna.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Luka Juri, pripravi naj se gospod Andrej Magajna oziroma gospod Zmago Jelinčič Plemeniti.
Lep pozdrav! Deklaracija, ki obsega kar 85 strani, skuša definirati kar se definirati da glede stališč Slovenije v Evropski uniji. Kot v večini deklaracij v njej najdemo ambiciozne cilje, ki pa so žal v protislovju ali s sedanjimi politikami Evropske unije ali z drugimi sprejetimi dokumenti v tem državnem zboru. Pri poglavju o podnebnih spremembah tako določamo, da bi se moral delež obnovljivih virov energije povečati na 25 %, hkrati pa popolnoma pozabljamo, da smo že pred dvema letoma sprejeli deklaracijo o podnebnih spremembah, ki določa znižanje izpustov toplogrednih plinov za 40 %. Dvomim, da bomo lahko le s 25 % obnovljivih virov energije uspeli znižati izpuste za 40 %. Na področju energetske varnosti beremo, kako je treba povečati raznolikost virov energije. Podpiram. Žal pa takoj zatem beremo, kako je na tem področju pomembno podpirati tudi plinske terminale za utekočinjen zemeljski plin. Tako pozabljamo, da smo pred dvema letoma sprejeli resolucijo, v katero smo zapisali, da Slovenija nasprotuje postavitvi plinskih terminalov na svojem območju in širše v Tržaškem zalivu. Zato bi morali v deklaracijo to jasno zapisati, sicer se da prebrati in razumeti, da podpiramo tako plinski terminal v Kopru kot italijanska v Žavljah in v sredini Tržaškega zaliva. Sklicevanje na v deklaraciji zapisan pogoj o spoštovanju okoljskih standardov Evropske unije pri tem vprašanju ni dovolj, saj so ti standardi zelo fleksibilni in, ne boste verjeli, vsi investitorji teh treh terminalov zatrjujejo, da spoštujejo najvišje okoljske standarde. Očitno je torej, da takšni standardi niso dovolj, saj plinski terminali v Sloveniji ali pa širše v gosto poseljenem Tržaškem zalivu enostavno niso sprejemljivi. Na področju kmetijske politike pogrešam več ambicioznosti. Evropska unija že desetletja umetno omejuje vstop na evropski kmetijski trg globalnim proizvajalcem, in to počne tako, da subvencionira domače kmete z denarjem davkoplačevalcev. Domača hrana je namreč lahko cenovno konkurenčna le zato, ker njeno proizvodnjo subvencionirajo davkoplačevalci preko davkov, ki torej hrano plačajo dvakrat, enkrat preko davkov, drugič v trgovini. Če pa bi se bolj odprli globalnim proizvajalcem in namesto subvencij postavili višje standarde glede ekološke sprejemljivosti proizvodnje hrane, bi verjetno naredili marsikaj za globalno kmetijsko proizvodnjo, evropski denar pa bi lahko tudi drugače porabili. Sploh če se zavemo, da gre največji delež proračuna Evropske unije, več kot polovica, prav za subvencioniranje kmetijstva. Na področju enakosti spolov pogrešam omembo pobude, da bi na področju Evropske unije omejili možnost spoznanja spola zarodkov do trenutka, ko splav ni več mogoč. Čedalje bolj se na svetovnem nivoju namreč dogaja, manj izrazito, a žal tudi znotraj Evropske unije, da se splavi večinoma dogajajo v škodo deklic, saj si pari večinoma želijo, sploh ko gre za prvega otroka, dečka. Če spola ne bi mogli vedeti do določenega meseca, te tihe, a krute oblike spolne diskriminacije več ne bi bilo. Zaključujem z vprašanjem fiskalne unije, ki je po mojem mnenju edina trdna rešitev za stabilnost evroobmočja. Prvi korak k temu je finančni mehanizem, s katerim lahko na evropskem nivoju zagotavljamo poroštva za skupno stabilnost evroobmočja. Odločitev Slovenije pri podpori zakona, ki ta poroštva zagotavlja, je bistvenega pomena, saj bi negativna odločitev ene od držav blokirala celoten finančni mehanizem. Tega pa rabimo ne zato, da bi lahko zagotavljali stabilnost Portugalske, Irske, Grčije ali kakšne druge države, ampak zato, da zagotovimo stabilnost celotnega evroobmočja, torej tudi nas. Bankrot ene od držav članic evroobmočja bi imel dve neposredni posledici. Naenkrat bi vlagatelji, ki so kupovali obveznice teh držav, ostali brez svojega kapitala, kar bi pomenilo, da bi morali posledično omejevati svojo finančno prisotnost tudi v drugih državah, te pa bi imele večje težave pri financiranju lastnega dolga, kar prav tako počnejo s prodajo obveznic. Tako bi postalo financiranje dolga dražje in posledico bi se res podražili vsi krediti v državi, tudi tisti za državljanke in državljane. Druga posledica pa bi bila hujša. Bankrot ene od držav evroobmočja bi pomenil, da so države tega območja pripravljene dopustiti tudi bankrote še kakšnih drugih držav. Grčiji bi tako lahko sledile Portugalska, Irska in tako naprej. Posledično bi tisti vlagatelji, ki državne obveznice odkupujejo, začeli kupovati le najbolj varne naložbe, torej obveznice Nemčije, Francije, Avstrije in Finske. Te države bi torej toliko lažje in ceneje prodajale lastne obveznice, druge države, tudi če iz varnega območja evra, pa bi morale obveznice prodajati z bistveno višjim pribitkom. To pomeni dražje kupovanje denarja, v najbolj ekstremnih primerih pa pomanjkanje interesa za prodajo lastnih obveznic, posledično torej nezmožnost financiranja lastnega dolga, torej točno to, kar se je zgodilo Grčiji, Irski in Portugalski. Pretekli teden je Italija ob svoji lastni prodaji obveznic komajda našla dovolj zanimanja, ne glede na bistveno višji pribitek kot doslej. Takšnega domino efekta si v Sloveniji ne želimo, saj bi to pomenilo razpad evra in bistveno, bistveno težje in dražje možnosti za financiranje tudi nas samih. Zato je jasno, kot je omenil tudi predsednik Vlade, da je edini logični razplet poleg monetarne unije tudi fiskalna. In želel bi si, da bi to tudi v deklaracijo jasno zapisali. Zaradi teh pomanjkljivosti in predvsem zaradi po mojem mnenju velike napake, ko smo tako površno zapisali podporo plinskim terminalom, deklaracije ne bom podprl in se bom vzdržal. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Andrej Magajna. Ga ni. Gospod Zmago Jelinčič Plemeniti. Ga ni. Gospod Bogdan Barovič. Ga ni. Vlada, želi kdo besedo? [[Ne želi.]] Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ne vidim želje, zato ne odpiram prijave. S tem zaključujem razpravo o dopolnjenem predlogu deklaracije. Ugotavljam, da k dopolnjenemu predlogu deklaracije ni bilo vloženih amandmajev. Zbor bo o predlogu deklaracije v skladu s časovnim potekom seje zbora odločal danes v okviru glasovanj, pol ure po zaključku 28. točke dnevnega reda oziroma najkasneje ob 20.15. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH ZAKONA O POROŠTVU REPUBLIKE SLOVENIJE ZA ZAGOTAVLJANJE FINANČNE STABILNOSTI V EVROOBMOČJU V OKVIRU NUJNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade. V imenu Vlade bo predstavil uvodno obrazložitev minister za finance dr. Franc Križanič.
Spoštovani poslanke in poslanci, spoštovani predsedujoči! Dovolite mi, da na kratko predstavim Predlog zakona o spremembah Zakona o poroštvu Republike Slovenije za zagotavljanje finančne stabilnosti v evroobmočju ter razloge in namen za sprejetje tega zakona. Verjamem, da so vam dobro znani razlogi, zakaj je bil lani vzpostavljen poseben mehanizem za finančno pomoč državam članicam območja evra, tako imenovani EFSF ali European Financial Stability Facility. Gre za instrument, ki naj bi z zadolževanjem na mednarodnih kapitalskih trgih in ob jamstvu držav članic območja evra zagotovil pomoč tistim državam, ki bi zašle v finančne težave. V času ustanovitve EFSF je bilo dogovorjeno, da bo družba zagotavljala finančno pomoč v obliki posojil v skupni višini do 440 milijard evrov. Efektivna posojilna sposobnost družbe EFSF pa je zaradi dodatnih mehanizmov zavarovanja, ki omogočajo pridobitev in ohranitev najvišje bonitetne ocene družbi EFSF, to je trojni A, znatno manjša od 440 milijard evrov, kot je bilo prvotno predvideno. Ta sklad mora določena sredstva, ki jih pridobi na kapitalskem trgu, plasirati v likvidni obliki kot zavarovanje in s tem doseči najvišjo možno boniteto. V luči širitve krize na evropskih trgih je zato nujno, da se doseže polna kapaciteta, kar je možno le s povečanjem poroštev držav članic. Pri tem je pomembno dejstvo, da so se razmere na mednarodnih finančnih trgih v poletnih mesecih dramatično poslabšale. Poleg Grčije, Irske in Portugalske, ki so že pod različnimi režimi finančne pomoči držav članic območja evra ter IMF, se povečujejo stroški zadolževanja tudi nekaterim drugim državam članicam območja evra, s posebej slabšimi gospodarskimi obeti pa so bile posamezne države deležne tudi slabšanja bonitetnih ocen ali slabšanja obetov za bonitetno oceno s strani vodilnih bonitetnih agencij. Poleg zadostne kapacitete EFSF je za večjo učinkovitost tega sklada potrebno povečanje njegove fleksibilnosti, prilagodljivosti njegovih akcij, prilagojenih kritičnim razmeram na trgu. V predvidenem zakonu se predvidevajo še naslednje rešitve: zviša se višina poroštva Republike Slovenije in spremeni način določitve skupnega obsega poroštva Republike Slovenije. Doslej je bila določena skupna poroštvena obveza, po novem pa se določa obveza v obliki glavnice in pripadajočih obresti in še stroškov. Družbi EFSF se omogoči, da opravlja nakupe obveznic držav članic v finančnih težavah na primarnem trgu, torej ko jih izdajajo, kot tudi da intervenira na sekundarnem trgu, če pride do neskladij na tem trgu. Doda se možnost ukrepanja družbe EFSF na podlagi posebnega previdnostnega programa v obliki kreditnih linij ter doda se možnost dokapitalizacije finančnih institucij s posojili državam članicam območja evra. Dejstvo, da družba EFSF za Republiko Slovenijo predstavlja končnega posojilodajalca v sili, tako imenovani kreditor na zadnji ravni, utrjuje njen položaj na mednarodnih kapitalskih trgih. Poleg tega velja poudariti tudi preventivne učinke navedenih novih instrumentov družbe EFSF, do katerih bi bila upravičena tudi Republika Slovenija v primeru poglobljenih težav glede dostopa do finančnih trgov. Sem spada predvsem možnost ukrepanja družbe EFSF v obliki kreditnih linij ter intervencij na sekundarnem trgu. Ob upoštevanju navedenega se poroštvena obveznost Republike Slovenije s sedanjih dveh milijard 73 milijonov evrov, ki zajema tako višino glavnice kot obresti ter stroške finančnih instrumentov, se pravi obveznic, poviša na 3 milijarde 664 milijonov evrov za glavnico finančnih instrumentov oziroma obveznic. Ob tem Republika Slovenija daje poroštvo tudi za znesek pripadajočih obresti in morebitnih stroškov, pri čemer znaša ocena obresti v višini približno 100 milijonov evrov letno ob predpostavki, da se družba EFSF na finančnih trgih zadolžuje v višini 3 % letno. Celoten znesek poroštev držav članic območja evra družbi EFSF znaša 780 milijard evrov, pri čemer so Helenska republika, Portugalska in Irska začasno izstopile kot države dajalke poroštva, ker so trenutno same prejemnice finančne pomoči. Zanje se efektivni znesek zmanjša in doseže skupaj 726 milijard evrov. Spremembe EFSF sporazuma začnejo veljati in postanejo zavezujoče na dan, ko jih podpišejo in ko ustrezne zakonodajne postopke izvedejo vse države članice. V primeru, da katera od njih, na primer tudi mi, tega ne bi izvedla, bi prišlo za evropski finančni trg do nepredstavljivih posledic, podobnih zlomu banke Lehman Brothers. V našem primeru seveda upam, da bomo našli dovolj energije, da bomo skupaj z našimi partnerji ta problem rešili in zagotovili normalno delovanje našega finančnega območja, ki je gledano na trgovske rezultate, na rezultate zunanjetrgovinskega ravnotežja, inflacije, za gospodarsko rast najuspešnejše na svetu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za finance in monetarno politiko kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo članu odbora gospodu Matevžu Frangežu.
Hvala, gospod predsednik. Dober dan! Odbor za finance in monetarno politiko je 20. septembra 2011 obravnaval predlog zakona o poroštvu Republike Slovenije za zagotavljanje finančne stabilnosti v evroobmočju. Odboru je bilo posredovano tudi mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki k predlogu nima pripomb. K predloženemu zakonu v poslovniškem roku prav tako niso bili vloženi amandmaji. Iz dodatne obrazložitve posameznih členov novele, ki jih je odboru predstavil minister za finance, izhaja osnovni cilj, to pa je povečanje efektivne posojilne sposobnosti družbe European Financial Stability Facility. Slednji naj bi bili v okviru predvidenih nalog s tem omogočeni tako nakupi obveznic za države članice, prejemnice pomoči na primarnem oziroma intervencije na sekundarnem kapitalskem trgu, kot tudi zagotovljena nadaljnja uporaba drugih dogovorjenih instrumentov evroskupine, z osnovnim namenom zajezitve širjenja finančne krize. V razpravi ob obravnavi posameznih členov predloženega besedila so člani odbora predstavljali stališča, mnenja in pomisleke ter na predstavnika Vlade naslovili tudi nekaj vprašanj. Tako iz izraženih pomislekov nekaterih strank, ki besedila niso podpirale, med drugim izhaja, da bi ob vrsti sprejetih dodatnih poroštev morali biti seznanjeni tudi z višino skupnega zneska poroštva naše države, saj vsako dodatno poroštvo pomeni tudi ustrezno zmanjšanje kreditne sposobnosti naše države. Ob tem besedilo ne precizira pripadajočih obresti, stroškov instrumentov financiranja in vzporednih finančnih poslov. Po mnenju razpravljavcev iz vrst koalicije, ki so zakonskemu predlogu izražali podporo, pa je vse, tako dobro kot slabo, kar v skupnosti delimo z drugimi, širšega značaja. Ob tem poskus reševanja evra, zagotavljanje pomoči problematičnim državam preko sistema pomoči nedvomno predstavlja zdaleč najdostopnejši vir financiranja državnih obveznosti. Iz zaključnih pojasnil finančnega ministra izhaja, da bi odsotnost prilagoditve navedene družbe z institucijami pomenila začetek tako imenovane kaskadne krize oziroma verižni prenos krize z ene države na drugo. Nastop slednje v prvi vrsti pomeni, da bančna posojila sčasoma ne bi bila več mogoča. Obstoj sleherne skupne valute namreč pogojujejo institucije, ki takšno valuto branijo, saj v nasprotnem primeru že manjša turbulenca privede do finančnih zlomov. S tem predloženo besedilo predstavlja ustrezno prepreko morebitnemu verižnemu učinku zapiranja kapitalskih trgov držav članic evroobmočja. V nadaljevanju je odbor v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o členih predloga zakona in jih sprejel, Državnemu zboru pa ob dejstvu, da v drugi obravnavi niso bili sprejeti amandmaji, predlaga, da Predlog zakona o spremembah Zakona o poroštvu Republike Slovenije za zagotavljanje finančne stabilnosti v evroobmočju sprejme v predloženem besedilu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima mag. Borut Sajovic, ki bo predstavil stališče v imenu Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Prijazen pozdrav obema ministroma, sodelavcu, vam, kolegice in kolegi! Tema je vroča, zanimiva, žal pa za obravnavo nujna, kajti z novelo Zakona o poroštvu Republike Slovenije za zagotavljanje finančne stabilnosti v evroobmočju se odpirajo številna vprašanja, na katera je pa odgovore težko podati v petih minutah. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije, verjetno pa tudi druge poslanske skupine, kot tudi v širšem evropskem in evrskem območju, tega zakona ne moremo in niti ne smemo sprejemati z naklonjenostjo. Gre namreč preprosto za povečevanje poroštev v okviru evropskega instrumenta za finančno stabilnost, kjer ta družba zagotavlja finančno pomoč državam članicam območja evra v finančnih težavah. Tako se višina poroštev iz osnovnega zakona za Republiko Slovenijo povečuje s sedanjih dveh milijard evrov na kar 3,6 milijarde evrov, kar je, gospe in gospodje, velik denar. Celoten znesek poroštev znotraj evroobmočja pa se povečuje s sedanjih 440 milijard na kar 779 milijard. Poleg te največje spremembe pa zakon prinaša tudi nova določila glede možnosti intervencije mehanizma, ker se daje tej družbi pooblastila, da v okviru finančne pomoči državi članici opravlja nakupe njenih obveznic na primarnem trgu kot tudi intervencije na sekundarnem trgu, prav tako tudi, da lahko ukrepa na podlagi posebnega previdnostnega programa ter da finančno dokapitalizira finančne institucije s posojili vladam. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije smo že ob začetku dolžniške krize, ki jo je trasirala prav Grčija, ki ji pomagamo z neposrednimi posojili, opozarjali na ekonomske nevarnosti takih ukrepov ter tudi na sam moralni hazard, ki ga vključujejo ti ukrepi. Že takrat smo predlagali, da mora Republika Slovenija zahtevati ustrezna jamstva za svoja posojila, kar danes, kakor je razumeti, slovenska vlada tudi počne. To pa še vedno ne odgovarja na vprašanje moralnega hazarda in učinkovitosti te pomoči, o kateri danes razpravljamo. Seveda pa se takoj soočimo tudi z drugim vprašanjem: kaj pa če tega ne storimo? Kaj če ne sprejmemo zakona oziroma ne povečamo poroštev v EFSF mehanizmu? So kakšne alternative oziroma katere so najboljše alternative predlaganim rešitvam? Saj, gospe in gospodje, se verjetno zavedamo, da so finančne in gospodarske razmere v Evropi, še posebej pa v evroobmočju, zelo resne, da terjajo hitre ukrepe. Alternative se nakazujejo, da pustimo, recimo, najbolj problematične države v tako imenovani default oziroma jih pustimo, da bankrotirajo. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije se pri odločanju radi zanesemo tudi na številke in matematiko, in prav ta na žalost kaže, da bi tovrstno prepuščanje držav v bankrot vodilo v še večje stroške oziroma skorajda neizmerljivo škodo tako za gospodarstvo Evropske unije, tudi za nas, kot tudi za prebivalstvo. To z drugimi besedami pomeni, da nam popolnoma zastane gospodarska rast, le-ta pa še kako pomembno vpliva na življenjski standard ljudi. Kot rečeno, čeprav imamo mnogo pomislekov glede višanja poroštev za delovanje mehanizma za stabilnost v evroobmočju, ocenjujemo, da druge izbire praktično nimamo in je ni. In dokler te nimamo, se kot odgovorni poslanci pravzaprav ne moremo odločati drugače, kot da s stisnjenimi zobmi mehanizem podpremo.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo stališče predstavil gospod Vili Trofenik.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav vsem prisotnim! Predlog zakona o spremembah Zakona o poroštvu Republike Slovenije za zagotavljanje finančne stabilnosti v evroobmočju je potreben, ker obstoječi zakon, s katerim je Slovenija sodelovala pri zagotavljanju pogojev za ustanovitev finančne družbe z namenom, da bi najemala kredite in izdala dolžniške vrednostne papirje za zagotavljanje finančne pomoči v obliki posojil državi članici evroobmočja s poroštvom drugih članic evroobmočja. Z veljavnim zakonom bi Republika Slovenija prevzela obveznost poroštva v višini dveh milijard 73 milijonov evrov, ob predpostavki, da bo prej omenjena finančna družba s sistemom poroštev držav članic zagotovila efektivno posojilno sposobnost v višini 440 milijard evrov. V praksi pa se je pokazalo, da je efektivna posojilna sposobnost odvisna od več dejavnikov in da je za dosego postavljenega cilja zagotoviti efektivno sposobnost, kreditno sposobnost v višini omenjenih 440 milijard evrov treba zagotoviti dodatna jamstva, kar za Republiko Slovenijo pomeni dodatno milijardo 591 milijonov evrov jamstev ali skupaj jamstva v višini treh milijard 664 milijonov, kar je bistvo vsebine predlagane spremembe obravnavnega zakona. Na načelni ravni niso sporni pozitivni učinki Republike Slovenije v monetarni uniji in posledično zaveza za sodelovanje pri zagotavljanju ukrepov za zagotavljanje stabilnosti v evroobmočju. Po našem mnenju zakon ni sporen z vidika Ustave Republike Slovenije, pa vendar ne moremo rutinsko pristati na zavezo države o relativno visokem poroštvu, ker glede na razvoj aktualnega stanja na tem področju v mednarodnih razmerah obstaja relativno velika verjetnost za unovčitev omenjenih garancij in se razmere vsak dan spreminjajo na slabše. Če povečano obveznost iz naslova omenjenih garancij Republike Slovenije ob nespornem dejstvu, da obstaja velika verjetnost za unovčevanje ali celo odpis dela dolgov nekaterih članic prejemnic pomoči, primerjamo samo z nekaterimi aktualnimi domačimi javnofinančnimi podatki, vidimo, da je povečana obveznost Republike Slovenije iz naslova jamstva, ena milijarda 591 milijonov, brez ustreznega zavarovanja po tem zakonu skoraj enaka primanjkljaju v državnem proračunu v letošnjem letu oziroma je celo večja, kot so skupna investicijska sredstva v veljavnem državnem proračunu, investicijska sredstva pa so komaj nekoliko večja od prejetih EU sredstev. Najbolj sporno se nam zdi dejstvo, da je Državni zbor, ki je odrekel podporo aktualni vladi in ni sposoben za resnejše posege na področju domačih javnih financ, postavljen pred odgovorno nalogo, da prevzame odgovornost za dodatne obveznosti Republike Slovenije, ki se že jutri lahko izkažejo kot nezadostne in v nadaljevanju negativnih trendov na tem področju resno ogrozijo naše javne finance. Dosedanje izkušnje so se izkazale kot pomanjkljive. Na koncu bi želel opozoriti, da bi bilo dobro, da bi pripravljavci gradiva o tako delikatnih odločitvah pripravili pregled sprejetih obveznosti iz naslova danih poroštev tako z vidika domačih poroštev kot poroštev po 86.a členu Zakona o javnih financah in podrobneje obrazložili bistvo spremembe 2. člena zakona, kjer se besedna zveza "dajanje posojil" nadomešča z besedno zvezo "odobreni finančni pomoči". Možno si je namreč razlagati to zvezo na različne načine. Zaradi vsega naštetega se bomo v Poslanski skupini nepovezanih poslancev odločali vsak po svoji presoji. Hvala lepa.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil stališče dr. Luka Juri.
Hvala lepa. Lep pozdrav! Smisel tega zakona in smisel evropskega mehanizma za finančno stabilnost razumemo, če razumemo, čemu ta trenutna dolžniška kriza v evroobmočju. Ko se je začel problem Grčije – če se spomnimo, se je začel zato, ker je takrat nova levosredinska vlada Papandreoua priznala, da je prejšnja desnosredinska vlada potvorila svoja finančna poročila in da je bilo dejansko finančno stanje države bistveno slabše, kot je bilo napovedano. Posledično so kar čez noč zmanjkali vlagatelji interesenti za kupovanje grških obveznic. Z obveznicami se vsaka država, tudi Slovenija, tudi ZDA, tudi Kitajska, financira in financira svoj lastni dolg. In praktično čez noč Grčija ni bila več zmožna odplačevati starih obveznosti, zato ker ni bila več zmožna kupiti novih. In zaradi tega je bilo potrebno, da smo na nivoju evra Grčiji priskočili na pomoč, zato da bi lahko Grčija še naprej tekoče odplačevala svoje obveznosti in, sicer bistveno dražje, kupovala in najemala nove. Vendar se je panika začela širiti, iz Grčije se je začela širiti na ostale obrobne države območja evra, kjer fiskalno stanje ni bilo najboljše. Šla je na Irsko, šla je na Portugalsko, zelo pa se je približala tudi velikim državam Evropske unije, kot sta Španija in Italija. Te države so morale čedalje dražje prodajati svoje obveznice, torej čedalje več obresti so morale ponujati za to, da bi investitorji bili še pripravljeni kupovati svoje obveznice. Druge države, najbolj varne države evroobmočja, kot so Nemčija, Finska in Avstrija, so pa seveda lahko bistveno ceneje, z bistveno nižjimi obrestmi kot na začetku dolžniške krize, prodajale svoje obveznice. Kriza torej ni nastala zato, ker bi eni državi kar naenkrat zmanjkalo denarja, ampak na osnovi pričakovanj vlagateljev, pričakovanj in strahu vlagateljev, ki so se od ene države začeli pomikati k drugim. In tem državam je kar naenkrat začelo zmanjkovati denarja, ki ga redno, kot vse ostale, dobijo tako, da prodajo svoje obveznice. Kaj bi se zgodilo, če bi dopustili, da bi dejansko ena država ostala brez denarja in bi prišlo do bankrota? Prvič, zgodilo bi se to, da bi tisti veliki vlagatelji, ki so tem državam denar posodili in ki so kupili njihove obveznice, ostali brez kapitala in bi posledično morali krčiti svojo izpostavljenost tudi drugod, tudi na primer pri slovenskih bankah, in bi posledično postal naš, slovenski kredit bistveno dražji. Predvsem pa če bi poslali signal, da smo na evroobmočju pripravljeni dopustiti, da pride do bankrota ene države, bi se predvsem zasebni vlagatelji v paniki zatekli k le najbolj varnim obvezniškim naložbam, v Nemčijo, Avstrijo, Finsko. Posledično bi vse ostale države, tudi Slovenija, morale ponujati bistveno večje obresti, ko bi prodajale svoje obveznice, nekatere pa prav zaradi te panike sploh ne bi bile več sposobne svojih obveznic prodati. Posledično bi prišlo do razpada evroobmočja in do velikih, velikih težav predvsem izvozno odprtih malih gospodarstev, prav takih, kot je Slovenija. Zavrnitev tega zakona in tako blokiranje evro mehanizma za finančno stabilnost – kajti če ena od držav ne sprejme tega zakona in tega ne podpre, do povečanja mehanizma ne pride – bi pomenilo kratkovidno povzročanje kaosa na evropskem in globalnem finančnem trgu in posledično tudi na evropskem in globalnem gospodarskem področju. Predvsem pa bi zavrnitev pomenila strel v koleno slovenskemu finančnemu sektorju, slovenskemu gospodarstvu in posledično sleherni prebivalki in prebivalcu naše države. Zaradi tega, zaradi odgovornosti, ki jo imamo pred seboj, bomo Socialni demokrati ta zakon podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo stališče predstavil mag. Andrej Vizjak.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Spoštovana ministra! Projekt prevzemanja evra kot nacionalne valute je bil tudi v Sloveniji projekt več vlad in je bil v sklepni fazi do prevzema speljan tudi v vladi Janeza Janše, kjer sem vodil pomemben resor, resor za gospodarstvo. Zato sem bil še kako seznanjen s pozitivnimi posledicami, ki jih bo prevzem evra povzročil tako za slovensko gospodarstvo kot za življenje ljudi, hkrati pa tudi z vsemi težavami in bremeni, ki jih je morala Slovenija na tej poti doseči in preseči, da je lahko sploh šla v evroobmočje. Spomnite se nekaterih kandidatk za evroobmočje, ki jim to leta 2007 ni uspelo. Zato imamo v Slovenski demokratski stranki seveda tudi poseben odnos do evra in se zavedamo pomena evra v skupnem notranjem trgu Evropske unije, kaj to pomeni vizavi stroškov, birokratskih ovir, ki bi jih sicer imelo poslovanje z neenotno valuto oziroma s posamičnimi nacionalnimi valutami. Enako se seveda zavedamo tudi pozicije evra, ko govorimo o slovenskih javnih financah in o vplivu te nacionalne valute na stabilnost slovenskih javnih financ. V tem duhu tudi podpiramo prizadevanja Evropske komisije in držav članic Evropske unije za ohranitev stabilnosti evroobmočja in zato smo tudi dovzetni do predlaganih ukrepov za ohranjevanje stabilnosti in nadgradnjo te stabilnosti. Zavedati se namreč moramo, da so na teh trgih izredno pomembna sporočila, sporočila odgovornih, in posledično odzivi na ta sporočila. Seveda je tu veliko nekih pričakovanj in čustev, in marsikatera odločitev in posledica tudi ni povsem racionalna. Vendar pa to evropsko družbo za ohranjanje stabilnosti evra spremlja tudi veliko vprašanj oziroma veliko dilem, na katere pa žal s strani slovenske vlade nismo dobili odgovorov, zaradi tega, ker jih ne pozna, ker jih nima ali ker jih ne želi povedati. To so bila, recimo, vprašanja o tem, kako zavarovati ta poroštva. Sedaj imamo na mizi poroštvene aktivnosti za blok 6 Termoelektrarne Šoštanj, pa nas Vlada obremenjuje s tem, da moramo povedati, kakšna bo stopnja donosnosti tega projekta, in da nam mora povedati tudi poroštveno pogodbo za družbo, ki bo stala zadaj, pa me zanima, kakšna je stopnja donosnosti tega poroštva in kakšna so zavarovanja. Pa teh odgovorov nismo dobili. Treba je seveda odgovoriti tudi na to, ali in kolikšen del dolga Grčije oziroma podobnih držav bo odpisan, reprogramiran ter na kakšen način in kdaj. Potem kaj bi povzročil bankrot ene države oziroma tudi izključitev ene države iz evroobmočja. Torej, precej nekih nejasnosti je, ko tako relativno zlahka povečujemo poroštveno kvoto za to družbo za ohranjanje stabilnosti evra, po drugi strani pa imamo celo kopico nakopičenih javnofinančnih problemov doma, ki jih je tudi treba reševati. Tu, ko smo želeli in odpirali to diskusijo, je bilo veliko vprašanj in izjemno malo odgovorov. Seveda v Slovenski demokratski stranki kot opozicijski stranki ne sodelujemo v vseh teh diskusijah znotraj evropskega finančnega prostora in težko tudi na drugih mestih najdemo odgovore na ta vprašanja, zato smo jih pričakovali od Vlade. Tu moram še enkrat izraziti kritiko in ne nazadnje s tem tudi argumente, zakaj doslej nismo podprli tega mehanizma. Vendar ko pa imamo na mizi raznorazne rešitve, drugih rešitev ni. Torej, gre za slabe rešitve, in presodili smo, da za najmanj slabo med slabimi rešitvami. Zato ji v Slovenski demokratski stranki tudi ne bomo nasprotovali.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Zares bo predstavil stališče gospod Alojzij Potočnik.
Spoštovani! V Poslanski skupini Zares bomo ne glede na dejstvo, da Vladi zaupnica ni bila izglasovana, podprli ratifikacijo spremenjenega začasnega kriznega mehanizma, iz katerega naj bi Grčija črpala drugo finančno pomoč. Pa ne zgolj zato, ker gre za potrjevanje julijskega dogovora vrha držav v območju evra za drugo pomoč Grčiji in drugih ukrepov v prizadevanjih za rešitev dolžniške krize držav članic Unije. Ne glede na pogojevanja in nasprotovanja, ki sta jih izrazili Finska in Slovaška, v Zaresu podpiramo omenjeni ukrep za stabilizacijo skupne evropske valute. Nepravočasen odziv ali nesodelovanje države članice območja evra v evropskem instrumentu za finančno stabilnost bi pripeljalo do težko popravljivih posledic za stabilnost skupne valute ter delovanje trga državnih obveznic. Predlog zakona bomo zaradi navedenih razlogov torej podrli, četudi ne z lahkim srcem in ne v prepričanju, da evropska in skupaj z njo tudi slovenska politika pravočasno in primerno obravnavata velike probleme, ki jih ima evro in Evropska unija nasploh. Tokrat bomo še glasovali za, a z jasnim opozorilom, da bo takšno prepočasno in po našem mnenju neustrezno ukrepanje evropske in z njo vred tudi slovenske politike v prihodnje postalo nevzdržno. Menimo, da ta hip pravzaprav nimamo prave izbire. Postavljeni smo v položaj, ko je tak zakon treba podpreti, a je pri tem treba jasno povedati, da tako ne gre več naprej. Treba je opozoriti, da takšna pot vodi v dezintegracijo Evropske unije, v Evropo dveh ali v Evropo več hitrosti, v Evropo nestabilnosti, ki ni porazna samo za ekonomijo, ampak za družbo nasploh. Tako kot mnogi strokovnjaki smo prepričani, da oba mehanizma za zaščito finančne stabilnosti območja evra kot celote, tako sedanji začasni mehanizem kot tudi prihodnji stabilizacijski mehanizem, ne zadoščata in da je treba nujno oziroma brez odlašanja sprejeti bistveno bolj drzne ukrepe v luči večjega fiskalnega in tudi siceršnjega povezovanja v Evropski uniji. Rešitev je več Evrope brez nacionalnih fig v žepu. Rešitev je v večji fiskalni integraciji in konsolidaciji Evrope, pa tudi integraciji na drugih področjih. Rešitev je tudi v tem, da na primer Velika Britanija preneha igrati nekoga, ki je hkrati zunaj in znotraj, nekoga, ki želi participirati samo pri dobrih plateh, obenem pa ne bi biti udeležen pri tistem, ko je treba kaj dati na tehtnico. Potrebno je, da se na primer Nemčija tudi zave svoje večje odgovornosti, ki jo ima glede na to, da so njena rast, potencial, razvoj povezani z evropskim prostorom in priložnostmi, ki jih je znotraj tega združenja Nemčija dobila, in da evroskeptiki in populisti, ki so v mnogih članicah dobili krila ali pa celo prevzeli oblast, končno dojamejo, na kakšni zgodovinski prelomnici se je znašla Evropska unija. Tisto, kar smo pogrešali doslej, je bila nekakšna koalicija evropskih držav, ki bi morale biti zainteresirane za obstoj Evrope kot skupnosti, ki prinaša priložnosti, ohranja varnost v smislu zagotavljanja kvalitete življenja ter še posebej demokratične postulate. To je ta hip ogroženo s cagavostjo in sprenevedanjem evropske politične elite, z nami vred. Potrebujemo torej koalicijo za več in ne manj Evrope. Hvala.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil stališče gospod Franc Pukšič.
Lep pozdrav, spoštovani kolegice in kolegi, gospod predsednik Državnega zbora, minister s sodelavcem! Spoštovani, danes sprejemamo še enega izmed zakonov, ki ga je na ravni Evropske unije dogovorila sedaj že nekdanja vlada, poslanci Državnega zbora pa smo bili v te dogovore le bore malo vključeni. Predlagana novela tako predpisuje povečanje poroštev Slovenije v okviru skupne družbe, in sicer za dodatnih 1,6 milijarde evrov, kar je skupaj več kot 3,6 milijarde evrov. Lahko bi rekli, da to počnemo precej lahkotno, v slogu, češ da to ni nič posebnega, saj poroštvo dejansko še ne pomeni tudi izplačila iz proračuna, kot da se resnično ne bi zavedali, kaj pravzaprav Evropi obljubljamo. Navidezno rešujemo čolniček, po svoje pa potapljamo veliko domačo ladjo. Ne vidim nobene druge možnosti, kot da vsebino te novele zakona predstavim v številkah, da ne bo kakšnih očitkov, da Slovenska ljudska stranka govori na pamet, hkrati pa bo tako tudi državljanom mogoče nekoliko lažje razložiti, kaj pravzaprav v njihovem imenu danes tukaj sprejemamo. Vsak delavec slovenskega realnega sektorja – cca 664 tisoč jih je, brez vštetih brezposelnih 110 tisoč, brez javnega sektorja 160 tisoč –, ki sodeluje v ustvarjanju nove dodane vrednosti, torej v javnem sektorju, bo jamčil za dodatnih 2 tisoč 400 evrov potencialnih kreditov – za koga ali kaj? Za druge države. Če pa seštejemo celotno poroštvo za druge države, pa je to že 5 tisoč 500 evrov. Bi kdo od vas, državljanke in državljani, podpisal jamstveno pogodbo za nakup avtomobila sosedu za takšen znesek, če pa ve, da ima zraven še kar nekaj drugih lastnih kreditov in drugih lastnih jamstev za, ne vem, svojo družino, otroka in tako dalje? Že sedaj vsak Slovenec v realnem sektorju jamči za več kot 11 tisoč evrov. Če dodamo še teh 5 tisoč 500 zraven, potem pridemo na 16 tisoč 500 evrov po delavcu v realnem sektorju. Ali drugače: Slovenija ima danes že za 8 milijard jamstev in kreditov ali 20 % bruto domačega produkta. Najboljša rešitev za stabilnost območja evra je po mnenju Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke ta, da vsaka posamezna država prevzame stabilizacijo svojih javnih financ – to je tudi moto predsednika Slovenske ljudske stranke –, in ne da jih dodatno bremenimo z obsežno finančno pomočjo drugim. Če se resnično uresničijo tisti najbolj črni scenariji, da bo prišlo do verižne reakcije, ko se bo kriza v kratkem času postopno selila iz članice v članico, in ko bo resnično enkrat v težavah tudi Slovenija, žal ne bo več ne kriznega sklada, kolegice in kolegi, ne kakršnekoli druge oblike pomoči na razpolago. Ostali bomo prepuščeni sami sebi, in sicer z dolgovi na račun ostalih, torej drugih. Tukaj pa obstajajo še drugi dejavniki, kar je zelo pomembno. Nekatere velike članice Unije so naložbeno močno izpostavljene v državah, ki imajo danes finančne težave. Morebitni odpis teh dolgov, kar bi lahko naredile, v teh državah bi jih prizadel, še posebej pa njihove bančne sektorje. Zato imajo močan interes, da se raje zagotavlja likvidnost, kot pa da bi se radikalno lotili sanacije dolgov. Od pomoči, ki jo bomo preko sklada prispevali predvsem v velike evropske države, se bo vsaj določen del finančnih sredstev prelil nazaj v njihove domače banke in gospodarstvo. Koliko tega bo dobila Slovenija nazaj? Nič in še tega ne. Zato poslanci v Slovenski ljudski stranki že ves mandat nasprotujemo reševanju problemov na način, ko rešujemo druge s tem, da ogrožamo sebe. In še dva podatka. Dva milijona nas je, mi bi dali 770 evrov na prebivalca. Nemcev je 82 milijonov, oni bi dali tisoč na prebivalca. Nemški GDP je 30 tisoč evrov na prebivalca, naš pa za polovico manjši. Torej, kje je tukaj pravičnost? Je ni! Zato v Slovenski ljudski stranki poslanci ne bomo prevzeli te odgovornosti.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo stališče predstavil gospod Matjaž Zanoškar.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovana gospoda ministra, kolegice in kolegi! Dovolite, da predstavim stališče Poslanske skupine DeSUS glede Predloga zakona o spremembah Zakona o poroštvu Republike Slovenije za zagotavljanje finančne stabilnosti v evroobmočju. Od razprave na matičnem delovnem telesu do danes je Poslanska skupina DeSUS dobila še nekatere argumente, ki zgovorno pričajo o tem, da bo naše mnenje glede predloga zakona danes na glasovanju drugačno, kot je bilo na glasovanju na matičnem delovnem telesu. Zakon razumemo kot notranjo pravno uveljavitev dogovora z vrha evroskupine z dne 21. junija glede pravočasne in učinkovite krepitve začasnega mehanizma za stabilnost evra, torej v lanskem letu ustanovljene posebne družbe za zagotavljanje finančne stabilnosti v območju evra. Dogovor se nanaša na zagotovitev efektivne posojilne sposobnosti te družbe, saj se je zaradi širitve krize na evropskih trgih pokazalo, da je evropski instrument za finančno stabilnost zasnovan prešibko. Aktivna posojilna sposobnost se povečuje na 440 milijard evrov, kapital pa naj bi se povečal na cca 780 milijard, pri čemer bo skupni znesek poroštev znašal 726 milijard, predvsem zaradi izstopa iz mehanizma dajanja poroštev nekaterih držav, ki so zaradi javnofinančne situacije same prejemnice te pomoči. Temelj dogovora je torej v povečanju učinkovitosti in prožnosti evropskega instrumenta za finančno stabilnost. Širi se nabor instrumentov, ki jih lahko evropski mehanizem za finančno stabilnost uporablja v boju s finančno krizo. Mehanizem se bo po novem lahko sprožil tudi kot preventivni ukrep za preprečevanje resnih finančnih in dolžniških težav v območju evra in ne bo več le kot izhod v skrajni sili. Služil bo lahko tudi za pomoč državam pri dokapitalizaciji finančnih ustanov, lahko pa bo nastopal tudi na sekundarnem trgu državnih obveznic članic evropskega območja, da bi se tako preprečilo širjenje dolžniške krize. Skratka, gre za to, da se skuša ohraniti stabilnost evroobmočja. Kaj v številkah pravzaprav pomeni poroštvo za našo državo? Delež Republike Slovenije je do sedaj znašal 2 milijardi 73 milijonov, po sprejetju tega zakona pa bomo povečali za najmanj milijardo 600 milijonov, kar torej primerjalno pomeni za 300 milijonov evrov več kot delež enoletnega proračunskega denarja, ki ga rabimo za pokojnine. Za nas kot majhno državo to ni malo denarja, kljub temu, da finančne posledice za proračun nastopajo samo takrat, kadar bodo poroštva dejansko tudi unovčena. To je tisto tveganje, ki se bo v primeru unovčenja poroštev zopet preložilo na ramena ljudi, ki že danes s težavo živijo. Sredstva za izpolnjevanje morebitnih obveznosti po tem zakonu se bodo črpala iz našega državnega proračuna, vendar v tej situaciji druge izbire tudi v Poslanski skupini DeSUS ne vidimo. V Poslanski skupini DeSUS smo imeli precej pomislekov, ali naj predlog zakona podpremo ali ne, ker pa se zavedamo, da je Slovenija namesto da bi trdno sedela na nemško-francoskem vlaku vse bližje grško-italijanskemu toboganu, se nam zdi, da bi lahko tudi v naslednjem obdobju ravno naša država rabila posojilo iz evropskega denarnega sklada. Zato bomo vsekakor danes ta predlog zakona podprli. Eden od pomembnih razlogov, zakaj smo se odločili za podporo temu zakonu in temu predlogu, je tudi to, da v poroštvo ni vključena Grčija. Pomoč Grčiji za Poslansko skupino DeSUS pomeni novo in popolnoma drugačno zgodbo, zgodbo z drugačno vsebino, in lahko danes napovemo, da bomo tudi to problematiko, ki bo na naših klopeh na eni od naslednjih sej, zelo kritično in ostro precenili, presodili in o tem tudi oblikovali svoje mnenje. Torej, ob predlogu zakona o poroštvu se zavedamo naše odgovornosti za sokrepitev evroobmočja, zato bomo ta predlog v celoti danes podprli. Hvala.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil stališče gospod Bogdan Barovič.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Slovenska nacionalna stranka je bila – to vem, ker sem sam član odbora za evropske zadeve – od vsega začetka, ko še nismo bili člani Evropske unije, evroskeptična stranka. Toda spoštovali smo reklo If you want to join the club, you have to respect the rules oziroma če se pridružiš klubu, moraš spoštovati pravila, in smo rekli: prav, če večina Slovencev meni tako, gremo skupaj. Še vedno smo evrorealisti, evroskepticizem smo pustili za sabo. V Slovenski nacionalni stranki smo velikokrat z velikim cmokom v grlu podprli in se držali te trditve, torej pomagajmo si, pomagajmo eden drugemu, bodimo solidarni, če smo tja že šli, če smo tam že tudi črpali sredstva za pomoč tej državi, dokler nismo dosegli stopnje, ki nam tega ne omogoča več – to smo že. Torej, bodimo solidarni do drugih in dajmo drugim. In smo. Imeli smo obilo kritičnih besed, ki smo jih v Slovenski nacionalni stranki radi povedali, in jih imamo še danes. Slovenija je globoko pod maastrichtskimi kriteriji, kar se tiče javnofinančnega dolga. Kar se tiče javnofinančnega primanjkljaja, smo tam, kjer je večina. Toda Slovenija je najbolj zanesljiva članica evropskega mehanizma za zagotavljanje finančne stabilnosti. Zakaj? Zato, ker ste podpisali zakon, s katerim smo jamčili v začetku od 440 milijard, ki jih je sklad, imenovan evropski mehanizem o zagotavljanju finančne stabilnosti, potreboval. In smo podpisali in smo zraven. Slovenija je takoj pristopila k neposredni finančni pomoči s posojilom Grčiji, po statistiki drugi najbolj zadovoljni državi, po anketi – najbolj so zadovoljni z življenjem v Evropski uniji. In zdaj je 440 milijard premalo in si EFSF želi, da bi v jamstveni sklad vsi delničarji, ki smo člani, dali 780 milijard, kar pomeni za Slovenijo dvig z obljubljenih poroštev 2 milijardi 73 milijonov na 3 milijarde 700 milijonov. Ta cmok je pa že prevelik za to grlo. Brez stroškov in brez obresti. Sicer je gospod finančni minister rekel, da bo obresti okoli 100 milijonov. O stroških ni povedal, ampak jaz vem, da bo to nekaj 100 milijonov, ne pa samo 100 milijonov. Ob tem, da se lahko zanesljivo vsaj za polovico danih posojil Grčiji obrišemo pod nosom, ker bo bankrot. Bankrot enostavno pomeni odpis dolgov, pika, in temu bo tako. Ampak zakaj bomo pa strogo, strogo proti? Slovenija je ubogljiva, je pridna, je članica EFSF, vse je plačala, do zdaj 230 milijonov evrov v štirih od petih tranš. Prve pač nismo, ker ni bil zakon sprejet Grčiji. Vse smo naredili, vse. Vse zakone smo sprejeli, kar so jih predlagali za stabilnost evra in stabilnost Evrope. A v zahvalo za poslušnost, pridnost, zanesljivost kljub domačim težavam nas klofutne neka bonitetna hiša, pri čemer obstajajo samo tri na tem svetu – žalostno, Evropa je pa nima –, in nam zniža bonitetno oceno. Ampak to ni hec! Bonitetna ocena pomeni 3 % obresti na evribor, pomeni 50 milijonov evrov več stroškov na državo, pomeni višji finančni primanjkljaj in pomeni cca 160 milijonov evrov dodatnih stroškov mesečno za to državo za plače in transferje. Torej, klofuto v zahvalo, zato ker ubogamo in delamo. In danes si ob tem upa nekdo reči, da dajmo še več. Saj nismo nori, vsaj mi ne! Slabo bonitetno oceno imamo, torej smo v slabem stanju. Če smo v slabem stanju, ne bomo plačevali posojil Grkom in ne bomo dajali jamstev za 3 milijarde 700, ampak bomo sanirali samega sebe, ker smo v slabem stanju. Sicer pa te tri bonitetne hiše, Moody's, Standard & Poor's in Fitch – najbolj žalostno je to, da to ministrstvo po mojih podatkih, pa mislim, da so zanesljivi, plačuje tem hišam, da nam dajejo oceno zato, da imamo malo nižje obresti. To je pa najbolj žalostno! Mi plačujemo tem hišam zato, da nas zajebavajo, zato da mi dajemo denar. V Slovenski nacionalni stranki ga ne bomo dali, dokler nam ne spravijo bonitetne ocene tja, kamor paše, to je pa najmanj Aa1 [[...]] [[izklop mikrofona]]
Gospod Barovič, čas vam je potekel. Hvala lepa za vašo predstavitev stališča poslanske skupine. S tem smo končali s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker k predlogu zakona matično delovno telo ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji zbora ni možno vlagati. Zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili danes v okviru glasovanj, pol ure po zaključeni 28. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 26. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA RAZPRAVO O ODGOVORU MINISTRA ZA OKOLJE IN PROSTOR DR. ROKA ŽARNIĆA NA POSLANSKO VPRAŠANJE MAG. RADOVANA ŽERJAVA V ZVEZI Z IZGRADNJO VISOKOVODNEGA OBRAMBNEGA NASIPA. Državni zbor je na 30. seji sklenil, da opravi razpravo o odgovoru, ki ga je minister za okolje in prostor dr. Roko Žarnić podal na poslansko vprašanje mag. Radovana Žerjava v zvezi z izgradnjo visokovodnega obrambnega nasipa. Besedo dajem mag. Radovanu Žerjavu za dopolnilno obrazložitev predloga za razpravo o odgovoru ministra za okolje in prostor.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Zgodba z visokovodnimi nasipi na reki Muri je še ena zgodba o neuspehu, ki so jo spisali birokrati Ministrstva za okolje in prostor. Kot že mnogo drugih zgodb pa tudi ta najbolj prizadene prebivalce Pomurja. Zakaj govorim o množici zgodb, ne le o eni zgodbi? Zato, ker ima tudi naslednja točka dnevnega reda, razprava na poslansko vprašanje kolega Jurše glede vodooskrbe Pomurja, praktično istega režiserja in iste protagoniste. Naj se vrnem k problematiki visokovodnih nasipov na reki Muri, za katero sem na julijski seji zahteval razpravo v Državnem zboru, ker z odgovori ministra za okolje nikakor nisem mogel biti zadovoljen. Obljub, ki jih Pomurci poslušamo že vrsto let, je enostavno bilo dovolj, časa za dejanja, saj so zaradi neaktivnosti pristojnih na ministrstvu potencialno ogrožena življenja prebivalk in prebivalcev ob Muri, pa je vedno manj. Naj na kratko predstavim moje videnje te zgodbe, ki ima že kar precej dolgo, predolgo brado. Pomurje so v zadnjih šestih letih prizadele dvojne poplave, ki so opozorile na izjemno slabo stanje nekaterih oziroma lahko rečem kar velike večine visokovodnih nasipov vzdolž obeh bregov reke Mure. Do prvih poplav je prišlo avgusta leta 2005, ko je zaradi obilnih padavin v zgornjem toku reke v Avstriji ter vzhodni Sloveniji pretok Mure v Gornji Radgoni narasel na rekordnih tisoč 350 kubičnih metrov na sekundo. Seveda je reka dosegla tudi visokovodne nasipe. Marsikje je obstajala realna nevarnost, da jih prestopi, kar pa so z nalaganjem vreč, napolnjenih s peskom, v zadnjem trenutku preprečili predstavniki civilne zaščite ter gasilci. Posledice za prebivalstvo bi namreč lahko bile katastrofalne. Po poplavah je bilo kar 11 odsekov visokovodnih nasipov vzdolž Mure v izjemno slabem stanju, ki je bilo znano že prej, saj sta bila leta 2004 sprejeta dva državna lokacijska načrta za sanacijo in izgradnjo visokovodnih nasipov ob reki Muri, med Cvenom in Vučjo vasjo ter od Dokležovja do Kučnice. Za ostale nasipe, ki so bili poškodovani leta 2005, ni bilo pripravljeno praktično še nič, vendar je kmalu prišlo do sprejetja programa sanacije za več odsekov, do leta 2008 pa so bili sanirani štirje odseki visokovodnih nasipov vse do prve faze nasipa Benica–Petišovci, nato pa se je, kot smo že vajeni, začelo vse ustavljati. Sanacija nasipov je namreč sovpadala z gradnjo avtocestnega odseka med Cogetinci in Beltinci. Viški materiala iz slednjega so se namreč uporabljali za izgradnjo novih ter nadvišanje obstoječih nasipov. Povrh vsega je junija 2009 vzhodno Slovenijo prizadelo še obilno deževje, posledica katerega je bilo izjemno naraščanje vodostaja Mure in njenih pritokov, rezultat tega pa so bile ponovno obilne poplave, ki so še poslabšale stanje na nesaniranih nasipih, kar pa je ob naslednjih visokih vodah lahko usodno. Tako lokalne skupnosti kot strokovnjaki namreč opozarjajo, da stoletnih voda nasipi ne bodo mogli vzdržati. Eden izmed nasipov, nujno potrebnih obnove, je nasip med Nemščakom in Ižakovci, in je v bistvu kriv za današnjo razpravo. Ta nasip je namreč bil poddimenzioniran že pri gradnji. Je namreč prenizek in ne zagotavlja ustrezne poplavne varnosti. Poplave leta 2005 pa so opozorile še na eno pomanjkljivost, in sicer veliko neprepustnost, zato je bil nasip že takoj po poplavah razglašen za nevarnega. Dve leti se torej ni zgodilo še nič. Izvajalec del ni bil še niti izbran, kaj šele da bi se začela izvajati dela, in to navkljub dejstvu, da Občina Beltinci že skoraj tri leta opozarja Ministrstvo za okolje in prostor, naj prične z deli, saj je ogroženo imetje ljudi ter konec koncev tudi njihova življenja. Vendar se v tem času ni zgodilo nič. Ministrstvo ni bilo niti toliko uvidevno, da bi županu Beltincev vsaj odgovorilo na štiri dopise, ki jih je občina poslala ministrstvu. Ignoranca brez primere. Za današnjo razpravo sem pridobil tudi mnenja nekaterih drugih pomurskih občin, ki jih bom predstavil tekom razprave. Praktično vsi opozarjajo na potencialno nevarnost, ki jo predstavljajo nekateri odseki visokovodnih nasipov. Zadeva je torej še kako resna. Spoštovani kolegice in kolegi! Upam, da bomo z današnjo konstruktivno razpravo prebudili pristojne institucije, še posebej pa zaposlene na Ministrstvu za okolje in prostor, da se bodo začeli zavedati svoje odgovornosti ter prenehali zavlačevati postopke za sanacijo visokovodnih nasipov ob reki Muri. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za dodatno obrazložitev dajem besedo ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani gospe poslanke in gospodje poslanci! Po svoje je odgovarjanje in razprava na taka vprašanja prilika, da nekoliko pokažemo, kaj se dela na katerem ministrstvu. Odgovoril bom, vendar bi rad uvodoma odgovoril na tisti očitek. Imel sem priliko pregledati poročilo za obdobje 2004–2008, kjer so na slabih treh straneh napisani dosežki, in pregledal sem pregled dela enega leta in pol mojega ministrovanja, kjer je več kot toliko vsebine. In te zadeve bodo jasne in javne. Mislim, da bom tukaj z lahkoto ovrgel aktivnost ali neaktivnost mojega ministrovanja v primerjavi z vašim ministrom. Naprej pa povem o Prekmurju, kjer se je zadeva začela v času vašega ministrovanja. Torej, zagotavljanje poplavne varnosti Prekmurja je obsežen projekt in ne predstavlja zgolj izvedbe osnovnega tehničnega ukrepa, to je rekonstrukcije obstoječih visokovodnih nasipov na Muri. Projekt zagotavlja poplavno varnost Prekmurja, rekonstrukcijo visokovodnih nasipov ob Muri, in ta je uvrščen v Operativni program razvoja okoljske in prometne infrastrukture za obdobje 2007–2013, znan kot OP ROPI,. Torej, mi smo v zadnjem delu tega obdobja. OP ROPI se financira iz sredstev kohezijskega sklada v višini do 85 %, 15 % pa predstavljajo lastna finančna sredstva Republike Slovenije. Projekt v tej finančni perspektivi ne bo realiziran. Vzrok je tudi ta, da projekt v času, ko je nastajala njegova vsebina in ko je bil uvrščen v OP ROPI, se pravi v letih okoli 2006, 2007, ni povzel celovite problematike upravljanja z vodami na porečju reke Mure. In tu je izvirni greh. V letošnjem letu sprejeta Uredba o načrtu upravljanja voda za vodni območji Donave in Jadranskega morja v programu izvajanja ukrepov napeljuje ravno na to, da je pri izvajanju posameznih operativnih ukrepov na področju upravljanja z vodami treba obravnavati in v proces načrtovanja ter izvedbe pritegniti vse aktivne in potencialne deležnike oziroma subjekte, ki se jih upravljanje z vodami dotika ali imajo svoje interese pri rabi ali zaščiti vode. Če to zadevo, po domače povedano, prešpricamo, nas bo pač Evropa opozorila takrat, ko bodo to vlogo ocenjevali. Se pravi, da tukaj ni bližnjic. Na Ministrstvu za okolje in prostor pripravljamo potrebno dokumentacijo, na podlagi katere bi lahko začeli z operativnimi deli takoj po pozitivni rešitvi vloge na kohezijskem skladu za finančno perspektivo 2014–2020, predvidoma že v začetku leta 2014. V luči celovitega reševanja poplavne problematike v Prekmurju je v tem trenutku prioriteta zagotovitev poplavne varnosti Gornje Radgone, ki je predmet dogovora in usklajevalnega reševanja protipoplavne varnosti obeh Radgon, slovenske in avstrijske, in se rešuje v okviru delovanja Stalne slovensko-avstrijske komisije za Muro. Kot sem že povedal, vidimo dokončno rešitev zagotavljanja poplavne varnosti Prekmurja ne samo v rekonstrukciji visokovodnih nasipov, ampak tudi ob upoštevanju potreb ostalih deležnikov v prostoru in njihovih načrtovanih aktivnosti ter s tem povezanimi sinergijskimi učinki tako po vsebini kot tudi po finančni plati. Seveda pa naj ponovno poudarim, da je osnovni cilj, ki ga zasledujemo na MOP, skladno z določili vodne direktive doseganje dobrega ekološkega stanja voda. Skozi to prizmo bomo tudi vrednotili in ocenjevali izražene želje ter pobude drugih deležnikov v prostoru. Hvala.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. V imenu poslanske skupine narodnih skupnosti ima besedo dr. László Göncz.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, poslanke in poslanci! Kot je že gospod minister poudaril, je taka razprava nedvomno primerna tudi zato, da se določene vsebine, mogoče ne v tako konkretnem, ampak v nekoliko bolj spontanem duhu, začnejo premikati. Namreč, vsebina, o kateri danes teče razprava, visokovodni nasipi v Pomurju, je nedvomno težava, ki že nekaj časa buri duhove Prekmurcev, in to upravičeno. Samo mimogrede naj omenim, da so bili pritiski s strani neposredno ogroženega prebivalstva in občin tako močni, da je bil primer, ko smo kar trije postavljali poslansko vprašanje v istem času oziroma na isti seji. Kakorkoli, nedvomno je najbolj važno pri tem, da se tovrstnih obveznosti lotimo takrat, ko je za to še čas in ne ob katastrofah. Žal temu vedno ni bilo tako in tukaj žal niti Pomurje tudi bilo izjema. Gospod minister je govoril o prioritetah. Jaz se ne želim spuščati v vrednotenje tovrstnih strokovnih prioritet, ampak bi nedvomno tako rekoč že dogovorjen projekt, ki ga je omenjal gospod Žerjav, v občini Beltinci in prav tako nadgraditev nasipa nekoliko južneje v občini Lendava, morali že zdavnaj končati, in temu ni bilo tako. Za to nedvomno ni kriv gospod minister, ki je sedaj tukaj za menoj, ampak celoten pristop do tega vprašanja. Žal ta nedoslednost odpira marsikatero vprašanje odnosa državne oblasti do Pomurja. Lahko bi tukaj naštevali tudi – kot je že bilo rečeno, bo danes obravnava še enega poslanskega vprašanja v zvezi s tem, pa so tukaj tudi ostale zadeve, kot so nekatere bioplinarne, v zvezi s katerimi sem jaz osebno postavljal veliko poslanskih vprašanj, kot je daljnovod Cirkovce–Pince, tudi ostale zadeve, na primer s področja škode, ki jo povzroča divjad. Sicer ni kompetentno to ministrstvo. Kaže pa se nek odnos do pokrajine, do območja, kar se je do neke mere morda poskušalo omiliti z zakonom o Pomurju, vendar se moramo zavedati tega, da je to geografsko območje v preteklosti žal bilo preveč zanemarjeno, da bi lahko neke področne rešitve reševale v globalu celoten problem. Ampak kar se tiče tega neposrednega vprašanja, bi še dve stvari nedvomno dodal in posebej poudaril. Tukaj je bilo opozoril in dogovorov z občinami preveč. Tudi sam sem posebej izpostavil tisto, kar je bilo že danes tukaj poudarjeno, da konkretno Občina Beltinci ni dobila odgovorov na štiri ali pet vprašanj, ki so jih neposredno v zvezi s tem naslavljali na pristojno ministrstvo. Mislim, da je predvsem ta odnos tisto, kar je lahko vprašljivo. Zavedam se finančne situacije, in tega se zavedajo tudi vsi Prekmurci, in tudi težav. Vsi skupaj smo zmožni oceniti stanje, da ne moremo vseh teh zaostalih obveznosti na en mah urediti, vendar sam odnos, sam pristop nikakor ni upravičljiv, in predvsem bi tovrsten odnos in kontekst bilo treba v bodoče nedvomno popraviti. Za konec bi poudaril, da je marsikateri projekt že bil v proračunih v preteklih letih, pa je kljub temu pri različnih rebalansih in z različnimi notranjimi prerazporeditvami na ministrstvu izvisel, in žal med te sodita tudi ta dva konkretna primera, o katerih teče danes razprava. Hvala bogu, da je prioriteta reševanje situacij v obeh Radgonah. To je nedvomno za pozdraviti in je tudi potrebno, vendar to dolinski in ravninski del Prekmurja nikakor ne zadovolji, zato menim, da bo tudi današnja razprava pripomogla k temu, da bodo predvsem strokovne službe pristojnega ministrstva v naslednjih mesecih, verjetno že v času neke druge vlade, lahko naredile veliko več na tem področju. Hvala lepa.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil stališče gospod Anton Kampuš.
Spoštovani predsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Socialnih demokratov se zavedamo pomena izgradnje in obnove protipoplavne infrastrukture na vseh poplavno aktivnih vodotokih v Republiki Sloveniji in pri tem nikakor ne pozabljamo na reko Muro in prebivalce ob njej. Obžalujemo počasnost priprave projektne dokumentacije ter izvedbe fizičnih del, hkrati pa ne razumemo, zakaj naenkrat niso upoštevani že obstoječi državno lokacijski načrti za omenjeno območje. V letnem programu del javne službe na območju porečja reke Mure za leto 2011 ni zaslediti nič konkretnih izvedbenih del, cena nadzora pa se zdi nekoliko previsoka. Iz zapisnega je moč sklepati, da vodna infrastruktura na reki Muri sicer obratuje, kolikor in kjer pač obstaja. Pohvalno je tudi, da so uslužbenci že vnaprej pripravljeni na možne izredne dogodke, dodati pa moramo, da so bile nekoč, torej pred letom 1991, slovenske službe s področja vodovarstva usposobljene za veliko, veliko več kot zgolj opazovanje in poročanje. Vprašamo se lahko, ali sploh imamo dovolj usposobljenih ljudi, ki so zmožni zadeve na tem področju izvajati. Na drugi strani si drznem trditi, da bi se pri nas uresničevalo več vodovarstvenih projektov in tudi hitreje kot se jih, če ne bi šlo v preteklosti več sredstev iz Sklada za vode za energetske projekte na spodnji Savi. Žalosti nas dejstvo, da se mora tudi pri tako pomembnih področjih, kot je varstvo pred poplavami, izvršna veja oblasti v objavljenem zatekati k uporabi pogojnika, torej fraz, ki se začenjajo s "če bo" ter končujejo s "potem bo že" in tako naprej. Vendar zaradi splošne gospodarske in finančne situacije stanje v prihodnjih letih ne bo bistveno drugačno. Iz zgoraj omenjenega načrta dela ni moč razbrati nikakršnih prioritet, tako da ni mogoče reči, da bi bil kateri od odsekov favoriziran, skrbi nas pa dejstvo, da med Melinci in Ižakovci nasipa še ni in da ga je treba umestiti v prostor z OPN. To pomeni samo še eno – da med Melinci in Ižakovci nasipa še nekaj let ne bo. V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo mnenja, da je treba današnjo razpravo o odgovoru ministra na poslansko vprašanje izkoristiti za širšo razpravo na področju vodovarstva pri nas. Ne glede na to, da bo Odbor za okolje in prostor to problematiko obravnaval že jutri, menimo, da je to področje tako pomembno, da je treba izrabiti vsako priložnost, da se o njem govori in razpravlja. Prepričani smo tudi, da si je treba prizadevati, da to področje znova doseže raven današnjih standardov, torej da bodo vsi tisti, ki živijo ob reki Muri ali drugih vodotokih, varni pred poplavami.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil stališče gospod Branko Marinič.
Hvala lepa za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo podprli predlog, da se o navedeni vsebini na odgovor ministra dr. Žarnića opravi širša razprava o tej problematiki. Nekaj pa je vendarle zaskrbljujoče ob tem, da danes obravnavamo in slišimo iz vsebine ministra prav tisti odgovor – vsaj v nekem delu je bil povsem enak odgovor kot takrat, ko je odgovarjal na poslansko vprašanje. Zato, spoštovani minister, verjetno vsebina današnje razprave ne bo imela takšnega učinka, kot bi ga imela, če bi Vlada delovala s polnimi pooblastili. Zato v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke apeliramo na vse tiste vaše najožje sodelavke in sodelavce. Morda so vas tudi s pripravami na ta vsebinski odgovor, na postavljeno poslansko vprašanje zavajali, kajti če bi pogledali vsebino tega vašega odgovora, ki so vam ga pripravili sodelavke in sodelavci, in če bi to preverili neposredno na terenu, v Pomurju, ali na desnem bregu, v Prlekiji, ali na levem bregu Mure, v Prekmurju, bi ugotovili, da ni vse tako, kot so vam pripravili. Kakorkoli že, treba je upoštevati eno dejstvo – ali so bolj pomembne razprave, obravnave kot konkretni ukrepi. Mi smo ničkolikokrat opozarjali, in to je vlada, ki jo je vodil Janez Janša, tudi dokazala s konkretnimi ukrepi, da so vsaj nekateri ukrepi prešli iz papirja v neko dejansko obravnavo, in takrat se je začelo. Ali so bile vse tiste fizične in operativne naloge izvedene na terenu tako, kot bi morale biti, je seveda drugo vprašanje. Če bi pogledali, da so nekatere zemljine namesto da bi jih nasuli v ta obrambni nasip, ki bi ga morali povišati za 1,2 metra, odlagali nekam drugam, je to drugo vprašanje. Dejstvo pa je, in to poudarjam še enkrat, da so bile v prejšnjem mandatu nekatere konkretne aktivnosti začete. Žal nam je, da se te aktivnosti s še večjim in bolj pospešenim tempom niso nadaljevale. Tukaj gre morda tudi za neka odstopanja od uporabe sredstev iz naslova in virov vodnega sklada, ki je bil preusmerjen. Verjetno pa ni bilo dovolj volje in prave zavzetosti, da bi prešli na bolj intenzivno izvajanje gradnje tega zaščitnega obrambnega nasipa, predvsem iz razloga, ker Ministrstvo za okolje in prostor že v osnovi ni dokazalo dovolj resnih namenov, ki bi jim vsaj po našem mnenju, torej po mnenju in ugotovitvah Slovenske demokratske stranke, bilo za verjeti, če bi videli, da se tem občinam daje v prioriteto obravnava občinskih prostorskih načrtov, in to tistim občinam, v katere sodijo Melinci, Ižakovci in še katero naselje ob Muri. Prav zaradi tega, in to ste, spoštovani minister, pravilno odgovorili v vsebini vašega odgovora na ustno poslansko vprašanje poslanca Radovana Žerjava, da občinski prostorski načrti niso urejeni. Spomnil vas bom, da sem vas v enem od poslanskih vprašanj v začetku leta 2011 opozoril, pa tudi mnogi drugi kolegice in kolegi v Državnem zboru so vsebine pisnih in ustnih poslanskih vprašanj naslavljali prav na počasnost obravnav občinskih prostorskih načrtov. Opozarjali smo vas, da vas na Ministrstvu za okolje in prostor pravzaprav prehiteva zakonodaja. Samo en primer bom navedel. Poglejte samo sprejetje Zakona o kmetijskih zemljiščih in primerjajte z obravnavo občinskih prostorskih načrtov. Menim, da če kje, potem si bo Ministrstvo za okolje in prostor moralo tukaj tudi priznati, da ni opravilo tistih nujnih ukrepov, ki bi pospešili gradnjo tega dodatnega nasipa za zaščito razlitja vode v reki Muri v primeru obilnih padavin. Samo sreči se imamo zahvaliti, da se ne ponovijo tiste zgodbe, ki smo jih vajeni iz preteklosti, kajti katastrofalno stanje, ki ga lahko večja povodenj reke Mure pokaže prav v tem delu, ima lahko katastrofalne posledice. Še enkrat poudarjam, da se imajo samo sreči zahvaliti tisti, ki so najbolj odgovorni, da se tukaj stvari niso nadaljevale, in to ne z nekim rednim tempom, ampak s pospešenim tempom. Mi smo celo predlagali, spoštovani minister – občinski prostorski načrti so eni tistih strateških dokumentov občin, ki pospešijo tudi gradnjo, in gradnja kot taka lahko pospeši tudi vse druge panoge, integrira tudi vse ostale panoge, pa se tudi tukaj ni nič zgodilo. Vaš zadnji podatek ob obravnavi – ko smo obravnavali tudi stanje na področju obravnav občinskih prostorskih načrtov, smo ugotovili oziroma je bilo nekje tam pred začetkom parlamentarnih počitnic povedano, da je 29 občin v Republiki Sloveniji tistih, ki občinske prostorske načrte imajo. Mislim, da ste v okviru te seje Državnega zbora v ponedeljek povedali, da ima sedaj že, mislim da, 33 občin v Sloveniji občinske prostorske načrte. Spoštovani minister, če to na grobo pogledam, če ste skozi te mesece uspeli štiri OPN spraviti v življenje – če boste nadaljevali s takim tempom, sem rekel, rabite še najmanj dva mandata, da boste ostalih 109 občinskih prostorskih načrtov uredili, žal se vam je pa že ta mandat predčasno zaključil. Tako da škoda, da se za tako resne zadeve, kot so stvari, ki imajo lahko za posledico ogrožanje življenja ljudi, ne postavijo dovolj velike prioritete. Saj je res, da imamo v Sloveniji veliko prioritet, a vendarle ne gre prezreti dejstva, da so prioritete tam in da se določijo po tem kriteriju, da se pospešijo vsi postopki, tako operativni kot fizični, za zaščito, varovanje človeških življenj. Ali je kaj vredno več kot človeško življenje? Tukaj se ponovno odpira vprašanje, spoštovani minister – ne gre zgolj za neko materialno odgovornost, ki bi jo lahko prevzeli. Gre tudi za moralno odgovornost, kajti prioritete, kot so varovanje človeškega življenja, niso upoštevane, in to nas žalosti, to nas skrbi. Res pa je, da je današnja razprava prišla ob drugačnem času. Ko je bila Vlada še operativna, se ni dogajalo, zdaj pa verjamemo, da se bo dogajalo še manj. Upamo in si želimo, da so vaši najožji sodelavci vsaj danes prisluhnili tem vsebinam, ki jih danes obravnavamo kot vaš odgovor na poslansko vprašanje, ki ni bil dovolj širok, dovolj vsebinski. Upamo in želimo, da bi se te stvari pospešile, kajti ne gre za politiko, ne gre za kaprice, gre za to, da bodo ljudje ob Muri varno živeli, ko se bo sprožilo deževje ali kakšni drugi večji prelivi oziroma izlivi. Kot radi rečemo, se utrga oblak, ki se pa najraje utrga tam, kjer je to najbolj nevarno. In zagotovo je v Pomurju to ena izmed velikih nevarnosti.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil dr. Pavel Gantar.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Najprej neka uvodna pripomba, čeprav predstavljam stališče Zares. Jaz praviloma nikoli ne glasujem za predloge za razpravo o odgovorih ministra na poslansko vprašanje. Izkazalo se je, da takšna razprava nima kakšnega velikega haska. Za takšno razpravo gradivo ni pripravljeno, sklepov se ne da sprejemati, in raznih splošnih ugotovitev, kjer eni laskajo ljudem, drugi organom, tretji pa komurkoli drugemu, ta razprava ne prinese. Nimamo podatkov, nimamo analiz, ne moremo kompetentno razpravljati. Pri tem predlogu sem glasoval za, predvsem zato, ker minister ni želel, hotel odgovoriti na zahtevo oziroma prošnjo poslanca Žerjava za dopolnitev odgovora. To pa se mi ne zdi prav. Minister bi se moral potruditi do konca, mogoče tudi povedati, da tega ni sposoben sedaj povedati, da bo priskrbel odgovore, karkoli. Moral bi se odzvati na dopolnilno zahtevo poslanca, in to se ni zgodilo, zato sem tudi, mislim da, pritisnil na gumb za to razpravo. In sedaj k temi. Minister se izgovarja in popolnoma dobro argumentira, da je treba zagotavljati poplavno varnost na celotnem območju, in več kot to, da se poplavna varnost običajno zagotavlja gorvodno, ter opozarja na to, da je treba rešiti problematiko poplavne varnosti na celem območju. To je res. Pa vendar z neko pripombo: če bo zagotavljanje poplavne varnosti – ne poznam načrtov – na območju Gornje Radgone pomenilo izgradnjo nasipov in nemožnost razlivanja voda, potem bo obremenitev dolvodnih nasipov toliko močnejša in bo toliko bolj potrebna zahteva po sanaciji in rekonstrukciji. To tudi vemo. In mimogrede, zagotavljanje poplavne varnosti na območju Gornje Radgone, kolikor je pomembno in potrebno, ni bila tema poslanskega vprašanja ministra. Tema je bila, kaj se dogaja z že začeto sanacijo nasipov na levem in desnem bregu Mure, na območju slovenskih in hrvaških katastrskih občin, na območju občine Lendava, tako rekoč skoraj do tromeje oziroma do odhoda, izteka Mure iz slovenskega ozemlja. Kot veste, je bila na tem področju v prejšnjem mandatu, pa tudi že pred tem, prava kolobocija, prava drama se je zgodila. Celo zapleti s Hrvaško so bili, bila so težka vprašanja. Jaz sem se s tem kar nekaj ukvarjal, kdo izdaja dovoljenja, kakšno dovoljenje je treba izdajati, ali bo dovoljenja na levem bregu, na območju hrvaških katastrskih občin izdajala hrvaška uprava za vode ali slovenski organi, in tako naprej. To se je nekako poleglo z nekim delovnim sporazumom, v katerem sta se obe državi, če se ne motim, zavezali, da bosta skupaj uredili te nasipe, in dejansko se je del teh nasipov, kolikor vem, na levem bregu Mure, predvsem na območju hrvaških katastrskih občin, tudi realiziral. Realizirali sta ga skupaj Slovenija in Hrvaška, s tem da je Slovenija, kot vem, dala predvsem denar, delno tudi izvedbo vodnogospodarskega podjetja. Tega detajla, po pravici povedano, ne poznam. Drugi del, sanacija nasipov prav tako na levem bregu Mure, na območju slovenskih katastrskih občin – za to pa Hrvaška, to pa sedaj domnevam, ni več pokazala interesa. Hrvaška je odpovedala in zato je konstrukcija padla in se ni nadaljevalo z deli. Mi smo pomagali Hrvatom na območju hrvaških katastrskih občin, oni očitno niso pomagali nam na območju slovenskih katastrskih občin, čeprav gre za nedeljivo poplavno varnost na obeh območjih, in to je tisto, kar, če prav razumem, je ustavilo sanacijo teh nasipov. Dobro bi bilo, če bi nam Vlada dala natančen pregled dela, izvedena in neizvedena dela, kdo je kaj plačal, pa bi lahko o tem kaj bolj dosledno povedali. Sam menim, da je ključno sporočilo, ki ga Poslanska skupina Zares daje, to, da mora biti Sklad za vode namenjen predvsem izvajanju javne službe vzdrževanja in upravljanja z vodnimi režimi in da ne sme biti kot dopolnilno financiranje objektov posebne rabe ali komercialne rabe, pa naj gre za energetske ali katerekoli druge objekte. Tretji vidik, ki se ob tem sproža, je pa tehnični. Sam osebno menim, da je projekt, ki je predvideval dvig nasipov na 1,2 metra, s tem, da se ni razširilo petega nasipa, zelo tvegan in da lahko povzroči določene probleme. Tudi več tehničnih ukrepov je treba izvesti. Očitno pa so se za ta projekt odločili zato, ker so imeli težave z odkupom zemljišč pri temeljiti in celoviti rekonstrukciji tega nasipa. Toliko o tem. Rekel bi samo to, da upamo, da se bodo ta dela nadaljevala, in upam, da neka nova poplava ne bo razlog za ponovno zaklinjanje katerekoli oblasti, da bodo vendarle nekaj storili, in mogoče nekaj malega tudi bodo. Hvala lepa.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil stališče mag. Radovan Žerjav.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Poslanci Slovenske ljudske stranke pozdravljamo današnjo razpravo o visokovodnih nasipih ob reki Muri. Praktično soglasno smo tudi glasovali za razpravo, saj se zavedamo pomembnosti tovrstne problematike in ocenjujemo, da se pristojni premalo zavedajo, kako usodne posledice za ljudi lahko imajo njihova dejanja. Dejstvo je namreč, da postopki že tri leta praktično stojijo, pa če ne postopki, dela zagotovo. Nenehno sklicevanje na pomanjkanje sredstev in situacijo na Skladu Republike Slovenije za vodo pa tudi ne vzdrži trezne presoje. Kot sem že v dopolnilni obrazložitvi povedal, so se po poplavah iz leta 2005, ko so bile ugotovljene poškodbe kar na nekaj odsekih visokovodnih nasipov, dela na nekaterih odsekih začela izvajati takoj. Najbolj poškodovan odsek Kot–Gaberje je, recimo, bil saniran le tri mesece po poplavah, aktivnosti na ostalih prizadetih odsekih pa so se nadaljevale vse do leta 2009, ko je kar naenkrat vse obstalo iz nerazumljivih razlogov. Vse je obstalo. Vsa dela so obstala in niti meter visokovodnih nasipov po tem ni bil saniran in ni bil izgrajen. Poslanci Slovenske ljudske stranke smo malodane ogorčeni nad odnosom Ministrstva za okolje in prostor, ki očitno pozablja, da so tudi prebivalci ob reki Muri državljani Republike Slovenije, saj so ob vrsti opozoril in pozivov predstavnikov lokalnih skupnosti ter lokalnega gospodarstva ostali brez pojasnil, kaj šele zgrajenih oziroma saniranih visokovodnih nasipov. Kot je že minister povedal, je celoten projekt poplavne varnosti Pomurja ocenjen na približno 35 milijonov evrov in je vključen v Operativni program razvoja okoljske in prometne infrastrukture za obdobje 2007–2013, kar zagotavlja tudi financiranje iz sredstev kohezijskega sklada. Za pridobivanje teh sredstev pa morajo biti vse pogodbe podpisane do konca leta 2013, sicer bodo sredstva izgubljena. Torej, mudi se zaradi strahu pred izgubo evropskih sredstev kot tudi zaradi varnosti prebivalk in prebivalcev Pomurja pred poplavami. Vendar tudi to očitno niso dovolj tehtni argumenti, ki bi povzročili premik v glavah pristojnih. Še več, kar sprijaznili ste se s tem, da sredstev ne bomo počrpali. Kako naj si razlagamo dejstvo, da od januarja 2009, ko je bil s strani koncesionarja, podjetja Mura – VGP, izdelan program za izvedbo vzdrževalnih del v javno korist za nasip Nemščak–Ižakovci, na podlagi katerega bi se takoj lahko začela sanacijska dela, ni pa bil izbran niti izvajalec del, kaj šele karkoli drugega. Tega enostavno ne moremo razumeti. Poslanci Slovenske ljudske stranke menimo, da je vsakršno prelaganje začetka gradnje izjemno nevarno in neodgovorno početje, ki lahko privede do hudih posledic, za katere pa se bojimo, da ne bo odgovarjal nihče. Res je sicer, da je Slovencem narava že velikokrat prizanesla, prepogosto pa smo njene ujme doživeli nepripravljeni. Samo spomnimo se lanskoletnih poplav, ki so prizadele večino slovenskih občin. Dokaj srečno jo je odnesla le vzhodna Slovenija, vendar se ni za zanašati na to, da se bo tudi ob naslednjem večjem deževju zgodilo isto. Mura je v preteklosti že grozila, tako da je samo vprašanje časa, kdaj bo spet. Upamo pa, da takrat ne bo prepozno in da se bodo pristojni še pravi čas zganili. Iz preventivnega vidika je nujno takoj pričeti sanacijo najbolj poškodovanih odsekov visokovodnega nasipa. Potencialne finančne posledice neukrepanja se namreč ne morejo primerjati s stroški, potrebnimi za sanacijo, bistvena pa so človeška življenja, ki so neprecenljiva. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke pričakujemo, da bo današnja razprava, če se izrazim nekoliko karikirano, povzročila premike v glavah pristojnih in omogočila pospešitev postopkov v zvezi z gradnjo oziroma sanacijo visokovodnih nasipov Nemščak–Ižakovci, Petišovci–Benica in vseh ostalih nasipov, tako na levi kot na desni strani Mure. Upamo, da se bo ministrstvo nehalo z nenehnim iskanjem krivcev za nastalo situacijo sprenevedati in bo prevzelo odgovornost zanje ter prešlo od besed k dejanjem, kar bi po zdravi kmečki pameti moralo storiti že pred leti. Poslanci Slovenske ljudske stranke lahko le upamo, da jih narava ne bo prehitela. Pa še nekaj konkretnih podatkov, kjer se kaže odnos ministrstva do te problematike. Konkretno Občina Beltinci je prvič na problematiko visokovodnih nasipov opozorila 2. februarja 2009 z dopisom, na katerega ni dobila nobenega odgovora. Ker na ta prvi dopis ni dobila nobenega odgovora, je občina ponovno urgirala 18. marca 2009, torej poslala drugi dopis, ki je bil prav tako ignoriran. Občina ni dobila nobenega odgovora. Tretji dopis je Občina Beltinci na ministrstvo poslala 3. februarja 2010. Tudi na tega ni dobila odgovora. Nobenega odgovora na tretji dopis. Četrti dopis, 27. maj 2010. Ponovno piše: "Občina Beltinci vas je z dopisi z dne 3. 2., z dne 18. 3., z dne 8. 4. zaprosila za pisni odgovor v zvezi z zahtevo za čimprejšnjo izgradnjo manjkajočega oziroma o obnovi obstoječega visokovodnega nasipa ob reki Muri na območju občine Beltinci. S tem dopisom vas ponovno prosimo za odgovor o tem, v kakšni fazi so aktivnosti v zvezi z izgradnjo manjkajočega ..." – in tako naprej. Štirje dopisi, spoštovani minister! Na osnovi teh štirih prošenj, moledovanj je nastalo celo število poslanskih vprašanj, ko smo hoteli zadevo rešiti, premakniti. In kaj smo naredili? Nič nismo naredili, spoštovani gospod minister. To, kar vi govorite, da ste naredili ne vem koliko postopkov, ne vem koliko gradiva in študij in ne vem kaj, nas ne zanima. To je vaš problem, problem ljudi pa je, da tam nasipov ni. In mimogrede, v prejšnjem mandatu se je zgradilo kar nekaj in popravilo kar nekaj visokovodnih nasipov, kar nekaj kilometrov teh visokovodnih nasipov. Mimogrede, hvala bogu, da se je izkoristila priložnost gradnje avtoceste in se je odvečni material vozil na visokovodne nasipe, in tukaj je bilo narejeno dobro delo. V tem mandatu pa ni bil zgrajen niti en meter visokovodnega nasipa. Pa me popravite, če ni res. Ni se naredilo in ne nas farbati. Še en dopis. Namreč, dobil sem kar nekaj dopisov sedaj na to tematiko od vseh županov, ki mejijo na Muro, če tako rečem – Občina Črenšovci, Murska Sobota, županja Ljutomera, Občina Razkrižje in tako naprej. Župan Lendave, denimo, piše: "V zvezi s poplavno ogroženostjo občine Lendava je veliko odprtih vprašanj, ki nam povzročajo težave v postopkih sprejemanja prostorskih planov. Težava je v različnih stališčih, ki jih zagovarja teoretični del stroke in praktični del stroke, Arso. Teoretiki izhajajo iz predpostavk, da 30 oziroma 50-letnih voda nismo imeli in opozarjajo na katastrofo, če do njih pride. V tem primeru bi območja med avtocesto in reko Muro poplavilo v višini od enega do dveh metrov." Od enega od dveh metrov! "Simulacija poplavne ogroženosti je zaskrbljujoča tudi, če upoštevamo podpisani sporazum, dogovor med Slovenijo in Avstrijo glede tega, kolikšne količine voda se lahko spustijo po reki Muri." In tako naprej. To pišejo praktično vsi pomurski župani, z levega in desnega brega Mure. Pričakovali bi – razumem, da kaj dosti ne morete več storiti, gospod minister –, da bodo vendarle zaposleni na ministrstvu dojeli, da je njihova odgovornost, da naredijo nekaj za ljudi, ne samo na tem projektu, tudi na tistem drugem projektu, o katerem se bomo kasneje pogovarjali. Ni sprejemljivo, da se ne v enem mandatu, ampak v dveh, treh mandatih nič ne zgodi. To je problem. In tu se človek sprašuje, kakšna je sposobnost ali pa odgovornost dotičnih zaposlenih tam na ministrstvu.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Jurša v imenu Poslanske skupine DeSUS.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav velja tudi ministru! Moram priznati, da sem vesel današnje razprave. Na samem začetku bi povedal, da tu ni graja samo sedanje vlade v odhodu, ampak da na tem mestu lahko grajamo vrsto vlad za nazaj. Namreč, zaščita Pomurja pred poplavami je strateškega pomena za naše območje. Pa da ne bom piker, ampak sem zelo občutljiv na termine, bi mogoče na začetku te termine malo razložil. Pomurje je sestavljeno iz več delov, nekateri govorijo, da iz Slovenskih goric, Prlekije in Prekmurja. Zato te terminologije nikoli ne smemo zamenjati in govoriti takrat, ko govorimo o Pomurju, o Prekmurju. Pa ni, gospod minister, zaradi tega, da bi vas podučeval, ampak zaradi tega, da taisto stvar prenesete na svoje sodelavce. Terminološko morajo en del Slovenije pravilno tudi izražati. V ponos mi je oziroma zadovoljen sem, da danes v dveh točkah govorimo o območju Pomurja. Prvo je o zaščiti pred poplavami, drugo pa seveda zopet povezano z vodo, to je stvar oskrbe z zdravo pitno vodo v vsakem gospodinjstvu v naših pokrajinah oziroma statističnih regijah. Veste, današnja debata glede izgradnje visokovodnega obrambnega nasipa oziroma nasipov in pomanjkanja sredstev za nadaljevanje del nas ponovno vrača k osnovnemu problemu, to je neustrezna poraba sredstev iz vodnega sklada. Vsi, tudi predlagatelj, ste se danes nekako poskušali izogniti temu vprašanju. Dejstvo je, da je bil vodni sklad ustanovljen zato, da se uredijo vodotoki, zgradijo obrambni nasipi pred poplavami in podobno, vendar pa se kljub temu, da je v tem mandatu že kazalo, da se bo ta problematika ustrezno uredila, še ni nič sredstev namenilo za izvedbo zaščite pred poplavami, ampak so se gradile infrastrukture na državni kakor tudi na lokalni ravni. Prav tako bi želel opozoriti, da so se gradili vodnoenergetski objekti na spodnji Savi. Po naši oceni bi zato bilo treba podpreti predlog, da bi se urejanje vodne infrastrukture, kot so protipoplavni nasipi, še naprej financiralo iz vodnega sklada, vso infrastrukturo, povezano s potrebami energetike, pa bi financirali iz podobnega sklada, ki ga bodo z nakupi emisijskih kuponov polnila termoenergetska podjetja, s čimer bi preprečili odtekanje potrebnega denarja iz vodnega sklada v energetske namene. Problemi s pretočnostjo in poplavljanjem vodotokov se še vedno pojavljajo preveč pogosto, čeprav se o njih pogovarjamo vsepovprek. V naši poslanski skupini smo bili še lani prepričani, da se bo pod sedanjim vodstvom Ministrstva za okolje in prostor končno nekaj naredilo na tem področju, da bo ministrstvo izdelalo politiko reševanja ogroženosti naselij in gospodarske infrastrukture pred vodo, prostorsko politiko v zvezi z vodnim in obvodnim prostorom, varstvom pred onesnaževanjem in varstvom vodnih ekosistemov, vendar glede na opozorila, ki prihajajo z vseh koncev Slovenije, ne kaže na to, da je bilo naše zaupanje v ministrstvo upravičeno. Prav tako smo bili prepričani, da se bo pod to vlado končno uredila problematika porabe sredstev iz vodnega sklada, ki bi se končno porabila za investicije projekte, kot je na primer izgradnja vodnih nasipov na Dravi, med Mariborom in Ptujem, ki zamuja že deset let. Tudi v tej točki smo se očitno motili. V konkretnem primeru gre za visokovodni obrambni nasip, ki bi prebivalce ob Muri obvaroval pred poplavami prav s svojo višino. Glede na to, da prihaja čas poplav, so tamkajšnji prebivalci upravičeno zaskrbljeni, in prav gotovo jih prav nič ne zanimajo izgovori, da ni denarja. Denarja ni, če se seveda pravilno tudi ne osredotoči na tiste projekte, ki so življenjskega pomena za ljudi, ki tam živijo. Sam sem večkrat sodeloval pri zaščitno-reševalnih aktivnostih in vam moram povedati, da je voda tista, ki ljudem grozi, ne glede na to, da dostikrat mislimo, da jo lahko obvladujemo. Obvladujemo jo pa seveda lahko na tak način, da bomo izgradili visokovodne nasipe na območjih, kjer je to nujno potrebno, in ob Muri je to sigurno. Ob tej priložnosti bi še rad opozoril – predhodnik gospod Žerjav je govoril o tem, da smo vseeno ogromno naredili takrat, ko je bila izgradnja avtoceste, ker je bilo dovolj zalog zemlje za izgradnjo visokovodnih nasipov. Moram pa povedati, da je kljub temu bilo premalo tega izkoriščenega. Z zemljo so se polnili glinokopi namesto, da bi se gradili visokovodni nasipi, ampak to sega tudi v čas neke druge vlade, ne samo te vlade. V Poslanski skupini DeSUS upamo, da bo pristojno ministrstvo prisluhnilo opozorilom in pospešilo zaključek del, preden reka ponovno zahteva svoj davek. Verjamem, gospod minister, da te možnosti ne boste imeli več, ampak stvar je treba prenesti svojim sodelavcem, da bodo za naslednjo vlado pripravili take ukrepe, da bodo Pomurci živeli boljše in da ne bodo ogroženi s strani poplav, če jim ni treba biti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Miran Györek v imenu Poslanske skupine SNS.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! V mesecu marcu 2010 sem v imenu Slovenske nacionalne stranke zastavil aktualnemu ministru enako poslansko vprašanje, in sicer takrat na večkrat urgentne pozive in zahteve občinskega sveta Občine Beltinci in v številnih naseljih te občine živečih prebivalcev, v Dokležovju, Ižakovcih, Melincih in tako naprej. V poslanskem vprašanju sem natančno predstavil problem, ki je bil in je žal še vedno zelo urgentne narave, saj sta istočasno postavila podobno poslansko vprašanje tudi ostala dva poslanca iz prekmurske regije, torej kolega Žerjav in kolega Göncz. Na nevzdržno stanje visokovodnih obrambnih nasipov ob reki Muri so bile s strani Občine Beltinci opozorjene skorajda vse za takšna vprašanja pristojne instance, od kabineta resornega ministra Ministrstva za okolje in prostor, do Agencije Republike Slovenije za okolje v Ljubljani, do oddelka za porečje Mure v Murski Soboti, in tudi Vodnogospodarskega podjetja Mura, d. d., kot koncesionarja. Po številnih urgencah je končno prišlo do prve reakcije, vsaj nekakšnega obvestila, in sicer s strani Agencije za okolje, iz Urada za upravljanje z vodami. Pristojni na uradu so v skopem odgovoru zgolj navedli, da so seznanjeni s stanjem nasipov in so upravičevali, da naj bi zaradi obilice dela ne mogli že prej posredovati odgovora, so pa, kot rečeno, zagotovili, da jim je problematika rekonstrukcije oziroma sanacije visokovodnih obrambnih nasipov ob Muri dobro poznana in da strokovne službe na Ministrstvu za okolje in prostor ter Arsu zagotavljajo, da ni bojazni, da bi iz sanacije oziroma načrtovanja izostal kakšen odsek visokovodnega nasipa iz načrtovanih programov. Če sem odkrit, je kljub temu prišlo do določene odzivnosti Ministrstva za okolje in prostor, saj mi je čez nekaj mesecev takratni župan občine Beltinci presenečeno povedal, da so se začele odvijati določene sanacijske aktivnosti na omenjenem območju ob levem bregu reke Mure. Žal pa so bile in so vse izvajane aktivnosti še zdaleč od celovite, dokončne rekonstrukcijske ureditve vseh visokovodnih nasipov ob reki Muri v okviru projekta in Operativnega programa razvoja okoljske in prometne infrastrukture za obdobje 2007–2013, ki se financira iz Kohezijskega sklada Evropske unije. Kot je znano, ne gre v tem smislu samo za ta projekt. Načrtovani so namreč tudi drugi projekti s področja protipoplavne varnosti na območju Republike Slovenije, katerih skupna vrednost znaša kar okoli 185 milijonov evrov. Od tega znašajo načrtovana sredstva Republike Slovenije cca 110 milijonov evrov, s tem da obstajajo dogovorjene zaveze do kohezijskega sklada, in sicer da morajo biti vsi projekti zaključeni in obračunani do leta 2015. Prav to me zanima: v kakšnem obsegu, tudi v finančnem smislu, je projekt rekonstrukcije visokovodnih obrambnih nasipov ob Muri že realiziran in koliko je še nerealiziranega finančnega obsega za sledeča tri leta. Kajti iz pregleda stanja sredstev Sklada za vode izhaja dejstvo, da finančno stanje ni prav zanesljivo. Samo po sebi se poraja vprašanje, kam so bila prekanalizirana sredstva za realizacijo kohezijskega projekta. Za leto 2010 je imel Sklad za vode namreč razpoložljivih približno, meni se zdi, 25 milijonov evrov. Od tega je šla za obveznosti do gradnje hidroelektrarne na spodnji Savi približno polovica teh sredstev, torej cca 12, 13 milijonov evrov. Preostali delež naj bi šel tudi za financiranje kohezijskega projekta vodooskrbe, med drugim cca 1,5 milijona za projekt vodooskrbe Pomurja. Žal pa rezultatov tega ni zaslediti v okvirih celotnega projekta pomurskega vodovodnega sistema, kar pa bomo tako ali tako podrobneje obravnavali danes kot zadnjo točko današnjega dnevnega reda. V skladu z Uredbo o državnem lokacijskem načrtu za sanacijo in izgradnjo visokovodnih nasipov ob reki Muri od Dokležovja do Kučnice iz leta 2004 gre za traso visokovodnega nasipa po levem bregu reke Mure v skupni dolžini nasipa približno 15,8 kilometra. Za sanacijo in nadvišanje nasipov je bil zagotovljen tudi material iz izkopov za avtocesto na odseku Vučja vas–Beltinci, v skladu z dogovorom med Ministrstvom za okolje in prostor, Agencijo Republike Slovenije za okolje in Darsom. Prav zanima me, za kakšen delež načrtovane trase nasipa je bil izkoriščen material iz izkopov odsekov avtoceste in koliko je manjkajočega materiala, tako za izgradnjo celotnega nasipa kot za rekonstrukcijo obstoječega dela nasipa. Če sem prav obveščen, samo financiranje iz kohezijskih sredstev ni popolnoma uspelo in zaradi tega projekt v tej finančni perspektivi naj ne bi bil realiziran v celoti in naj bi se računalo na sledečo finančno perspektivo za obdobje 2014–2020. V Slovenski nacionalni stranki se sprašujemo po odgovornosti pristojnih na Ministrstvu za okolje in prostor. Očitno jih nevarnost poplavljanja reke Mure ob območju občine Beltinci pri naselju Melinci kot tudi v občinah Črenšovci, Odranci ne skrbi preveč. Očitno dejansko živi vsa ta birokracija na Ministrstvu za okolje in prostor daleč od Pomurja in, kar je še bolj žalostno, daleč od realnosti in odgovornosti za protipoplavno varnost v pomurski regiji živečega prebivalstva. Še bolj žalostno je pa, da vprašanje obrambnih nasipov ob reki Muri ni edini primer ignorance slovenskih oblasti, ko gre za probleme pomurske regije. Še večji in sedaj že vnebovpijoči je problem in ignoranca oblasti v zvezi z ureditvijo sistema vodooskrbe v Pomurju, kar pa bo tako ali tako obravnavano, kot sem že rekel, pri naslednji točki. Toliko za opozorilo aktualnemu in v kratkem bivšemu ministru. Če se kaj da storiti, bi bilo zelo lepo, da prenese ta odprta vprašanja na bodočega ministra oziroma na tiste, ki bodo prišli za njim. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Borut Sajovic. Se odrekate. V redu, hvala. S tem smo končali s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospod Franco Juri. Ga ni. Gospod Franc Jurša, izvolite. Naslednji pa je gospod Silven Majhenič.
Hvala lepa za besedo. Glede na to, da sta stališče Poslanske skupine DeSUS in moje stališče do odprte problematike identična, se danes ne bi želel posebej ponavljati. Namreč, gre za izrazito problematiko, ki se izpostavi takrat, ko je dejansko nevarnost tik pred zdajci oziroma ko nevarnost že traja. Poplavljanje reke Mure je dejansko izrazito, in v letih 2005 in 2009 je Mura pokazala vse zobe. Normalno je, da se prebivalci, ki živijo na levi in desni strani reke Mure, tega zavedajo in se tega dobesedno tudi bojijo, zato pritiskajo na lokalno in tudi na državno oblast. Mi vsi, ki smo na nek način odgovorni za urejanje tega problema, pa ne smemo biti netankočutni in moramo to zadevo obravnavati z vso resnostjo in odgovornostjo. Mislim, da je prav, da poslanci Državnega zbora opozarjamo ministre ne glede na to, v kateri zasedbi vlade so, kajti z opozorili lahko pričakujemo tudi ustrezne rešitve. Če bi danes govorili o odsekih, bomo te odseke, kjer stvari niso urejene, našli na levi in desni strani Mure. Tako leva kakor tudi desna stran lokalnih oblasti je opozarjala vsakršnega ministra kakor tudi Arso oziroma direktorja te institucije, kateri so problemi na določenem odseku. Če govorimo o visokovodnih nasipih, govorimo o dveh vrstah zaščite. Ena je tista, ki se izdela na osnovi nasipa iz zemlje, drugo pa so tako imenovane betonske zaščite. In moram povedati, da so te ravno tako v zelo slabem stanju in da tudi te ogrožajo prebivalstvo. Glede na to, da se mi izteka čas, bi vseeno rad na koncu opozoril in prosil sedanjega ministra, da to nerešeno tematiko prenese na svojega naslednika.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Silven Majhenič. Naslednji bo gospod Milan Gumzar.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovani aktualni minister! To je zgodba, ki se vleče iz leta v leto kljub temu, da poslanci, še posebej Györek iz Slovenske nacionalne stranke, ves čas opozarjajo na nevarnost poplav, katere se ministri spomnijo le takrat, ko Mura prestopi bregove, in pred volitvami. Kljub temu, da imamo vodni sklad, ki je namenjen predvsem v te namene, gre denar v druge namene. Obljub je preveč in premalo se jih izpolni. Tudi nesprejetje prostorskih načrtov, kot slišimo, bi se moralo reševati pospešeno, še posebej glede na veliko število zaposlenih na okoljskem ministrstvu. To bi bilo možno. Ležernosti ni zaznati le na tem ministrstvu, ampak kar na nekaj od teh, ki so bila v Vladi in dvigovala pritisk prebivalstvu ne samo ob Muri, ampak tudi ob ostalih rekah in vodotokih, ki so deležni premalo pozornosti in obljubljenih realizacij, predvsem Dravi in Dravinji. Verjamem, da bo današnja razprava vsaj obudila spomin odgovornim in tistim, ki so to odgovornost prenašali iz vlade v vlado, iz leta v leto, in da se bo to ponovno prijelo tistih, ki bodo to odgovornost ponovno prevzeli po volitvah. Hvala.
Besedo ima gospod Milan Gumzar. Ga ni. Dr. Pavel Gantar. Tudi ne. Franc Bogovič, izvolite. Naslednji je na vrsti Franci Kek.
Lep dober dan vsem skupaj, lepo pozdravljeni! Govorimo o tematiki, ki je zagotovo v Sloveniji zelo pereča, in ko govorimo danes o Muri, je prav, da govorimo o protipoplavni zaščiti Slovenije kot celote. Sam prihajam iz območja, kjer svoje grozodejstvo pokažeta tako Sava kakor tudi Krka, in prejšnji teden v petek smo imeli na nek način leto po tej katastrofi, ki je prizadela Kostanjevico in okolico, in smo na nek način naredili eno inventuro, kaj se je v tem letu zgodilo. Na koncu smo po vseh ugotovitvah, vseh širokih razpravah, kjer je bila zelo lepa udeležba, kjer je bilo med 50 in 70 ljudi iz različnih institucij v Republiki Sloveniji, ki so odgovorne za ta področja, z močno, kompetentno ekipo z ministrstva, Inštituta za vode, z Arsa in podobno, dobili hladen tuš v podatku, da so v letošnjem letu sredstva na vodovarstveni obnovi ali varovanju proti poplavam s 300 tisoč evrov zmanjšana na 200 tisoč evrov za območje, ki obsega skoraj celotno porečje Krke, od Zidanega Mosta do meje s Savo, in celotno Obsotelje. Ko sem na hitro v glavi naredil preračun, sem videl, da bodo tisti ljudje, ki tam sedijo in se s tem ukrepom ukvarjajo, na leto za plače porabili približno 5 do 6-krat več, kot je celoten obseg teh sredstev za obnovo. Hočem ponazoriti to in povedati, da se je v Sloveniji v zadnjih 20 letih na tem področju naredilo bistveno premalo, da so se sredstva bistveno zmanjšala in da podcenjujemo ta primer. Leta 2001 je bil ustanovljen vodni sklad, ki ga polni več ali manj energetika, z namenom, da tudi sodeluje v izgradnji energetskih objektov tam, kjer energetski objekti preraščajo energetsko izrabo in služijo že v ukrepe za zaščito proti poplavam. V posavskem prostoru smo zadnji v tem mandatu borili bitke z Ministrstvom za okolje in prostor, kjer smo dopovedovali, da je treba to nadaljevati, za razliko od prejšnjih dveh mandatov, ko so se tri hidroelektrarne umestile v prostor, dve dokončali, tretja je v gradnji, in kar se tiče operativnosti, v zadnjem času lahko mirno rečem, da tako neoperativnega dela, kot je zdaj, v vseh teh letih, ko sem bil ves čas tudi v funkciji župana, resnično nisem zasledil. Zato mislim, da je velik del razlogov za neizvedbo tudi v neoperativnosti. Mi bomo zamudili oziroma smo očitno že zamudili priložnost, da bi iz kohezijskih sredstev porabili določen del sredstev in na protipoplavni zaščiti kaj naredili. Kar se tiče vodnega sklada, kolegi, jaz že ves čas govorim, poglejte, vsako leto se v vodnem skladu zbere od 20 do 25 milijonov evrov, in tam nekje od 5 do 10 milijonov evrov ostane neporabljenega denarja, zato ker enostavno tista armada ljudi, ki pripravlja te dokumentacije, in potem naprej ministrstvo, ne pride v izvedbo. Tako da ni bil problem denarja v tem času. Doslej je bil bolj problem operativnosti, in bojim se, da bo tako kot na Muri, o kateri danes govorimo, to tudi problem v bodoče, če se bo delalo na tak način, kot se dela naprej. Zadevo bo treba korenito spremeniti in temu področju posvetiti večjo pozornost in tudi odgovornost.
Besedo ima gospod Franci Kek. Ga ni. Gospod Zmago Jelinčič Plemeniti. Ga ni. Gospa Silva Črnugelj, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Okoli vode se v filozofiji, literaturi, poeziji, zlasti umetnosti, suče kar veliko simbolnih misli in pogledov. Filozofija se je pri starih Grkih začela, tako kot življenje, z vodo. Tales iz Mileta, ki ga Aristotel tako rad citira, meni, da vse življenje izhaja iz vode in se vanjo zopet vrača. Na to imamo kar dosti zelo razvpitih in pomembnih tem, od rojstva Afrodite, Homerjeve odisejade, Votline nimf, pa panta rhei, da vse teče in se spreminja. Carl Gustav Jung je svojo Lady of the Fountain uvrstil kot anime, del duše in tako naprej. To se pravi, voda je pomembna, voda je gibalo in voda je dejansko tisti del okoljske politike, ki nas najbolj zaznamuje. Jaz rešpektiram vsa ta vprašanja, ki so jih moji kolegi postavili ministru, zaradi tega ker je to zelo pomembno vprašanje, ki se mora tako ali drugače reševati. Je pa žal za tiste poznavalce zlasti področje vodnega gospodarstva tako nevezano na en mandat, ampak je stvar dolgoročne, trajnostne in vzdržne politike. In tega se moramo zavedati ne samo pri razporejanju sredstev, ampak tudi pri tem, ko se bomo začeli dejansko pogovarjati o tem z našimi sosedi, ker to je tudi vprašanje mednarodne politike, takrat medregionalne, zdaj mednarodne, s Hrvati, Madžari, Avstrijci, Italijani in tako naprej, da ne naštevam vseh naših sosedov, ki so. Ker to je res tako neskončno povezano vprašanje, ki je tudi tako kompleksno, da se tudi vodarji, ki se vsako leto na svojih posvetih srečujejo, videvajo, vse bolj zavedajo tega in iščejo neke zelo trajnostne in vzdržne modele, ki bodo žal ugotovili, da je tako neskončna pozidava ob vodnih tokovih in vodotokih pripeljala do tega, da je ta urbanizacija bila tudi škodljiva za to področje. In na nek naravni pojav, kot so poplave, plazovi in suše, seveda zdaj, recimo s preteklostjo nekih 20 let, gledamo kot na nekaj ekstra, kot na nekaj nenaravnega ravno zaradi tega, ker je prišlo do tako pomembnih stvari, ki so. Žal govorimo sedaj samo o Prekmurju in o tem segmentu, zaradi tega ker je vprašanje bilo postavljeno na ta del Slovenije, seveda pa ne smemo pozabiti na Gorenjsko, ta del Posavja, in na del, ki ga zelo pozabljamo, to je pa Ljubljana, ljubljanska regija, to se pravi vodotoki Ljubljanice, Sore in Save, ki so neskončno povezani z vsem tem. Zaradi ekstremne urbanizacije, ko gre voda iz cestnih vodotokov daleko bolj hitro v reke, prihaja do hitrih poplav in naraščanja gladin rek tudi ob najmanjšem deževju. Predstavljajmo si pa deževje, ki traja več kot en teden, ki smo ga Ljubljančani bili deležni v minulem letu, o katerem žal nismo imeli možnosti še elaborirati zadeve in ugotoviti, kaj je vse tisto, ki je vodilo k vsemu temu. Jaz imam tukaj neko zelo interesantno tabelo, ki nazorno pove, koliko je država namenila, in to seveda namenskega denarja, zelo načrtno, vzdrževanju vodne infrastrukture. Žal ne dovolj, ker so pojavi zaradi vseh teh podnebnih sprememb tako pogosti. Recimo, leta 1998 je to bilo skoraj 10 milijonov, leta 1999 spet 10, leta 2000 spet 10, in potem nekoliko več, za 1 milijon več. Leta 2002, 2003 je bilo 5, 6, leta 2004 4, pa leta 2005 5,5. Leta 2006 je 6, leta 2007 nekako zelo skokovito naraste na 9 milijonov 829, leta 2008 pa je bilo ravno zaradi teh pogubnih gorenjskih poplav 12 milijonov 982, in potem se v letu 2009 samo za 100 milijonov stvar poveča. To so veliki denarji, tudi dobri načrti, ki so bili narejeni za to. Velik del je šel tudi v pomursko regijo, ampak glede na to, da je recesija, da je kriza, in ta kriza je velika, hočemo to priznati ali ne, smo pač nezadovoljni v Ljubljani, smo nezadovoljni na Prekmurskem. Bila sem minuli teden na Gorenjskem, pa so ljudje rekli, kako je to možno, da še nismo uredili nabrežine, da je bilo obljubljeno, v načrtu je bilo narejeno, naj bi bilo dokončano leta 2010. Enostavno, če ni, enostavno ni. Je pa tako, da je pri takih zadevah pomembno izpostaviti odgovornost vsakega posameznika, pa ne samo posameznika, kakšen ima ta posameznik odnos do vode, do varčevanja z vodo, do tega, kako in na kakšen način bo ravnal, kje bo pozidaval in kje bo zidal, na kakšen način bo zidal, ali bo zidal ob vsem tem. Pred dnevi sem bila na Notranjskem, če bolj specificiram, v Loški dolini, Cerknici, in sem bila začudena, kako je. Niti 40 centimetrov stran od Cerkniščice so sezidali kompleks prečudovitih hiš, res krasnih, nimaš kaj oporekati glede na to, da vedno govorimo, kako eni znajo in kako ne znajo. Ampak veste, tisti, ki poznajo, vejo, kako tam vode naraščajo, kako so silovite. Ali je možno, da ima nekdo tako odgovornost, da na takem mestu postavi svoje bivališče? Kakšna je to odgovornost do vseh tistih, ki živijo tam? Potem bodo pa eni in isti iskali od države, od nas poslancev, od Vlade, da bomo krili stroške za to in ono. Tako da je tukaj odgovornost na vseh nas, ne le v parlamentu, ne le poslancev, ampak dejansko na vsakem koraku, kako in na kakšen način bomo odreagirali, ker so stvari daleč bolj zapletene, kot na prvi pogled izgledajo. In v Sloveniji, ki ima pretežno kraško področje, ne vemo, kako vode ponikajo in kako zopet na drugem delu gredo ven. To se tudi spreminja, zelo spreminja. Imamo mape, ki to beležijo. Jamarji, ki to zelo vestno spremljajo in beležijo, enostavno ugotavljajo, da so te podnebne spremembe naredile velik poseg tudi v ta segment stoletnih voda. Toliko. Odgovornost je na vseh. Hvala.
Besedo ima gospod Tadej Slapnik. Ga ni. Gospod Jakob Presečnik, izvolite. Naslednja bo na vrsti mag. Sara Viler.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Vodarstvo je bilo dolga leta tudi moja tema, pa moram reči, da sem že precej obupal nad tem. Ampak ker poznam precej zgodovine: še najbolje je bilo za vodarstvo v času sisov pred letom 1990. Potem so bile tiste največje poplave, najbrž, do sedaj v novejši zgodovini, v letu 1990, in takrat je bil v Sloveniji sprejet solidarnostni sklad oziroma interventni zakon. Istočasno so izginila praktično vsa proračunska sredstva, in ko je bil ta sklad in ko je bila ta solidarnost končana na pol poti pri takratni sanaciji, se je potem zelo dolgo rabilo, da se je zopet začela večati zavest o tem, da je treba v proračun neka sredstva dati tudi za to področje. Drugače pa to niha, enkrat je boljše, drugič je slabše, v glavnem je pa slabo. Imam občutek, da smo zdaj zopet na najnižji točki. Tudi po informacijah, ki jih imamo in ki jih imam, je v rebalansu proračuna, pripravljenem rebalansu za leto 2012, zopet neka minimalna vsota sredstev, ki so namenjena za poplavno varnost. In glede na to, da nimam več dosti časa: v taki situaciji bi bilo resnično treba vsaj zagotoviti to, da se porabijo kohezijska, da se porabijo evropska sredstva. Sicer je pa po celi Sloveniji približno enaka situacija, povsod je glas vpijočega. Situacija je podobna – danes pač obravnavamo problem Pomurja, ampak situacija je približno [[...]]Že kar nekaj področij je bilo zdaj omenjenih, ampak glede na to, da mi bo zmanjkalo časa, naj s to bolj pesimistično ugotovitvijo tudi zaključim. Hvala lepa.
Besedo ima mag. Sara Viler. Je ni. Gospa Majda Širca Ravnikar? Gospod Franc Pukšič – je že potekel čas. Gospod Alojzij Potočnik. Ga ni. Mag. Borut Sajovic, izvolite. Naslednji je na vrsti Gregor Golobič.
Hvala lepa. Slišali smo obilo modrosti o vodi. Jasno je, da brez vode ni življenja, kadar je je pa veliko in preveč, je pa življenje težko, neznosno in nemogoče. Če je bilo vprašanje na začetku mišljeno kot kritika dela ministra in ministrstva, moram reči, da v celoti zagotovo ne vzdrži. Vsi skupaj smo po poplavah v Železnikih in tudi v teh letih v tem mandatu naredili velik korak naprej. Zagotovo ne še dovolj dolgega, nezadostnega – sredstev je premalo –, ampak kljub vsemu. Zagotovo je bil to mandat, ko smo o vodah govorili največ, poiskali tudi nekaj dobrih rešitev, se pa seveda strinjam s tistimi, ki se trudijo, trudimo, in se bodo trudili tudi v bodoče, da bi temu področju namenili več denarja in več sredstev, kajti če kje, potem je na vodotoku zgodba približno taka, da če je pred neurjem na neki brežini škode za 5 tisoč evrov, je po naslednjem neurju lahko beležimo še za enkrat toliko, in zato je seveda pravočasno preventivno delovanje še kako na mestu tudi s smotrne porabe javnih financ. Živim v kraju, ozki tesni Tržiške Bistrice, v sotočju Bistrice in Mošenika, kjer smo ljudje navajeni živeti z vodami že stoletja, in moram reči, da se številni starejši, ki so celo življenje preživeli ob vodah, spomnijo tudi časov dolga leta nazaj, ko je bila v času Marije Terezije, Franca Jožefa vodarska služba enakovredna cestarski službi, kar pomeni, da sta bila vodar in cestar vsak dan na svojem delovnem mestu, takrat, ko je bilo pa vode veliko, pa ne glede na to, ali je bil petek ali svetek, pa še posebej, kajti ravno takrat se največ vidi in se z malenkostnimi posegi zna prihraniti velike javnofinančne izdatke. Na drugi strani je seveda treba upoštevati, da niso vremenske spremembe nekaj, kar se bo zgodilo, ampak da so vremenske spremembe nekaj, kar se je zgodilo. Poglejte to obdobje vremena, ki smo mu sedaj priča. Toplo, lepo vreme že drži dlje časa, ampak ko pogledamo statistične podatke za nazaj, pa vidimo, da je količina padavin, ki padejo v letu na površino kateregakoli od slovenskih krajev v zadnjih letih, ko ni suš, približno enaka, konstantna, kar po domače pomeni, da takrat, ko padavine pridejo, pridejo bolj silovito, hitreje, naenkrat, in zato seveda povzročijo precej škode. Treba je biti nekoliko kritičen tudi do urbanizma, predvsem tistega iz preteklosti, in pomisliti na tiste, ki danes zahtevajo gradbena dovoljenja, pa se negodujejo nad odločitvami občin, upravnih enot in tudi ministrstva, da razmerja na neki parceli, lokaciji ocenjujemo takrat, ko imamo opravka z večdesetletnimi ali stoletnimi padavinami. Številni slovenski kraji imajo iz obdobij, ko kanalizacije niso bile urejene tako kot danes, prakso, da so številni potočki, številni odprti kanali bili zacevljeni, zato da se takrat ni širil iz teh kanalov smrad. Jaz mislim, da je sedaj čas, ko je treba ljudem povedati, da če so si določen jarek vcevili, zato da so dobili nekaj kvadratnih metrov vrta ali parkirišča, da je odgovornost za škodo na njihovi strani, da moramo lokalne skupnosti spodbujati ljudi, da bo tam, kjer so bili odprti, pa žal zacevljeni vodotoki zaradi napačnih odločitev, te zadeve treba odpraviti, in da jih najlažje, najhitreje in najbolj učinkovito odpravimo ravno na ta način, da cevi odstranimo iz tiste lokacije. To so preprosta dejstva. Predvsem pa da se v tej državi začnemo obnašati tudi samozaščitno. Kot župan sem nekajkrat doživel, ko ljudje kličejo ob deževju, gledajo skozi okno s toplega fotelja, rekoč: "Župan, poglej, komunalci še niso prišli očistiti preproste, nekaj deset centimetrov velike odtočne rešetke pred našo hišo." Gospe in gospodje, to ni in ne more biti naloga samo komunalnih podjetij, to mora biti naloga vsakega od nas, da za te zadeve poskrbi za svojo hišo, pred svojo hišo, in tudi če gre mimo kakšna javna cesta, da v nekaj minutah samozaščitno postorimo tisto najnujnejše, še posebej zdaj, jeseni, ko je veliko listja, ko je veliko odpadlega vejevja in tudi veliko sadežev na cestah. To je naša naloga, predvsem pa da začnemo drugače v hribovitem predelu graditi tudi ceste. Asfaltna cesta na brežini brez povozne mulde z ustreznimi odtoki je enostavno cesta, ki je narejena na pol. Za vzdrževanje bankin, za njihovo popravljanje se izgubljajo na desetine in desetine milijonov evrov. Potem pa še nekaj, tisto, kar naši državljani in državljanke ne slišijo radi, jim je pa treba večkrat jasno in glasno povedati tudi s tega mesta – da je za meteorne vode z naše strehe, z našega dvorišča, z naše parcele odgovoren vsak sam. So številni klici z različnih lokacij, ko ljudje kritizirajo stanje na bankini, stanje na cesti, obenem pa ima cela ulica žlebove in odtoke svojih dvorišč speljane direktno na cesto. In to je zgodba, ki je še kako povezana tudi s problematiko, ki jo obravnavamo danes. Ne gre samo za poplavno varnost ob Muri, gre za poplavno varnost ob vsakem potočku, ob vsaki reki, in za to, kako upravljamo s čisto vodo na vsakem kvadratnem metru naše države in na vsakem kvadratnem metru našega zemljišča, predvsem pa da se zavedamo tudi tega, da imamo v številnih sredinah še vodotoke, pa tudi kanalizacijske sisteme, kjer se mešata fekalna in meteorna voda, ampak to je že druga zgodba za nek drug čas in za drugo priložnost. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Miran Györek. Ga ni. Gregor Golobič? Gospod Branko Marinič, izvolite. Naslednji je gospod Anton Kampuš.
Hvala lepa za besedo. Je že res, da ko govorimo o protipoplavnih zaščitah, je mogoče strniti celotno območje Republike Slovenije. Pa vendarle je današnja obravnava bolj osredotočena na samo vsebino vprašanja in odgovora ministra na poslansko vprašanje, ki se je konkretno nanašalo na zaščito razlitja vode ali pa obrambni zid, kakorkoli že, na reki Muri, predvsem na območju Pomurja. Poslanski kolega Franc Jurša je želel poudariti, da imajo običajno reke levi in desni breg, in je slikovito želel povedati, da se nekateri, žal tudi na Ministrstvu za okolje in prostor, prepogosto izražajo napačno, kar daje vtis, da ne poznajo območja, pri katerem bi morali na osnovi nekih argumentov tudi strokovno pristopiti k rešitvi problema. Torej, govorimo o Pomurju, ki zajema na eni strani Prlekijo, na drugi strani pa Prekmurje. In dejstvo je, da če bi sedaj pogledali veličino slovenskih rek in to raznolikost območja Republike Slovenije, lahko ugotovimo, da je prav območje Pomurja izrazito, izrazito ogroženo območje glede nevarnosti poplav ob vodnih ujmah, ki se zgodijo in ki posledično prinašajo narastke vodostaja na reki Muri, reka Mura pa zna biti izrazito, izrazito nevarna reka. Z oziroma na območje, po katerem ima utrto svojo pot, z ozirom na ravnice in z ozirom na možnosti razlitja so lahko tu katastrofalne posledice. Menim, da je prav tukaj bilo postavljeno poslansko vprašanje, ki se je nanašalo na vsebino pomanjkanja pristopa resnosti s strani politike, ki bi morala skrbeti, da se vendarle to konkretno začne s konkretno obravnavo, najprej seveda v tistih prostorih, kjer mora birokracija svoje narediti, in to na način, ki je v pomoč drugemu koraku, ki se začne dogajati neposredno na terenu, da ljudje občutijo to varnost neposredno takrat, ko do nevarnosti pride. In tukaj niso bili opravljeni koraki, ki bi morali biti in ki bi si morali z ozirom na časovno dinamiko slediti. Povsem razumem zaskrbljenost tistih, ki ugotavljajo – sam tudi dobro poznam to območje, in če bi ga primerjal z nekaterimi drugimi območji, bi prišel do zaključka, ampak enako tematiko bomo tudi pri naslednji točki obravnavali. Ali je res Pomurje pozabljeni kraj v Republiki Sloveniji? Saj je res, da je bil sprejet nek zakon za obdobje petih let, ampak poglejte dejansko situacijo, realizacijo. Tudi tukaj je treba postaviti vprašanje, ali so resnično bili opravljeni vsi koraki, in tudi ali so bila zagotovljena sredstva, ki bi tudi iz tega naslova morala priteči, pa se to ne zgodi – kot da se noče zgoditi, kot da je to nek zakleti kraj prijaznih, marljivih, delovnih ljudi, ki pa so od države vse bolj pozabljeni! In to je dejstvo, to je dejstvo, pa čeprav se nekateri moji kolegi ob različnih priložnostih zapeljejo skozi to območje, ugotavljajo pa, češ kaj bi radi ti ljudje, saj imajo več asfalta, kot ga imamo mi na Gorenjskem, na Dolenjskem, na črnomaljskem ali kjerkoli. Veste, resnica je pa drugje. Težko je nadoknaditi nekaj desetletij zamujenega. In ti kraji so pozabljeni. In občutek teh ljudi, še posebej, ko nastopi obdobje, ko lahko pričakujemo izrazitejše padavine, in tu je narava v tem smislu neusmiljena. Strah teh ljudi je treba razumeti, in odgovornost do države – ko govorimo o protipoplavnih zaščitah, nikakor ne želim prezreti dejstva, da je to problem celotne Slovenije. Ampak sedaj obravnavamo tematiko na reki Muri. In zaradi tega se želim posvetiti temu območju. Še enkrat povem, da je vsebina odgovora ministra za okolje in prostor na poslansko vprašanje bila plehka. In tudi v predstavitvi mnenja poslanske skupine sem povedal, da ni bilo iz vsebine tega odgovora ministra začutiti resnosti pristopa. Ko ugotavljamo celoten sklop, ki bi se moral zgoditi – temu ni sledil. In če so bili neki minimalni koraki narejeni v prejšnjem mandatu, ker se strinjam, da ni mogoče reševati stvari v enem mandatu – ampak v prejšnjem mandatu so bili storjeni nekateri koraki –, zakaj ministrstvo teh korakov ni nadaljevalo? Spoštovani minister, res, meni je zelo žal, da se vsebina te točke obravnava sedaj, ko je Vlada neoperativna, ker tudi teh korakov ne bo. Če bi se pa uslužbenci, torej vaši najožji sodelavci na Ministrstvu za okolje in prostor, zavedali resnosti problema, ki ga obravnavamo tukaj v Državnem zboru, bi verjetno kakšen korak pospešili. Mislim, da sta predvsem vsebina in namen teh obravnav prav v tem, da uradniki, ki so desna ali leva roka posameznega ministrstva, začutijo, kaj pravijo predstavniki ljudstva na njihovo delo, in tukaj ne obravnavamo zgolj in samo dela ministra, ki ga pač predstavlja – žal tako je –, ampak se morajo tukaj videti vsi tisti uradniki. Res pa je, in tako je tudi prav, da je minister tisti, ki vodi posle, ne pa obratno. Jaz si želim, ne glede na to, katera vlada že bo, tega resnega problema v Prekmurju se je treba tudi dovolj resno lotiti, nadaljevati tam, kjer je odhajajoča vlada zaključila, prejšnja vlada začela, in naj se vsaj tam nadaljuje, seveda z bolj pospešenimi koraki, resneje in bolj odgovorno, kajti še enkrat izpostavljam: tukaj ne gre za kaprice, tukaj ne gre za politiko, tukaj gre za varnost ljudi, ki tam živijo.
Besedo ima gospod Anton Kampuš. Naslednji na vrsti je gospod minister.
Gospod podpredsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi, hvala lepa za besedo! Če bi danes poskušal tako neobremenjeno povedati kaj o tej poplavni varnosti, je treba začeti že pri tem, kdo bdi nad reko Muro v Sloveniji. To je Stalna slovensko-avstrijska komisija za Muro, ki deluje že desetletja in tako naprej. S kolegi se strinjam, bilo je desetletje zamujenih priložnosti. Reševanje teh problemov ni vsako leto na sporedu, ampak se je odmikalo iz leta v leto in tako naprej. Spoštovani kolegi, moram vas tako prijateljsko spomniti, da ste vsi tisti, ki ste sodelovali v tem projektu in ste odpeljali finančna sredstva iz Sklada za vode v energetski projekt spodnje Save, pri tem sokrivi, ste pri tem sokrivi. Ker so vsa sredstva do sedaj, ta 3, 4 leta nazaj, ki so bila namenjena tej poplavni varnosti v celotni Sloveniji, šla drugam. Je pa res, da se celotnega spektra poplavne varnosti v Sloveniji ne da metati v en koš, ampak je za to treba iti po nekaterih kriterijih. Bom prebral, kakšne kriterije je treba upoštevati oziroma kako jih upošteva ta slovensko-avstrijska komisija, ki gre po sledečem vrstnem redu. Torej, kriteriji za upoštevanje varnosti so predvsem število prebivalcev na rečni kilometer, ali je to 200 prebivalcev ali je to 600 prebivalcev. Pri tem se upoštevajo tudi drugi kriteriji, ki pa pomenijo infrastrukturne objekte, transportne poti, bolnišnice, šole, industrije in še zgodovinska dejstva. To so kriteriji, po katerih se ravna omenjena komisija. Tega se ne da posploševati, ampak so pripravljene nekatere prioritete, seveda v tem smislu kot sem o kriterijih govoril. Strinjam se z vsemi, desetletja se je to odmikalo. Bom prebral nekaj zaključkov, ki jih je za letošnje leto pripravila ta slovensko-avstrijska komisija, ki bdi nad celotno reko Muro, ne samo na področju mejne reke Mure, in sicer pravi tako: "V letu 2011 pričeti z detajlnim načrtovanjem ustrezne rešitve povečanja poplavne varnosti reke Mure kot skupnem projektu EU, ki obsega tudi finančno načrtovanje." Drugi sklep, ki je zame zelo pomemben: "V letih 2012–2014 pričeti z uradnimi postopki, dovoljenji, projekti in cilji, da bi se lahko pričelo z usklajeno gradnjo na obeh straneh reke Mure." To pa pomeni, da se do sedaj sploh ni resno načrtovalo. Sploh se ni resno načrtovalo. Nimamo projektov, ni prioritet in ni financ, to je dejstvo. In če vam poskušam še malo resneje povedati, kako se teh zadev loteva avstrijsko-slovenska komisija, je pa seveda tako. Torej, tudi to poplavno varnost je v tem trenutku treba uskladiti z evropskimi direktivami, ki se tičejo poplavne varnosti, problematike visokih voda in vseh protipoplavnih zidov. Mi imamo v Pomurju protipoplavne zidove, ampak ker so stari že 20 in več let, so nekateri v takem stanju, da več ne ustrezajo današnjemu času. V letu 2005 so bile največje poplave ob reki Muri. Lahko vam povem tudi to, da je za avstrijsko stran fakulteta v Gradcu pripravila pomemben dokument, ki pomeni tudi to, kako bo v prihodnje tudi pri nas, da se poplavne varnosti na objektih, hotelih, zdraviliščih in tako naprej ne da zavarovati. To je ta problem. In v tem trenutku so se Avstrijci spravili tako daleč, da bodo ne glede na slovensko pripravljenost izgradnje novih vodovarstvenih nasipov svojo stran uredili. Bodo svojo stran uredili. Torej, v tem trenutku se moramo v Sloveniji zavedati, da moramo ekvivalentno skrbeti tudi za svojo stran, da bomo te poplavne zidove gradili sočasno. Sicer vam je verjetno jasno, kaj se zgodi, če druga stran ima poplavni zid – potem imamo pa vse seveda tu pri nas v Sloveniji. To ni tako enostaven problem, in se ga je treba lotiti tako, kot sem povedal – načrtovano, z resnostjo in z zagotovitvijo finančnih sredstev. Veliko je tudi strokovnih analiz. Pred kratkim sem bral eno izmed teh. Univerza v Ljubljani je tudi pri nas ekvivalentno pričela z izračuni poplavne varnosti in vseh ukrepov, ki ogrožajo to poplavno varnost, enostavno z namenom, da se prepreči škodo po poplavah tudi na naši, slovenski strani. Nismo prišli daleč. Skoraj bi si upal trditi, da smo v tem trenutku na začetku. Prej sem omenil, da ni načrtov, ni finančnih sredstev in tako naprej. Seveda pričakujem, da bo tudi današnja razprava pripomogla k temu, da se bomo tega problema lotili z vso resnostjo. Na koncu moram pa samo reči, še enkrat bom povedal, spoštovani kolegi iz SDS, ki ste sodelovali pri tem, da ste odpeljali denar iz vodnega sklada v energetske projekte na spodnji Savi, žal tudi vi nosite velik del krivde v Sloveniji, da so se zgodile poplave, ki so takšnega obsega, da se jih v tem trenutku sploh ne da v nekem primernem času dveh, treh let popraviti. Tako da vidite, kako daleč pripeljejo nekatere nespametne ali pa nekorektno pripravljene poteze, ki ste si jih dovolili. Hvala.
Besedo ima gospod minister.
Hvala lepa. Spoštovani! Kot sem rekel že na začetku, me zelo veseli taka razprava, da lahko vidimo, kaj je narejeno, kaj ni narejeno, kaj je treba narediti. Zanimivo je, da je razprava padla v zelo kratko odmerjeni predvolilni čas, in so tudi zato nekateri očitki, jih razumem, četudi so neutemeljeni. Poglejte, sem eden redkih ministrov, ki niso doživeli primopredaje od prejšnjih ministrov, eden redkih, pa sem se nekako znašel. Tri pisma, ki ste jih navedli, sem preveril, so prišla na naslov prejšnjega ministra. Eno pismo je prišlo na naslov v času mojega ministrovanja na samem začetku, pa še to na direktorat, ki je bil takrat v razsulu. Ta direktorat smo kadrovsko uredili. Ko bom prišel nazaj na ministrstvo, bom poiskal ta pisma, in mi je žal, da nisem bil na njih prej opozorjen. Očitno je pa zadeva šla nekako svoj tok, kot je eden od poslancev že povedal. Imeli smo pogovore z VGP Muro, in želja, da bi oni nek posel uredili. Zadeve je treba urediti v skladu z zakoni, vodni sklad ni namenjen za vzdrževanje. Tak je zakon. Je pa za marsikaj drugega, kar ni logično in povezano s poplavami. Skušamo iskati denar tudi za to. Povedal sem pa, kaj je celovita rešitev, in v razpravah je bilo o tem dosti povedanega. Veste, pri teh celovitih rešitvah je tisti, ki da 85 % denarja, zelo pozoren, če so prave. To, da je vodni sklad neizkoriščen, enostavno ni res. Štiri milijone je rezerviranih sredstev iz letošnjega leta več, kot je notri denarja. Res pa je, da so tam neke prestavitve cest v Pomurju za dva milijona nujno potrebne. Prestavitve cest – počakajte, ne vem, koliko ima to zveze s poplavo. Želim vsem vam, ki ste tukaj, srečo, da boste po novem letu sedeli v teh klopeh in lahko bili tisti, ki prenašajo ta znanja in izkušnje, ki ste jih nabrali. Mene verjetno ne boste več videli. Interpelirati me ne morete. Trudim se do konca svojega mandata pošteno svoje delo opravljati, in mislim, da sem ga v kratkem času približno dobre tretjine normalnega mandata sigurno vsaj tako dobro opravljal kot nekateri, ki so imeli srečo biti cel mandat. Hvala lepa.
Besedo ima mag. Radovan Žerjav kot predlagatelj.
Poglejte, gospod minister, vi dobro veste, da ko smo glasovali o tem vprašanju, ni bilo ne duha ne sluha o volitvah. Je res? Je res? Je res. Torej, ne sedaj tu govoriti o predvolilnih zgodbah in ne vem čem. To je bilo izglasovano takrat, ko je bil čas za to, in to poslansko vprašanje oziroma oba, tudi prejšnje, si je ministrstvo zaslužilo, če ne govorim o vas kot o ministru, ki vodite to ministrstvo. To je ena stvar. Druga stvar. Poglejte, gospod minister, ti štirje dopisi, ki so bili danes omenjeni iz ust praktično vseh pomurskih poslancev, so bili povod za poslansko vprašanje, na katerega ste vi že odgovarjali. In ne danes govoriti, da boste šli preverjati, kje so ali niso ti dopisi. Dopise smo vam tu kazali ob poslanskem vprašanju – če ne moji kolegi, jaz zagotovo –, ker so ti štirje dopisi bili povod za to, da smo vam postavili vprašanje, ker je ta ignoranca bila brezmejna. In še nekaj. Meni se zdi, da je ključni problem tega ministrstva, pa ne samo na tem področju, ampak na vseh področjih, ki jih to ministrstvo pokriva, in ne samo v tem mandatu, ampak tudi v prejšnjem in v vseh mandatih obstoja tega ministrstva, to, da se ljudje, zaposleni na tem ministrstvu, ne zavedajo, da so oni tam zaradi ljudi, ampak mislijo, da so ljudje zaradi njih. To je problem tega ministrstva, ključni problem, pri gradbenih dovoljenjih in pri vseh ostalih postopkih. In na koncu nihče s tega ministrstva nič ne odgovarja. Primer Boscarola – ker ni dobil gradbenega dovoljenja, bo gradil v Italiji. Tistega, ki mu tega gradbenega dovoljenja ni dal, bi bilo treba zapreti, milo rečeno. Slovensko podjetje, slovensko znanje, slovensko podjetje oziroma znanje z visoko dodano vrednostjo, z visoko dodano vrednostjo! Dobro bi bilo, da bi v tem podjetju Slovenci delali – doma, v Sloveniji. Namesto tega pa se bo zaradi birokratskih "bla bla bla" zadeva odvijala v Italiji. In nihče za to ne odgovarja. Nihče ne odgovarja. In še nekaj, ker se mi zdi brez veze tu nakladati. Dejstva pa so to, kar je bilo narejenega. 10,6 kilometra visokovodnih nasipov je bilo narejenih s strani vašega predhodnika. 10,6 kilometra. Nekorektno je, vsaj pri tem vprašanju, kazati za nazaj. Strinjam se, pri drugih vprašanjih se lahko pogovarjamo o marsičem. Ampak veste, dejanja vendarle na koncu štejejo. Ne papirji, študije, skupine, komisije in ne vem kaj še. Šteje to, kar je bilo narejenega. Deset kilometrov visokovodnih nasipov je bilo urejenih – več, celo 10,6. To šteje, vse ostalo ljudi ne zanima, ker je to stvar ministrstva in zaposlenih, da te probleme, te izzive, ki so pred projekti, rešijo. Hvala lepa.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi kdo na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še razpravljati. Javil se je samo minister. Izvolite, gospod minister.
Najlepša hvala. Rad bi samo popravil to glede Boscarola. To je nekoliko povezano tudi z nekimi možnostmi nastopa na ameriškem trgu, ker pri proizvodnji v Sloveniji to ni možno. Mislim, da naj se, preden se tako počez obtožuje Ministrstvo za okolje in prostor tudi za ta problem, še malo to preveri. Bi pa nekaj kar rekel. Upam, da bodo poslanci v naslednji sestavi zmogli toliko moči, da bodo nekaj naredili na področju uprave. Poglejte, minister se bori s puško brez municije, pa še puška je zarjavela. Nima možnosti nič narediti, če mu ekipa ne dela! Hvala lepa.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo in s tem zaključujem tudi to točko dnevnega reda. Prehajamo na 28. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA RAZPRAVO O ODGOVORU MINISTRA ZA OKOLJE IN PROSTOR DR. ROKA ŽARNIĆA NA POSLANSKO VPRAŠANJE FRANCA JURŠE GLEDE IZVAJANJA PROJEKTA "OSKRBA S PITNO VODO POMURJA". Državni zbor je na 30. seji sklenil, da opravi razpravo o odgovoru, ki ga je minister za okolje in prostor dr. Roko Žarnić podal na poslansko vprašanje Franca Jurše glede izvajanja projekta Oskrba s pitno vodo Pomurja. Besedo dajem gospodu Francu Jurši za dopolnilno obrazložitev predloga za razpravo o odgovoru ministra za okolje in prostor.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Še enkrat lep pozdrav ministru! V samem uvodu bi želel povedati, da takrat, ko sem to tematiko predlagal za razpravo, nisem razmišljal o volitvah. Nisem razmišljal tudi o tem, da bi "ministra dali na vislice", ampak sem razmišljal o eni bolj pomembni zadevi za nas, ki živimo v pomurskem prostoru. To je, da je pomurski vodovod strateško pomemben projekt za naše območje, in to, da bomo v 21. stoletju zagotovili vodo Pomurcem, je ključno vprašanje. V naši poslanski skupini se bomo in se še bojimo, da projekt oskrbe s pitno vodo Pomurja in posledično izgradnje pomurskega vodovoda še vedno caplja na mestu. Še vedno namreč ni jasno, ali bo realizacija 11. člena Zakona o razvojni podpori Pomurski regiji v obdobju 2010–2015, ki pravi, da se vlaganja v infrastrukturo za oskrbo pomurske regije s pitno vodo izvajajo iz nacionalnih in kohezijskih sredstev državnega proračuna v okvirni višini 98 milijonov evrov. Projekt pomurskega vodovoda se vleče že vse od leta 2003, ko je bilo s strani županov pomurskih občin podpisano pismo o nameri za vzpostavitev skupne izgradnje ter skupnega upravljanja delovanja celovitega regionalnega sistema celovite vodooskrbe vseh prebivalcev Pomurja ter vzpostavitev celovitega regionalnega sistema odvajanja in čiščenja komunalnih odpadnih in padavinskih voda v pomurskih občinah. Dve leti kasneje, to se pravi leta 2005, so župani pomurskih občin z ministrom za okolje in prostor sklenili Pogodbo o izgradnji in obratovanju ter skupnem upravljanju regionalnega sistema oskrbe prebivalstva s pitno vodo Pomurja, ki predstavlja temeljno izhodišče za realizacijo projekta izgradnje pomurskega vodovoda. V letih 2006, 2007 in 2008 so pomurski župani sprejeli več sklepov, s katerimi so protestirali proti izjemno počasnem delu MOP in počasni izdelavi potrebne projektne dokumentacije za realizacijo. Leta 2009 se je stvar delno premaknila v izvedbi projektne dokumentacije. Kljub temu, da se danes približujemo koncu leta 2011, se projekt pomurskega vodovoda še vedno ni začel izvajati, in to kljub temu, da smo leta 2009, torej pred dvema letoma, sprejeli Zakon o razvojni podpori Pomurski regiji v obdobju 2010–2015, ki v 11. členu določa višino vlaganj v infrastrukturo za oskrbo pomurske regije s pitno vodo. Določilo pravi, da se ta vlaganja izvedejo iz nacionalnih in kohezijskih sredstev državnega proračuna v okvirni višini 98 milijonov evrov. Mislim, da ne rabim ponovno poudarjati, da je skupni projekt oskrbe s pitno vodo Pomurja eksistenčnega pomena za pomursko regijo. Občine s tega področja so v zadnjih letih vložile veliko sredstev v izdelavo projektne in investicijske dokumentacije ter odkupa zemljišč. Izbrani so tudi že svetovalni inženirji, ki vodijo vse postopke, vključno s pripravo vloge za dodelitev sredstev iz kohezijskega sklada. Znana je tudi že ocenjena vrednost investicije ločeno po sistemih A, B in C, ter podobno. Med drugim je bil v letošnjem juliju še vedno odprt javni razpis za izbiro izvajalca hidroloških raziskav, ki pa se je vlekel odločno predolgo. Odpiranje ponudb se je vedno znova prestavljalo ter pomeni tudi zamikanje realizacije projekta. Po nekaterih navedbah je bil glavni problem v tem, da je Ministrstvo za okolje in prostor zadnji trenutek zahtevalo nov koncept oskrbe s pitno vodo, in to kljub temu, da je bil idejni projekt oskrbe s pitno vodo pripravljen že leta 2009. Birokrati na Ministrstvu za okolje in prostor pa so rabili dve leti, da so ugotovili, da jim ne ustreza, in to tik pred zdajci, torej ko bi se morala že oddati vloga za pridobitev sredstev iz kohezijskega sklada. Zaradi tega sem pristojnega ministra spraševal, zakaj se je pristopilo k spreminjanju omenjenega idejnega projekta in zakaj so na njegovem ministrstvu rabili toliko časa, da so ugotovili, da se jim le-ta ne zdi primeren. Ker na moja vprašanja minister ni odgovoril, sem zahteval to razpravo, ki se bo opravila danes. Vsem kolegom in kolegicam pa se zahvaljujem za to podporo, da lahko danes govorimo o pomurskem vodovodu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za dodatno obrazložitev dajem besedo ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči. Spoštovani poslanci! Tukaj je ta zgodba o vodovodu tudi del polresnic in prelaganja odgovornosti z lokalnih domačih nalog na državo. Moram povedati, da država ali njeni uslužbenci niso tukaj zato, da delajo strokovne podlage in da jih popravljajo, temveč zato, da nadzirajo, ali so prav narejene, in to je dostikrat očitek na naš račun. Zakon o razvojni podpori Pomurski regiji v 2010–2015 določa okvirno višino sredstev, namenjenih infrastrukturi za oskrbo pomurske regije s pitno vodo, ki se bodo zagotovila iz kohezijskih sredstev in sredstev državnega proračuna. Dejstvo je, da je skupni projekt Oskrba s pitno vodo Pomurja eksistencialnega pomena za pomursko regijo. Zato so bile v skladu z dogovori z 39. seje sveta regije z dne 22. 6. 2011 na Ministrstvu za okolje in prostor v zadnjih treh mesecih že izvedene dodatne aktivnosti, ki so pripomogle k hitrejši pripravi potrebne dokumentacije. Tako je bilo z namenom čim hitrejše realizacije priprave projekta s strani MOP sklicanih več dodatnih delovnih sestankov. Na teh sestankih so bili izvedeni natančni pregledi stanja in za vsak sistem sprejeti novi načrti aktivnosti, s katerimi bo omogočena hitrejša priprava dokumentacije, ki je potrebna za pripravo vloge za pridobitev sredstev iz kohezijskega sklada. Na podlagi dodatno izvedenih aktivnosti je tako v zadnjih treh mesecih bila usklajena in objavljena že večina javnih naročil, ki so predvidena v sklopu priprave projektne in prostorske dokumentacije. Ostala javna naročila morajo v skladu z veljavnimi dogovori biti pripravljena, usklajena ter objavljena najkasneje do konca meseca septembra 2011. Naj opozorim, da priprava tega ni naloga ministrstva. Do konca leta 2011 morajo občine za vse tri sisteme izdelati predinvesticijske zasnove, izvesti vsa javna naročila v sklopu priprave projektne dokumentacije ter pripraviti popolno vlogo za pridobitev sredstev iz kohezijskega sklada. Končni obseg projekta in potrebna sredstva bodo določeni z odločbo za pridobitev sredstev iz kohezijskega sklada. In samo še tisto, na kar baje nisem odgovoril. Da MOP obstoječi idejni projekti ne ustrezajo več in da se je pristopilo k spreminjanju idejnih projektov, je neresnična trditev, ki ne temelji na dejstvih. Je res, da jih bo treba v naslednji fazi, to je pripravi PGD in PZI dokumentacije, nadgraditi, kakor to predvideva Zakon o graditvi objektov s podrejeno regulativo in v skladu s spremenjenimi okoliščinami. Občine sistema A, B in C ter MOP so namreč dne 23. marca 2010 podpisali aneks številka 1 k Pogodbi o izgradnji in obratovanju ter skupnem upravljanju regionalnega sistema oskrbe prebivalstva s pitno vodo Pomurja, v kateri so se odločile za delno drugačno rešitev. Na tem podpisu sem bil prisoten tudi že jaz. Ta rešitev je bila drugačna od tiste, ki je bila sprojektirana v idejnih projektih leta 2009, daleč pred mojim prihodom. V teh projektih sta bila projektirana dva vodooskrbna sistema, in še ta dva sta imela predvideno medsebojno izmenjavo vodnih količin. S podpisom aneksa 1 so bili definirani trije ločeni, povsem neodvisni vodooskrbni sistemi, in izkušnje kažejo, da je bila to izredno dobra rešitev. Namreč, zavedam se kadrovskih težav v občinah, ki so majhne, ki so s kadri nekoliko šibke. Vem tudi, da so iskali za 200 tisoč evrov konzultanta v Avstriji, vendar to ni problem ministrstva. Naše je, da pomagamo tam, kjer smemo in moremo. Hvala.
Hvala. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima dr. László Göncz v imenu poslancev narodnih skupnosti.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi, vsem skupaj še enkrat lep pozdrav! Ta dva primera, prejšnji odgovor na poslansko vprašanje in problem pomurskega vodovoda, sta dva primera, ki sta po moji presoji zelo podobna, predvsem z vidika odnosa pristojnih državnih ustanov do območja z ene strani, in z druge strani je tudi nekakšen odnos sodelovanja med državnimi in pristojnimi občinskimi ali regijskimi organi. Sicer se strinjam z oceno ministra, da je oskrba s pitno vodo nuja, ki danes predstavlja osnovo za to, dodajam jaz, da lahko govorimo o minimalnih pogojih življenja na določenem območju. In v Pomurju je to nedvomno tako, če smatramo, da je naše širše geografsko območje sestavni del srednjeevropskega prostora. To vprašanje ne bi smelo biti v nobenem primeru sporno. Zavedam se, da je za določene nedoslednosti mogoče šteti kot "objektivno okoliščino" razdrobljenost pomurskih občin. To je dejstvo. Ta problem pri tako velikem projektu nedvomno povzroča težave, ampak zadeva je pač takšna in iz te kože ne moremo. Zato menim, da je kljub temu velik uspeh, da so občine le organizirale in so dosegle tisti konsenz, na osnovi katerega so bile določene okvirne vsebine in tudi koordinatorji za posamezne sisteme izvedbe pomurskega vodovoda, seveda vključno z Ormožem kot območjem, ki je v tem primeru tudi prišteto v ta kontekst. Pomembno je, da je bil projekt vključen tudi v zakon o razvojni podpori pomurske regije, pa se kljub vsemu zatika. Zato še enkrat in posebej poudarjam, da je državna odgovornost pri tako zahtevnem projektu po moji presoji ključna. In če pri državni odgovornosti pride do nedoslednosti, za to opravičila ni, ker se je na regijski ali občinski ravni, predvsem pri zelo majhnih občinah, karkoli zataknilo. Seveda je ta problem preširok in se v to sedaj ne bi spuščal, ampak poudarjam: državna odgovornost je ključna. Jaz menim, da so glede na vse te probleme, ki so jih danes kolegi navajali z drugih področij, z vidika integracije območja Pomurja v dejanski slovenski prostor tudi pomembna in so ključna predvsem ta dejanja, ne pa neke politične in druge deklaracije v zvezi s tem. Pri tem je še marsikaj za postoriti, ne samo na področju pomurskega vodovoda, ampak tudi v širšem kontekstu. Toliko bi še pripomnil. Pri rebalansu, sicer poznavajoč okoliščine, v katerih smo, je sistem A nedvomno izvisel. To je nedvoumno in na to smo opozarjali. Julija se je opozarjalo na posebnem svetu regije, kjer je bil prisoten tudi gospod minister in so se postavljala zelo resna vprašanja o dejanski možnosti zaključitve tega projekta. Takrat minister ni dajal nedvoumnih odgovorov, ampak nekaj tednov pozneje sem zasledil – upam, da bo to tudi potrdil ali pa odreagiral, da temu ni tako –, da je realizacija izvedljiva v tem časovnem roku do leta 2013. Upam, da je temu res tako. Upam tudi, da bo pri posredovanju vlog občin do konca leta 2011 oziroma, kot je bilo danes povedano, do konca septembra 2012 potrebna strokovna pomoč MOP nedvoumna, ker drugače se bo spet zatikalo, in že točno vemo, pri katerih zadevah. Žal nimam časa, da bi poglobil to vprašanje, zato zgolj prosim, naj bodo ministrstvo in strokovne ustanove do tega projekta še posebej obzirni in občutljivi. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Anton Kampuš v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Spoštovani podpredsednik, minister, kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo podrobno proučili poslansko vprašanje in odgovore ministra. Ne dvomimo o pomembnosti projekta oskrbe Pomurja s pitno vodo, sicer tudi ne bi podprli zakona o razvojni podpori pomurski regiji. Vemo, da je za obstoj te problematike že res dolgotrajen postopek in je star vsaj toliko kot potreba po razvojni podpori. V prejšnjem mandatu je bil pripravljen Program priprave državnega lokacijskega načrta za ureditev celovite oskrbe prebivalstva s pitno vodo in varovanja vodnih virov Pomurja. Po petih letih pa je seveda res, da se pristojni še vedno pogovarjajo o izdelanih zasnovah. Ugotavljamo pa, da so pomurski poslanci na zastoje pri izvajanju projekta odreagirali zelo hitro, kar je tudi pravilno in v skladu z maksimo bolje prej kot pozneje. Žal ugotavljamo tudi, da tudi pri tem projektu že nastajajo konkretne zamude, kar ima lahko posledice pri črpanju kohezijskih sredstev, po drugi strani pa bi bil čudež, če bi sploh katera od zadev šla gladko skozi. Ampak projekt bi se moral uresničiti, saj ima sedaj podlago tudi v Zakonu o razvojni podpori Pomurski regiji v obdobju 2010–2015. Je pa res, da je nekaj anomalij. Nismo prepričani, ali lahko ministrstvo sredi projekta spreminja načrte porabe sredstev oziroma išče gospodarnejše rešitve, ki sicer znašajo nekaj milijonov, če se pa pod vprašajem lahko znajde veliko več milijonov iz kohezijskih sredstev, pa je seveda vprašanje. Problem financiranja pomembnih okoljskih projektov danes izhaja iz svetovne gospodarske krize. Vendar pa postopki izvajanja odražajo še nekaj drugega, to pa je številčnost zakonskih in podzakonskih aktov ter prezapletenost postopkov, ki jih le-ti opredeljujejo. Z razlaganjem aktov in postopkov se ukvarja preveč ljudi, pa skoraj ugotavljamo, da bi jih moralo biti še več, da bi vse to zmogli. V Poslanski skupini Socialnih demokratov pričakujemo, da bodo Ministrstvo za okolje in prostor ter občine na omenjenem interesnem področju čim prej uskladili svoje delovanje za učinkovito izvedbo projekta, kot je načrtovano končanje projekta leta 2014.
Besedo ima gospod Branko Marinič v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala lepa za besedo. Če smo pri prejšnji točki obravnavali prav območje Pomurja, smo se pri naslednji točki, torej pri tej točki, na to območje vrnili. Jaz sem imel to srečo, da sem bil v prejšnjem mandatu neposredno prisoten v Državnem zboru, ko smo obravnavali projekt vodooskrbe s pitno vodo Pomurja in zahodnih Haloz. Na srečo je ta drugi del projekta oskrba s pitno vodo zahodnih Haloz bil prav v prejšnjem mandatu zaključen, žal se pa ni nič kaj dobro končalo z oskrbo s pitno vodo Pomurja, nakar je kolega poslanec Jurša vprašal ministra. Predvsem iz vsebine odgovora ministra za okolje in prostor se gre ponovno vrniti, in to zaradi tega, ker je vendarle treba definirati odgovornost. Jaz bi se težko strinjal, da je del odgovornosti ali pa morda največji del odgovornosti, tako vsaj v vsebini odgovora ministra lahko preberemo, na strani občin. Po drugi strani je treba pogledati v vsebino obstoječih zavezujočih dokumentov, med katerimi lahko zasledimo, da je Ministrstvo za okolje in prostor v skladu s 6. členom enega izmed obveznosti eno tistih ministrstev, ki opravlja svetovanje in nadzor, torej ima funkcijo svetovalca in nadzornika. In če se postavimo potem na stran občin, na koga se občine obračajo? Verjetno na ministrstvo. Tako piše. In treba je razumeti, da številne občine zaradi zniževanja stroškov delujejo na nekem minimumu oziroma še nižje, da tukaj ne gre za visoko strokovne ljudi, tukaj ne gre za ljudi, ki jih premore Ministrstvo za okolje in prostor po različnih področjih. Pridobivanje evropskih kohezijskih sredstev je zahtevna naloga, in to zagotovo veliko bolj obvladujejo posamezni uslužbenci na pristojnih ministrstvih kot zgolj ena oseba, ali je to direktor občinske uprave, ali je tajnik občinske uprave, ali kateri od referentov, od svetovalcev nižjega ranga na nivoju občine. Pričakuje, da mu bo to nalogo pomagalo razrešiti Ministrstvo za okolje in prostor. In prav tukaj je tisto, kar skrbi. V Poslanski skupini SDS smo se do vsebine odgovora prav na osnovi teh dejstev odločili, da podpremo ta predlog, da se na odgovor ministra na ustno poslansko vprašanje opravi širša razprava. Ampak dokler bomo zgolj in samo razpravljali ter obravnavali in ugotavljali, ali gre za odgovornost posameznih občin ali gre za odgovornost Ministrstva za okolje in prostor, tako dolgo bodo pipe suhe oziroma bodo iz pip v Prekmurju tekle grenke kapljice ali pa voda, ki je oporečna. Žal pa nekatera gospodinjstva te sreče nimajo, da bi pila vodo iz javnega vodovoda. Zato, spoštovani minister, bi pričakovali, da bi skupaj strnili vrste, kajti prav v mandatu odhajajoče vlade je bil sprejet zakon o razvojni podpori Pomurju, in to za obdobje 2010–2015. Tudi iz tega naslova vas je poslanec vprašal, kako je z realizacijo 11. člena, ki določa vlaganje v infrastrukturo za vodooskrbo regije Pomurja s pitno vodo. Opozoril in vprašal je tudi po sredstvih. Teh je predvidenih za 98 milijonov. Gre za sredstva, ki za Pomurje prinašajo nek napredek, seveda je pa vprašanje, kako posamezniki uradniki, ki so zadolženi, skrbijo za realizacijo tega. In tukaj ne gre prezreti dejstva, da z uveljavitvijo in z začetkom veljavnosti zakona o razvojni podpori Pomurju z Ministrstvom za okolje in prostor konkretno pri oskrbi s pitno vodo, je treba upoštevati, da bi se vsaj ta dva akterja, se pravi gre za uslužbence neposredno s strani Vlade, na eni strani minister za okolje in prostor in na drugi strani uradnik, ki ga je Vlada postavila v Pomurje z dislociranim oddelkom, se pravi tudi s svojo pisarno in svojimi svetovalci, prav zaradi tega, da bi opravljali svojo funkcijo. In seveda smo žal poslušali vse več negativnih stvari glede realizacije zakona o razvojni podpori Pomurju kot pa tistega, kar prinaša ta zakon pozitivnega. In seveda se zdaj upravičeno vprašamo, še enkrat, ali je res sedaj večja odgovornost na kapricah občin ali je tukaj večja odgovornost na strani Vlade oziroma ministrstva in tistega dela pisarne, ki jo je Vlada z nekim dekretom postavila neposredno med Pomurce v Mursko Soboto, da bi določena ekipa in državni sekretar skrbeli za čim bolj pošteno, hitro realizacijo določenih projektov. In tukaj lahko ugotovimo, da če bi že bila Vlada dosledna, pa tudi minister za okolje in prostor, bi lahko spomnil tudi na to in postregel še s kakšno informacijo. Saj se vendarle Vlada usklajuje tudi pri poslanskih vprašanjih. Pričakovali bi, da bi s strani tega državnega sekretarja gospoda Horvata dobili tudi kakšno pojasnilo, kako se realizirajo sredstva iz vsebine zakona o razvojni podpori Pomurju, prav v vsebini 11. člena, ki določa 98 milijonov evrov za oskrbo s pitno vodo. Seveda potem ne gre zanemariti nezadovoljstva občin in občanov posameznih občin, ki se hudujejo, najprej nad uradniki na občini, potem pa na višjih nivojih, se pravi nad posameznimi uradniki, ki so na varnostni razdalji v Ljubljani. Ničkoliko primerov lahko ravno pri tem projektu zasledimo, da so se mnogi župani teh majhnih občin zatekali, ne le telefonsko, ne le pisno, ampak tudi fizično na pristojno ministrstvo, z namenom iskati rešitve. Žal so od tega imeli bore malo, morda povračilo potnih stroškov, brez kakršnihkoli vsebinskih odgovorov o konkretnem projektu. To je pa tudi vse. Tu si je treba naliti čistega vina ter jasno in glasno povedati, opredeliti odgovornost, da tu zagotovo ni tolikšne odgovornosti na strani občin, majhnih občin – to niso velike občine –, kot je na strani tistih posameznih ministrstev in državnih sekretarjev, ki so bili za konkretne projekte tudi povsem konkretno, zakonsko zadolženi. Tu ne moremo bežati od odgovornosti tako Ministrstva za okolje in prostor kot tudi državnega sekretarja v Kabinetu predsednika Vlade, ki je z namenom, da bi pomagal ljudem na terenu, bil tudi neposredno umeščen na območje Pomurja. Poslanke in poslanci se pa potem ukvarjamo z nekimi vsebinami, ki bi morale biti presežene že v okviru obravnave na sejah Vlade. In takrat, ko gre za odgovornost uslužbencev na pristojnih ministrstvih in državnih sekretarjev, je v pristojnosti nekoga drugega, da te stvari uredi. Najlažje pa je seveda, tako je bilo tudi zaslediti danes iz dodatnega pojasnila odgovora ministra za okolje in prostor, reči, da je velik del odgovornosti tudi na strani občin. Ali pa, kot se sosedje na južni strani slikovito izražajo, "brigo moja, pređi na drugog". To ni pošteno in to ni prav do ljudi, ki so, kot smo danes že ugotovili, bili pozabljeni od države in od boga, celo tako daleč, da niti vode iz javnega vodovoda država ne zagotavlja.
Besedo ima dr. Pavel Gantar v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Težko se je opredeljevati v zvezi s tem, kdo je odgovoren za zdaj že kar notorične zamude pri oskrbi Pomurja z vodo, ali so to občine ali Ministrstvo za okolje in prostor, kateri projekti so dobri, racionalni in kateri niso, kdo ima prav o tem in kdo nima. Dejstvo je, da v tem procesu zamujanja noben ni brez greha. Kar zadeva sam projekt zasnov ter vprašanje strokovne kompetentnosti in tudi rokov, ne morem drugače, kot da dam v osnovi prav ministru za okolje in prostor. Res pa je, da ta mlin na Ministrstvu za okolje in prostor deluje počasi, vendar vsi mlini na Ministrstvu za okolje in prostor delujejo počasi, in v tem je problem. Vedno znova slišimo, da MOP premalo pomaga občinam. Na nek način je to res, vendar to ni samo problem MOP. Še enkrat, in to je naše stališče, velja specifično za Prekmurje, deloma tudi za drugo stran, Prlekijo: manjša kot je občina, manj kot je kompetentna, manj kot ima virov, težje se dogovarja z drugimi občinami in bolj je odvisna od države in je sama nemočna. In to je rezultat tega, da imamo zamude v oskrbi z vodo v Prekmurju in Pomurju v celoti. Dokler ne bomo imeli ali večjih občin, ki bodo sposobne kaj storiti, ali pa pokrajin, na katere bomo prenesli vodooskrbo – to je tipična regionalna služba, pokrajinska –, toliko dolgo se ne mleko in med, ampak voda ne bo cedila iz vsake pipe v Prekmurju. To je to. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Franc Pukšič v imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi! Na koncu bom povedal tisto, kar sem mislil na začetku. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo zadovoljni, da je prišlo do razprave o tem projektu oskrbe s pitno vodo v Pomurju. Ta projekt je nedvomno eden izmed najzahtevnejših s področja vodooskrbe pri nas. Poleg tega so postopki izvajanja tega projekta klasična učna ura z naslovom, kako se velikih projektov, kolegice in kolegi, ne bi smelo voditi, naj ne bi vodilo. Žal pa se jih je. In zakaj v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo tako? Tako kot vedno z argumenti, tudi tokrat. Enostavno zato, ker od maja 2003, ko so pomurske občine podpisale pismo o nameri, s katerim so izrazile interes za izvedbo projekta skupne izgradnje ter upravljanja regionalnega sistema vodooskrbe skupaj s sistemom odvajanja in čiščenja komunalnih odpadnih voda, ni bil zgrajen niti en meter novega vodovoda. Ni bil zgrajen niti en meter novega vodovoda, ki bi ga seveda Pomurci še kako potrebovali. Do leta 2008 so zadeve glede projekta oskrbe s pitno vodo v Pomurju potekale po predvidenem načrtu. Nato pa so se stvari iz nam neznanih razlogov začele zapletati. Tako da smo že skoraj tri leta priča iskanju različnih rešitev ter medsebojnemu obtoževanju tako države kot občin, ki seveda zadev ne prestavijo iz mrtve točke in povzročajo le še dodatne težave. Pri tem je treba opozoriti, da so občine veliko večino svojih obveznosti ves čas ustrezno izpolnjevale, in se ne strinjamo z ministrom dr. Žarnićem, da levji delež krivde za nastale težave nosijo na ramenih občine. Osebno se tudi sam ne strinjam z nekaterimi, ki so izrazili takšno stališče. Naj se vrnem še nekoliko nazaj, da bi dobili nekoliko popolnejšo sliko zgodbe o pomurskem vodovodu. Kmalu po nastanku prejšnje vlade, torej v januarju 2005, je Ministrstvo za okolje in prostor s pomurskimi občinami sklenilo Pogodbo o izgradnji in obratovanju ter skupnem upravljanju regionalnega sistema oskrbe prebivalstva s pitno vodo Pomurja, v projekt pa se je vključil tudi Operativni program razvoja okoljske in prometne infrastrukture za obdobje 2007–2013, s čimer se je za izvedbo projekta zagotovilo tudi sredstva iz evropskega kohezijskega sklada. Celotna vrednost investicije je sprva sicer bila ocenjena na 30 milijonov evrov, nato pa je po izdelavi idejnih zasnov, dokumentov in identifikacijskega projekta narasla na vsega skupaj 33 milijonov evrov. Ne, ne, namerno sem se zmotil – 133 milijonov evrov! Tukaj te pa skoraj kap. Ampak saj takšne zgodbe poznamo. Investicijo z 800 milijonov evrov na milijardo 300 milijonov evrov. Zakaj so se stroški izvedbe povečali kar za štirikrat, lahko povedo le pripravljavci projekta. Poslanci Slovenske ljudske stranke takšnih povišanj ne razumemo in temu ne moremo verjeti. Razumemo sicer, da so projekt vodooskrbe Pomurja v fazi izdelave idejne zasnove leta 2009 zaradi boljše preglednosti morali razčleniti na tri med seboj neodvisne projekte oziroma sisteme – sistem A lendavski, sistem B murskosoboški, C prleški, na osnovi dodatnega novega zakona o Pomurju pa še na sistem D ormoški. Vendar ne razumemo, zakaj so se potem postopki še podaljševali in podražili, namesto da bi se enostavno pospešili. Opozoriti velja, da so marca 2008 občine iz sistema A sklenile Konzorcijsko pogodbo – o tej je govoril tudi minister – za izvedbo in upravljanje vodovodnega sistema na območju Upravne enote Lendava. Torej, občine so začele takoj voditi vse postopke v zvezi s tem projektom – odkupi zemljišč, projektna dokumentacija in drugo –, s čimer so seveda imele nezanemarljive stroške, pa so jih vendarle pokrivale občine. Dve leti kasneje, marca 2010, pa so občine z ministrstvom podpisale še aneks številka 1 k Pogodbi o izgradnji in obratovanju ter skupnem upravljanju regionalnega sistema oskrbe prebivalstva s pitno vodo Pomurja, s katerim naj bi se začela dokončna realizacija projekta. Po kopici sestankov med občinami in ministrstvom, ki jih omenja tudi minister dr. Žarnić, bi bilo pričakovati, da se bodo zadeve le začele hitreje odvijati. Zgodilo se ni drugega kot to, da se je število sestankov zgolj povečevalo. Temu še zdaleč torej ni bilo tako. Kljub spremembam operativnih programov, zakona o razvojni podpori pomurski regiji, ki zagotavlja 98 milijonov evrov sredstev za izvedbo projekta, še vedno ni zagotovljenih sredstev za sistem B, del katerega je tudi Goričko. Ponekod, torej na Goričkem, je stanje oskrbe s pitno vodo na ravni izpred nekaj deset let, skratka, katastrofalno. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke se upravičeno bojimo, da ob tako počasnem delu pristojnih institucij lahko pride tudi do – na to opozarjamo že vsa tri leta – izgube evropskih sredstev. Glede na efektivnost in koriščenje evropskih sredstev danes, na koncu leta 2011, eno milijardo namesto 2,6 milijarde. Naše strahove seveda upravičuje tudi dejstvo, da je s sprejetjem rebalansa proračuna bil izločen tudi ukrep vodooskrbe Pomurja, torej sistem A, lendavski, ter koordinacija projekta, ki je kljub njegovi kompleksnosti po naši oceni zelo prepočasna. Zato je skorajda nerealno pričakovati, da bodo ob tako počasni aktivnosti pristojnih sredstva kohezijskega sklada pridobljena do konca marca 2012, to je še nekaj mesecev, kot to predvideva že prej omenjeni aneks številka 1 k pogodbi. Kolegice in kolegi, Prekmurke in Prekmurci, v Slovenski ljudski stranki bi si želeli, da se motimo, ampak bojimo se, da temu ni tako. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke pozivamo – no ja, Vlada je na odhodu, volitve pred vrati; torej koga? – prihodnjo vlado in prihodnjega ministra za okolje, kdorkoli že pač bo, da usmeri vse sile v pospešitev projekta vodooskrbe Pomurja in s tem omogoči čimprejšnji začetek izgradnje vodovodnega omrežja, na katerega Pomurke in Pomurci čakajo že dolgo oziroma daleč predolgo. Ministra Žarnića in Vlado, ki opravlja tekoče posle, pa pozivamo, da naredijo vse za pospešitev tega projekta. V Slovenski ljudski stranki smo prepričani, da takšnih zastojev, takšnih problemov v tej državi ne bi bilo, če bi imeli pokrajine – to, kar smo nekoč že pripravili in za kar smo imeli pripravljeno kompletno zakonodajo. Tisti, ki pa danes govorijo, da so krivci za to, in to seveda v vladni koaliciji, občine, majhne občine in ne vem kdo še vse, pa so imeli tri leta oblasti; lahko bi jih ukinili in naredili po svoje. Do sem, kako daleč so pripeljali državo, se vidi tudi na tem pomurskem vodovodu – do pozicije, kjer vode še dolgo, dolgo ne bo.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine DeSUS bo predstavil gospod Matjaž Zanoškar.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Dovolite, da predstavim stališče Poslanske skupine DeSUS glede postavljenega vprašanja našega kolega Franca Jurše ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću. Seveda se v Poslanski skupini DeSUS ne spuščamo v podrobnosti, kakršne smo slišali iz predhodnih razprav, temveč se sprašujemo, zakaj se vedno znova zapleta okoli izvedbe tako vitalnega in zelo pomembnega projekta, kot je izgradnja pomurskega vodovoda. Vemo, da je pitna voda v tem delu Slovenije zelo slabe kvalitete, saj je večina podtalnice okužena s pesticidi zaradi intenzivnega kmetovanja. Nekaj let nazaj smo bili celo priča opozorilom, da nosečnice, doječe matere in otroci do enega leta ne smejo piti vode iz pipe, ker naj bi vsebovala povečano število nitratov, ki pa lahko pri vsej tej populaciji povzročajo težave. Dejstvo je, da je izgradnja kvalitetnega vodovoda v tem delu Slovenije nujna, da pa se projekt zavlačuje zgolj zaradi administrativnih ovir. Zato v Poslanski skupini DeSUS pričakujemo, da bo pristojni minister storil vse potrebno, da se čim prej pristopi k vsem potrebnim ukrepom za to, da dela končno normalno stečejo in se z izgradnjo vodovoda tudi dejansko začne ter tudi konča v predvidenem času. Ne izključujemo tudi tega, da veliko odgovornost pri celotnem projektu nosijo občine, in vsekakor pričakujemo tudi njihovo konstruktivno sodelovanje pri tem zelo pomembnem projektu. Z vsakim dnem zamika pri izgradnji vodovoda se namreč ogroža tudi zdravje ljudi v Pomurju. Kot smo danes že slišali, naj bi s tako imenovanim pomurskim zakonom zagotovili sredstva za finančno pokritje celotnega projekta, ki je razdeljen na sisteme A, B in C. Nekoliko nedorečen naj bi bil sistem B, ki pokriva Goričko, eno najmanj razvitih območij v Republiki Sloveniji, katerega del bi bilo treba zaradi pomanjkanja denarja prenesti na naslednjo evropsko finančno perspektivo. Če se bo ta napoved dejansko realizirala, bi to pomenilo še zamik projekta goričkega vodovoda za naslednjih 7 let, kar bi bilo po oceni Poslanske skupine DeSUS za tamkajšnje prebivalstvo nesprejemljivo. Torej, v Poslanski skupini DeSUS iskreno želimo in pričakujemo, da bo ne le Ministrstvo za okolje in prostor, ampak tudi sopodporno okolje, ki ga predstavljajo lokalne skupnosti v Pomurju, pristopilo na ta način, da se bo končno in čim prej realiziral projekt in se ne prenašal v naslednjo finančno perspektivo, ker to ne bi bilo dobro za ljudi, ki tam živijo. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Miran Györek.
Hvala za besedo, predsedujoči. Kolegice in kolegi, gospod minister! V Slovenski nacionalni stranki smo poslanci že ne vem kolikokrat izpostavljali vprašanje in problematiko v zvezi s projektom oskrbe s pitno vodo Pomurja, žal pa vedno naleteli na gluha ušesa in prazne obljube odgovornih, predvsem pa ministrov in zdaj že bivše vladne oblasti. Kot veste, gre za projekt celovite oskrbe pomurskega prebivalstva s pitno vodo in varovanje vodnih virov ter naj bi glede na pomembnost, zahtevnost in kompleksnost projekta predstavljal ta projekt prioriteto programov izvajanja nacionalnih projektov državne infrastrukture Republike Slovenije. Žal pa je vse skupaj zgolj črka na papirju. Potek aktivnosti oziroma neaktivnosti oblastnih organov potrjuje mačehovski, ignorantski odnos do pomurske regije in tamkajšnjih prebivalcev, pa četudi zajema državni prostorski načrt kar 19 občin Prekmurja in 7 občin Prlekije, kjer živi cca 120 tisoč prebivalcev. Gre za stomilijonski projekt, ki je razdeljen na tri sisteme, A, B in C, vse skupaj cca 700 kilometrov cevovodov. In kot sem izpostavil že pri obravnavi rebalansa prejšnji teden, je prav žalostno, da ponovno prihaja do banalnih zapletov pri posameznih sistemih pri načrtovanju, tokrat pri sistemu A, to je območje občin Lendava, Turnišče, Dobrovnik in tako naprej, kot tudi do znižanja sredstev za sistem B, to je vodovod za območje Goričkega v povezavi z območjem občine Murska Sobota. Ministrstvo za okolje in prostor kot odgovorno ministrstvo zadeve očitno ne jemlje resno, saj vedno znova prihaja do zapletov, tokrat do prav banalnih težav tik pred izbiro izvajalcev, ko so pristojni ugotovili, da naj bi bili idejni načrtni projekti neprimerni zaradi neustreznih hidravličnih izračunov, kot je bilo ugotovljeno z izvršenimi strokovnimi recenzijami, pa čeprav je prav Ministrstvo za okolje in prostor enkrat že potrdilo in odobrilo projekte. Očitno se kolegice in kolegi, predvsem pa pristojni bivše vlade ne zavedate krutega dejstva na nek način kar civilizacijskega problema in vprašanja, da je oskrba prebivalstva z zdravo pitno vodo v Pomurju kritična, pod doseženo ravnijo na slovenskem prostoru, in predstavlja pravi zdravstveni in socialni problem. Gre namreč za neurejenost vodovodnih sistemov v nekaterih pomurskih občinah, predvsem pa na območju Goričkega, za nezadostne količine pitne vode, za neustrezno kakovost vode iz nekaterih virov, kritično povišano vsebnost nitratov in pesticidov, za sporno mikrobiološko kakovost vode ter tudi za neustrezno organizacijo upravljanja javnih vodovodnih sistemov. Za Prekmurje in Prlekijo je namreč značilna množica manjših lokalnih vodovodnih sistemov, kjer običajno obstaja pomanjkanje vode v sušnih obdobjih, mesecih. Vodni viri so neustrezno zavarovani in tudi kontrola nad pitno vodo ni povsem v skladu z zahtevami Pravilnika o pitni vodi. Pri zasnovi vodovodnega omrežja prevladuje dejstvo, da zaledje Prekmurja, to je Goričko, in Prlekija nujno potrebujeta urejeno vodovodno omrežje za zagotovitev sodobne in varne oskrbe s pitno vodo v ustreznih količinah v skladu s priporočili Evropske unije, to je do 150 litrov vode na osebo. Da s kritičnimi ocenami ne pretiravamo, potrjujejo številne študije, analize obstoječega stanja in vse nevarnosti za zdravje pomurskega prebivalstva, ki izhajajo iz rezultatov analiz. V Slovenski nacionalni stranki vidimo rešitev vodooskrbe v regiji samo v centralizaciji vodooskrbe, na kar opozarjamo že vrsto let, ne samo mi, ampak tudi strokovna javnost in lokalne skupnosti. Na ta način bi se lažje reševalo probleme upravljanja, stroškov določanja varstvenih pasov in odškodnin za izvajanje predpisanega režima, stroškov laboratorijskih analiz in tako naprej. Pristojne strokovne službe že dlje časa opozarjajo, da je treba za obstoječe vodovode nujno določiti vodovarstvene pasove, predpisati režim, ki se v njih mora dosledno izvajati, ter izvajanje tega režima tudi strogo nadzorovati. Gre namreč za zagotavljanje varnosti in zdravja več kot 120 tisoč Pomurcev, kajti rezultati aktivnosti in izvedenih mikrobioloških laboratorijskih analiz na območju Pomurja kažejo na alarmantna opozorila, vsaj tako sledi iz zaključkov analiz državnega monitoringa. Za kemične preiskave je vzeto na stotine vzorcev, katerih analize potrjujejo dejstvo, da je razlika v kvaliteti pitne vode med velikimi in majhnimi vodovodnimi sistemi zelo očitna. Večina kemično neskladnih vzorcev oziroma največji delež oporečnih vzorcev gre na račun prisotnosti različnih oblik pesticidov in fekalnih onesnaženj. Alarmantni so tudi rezultati analiz vzorcev pitne vode v javnih objektih, kot na primer bolnišnica v Murski Soboti, zdravstveni domovi, domovi starejših, hoteli, šole, vrtci in tako naprej. Številni vzorci so bili tako oporečni, da so morali dobiti upravljavci objektov navodila za preprečevanje razmnoževanja legionel v hišnem vodovodnem omrežju. Tudi pri zobozdravnikih se ugotavlja neskladnost vzorcev zaradi prisotnosti bakterije Pseudomonas aeruginosa, in tako naprej. Vse našteto zahteva nujno ukrepanje in odgovornost pristojnega ministrstva katerekoli že vlade, saj gre za zdravje in varnost prebivalstva celotne pomurske regije. In če smo že pri odgovornosti, o kateri se tukaj največ polemizira, se ne morem strinjati s trditvami ministra, češ da naj bi bile za nenormalno stanje stvari v zvezi s tem projektom odgovorne celo lokalne skupnosti. To je že skoraj fiasko. Župani Pomurja, ne bi me čudilo, da so za to krivi kar vsi Pomurci, delavci, kmetovalci, gospodinje, babice ali kaj. Res smešno! Vsi odgovorni na Ministrstvu za okolje in prostor pa imajo čiste roke. Istočasno pa minister izjavi, da je kot minister oborožen s puško brez municije. Kdo vam pa še verjame, gospod minister? Pa saj ni projekt pomurskega vodovoda edini, ki kaže na nesposobnost in na lenuharstvo vaše birokracije. Skorajda ni mogoče srečati stranke v postopku z vašimi službami, ki bi rekla kakšno pozitivno na račun vašega ministrstva, pa naj je to katerikoli podjetnik ali tuja pravna oseba, ki bi želela postaviti kakšen gospodarski objekt v Sloveniji, katerakoli domača fizična ali pravna oseba, ki prosi pri vaših službah za kakršnokoli dovoljenje, potrdilo, ali katerikoli kmet, ki želi razširiti kakšen hlev ali garaže. Vi pa kot da ne živite na zemlji. Nekdo je rekel, da ste kot celotna vlada na luni. Metaforično rečeno bo to najbrž kar držalo. Razmislite, niste sposobni koordinirati ali vsaj na nek način avtoritativno voditi in spodbujati, tudi v pomoč lokalnim skupnostim, aktivnosti, da bi na koncu tudi sami sebe razbremenili in prispevali v dobrobit mojih Pomurcev. Pet let niste mogli realizirati niti papirologije. Katastrofa. Prepričan sem, da bi še Rimljani pred 2 tisoč leti lahko zgradili vodovodni sistem z akvadukti v celi Sloveniji, ne samo v Prekmurju. Skratka, gospod minister, saj ne pričakujem od vas kakršnegakoli priznanja krivde ali pomanjkanja občutka odgovornosti. Saj niste edini v tej vladi, v kateri ni noben minister nikoli priznal nobenih pomanjkljivosti pri svojem delu ali delu svojih služb in svojih uradnikov. Krivi so verjetno sami Prekmurci. Zdaj vsaj lahko začnete razmišljati, zakaj smo vas in celotno Vlado odstavili, tudi vsi trije poslanci iz Prekmurja. Hvala.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine nepovezanih poslancev ima besedo gospod Vili Trofenik.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Celo zanimiva je diskusija in predstavitve stališč poslanskih skupin, in seveda bom poskušal spoštovati poslovniško načelo, da se ne sme s stališči polemizirati, čeprav se je izredno težko držati tega poslovniškega določila. Spoštovani gospod minister, tu je kot običaj, da če prodre kakšno vprašanje, če preide ta filter, da pride do razprave, se v praksi dogaja, kot da so ministri na zatožni klopi. Moje izvajanje ne bo namenjeno temu, da bi koga obtoževal ali branil, mislim pa, da aktualni minister ni prava oseba, ki bi bila odgovorna za stanje na področju pomurskega vodovoda. Spoštovani, zakaj ne? Ali se vprašamo, kdo je odgovoren za izvajanje gospodarske javne službe, ki se ji reče vodooskrba? Po ustavi in zakonu lokalna skupnost. In stanje na tako imenovanem pomurskem vodovodu, in ne samo na njem, je dejanski odraz stanja lokalne samouprave v Sloveniji, če to želimo priznati ali ne. Odgovornost je pri tistih, ki sta jim to zakon in ustava naložila. Ker imamo, brez zlih namenov, dejansko opravilno vprašljive lokalne skupnosti, ni nobeno presenečenje, da je stanje pri elementarni pristojnosti občin takšno, kot je, in poskuša se prevaliti krivda na Ljubljano oziroma iskati vzroke v njej, bom simbolično povedal, kot dosti katero prispodobo za centralizirane pristope. Seveda je bila krivda Ljubljane nekoč v preteklosti, in da mi ta stran ne bo zamerila ali pa me napačno razumela, ne gre samo od leta 2004 naprej, gre v obdobje pred letom 2004, ko je državna oblast začutila možnost, da na nebogljenih in opravilno nesposobnih občinah, ki naj zagotovijo izvajanje te gospodarske javne službe, pristavi en lonček v obliki koncepta 14 regij, potencialnih, 14 centraliziranih komunalnih podjetij, 14 podjetij, ki bi oskrbovala Slovence z vodo in katera bi lahko nadzorovali po vzoru energetike, po vzoru telekomunikacij in podobnih, ker je tukaj zanimiv denarni tok. Tja je treba poseči, in od takrat izvira ta spor in premetavanje krivde med lokalnimi skupnostmi in državo, ki se pooseblja v obliki Ministrstva za okolje in prostor. Zato bi bilo marsikaterega "krivca" iz preteklosti treba postaviti na pranger. Jaz ne zagovarjam upravnih postopkov, za katere je nesporno pristojno samo ministrstvo, ampak za pripravo projektov in stanje, odgovorno trdim, je krivda na strani lokalnih skupnosti. Slučajno sem bil odgovoren za pripravo enega deleža, ki se zdaj izraža preko pomurskega zakona v projektu D. Naj se ne sliši kot samohvala, odnos, kljub temu, da so bili projekti pripravljeni v glavnem leta 2006, do letošnje spomladi ni doživel korektne vloge na pristojnem ministrstvu. Nobene krivde na ministrstvu, krivda na lokalnem nivoju in eventualno pri projektantih za pomanjkljive projekte. To očitanje in številne seanse v postopkih javnega naročanja ter pričakovanja, da naj ministrstvo ali država sofinancira že v startu projektno dokumentacijo, so v osnovi zgrešeni. Ni rangiranja objektivnih potreb, in če oskrba s pitno vodo ni primarna gospodarska javna služba po pomenu, pridemo do situacije, kot jo imamo na Goričkem ali tako imenovanem projektu B, ko smo jim ponujali širokopasovno internetno omrežje, nimajo pa pitne vode. In v medijih so bile afere, zakaj ne dobijo odobrenih sredstev za omrežje. Dosti manj je bilo v medijih zaslediti revolta zaradi nepreskrbljenosti z osnovno dobrino, to se pravi s pitno vodo. In seveda se je treba tudi zavedati, da je situacija v Pomurju sila različna, da je skupni problem neurejena oskrba s pitno vodo, ampak to samo na prvi pogled. So območja, kjer imajo sistem, pa je dotrajal in ga je treba modernizirati, in so območja, ki sploh nimajo sistema, tako kot Goričko, in ga je treba na novo zgraditi. Zdaj pa prihaja do drugega. Nekateri se hvalijo, kako smo bili pripravljeni na to finančno perspektivo. Ni res! Imeli smo projekte v zraku, operativne programe v zraku, in če bi imeli projekte na realnih podlagah, operativne programe na realnih podlagah, bi danes tekle realizacije, ampak imeli smo samo na papirju želje in ideje. Zdaj pa prihaja celo tako daleč, da si upam trditi, da prihaja do razmetavanja EU sredstev, ker gradimo dvojne sisteme po sistemu ločnice občinskih meja na posameznih projektih med A, B, C in D. Zlasti imam v mislih ločnico med območji C in D. 30 let so se oskrbovali iz enega sistema, ki je dotrajal, iz tako imenovanih stolpnih rezervoarjev, zdaj pa zaradi dveh sosednjih županj ali županov gradimo z evropskimi sredstvi dva stolpa brez potrebe in brez vsakršne revizije tehničnih projektov, kar je največji problem! Na ministrstvih in pristojne službe Vlade gledajo procedure, vejice, pike in podobne stvari. Revizij projektov praktično ni, študij o ekonomiki ni, študij o finančni upravičenosti ni. Ja, saj to bo plačala Evropa. Zanimivo bi bilo to odkrito povedati Evropi. 6. oktobra je ena taka prilika, da me mika, da bi človek odgovorno povedal, na kakšen način Slovenci trošimo evropska sredstva. Potem pa skonstruiramo umetno odgovornost, ne želimo pa s prstom pokazati tistih, ki so po strankarskih preferencah ali po preferencah lobijev, takih ali drugačnih, podpisovali take dokumente, ki nimajo nobene realne podlage in so praktično Potemkinove vasi na tem področju. Razprava kot taka problematika ne škodi, boji se pa brez pripravljenosti spoznati, kje je dejanska krivda, in odpraviti dejanski defekt – to je, oprosti, po narečju, jamranje brez koristi. Ni treba iti daleč v tujino, da bi videli, da se občine ravno s preskrbo s pitno vodo združujejo v združenje občin, interesna združenja in podobno. Kdo pa v Republiki Sloveniji prepoveduje nepreskrbljenim pomurskim občinam in drugim na področju pitne vode, da bi se organizirali v interesno združenje? Kaj pa je preskrba s pitno vodo? Transport od izvira do porabnika. Tega mi v našem sistemu lokalne samouprave ne znamo in ne zmoremo zagotoviti, ker nikoli ne ocenjujemo kvalitete lokalne samouprave z vidika občana, državljana, potrošnika, ampak z nekih političnih vidikov, ki so dostikrat kontraproduktivni. Zato mislim, da je nujno potrebno, da se spregleda. Je pa dejstvo, da razen manjšega dela v tej finančni perspektivi kljub zakonu o Pomurju teh 70 milijonov ne bo porabljenih, čeprav je na drugi strani nujna potreba, in odgovornost za to si bo treba deliti s tistimi dejanskimi krivci. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospod Franco Juri. Ne bo razpravljal. Gospod Franc Jurša, izvolite, imate besedo. Pripravi naj se dr. Pavel Gantar, za njim pa Franc Bogovič.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Še enkrat, kolegice in kolegi! Glede začetka moje razprave bom rekel tako: predstavitev nekaterih stališč poslanskih skupin je bila zelo populistična. Moram pa reči, da je projekt pomurski vodovod zelo pomemben projekt za področje Pomurja, in seveda tudi s to razpravo, ki smo jo danes sprožili v Državnem zboru, smo želeli oziroma sem vsaj sam želel dati politično težo največjemu projektu v Pomurju nasploh. Mislim, da večjega projekta do sedaj v tem prostoru ni bilo. Če bi se dotaknil tudi tistega, kar je gospod minister povedal na samem začetku, moram povedati, da, minister, nimate vseh podatkov. Moram tudi poudariti, da sem v tem projektu nekako povezan, da na tem delam že pet let in sem srečeval ne samo to vlado, predstavnike te vlade, ministre in tudi zaposlene na ministrstvu, ampak sem bil navzoč tudi že v prejšnji vladi in poznam zadeve v detajle, tudi tiste, ki so se nam predstavljali na A4 formatu z različnimi kuliji, in se je vlekla črta v levo in desno. Namreč, ta projekt se je spreminjal, in za nekatere aktivnosti je bilo na začetku rečeno, da jih bo vodila država oziroma Ministrstvo za okolje in prostor. Tukaj mislim predvsem na izgradnjo vodnih virov in transportnih vodov. Potem, ko so nekateri posamezniki zaznali, da neke večje aktivnosti v MOP ni, so se odločili, da nalogo prenesejo na vodje projektov znotraj posameznih sistemov A, B in C. Moram reči, gospod minister, pohvalno, da ste na nekatere pomanjkljivosti, ki sem jih tudi osebno zaznal, odreagirali zelo hitro. Na osnovi najinega razgovora ste se odločili in nekatere aktivne poteze tudi povlekli. Celo do nekaterih kadrovskih sprememb je na ministrstvu prišlo na področju koordiniranja tega projekta, in zato se vam moram s tega mesta na nek način vseeno zahvaliti. Če bi se dotaknil še spremenjenega koncepta. Dejstvo je, da se je koncept spremenil, in poznamo tudi razloge, zakaj se je spremenil. Ampak saj ne gre toliko za to, da se je spremenil ta koncept. Mislim, da se je spremenil zaradi koristnosti. Spremenil se je prepozno, to je ključno vprašanje. Nekdo na ministrstvu bi moral verjetno od leta 2009 pogledati dokumentacijo in predlagati spremembo koncepta bistveno prej, da se nekateri postopki pri izdelavi ustrezne dokumentacije ne bi zavlačevali. Še zdaj, pa tudi pred nekaj časa, ko sem se pogovarjal z vami kot predstavnikom na Ministrstvu za okolje in prostor, ocenjujem, da bi projekt, tako velik projekt vseeno moral imeti vodjo projekta, in da ta delitev na sisteme A, B in C, da ima vsak sistem svojo vodjo, kljub temu, da je koristna, ni dovolj. Pomembno bi bilo, da za to nekdo odgovarja in da imamo poleg tistih, ki so v tej pomurski pisarni s strani Vlade, mesta tudi za vodjo tako pomembnega projekta, kot je pomurski vodovod. O višini samega projekta in o tem, zaradi česa je ta projekt finančno vedno rasel, ne bom govoril; o tem so moji predhodniki prej že kar nekaj stvari povedali. Bi se pa še dotaknil nekaterih točk, za katere mislim, da je pametno nanje opozoriti. Izgradnja vodovoda v Pomurju je širšega družbenega pomena, ki ga narekuje tudi Nacionalni program varstva okolja, in na osnovi tega programa je tudi bil narejen potem konkreten koncept za izgradnjo pomurskega vodovoda. Vsekakor je pomembno doseči ustrezno vodooskrbo, saj območje Pomurja glede na kvaliteto pitne vode negativno izstopa iz slovenskega povprečja. Na tem območju se pojavlja mikrobiološko oporečna voda. Vemo, zaradi česa se to pojavlja, in zaradi tega je treba tudi takšen vodovod zgraditi in poleg tega zagotoviti vse ustrezne standarde, da bi ta voda bila zdravju neškodljiva oziroma da bi bila zdrava pitna voda. V pomurskem prostoru vode primanjkuje. Zanimivo, kljub temu, da je to nižinski del, panonska nižina, te vode, še posebej pa zdrave pitne vode, v našem prostoru primanjkuje in je ni. Investicija se bo izvajala v skladu z zgoraj navedenimi načeli, ki so del vizije regionalnega razvoja Slovenije. O regionalnem razvoju Slovenije verjetno ni treba posebej izgubljati besed. Mi si želimo, kot sem že uvodoma v obrazložitvi izpostavil, da bi naši občani, naši državljanke in državljani imeli zdravo pitno vodo. In imajo pravico, da to tudi dobijo, tako kot jo imajo vsi ostali prebivalci v naši državi. Razlog, da je voda takšna, kot je, je aktivno kmetovanje v pomurskem prostoru. Ampak ali si predstavljate, da v pomurskem prostoru ne bi imeli aktivnega kmetovanja? Če danes govorimo o tem, kakšno imamo samooskrbo s hrano v Sloveniji – katastrofalno. Približuje se okoli 40 in manj odstotkom, na vseh področjih. Na podlagi analiziranih podatkov lahko zaključimo, da v Pomurju 20 do 30 % prebivalstva nima nemotene oskrbe s čisto pitno vodo, bodisi iz razloga nezgrajenih cevovodov, tu mislim na transporte, primarne ali sekundarne, bodisi zaradi lokalnih vodnih virov, ki ne zagotavljajo tako kvalitetne vode, kot je potrebna za zdravo pitno vodo. Z izvedbo investicije v izgradnjo vodovodnega sistema v Pomurju bo v sklopu, v katerem bo tudi na novo opredeljena zaščita vodnih virov, prebivalcem Pomurja zagotovljena nemotena oskrba s kakovostno pitno vodo. Vse to so bili razlogi, da smo danes opravili to razpravo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Dr. Pavel Gantar ne bo razpravljal. Franc Bogovič, imate besedo. Pripravi naj se Franci Kek.
Hvala lepa. Zanimivo, še ena razprava, ki govori o rabi kohezijskih sredstev in na nek način tudi kaže na probleme, s katerimi se v slovenskem prostoru srečujemo, ki so zelo realni problemi in imajo lahko na koncu tudi velike posledice. Kot vidimo, je projekt izgradnje vodooskrbe v Pomurju projekt, ki teče že dobrih 8 let. Sam lahko tudi iz izkušenj povem, da je življenjska doba takšnega projekta, kot je izgradnja tako velikega vodovodnega sistema, relativno dolga in da je teh 8 let normalna doba. Problem pa je resnično v tem, da projekt še po 8 letih, se pravi na dobri polovici finančne perspektive 2007–2013, ni v fazi realizacije, kar bi bilo nujno potrebno, da bodo evropska sredstva, ki so za tako velike projekte primerna in tudi potrebna, da bi se ta projekt tudi naredil, izgradil v tem obdobju. Upam, da bodo napovedi ministra držale in da bodo dokumentacija in vse te stvari tekle po taki poti, sicer se bomo relativno hitro v letu 2011, 2012 znašli v položaju, ko ne bomo mogli imeti niti upanja več, da bi se zadeva izpeljala. Sam delim mnenje tistih, ki so bili kritični pri tem projektu glede tega, da bi bilo treba v slovenskem prostoru resnično razmisliti, ali ni za tako velike projekte, kot je ta, ki zajema tako veliko število občin, potrebna neka drugačna organizacijska oblika, da dejansko ne bi prihajalo do tega problema, da se v množici občin, množici interesov na koncu pod vprašaj lahko postavi tak projekt. Zato moram reči, da gre pri razmišljanju o takšnih projektih velikokrat v prvi fazi za izostanek in manko pokrajin, kar se venomer kaže pri tako velikih projektih. Na drugi strani pa je vprašanje, ali ni mogoče v državi celo nastopil čas, da staknemo glave skupaj, tako ministrstvo, občine, mogoče v enem delu tudi upravne enote, ki so teritorialno na nek način še občina kot celota, regionalne agencije, in se resnično takšne projekte postavlja na višji nivo. Tako da mislim, da je izkušnja tega projekta takšna, da nam pokaže in nam razgali veliko večino pomanjkljivosti, s katerimi se pri teh projektih v Sloveniji danes srečujemo. Sam še enkrat želim Pomurcem, da se bodo roki izpolnili in da bodo vodovodni sistemi zgrajeni. Če pa bo treba tudi še kaj narediti na kakšni racionalizaciji, ekonomiji tega projekta, je pa tudi prav, da se pravočasno naredi, da ne bo to zgolj poraba sredstev, ampak da bo resnično posledica tega izgrajen vodovodni sistem ob reki Muri, tako na eni kot na drugi strani. Hvala.
Hvala lepa. Franci Kek ne bo razpravljal. Matjaž Zanoškar ne bo razpravljal. Tadej Slapnik ne bo razpravljal. Mag. Andreja Rihter ne bo razpravljala. Majda Širca Ravnikar ne bo razpravljala. Franc Pukšič, boste razpravljali še enkrat? Gospod Pukšič? Ne. Gospod Alojzij Potočnik ne bo razpravljal. Mag. Radovan Žerjav ne bo razpravljal. Gregor Golobič ne bo razpravljal. Branko Marinič ne bo razpravljal. Anton Kampuš ne bo razpravljal. Minister za okolje in prostor dr. Roko Žarnić, imate besedo, izvolite.
Najlepša hvala, z velikim veseljem. Poglejte, ta razprava je odkrila tudi slabosti organiziranosti v naši državi. Zamude do aneksa 1 so nastale, bodimo iskreni, zaradi zelo slabega usklajevanja akterjev, ki so podpisali ta aneks, pa ne na naši strani. In zahvaljujem se gospodu Trofeniku za izredno izčrpno diagnozo problema, tudi dr. Gantarju in gospodu Jurši. Mislim, da sta bolje odgovorila na poslansko vprašanje kot jaz in zato jima hvala. Vendar da ne bo govorjenja na pamet, samo nekaj številk. Podpisani aneks številka 1, ki obvezuje podpisnike, je postavil roke. Roki niso bili spoštovani s strani občin. Občine so to ugotovile, so najele inženirja storitve, ki po moji oceni svojega dela ni opravil pravilno, koristno in kvalitetno, in izgovarjajo se potem na nas. Nekdo je imel pogodbo, pa ne vem, če je to opravil. Roki, ki so bili postavljeni v aneksu, so predvidevali zaključek del marca 2015, pričetek del septembra 2011. Roki, ki so bili postavljeni in na željo občin popravljeni, so pričetek del predvideli junija 2012, dokončanje leta 2015. Samo upam lahko, da se bo to res zgodilo in želim veliko sreče naslednjemu ministru, da bo lahko pri tem pomagal. Vendar ta minister bo lahko toliko uspešen, kot bo sodelovanje na drugi strani. Vendar pri teh stvareh se še nekaj drugega postavlja kot vprašanje, in kot minister za okolje moram to izpostaviti. Zakaj se ne vprašamo, od kod takšno onesnaženje podtalnice v Pomurju? Je izredno visoko. Kaj so občine, predhodne in sedanje, naredile, da bi tega onesnaževanja bilo manj? Veste, velja pravilo, da povzročitelj plača. Oskrbe vode ne bo plačal povzročitelj, ki jo je uničil, temveč Evropska unija in davkoplačevalci. Hvala.
Hvala lepa. Želi besedo predlagatelj gospod Franc Jurša? Izvolite, imate besedo.
Še enkrat hvala lepa za besedo. Moj namen ni bil, da bi danes v parlamentarni dvorani prali odgovornost, ali so krivec za upočasnitev izvedbe projekta občine ali pa Ministrstvo za okolje in prostor. Moj namen je bil, da damo politično težo projektu, ki mora v perspektivi biti izveden, ne glede na to, katera vlada bo oziroma kdo bo vodil ministrstvo. Gospod aktualni minister v odhodu, naredili boste dosti, če boste svojemu nasledniku, ki bo prišel na ministrstvo, med drugim rekli, da je odprti projekt vodooskrbe Pomurja eksistenčnega pomena za naše prebivalce in da si Pomurci, Prekmurci in Prleki zaslužimo, da iz pip pijemo zdravo pitno vodo. Kljub temu, da ste malo prej izpostavili, kdo je krivec za nečisto vodo. Krivec je pač tisti, ki se ukvarja z intenzivnim kmetijstvom. Ampak če ne bi imeli intenzivnega kmetijstva – pa ga nimamo samo v Sloveniji, imajo ga tudi v Evropi –, kaj bi pa jedli? Maloprej sem omenil, koliko odstotkov lastne pridelave hrane imamo v Sloveniji. To je tudi katastrofa! Katastrofa je tudi nezdrava voda, zato moramo narediti vse, da bomo zdravo pitno vodo dobili, delno v tej finančni perspektivi, če pa ne v tej finančni perspektivi, pa v naslednji. In če boste to naredili, boste na koncu naredili to, kar si jaz osebno želim. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste želeli razpravljati, ste lahko razpravljali. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Gospod Kampuš, izvolite.
Spoštovani podpredsednik, minister, kolegice in kolegi! Hvala, spoštovani podpredsednik, za besedo. Pridružujem se vsem kolegom, ki pravijo, da je ta projekt, torej vodooskrba Pomurja, projekt desetletja oziroma petdesetletja. To je projekt, ki se ne gradi v sto letih in je zaradi tega toliko bolj pomemben. Bistvo tega problema oziroma te izgradnje je v čisto enostavnem postopku, ki teče prepočasi. Torej, ta postopek teče prepočasi. Moram kolege, ki so danes razpravljali o pomurskem vodovodu, nekoliko popraviti. Ta projekt teče že 9 let. 9 let teče. Upam o tem govoriti, ker sem bil ves čas zraven. Torej, projekt je, tako kot pravijo kolegi oziroma moji predgovorniki, bil deležen stalnih vsebinskih sprememb, dopolnitev in tako naprej. Nikoli nismo prišli do čistopisa in vedno se je našel nek vzrok, da smo morali stvari spreminjati, dopolnjevati in tako naprej. Ampak strinjam se z nekaterimi strokovnimi službami, ki v tem trenutku pravijo, da je pripravljenih 95 % tega projekta in da si v letošnjem letu lahko obetamo prijavo. To je bistvo. Ocenjujem, da morajo vsi tisti akterji, ki so pri tem projektu zraven, narediti maksimum, da do tega pride. Bilo je omenjenih tudi nekaj vzrokov, zakaj je do tega v Pomurju prišlo. 50 let onesnaževanja, pretiranega onesnaževanja, gnojenja, škropljenja in tako naprej, da ne bom o tem razpredal, ker so o tem kolegi že govorili. Ampak poglejte, v tem trenutku sem lahko samo vesel. Projekt oskrba Pomurja je v pomurskem zakonu, in na račun tega, ker je v pomurskem zakonu, se za nadaljevanje tega projekta pretirano ne bojim. Pozneje bom povedal zaradi česa. Je pa res, da se strinjam z vsemi predgovorniki, posebej pa še s kolegom Vilijem, ki pravi, da tudi Pomurci nosimo nekaj krivde za nekatere napake. Nekatere so kolegi, tisti, ki so že prej bili zraven, omenili, nekaterih pa si niso upali omeniti. Pred šestimi leti je ta projekt, sicer nekoliko drugačen, imel vse verodostojno podpisane pogodbe na mizi. Pripravila jih je spoštovana gospa Podlipnik, podpisal jih je pa spoštovani takratni minister gospod Podobnik, pred šestimi leti. Pred šestimi leti. Kaj se je zgodilo? Nismo bili pametni, torej Pomurci nismo bili pametni, nismo vztrajali pri teh podpisanih pogodbah, ampak so nas tako po domače naplahtali in so rekli: "Čujte, dajmo spremeniti to pogodbo, ker DDV pa vseeno mora pokriti občina." To je bil vzrok. Pred šestimi leti! In če mi takrat ne bi na to pristali, bi si upal trditi, da bi ta projekt že bil tam, kjer bi moral biti. Je pa res, da se strinjam tudi s tem, da so nekatere občine k temu projektu imele, bom zelo blago povedal, neresen pristop na račun tega, ker so nekatere občine nekatere probleme, kar se tiče čiste pitne vode v Pomurju, že imele rešene, in seveda k temu projektu niso pristopile resno. Kolega Vili ima pa stoodstotno prav glede tega, kar je jasno in glasno povedal – da če bi v Sloveniji imeli regije, bi ta sistem reševanja pomurskega vodovoda bil lažji oziroma že rešen. Pa razmišljajte, zakaj. Sedanjemu ministru moram pa nekaj reči: nič ni sreča za tistega prihajajočega ministra. Veste, zakaj ni sreče? Zaradi tega, ker je to pomurski zakon, in če je en zakon sprejet, bomo mi Pomurci naredili vse, da bomo to, kar je v zakonu napisano, tudi iztožili, če ne drugače. Tako da se tega projekta ne bojim, seveda bomo pa mi tudi prispevali k temu, da bo pravočasno urejeno tisto, kar se nas tiče. Hvala.
Hvala lepa. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 31. sejo zbora, ki jo bomo z glasovanji nadaljevali ob 17.15. Hvala lepa.
Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Prehajamo na glasovanja Državnega zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Nadaljujemo s prekinjeno 25. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga deklaracije o usmeritvah za delovanje Republike Slovenije v institucijah Evropske unije v obdobju julij 2011–december 2012. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu deklaracije niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu deklaracije. Ob tem vas obveščam, da me Vlada oziroma Zakonodajno-pravna služba nista opozorili, da bi bila deklaracija neusklajena. Prehajamo na glasovanje. Vidim, da so želje za obrazložitev glasu. Kdor želi obrazložiti glas v imenu poslanske skupine, naj se prosim prijavi. Besedo ima gospod Bogdan Barovič.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Glede na to, da ocenjujem, da bo večina kolegic in kolegov podprla to deklaracijo, sem dolžan jasno in glasno povedati, da Slovenska nacionalna stranka deklaracije ne bo podprla. V obrazložitvi sem že povedal in dolžan sem še enkrat povedati, zakaj ne – zato, ker je deklaracija splošen spisek nekih želja, ki ugajajo ali bodo ugajale gospodom v Evropski uniji in ki imajo dosti dobrih želja in dobrih misli, pa veliko, veliko slabih, poniževalnih za Republiko Slovenijo na gospodarskem in finančnem področju. Kakorkoli že, nobene pravice nimamo kolegic in kolegov prepričevati, vendar menim, da bodo tisti, ki bodo naslednji zasedli sedeže v parlamentu, isto zgodbo brali, vendar bo v tej zgodbi pisalo, da ta deklaracija velja od 1. 1. 2013 do 30. 6. 2014. Te zgodbe sem že prebiral v 11 letih in jih še bom. Meni in našim kolegom v poslanski skupini ni toliko do nekih splošnih vtisnih izrazov, ampak nam je za to, da bi se dejansko kaj zgodilo za Slovenke in Slovence. Vem, da se ne more tisto, kar tam piše. To so tisti razlogi, zaradi katerih bo Slovenska nacionalna stranka deklaraciji nasprotovala. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi kdo obrazložiti glas v svojem imenu? [[Ne želi.]] Prehajamo na glasovanje o deklaraciji. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 72, proti 4. [[Za je glasovalo 72.]] [[Proti 4.]] Ugotavljam, da je deklaracija sprejeta. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 2. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o spremembah Zakona o poroštvu Republike Slovenije za zagotavljanje finančne stabilnosti v evroobmočju v okviru nujnega postopka. Vidim, da so želje po obrazložitvi glasu v imenu poslanske skupine. Prijavite se, kdor želi obrazložiti svoj glas. Gospod Luka Juri, izvolite.
Socialni demokrati podpiramo predlog zakona, ker se zavedamo, da smo vsi v isti evropski hiši, in zavedamo se, da moramo ta poroštva zagotoviti zato, da lahko eden od naših bratov ali sester uredi svoje finančno stanje in na takšen način uredi finančno stanje celotne družine. Vemo, da če bo ta brat ali sestra imela težave in prišla v bankrot, ko se bo dogajal rubež, bodo rubili našo skupno hišo, v kateri je tudi soba z imenom Slovenija. In zato ker imamo radi to sobo z imenom Slovenija, zato ker imamo radi to skupno evropsko hišo in se zavedamo, da ji moramo zagotoviti trdnost, se zavedamo, da ji moramo zagotoviti tudi finančno osnovo za njeno trdno in zanesljivo delovanje. Zaradi tega podpiramo ta zakon in podpiramo evropski finančni sistem za večjo evropsko stabilnost. Hvala.
V imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo glas obrazložil gospod Franc Pukšič.
Hvala lepa. V Slovenski ljudski stranki se še kako zavedamo, kaj pomeni graditi skupno evropsko hišo, pa vendar se zavedamo tudi tega, da ne more lačna vrana site krmiti oziroma če že, potem bo tista lačna tudi propadla. Delež ob zahtevi dodatnih sredstev 1,6 milijarde v to skupno poroštvo Slovenije se povečuje – za en del smo že 2 milijardi dali – na 3,6 milijarde evrov oziroma v celotnem deležu je to približno 0,47 % tega poroštva v tej celotni masi. In če pogledamo, ali je 100 evrov za Slovenca in 100 evrov za Nemca isto – ni, kolegice in kolegi! Plače Slovenk in Slovencev so bistveno nižje, stroški pa na isti ravni. Če pogledamo samo bruto prihodek Nemčije in Slovenije: Nemčija 30 tisoč evrov na prebivalca, pri nas 17 tisoč evrov na prebivalca. In če bi bilo pošteno, enakomerno porazdeljeno po vseh, potem Slovenija ne bi prispevala 770 evrov na prebivalca oziroma Nemčija tisoč evrov na prebivalca. Moramo vedeti in povedati, da bodo nekatera gospodarstva, ki bodo vložila v to skupno hišo, dobila nazaj preko gospodarstev oziroma da rešujejo svoje bančne sisteme. Kaj pa Slovenija? Se strinjam, mogoče bo jutri na tej poti, ampak takrat bodo vsi tisti deli, ki bi pomagali, že zdavnaj pomrli. V Slovenski ljudski stranki nam je popolnoma jasno, da bo edino stabilizacija lastnega gospodarstva in seveda stabilizacija javnih financ prinesla do tega, da bomo v tej skupni hiši lahko sobivali, ne pa da na nek način pravzaprav podpiramo in dajemo potuho tistim, ki so na veliko ustvarjali ali pa jemali tam, ko niso imeli, danes pa seveda dobivajo od tistih, ki šele svoja gospodarstva poganjajo. V Slovenski ljudski stranki ne bomo prevzeli odgovornosti za to poroštvo.
Hvala lepa. V imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo glas obrazložil gospod Bogdan Barovič.
Še zadnjič hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Še enkrat, v Slovenski nacionalni stranki ne želimo vplivati na vašo presojo. Mi smo povedali jasno in naše stališče je trdno, ne pustimo si biti hlapci, ne bomo klečeplazili. Naj vas samo še enkrat spomnim: Slovenija je sprejela zakon o pomoči Grčiji in ga izpolnjevala v celoti, do danes. Slovenija je sprejela zakon o poroštvu in se zavezala za 2 milijardi 73 milijonov evrov poroštev. Slovenija se ni zadolžila do meje maastrichtskega dogovora 60 %, ampak je ostala pri 46 %, čeprav bi še kako prav prišla tista razlika zadolževanja za reševanje lastnih problemov. Slovenija skuša obdržati javnofinančni primanjkljaj v okvirih, ki jih postavlja ta Evropa, ta skupna hiša s stanovanji, kot je kolega rekel. Slovenija je naredila vse, in v zahvalo je dobila klofuto, dobila je nižjo bonitetno oceno, kar pomeni dražjo ceno denarja, in ko bo Slovenija potrebovala denar, ko bo Slovenec ali Slovenka hotela posojilo, ki ga že tako ne more dobiti, ga bo krepko drago plačala. 160 milijonov evrov mesečno bodo to državo stali plače in transferji, 160 milijonov! 30 do 50 milijonov razlike, povečal se bo javnofinančni primanjkljaj. Ampak ne glede na podatke, ki jih govorim in ki so ji izračunali ekonomski in finančni strokovnjaki – ali je v nas kaj ponosa? Ali res zato, ker dajemo, ker smo poslušni, ker pomagamo, zaslužimo klofuto? In potem še norčevanje, ko isti dan bonitetna hiša zniža Sloveniji oceno, Evropska komisija pa reče: slovensko gospodarstvo je zdravo. Ali res ne veste, kje je meja med norčevanjem in normalnostjo?! Ali je kaj ponosa, slovenstva v vas? Očitno res ne, očitno res ne! Kar dajajte! Ko bomo mi potrebovali, ne bomo dobili nič! 50 % bankrota Grčije je jasnega, 50 % našega posojila odpišite. Pa poglejte, kje so naši ljudje in kako živijo. Naši, ki so nam dali zaupanje, da smo tukaj relativno dobro živeli. Vsaj toliko obraza imejmo. Slovenska nacionalna stranka ga ima, in zato absolutno, če smo bonitetno nesposobni in slabi, nasprotujemo predlogu zakona o spremembi zakona o dajanju poroštev, ker tega po oceni bonitetne hiše pač nismo sposobni! Ta hiša je tista! In za konec: svetu ne vladajo vlade, svetu vlada Goldman Sachs – krasen članek danes v enem od časopisov, preberite si [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Želi kdo obrazložiti glas v svojem imenu? [[Ne želi.]] Torej prehajamo na glasovanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 4. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 4.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Obveščam vas, da smo včeraj prekinili 30. točko dnevnega reda, če bi Mandatno-volilna komisija danes sprejela kakšno kadrovsko odločitev. Ker je ni, pod to točko dnevnega reda nimamo dodatnih zadev, zato točko zaključujem in s tem tudi 31. sejo Državnega zbora. Hvala lepa. Lahko noč. Jutri ob 15. uri je naslednja izredna seja. Hvala. Seja se je končala 27. septembra 2011 ob 17.29.