Bon dia, comencem la sessió. La llista de les preguntes a respondre oralment al Ple està inclosa en el dossier del mateix Ple. D'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. Després els comentaré alguna sol·licitud de canvis d'ordenament de les preguntes de darrera hora. En tot cas, abans em plau donar la benvinguda a la diputada Raquel Sans, que es reincorpora després de la seva maternitat; ben tornada, diputada [[aplaudiments]] , ben tornada i enhorabona. I també comentar-los que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, la diputada Adriana Delgado, per motius també de maternitat, delega el seu vot en el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, i que el diputat senyor Albert Batet, per motius de paternitat –i, per tant, també aprofitem per donar-li l'enhorabona [[aplaudiments]] –, ha delegat el seu vot, per aquest motiu precisament, per a aquesta sessió plenària en el diputat senyor Eduard Pujol, portaveu adjunt del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Així mateix, els recordo que també els diputats Oriol Junqueras i Raül Romeva han designat el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, perquè exerceixi els seus drets parlamentaris. Els proposo, per altra banda, una alteració de l'ordre del dia, atesa la sol·licitud formulada pel Govern i els grups parlamentaris, d'acord amb l'article 83.3 del Reglament, els proposo la següent alteració de l'ordre del dia, de tal manera que la interpel·lació al Govern sobre el pla de govern i cultura política, que figura com a punt 6, es pugui substanciar després del punt 4, relatiu a la presentació de l'Informe del Síndic de Greuges corresponent al 2018, que els recordo que se substanciarà demà a les deu del matí. Així mateix, també els proposo que la interpel·lació al Govern sobre el garantiment de la llibertat, la igualtat efectiva i la no discriminació de les persones LGTBI+, que figura com a punt 11, sigui substanciada demà a les nou del matí. I finalment, que la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la protecció dels infants i adolescents als centres escolars, punt divuitè de l'ordre del dia, se substanciï aquest migdia després del punt número 3. Es pot aprovar aquest canvi, aquesta alteració de l'ordre del dia, per assentiment? [[Pausa.]] Sí? Molt bé. Doncs passem a les preguntes. En aquest cas, també se'ns ha demanat una alteració... [[Veus de fons.]] No cal, consellera? [[Pausa.]] D'acord, doncs. Ara em diu la consellera, que és qui havia sol·licitat aquesta alteració, que no cal. Per tant, passarem a l'ordre que ja teníem previst a les preguntes... [[Veus de fons.]] Perdó, és veritat: no totes les sol·licituds de canvis afectaven la consellera de Salut, també hi havia una pregunta que afectava el conseller d'Educació, que és concretament la pregunta 4, eh?, que se sol·licita que es pugui veure al final de les preguntes al Govern. Hi ha algun inconvenient? Es pot aprovar aquest canvi per assentiment? [[Pausa.]] Per tant, la pregunta número 4 seria vista o seria formulada després de la pregunta 10, per tant, la darrera de les preguntes orals al Govern. Sí? [[Pausa.]] D'acord. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques d'ocupació pública per al personal amb discapacitat intel·lectual en l'àmbit laboral]] [[310-00130/12]] Doncs passem a les preguntes al Govern. La primera és sobre les polítiques d'ocupació pública per al personal amb discapacitat intel·lectual en l'àmbit laboral. Formulada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, fa la pregunta el diputat senyor Josep Maria Forné.
Gràcies, president. Conseller Puigneró, conseller de la funció pública, el treball és l'activitat que transforma la naturalesa emprant mitjans per a cobrir les necessitats que tenim els humans. En la nostra societat, aquesta activitat cobreix dues funcions: ingressar rendes que permeten o haurien de permetre satisfer a les persones les necessitats i donar sentit a les nostres vides. Per això totes les persones tenen dret a treballar, per procurar-se la cobertura de les necessitats i trobar un sentit a l'existència. He dit que tothom té dret al treball, siguin quines siguin les seves capacitats, intel·lectuals o físiques. Les persones amb diversitat funcional o discapacitat intel·lectual també han de veure atès el seu dret. I, per tant, algú ha de satisfer aquest dret amb un deure, i aquest és l'Administració. A Catalunya les persones amb discapacitat, segons ens consta avui per valoració feta per l'Administració, són 551.440, de les quals tenen una valoració de discapacitat intel·lectual 57.647. Però, encara que fos una sola persona que existís amb aquestes característiques, el dret continuaria sent un deure per a qui l'ha de prestar, és a dir, l'Administració. Per això la legislació que obliga al compliment d'aquest deure, com la LISMI, obliga les empreses amb cinquanta o més treballadors a reservar un 2 per cent de llocs de feina a persones amb discapacitats i altres característiques que fa l'Administració. De la mateixa manera, també existeixen centres especials, que han de tenir una plantilla d'un 70 per cent. Hi ha feina feta i està ben orientada, però encara en queda per fer. L'Administració també té obligació no només de procurar aquestes condicions del compliment del deure, sinó procurar llocs de treball. Té la responsabilitat d'oferir llocs de treball a les persones amb discapacitat i fer-ho de forma exemplar. Conseller Puigneró, les persones amb discapacitat intel·lectual poden treballar a l'Administració pública; hi ha ofertes laborals temporals que es donen a conèixer a les oficines de treball de la Generalitat. Però també les administracions poden i han de realitzar convocatòries restringides només per a persones amb discapacitat intel·lectual. Des de Junts per Catalunya ens agradaria saber com enfoca el Govern, i en concret la seva conselleria, l'ocupació pública per al personal amb discapacitat intel·lectual. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta té la paraula el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, el senyor Jordi Puigneró.
Gràcies, president. Molt bon dia, diputats, diputades. En primer lloc, diputat, deixi'm dir-li que el meu departament, encara que no ho sembli, fa polítiques socials. En aquest sentit dir-li que no només, eh?, fer arribar la fibra òptica és una gran política social de país en el segle XXI; no només, també, impulsar programes d'alfabetització digital per als ciutadans, i també pels treballadors, per tant capacitar-los, és fer polítiques socials des d'aquest departament; no només els programes de conciliació, i també els plans d'igualtat que impulsem a nivell de la Generalitat, és fer polítiques socials, sinó que també en aquest sentit des del departament impulsem iniciatives per a persones amb dificultats d'integració laboral. I en concret, eh?, aquest programa específic, que he de dir que és un programa pioner entre les administracions de l'Estat i del qual em sento, doncs, especialment orgullós, un programa adreçat a persones amb un mínim d'un 25 per cent de discapacitat intel·lectual reconeguda, per poder, precisament, accedir al treball i a llocs de feina en el si de l'Administració de la Generalitat amb convocatòries específiques; això és molt important, com vostè molt bé ha destacat. Penso que això és donar oportunitats d'inserció laboral a totes les persones. En aquest sentit, ja anem per la cinquena convocatòria; actualment ja tenim en plantilla, eh?, més de cent treballadors amb aquestes discapacitats, i el nostre objectiu és, de cara al 2020 –per tant, a l'oferta d'ocupació pública que vam llançar el 2017 i que es farà realitat durant els propers dos anys–, incrementar en cent cinquanta places aquesta oferta. També hem posat en marxa una borsa de treball constituïda per aquestes persones, per tal que, en el moment en que es vagin, doncs, necessitant més treballadors, els tinguem ja a disponibilitat. En tot cas, dir-li que aquest és un govern que pensa per a tots els ciutadans, perquè vol un país amb oportunitats laborals per a tothom. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la creació del Consell de la Mancomunitat Cultural]] [[310-00131/12]] La següent pregunta és sobre la creació de la Mancomunitat Cultural. Formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Mònica Sales.
Gràcies, president. Honorable consellera, diu Francesc Canosa, en el seu text «La cultura, el present continu, que un país és cultura, i una cultura és dir «fem; una cultura és explicació de la vida, i sense la vida no hi ha res, i sense cultura Catalunya no és res. La cultura és el que queda, fins avui, fins al demà. Vostè sap bé, consellera, què signifiquen estes paraules, perquè fa anys que diu i fa per la cultura, de manera inesgotable. I, com sap bé, des de la conselleria que encapçala ha dut a terme accions diverses durant estos mesos en què porta ocupant el càrrec. Fa pocs dies, just el dilluns 4 de març, va dur a terme una roda de premsa per presentar el Consell de la Mancomunitat Cultural de Catalunya, amb la idea de seguir impulsant la cultura com un eix prioritari, que permeta treballar des de la cooperació entre administracions: la Generalitat de Catalunya, amb el Departament de Cultura, i les quatre diputacions –Tarragona, Lleida, Girona i Barcelona. Organitzar les administracions que tenen competències en matèria de cultura ens serà molt útil, sobretot entenent que les divisions administratives no haurien d'afectar mai els resultats de les accions dutes a terme per administracions que compartixen competències. En el moment que vivim, marcat per la usurpació de les institucions catalanes, prendre com a inspiració la denominació de «mancomunitat té tot el sentit, i més fent-ho amb voluntat de consolidar la tradició d'autogovern de Catalunya. Just ahir es va dur a terme la primera reunió d'este Consell de la Mancomunitat Cultural. I ens interessaria saber, consellera, des de Junts per Catalunya, algunes qüestions. Quina naturalesa té este òrgan que conjuga el Departament de Cultura i les quatre diputacions? Quines funcions ha de realitzar? Quin impacte pressupostari tindrà? Cada quan es reunirà? Quines són les primeres accions a dur a terme que es van acordar ahir? Segur que amb gust i amb professionalitat em respondrà el que li preguntem, com amb gust i professionalitat desenvolupa qualsevol tasca que se li encomana. I, si em permet la llicència i l'atreviment, li diré, fent meus uns versos de Josep Maria Capilla: la veig dormint a hotels insomnes i rebent claus de no sé quines portes, però jo sí que ho sé, i ho entenc, perquè sé que és tot un pont fins a un origen. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre la pregunta té la paraula la consellera de Cultura, la senyora Laura Borràs.
Gràcies, president. President, diputats..., diputada, es fa difícil contestar després d'aquests versos de Josep Maria Capilla i de la presentació que ha fet de la trajectòria que hem mirat de dur a terme des del Govern. Vostè sap que aquest Govern ha mirat de treballar i treballa per, justament, mirar d'establir una continuïtat històrica amb el procés en què vam poder començar i recuperar aquest autogovern. Hem mirat de fer polítiques que entronquin amb les polítiques de la Generalitat republicana, i en matèria de cultura, específicament, agraeixo que em faci..., em permeti poder explicar el que ahir vam materialitzar amb aquesta primera reunió del Consell de la Mancomunitat Cultural. Justament intentem, a partir d'aquesta creació del Consell de la Mancomunitat Cultural, recuperar el que la Mancomunitat va intentar fer entre els anys 1914 i 25, és a dir, establir una política amb veritable perspectiva nacional i construir i bastir unes infraestructures que fossin d'aquesta arrel, amb mirada nacional. Per a què servirà, aquesta Mancomunitat? Per ser més eficaços i per ser més eficients. I servirà per treballar conjuntament les quatre diputacions i la Generalitat de Catalunya en matèria de cultura, per fer una programació cultural per a tot el país, en matèria d'infraestructures i també amb programacions específiques, que sigui sòlida, robusta i que doni servei a les necessitats de tots els ciutadans del país. Em demana vostè per la naturalesa, la naturalesa jurídica d'aquest òrgan. I, efectivament, en aquest sentit, com que és un òrgan de cooperació, no té assignada una funció jurídica, no necessita una entitat jurídica pròpia, i, per tant, no té cap pressupost associat. Es tracta de fer més eficient el pressupost que tenim en matèria de cultura per establir aquests lligams de coordinar esforços, optimitzar recursos i fer-ho en matèria de patrimoni, de llengua, del sistema de lectura pública i del treball de l'associacionisme cultural a través de l'Institut Ramon Muntaner. És per això que treballarem conjuntament, col·laborant, establint aquestes sinergies que ens permetin fer la nostra feina d'una manera més eficaç, perquè és la nostra responsabilitat que no afectin el ciutadà aquestes diferències de naturalesa administrativa. Per tant, podem dir que el que farem i treballarem des de ja, perquè ens anirem coordinant al llarg de..., cada quatre mesos hi haurà aquestes reunions –i ja vam fer ahir la primera–, serà i servirà per treballar republicanament, per fer-ho junts i per fer-ho més bé. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les accions amb relació a l'endometriosi]] [[310-00135/12]] La pregunta següent és sobre les accions amb relació a l'endometriosi. Fa la pregunta, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Anna Caula.
Gràcies, president. Bon dia, consellera. Fa dos divendres, el 8 de març, sortíem una altra vegada al carrer per reivindicar els drets de les dones, un dia de sororitat màxima, per demanar aquesta anhelada igualtat de drets. Tanmateix, des d'Esquerra Republicana entenem que això no és qüestió d'un dia, sinó que senzillament és una feina a fer cada dia de l'any, amb una mirada de 360 graus. I aquest és un prec cap a la seva conselleria, un prec que sabem que entomarà amb molt bon grat: que cada carpeta de la conselleria de Salut porti el segell d'aquesta mirada de gènere, perquè és una mirada diferent, és una mirada que observa d'una manera diferent, que analitza d'una manera diferent i que troba solucions d'una manera diferent. Aquests dies hem pogut veure moltes anàlisis, com moltes vegades la malaltia, les patologies o la simptomatologia estan estudiades des d'una vessant masculinitzada. Ho vèiem atacant els infarts, com això després al final té una incidència en la taxa de mortalitat. Veiem, però, que ja han arrencat projectes com el model d'atenció a l'endometriosi. Sabem que afecta una de cada deu persones. Ens ha fet veure que el dolor potser no és inherent a tenir la regla. Ens ha fet conèixer a homes i també a dones que és una malaltia; una malaltia que pot arribar a afectar un 30 o 50 per cent, a abocar a una infertilitat a les dones que ho pateixen. Fa falta descobrir la mirada feminista en malalties que són de dones, perquè realment les nostres anatomies són diferents. Aquí sí que li faríem arribar la nostra pregunta. I li preguntaríem en quina fase d'execució es troba aquest model d'atenció a l'endometriosi de Catalunya, quins objectius persegueix i quins resultats està donant i quina estimació de futur se'n fa. I esperem que aquest sigui el primer pas de molta feina feta en clau de gènere.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés.
Gràcies, president. President, conselleres, consellers, diputades i diputats, deixin-me començar fent..., o afegint-me a la reflexió que vostè feia respecte al Dia de la Dona, respecte a incloure la perspectiva de gènere en les polítiques, en aquest cas en les polítiques de salut. Vostè sap que és una de les prioritats i un dels pilars d'aquesta legislatura que ens hem marcat i que m'he marcat personalment, també, com a consellera, perquè una política neutra al gènere al final és una política cega a la realitat. Això és el que tenim en aquests moments. No volem ser cecs a una realitat que existeix al nostre país, volem afrontar-ho, i per això volem incloure la perspectiva de gènere en la definició, en el desplegament i en l'avaluació, també, de les nostres polítiques de salut, amb la transversalitat que això ens demana i ens requereix. I amb una premissa important: que millorar la salut, en aquest cas, de les dones és millorar la salut de tota la població; no va mai en detriment de la salut de tota la població. Què hem fet? Doncs a part d'insistir molt en la unitat d'atenció integral a les agressions sexuals, en l'Enquesta de salut de Catalunya aquest 2019 hem introduït la identitat de gènere no binària, és a dir, no només home-dona, sinó també la no binària, en aquesta enquesta. Per què? Perquè la nova concepció social de gènere no implica específicament una assignació a un gènere concret de dona i home, perquè les diferents expressions del gènere han d'estar incloses en la nostra societat i en les nostres polítiques. Perquè, com molt bé es diu, i em sap greu ser tan radical amb aquesta frase, una dona pot tenir penis i un home pot tenir vagina, perquè el problema no és en el cos de les persones sinó en els ulls que les miren. Això és així, i això ho intentem introduir, i per això fem una estratègia de gènere en salut que inclou les diferències i desigualtats en salut i en el sistema i inclou donar capacitats i instruments, però inclou també allò que he dit, i concreció en el projecte d'endometriosi. Estic molt satisfeta d'haver pogut llençar un vídeo on dones que tenen visibilitat pública expliquen que és l'endometriosi i estic molt orgullosa de poder dir a totes les dones del nostre país i a tots els homes del nostre país que la regla...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...no ha de fer un dolor extrem, i per això l'hem de... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques de seguretat]] [[310-00139/12]] La següent pregunta és sobre les polítiques de seguretat. Formula la pregunta, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, la diputada senyora Esperança García.
Gràcies, president. Bé, conseller..., mire, desde inicios de año me gustaría saber, al Partido Popular le gustaría saber qué medidas ha tomado su conselleria en relación con las diferentes zonas policiales y qué actuaciones policiales coordinadas ha ordenado desde su conselleria.
Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Diputada, és molt genèrica, la pregunta que m'està fent. No sé si me pot concretar exactament què és el que vol saber, i intentaré donar-li la informació detallada. Però generalment a tot Catalunya els canvis que s'han fet..., se'n fan molts, permanentment se'n fan, de canvis, per intentar vetllar per la seguretat dels catalans i catalanes. Per tant, no me pot fer una pregunta sui generis perquè necessitaria més d'un minut o dos minuts que tinc, per respondre.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Gràcies, president. Mire, a ver, ha pasado un trimestre, un trimestre desde que se cerraron los datos del 2018 sobre robos en domicilios. La pregunta va enfocada fundamentalmente a esto, entre otras cosas porque en este trimestre, lejos de parecer que la cosa mejore, empeora. Entonces es una realidad que tenemos encima de la mesa, ¿no? O sea, al final da la impresión de que usted, que ya tiene un recorrido, no sepa que cuando a una persona le roban en su domicilio al final, aun sin violencia, las víctimas de esos robos tienen una situación y una sensación absoluta de indefensión, que además les genera una cierta angustia el saber que han estado en su domicilio, que han removido todas sus cosas íntimas, sus fotografías, su ropa interior, que no se han enterado siquiera de que han entrado mientras estaban dentro, y eso les genera un perjuicio psicológico que les hace incluso cambiar de domicilio, que les hace incluso organizarse vecinalmente. Por eso le preguntaba las zonas policiales, porque se han creado patrullas vecinales, vecinos coraje que hacen de policía por las calles para cubrir la falta de seriedad que tiene usted con respecto a este asunto. Oiga, yo sé que los efectivos son los que son, sé que la incidencia es alta, pero tienen ustedes que organizarse. Tienen tiempo, tienen agentes; tienen la posibilidad de coordinarse con las policías locales. Si aun así no llegan, ¿por qué no le piden ayuda a la Policía Nacional, que seguramente también estaría deseando poder ayudar? Porque al final a los vecinos les da exactamente igual el distintivo que lleven en los uniformes los policías que les tratan de dar seguridad en sus domicilios, aquellos que les generan la tranquilidad de no sentirse desamparados por este Govern. Mire, se han quedado ustedes con los brazos cruzados, tanto en eso como en el tema de la comisaria de la plaza Cataluña, que lleva cerrada un año y medio en una alerta 4, terrorista, y con los robos disparados. Necesitan ustedes hablar, hablar con los colectivos, crear una bolsa estructural de horas extras para los policías y que se pueda mejorar esa seguridad. Y última pregunta: ¿si le indica a usted la Junta Electoral Central que quite los lazos de las conselleries va a ordenar a los Mossos que lo hagan?
Gràcies, diputada. Per respondre, de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Diputada, permeti'm primer de tot que em solidaritzi amb el seu grup parlamentari, amb vostès. Jo sé que no estan passant un bon moment, després d'imposar-los un candidat a les eleccions a Madrid per Catalunya i que aquesta candidata digui que «si un señor está pegando tiros es más fácil de neutralizar que cuando salen muchas personas en una supuesta e ilegítima votación en la que dicen que la democracia es votar. Jo m'he de solidaritzar amb vostès; sé que ho estan passant malament. Per tant, comptin amb la meva personal solidarització [[aplaudiments]] , perquè de veritat que, per un demòcrata, quan sent que el seu cap de llista a unes eleccions diu aquestes barbaritats..., no puc fer altra cosa que solidaritzar-me amb vostès. Respecte a les dades que vostè em deia. Miri, l'any 2018 vam tenir 761.000 incidents; es van destinar 4 milions d'hores a programes operatius específics, entre ells el de l'habitatge. Però concretament es va destinar 1 milió i mig d'hores a la prevenció de la lluita antiterrorista; es van intruir més d'1.100.000 atestats; 87.000 controls de pas; es van desarticular 29 organitzacions criminals i 82 grups criminals. Vostè parla dels agents. Doncs jo, miri, entenc que, amb el seu discurs que ens ha fet ara, és una manera de demanar disculpes al poble de Catalunya perquè el Grup del Partit Popular va prohibir que contractéssim agents durant vuit anys. Per tant, si Catalunya té pocs policies és perquè vostès van decidir que tinguéssim pocs policies. Si tenim més fets i no tenim prous policies per estar per tot el país, doncs, és mèrit de la seva política al capdavant del Congrés, al capdavant de la Moncloa. I dir-li una cosa, si hem tingut pocs policies i els èxits policials estan sobre la taula és gràcies als 16.200 policies, homes i dones, que cada dia es vesteixen amb l'uniforme per defensar els catalans, malgrat les polítiques que vostès han seguit. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el funcionament del sistema sanitari]] [[310-00132/12]] La següent pregunta és sobre el funcionament del sistema sanitari, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Formula la pregunta la diputada senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, president. Bon dia. El president Torra deia el 24 d'octubre passat: «Sobre les llistes d'espera jo volia dir que treballem en un decret llei que ens ha de permetre més rapidesa i avançar en la solució. Ara fa un parell de mesos deia també la consellera en aquest mateix consell plenari: «Sempre estem analitzant les dades de les llistes d'espera, sempre mirant on es pot millorar, i per això hem proposat fer un decret llei amb tota la intenció d'aquest departament de continuar treballant en les llistes d'espera. Consellera, voldríem saber si el decret existeix, si el Govern l'aprovarà, si pensa buscar el consens i si han previst les necessitats que se'n derivin.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés.
Gràcies, president. Diputada, doncs sí, les llistes d'espera són prioritat sempre de qualsevol dels governs que passen per aquí, a la Generalitat de Catalunya, i qualsevol dels consellers i conselleres de Salut, com no pot ser d'altra manera, en un sistema que tenim amb una accessibilitat boníssima, amb un accés universal a la salut que genera, evidentment, des de l'atenció primària fins a les intervencions quirúrgiques, aquestes llistes i aquesta gestió de com fem més accessible tots els passos i tots els nivells assistencials. El 2018 s'han fet un total de 373.699 intervencions, és a dir, 11.727 més, un 3,2 per cent més que el 2017. La intensitat que s'hi posa i l'esforç econòmic que s'hi posa per reduir les llistes d'espera, després d'anys de retallades, és increïble. El 94,1 per cent dels pacients en llista d'espera al desembre del 2018 estan dins el termini establert. Jo voldria remarcar això. I sí que és cert que hem estat treballant i continuem treballant sempre amb l'objectiu de millorar l'accessibilitat, perquè vam dir i vam explicar que és necessari incloure, per norma i per decret, criteris clínics i socials pel que fa a la priorització de les llistes d'espera. Per què? Per garantir una equitat real, que no vol dir el primer que entra, el primer que surt sempre, sinó incloent altres criteris, a part de clínics, a part, socials i personals. I prioritzar també l'aplicació en aquells procediments que nosaltres ja tenim, que les dades són transparents i que vostès també saben on tenim més llista d'espera, com pot ser l'obesitat mòrbida, els raquis i les consultes d'al·lèrgia. Per tant, seguir millorant els registres de llistes d'espera; fer-ho absolutament amb transparència; continuar que aquestes auditories de qualitat de les llistes d'espera ens donin eines, no només diagnòstics, sinó eines, per continuar-les millorant. I, en terminis, la setmana vinent farem la memòria d'impuls en el Consell de Direcció del CatSalut per iniciar els tràmits per aquesta norma de llistes d'espera. I dir que mantenim els temps de garantia i de referència; estan establerts en les diferents ordres que tenim en el Departament de Salut, i això ho estem seguint absolutament en el nostre dia a dia. Per tant, la prioritat és màxima, jo vull dir un missatge a la ciutadania: que hi estem treballant i sempre s'hi treballa, des de tots els estaments del Departament de Salut. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
President. Miri, consellera de Salut, estem davant d'un govern que no governa, que el seu segell són els incompliments. Fa pocs mesos van firmar vostès uns acords amb els facultatius després de cinc dies de vaga i en aquest moment ja tenen denúncies per incompliment, sobretot pel que fa als temps necessaris per a una bona atenció. El decret de prescripció infermera, que porta dos anys de retard, ara ens l'anuncien per al mes de juliol. Pot entendre que amb aquests precedents tinguem grans dubtes de que arribem a veure aquest decret. Consellera, jo no li demano ni li demanem un tràmit de govern ni una convalidació parlamentària. Li reclamem el que tots i cada una de les pacients que estan en llista d'espera li demanen: que posi fil a l'agulla, que deixi de dir què farà i que facin. Vostè sap tan bé com nosaltres que esperar massa temps per rebre atenció mèdica especialitzada té riscos per a la salut. Disposem de la informació gairebé en línia, però la situació no millora; al contrari, empitjora. No estem en temps raonables. Segons les darreres dades del 2018 en temps d'espera quirúrgica, Catalunya és a la cua, amb 132 dies, només superada per Castella - la Manxa. I en consulta especialitzada som els últims, només superats per Canàries. I no és que la resta d'Espanya, quan mirem les dades comparativament amb Europa, siguin de les millors. Estem patint el binomi retallades més llistes d'espera, i estem lluny dels temps d'espera anteriors a la crisi. En algun moment pensen en la inseguretat que tenen els pacients quan queden encallats en una llista esperant ser atesos? Escolti, les llistes d'espera del sistema públic actualment són la principal motivació dels ciutadans per fer-se d'una mútua i s'ha convertit en la millor publicitat per al sector privat. Permeti'm que dubti..., no que dubti, que pugui afirmar quasi que jo crec que ja els va bé...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...aquesta situació. En tot cas, a nosaltres... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. [[Pregunta al Govern sobre les centrals nuclears]] [[310-00133/12]] La següent pregunta és sobre les centrals nuclears. La formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, president. Senyora consellera, els governs Puigdemont i Torra han intentat passar de puntetes sobre el paper de les centrals nuclears en el sistema energètic català. Un 52 per cent de la producció elèctrica a Catalunya prové de l'energia nuclear, el que al mateix temps demostra el poc interès del Govern per impulsar i implantar les energies renovables. El Govern d'Espanya ha presentat ja a Brussel·les el Marco estratégico de energía y clima, on per primera vegada es fixa el calendari de tancament, també de les centrals nuclears catalanes. Com pensa substituir aquesta energia? I, el que és més important, com reactivaran econòmicament les zones afectades?
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta, té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. Efectivament, ara hi ha tres centrals nuclears en funcionament, Ascó I, Ascó II i Vandellós II. Segons les meves dades, satisfan el 40 per cent de la demanda elèctrica anual, i a nosaltres ens marca l'objectiu de tancament l'any 2027 la Llei de canvi climàtic, la Llei 16/2017, i estem actuant en tres àmbits. Primer, recordar que efectivament l'activitat nuclear és de titularitat estatal i en aquest sentit hi ha tres aspectes en els quals sempre també hi insistim, malgrat que les haguem de tancar, però, mentrestant, a nivell d'infraestructures hi ha incompliments més que evidents. Els plans de seguretat no estan ni actualitzats ni revisats. I ho repeteixo: és competència de l'Estat espanyol. I també l'impost que hi havia, doncs, està suspès al Tribunal Constitucional. Per tant, doncs, en aquests tres aspectes també hi caldria anar insistint. És cert, tenim un repte important. Com hi estem actuant? Per a la substitució de l'energia nuclear amb renovables, a vostès els vaig comentar l'altre dia la creació, la constitució de la taula política, de la taula tècnica; l'impuls de la llei de transició energètica, perquè si hem de substituir tota aquesta energia ha de ser amb renovables; la creació de l'agència catalana d'energia, i, evidentment, fomentar tota aquesta transició. I el darrer aspecte pel qual vostè em preguntava: què farem per...? –aquesta activitat és paral·lela–, doncs ja des del Departament d'Indústria estem treballant en un pla de reindustrialització, no només pel que fa a la captació d'inversions, sinó d'estudi de les necessitats formatives, de les capacitats de les persones que estan actualment ocupades en aquesta activitat i també de com suplir els ingressos que ara s'estan generant a partir de les centrals nuclears. Per tant, resposta: estem treballant, seguirem impulsant aquests acords consensuats i transversals en els quals esperem també comptar amb vostès.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Miri, després d'escoltar la consellera pensem que no tenen una política energètica adequada, particularment a les comarques del sud de Catalunya. Vostès no compliran els objectius d'energies renovables en el consum elèctric per a l'any 2030. Les dades presentades per l'Icaen són insuficients per assolir els objectius que la mateixa Llei de canvi climàtic fixa. I tornant a les comarques amb centrals nuclears, la Llei de mesures fiscals de l'any 2017 va aprovar un nou tribut, vostè en parlava, un impost que afecta les centrals nuclears i les seves externalitats negatives. Un 20 per cent..., és veritat, la llei està recorreguda al Constitucional, però el Tribunal Constitucional ha suspès la seva suspensió i, per tant, és vigent. Un 20 per cent d'aquests ingressos s'haurien d'afectar al territori, justament per a la reactivació econòmica de les zones afectades pel tancament. L'Associació Nuclear Ascó-Vandellós està liquidant aquest impost, fins al 31 de desembre la Generalitat ha recaptat més de 17 milions d'euros, aproximadament 3 milions i mig serien aquest 20 per cent, que en aquests moments no s'estan destinant al territori amb consens amb els ajuntaments. Per tant, nosaltres creiem que cal que ens expliquin a què pensen destinar aquests recursos, no ens ho han explicat. Sembla que a despeses generals. Nosaltres creiem que és un error, perquè els problemes els tenim a les comarques nuclears, perquè un cop decidit el calendari de tancament cal començar a preparar el territori per aconseguir inversions que temperin el possible impacte econòmic. Altres comunitats ja ho estan fent. I vostès què fan? Que sapiguem, res. Senyora consellera, és hora de plantejar una implantació massiva d'energies renovables, facilitar la seva tramitació i no posar-hi pegues com han fet fins ara. I com pensen assolir els objectius fixats per la Unió Europea, per la Llei...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...de canvi climàtic i com pensen invertir els recursos en el territori. [[Aplaudiments.]]
És el torn de nou de la consellera.
Sí; senyor, diputat. Dos vessants: li estava dient el que estem treballant per impulsar renovables i substitució de les nuclears, i, sobre el tema de captació d'inversions, jo li recordo, no ho sé, que tan malament no ho devem fer, perquè aquesta setmana passada se'ns ha reconegut a nivell internacional el premi a la millor estratègia de captació d'inversions, que reconeix també –reconeix, i molt– les polítiques que estem fent arreu del territori, no només àrea metropolitana. Precisament en això, el dia que vulgui, amb tota la calma i tranquil·litat...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...li explicaré... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments]]
La següent pregunta és... [[Pregunta al Govern sobre els atacs racistes a centres de protecció de menors]] [[310-00134/12]] ...sobre els atacs racistes a centres de protecció de menors, formulada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Fa la pregunta la diputada senyora Marta Ribas.
Gràcies, president. Una prèvia: lamentar, en nom del meu grup parlamentari, un nou cas d'una dona que s'ha suïcidat quan estava a punt de ser desnonada a Catalunya, quan havia de ser desnonada a casa seva. Bé, conseller, evidentment compartim plenament la condemna als greus atacs racistes que hi ha hagut a centres de protecció d'infància on viuen adolescents i joves migrats no acompanyats i compartim la condemna de qualsevol intent de fer aquest discurs d'odi o de falsedats atribuint a aquests joves o aquestes joves suposats augments de delinqüència que no es corresponen per res amb la realitat. Però estem en una sessió de control al Govern i és la seva responsabilitat, la del seu departament i la del seu Govern, la garantia dels drets d'aquests infants i joves vulnerables, la protecció d'aquesta infància vulnerable. I això no es pot fer de qualsevol manera. Va costar, però finalment el Govern va entendre, després de molta insistència i d'una crisi molt important l'estiu passat, que aquest és un tema de país, que no es pot abordar només des de la Direcció General d'Atenció a la Infància, i que no abordar-lo com cal posa en risc els drets d'aquests joves, però també el mateix sistema de protecció a la infància, que no passa pel seu millor moment precisament. Es va entendre, es va obrir un procés per elaborar una estratègia de país, presentada el gener passat, però a hores d'ara aquesta estratègia continua sent un bonic full de ruta, però no executat. A la moció del meu grup parlamentari aprovada a finals de febrer es va aprovar que en un mes s'havia de lliurar un pla d'acció calendaritzat i dotat pressupostàriament. Quan el lliurarà, conseller?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Família, és el senyor Chakir El Homrani.
Gràcies, president. Diputada, la primera reflexió que voldria fer és la gravetat del que va passar a Canet i a Castelldefels. I l'exercici que hem de fer tota aquesta cambra de, pel que fa als atacs racistes, ser contundents, no utilitzar-los partidàriament i ser capaços de generar consensos. Crec que és clau –crec que és clau–, si no, no ens en sortirem. I faig aquesta reflexió; l'hem de fer tots i totes. Perquè el primer..., la primera base del pensament racista és parlar d'individus com si fossin tots un col·lectiu, negar la diversitat, negar i deshumanitzar les persones. I a aquests infants i adolescents i joves, sota la categoria de «MENAs, se'ls ha deshumanitzat, ens hem oblidat que tenen noms i cognoms, que tenen projectes vitals i que tenen unes necessitats importantíssimes. I sí que volia fer aquesta prèvia entorn d'aquest element. A partir d'aquí, estem treballant i treballem específicament en una dimensió, que és la dimensió que veiem més clara: la manera de lluitar contra el racisme, de lluitar contra la xenofòbia és a partir de la interacció, del coneixement i del reconeixement de les persones. És l'element clau. Estem..., hem calendaritzat ja l'estratègia i estem veient com la dotem pressupostàriament en una situació de pròrroga pressupostària que tots i totes som conscients que ara mateix...
Gràcies, conseller. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Conseller, totalment d'acord: la millor manera de batallar contra el racisme és interrelació, coneixement mutu i reconeixement de drets. I, per tant, sota la seva responsabilitat està que no hi continuï havent la descoordinació que existeix amb els ajuntaments. Perquè la millor manera de treballar aquest coneixement mutu, aquest reconeixement de drets amb la comunitat és usar tots els recursos comunitaris que depenen dels ajuntaments. Per tant, despleguin, executin aquesta estratègia treballada amb tothom: els ajuntaments, amb les altres administracions, amb el personal de la DGAIA, amb les associacions que treballen amb aquest col·lectiu. Despleguin i facin cas... –ja que ara sembla que volen fer cas del síndic–, facin cas de les més de cent recomanacions del síndic respecte d'aquest tema; facin cas de la recomanació constant del síndic en tots els seus informes d'infància del desplegament del reglament de la Llei de drets d'infància, de la LDOIA, que és del 2010 i encara no està desplegada. Combatem conjuntament el racisme...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...i la desinformació, però fem-ho amb una bona... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Saben quin és el perill que tenim? Edulcorar. Saben quin és el perill que tenim? Ficar cortines. Quan fa dos caps de setmana van pujar vint-i-cinc persones encaputxades, van entrar en un centre de menors i van atacar els infants, van atacar els educadors i educadores, van atacar el personal de seguretat, van atacar les persones de l'entitat que ho gestionaven, el pitjor que podem fer és anar situant cortines de fum. Crec que amb aquesta realitat hem de ser molt clars. A partir d'aquí hem de deslligar..., perquè, si no, acabarem entrant en el marc mental...
Conseller, se li ha acabat el temps. [[Pregunta al Govern sobre la manca d'imparcialitat en l'acció del Departament de Justícia]] [[310-00137/12]] La següent pregunta és sobre la manca d'imparcialitat en l'acció del Departament de Justícia, formulada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Fa la pregunta, en nom seu, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gràcies, president. Señora Capella, ¿me puede decir cuáles son los ejes de su acción política como consejera de Justicia?
Per respondre, té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, senyora Lorena, els meus eixos..., si vostè va estar a la meva compareixença, la primera compareixença que vaig fer com a consellera, pot saber perfectament quins són els eixos.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Sí, señora Capella, yo estuve en esa comparecencia, lo que pasa es que no cuadra lo que dijo con lo que hace, porque usted, en este año de gobierno, se ha dedicado a favorecer a sus amigos nacionalistas, que se han saltado la ley, se ha dedicado a cuestionar el trabajo de los jueces y de paso, también, a abandonar a los funcionarios. Y a los hechos me remito, señora Capella. Le he preguntado ya mil veces por las visitas a los presos del procés mientras estaban bajo su custodia, y usted me ha denegado sistemáticamente esta información. Tenemos el amparo de la Mesa, tenemos el amparo de los letrados de esta casa, pero usted sigue ocultando esta información. ¿Qué es lo que tiene que tapar, señora Capella? Pero es que sigo. Estos días también hemos sabido que ustedes pretenden concederle el tercer grado a Oriol Pujol, ese señor que está condenado por cohecho, por falsedad documental y por tráfico de influencias, un señor condenado a dos años y medio de prisión, de los cuales ha cumplido la friolera –nótese la ironía– de cincuenta y siete días; cincuenta y siete días de dos años y medio, pero ustedes deciden que ya puede salir. Claro, es que no disimulan ni un poquito. Para contestar las preguntas que yo le hago, usted no tiene tiempo. Pero, oiga, para favorecer y dar permisos a los amigos del procés, para eso va usted que vuela. ¿Sabe en qué se podría también usted dar la misma prisa? En condenar el acoso y el señalamiento que ha sufrido la secretaria judicial del Juzgado número 13 de Barcelona, por parte de los radicales separatistas. Se han filtrado sus datos, su fotografía, dónde localizarla. ¿De dónde han salido estos datos, señora Capella? ¿Han iniciado ustedes algún tipo de investigación? ¿Han abierto algún expediente? Este es el miedo con el que viven los funcionarios en Cataluña que no comulgan con sus ideas. No voy a repetir aquí las barbaridades que los radicales separatistas le han dedicado a la secretaria judicial estos días, pero es que la han amenazado, la han insultado, la han vejado, le han deseado, señora Capella, una violación en grupo con una caña astillada. Usted hace unos días inauguraba el Observatorio Catalán de la Justicia en Violencia Machista. Pues ¿sabe qué le digo? Que ya puede empezar a investigar por aquí y espero que lo haga. Usted es la antítesis de lo que se espera de una consejera de Justicia. Usted se dedica a criticar la justicia. Usted ignora las reclamaciones del personal, tiene los centros penitenciarios y los juzgados que se le caen a trozos literalmente, pero lo único que le preocupa es que el señor Oriol Pujol, ese señor que está condenado por llevárselo calentito en el caso de las ITV, se vaya a su casa cuanto antes. Es escandaloso y es vergonzoso, como todo lo que hacen. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula la consellera.
Senyora Roldán, és tan previsible, vostè, quan fa les preguntes, tan previsible... Barreja naps i cols contínuament i permanentment. Miri, li faig una resposta contundent. Ni més drets ni menys drets per a ningú, i, per tant, això és aplicable al senyor Oriol Pujol o a qualsevol persona que està privada de llibertat. [[Aplaudiments.]] Li queda clar, senyora Roldán? I això és una premissa bàsica que vostè també hauria de tenir clara, perquè si ha estudiat dret sap perfectament que tothom és igual davant de la llei. I això què vol dir? [[Veus de fons.]] No..., jo l'hi dic. Miri, quan vostè parla del senyor Pujol, ja li he dit: ni més drets ni menys drets. I això què vol dir? Que aquest senyor té igual dret que qualsevol altra persona a ser classificat. I això què vol dir? Doncs que la junta de tractament del centre penitenciari té l'obligació que quan una persona ingressa en un centre penitenciari sigui observada i classificada, i la proposta de classificació la fa la junta de tractament, que vostè hauria de saber... [[Veus de fons.]] No..., que vostè hauria de saber..., això es fa amb dos mesos, s'ha de fer amb dos mesos. La proposta de classificació té a veure amb la qualificació que fan i la qualificació i les entrevistes que fan els membres de la junta de tractament, que no té res a veure amb la consellera ni amb l'equip directiu de la conselleria: té a veure amb especialistes, té a veure amb treballadors socials, amb psicòlegs, etcètera. El que passa, que vostès volen generar un marc mental. I li insisteixo en una qüestió: ni més drets ni menys drets per a tothom. És aquesta, la premissa de la conselleria de Justícia, i és això el que nosaltres farem. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre el deure de no manipular les eleccions amb símbols partidistes en edificis públics]] [[310-00138/12]] La següent pregunta és sobre el deure de no manipular les eleccions amb símbols partidistes en els edificis públics. Formulada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, fa la pregunta el diputat senyor Carlos Carrizosa.
Buenos días, señor Bosch. Los catalanes y España entera están asombrados ahora que saben que el president Torra no piensa respetar ni la limpieza de las elecciones ni a su máximo árbitro, la junta electoral. Como conseller de Transparencia y máximo responsable también de los procesos electorales, ¿qué piensa hacer usted al respecto, señor Bosch?
Per respondre té la paraula el conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, el senyor Alfred Bosch.
Senyor Carrizosa, ahir la portaveu del Govern va ser molt clara i molt precisa: estem esperant un informe del Síndic de Greuges; en funció d'aquest informe... –no es rigui del Síndic de Greuges–, en funció d'aquest informe [[aplaudiments]] es prendrà una decisió sobre el que hi ha a la façana del Palau de la Generalitat. Moltes gràcies.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Señor Bosch, los ciudadanos, antes de pagar impuestos, ¿le piden consejo al síndic, o qué? [[Aplaudiments.]] Le he preguntado: ¿qué va a hacer usted para cumplir con su deber y garantizar que las elecciones serán limpias y que se respetará la neutralidad de las instituciones? Mire, se sienta usted al lado del señor Buch, este conseller que tendrá que responder ante la justicia por camuflar a un supuesto asesor, que en realidad es un escolta de un fugado. Pregúntele usted al señor Buch si piensa cumplir con su deber y poner a los Mossos d'Esquadra, como fuerza de seguridad del Estado, a cumplir con lo que dice la junta electoral. Y pregúntele ya de paso, ya que están al lado, si la cúpula de los Mossos les está advirtiendo de que deben cumplir con lo que le dice la junta electoral y ustedes piensan hacerlo. Porque luego nos enteramos por los juicios de que la cúpula advierte a los políticos que incumplen la ley. Y también le pediría que, para garantizar unas elecciones limpias, le preguntara al señor Buch si piensa investigar los ataques fascistas que padecemos por las noches en las sedes algunos partidos, que nos rompen los cristales y nos limpian las sedes, mientras algunos diputados aquí jalean a esos señores fascistas de Arran... Dígale que no proteger a los partidos políticos en época de elecciones es como mandarles las camisas pardas a la oposición para ahogarles. Hable también usted con la consellera de Presidencia y pregúntele si piensa utilizar TV3 para airear las tesis del Gobierno de la Generalitat. Usted, como responsable de la limpieza de las elecciones..., ¿cómo es posible que ustedes no vean que no se puede utilizar TV3, los edificios públicos, la conselleria de Interior, para asfixiar a la oposición? ¿Qué va a explicar usted cuando vaya a Europa, señor Bosch? ¿Va a explicar que se niega a cumplir con la ley, que pide consejo al síndic para hacerlo, que no va a organizar unas elecciones...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...democráticas? Cumpla con su deber. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el conseller.
Senyor Carrizosa, volen saber què és manipulació electoral? Manipulació electoral: en jornada de reflexió, portada al diari ABC. [[Aplaudiments.]] Coneixen aquesta portada? [[El conseller la mostra.]] Es reconeix, senyora Arrimadas, es reconeix? Això és manipulació electoral. [[Persisteixen els aplaudiments.]] Ho han denunciat? –ho han denunciat? No ho han denunciat. Vostè només denuncien el que els interessa. I els puc explicar moltes coses més també sobre el que pregunten vostès en aquesta pregunta, que és la manipulació electoral. Miri, notícia al diari Público, 7 de juny del 2018: «Ciudadanos, el partido que más irregularidades comete en su contabilidad. Ciudadanos había registrado como donaciones en especie el pago por parte de terceros de facturas electorales. [[Aplaudiments.]] ABC, 11 de març del 2019: «Pucherazo en Ciudadanos. Igea gana las primarias tras el recuento de votos. El País, 14 de març: «Ciudadanos silenció el fraude en las primarias hasta que los críticos amenazaron con ir al juzgado. El Mundo, 17 de març del 2019: «Denuncian un posible pucherazo en las primarias de Ciudadanos en Cantabria, con veinte votos en una misma IP. I vostè té la barra de parlar de frau electoral? [[Aplaudiments.]] Però si vosaltres sou el frau! El frau sou vosaltres! Teniu un doctorat, en frau. I avui m'han obligat a passar també per la copisteria [[rialles]] per demostrar que vostès –la seva– tenen aquest problema. I tenen un problema greu –tenen un problema greu–, que se'n diu «enquestes electorals. I per això, per això plantegen el tema, per això necessiten atiar el foc amb coses com els llaços grocs. Ho saben perfectament, senyor Carrizosa: els llaços grocs ja no hi seran el dia que no tinguem exiliades i exiliats polítics, preses i presos polítics. [[Aplaudiments.]] Es volen reconciliar amb el color groc? Senyor Carrizosa, es volen reconciliar amb el color groc? Volen superar aquest trauma que tenen amb el color groc? Escolti, doncs que tornin les exiliades i els exiliats, i llibertat per als presos i les preses polítiques, i s'hi reconciliaran. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Abans de seguir amb les preguntes, permetin-me recordar al públic que s'ha d'abstenir de fer manifestacions, i també d'aplaudir. Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el Pacte contra la segregació escolar]] [[310-00136/12]] La següent pregunta, tal com havíem acordat inicialment, era la quarta, que és la pregunta sobre el Pacte contra la segregació escolar. Formulada pel Grup Parlamentari Republicà, fa la pregunta el diputat senyor Bernat Solé.
Gràcies, president. Honorable conseller, ens deia fa uns mesos la Fundació Bofill que una xarxa escolar segregada, on els centres escolaritzen perfils marcadament diferents d'alumnes, sigui a nivell socioeconòmic, acadèmic o ètnic, és una xarxa que compromet la funció d'igualació d'oportunitats pròpia de l'educació. Com a conseqüència, això provoca un increment de la desigualtat educativa i una reducció de l'efectivitat global de la xarxa. Per contra, una reducció de la segregació escolar afavoreix l'equitat en els resultats educatius i, alhora, una gestió més eficient dels recursos materials i humans dels centres. Aquest passat dilluns, a instàncies del síndic i amb el suport del Departament d'Educació, amb bona part de la comunitat educativa, de l'arc parlamentari, i juntament amb gairebé la totalitat dels municipis de més de deu mil habitants i les entitats municipalistes, se signava en aquest mateix Parlament el Pacte contra la segregació escolar, un document que exemplifica clarament l'ampli consens en el blindatge del sistema educatiu de Catalunya, com a garant de la igualtat d'oportunitats. Objectius d'aquesta magnitud requereixen un esforç de totes les parts. La societat diversa en la que vivim fa que, malauradament, no tothom comenci a caminar des de la mateixa línia de sortida, i és per això que administracions, representants polítics i comunitat educativa en general tenim l'obligació i la responsabilitat de treballar coordinadament perquè aquesta línia de sortida sigui la mateixa per a tothom. Per tots aquests motius, conseller, i amb referència al contingut d'aquest pacte, quines iniciatives està duent a terme el departament i quines iniciatives té previst implementar el Departament d'Educació per a fer front a la segregació escolar als centres educatius i garantir, d'aquesta manera, la igualtat d'oportunitats per a tots els alumnes del sistema educatiu públic del nostre país?
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Bargalló.
Gràcies, president. Senyores, senyors diputats..., diputat, com vostè ha dit, la signatura del Pacte contra la segregació, que aquest dilluns es va esdevenir en aquest Palau del Parlament, és molt important. És molt important perquè ens posa damunt la taula el repte de lluitar decididament i de manera conjunta contra la segregació escolar i, per tant, de fer una aposta decidida, absoluta, radical, ferma per l'equitat a l'escola. I és molt important no només perquè hi havia signant representants històrics del pensament pedagògic de casa nostra, com pot ser l'Associació Rosa Sensat; no només perquè hi havia representants de la primera línia de batalla contra la segregació escolar, com poden ser els representants de les AMPAs dels centres d'alta i màxima complexitat, sinó perquè hi havia tot el món local, hi havia tots els municipis de més de deu mil habitants. Van prendre la paraula, representant aquesta absoluta transversalitat del món local, l'alcalde de Salt, l'alcaldessa de Montcada i Reixac, l'alcaldessa de Vic, l'alcaldessa d'Hospitalet i l'alcalde de Sabadell. Justament allò que estem fent amb més força i amb més contundència és, de la mà del món local, reactivar les oficines municipals d'escolarització, reactivar els continguts de les taules mixtes i treballar per signar convenis entre el departament i aquests ajuntaments. Estem treballant per signar convenis amb Granollers, amb el Prat, amb Badalona, amb Santa Coloma de Gramenet, i ja els tenim, perquè del que es tracta, justament, és: qui coneix més la realitat del municipi, amb qui és l'autoritat educativa, prendre decisions conjuntes per treballar de manera, com li deia, ferma i decidida. El departament, pel seu cantó, té l'obligació del decret d'admissió que està fent, però, hi insisteixo, és aquest treball conjunt departament-ajuntaments el que serà la línia més important de lluita contra la segregació escolar. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la manca de prioritat en el compliment i l'establiment de mesures relatives a la conservació del medi ambient i els béns naturals i de lluita contra el canvi climàtic]] [[317-00076/12]] Passem ara a les preguntes al president de la Generalitat. La primera pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bon dia, president. Sabia que el passat mes de febrer l'Estat espanyol va pactar amb les empreses elèctriques de l'IBEX 35 l'allargament de la vida útil de les centrals nuclears al territori? Té coneixement que fa uns mesos van sortir a la llum tres projectes d'investigacions mineres al Pirineu, en una zona declarada parc natural? President, sap que, a Cadaqués, a la zona de Sa Guarda, pretenen edificar cent quatre cases i un hotel de luxe en un terreny al costat del Parc Natural del Cap de Creus? Sap que ara mateix hi ha excavadores destruint parets de pedra seca mentre nosaltres som aquí? President, té coneixement de la gravetat que implica l'augment descontrolat de places porcines i d'aus a Catalunya per al consum humà? Coneix les greus conseqüències de la contaminació dels aqüífers, el 41 per cent dels quals ja està contaminat per nitrats? Sap que la inauguració de la cinquena terminal de creuers al moll adossat del port de Barcelona..., en només sis mesos s'ha assolit un nou rècord de creueristes, més de 3 milions a Barcelona, amb l'increment d'emissions contaminants i gasos d'efecte hivernacle que comporta i que contradiuen la voluntat de la Llei del canvi climàtic? President, és conscient que els governs de la Generalitat, amb l'objectiu de protegir la indústria automobilística, han incomplert sistemàticament els nivells màxims de contaminació atmosfèrica, recomanats per l'OMS, i que això implica 3.500 morts prematures cada any només a l'àrea metropolitana de Barcelona? President, quines són les raons perquè el seu Govern prioritzi l'interès d'uns pocs operadors, els interessos de poques empreses, passant per damunt de la preservació i conservació del medi ambient, dels béns naturals i de la salut i el benestar de les persones, que és l'interès general de la majoria?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies. Gràcies, senyora diputada. Realment, són moltes, diguem-ne, notes que vostè ha posat a sobre la taula. Jo el que li vull dir és que per nosaltres les polítiques de medi ambient, de sostenibilitat i d'equilibri territorial són una prioritat absoluta d'aquest Govern, i d'aquest conseller, absoluta, en els viatges que faig arreu, en els cent vint viatges que he fet arreu del territori, a la Terra Alta, als Pirineus, a la Catalunya central o a la Costa Brava, és una prioritat absoluta. I després l'hi demostraré.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Certament, president, he plantejat moltíssimes qüestions. L'anterior legislatura ens vam dotar d'una llei catalana del canvi climàtic, pionera a Europa. Dos anys més tard, els principals elements d'aquesta llei no s'han desenvolupat. El conseller Josep Rull es va comprometre a desenvolupar la taxa de les emissions de l'activitat econòmica, la taxa de les emissions de diòxid de nitrogen, de grans vaixells i creuers, però el conseller Damià Calvet, el seu conseller que diu que prioritza aquestes qüestions, ha decidit que no és prioritari. La Llei catalana del canvi climàtic, sense aquestes mesures, és paper mullat. I ens demostren un cop més, amb aquesta actitud immobilista, que vostès, que s'omplen la boca, com acaba de fer, de discursos de sostenibilitat ambiental, només responen als interessos econòmics i polítics del capitalisme, i, per tant, fan cas omís del crit de milers de persones i sobretot de les joves que van sortir el passat 15 de març al carrer per demanar un futur digne, una vida digna i mesures urgents per aturar el canvi climàtic. President, el seu Govern no està fent res en matèria de canvi climàtic.
Diputada, se li ha acabat el temps. [[Pausa.]] Per respondre, de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Diputada, perdoni, però és que no és veritat –és que no és veritat. Que vostès i nosaltres tenim models de país diferents, això és una obvietat. D'acord? I que nosaltres prioritzem un país d'oportunitats per a tothom, però un país de progrés per a tothom, això, penso que també és veritat. Els seus models són completament diferents. Però nosaltres som el Govern que ha aplicat una moratòria –una moratòria– a la Costa Brava, en dos termes de la Costa Brava. Som un govern que quan ha calgut a la Terra Alta dir que aquest Govern estava en contra de l'abocador de Riba-roja ho hem dit i ho hem manifestat a la gent que ha estat allà. Som un govern que, finalment, als aiguamolls de l'Empordà hem tirat enrere..., hem tirat enrere en els aiguamolls de l'Empordà unes polítiques que feien mal al territori. Miri, jo no sé si vostè viatja com jo arreu del territori, però jo li asseguro que em «patejo aquest país. I si alguna cosa em preocupa, si alguna cosa em preocupa d'aquest país, sap quina és? El despoblament; que la nostra pagesia, que els nostres pescadors tinguin totes les oportunitats i puguin fer el treball amb tota la dignitat. Miri, aquesta setmana m'ha vingut a veure la Unió de Pagesos. I vam tenir una conversa molt interessant on em van posar a sobre de la taula el problema que hi ha amb el PAC, el problema de les successions familiars en les empreses agrícoles. Això em té enormement preocupat, perquè jo no vull un país buit; vull un país ple de vida, vull un país on la pagesia es pugui guanyar el seu futur i el futur dels seus fills, i tinguin totes les oportunitats. I això passa per un país sostenible, per un país equilibrat. I aquesta és la política que nosaltres menem, ajudant els motors econòmics allà on són. És clar que sí! També aquesta mateixa setmana vam visitar el port de Tarragona, un motor econòmic fonamental. Doncs a mi em tindrà al costat del port de Tarragona. I em tindrà en contra de l'abocador de Riba-roja. A aquest país és possible conciliar activitat econòmica amb respecte al medi ambient, i progrés i futur...
President, ha acabat el temps.
...per a la pagesia, és possible. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la inacció del Govern en la lluita contra el canvi climàtic]] [[317-00078/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. Bon dia a totes i a tots. President, com que a vostè, ja ho hem escoltat, li agrada parlar de vida, i a mi també, li vull preguntar sobre la lluita contra el canvi climàtic. Tenim des d'ara fins al 2030 per aturar el desastre i a Catalunya portem més d'una dècada aturades. El divendres, milers de joves a Catalunya i al món van sortir per donar un crit d'alerta, perquè ja és una qüestió de supervivència i perquè si algú es pensa que el canvi climàtic no és un problema real de la ciutadania només haurà d'esperar deu anys i ho serà. De fet, no és un problema de futur, és la nostra responsabilitat de present: el que fem o deixem de fer afectarà les nostres vides, la de les nostres filles i la de les nostres netes. President, en aquest moment en què les institucions han de decidir de quin costat estan, si estan del costat de la vida, del progrés i de la justícia climàtica o si estan en favor dels privilegis d'uns pocs que promouen un sistema depredador, creu que el seu Govern està a l'alçada?
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Aquest Govern està a l'alçada, i està a l'alçada d'aquest repte, per descomptat que sí, tant a l'alçada com la seva màxima ambició pugui estar. Estem allà mateix.
Gràcies, president. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Sí. President, estem cansades, la gent està cansada de les seues bones paraules i de zero accions. Catalunya tenia un compromís per arribar al 2020 amb el 20 per cent d'energies renovables, d'arribar al 2030 amb el 50 per cent d'energia renovables, i sap a on estem? Estem a un quart de dels objectius. I sap què ha fet el seu Govern en un any de legislatura? Jo li ho diré: ha fet res. Ara –ara– diuen: «Bé, volem invertir 1 milió d'euros en plaques fotovoltaiques. Ara volem acabar l'any amb vint punts més de recàrrega elèctrica. Ara volem seguir a veure amb els cupons per descarbonitzar la indústria... Sap quants impostos ha promogut el seu Govern perquè qui contamini pagui? Jo li ho diré: cap, cap impost i cap fiscalitat verda. Perquè vostès són el Govern de les promeses, dels compromisos, dels reptes, del voler, però és que no fan, no fan res, és el Govern de la inacció. Jo els demane que escolten el jovent que va sortir als carrers, que escolten la Greta Thunberg i que actuïn, facin el favor d'actuar, perquè el moviment feminista i el moviment per la justícia climàtica són les dues onades expansives que estan travessant les nostres societats per canviar-ho tot, i perquè han vingut per quedar-se, perquè necessitem un món i un país on es blinden els drets, tots els drets, també els drets mediambientals. I s'ha de fer amb diàleg, amb aliances i amb valentia. Perquè en la lluita contra el canvi climàtic, president, no serveix una transició verda per als rics i un desastre ecològic per als pobres. La resposta ha de ser compartida i ha de ser consensuada. Així que governi i actuen o deixin pas, convoquin una qüestió de confiança, perquè aquest país ja no pot suportar més la seua inacció. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre, de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Miri, aquest Govern governa, entre altres coses, perquè, si tu no governes, et governen, eh? I, per tant, nosaltres volem ser nosaltres els que ens governem. Jo soc plenament conscient de la manifestació que va haver-hi i del Fridays for Future; és més, encoratjo tots els nostres joves catalans a que segueixin lluitant, com fa la sueca de setze anys, la senyora Greta Thunberg, i que està arribant arreu del món. És una ona tan imparable com ho va ser el 8-M, sí senyor. Feminisme i medi climàtic són dos ones imparables. I hem d'estar al seu costat; és clar que sí. Jo voldria recordar quina va ser la primera llei que va aprovar el president Puigdemont, el Govern del president Puigdemont: la Llei de canvi climàtic –la Llei de canvi climàtic–, senyora Albiach, aprovada amb un amplíssim consens, pionera al sud d'Europa; una llei que, igual que la resta de lleis més arriscades i avançades socialment aprovades pel Parlament, va ser, oh sorpresa, recorreguda per l'anterior Govern espanyol davant del Tribunal Constitucional. Què estem fent i com estem treballant? Desplegant aquesta Llei de canvi climàtic, i especialment el Fons Climàtic. Properament tramitarem el decret pel que s'estableixen la composició i el règim de funcionament de la Comissió Interdepartamental del Canvi Climàtic i el funcionament del Fons Climàtic, així com el funcionament de la Taula Social del Canvi Climàtic. I això, ja l'hi puc avançar avui, a través dels impostos mediambientals, ho saben perfectament: a l'avió comercial, als elements radiotòxics, que ja són vigents, aquests dos, o el d'emissions de diòxid de carboni de vehicles de tracció mecànica, que està en tramitació. Vostè em preguntava pels impostos; aquests són els tres impostos que tenim. Què més estem fent, des del Govern? –i ho sap molt bé el conseller Calvet. Tota l'energia elèctrica que utilitzi Ferrocarrils de la Generalitat a partir del 2019 serà d'origen renovable. Això ho està fent Renfe? Això ho està fent Cercanías? Els nostres ferrocarrils ho estan fent. Impulsant ajuts per comprar automòbils nets, com una de les mesures que estableix el Pla de millora de la qualitat de l'aire de la conurbació urbana; reforçant el transport públic; posant en marxa noves estacions de l'L9, com vam fer aquesta setmana... Jo penso, com altres polèmiques, que la lluita contra el canvi climàtic no la posaria en el tauler polític, perquè penso que tots junts hem de ser capaços de trobar els grans consensos de país. Aquest és un tema de grans consensos de país. Espero que hi siguem tots. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la valoració que se li atorga en el baròmetre d'opinió pública del Centre d'Estudis d'Opinió i sobre la manca d'actuació del Govern]] [[317-00075/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el senyor Miquel Iceta.
Gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, fa ben poc vam conèixer els resultats del baròmetre del Centre d'Estudis d'Opinió de la Generalitat. D'entre les moltes dades que ens va proporcionar, vull destacar-ne una. Vostè és el president que ha obtingut la pitjor valoració en el segon baròmetre del mandat: Carles Puigdemont, 5,1; José Montilla, 5,4; Artur Mas, 5,8, i vostè, 4,3. Ha reflexionat sobre aquestes dades? Quines creu que poden ser les causes d'aquesta baixa valoració?
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Miri, hi reflexiono cada dia, perquè com a president de tots els catalans intento servir el millor que puc a tots els catalans. I, per tant, evidentment, aquesta xifra a mi no m'agrada, però seguim governant, seguim aquí. I sap què li dic? Aquest Govern tan mal puntuat, aquest Govern tan dèbil, ha vist passar ja dos presidents del Govern espanyol pel seu davant. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula de nou el diputat.
Sí. Probablement la seva resposta demostra per què no millorarà gaire la valoració futura. [[Aplaudiments.]] Però voldria dir-li que nosaltres sí que tenim una explicació: vostès només es miren mig país i han abandonat l'acció de govern. Li poso algun exemple. El Parlament aprova un mandat per rebaixar el preu de les matrícules universitàries i per equiparar el preu dels màsters amb els graus, i vostès no ho fan. El Parlament aprova que la Generalitat es comprometi novament amb el finançament de les escoles bressol municipals, i vostès no ho fan. El Parlament aprova que es millorin les condicions de treball i els equipaments de policies i bombers, i vostès no ho fan. Vostès es van comprometre a actualitzar el Decret de menjadors escolars, i no ho han fet. Havien de desplegar la Llei d'infància, i no ho han fet. Havien d'aprovar un decret llei d'accessibilitat per reduir les llistes d'espera, i no ho han fet. S'havien compromès a aprovar el Reglament del turisme, entre altres coses per regular els allotjaments turístics, i no ho han fet. Es van comprometre a portar al Parlament un projecte de llei de la ciència, i no ho han fet. Vostè mateix havia de portar els noms dels membres del Consell Nacional de la Cultura i de les Arts, i no ho ha fet. Per no fer, ni tan sols han aprovat el projecte de pressupostos per al 2019, que sembla que, això sí, el tenen, l'han penjat a la web i l'han comentat a govern. Nosaltres li hem demanat que el porti al Parlament, però vostès ens diuen: «És que no tenim majoria per fer-ho. Miri, president, si vol de veritat governar pel conjunt dels catalans, millorar la valoració que les enquestes de la mateixa Generalitat li atorguen, li suggerim que governin, li suggerim que portin al Parlament el projecte de pressupostos, i, si no gosen fer-ho, li suggerim que presenti un qüestió de confiança o convoqui eleccions. Catalunya no es pot permetre més anys sense govern, més anys sense rumb, més anys de fracàs. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; aquests també són dies de reflexió. Jo després segurament faré una cita sobre aquest llibre de l'Émile Zola, el Jo acuso!, però també m'he llegit el llibre del senyor Pedro Sánchez, un llibre d'un resistent. Hi ha una frase molt interessant, del senyor Sánchez, en aquest llibre; diu: «Durante toda la crisis –es refereix a la crisi de l'any 2017, de l'octubre– «me di cuenta de que Rajoy no quería aplicar el 155; se resistía, pero sufría presiones internas. Yo le decía: “Oye, aquí está el PSOE”; le invitaba a utilizarnos si lo necesitaba. És fantàstic, no? «Oye, aquí està el PSOE, ¿eh? Cuenten conmigo. [[Alguns aplaudiments.]] Aquest és una mica el problema, sap? Aquest és una mica el problema, senyor Iceta: que el PP sempre compta amb el PSOE; que vostès van votar el 155. I l'hi vull recordar, perquè aquesta setmana farà una any –aquesta setmana fa un any– que el conseller Jordi Turull presentava, en el seu discurs d'investidura, el seu pla de govern –el presentava aleshores; fa un any d'això–; un dels moments, penso, en què tots els diputats hem de sentir més vergonya d'haver estat en aquest Parlament veient com justament s'encarcerava tots els nostres companys d'aleshores. Des d'aleshores hi han aquests llaços grocs; i abans, però..., des d'aleshores. I jo recordo que l'endemà, que l'endemà de la sessió d'investidura del senyor Jordi Turull, que hi havia la seva família, els vam demanar a tots un aplaudiment de solidaritat amb la seva família. I recordo molt bé qui es va aixecar i qui no es va aixecar aquell dia. Ho recordo molt bé, senyor Iceta. Miri, vostès em diuen que no governem. Vol que li digui només les mesures socials que hem preparat aquest mes de març? Les mesures socials... Hem aprovat el Decret llei de mesures urgents per millorar l'accés a l'habitatge. Hem posat en marxa una nova estació de l'L10, «Provençana, a l'Hospitalet de Llobregat. Hem presentat el projecte del nou hospital Joan XXIII, on en una primera fase invertirem 50 milions d'euros, a executar entre els anys 2020 i 2023. Hem inaugurat l'escola Angeleta Ferrer de Mataró. I preveiem iniciar aviat els tràmits del nou Institut Les Cinc Sènies.
President, se li ha acabat el temps.
Tot això. Tot això és... [[El president retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
La pregunta següent... [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la valoració que fa de la manifestació del 16 de març a Madrid sobre el dret d'autodeterminació]] [[317-00079/12]] ...la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Bon dia, president. Aquest dissabte, com ara deia, farà un any de l'empresonament injust i vergonyós de la presidenta Forcadell, de la consellera Bassa, dels consellers Romeva, Turull i Rull. Farà, dissabte, un any de l'exili injust de Marta Rovira, la nostra secretària general. Sumarem una setmana més a l'empresonament ignominiós dels amics i companys Junqueras, Forn, Cuixart i Jordi Sànchez; una setmana més de judici a la democràcia, d'un judici contra tots i contra tothom. I un cop més –i ja en van molts– hem tornat a sortir al carrer, massivament, protestant de forma pacífica, orgullosos dels anhels que ens uneixen. El sobiranisme ha tornat a sortir al carrer una altra vegada. Aquesta vegada a Madrid, per primera vegada a Madrid, acompanyats de veus que agraïm sentir properes, tenir-les a prop, d'aquest Madrid solidari i compromès en una lluita que és de tots. És de tots, perquè la vulneració de drets dels catalans posa en escac totes les llibertats de l'Estat espanyol. La partida, doncs, president, no només és nostra; no només, perquè l'amenaça és contra tothom. Els drets i les llibertats socials, polítiques, civils estan en joc per a tots, en un estat que ja ens ha ensenyat la seva pitjor versió. Avui blindar-nos els drets implica, com ens recorda tan sovint Òmnium Cultural..., vol dir, més que mai, lluites compartides, fer de la nostra lluita pacífica i democràtica una insígnia per a tothom que empenyi fraternalment. Volem un país millor, més just, més social, més lliure i agraïm veure'ns acompanyats de gent d'arreu en aquesta lluita. I la manifestació d'aquest cap de setmana a Madrid és justament això: teixir aliances també sobre l'autodeterminació. Perquè l'autodeterminació no és un delicte, sinó que és un dret. Albirem, avui, una sentència injusta, i nosaltres només la volem, només la podem entendre absolutòria. Quan arribi, ens caldrà un govern fort, ens caldran consellers compromesos, una majoria parlamentària unida i ferma, ajuntaments republicans per donar resposta a la nova onada repressiva que representaran aquestes sentències. I amb les institucions al capdavant, tornar a teixir complicitats amb qui vegi, en la nostra lluita, la lluita per la república, una via per desbordar l'Estat, per superar limitacions i, sobretot, per guanyar drets per a tothom. I tornar a votar i tornar a guanyar. En tot cas, president, li volem preguntar quina valoració en fa, de la manifestació d'aquest cap de setmana a Madrid.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, diputat, com vós, jo també vaig ser en aquesta manifestació, i en primer lloc voldria agrair molt sincerament als organitzadors d'aquesta manifestació, doncs, que una vegada més..., als organitzadors, als voluntaris, organitzar una manifestació a Madrid m'imagino que ha de ser complicadíssim. A ells, als voluntaris, el meu agraïment, perquè una vegada més tots els que vam anar a aquella manifestació vam demostrar el que sempre hem sabut i el que precisament aquest judici pretén negar-nos: que el moviment independentista és un moviment democràtic, és un moviment pacífic, no violent, i que senzillament, amb tota la determinació i fins a les últimes conseqüències, vol exercir el seu dret a l'autodeterminació. Jo vaig atrevir-me a fer la solució maragalliana, en el sentit d'agafar, conseller, del vostre avi, la idea de l'«escolta, Espanya. És evident que aquella manifestació era un crit a Espanya, era un clam de llibertat. Era dir: «Escolta, Espanya, escolta aquest clam de llibertat de tota aquesta gent, que representava a tots aquests milions de catalans que volen exercir el seu dret a l'autodeterminació i que estan determinats a fer-ho. Insistir-hi –abans l'hi deia al diputat, al senyor Iceta–: hem vist passar pel davant dos presidents del Govern espanyol perquè no han volgut parlar del dret a l'autodeterminació de Catalunya. No es pot governar contra Catalunya. I aquesta em sembla que era també una de les grans expressions i de les grans conclusions de la manifestació de Madrid. Penso a més a més –i permeteu-m'ho– en les reaccions que van haver-hi sobre aquesta manifestació: que el PP, Vox i Ciutadans sortissin criminalitzant fins i tot el fet de que ens manifestéssim, bé, comença a ser ja una obvietat i, per tant, no cal perdre-hi massa el temps; però que el president Sánchez, immediatament sortís dient, negant, no?: «La independencia de Cataluña no va a ser nunca posible bajo mi mandato, negant la possibilitat de que votem una altra vegada, la possibilitat, eh?, que és el que estem reclamant i en totes les negociacions que he fet amb el president Sánchez ha estat el mateix: «Escolti'm, jo li he reclamat l'exercici del dret a l'autodeterminació. Li he dit: «Posem-ho en un paper. Posem en un paper quina és la posició catalana, i vostè posi en un paper quina és la posició espanyola. I que hi hagi un relator que d'alguna manera vagi expressant com anem avançant. Això ha estat sempre la posició catalana. I això s'està negant sempre, permanentment, pel Govern espanyol. [[Veus de fons.]] Sempre, sí, la del Govern de Catalunya. I, per tant, això és el que penso que en aquesta manifestació tornàvem a demostrar els catalans que hi vam anar.
President, se li ha acabat el temps.
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta la formula... [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la democràcia espanyola i sobre la banalització i frivolització del feixisme]] [[317-00077/12]] ...en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Eduard Pujol.
President Torra, bon dia. Des de l'1 d'octubre del 2017 hi ha una pregunta recurrent: Espanya és una democràcia? És una democràcia entesa en un sentit ple, com sempre havíem entès les democràcies occidentals, edificades en valors i actituds de respecte, fraternals i cíviques? Ara però que ningú s'estranyi, veient el judici als presos polítics és normal fer-se preguntes. Veient el xou de notables opositors de memòria de peix; veient exgovernants de memòria selectiva; veient homes d'estat que amenaçaven tothom i tothora i ara es veu que no en sabien res; veient M. Rajoy o Soraya Sáenz de Cuatrecasas hi ha qui es pregunta si Espanya és una democràcia. És lògic. Guàrdies civils que només recorden a la carta; la negació del jutge a veure imatges del que va passar; el xou d'un estat que davant d'un problema polític, ja ho sap, surt pel terrat. Veient tot això, hi ha qui sosté que Espanya és una democràcia però una democràcia a l'espanyola. Doncs pels despistats, a la catalana, la democràcia és respectar, és votar i també és manifestar-se, com ara deia el diputat Sabrià. Per això dissabte més de cent mil catalans i catalanes ens vam mobilitzar a Madrid per defensar festivament, cívicament, el dret a la independència i per defensar la mateixa democràcia. Una democràcia que amb la repressió viu estressada; una democràcia que des de fa molts mesos que segurament es mereix una advertència de l'Europa política. Però, clar, quan el president del Parlament Europeu, el senyor Tajani, diu que Mussolini va fer coses bones, com fer carreteres, home, fa por. A mi em ve al cap, president, tot de gent engominada, amb bigotet, explicant que Franco feia pantans i que gràcies a la seva clarividència van arribar les vacances, la nevera i el Sis-cents. Tajani sap que ha patinat i sap que els alemanys no parlen de Hitler a la lleugera. De fet Tajani s'ha disculpat a l'estil, a la manera del pare del rei del 155, que després d'una cacera va dir: «Lo siento, me he equivocado; no volverá a ocurrir. President, com s'ha de respondre, com hem de respondre davant de la banalització del mal que tan oportunament va denunciar Hannah Arendt? Com podem aturar la frivolització del passat, el passat que no hauria de tornar mai.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, diputat. Doncs hem d'actuar acusant. Acaba de sortir aquesta traducció catalana dels famosos articles d'Émile Zola recollits com els Jo acuso, la veritat en marxa. Hi ha una frase molt bonica sobre tot el tema del cas Dreyfus, etcètera, que diu Zola: «La veritat està en marxa i res no l'aturarà. Jo penso que el procés independentista justament ha fet això, ha posat la veritat en marxa. I ha començat a situar conceptes com la democràcia espanyola, com la independència judicial, com la separació de poders, com la neutralitat de les institucions espanyoles, del Tribunal Constitucional, de la Junta Electoral Central, etcètera, en qüestió. I hem vist un estat nu. Hem vist un estat completament despullat davant d'aquesta crisi política que es basa en la defensa dels drets, dels drets humans i dels drets civils, dels drets socials i del dret a l'autodeterminació que en aquests moments Catalunya representa; i representa com la punta de llança i que hauria de ser un orgull per tots els demòcrates de l'Estat no només dels d'aquí. I ens hem adonat de que finalment la democràcia espanyola..., qüestionada inclús a nivell internacional –i no ho dic jo, ho diu l'informe Elcano, on, realment, en unes enquestes molt importants de diferents països europeus, es veia la preocupació que en molts països europeus hi havia sobre aquesta democràcia espanyola. Jo penso que la millor frase que representa què significa l'Estat espanyol avui és la que el president del Tribunal Suprem va dir al setembre de 2017, el senyor Lesmes, quan va afirmar: «La unidad de la nación española es un mandato directo para los jueces, ningún principio democrático puede amparar ni legitimar que una parte disponga del todo. És a dir, ens trobem davant d'un estat basat intrínsecament en la unitat de la nación española, eh?; aquella «unidad de destino en lo universal. És, per tant, adonar-te que estem davant d'una democràcia d'imposició i no d'una democràcia d'adhesió que fa participar els ciutadans, que considera que els seus drets de llibertat d'expressió, de protesta, de participació són drets a salvaguardar. Aquest és l'Estat autoritari contra el qual ens enfrontem. Us agraeixo que justament avui l'hàgim posat en qüestió. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la presència de llaços grocs i estelades als edificis públics i el requeriment de la Junta Electoral Central que insta a retirar-los]] [[317-00074/12]] La darrera pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la formula la senyora Inés Arrimadas.
Gracias, señor presidente. Señor Torra, ¿se ha leído usted personalmente el escrito de la Junta Electoral Central que le obliga a retirar los símbolos partidistas de los edificios públicos?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
De començament a final, i el vaig contestar, sí.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Le pregunto si se lo ha leído porque o no se lo había leído o no lo había entendido, que puede ser, o piensa que usted puede hacer lo que le dé la gana. Yo le pregunto qué parte de retire la propaganda separatista no ha entendido, señor Torra. [[Remor de veus.]] Se cree que puede hacer usted lo que quiera, lo que le dé la gana.
Silenci...
No se pongan nerviosos –no se pongan nerviosos–, que aquí son muy gallitos y luego delante de los jueces no vean como se vienen abajo, ¿eh? [[Remor de veus.]] Qué se pensaba que significaba ser gobernante, que podían hacer ustedes lo que querían y lo que les diese la gana. Ustedes se piensan de verdad que pueden obligar a los ciudadanos a pagar impuestos, a cumplir las normas o a hacer caso a los jueces y luego ustedes están aquí haciendo lo que les dé la gana, cobrando un pastizal, como cobran todos ustedes, y encima subirse el sueldo. Ustedes han llenado los edificios públicos de todos los catalanes de lazos que ustedes usan, de esteladas que ustedes reivindican, de las caras de los candidatos de los partidos separatistas a los que ustedes representan. [[L'oradora mostra unes fotografies a la cambra.]] Por ponerles un ejemplo, por ejemplo, este tipo de pancartas está en cualquier tipo de edificio o este tipo de propaganda separatista. Yo le hago una pregunta, señor Torra, ¿qué le dice usted a los ciudadanos que tienen que ir a estos edificios públicos, sus edificios, a hacer alguna gestión, que se aguanten, que callen, que traguen? ¿Qué les dice usted a los funcionarios que no son separatistas que tienen que ir a trabajar aquí, que callen y que se aguanten también, que no son catalanes? Mire, esto es una vergüenza en cualquier momento del año, pero es una vergüenza aún más en periodo electoral, porque las administraciones tienen que ser neutrales. Ya sabemos que a ustedes les gustan los referéndums ilegales, las sindicaturas electorales elegidas aquí a dedo, pero no se esconda detrás de los consellers y conselleres, señor Torra, no se esconda detrás del procesista mayor del reino, que es el síndic de greuges –probablemente el mejor pagado–, porque los ciudadanos antes de pagar los impuestos no pueden ir al Síndic de Greuges, señor Torra; usted, tampoco. ¿Usted se cree que engaña a alguien con esto? ¿Usted se cree de verdad que esto le va a servir de algo? Lo digo..., se lo vuelvo a repetir, que luego delante de los jueces se vienen ustedes abajo, se echan el muerto unos a otros, no se acuerdan, era simbólico... Yo solo le digo que no se piense usted que Sánchez es como la mitad de Cataluña a la que usted no representa y que basta ya de propaganda separatista en los edificios públicos.
Diputada, se li ha acabat el temps. [[Pausa. Aplaudiments.]] Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Senyora Arrimadas, trobarem a faltar el seu somriure i els seus cartellets. [[Rialles i aplaudiments.]] La veritat és que a mi em sap greu que la cap de l'oposició, que se suposa que hauria de liderar el canvi al Govern, doncs, se'ns en vagi a Madrid. Sap greu, no? I sobretot perquè no tindrem l'oportunitat de gaudir d'aquests espectacles que vostès, doncs, cada sessió de control ens ofereixen de manera gratuïta. Si vostès consideren que aquests llaços grocs i que aquestes estelades són símbols polítics, vostès estan acceptant que tenim presos polítics. [[Aplaudiments.]] Estan acceptant això. Primera cosa. Doncs escolti'm: jo no prohibiré mai res, jo estic a favor de la llibertat d'expressió, i de més llibertat d'expressió i de més democràcia. Per tant, a mi sempre em trobarà aquí. I jo no m'amago de res; jo he pres les decisions que crec que he hagut de prendre. L'hi he dit: m'he llegit la resolució i l'he contestada, senyora Arrimadas, i no m'he amagat absolutament de res. Com també he denunciat que en aquesta Junta Electoral Central, sap qui hi ha? Llegeixi's els currículums de la gent que hi ha allà i els magistrats... [[Veus de fons.]] Sí, jutges. Per exemple, dos jutges del Tribunal Suprem que estan jutjant els nostres companys, que estan permetent que en aquell judici hi hagi com a acusació popular Vox, que és el partit amb el qual vostès –vostès– van pactar a Andalusia. [[Aplaudiments.]] Però és igual. Mentre vostès presenten recursos i querelles i fan electoralisme, que és lo que fan vostès [[veus de fons]] –no, no; els recursos i querelles els presenten vostès–, jo he visitat cent cinquanta ajuntaments i quaranta comarques catalanes, jo m'he reunit amb les diputacions per poder tirar endavant la fibra òptica i per poder tirar endavant la Mancomunitat Cultural. Mentre vostès porten la política als jutjats –no fan més que judicialitzar la política–, nosaltres portem la política arreu del país. I jo he visitat els quatre Pirineus, el Pallars Jussà, el Pallars Sobirà, l'Alta Ribagorça i l'Aran, i hem fet un consell executiu a l'Aran. Mentre vostès no escolten la gent, nosaltres estem al costat del país, escoltant totes les reivindicacions dels empresaris, dels pagesos –m'he reunit amb la Unió de Pagesos–, de la Taula del Tercer Sector, que va venir aquí, a la Comissió del 155, i què els va dir?, que havia sigut enormement contraproduent...
President, se li ha acabat el temps.
...pels interessos del tercer sector el 155. Escolti la gent i faci... [[El president retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Acabada... Gràcies. Acabada la sessió de control, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat de totalitat sobre el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no discriminació. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament... [[Maria Sirvent Escrig demana per parlar.]] Sí; per què em demana la paraula?
Per demanar que es recordi l'aplicació de l'article 239, és a dir, per incompliment del Reglament, senyor president.
Digui.
Bé, nosaltres entenem que l'expressió «ustedes son muy gallitos, pero delante de los jueces se vienen abajo [[aplaudiments]] és una expressió que no ha de ser permesa en aquest Parlament. I demanem tant al president com a la Mesa que reconsiderin posar un avís o una amonestació a la diputada amb relació a aquesta expressió. [[Aplaudiments.]]
Diputada, no hi ha hagut una crida prèvia a l'ordre, però en tot cas recollim la seva queixa i la tractarem oportunament a la Mesa. Gràcies. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa, digui.
Sí, señor presidente...
Per què em demana la paraula?
Sí; pues por contradicciones. [[Pausa.]] La misma diputada que ahora nos pretende dar lecciones de estilo ayer jaleaba los ataques fascistas...
Això, senyor diputat...
...de Arran, en la comisión [[aplaudiments]] , ayer los jaleaba...
Això no és per contradiccions.
...los ataques...
No té la paraula, diputat, no té la paraula, perquè això no són contradiccions, no. [[Pausa.]] Gràcies. Ha quedat clar, diputada. Recollim la queixa i la tractarem oportunament a la Mesa. Gràcies. [[Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no discriminació (debat de totalitat)]] [[200-00006/12]] Seguim, com dèiem, amb el debat de totalitat sobre el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no discriminació. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presenta la iniciativa el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor Chakir El Homrani. [[Pausa llarga.]] Quan vulgui, conseller.
President, conselleres, consellers, diputats i diputades que queden a la sala, mirin, crec que resulta molt pertinent presentar avui l'inici de la tramitació parlamentària de la Llei d'igualtat de tracte i per a la no discriminació després del que estem veient i del que estem vivint, del que estem veient a Europa, del que estem veient a l'Estat i del que estem veient al nostre país. Estem veient com partits que promouen el masclisme, el racisme, la LGTBIfòbia aconsegueixen protagonisme i espai electoral, condicionen l'agenda política i pública. Són moviments que avui acaparen molta atenció mediàtica. També en una situació en la que els avenços en igualtat i no discriminació estan sent qüestionats de forma reaccionària. A més, estem veient un creixement de les agressions –i s'ha de dir amb aquest nom: de les agressions– per motius racistes, o d'orientació sexual, o d'identitat de gènere. Tot i que quan es donen aquests casos tothom tenim molt clar que cal actuar per la via penal, sota el paraigua dels delictes d'odi –això són delictes d'odi–, aquestes situacions no es donen soles, i abans hi ha hagut moltes altres situacions i delictes de discriminació. Per cada agressió, per cada acció que pot tenir la figura penal de delicte d'odi, hi ha centenars de discriminacions. I això ho hem d'abordar. El no tenir cap eina per actuar sobre aquestes discriminacions que no arriben al delicte d'odi o a altres figures penals ens deixa a la ciutadania desprotegida i a les administracions amb una mà lligada a l'esquena a l'hora d'actuar sobre aquestes accions discriminatòries. Un insult per motius de discriminació de gènere, d'orientació sexual, d'origen ètnic, religiós, és el primer pas abans d'arribar a una agressió. Els diversos biaixos que hi pot haver en moltes activitats per l'orientació, l'aspecte, el gènere o l'ètnia també tenen elements de discriminació en els que hem de poder incidir. Aquesta llei ens dota i ens ha de dotar d'una eina per fer front a aquestes discriminacions: per un costat, fem una tasca preventiva que pugui aturar d'arrel altres accions que poden tenir tipificació penal, tot el que pugui ser preventiu és molt millor que el que és pal·liatiu; per un altre, podem actuar a nivells de discriminació on l'actual Codi penal no ho permet. L'inici del tràmit parlamentari de la llei, de l'avantprojecte de llei, que presentem avui té com a objectiu fer efectiu el dret a la igualtat de tracte i a la no discriminació per raó de religió o conviccions, capacitat, discapacitat, edat, origen ètnic, sexe o orientació sexual o identitat de gènere, o qualsevol altra condició social o personal, alhora pretén promoure l'erradicació del racisme i de qualsevol forma de persecució per motius religiosos, de la xenofòbia, de l'homofòbia i de qualsevol altra expressió que atempti contra la igualtat i la dignitat de les persones. Hem de recordar dia rere dia el primer article de la Declaració dels drets humans: «Tots som iguals. I aquest és el primer element de dignitat. La norma estableix obligacions per als diferents àmbits socioeconòmics per garantir el dret a la igualtat de tracte i a la no discriminació, i defineix com a vulneracions d'aquests drets la discriminació directa o indirecta, per associació o per error, la discriminació múltiple, la denegació d'ajustos raonables, l'assetjament, la inducció, l'ordre o instrucció de discriminar, les represàlies, l'incompliment de les mesures d'acció positiva derivades d'obligacions normatives o convencionals. Abans de l'arribada al Parlament, aquest text ha passat per un procés participatiu on han intervingut els consells adscrits a la Generalitat, com la Taula per la Ciutadania i la Immigració, el Consell de la Gent Gran de Catalunya, el Consell Nacional LGTBI, el Consell Nacional de les Dones i el Consell Nacional de la Joventut, així com les entitats i el món associatiu del país, però estem segurs que en el procés parlamentari d'aquesta llei acabarem d'adequar tota aquesta voluntat, el millorarem, i és aquesta la feina que estic segur que vostès, com a grups parlamentaris, volen tirar endavant. La llei preveu mesures de protecció enfront de la discriminació, amb l'obligació d'aplicar mètodes i instruments per la detecció de vulneracions de dret, a la igualtat de tracte i a la no discriminació, així com l'adopció de mesures preventives i per al cessament de les situacions discriminatòries. El dret a la igualtat de tracte i a la no discriminació comptarà amb el suport de la seva promoció per part dels poders públics, que han d'adoptar mesures per fomentar aquest dret, i les empreses i les altres organitzacions, que poden aplicar mesures econòmiques, comercials, laborals i assistencials. Hi ha una voluntat de transversalitat entorn d'aquesta llei. Així mateix, el projecte també preveu establir un règim d'infraccions i sancions que garanteixin les condicions bàsiques en matèria d'igualtat de tracte i no discriminació, que es podrà desenvolupar a partir del reglament. Aquest règim ha de ser complementari i supletori entorn del règim sancionador establert a la Llei 11/2014, per a garantir els drets de lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres i intersexuals i per a erradicar l'homofòbia, l'ha de complementar, han de ser eines que es complementen. La nova norma preveu l'impuls d'un pla nacional per la igualtat de tracte i la no discriminació, un document que determina els eixos, les línies estratègiques, els objectius i les mesures per prevenir, eliminar i corregir tota forma de discriminació per raó de les causes que estableix la mateixa llei. El pla nacional té caràcter quadriennal i correspon al departament competent per raó de la matèria la seva preparació, seguiment i avaluació. Així mateix, s'ha de garantir la participació de les organitzacions representatives dels interessos socials afectats en cada una d'aquestes fases. L'aprovació del pla nacional correspon al Govern de la Generalitat. Aquest pla nacional incorpora de forma prioritària els principis bàsics d'actuació en matèria de no discriminació, les mesures dirigides a prevenir, eliminar i corregir tota forma de discriminació, les mesures d'atenció especial a les discriminacions múltiples, que per la seva pròpia naturalesa suposen un atac més greu al dret a la igualtat de tracte i a la no discriminació, les mesures dirigides a la informació, conscienciació i formació en igualtat de tracte i no discriminació. El fet de que existeixi aquest pla nacional obre una flexibilitat que permet que es construeixin amplis consensos en l'aprovació dels principis rectors de la llei. Els principis de la no discriminació, estic segur que són compartits per tota la cambra. El pes de cadascuna de les polítiques que emanen de la llei es pot elaborar cada quatre anys, segons les majories parlamentàries que hi hagi. Creem una llei que tingui la capacitat de no ser una camisa d'onze vares, perquè tots i totes som conscients que les formes de discriminació poden variar i varien amb el temps. L'altre aspecte que vull ressaltar de la llei és l'òrgan mediador i sancionador. El Govern designarà un òrgan específic per la igualtat de tracte i la no discriminació. Entre altres funcions, aquest òrgan resoldrà les demandes, farà funcions de mediador i treballarà en coordinació amb el síndic de greuges, el Ministeri Fiscal i les institucions i organismes públics. En concret, la llei preveu que aquest òrgan podrà donar suport a qui hagi pogut sofrir discriminació per a la tramitació de les seves queixes i reclamacions, mediar i conciliar entre les parts amb el seu consentiment, tret de que tinguin contingut laboral o penal; llavors van als òrgans de l'autoritat laboral o de l'autoritat judicial. Crec que és important aquest element de la mediació, perquè, com he dit abans, en la resposta a control de govern, l'única forma veritablement potent d'erradicar qualsevol tipus de discriminació i de por cap a l'altre és la interacció, és el coneixement i el reconeixement mutu entre les persones. Aquest òrgan també podrà iniciar d'ofici, i a instàncies de tercers, investigacions sobre discriminacions, fora de les que tinguin caràcter penal, i exigirà la potestat d'incoació, inspecció, instrucció i sanció. També promourà l'adopció de codis de bones pràctiques en matèria de lluita contra la discriminació. Aquesta llei està adreçada a totes les institucions públiques, persones físiques o jurídiques de caràcter privat, i té un ampli àmbit d'aplicació. Així, entre d'altres, s'aplica al treball i a les relacions laborals, al règim estatutari del personal de serveis de les administracions públiques i a les organitzacions professionals, culturals, esportives, d'educació en el lleure o d'interès social, econòmic o de participació política. També a l'educació, la protecció social, les prestacions i els serveis socials, la participació cívica i social, la sanitat, l'accés, oferta i subministrament de béns i serveis al públic, la publicitat –un altre element importantíssim– i els mitjans de comunicació. Necessitem poder treballar conjuntament per evitar l'estigma, per evitar l'estereotip. La sanitat, l'habitatge, l'accés i permanència en establiments o espais oberts al públic, la immigració i desenvolupament de polítiques d'inclusió i primer acolliment, així com la formació d'adults pròpia dels serveis d'acollida, les associacions i les fundacions, les cooperatives i l'economia social, i la cultura, com no pot ser d'una altra manera. En el fons, hem d'anar a una societat que tingui tolerància zero cap a qualsevol discriminació. I per això estic segur que els grups parlamentaris que formen part d'aquest Parlament, que els diputats i diputades que siguin ponents podran fer un exercici que sempre és necessari en un avantprojecte de llei: debatre, millorar-lo i, el que és més important, ajudar-nos a disposar d'una eina que avui dia, el 2019, és cada cop més necessària. Si hi ha un àmbit en què necessitem consensos és en l'àmbit de la discriminació i de la igualtat de tracte. Si hi ha un àmbit en el que és absolutament obligatori que tinguem la capacitat de consensos és ser conscients que som una societat diversa, que aquesta diversitat és un element beneficiós per a la nostra societat i que hem de cuidar tots els ciutadans i ciutadanes perquè en tot moment tinguin una veritable igualtat d'oportunitats, no puguin patir discriminacions i la igualtat de tracte estigui inherent en qualsevol àmbit d'aquesta societat. Diputats i diputades, conselleres i consellers, crec que tots som conscients de que estem fent passos enrere entorn d'elements que estaven absolutament consensuats com a societat: la llibertat entorn de l'orientació sexual, de la identitat de gènere, la capacitat de no tractar una persona a partir de l'estereotip del seu col·lectiu o de la seva comunitat, la capacitat d'entendre que el feminisme no divideix, que el feminisme el que fa és fer-nos conscients de que som una societat masclista, la capacitat de molts aspectes que fa quinze, vint anys no haguéssim pensat. I no som una illa, Catalunya no és una illa en el món. Això passa. Passa a l'Estat, i ho estem veient. Passa a Europa amb Salvini, amb Orbán, amb Marine Le Pen, amb unes eleccions europees que portaran segurament un creixement de l'extrema dreta. Passa també a tot el món: ho veiem a Amèrica Llatina, al Brasil. Ho veiem en molts aspectes, no som una illa, però igualment som responsables de generar aquells instruments que permetin assegurar un element que ha de ser de consens: la igualtat de tracte i la no discriminació. Els encoratjo que durant tot el tràmit parlamentari de la llei la puguin millorar, puguin interlocutar amb més agents i que ens donin aquesta eina per fer front a unes situacions que volem tirar enrere. Moltes gràcies, diputats i diputades. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. A continuació, i atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, procedirem ara a obrir un torn d'intervencions per fixar el posicionament dels grups, per un temps màxim per a cada grup de deu minuts i cinc, òbviament, per als subgrups parlamentaris. Té la paraula en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Noemí de la Calle.
Bona tarda a tothom. Hoy el Govern nos vuelve a traer un proyecto de ley que ya presentó en la legislatura pasada, que no gustó a prácticamente nadie, que obtuvo muchas críticas por parte de los colectivos, porque es una ley vacía, y que en la actual situación nos obliga a hacerles muchas preguntas. La primera pregunta, que también podría ir dirigida a la ministra Calvo, es: ¿se han leído ustedes la Constitución española? Porque esta Constitución española, si en vez de quemarla algunos de ustedes se la leyesen, se darían cuenta del ridículo que hacen presentando esta ley. Esta Constitución no solo ha garantizado nuestros derechos, parando el golpe de estado y evitando que convirtiesen Cataluña en un régimen totalitario, sino que además esta Constitución garantiza la igualdad de todos los españoles, sin que pueda prevalecer discriminación alguna por razón de nacimiento, raza, sexo, religión, opinión o cualquier otra condición o circunstancia personal o social –es el artículo 14. Porque vienen ustedes aquí y nos presentan esta ley como si hubiesen descubierto el Mediterráneo o la sopa de ajo, pero es que estos derechos ya existen y están recogidos en otras leyes superiores, como la Constitución, el Estatut de autonomía –ese que derogaban en sus leyes de transitoriedad–, la Ley del deporte, el Estatuto básico del empleado público, la Ley orgánica de libertad religiosa, por poner algunos ejemplos. La segunda pregunta: ¿han recurrido al Rincón del Vago para rescatar esta ley sin haber cambiado una sola coma, para poder decir que han aprobado algo en una legislatura donde no han pegado palo al agua? Porque es que se lo podían haber currado un poquito más, no sé, cambiar alguna cosa, haciendo caso a las recomendaciones de las entidades... Esta ley no tiene una cláusula general antidiscriminatoria, no recoge el deber de intervención de los profesionales ni prevé la justicia restaurativa, que es lo más importante, porque sin justicia restaurativa que repare los derechos humanos no transformaremos la sociedad. Y fíjense el sinsentido de esta ley, que las disposiciones adiciones y transitorias hacen referencia al régimen sancionador de la Ley LGTBI, cuyo decreto aún no han aprobado. Y de ello ya hablaremos mañana en la interpelación. Tercera pregunta: ¿qué sentido tiene?, ¿por qué nos traen una ley vacía, que no aporta nada nuevo? Porque no quieren poner en una ley obligaciones que luego ustedes tendrían que cumplir. Porque, si realmente estuviesen comprometidos con la igualdad de trato, hubiesen incluido artículos específicos que les obligasen a ustedes a realizar acciones de fomento de la cultura, de la tolerancia y la no discriminación, hubiesen metido medidas específicas de apoyo a las víctimas que obligasen a la Administración a dar una atención real y efectiva, incluyendo asesoramiento, asistencia, en especial la sanitaria y psicológica, y sobre todo las medidas sociales tendentes a facilitar su recuperación. Pero no, esta ley no dice, no aporta nada nuevo. Y les pido que hagan el ejercicio de leerse aunque sea solo un artículo de la ley, por ejemplo el 17, que habla de cultura, que dice así –es muy cortito–: «Las administraciones públicas catalanas han de garantizar en el acceso y disfrute de la cultura la ausencia de cualquier forma de discriminación por razón de las causas que prevé esta ley; totalmente de acuerdo, pero es que estos derechos ya están recogidos en otras leyes superiores, y lo que tienen ustedes como obligación es garantizarlos, pero no volviéndolos a poner por escrito en una ley, sino trabajando, por ejemplo, en el reglamento de la Ley de accesibilidad, que está aprobada en 2014 y cuatro años después no tiene reglamento. ¿Quieren que determinados colectivos puedan acceder a la cultura? Pues pongan los medios para que sea accesible. Artículo 6; hablan de ocupación y función pública. ¿Se garantiza la igualdad y la no discriminación en Cataluña cuando Puigneró dice que el 12 de octubre es un día laboral y los trabajadores que ese día no se acojan al festivo quedan señalados? ¿Se garantiza la no discriminación cuando Lluís Llach dice que los funcionarios que no respeten la Ley de transitoriedad sufrirán? ¿Se garantiza la no discriminación cuando atacan el domicilio particular del juez Llarena y tienen que ser ciudadanos anónimos quienes lo limpien días después, sin que la Administración haya movido un solo dedo? ¿Quieren luchar contra la discriminación? Pongan un artículo útil y comprométanse a actuar si alguien es discriminado. Pero no lo han hecho, porque son ustedes los primeros que discriminan. Artículo 9; hablan de participación cívica y social. ¿Se garantiza la no discriminación cuando Torra nos contesta que si no nos gusta la celebración independentista del Once de Septiembre, que nos montemos una nosotros? ¿No tenemos derecho los catalanes no independentistas a celebrar la fiesta de nuestra comunidad? ¿Por qué el Gobierno excluye a una parte de la sociedad? ¿Se garantiza la participación cívica y social cuando a un concejal nuestro le parten la cara por pasear por Torroella y el alcalde del municipio de su partido dice que está orgulloso de lo que ha pasado? [[Aplaudiments.]] ¿Se garantiza la participación cívica y social cuando limpian el suelo con lejía a nuestro paso? ¿Eso no es odio y discriminación? [[Aplaudiments.]] ¿Se garantiza la participación cívica y social cuando se declara personas no gratas a personas de esta mitad del hemiciclo en ayuntamientos gobernados por ustedes, o cuando una expresidenta de este Parlamento manda cada dos por tres a la líder del partido más votado en Cataluña de vuelta para Cádiz? Actualmente, ustedes son los primeros en alentar la discriminación a una parte de la sociedad. ¿Van a dejar de hacerlo? ¿No se dan cuenta del ejercicio de cinismo e hipocresía que supone presentar esta ley con sus antecedentes? Artículo 10: educación. Aquí mi compañera Sonia Sierra tendría para una semana, pero seré breve, porque son muchos artículos. Solo hay que prestar atención al estudio que se ha hecho de los proyectos lingüísticos de los centros escolares, donde se ha demostrado que el castellano está discriminado. ¿Van a hacer ustedes algo? Artículo 13: atención a la infancia, adolescencia, juventud, personas con discapacidad y personas mayores. Aquí han despachado ustedes a varios colectivos de riesgo en un solo artículo. Y como aquí es donde ustedes menos hacen, porque estamos a la cola en atención a la dependencia, con altas tasas de pobreza infantil, con la Ley de accesibilidad en un cajón, pues en vez de incluir un artículo donde la Administración se obligue y comprometa, lo que hacen es decir que las entidades y las personas tienen que garantizar que no se produzcan situaciones discriminatorias. ¿Y la Administración qué?, ¿no va a hacer nada? Quien tiene que garantizar que no se produzcan situaciones discriminatorias es la Administración, y ustedes centrifugan esa responsabilidad hacia los ciudadanos y dimiten de sus responsabilidades. Ustedes son un gobierno que ni gobierna ni quiere gobernar. ¿Quieren hacer algo por la infancia? Desplieguen la Ley de infancia de 2010, que ahí está, sin desplegarse totalmente. ¿Quieren hacer algo por las personas con discapacidad? Hagan la transposición de la Convención de los derechos humanos para personas con discapacidad. Artículo 16: medios de comunicación. ¿Por qué no garantizan que la televisión pública no sea teleprocés, para que los catalanes que no somos independentistas dejemos de estar literalmente expulsados de una televisión que pagamos todos? ¿Por qué no garantizan que en la televisión pública catalana no haya profesionales del odio vertiendo constantemente insultos hacia los constitucionalistas, como son Pilar Rahola, el señor Toni Soler o Jair Domínguez? ¿Necesitan una ley para hacerlo? ¿Lo harán tras esta ley? ¿Dejarán de insultarnos desde la televisión pública? No veo ningún artículo donde se comprometan a ello. Artículo 17: cultura –ese artículo tan naíf que he leído antes. ¿Garantizarán el acceso a la cultura y a las subvenciones a los escritores y artistas que utilicen la lengua castellana o, como siempre, se discriminará la cultura catalana escrita en castellano? Ahora que se va la consellera de Cultura que nos considera colonizadores lingüísticos tienen la oportunidad de demostrar que realmente están en contra de la discriminación. No hemos presentado una enmienda a la totalidad porque creemos que esta ley, que ahora mismo no aporta nada nuevo, podría ser útil si al pasar por la fase de ponencia se hiciese el trabajo que el Govern no ha hecho, introduciendo artículos que obligasen a la Administración a ofrecer una protección integral, real y efectiva a las víctimas, como también el derecho de asistencia jurídica gratuita. Personalmente, no tengo ninguna esperanza de un govern que ha hecho presidente de la Generalitat a alguien que ha escrito cosas como «se corre el riesgo de que la nación se deshaga como un azucarillo en un vaso de leche, atenazada ante la avalancha inmigratoria, el monstruo del espolio fiscal. Y, miren, para conseguir la igualdad, se necesita compromiso y perseverancia en la defensa de los principios universales de igualdad de las personas y el rechazo hacia los instintos gregarios. Y ese compromiso no lo encontramos, como decía, en un govern que ha hecho presidente a alguien que también ha escrito: «Ahora miras a tu país y vuelves a ver hablar las bestias. Pero son de otro tipo: carroñeros, víboras, hienas, bestias con forma humana, sin embargo, que sorben odio. Un odio perturbado, nauseabundo, como de dentadura postiza con moho, contra todo lo que representa la lengua. Están aquí, entre nosotros... –sí, sí, usted se ríe, conseller, a mí no me hace ninguna gracia. Sigue: «Están aquí, entre nosotros. Los repugna cualquier expresión de catalanidad, es una fobia enfermiza, hay algo freudiano en estas bestias, un pequeño bache en su cadena de ADN. Telita. Ustedes, que han hecho presidente a alguien así, ustedes, que permiten y encabezan muchas de las discriminaciones que se dan en Cataluña, no tienen credibilidad cuando hablan de igualdad y no discriminación. Y ya que parece que han copiado la ley que proponía Movimiento contra la Intolerancia, que se terminó llevando al Congreso, voy a acabar citando a su presidente, Esteban Ibarra, en la introducción de este cuaderno donde publica el boceto de la ley en la que ustedes se han inspirado y en la que se inspiró también la ley que se presentó al Congreso. Y estaría bien que lo oyesen y reflexionasen. Al igual que él, deseo una verdadera «transformación que cierre el paso a la intolerancia, al viejo y nuevo racismo, a quienes creen que hay colectivos superiores o a quienes creen que la diferencia priva de la condición de igualdad en derechos o dignidad, y que cierre caminos a los fanatismos, integrismos o nacionalismos excluyentes, a todas aquellas expresiones que empujan al ser humano al momento de las peleas cainitas. Y antes de copiar algo, lean ustedes las motivaciones del autor, porque puede ser que copien una herramienta diseñada para combatirles a ustedes. Gracias. [[Aplaudiments.]]
En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Marta Moreta.
Bon dia, consellers, consellera, diputades i diputats. Com bé saben, perquè ho acaben de comentar anteriorment els companys, avui tornem a iniciar el debat de totalitat de la llei d'igualtat de tracte i no discriminació. Hi tornem, perquè la legislatura passada va acabar i va decaure el projecte. Una llei que es presentava a l'inici del 2017 i s'admetia a tràmit per procediment d'urgència. Ja anàvem tard aleshores, encara hi anem més ara. Amb tot, diputades i diputats, vam treballar de valent per enllestir-la i vàrem fer totes les compareixences que es van demanar, així com la presentació de totes les esmenes proposades pels diversos grups parlamentaris. Des de l'inici del gener del 2018 han passat un any i tres mesos, i avui, finalment –avui–, podem iniciar aquest debat de la totalitat, i de veritat que ens n'alegrem. Perquè és una llei que realment és molt necessària. S'inicia molt i molt tard, i incompleix des del minut u la disposició addicional quarta de la Llei 11/2014, per garantir els drets de les lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres, intersexuals i per erradicar l'homofòbia, la bifòbia i la transfòbia. I per què dic que s'incompleix? Doncs, mirin, la disposició quarta de la llei, coneguda com a LGTBI, diu clarament que el Govern, en un termini de vuit mesos ha de comptar..., a la data de publicació d'aquesta llei, ha de trametre al Parlament un projecte de llei de no discriminació –al cap de vuit mesos. Saben quant fa d'això? Doncs, ni més ni menys, la llei es va aprovar l'octubre del 2014 i la nova llei s'hauria d'haver tramitat el juny del 2015. Per tant, el Govern actual va ni més ni menys que tres anys i nou mesos tard, com en molts altres temes que sembla que no els donin la importància que es mereixen. És a dir, gairebé per arrodonir, quatre anys sense una llei imprescindible per a tota la gent de Catalunya –imprescindible per a tota la gent de Catalunya. L'objectiu d'aquesta llei és fer efectiu el dret d'igualtat de tracte i no discriminació per raó de sexe, nacionalitat, origen, religió, convicció, opinió, edat, discapacitat, orientació, identitat sexual, malaltia física o mental o qualsevol altra condició o circumstància personal o social. En definitiva, promoure l'erradicació de tota discriminació per raó d'alguna d'aquestes causes que acabo de citar. I avui més que mai s'adonaran que aquesta llei hauria d'estar vigent des de fa anys. Els últims esdeveniments succeïts al centre de menors tutelats, que curiosament el conseller en feia referència fa una estona, de Castelldefels, que van patir diversos atacs racistes per part de desenes d'encaputxats, que van agredir els menors immigrants que s'allotjaven en el centre, són intolerables. O també l'incident protagonitzat per un home que amenaçava els joves menors d'edat acompanyat d'un ganivet a la mà, a Canet de Mar, també ho deuen recordar. No podem admetre cap tipus d'actuació d'aquest tipus, no podem permetre-ho, perquè moltes d'elles s'han fet organitzades amb un caràcter clarament xenòfob i racista. Actes discriminatoris que venen sovint associats a delictes d'odi o delictes d'incitació a l'odi o la violència; formes d'intolerància com el racisme, la xenofòbia, l'antisemitisme, la islamofòbia, el sexisme, l'homofòbia, la transfòbia o un llarg etcètera. Per tot això és tan important que aquest projecte de llei..., perquè hem de trobar totes les garanties bàsiques que ens permetin assolir una protecció real i efectiva dels ciutadans i ciutadanes per gaudir dels drets humans i les llibertats fonamentals sense discriminació, garantint la convivència, la cohesió social mitjançant el reconeixement de la persona i la dignitat d'aquestes persones. Conseller, seria molt..., més sincer, de fet, no «molt sincer, sinó «més sincer i més creïble que reconegués que no ho han fet bé, que han tingut la llei arraconada; arraconada en un calaix, amagada, diguin-ne com vulguin; que no hi han posat ni ganes ni els mecanismes per tirar endavant aquesta llei. I això ho demostra el fet que a hores d'ara encara no hi ha el decret sancionador, que tant hem reclamat en aquesta cambra, de la Llei 11/2014. L'incompliment reiterat d'aquest Govern s'ha convertit en un tema habitual. Però nosaltres no deixarem de dir-ho i menys de normalitzar-ho. Malauradament estem acostumats a sentir molts discursos grandiloqüents, anuncis, piulades, discursos pujats de to, titulars, però la realitat brilla per la seva absència: aprovació de poques lleis, poques accions parlamentàries que millorin la vida de la ciutadania. El 2015 el Govern feia unes declaracions als mitjans de comunicació i deia –el 2015, eh?–: «El Govern aprova el Projecte de llei per a la igualtat de tracte, titulars que es quedaven en això, en titulars, perquè els diputats i diputades que estàvem en aquesta cambra no en vam veure ni una sola línia, d'aquell avantprojecte –ni una. A l'inici de la meva intervenció explicava que aquesta llei busca la no discriminació per raó de sexe, nacionalitat, origen, religió... Malauradament, les dones patim discriminació, en molts àmbits, en molts sectors, en molts espais socials i també aquí al Parlament. En aquesta cambra, fa poc més d'una setmana es llegia la Declaració institucional en suport del Dia Internacional de les Dones. No sé si deuen recordar la imatge de la Mesa del Parlament, aquesta Mesa del Parlament, però, per si algú no la recorda, eren tot homes. Ens falta moltíssim recorregut per assolir la plena igualtat, de tot, de dones i homes, malgrat cada legislatura en aquest hemicicle comptem cada cop més amb més dones. Avui ja en som cinquanta-nou, però ells, setanta-sis. Els animo, doncs, a treballar de veritat en aquest projecte de llei i no arraconar-lo com han fet fins ara. I no voldria acabar sense parlar també del bullying escolar que pateixen nens i joves per la seva orientació sexual. Desafortunadament, les denúncies d'aquest tema ocupen un dels primers llocs en les dades que ens ofereix l'Observatori contra l'Homofòbia. No podem abaixar la guàrdia en aquest tema. El Grup Socialistes i Units per Avançar treballarà per fer possible que en aquesta legislatura s'aprovi aquesta llei que ha d'esdevenir el gran paraigua per a la igualtat de tracte i la no discriminació. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Susanna Segovia.
Bé, bon dia, diputats, diputades, consellers, consellera, presidència del Parlament. Com totes saben, i ja n'hem parlat, el diumenge 10 de març un centre de menors tutelats a Castelldefels va ser objecte de dos atacs racistes per part de vint-i-cinc encaputxats. A finals de gener, el centre LGTBI de Barcelona va ser atacat també durant la matinada amb pintades d'odi. El mateix gener Diego Martos va patir una forta agressió homòfoba al metro de Barcelona on li deien: «Tú no eres hombre, eres maricón. L'Observatori contra l'Homofòbia alertava sobre les trenta-cinc denúncies que hi ha hagut a Catalunya en només el que portem del 2019, el doble que l'any passat, i de l'alarmant nombre d'adolescents que, cada vegada més, són els que perpetren aquestes agressions. Una de cada cinc persones sense llar ha patit agressions, la majoria en presència de testimonis que no han fet res. De fet, es diu que no hi ha prou denúncies registrades, perquè en realitat l'aporofòbia està tan estesa, que les víctimes normalitzen la situació i no ho denuncien. Els casos són tants que no tindríem temps d'esmentar-los, perquè els delictes d'odi i discriminació no paren d'augmentar, perquè estan impregnant les institucions i perquè estan viralitzant les xarxes socials. Hem hagut de sentir barbaritats, com l'intent que ha fet la Junta Electoral, que pretenia discriminar les persones amb discapacitat, revisant-los el vot. Per sort, sembla que estan rectificant. O com el fet que donar en adopció un fill, a una persona sense papers, li pot allargar la seva estada al país i donar-li una mica més de drets, sempre que posi el seu fill al servei de la pàtria. Com les declaracions xenòfobes del senyor García Albiol cap al col·lectiu gitano romanès; com el seu intent de prohibir la celebració pública del ramadà, o la criminalització constant que fa de les famílies que es veuen obligades a punxar la llum o ocupar pisos buits per poder viure amb un mínim de dignitat. Aquesta llei, aquest Avantprojecte de llei per la igualtat del tracte i la no discriminació és necessària; és necessària i és urgent. Però no aquesta llei i no així; no és suficient. Anem tard, com ja s'ha dit, però és que a més a més fem curt. El que cal és una llei valenta; una llei valenta que s'atreveixi a fer canvis estructurals i, sobretot, que sancioni. I el que se'ns presenta avui no ho és. No és suficientment valent, no és suficientment contundent, no planteja canvis estructurals per a, realment, revertir una societat que discrimina els més vulnerables. Hi ha un mandat europeu, en concret hi ha un informe del Consell d'Europa, que diu que hi ha una manca de sensibilització general per part de les autoritats judicials i de les de seguretat. Perquè per molt que tinguem una constitució que digui el que digui, no és cert que les institucions, ni a l'Estat espanyol ni a Catalunya, es facin càrrec i facin polítiques que realment combatin la discriminació. Cal una legislació antidiscriminació específica, que parli de les societats inclusives, on es plantegi que les institucions i les polítiques són les veritables responsables de que la creixent diversitat sigui percebuda com un recurs, com un enfortiment, com un orgull i no com una debilitat o com una amenaça. Aquest mateix informe assenyala que una sèrie de grups experimenten l'exclusió social i la discriminació, i que això pot contribuir també al desenvolupament de societats paral·leles, que poden ser causa d'alguns dels brots d'extremisme que estem vivint. Tot i els esforços que s'han fet en termes de polítiques públiques per combatre el racisme i la discriminació, molts dels estats membres de la Unió Europea no tenen una legislació àmplia i específica contra aquest tema. La Comissió Europea, precisament, indica que Espanya no disposa d'una llei nacional que abordi de manera general la igualtat de tracte i la no discriminació, hi insistim, per molt que ho digui la Constitució de l'Estat espanyol. Però tampoc la té Catalunya. Ja s'ha dit anteriorment, anem tard. I com que el Govern de Torra-Aragonès en lloc de governar i de fer polítiques que vagin en la defensa de la diversitat i la inclusivitat es dedica a no governar i a bloquejar-se i a fer actuacions simbòliques, doncs no acabem de recuperar el temps perdut. Tenim lleis; tenim lleis que són molt potents, que s'han treballat en aquest Parlament, que s'han fet des del consens. Es reclamava el consens dels grups parlamentaris per afrontar aquests temes. El consens servirà si les lleis són decidides i si les lleis són valentes i si les lleis passen de les paraules i dels discursos a les polítiques i als fets, a fets concrets. La proposició que es presenta avui ha estat també fortament qüestionada per les entitats que treballen per la no discriminació i que treballen contra la discriminació que pateixen les persones vulnerables; no és prou contundent, no estableix règim de sancions. Per això nosaltres treballarem perquè aquesta sí que sigui una llei valenta; una llei valenta que sancioni, perquè no s'estan obrint expedients sancionadors o es fa amb comptagotes. Per exemple, en el marc de les lleis d'igualtat o LGTBI es generen propostes legislatives però després no s'apliquen, no tenen recursos i no sancionen. És una llei que ha de fomentar la prevenció en l'educació, una llei que no ha de parlar només d'absència de discriminació, sinó que ha de garantir promoure i vetllar la igualtat de tracte des de la més petita infància de la nostra societat; una llei que ha de contemplar àmbits en els delictes d'odi, relacionats amb els delictes d'odi i les discriminacions, com ara el policial i el penitenciari, que són una competència directa de l'Administració; una llei que vagi més enllà de la igualtat formal i que garanteixi una igualtat material i real. A través d'aquesta llei també hem de qüestionar els privilegis i hem de veure que la discriminació és estructural, que les agressions no són fets aïllats. Per tant, sense mesures que qüestionin aquesta estructura que sustenta les desigualtats, no hi arribarem, a la igualtat material. Els factors de vulnerabilitat social situen imposicions de desigualtat a totes les persones que no formen part de la normativitat imposada pel sistema capitalista i heteropatriarcal; és a dir, estar fora dels patrons que imposa la meritocràcia liberal significa patir discriminacions. Per això, i ho hem dit altres vegades també, no compartim aquestes idees del feminisme liberal, perquè perpetuen la democràcia lliberal, perquè posen els drets d'alguns per sobre dels drets de la majoria, dels més vulnerables. L'actual model de societat en el qual vivim es beneficia de crear mecanismes d'exclusió per tal de mantenir els privilegis d'una classe dominant. El racisme, el masclisme, l'LGTBIfòbia, el classisme, són expressions vinculades a l'actual ordre social que vivim i requereixen canvis profunds i estructurals per erradicar-les, requereixen legislacions valentes, amb sentit, que sancionin, amb recursos, amb mesures que es puguin aplicar i amb una responsabilitat, i que realment s'ho cregui, del Govern que les ha d'implementar, que les prioritzi i que les posi per davant. I això fins ara no ha passat, no està passant. Aquesta proposta distribueix obligacions entre la ciutadania, però allà on el Govern de la Generalitat té competències no estableix els mecanismes de protecció, no es materialitzen les mesures; es reparteixen responsabilitats, però no se n'assumeixen les pròpies. Tampoc es té en compte les persones en situació irregular com a factor de discriminació. Seria una oportunitat clau per obligar els cossos com els Mossos i altres cossos de seguretat a que no cometin actes de discriminació com les identificacions racials, que han estat àmpliament denunciades per entitats com SOS Racisme o Amnistia Internacional. També SOS Racisme denunciava que darrere de bona part de les denúncies que es fan per discriminació hi han els cossos policials. Això també s'ha d'afrontar des d'aquesta llei. I també una cosa important: cal assegurar-se que aquesta llei permet conservar la potestat sancionadora que tenen els ajuntaments. Barcelona ho té per la Carta municipal, però s'ha de garantir que els ajuntaments, aquells que estan més a prop de les persones que tenen i que pateixen aquestes discriminacions, tinguin potestat sancionadora. Perquè fins ara la Generalitat hem vist que si la té no l'exerceix amb la contundència que seria necessari. El municipalisme no és parlar de polítiques petites; són els municipis els que tenen relació directa amb el territori i amb la població, i han de mantenir aquesta capacitat d'exercir tota la seva potestat per lluitar i combatre la discriminació. Nosaltres hi treballarem, en la llei. Creiem que anem tard, que es fa curta, però creiem que es pot millorar i es pot enriquir, i demanarem una àmplia participació de les entitats i els moviments que treballen en aquest tema. Nosaltres insistirem en introduir-hi l'àmbit policial i penitenciari. També proposarem completar el reconeixement de les situacions de vulnerabilitat en la situació administrativa o en la situació socioeconòmica o de privació de llibertat. Proposarem un reconeixement específic de les mesures per a l'abordatge d'aquestes discriminacions, i en especial aquelles adreçades a persones sobre les quals hi ha discriminacions múltiples. Hem d'anar més enllà de sancionar actes individuals o individualitzables de discriminació; també hem d'eliminar les condicions estructurals que permeten aquesta discriminació. Igual que vam sortir el 8 de març al carrer reclamant un feminisme per totes, una societat feminista, volem també una societat inclusiva pel cent per cent, on totes tinguem les mateixes oportunitats i se'ns garanteixi per sobre de tot el dret a la dignitat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. És el torn, ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, de la diputada senyora Natàlia Sànchez. Quan vulgui.
Bon dia. És obvi, com s'ha dit, que pensem que podria ser oportú, en un context de creixement constant de les agressions LGTBIfòbiques, parlar d'aquesta llei; és oportú tenint en compte l'Informe identificacions policials i perfilació ètnica a Catalunya, que ens diu que les persones racialitzades i amb nacionalitat estrangera són més aturades per la policia que les persones blanques o amb passaport espanyol; és oportú i necessari parlar d'aquesta llei després dels atacs racistes de Canet, de Castelldefels i també de Nova Zelanda. Per fer-ho, però, cal assumir el sistema racista patriarcal i capitalista que impera en la nostra societat. Però nosaltres tenim seriosos dubtes del context polític en què ens presenten o ens representen aquesta llei i que hi hagi una voluntat real de culminar tots els tràmits per tenir una llei veritablement útil. Potser estaríem fent un debat cosmètic? Aquesta llei servirà per sancionar, per exemple, les discriminacions pròpies que executen les institucions? Nosaltres plantejarem algunes qüestions i reflexions sobre el text legislatiu. La primera, que és coneguda per tots vostès: en la legislatura anterior, l'onzena, la CUP - Crida Constituent va proposar en el mateix debat d'aquesta llei, la que avui parlem, una proposició de llei integral contra totes les formes d'odi i discriminació; una llei que vam acordar tramitar conjuntament i que va decaure després de la dissolució del Parlament per part de Mariano Rajoy i els aliats del 155. En aquella llei, la CUP - Crida Constituent vam plantejar des d'on nosaltres entenem el treball contra l'odi i totes les formes de discriminació. Nosaltres compartim el criteri de la Comissió Europea dels Drets Humans contra el Racisme i la Intolerància. I entenem la discriminació com qualsevol distinció, exclusió, restricció o preferència basada en determinats motius com són la raça, el color, el gènere, l'idioma, la religió, l'origen nacional o social, que tingui per objecte o per resultat anular o menyscabar el reconeixement, gaudi o exercici en condicions d'igualtat dels drets humans i les llibertats fonamentals de totes les persones. I això té molt a veure amb l'anàlisi que fem del text que ens proposa el conseller, perquè d'entrada considerem que quan parlem de discriminació cal fer-ho des d'una lògica concreta, que defugi els falsos plantejaments de neutralitat; un enfocament que en cap cas veiem reflectit en el text del Govern, ja ho vam dir en el seu moment. D'una banda, perquè el text no té atribucions concretes, i això voldria dir que no està pensat com un instrument àgil, i, per tant, podria tenir molt poca incidència, com ja han dit les anteriors diputades que han intervingut, posant, per exemple, la qüestió del reglament i la manca d'implementació de la Llei 11/2014. La poca credibilitat que ens desperten les iniciatives del seu Govern té a veure amb això. Una dada. L'Observatori contra l'Homofòbia ha registrat durant el 2018 cent dotze incidències LGTBIfòbiques, durant el 2018, deia, i durant el primer trimestre del 2019, trenta-nou, el doble que el primer trimestre del 2018. I saben quantes sancions s'han aplicat des de l'aprovació de la Llei contra l'homofòbia, fa quatre anys i mig? Nou, exclusivament nou sancions. A això ens referim quan diem que temem que sigui tan abstracte, tan poc concret, que pugui tenir poca incidència. Els conceptes de discriminació que descrivia a l'inici, que la CUP vam definir amb molt detall en la nostra llei, es materialitzen a partir de conceptes fonamentals que s'exposen amb deteniment en el text que nosaltres vam proposar i que farem servir per treballar en aquesta llei: racisme, antisemitisme, islamofòbia, antigitanisme, xenofòbia, discriminacions per raó de gènere, feminicidis, sensellarisme i aporofòbia. Aquests són els noms concrets quan parlem de discriminacions, i hem de parlar d'això. Si les definicions són vagues, es complica la capacitat de denúncia i, per tant, la capacitat de reparació i justícia. També si parlem sobre opinions i conviccions, si parlem sobre la llibertat d'expressió, que és un altre dels conceptes que s'articula a la llei, no podem difondre..., nosaltres constatem que no podem difondre idees que facin apologia de la violència de gènere o de la pedofília, per exemple. L'expressió d'idees supremacistes i que atenten contra grups minoritzats no han de tenir reconeixement i una protecció formal. La llibertat d'expressió mai pot protegir la difusió de discursos d'odi i supremacistes. Cal desterrar la idea d'«els extrems es toquen, que es construeix per negar i taponar el discurs antifeixista, evitant que faci una crítica profunda als vincles entre el feixisme, la burgesia i el capitalisme. Per tant, ni la tesi dels extrems és vàlida, perquè posa al mateix nivell els valors discriminatoris amb valors de defensa de la igualtat, ni tampoc és vàlida la tesi dels contextos neutres. S'han d'abordar les discriminacions des d'allò concret que permeti ubicar en clau d'opressió i privilegi, i això és imprescindible. Nosaltres participarem en aquesta llei, però, com deia la Montse Santolino en un article publicat aquesta setmana a La Directa, no s'ha de tolerar els intolerants però tampoc lluitar contra els fanàtics amb fanatisme ni contra els que odien amb odi. I com que som coneixedores de les limitacions de la institució per generar mesures per la transformació social [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , caldrà picar molta pedra...
Diputada...
...i nosaltres continuarem teixint aliances antifeixistes al carrer com aquest cap de setmana...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...el 23 de març, amb la manifestació –acabo, president– convocada per Unitat contra el Feixisme per un món sense racisme i feixisme. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn, ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, de la diputada senyora Esperança García.
Gràcies, president. Diputats, diputades, conseller... A ver, proyecto para la igualdad de trato y no discriminación que trae el Govern a este Pleno. ¿Sabe por qué me río? Porque leo el proyecto y digo: «Fíjese –digo–, «pero si ustedes han desarrollado el derecho constitucional y el derecho europeo, vamos, casi a la perfección. Digo «casi, ¿eh? Es increíble que hayan tenido ustedes un tic de lealtad constitucional y de responsabilidad institucional trayendo esta ley aquí, ¿no? Pero, bueno, en fin, estamos ante esto... Y se lo digo, además, con cierta sorna, porque al final lees este proyecto y dices: «Pues si esto prácticamente es el artículo 14 de la Constitución española, es un reflejo casi perfecto, ¿no? Los españoles somos iguales ante la ley sin que pueda prevalecer discriminación alguna por razón de nacimiento, raza, sexo, religión, opinión o cualquier otra condición personal o social. Si miras además cómo desarrollan legislativamente, pues también vemos que cumplen a la perfección con el artículo 9.2 de la Constitución, que dice que los poderes públicos fomentarán y garantizarán la igualdad de oportunidades entre hombres y mujeres... Cumplen también con el artículo 35 de la Constitución. Cumplen con el Estatut –¡milagro!, ¿eh?–, ese Estatut que ustedes defienden en determinadas ocasiones y en otras pisotean. Bueno, bien, bienvenido; bienvenido, ¿no?, a la normalidad institucional y a la responsabilidad de Gobierno. Ahora bien, ¿es necesaria?, ¿es estrictamente necesaria esta ley? Yo no le voy a decir que no es necesaria. No se lo voy a decir porque no es así. Es bienvenida –es bienvenida–, es necesaria; no sé si imprescindible, porque ya teníamos esa garantía –fíjese, una constitución votada en referéndum de los de verdad, que apoyaron el 90 por ciento de los catalanes–, tenemos el marco general comunitario y tenemos las leyes específicas. Pero, bien, está bien; está bien que lo presenten ustedes. Nosotros siempre hemos apostado por una regulación general, no segmentada, ¿no? Y por eso a lo largo de la historia hemos hecho oposiciones a determinadas leyes que trataban de igualdad básicamente porque se inventaban tanto la realidad que desprotegían al final, ¿no? En este caso vamos a ver si ustedes no nos hacen como en la legislatura pasada y en ponencia nos reconvierten una ley supuestamente para proteger a personas que sufren discriminación en una nueva afrenta contra España, porque eso ya nos lo hicieron en la legislatura pasada con la Ley de igualdad entre hombre y mujeres. Vamos a ver –vamos a ver– si esto es en serio o simplemente es para marcarse un punto partidista. Yo quiero pensar que sí, porque al final la mejor manera de defender los derechos, la igualdad de oportunidades entre hombre, mujeres y diferentes colectivos es hacerlo con acciones de gobierno, con determinación. Le voy a hacer una pequeña crítica: no solo con sanciones –no solo con sanciones–, sino también con incentivos; haciéndolo lejos y alejando el rédito partidista de al lado, ¿no?, porque el rédito partidista acaba contaminando; siendo leal con las instituciones y no utilizándolo, como le dicho antes, como una afrenta, porque al final los datos en Cataluña... –a veces hablamos en términos genéricos pero no bajamos al detalle concreto, ¿no?–, los datos en Cataluña son preocupantes, muy preocupantes. La brecha salarial en Cataluña, según un informe de ustedes, es exactamente del 23,4 por ciento; estamos incluso por encima de la media española, que es del 22,3, que es mucho igualmente, ¿eh? La brecha salarial, además, de trabajadoras mujeres en Cataluña todavía se incrementa más en casos de salarios medios más bajos; es decir, cuanto menos ganan las mujeres, todavía más..., es la brecha salarial entre hombres y mujeres. Necesitamos fomentar la conciliación. Necesitamos repartir las corresponsabilidades, ayudas fiscales, regular el teletrabajo... Miren, nosotros lo hemos hecho. Nosotros cuando gobernamos subimos las pensiones hasta un 15 por ciento, de las mujeres que tenían hijos. Hemos propuesto un plan de nacionalización y de conciliación y racionalización de horarios. Se puede –se puede. Compromiso. Por parte del Partido Popular va a tenerlo, porque lo hemos hecho cuando hemos gobernado. Ahora bien, veamos qué compromiso tienen ustedes en la ponencia y si son capaces de utilizar este proyecto de ley con este título tan magnífico de «lucha por la igualdad de trato y no discriminación para hacer lo que deben de hacer como gobierno. Tienen muchas herramientas, traten de no contaminarlo, y ahí nos encontrarán.
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, de la diputada Najat Driouech.
Gràcies, president. Bon dia, consellers. Conseller, consellera, diputats, diputades, les persones que avui ens acompanyen també a l'hemicicle, abans de començar voldria tenir un record i condemnar l'atac islamòfob de Nova Zelanda i des d'aquí traslladar tot l'escalf a les seves famílies. Bé, avui agraïm al conseller El Homrani que retorni al Parlament aquest projecte de llei que va quedar pendent de la legislatura passada, i també donar les gràcies tots els diputats i les diputades que van treballar incansablement en el text, de manera molt especial a la Montse Palau, qui en fou una de les relatores. Des del meu grup li donem molta importància, i per això jo mateixa, en el nom del Grup Republicà, vaig preguntar en sessió de control sobre com estava aquest projecte de llei el passat mes de novembre. Tal com ha explicat el conseller El Homrani, es tracta d'una llei que ha de garantir els drets de totes les persones, independentment de la seva condició, i al mateix temps ha de generar els instruments necessaris que promoguin mesures positives de respecte a la diversitat; una llei paraigua que doni resposta a totes les discriminacions. La prova de la necessitat d'una llei d'aquestes característiques és el consens que desperta en aquesta cambra, la manca d'esmenes a la totalitat, motiu pel qual avui iniciem el tràmit d'aquesta llei i amb un acord gran i transversal, tot i que, després de sentir les intervencions dels altres companys, es fa difícil que jo mantingui aquesta frase. Bé, en aquesta cambra, hem sigut moltes vegades pioners a l'hora de redactar lleis a favor dels drets diversos, i avui iniciem de nou el camí cap a una nova llei, de la qual, n'estic segura, ens acabarem sentint molt orgullosos i, sense cap tipus de dubte, en serem referents. El principal objectiu, com ja saben, és fer efectius els drets d'igualtat de tracte i de no discriminació en qualsevol cas, sigui per raó de religió o convicció, de capacitat, discapacitat, edat, origen racial o ètnic, sexe o orientació sexual, o qualsevol altra condició social o personal. Però no només ens quedem a la part declarativa d'aquest dret, sinó que aquest text ha de ser l'eina que proporcioni instruments que ens ajudin a erradicar amenaces com el racisme, la islamofòbia o l'homofòbia, que actualment són enaltides per algunes forces polítiques. Amb la crisi de valors que estem vivint i tenint forces polítiques que es presenten a les eleccions fent bandera de la vulneració dels drets més fonamentals, cal que ens blindem i combatem qualsevol expressió que atempti contra la igualtat i la dignitat de les persones. És per això que aquest projecte de llei no pot arribar en millor moment. I, per tal de demostrar com d'important és aquesta llei, vull exposar alguns exemples, alguns casos concrets que demostren que ens queda tot un camí, encara molt llarg, per recórrer com a societat. Recorden el cas d'aquella dona sense llar que va ser cremada viva en un caixer automàtic? Amics dels processats, davant del jutge, van manifestar que no era la primera vegada, que ho havien fet amb altres persones sense sostre i que ho havien gravat amb els seus dispositius mòbils. Una companya de la mateixa escola va assegurar que menyspreaven les persones indigents. Això, companys i companyes, és discriminació. La majoria de vostès segur que saben que dins del parc de la Ciutadella hi ha una glorieta que porta el nom de la Sonia Rescalvo, una dona transsexual assassinada per un grup de neofeixistes. Això, companys i companyes, també és discriminació. I van estar al cas de l'agressió racista per part de les persones de seguretat de Renfe l'any passat? Això també és discriminació. El 2017, en un pub a la ciutat de Lleida, es va vetar l'accés a un grup de joves amb síndrome de Down i un hotel a Vinaròs va cancel·lar la reserva a un grup del mateix col·lectiu. Això també és discriminació. El senyor Manuel Valls va ordenar expulsar cinc mil persones d'ètnia gitana a França. Això també és discriminació. Pels nostres carrers, ha intentat circular en dues ocasions l'autocar d'Hazte Oír, un cop amb el lema contra la transsexualitat i l'altre, contra el feminisme. Això també és discriminació. Estan garantits els drets a la igualtat, companya diputada De la Calle? Jo crec que no. Aquests casos són els exemples més dramàtics, la punt de l'iceberg. És un símil molt trillat, però no hi ha cap imatge que expliqui millor tots aquests factors i causes que queden amagades i despunten cap a altres titulars. Cal que treballem per fondre l'iceberg sencer, i amb aquesta llei posem fil a l'agulla per seguir fent-ho de manera ferma. Com deia, hi ha moltes altres qüestions que, com en el cas de la desigualtat de gènere, han passat a formar part del nostre dia a dia, ho hem normalitzat, però en realitat són pràctiques de discriminació, com quan a la meva feina com a tècnica d'ocupació em trobava moltes empreses que tiraven enrere candidats i candidates que encaixaven perfectament en el perfil professional requerit pel fet –i ho cito literalment– de «no tenir un nom nacional; o aquelles alumnes del certificat de professionalitat que les empreses no les volien tenir com a alumnes en pràctiques perquè, deien –i ho cito literalment–, «no necesito ni quiero ni moras, ni negras, ni sudacas. I, com aquests casos, necessitaria dies i dies i no acabaria d'explicar-ho tot. Aquest Nadal ens han posat un mirall al davant amb un altre exemple de discriminació, quelcom que sembla innocent però que ajuda a configurar una cosmovisió que no és gens innocent: el fenomen del blackface. Qui no ha sentit mai expressions com «Corre com una nena, «Sembla maricón, amb aquesta ploma, «Aneu fets uns gitanos, «Treballa com un negre, «El Marc avui està autista, «El Toni és un moro? Aquesta mena de frases formen part de la nostra quotidianitat i les fem servir sense ser conscients que ajudem a consolidar estereotips que comporten discriminació. Això també cal que ho combatem. Per tant, necessitem disposar d'aquesta llei, no només pels motius que us he explicat abans, sinó per aproximar-nos a les normatives europees. Cal que la llei garanteixi que les administracions no puguin ser neutrals davant d'aquestes discriminacions. A partir d'ara, ja no podran mirar cap a un altre costat. Aquesta llei, però, no pretén substituir les possibles lleis específiques que calgui fer, sinó que és una llei paraigua, la garantia de que sí que es combatrà qualsevol tipus de discriminació, i treballarà per establir els instruments necessaris per fer-ho. Un dels exemples de lleis específiques que cal fer és la llei contra l'antigitanisme, a la qual ja es va comprometre el vicepresident Aragonès en la reunió que va realitzar amb els diferents representants del poble gitano a Viladecans. Per cert, vull aprofitar per felicitar-lo per la seva recent paternitat i dir que me n'alegro molt, que prediqui amb l'exemple i estigui exercint el seu dret a la baixa de paternitat. Prometem no fer cap cartell per anunciar que el vicepresident torna. Finalment, voldria acabar dient que la nostra lluita per una societat més justa no acaba aquí i que continuarem treballant per una societat més igualitària, més inclusiva, on cap persona es quedi a fora. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada Saloua Laouaji.
Hola, bon dia a tothom, president, diputades, diputats, consellera, consellers, treballadors i treballadores i entitats i persones convidades. Em toca avui abordar la posició del nostre grup, Junts per Catalunya, amb relació al debat de totalitat del Projecte de llei per la igualtat de tracte i la no discriminació. En primer lloc, agraeixo al meu grup parlamentari el fet de delegar-me aquest tema, que em va tocar al llarg de la meva vida: a nivell personal, com a dona, com a persona exiliada emigrada, com a persona d'origen amazic, com a persona de tradició musulmana, i a nivell professional, perquè vaig portar molts anys treballant en el tema. I a nivell personal no cal que us digui que jo havia d'esperar vint anys per nacionalitzar-me, i això és un patiment i és una discriminació lligada a la Llei d'estrangeria. A nivell professional, vaig treballar durant molts anys al Centre UNESCO de Catalunya, a través de projectes de recerca, formació i sensibilització en el marc de la UNESCO, de la Comissió Europea, del Departament d'Interior, en el qual feia moltes formacions als cossos policials de Catalunya; vaig coordinar el projecte Stepss, que és un projecte que està lligat a les identificacions policials. Significa això que s'ha fet molta feina i que portem molts anys treballant. I també com a consultora per l'Ajuntament de Barcelona, en el marc de..., lligat al tema. I amb referència a això m'agradaria comentar que el 2004 la UNESCO va començar a promoure una iniciativa, de la qual jo formava part, del seu steering committee, que es diu Coalició de Ciutats contra el Racisme, amb l'argument de la preocupació que, desgraciadament, hi torna a haver a les pràctiques més inicials de discriminacions que ha patit la humanitat i que ha passat durant molts anys de la seva història. I és necessari posar els mecanismes, els instruments, els plans convenients per afrontar la situació de greuges i barbaritats que ens tocarà. I és indispensable que el tema sigui afrontat i erradicat des dels diferents òrgans de govern i polítiques locals, i no només des de la societat civil. I segons el missatge d'aquest any de la senyora Audrey Azoulay, de la directora de la UNESCO, amb motiu del Dia internacional de la discriminació, la senyora diu: «La discriminació continua sense estar reclosa als llibres d'història. Aquesta forma despietada d'exclusió i intolerància es continua manifestant en molts àmbits, com els terrenys esportius, alguns mitjans de comunicació, el carrer, les escoles, el lloc de treball, inclús en els passadissos del poder. En els següents anys transcorreguts des de l'entrada en vigor, el 1969, de la Convenció internacional sobre l'eliminació de totes les formes de discriminació racial, s'han eliminat moltes de les lleis racials més pernicioses presents en tot el món i s'han abolit l'esclavitud i l'apartheid. Lamentablement, els rostres infames de les discriminacions es tornen a presentar davant de nosaltres en el discurs públic. Per aquesta raó, el tema escollit aquest any per a la celebració del Dia Internacional de l'Eliminació de la Discriminació és aplacar i aturar l'auge del populisme nacionalista i les ideologies supremacistes extremistes. Dit això, el 8 de febrer de 2017, es va celebrar en aquest Ple, ja, el debat de totalitat sobre el Projecte de llei per la igualtat de tracte i la no discriminació. I la consellera Bassa va començar la seva intervenció amb una frase: «Tots els éssers humans neixen lliures i iguals en dignitat i en drets. La frase que assenyalava la consellera –que ens agradaria que hagués estat entre nosaltres avui– és com comença el primer article de la Declaració Universal dels Drets Humans, proclamada per l'Assemblea General de les Nacions Unides, el 10 de desembre de 1948. Han passat ja uns quants anys, però encara cal recordar-ho amb intensitat. I lamentablement, reivindicar-ho amb vehemència; les discriminacions, les desigualtats, continuen molt presents en les nostres societats. També assenyalava la consellera Bassa, com a marc normatiu, l'Estatut d'autonomia de Catalunya, que disposa que: «Els poders públics han de promoure les condicions perquè la llibertat i la igualtat de l'individu i dels grups en què s'integra siguin reals i efectives. Que s'ha de facilitar la participació de totes les persones en la vida política, econòmica, cultural i social. I que els poders públics han de vetllar per la dignitat, la seguretat, la protecció integral de les persones, especialment de les més vulnerables. En aquest marc se situava aleshores el projecte de llei i en aquest marc situem de nou aquesta iniciativa parlamentària. L'objectiu de la norma que ens ocupa és garantir el dret de totes les persones, independentment de la seva condició. I per fer-ho, i per aconseguir-ho, cal la participació i el compromís de tots i totes. De tots i totes els que han participat en l'elaboració del projecte, de totes i tots els que participen en la seva tramitació, i de totes i tots els que quedaran compromesos i compromeses en la seva aplicació i desenvolupament. Aquest tipus de lleis necessiten consens, implicació, sentit comú, treball conjunt i transversal. Un projecte de llei, en la nostra opinió, molt necessari i urgent, però que som conscients que s'ha demorat. Ja es parlava del mateix l'any 2014 i el 2015. Com deia al principi, la legislatura passada el Govern va aprovar el projecte de llei, el 10 de gener del 2017, i aquest va iniciar i seguir la seva tramitació fins que la legislatura va finir amb l'aplicació arbitrària, desgraciadament, del 155 i amb la convocatòria de les eleccions. Es va celebrar el debat de totalitat, es van produir les audiències i es van arribar a presentar les esmenes a l'articulat. Esperem que aquesta vegada sigui la definitiva i puguem comptar, aviat, amb un instrument indispensable, que desitgem, i treballarem perquè sigui útil i eficaç, amb l'objectiu d'erradicar les discriminacions. És un text normatiu que pretén fer efectiu el dret a la igualtat de tracte i la no discriminació per raó de religió, convicció, creences, capacitat, edat, origen cultural o ètnic, sexe, orientació sexual o per qualsevol altra condició social o personal. I pretén, alhora, doncs, posar fi al racisme, la xenofòbia, a l'homofòbia, l'antisemitisme, i a la islamofòbia, i a qualsevol altra expressió que atempti contra la igualtat de les persones en la seva dignitat. Pretén reparar les víctimes i protegir drets, possibilitar el seu exercici efectiu, sancionar, evitar i prevenir les conductes o accions que els vulneren. El projecte preveu que tant poders públics com empreses o organitzacions hauran d'adoptar mesures de protecció davant de les possibles discriminacions; mesures de prevenció de la discriminació, i cessament de les accions discriminatòries. El projecte de llei té un caràcter integral, és una llei global, que inclou tot tipus de discriminació i serà susceptible d'aplicació en tots els àmbits de la vida. Davant de les discriminacions, de les injustícies, de les vulneracions de drets, no podem ser neutrals ni indiferents. No hauríem de ser neutres. Ningú no hauria de ser neutre ni indiferent, la indiferència i la neutralitat són complicitats, que es tradueixen en discriminació i racisme. Cal actuar contra qualsevol tipus de discriminació, contra la injustícia, contra la vulneració dels drets. Amb aquesta proposta normativa, volem situar Catalunya entre els estats més avançats en aquesta matèria. I com deia, per fer-ho, és cert que estem trigant, però també és cert que el que cal, sobretot, és fer les coses millor i millorables. Com he dit, som conscients que anem amb retard, que la llei, a part d'aprovar-se, també s'ha de desenvolupar, s'ha d'establir un règim d'infraccions, sancions i un reglament propi. Necessitem un marc normatiu propi i ferm, que garanteixi que tothom es pugui desenvolupar, viure en plenitud, sense limitacions o restriccions discriminatòries. Les discriminacions afecten l'autoestima, la dignitat i també la salut mental, i no permeten que les persones s'adonin del seu potencial i de la seva capacitat creativa, i no les deixen contribuir al progrés social. Les discriminacions es manifesten de moltes maneres: posant límit i obstacles al gaudi dels drets fonamentals. Hem de tenir consciència que el desconeixement, els prejudicis, els estereotips i la rumorologia són fonts que ens porten a discriminacions i, bàsicament, a racisme. No podem dir que la nostra societat és discriminatòria o racista, però tampoc podem negar que hi ha moltes actituds, mirades i polítiques i discursos que són discriminatoris i xenòfobs, que s'han de treballar amb pedagogia i sense demagògia. Creiem que aquest projecte de llei és un avenç considerable i imprescindible en aquest camí. No ens podem permetre baixar la guàrdia en aquesta matèria, i menys, en aquest moment que l'extrema dreta i els radicalismes de caràcter ideològic i confessional violents estan aflorant amb força. I, desgraciadament, amb algunes complicitats inoportunes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Acabat el debat, i atès... [[Marta Vilalta i Torres demana per parlar.]] Sí, senyora Vilalta, per què em demana...? [[Aplaudiments perllongats.]] Per què em demana la paraula?
Sí; per contradiccions, president.
Trenta segons.
Sí, moltes gràcies. És que s'ha dit una cosa que no és veritat. La diputada Moreta, del PSC ha dit que la Mesa del Parlament està formada per només homes, i això no és així. I, per tant, volíem fer aquest aclariment. De fet, el Grup Republicà, del qual jo formo part, vam ser l'únic grup d'aquesta cambra que va fer una proposta paritària a la Mesa, de dues persones, de dos llocs que ens pertocaven, un home i una dona. Unes persones que van ser, en primer lloc, doncs, la consellera actual, Alba Vergés; i actualment qui forma part d'aquesta Mesa és l'Adriana Delgado, que precisament està de baixa per maternitat, complint el seu dret..., i exercint el seu dret de poder fer de mare, i a la vegada, compatibilitzar-ho amb fer..., i també dedicar-se a la política. I, de fet, oblidar-se d'això, del fet que no hi sigui actualment l'Adriana Delgado avui a la Mesa, també és tenir una visió masclista de les institucions de la nostra societat, i volíem que en quedés constància. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. [[Marta Moreta Rovira demana per parlar.]] Senyora Moreta...
Perdó. Per contradiccions. [[Pausa.]] Jo he dit que el dia que es va fer la lectura eren tot homes. He dit això, no he dit una altra cosa, he dit: «El dia que es va fer la lectura eren tot homes. I si vostè creu que la Mesa del Parlament, que són sis homes i hi ha una sola dona..., això és tindre paritat, és que va molt equivocada.
Molt bé. Com hem dit, un cop acabat el debat, i atès que no hi han esmenes a la totalitat en aquest projecte, avancem en l'ordre del dia. [[Proposició de llei de protecció d'oliveres monumentals (debat de totalitat)]] [[202-00023/12]] Passem al següent punt, que és el debat a la totalitat sobre la Proposició de llei d'oliveres monumentals. D'acord amb l'article 116 del Reglament, té la paraula el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, per presentar aquesta iniciativa legislativa.
Gràcies, president. Conselleres, consellers, diputades, diputats, l'olivera és l'arbre mil·lenari de la saviesa i de la pau, és font de riquesa i d'aliment des de fa mil·lennis. La història de l'olivera té les seves arrels en el temps, fins al mateix origen de l'agricultura i en les primeres civilitzacions de la Mediterrània. Tots els pobles que han ocupat el Mediterrani han aportat cultura, regadiu i altres tecnologies al cultiu de l'olivera i l'extracció de l'oli, fent d'ell un producte d'ús habitual i una mercaderia principal en els intercanvis comercials de totes les èpoques. A Catalunya, l'ús de l'oli ha format part de la cultura del país des de temps immemorials; no es concep cap taula ni cap cuina sense un oli generós. També per les seves característiques ambientals i històriques, les plantacions d'oliveres han format part dels nostres conreus i del paisatge dels nostres pobles. Tots aquests fets han facilitat que en el medi natural agrícola, però també urbà, existeixin grups i exemplars d'oliveres i oliverars monumentals, centenaris i mil·lenaris. Aquesta riquesa paisatgística, des del meu punt de vista, constitueix un patrimoni ambiental, agrari, cultural, social, històric i econòmic, que és també patrimoni de Catalunya. I, per tant, d'evident interès públic la seva preservació i la seva conservació. Aquestes oliveres, que responen a aquestes característiques, són deutores de l'esforç humà en la seva cura i manteniment centenari. Les oliveres s'han salvat de gelades, de plagues, de guerres, de sequeres, durant quasi dos mil anys. La Farga de l'Arion, a Ulldecona, es calcula que té més de 1.700 anys. Dit en termes històrics, es va plantar quan l'emperador romà era Constantí I. Per tant, són monuments vius en desenvolupament i producció. Molts d'aquests espais estan avui en perill per diverses causes. Dissortadament, en les darreres dècades, els paisatges i els espais agraris catalans han patit processos de degradació i de banalització, tal com reconeix la Llei de protecció, gestió i ordenació del paisatge. Per tal de detenir i evitar la degradació i desaparició d'aquest patrimoni, creiem que s'han d'establir mecanismes i instruments de planificació que assegurin la seva adequada gestió i la seva permanència en el lloc que les ha vist arrelar-se, prohibint de manera explícita la seva extracció, transplantament i comercialització d'aquests exemplars. De fet, la comunitat..., el Govern de la Generalitat Valenciana, ja ho ha fet. Aquesta llei que nosaltres presentem, aquesta proposició de llei, no pretén regular de manera omnicomprensiva tots els elements que influeixen en la producció i la transformació del paisatge. Creiem que, si aquesta llei passa avui el tràmit parlamentari i, finalment, s'aprova, s'haurà de complementar o d'articular amb les legislacions sectorials que han de regular l'impacte paisatgístic de les actuacions urbanístiques i també, les legislacions sectorials més productives. Per tant, l'objecte d'aquesta llei és la protecció, en el seu medi actual, d'aquestes oliveres monumentals i dels oliverars que les acullen. Les oliveres monumentals –i no hem volgut dir mil·lenàries, perquè creiem que hi han exemplars també centenaris que cal conservar, si estan en les mides que el text proposa– són propietat tant de propietaris públics com privats, i la llei els ha de reconèixer el paper que han tingut en la seva preservació, però també els ha de reconèixer el paper que han de tenir en la gestió futura. I de què estem parlant? Doncs estem parlant d'una mica més de cinc mil oliveres monumentals –mil·lenàries, en aquest cas– inventariades a tot el territori Sénia; la meitat d'aquestes, al Montsià. I justament aquest patrimoni, ara fa aproximadament cinc, sis mesos, ha estat reconegut i catalogat per l'Organització de les Nacions Unides per l'Agricultura i l'Alimentació, la FAO, com a sistema important del patrimoni agrícola mundial. Per tant, la FAO ja reconeix, així, els paisatges..., en aquest cas, el nostre paisatge, que és un paisatge estèticament impressionant, els convido, a totes les diputades i tots els diputats a acostar-se al territori Sénia per poder gaudir d'aquests arbres, tal com vam fer mesos enrere amb la diputada Rosa Maria Ibarra. Torno a dir-los que reconeix aquests paisatges impressionants, que combinen la biodiversitat agrària amb ecosistemes resilients i, a més a més, d'una vàlua com a patrimoni cultural. Amb anterioritat ja havien tingut reconeixements internacionals, però la inclusió en el SIPAM per part de la FAO és el reconeixement i la recompensa a un treball conjunt d'institucions, d'institucions polítiques, d'institucions econòmiques, socials, de la Mancomunitat de la Taula del Sénia, també de plataformes –Mancomunitat de la Taula del Sénia que està formada per 27 municipis valencians, catalans i aragonesos. I arribat a aquest punt voldria aprofitar per saludar el senyor Javier Ferrer, que és l'alcalde de Traiguera, que està a la comarca del Maestrat, que és el president de la Taula del Sénia; la senyora Núria Ventura, que és l'alcaldessa d'Ulldecona, i que, en la seva etapa com a diputada d'aquest Parlament, companya d'escó, ja ens parlava de la necessitat de preservació d'aquestes oliveres, no?, del territori del que ella era diputada; també l'alcaldessa de Godall, la Teresa Esmel, que també ens acompanya; el senyor Jaume Antich, president de l'Associació Territori del Sénia, i el senyor Francisco Zapater, que és un advocat tarragoní defensor del patrimoni que ha publicat diverses publicacions, també, al voltant de la defensa de les oliveres i que ha aconseguit mobilitzar en poques setmanes, en pocs mesos, més de 98.000 persones d'arreu, i quan dic «d'arreu estic dient d'arreu del planeta, que han signat per la defensa de les oliveres i els oliverars monumentals. Ells i elles, les persones del territori, les institucions, els pagesos i les pageses, són els protagonistes, els que, amb el seu treball, la seva tossuderia, han inspirat aquesta iniciativa legislativa que el Grup Socialistes i Units per Avançar ha portat al Parlament i que avui defensa la seva tramitació, sense cap ànim de patrimonialitzar el text, sinó d'obrir un debat, d'obrir el debat, i al final disposar d'una bona eina, d'una bona llei que preservi aquest llegat de generacions i generacions. La present llei s'estructura en vint-i-quatre articles, agrupats en quatre títols i tres disposicions finals. El títol primer estableix l'objecte de la llei, les definicions, així com la creació d'una comissió tècnica per la protecció de les oliveres i els oliverars monumentals. El títol segon regula les accions de promoció sobre les oliveres i oliverars monumentals i les accions de divulgació; tan important és preservar aquest llegat com ser capaços de divulgar-lo. El títol tercer estableix les prohibicions, les sancions i el règim sancionador que comporta l'incompliment de les obligacions que aquesta llei pugui acabar establint. I el títol quart regula un aspecte que per nosaltres també és fonamental, que és important, que és la normativa financera, per garantir la protecció de les oliveres i els oliverars monumentals; és necessari establir en els pressupostos de la Generalitat de Catalunya subvencions als pagesos i a les pageses per tal de que puguin seguir treballant i produint oli, i, per tant, garantint també la protecció de les oliveres. «I per què una llei de protecció?, algú pot preguntar. Doncs, miri, perquè aquests arbres han deixat..., o han de deixar de ser només arbres agrícoles, forestals o ornamentals per a passar a ser elements únics d'un patrimoni cultural i natural que formen arbres monumentals vius; formen part també de la nostra història, de la nostra cultura i del nostre patrimoni. Per què una llei de protecció, també? Doncs per evitar-ne l'espoli; per evitar-ne l'espoli, senyores diputades i senyors diputats, que en els darrers anys s'han produït, que es produïen a tot el territori Sénia i que ara es concentren en la part de Catalunya del conjunt d'aquest territori. Més d'un miler d'oliveres, centenàries, mil·lenàries, en els darrers anys, han passat d'estar en el territori que les va veure néixer, créixer, produir, a jardins privats. Hom calcula que a la finca..., al think tank del Banc de Santander hi ha més de quatre-centes, cinc-centes oliveres que provenien d'aquests territoris, oliveres mil·lenàries. Per tant, necessitem una llei que eviti l'espoli. Senyores diputades, senyors diputats, voldria que fóssim conscients que la més gran concentració d'oliveres i oliverars monumentals del planeta la tenim al territori Sénia. És un deure amb la història de milers d'homes i dones que al llarg dels segles han treballat, han viscut de les oliveres, que avui aquesta cambra iniciï els tràmits per protegir-les, com un llegat que passa de generació en generació. I reiterem, per anar acabant aquesta intervenció, el nostre agraïment i el nostre reconeixement a les persones, a les institucions, a les plataformes, que al llarg del temps han defensat i proposat la necessitat de fixar per llei mesures de protecció. Esperem que aviat el text legal que avui comença el seu camí en aquest Parlament arribi a bon port en forma de llei aprovada. Ens ho agrairan les generacions actuals, però qui més ens ho agrairà seran de ben segur les generacions futures. I, ara sí, finalment, per acabar aquesta intervenció, el que sí que li demanaria al Govern de la Generalitat de Catalunya és que mentre es tramita parlamentàriament aquesta proposició de llei estableixi mecanismes de moratòria de possibles extraccions d'oliveres. Diputades, diputats, moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, atès que l'esmena a la totalitat ha estat retirada, intervindran la resta de grups parlamentaris per expressar el seu posicionament. En primer lloc, té la paraula per un temps màxim de deu minuts el diputat Francisco Javier Domínguez, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Bon dia a tots. Primer de tot, encara que el text no ho diu –ja ho ha presentat el diputat socialista–, a ningú se li escapa que estem parlant de les oliveres del Sénia, per si de cas. Primer, volia agrair la tasca que fan des de la Mancomunitat de la Taula del Sénia, primer, per començar a valorar aquestes oliveres i creure que valien la pena, quan ningú ho feia, per lluitar pel seu reconeixement com a valor patrimonial, per lluitar per protegir aquestes oliveres i el paisatge que conformen i per crear el projecte d'oli i oliveres mil·lenàries, que transforma un valor patrimonial en una activitat econòmica complementària a l'activitat agrícola habitual, com són les visites, els museus a l'aire lliure, l'oli i oliveres mil·lenàries, amb un valor afegit important, i la promoció turística de tota la zona; per la capacitat de reacció en un context de dificultats del món rural, amb un greu problema de despoblament i de rendes agràries baixes, oferint una alternativa única, que és retenir les persones al territori per fixar la població; un projecte interregional, entre tres comunitats autònomes, que actua sobre un mateix paisatge, amb totes les dificultats que això porta. Per tot això, gràcies a tots els que ho han fet possible; gràcies als representants que han vingut avui al Parlament, benvinguts, i gràcies per l'acollida que em vau fer a mi personalment quan vaig visitar fa més d'un any el Jaume Antich i la Tere Adell. Aquí estem recollint el fruit de tota aquesta dedicació, amb aquesta proposició de llei. També volia donar les gràcies el món local, que n'hi ha representació avui aquí, i la feina de l'advocat de Tarragona Paco Zapater, que ha recollit quasi cent mil signatures. Moltes gràcies. Resumint, estem parlant que a tot el territori del Sénia jo tinc constància de 4.157 oliveres –aquí han dit cinc mil, potser sí, no ens barallarem per això– que estan entre la Comunitat Valenciana, Aragó i Catalunya, i a Catalunya en tenim una concentració excepcional a Ulldecona, amb més de mil oliveres monumentals. Estem parlant d'un patrimoni viu i d'un paisatge que és únic al món. I estic especialment content d'intervenir en aquesta proposició, perquè en la legislatura passada ja vam presentar una proposta de resolució per posar en valor aquest projecte d'oliveres mil·lenàries, i es va aprovar per unanimitat; tots els grups van recolzar aquesta iniciativa. Ja sé que tan sols era una PR, una proposta de resolució d'aquestes que el Govern no fa mai cas, però, bé, el cas és que es va aprovar per unanimitat. Però, tot i això, tinc algun retret a fer. Primer, als senyors i senyores del Govern, del passat i l'actual. Amb totes les eines que teniu a la vostra disposició, amb tots els departaments i tots els tècnics treballant per vosaltres, no heu tingut temps fins ara de fer un projecte de llei?, hem esperat a ara perquè es tiri endavant una proposició de llei? Què passa, que hi ha temes més importants? O és que la inactivitat en la que s'ha instal·lat la Generalitat fa que només treballi pel procés o coses que... Què passa amb aquests temes de caire diari, de protecció d'aquest paisatge?, no és important? Sí que és cert que tenim proteccions locals; els ajuntaments fan lo que poden, però no són suficients. A la Comunitat Valenciana ja fa més de deu anys que es protegeixen, aquestes oliveres, i aquí a Catalunya no. Per tant, l'espoli i l'extracció d'oliveres s'està fent més intensivament a la part catalana. Però també tinc un retret al Grup Socialistes. Després de la resolució que ja es va aprovar, després d'altres vegades que ha vingut aquest tema al Parlament, és conegut que més grups estan interessats en aquest tema. I sempre que es parla de diàleg i de consensos, està molt bé, però presenten aquesta proposició de llei sense ni tan sols parlar amb cap grup d'aquest Parlament, sense intentar unir forces, sense mirar complicitats perquè aquesta proposició o sigui conjunta o almenys haver pactat prèviament que es presentava i com es presentava. El meu grup hi hagués col·laborat amb els ulls tancats, i no ha sigut així. Per tant, una miqueta de diàleg, també, de cara a temes que són importants per al territori. I a la resta de grups els he de dir que ara començarà la fase de ponència i que val la pena que tots i totes fem les esmenes necessàries perquè tinguem una llei lo millor possible i que surti una eina realment útil. I, evidentment, un prec al Govern de que la faci complir i que en puguem veure resultats, que no quedi en un calaix. Voldria deixar de veure des de Tarragona com passen les góndoles carregades d'oliveres cap a França i cap a Alemanya o cap on sigui. I, com que estic segur que la gran majoria de diputats d'aquest cambra no coneixen aquest territori, la majoria no coneix aquest paisatge conreat, no han recorregut els camins que estan vorejats amb oliveres monumentals, no han suat a l'estiu sec, amb un clima molt dur, no han jugat saltant els marges o pujant a les soques d'aquestes oliveres, la majoria no coneix aquestes escultures vives d'uns troncs que no t'hi arriben els braços i tampoc coneixen les relacions tan estretes de la gent d'Ulldecona, Traiguera, Rosell i tots els pobles del territori Sénia, que formen una realitat que no entén de fronteres. Jo els convido a passar un cap de setmana per la zona, val molt la pena, però, si és possible, amb algú que conegui molt bé les oliveres i se les estimi. Potser després entengueu per què la necessitat de protecció d'aquestes oliveres. O almenys mirin-se la pel·lícula d'Icíar Bollaín, El olivo, que també val molt la pena, per entendre els lligams que tenen les persones amb la terra i amb aquestes oliveres. Penseu que aquests arbres porten segles, molts de segles, que algú els ha cuidat, cada any, i els han podat, els han calçat perquè no es gelin, han arreplegat les olives, una generació, una altra generació, milers de pagesos i les seves famílies cuidant d'aquest patrimoni. Són un veritable patrimoni viu que cal preservar al seu lloc, són el nostre patrimoni. Algú s'imagina desmuntar una torre medieval i plantar-la al jardí d'un restaurant? O algú s'imagina traslladar la porta d'una catedral per fer l'entrada d'un centre comercial? Doncs això és el que ara s'està fent amb les oliveres monumentals del territori Sénia. O sigui que sort i que surti una bona llei. Però abans de marxar volia fer una confessió. Jo fa uns deu anys era tècnic municipal a l'Ajuntament de Tarragona i vaig permetre, vaig tolerar que es plantessin a les rotondes de la meva ciutat unes quantes oliveres, que no sé si arribaven a monumentals o no però que allà hi són. Realment jo me'n penedeixo, perquè sí que en podem gaudir..., en aquell moment no era conscient, no sabia el forat que deixa una olivera que treus del seu territori; deixa un forat que trigarà segles en tornar a ser el mateix, si és que s'aconsegueix fer. I la veritat és que podem gaudir d'unes oliveres a Tarragona, en unes rotondes, però no sabem ni d'on venen, ni quin era el seu entorn natural, ni qui les va cuidar, i han perdut gairebé tot el seu valor. I ara vull col·laborar amb el meu petit granet d'arena en explicar això i que no torni a passar, si és possible, mai més. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Yolanda López.
Gràcies, president. Benvinguts els representants de la Taula del Sénia i el senyor Zapater. Si Miguel Hernández decía en El último rincón, que el naranjo sabe a vida y que el olivo sabe a tiempo, hoy nos ponemos a favor del tiempo, del tiempo pasado. De cuando los olivos, junto con el trigo y la viña, cimentaron las primeras ciudades de Grecia, cuando una corona de olivo era símbolo de victoria en los juegos olímpicos, cuando el aceite iluminó las primeras lámparas y a nuestros antepasados; pero también del tiempo futuro, del tiempo de la esperanza, cuando una paloma entregó a Noé una rama de olivo para anunciar el fin del diluvio, cuando Picasso la inmortalizó como símbolo de la paz, cuando la misma corona de olivo que entonces simbolizaba la victoria ahora simboliza la fraternidad en la bandera de las Naciones Unidas. El olivo no es solo un árbol ni un bien de interés cultural, el olivo representa los pueblos del Mediterráneo, los que había hace dos mil años, los de ahora y los que habrá dentro de dos mil años. Representa, por tanto, la esperanza y el entendimiento entre semejantes; y andamos un poco escasos de ambas en el Mediterráneo: España, Italia, Libia, Siria, Palestina, Marruecos. El olivo forma parte de los cultivos de Cataluña, de Tarragona, de Terres de l'Ebre y del paisaje, de las características históricas y ambientales de nuestros pueblos y zonas como la Sénia o la comarca del Montsià, contribuyendo a la riqueza paisajística i al patrimonio ambiental, natural, agrario, cultural, social, histórico y económico, lo que hace que la protección y conservación del olivo tenga un evidente interés público. Por eso, desde Catalunya en Comú Podem, estamos a favor de esta propuesta de ley tan simbólica y a la vez tan tangible, porque desde el primer momento hemos estado comprometidos con el tema. Por eso mi compañero David Cid y yo presentamos al Govern, al inicio de legislatura, una batería de preguntas al respecto; unas preguntas con unas respuestas del Govern, y en especial del conseller Damià Calvet, que denotan la falta de sensibilidad y poco esfuerzo por escuchar la voz del territorio, escuchar la voz de la gente de la zona que le está diciendo que esas leyes, esos reglamentos a los que recurre continuamente no están funcionando. Respecto a la propuesta de ley del PSC, nos alegramos de encontrar, en esta propuesta de ley, cuestiones tan importantes como el punto 8 del título segundo, donde las acciones de promoción de los olivos..., porque la mejor forma de asegurar la protección de las oliveras es garantizar su sostenibilidad económica. No lo pasaremos por alto: los olivos tienen un valor económico imprescindible para su continuidad. También nos alegra encontrar puntos tan importantes como los artículos 18 y 21, con un redactado claro y conciso de los tipos de falta y de la graduación de la sanción, las cuales esperamos que no dejen lugar a duda ni a interpretaciones ambiguas ni subjetivas. Por último, también queremos resaltar que nos alegra que los partidos del Govern Junts per Cat i Esquerra Republicana hayan retirado su enmienda a la totalidad. Y ya les anunciamos a los señores y señoras del Govern que estaremos vigilantes al cumplimiento de los plazos que establece la ley, porque, aunque los olivos sean centenarios o milenarios, no necesariamente la tramitación de la ley, de esta propuesta de ley, debería serlo. Porque nos sentimos parte del espíritu de fraternidad entre todos los pueblos, apoyaremos esta ley y emplazamos al resto de grupos a hacer lo mismo, porque queremos que nuestros nietos vean, en los mismos olivos que vemos ahora, las mismas ideas que vemos nosotros y que ya vieron nuestros abuelos y abuelas; para que puedan continuar trabajando la misma tierra y los mismos árboles que se trabajan ahora y que ya trabajaron nuestros abuelos y abuelas. Si queremos una tierra con futuro que siga aquí después de mil años, no nos queda otra que imitar a los olivos: fraternidad, esperanza, resiliencia, porque, como acaba Miguel Hernández: «Después del amor, la tierra. / Después de la tierra, nadie. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bé, bon dia de nou. Des de la CUP - Crida Constituent, creiem que és imprescindible tenir una legislació que contempli la protecció efectiva de les oliveres catalanes, de les oliveres del Sénia. I prenem aquesta consciència i ho fem gràcies als col·lectius de defensa del territori i del patrimoni natural, com Salvem lo Montsià, als quals els agraïm la persistència en la lluita. Ens preocupava l'esmena a la totalitat que havien presentat els grups parlamentaris del Govern, Esquerra Republicana i Junts per Catalunya, i alhora, tot i que pensem –i hi entraré en detall tot seguit– que la Llei de protecció d'oliveres que presenta el PSC té aspectes millorables, ens preocupa, ens continua preocupant, malgrat que hagin retirat l'esmena a la totalitat, quina és la concreció que el Govern pot fer per donar resposta legal al robatori constant del patrimoni que estem patint a dia d'avui. La base de la llei que ens presenta té punts interessants, i tenim la convicció que per protegir realment el paisatge d'oliveres centenàries cal molt més i cal arribar a una protecció efectiva, cal ser molt més concretes i detallistes en els elements protegits i accions prohibides. Pensem que aquest hauria de ser el camí, i ho pensem havent treballat amb els col·lectius del territori, amb els moviments ecologistes. No volem protegir un conjunt exclusiu d'oliveres que faci un conjunt quasi museístic. Per tant, nosaltres pensem que no només s'han de defensar els arbres mil·lenaris, els més excepcionals, sinó que també les oliveres centenàries que conformen el paisatge històric de què ja s'ha fet esment durant les intervencions d'avui. Pensem també que ara mateix el més important seria establir una moratòria per parar l'acceleració de l'espoli durant la tramitació. Un bon punt de partida podria ser la Llei del patrimoni arbori monumental del País Valencià, la Llei 4/2006, que protegeix exemplars de qualsevol tipus d'arbre que compleixin almenys un dels punts indicats en aquesta llei que nosaltres també prendrem de referència per aquells aspectes que considerem millorables de la proposta que ens fa el PSC. Nosaltres creiem que aquesta llei..., nosaltres, hi insisteixo, amb el treball col·lectiu fet amb les entitats del territori, pensem que la protecció de qualsevol exemplar d'olivera de més de tres-cents anys hauria d'estar garantit, així com aquelles d'un metre de perímetre. També hauria d'estar contemplada la protecció de l'entorn immediat de les oliveres que entrin en la categoria de protegides: marges de pedra seca, barraques, abancalaments, conduccions d'aigua, lligallos, altres oliveres de menor edat. La protecció de l'anomenat «Mar d'oliveres, el major cultiu d'oliveres farga del món, amb la major densitat d'oliveres mil·lenàries i monumentals de la Mediterrània occidental, per no parlar de tot el món, ha d'estar protegit en el seu conjunt. No es pot aïllar, no es pot, hi insisteixo, pretendre fer uns petits museus per fer rutes turístiques concretes que ens recordin allò que hi havia hagut i no preservin allò que encara podem salvar. Creiem que cal sancionar les empreses o particulars, inclosos els propietaris, que incompleixin la llei i espoliïn o arrenquin o malmetin exemplars dignes de ser protegits. Creiem també que cal dedicar més esforços i recursos a l'estudi de les varietats d'oliveres, les seves característiques, les possibles millores per al conreu i l'estudi de les plagues que les afecten de forma molt clara. Insistim en la qüestió de l'espoli que s'està patint a dia d'avui. Nosaltres emplacem el Govern que per tal d'evitar el que va passar al País Valencià mentre es tramitava la llei que he citat per protegir els arbres, no només les oliveres, al País Valencià..., que es tingui en consideració la possibilitat de fer aquesta moratòria. És imprescindible, pensem i crec que com..., si és veritat el que ha dit el president, que tenen consciència mediambiental, que volen protegir el paisatge i el patrimoni natural, doncs, és imprescindible aplicar, establir una moratòria per frenar l'arrencada d'oliveres durant el procés de tramitació de la llei. Nosaltres creiem que cal tenir en compte totes aquestes consideracions. Ho farem. I vull tornar a agrair la feina feta per Salvem lo Montsià, i que serà la nostra tasca traslladar tota aquella feina feta al territori, tot el criteri de protecció de les oliveres, la que traslladarem per poder millorar aquesta llei. Perquè nosaltres creiem que en aquest país de l'olivera, en què estem arrelades, cal defensar aquest patrimoni del Sénia per poder continuar arrelant la vida del passat però també perquè es plantegi un futur. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Moltíssimes gràcies, president. Bé, amb el relatiu desavantatge de ser el darrer en parlar i compartir un elevat percentatge de les reflexions que s'han posat aquí damunt de la taula, em permetran que comenci amb una visió personal de la qüestió. Per raons personals i perquè considero que és un dels pobles –cadascú té el seu– més bonics de Catalunya, acostumo a visitar molt sovint Horta de Sant Joan. Allà tenen Lo Parot, un arbre, una olivera mil·lenària. Ells asseguren, a Horta de Sant Joan, que és la més antiga de la península Ibèrica, però no seré jo qui entri en una discussió i menys encara amb la presència de l'alcaldessa d'Ulldecona avui aquí. Per tant, són disquisicions que a mi efectivament no m'afecten, però recordo perfectament la primera visita que vaig fer a Lo Parot l'any 1999 amb uns amics, va ser impressionant. No només perquè ets conscient, quan ho veus, de que és mil·lenari, sinó perquè són autèntics monuments naturals que s'han de protegir. Per tant, és evident que s'ha d'evitar l'espoli, l'extracció i que és absolutament inacceptable i, per tant, cal regular-ho. I a Catalunya, efectivament, no tenim una regulació com cal, com la que tenen a València o a l'Aragó –que també és millorable, per cert. Però en qualsevol cas ja era hora i felicitar en aquest cas al Partit Socialistes per la seva iniciativa inicial, sobretot per la seva voluntat de diàleg i que pugui ser esmenable i suposo que tindrem oportunitat de fer-ho. Però, ja que estem aquí, doncs, nosaltres hi veiem, així en una primera anàlisi, quatre mancances, en què suposo que després serem capaços d'arribar a acords. Primer, considerem que cal tenir més presents en la regulació els propietaris; aquest és un primer aspecte que, en qualsevol cas, ja en parlarem. La segona, un paper més destacat de l'Administració local; i estic absolutament convençut que els ajuntaments hi estaran d'acord. El tercer, la comissió tècnica que es proposa de protecció hauria de ser, entenem nosaltres, no només nomenada per la Generalitat sinó també amb els actors que he esmentat fa un moment. I finalment, la darrera, entenem que es podria aprofundir també més en la divulgació i promoció, perquè aquesta proposta inicial és, podríem dir, impecable en l'àmbit agrari, però creiem que es podria millorar en l'àmbit de la promoció. En qualsevol cas des del Partit Popular de Catalunya tota la col·laboració, tot el diàleg per arribar a un acord en aquesta proposta que veiem amb bons ulls. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà té la paraula la diputada senyora Irene Fornós.
Gràcies, president. Consellera, consellers, diputats, diputades, també vull saludar la gent de les Terres de l'Ebre, la gent del País Valencià, que avui mos acompanyeu, i el senyor Zapater, impulsor d'aquesta recollida de signatures per protegir les oliveres monumentals, que ahir va fer entrega d'estes 98.000 signatures; benvinguts i bon dia a tots. Lo paisatge del nostre país té la petjada dels nostres avantpassats i així a les Terres de l'Ebre i més concretament al Montsià podem veure extensions d'oliveres centenàries i, algunes d'elles, mil·lenàries. Al nostre territori és comú sentir parlar dels «vilars com un conjunt del conreu de l'olivera, paraula que suposadament ens ve des dels antics centres de producció agrícola romana i després emparat també per àrabs i visigots. Oliveres, exemplars excepcionals, algunes d'elles, com s'ha dit, declarades monumentals, que no es poden entendre si no es té en compte que formen part d'un cultiu tradicional que ha persistit al llarg del temps i que conforma l'anomenat «Mar d'oliveres, el major espai d'olivera farga de tot el món, que s'estén des de les Terres de l'Ebre fins a la Plana Alta de Castelló amb més de quatre mil o cinc mil, com també s'ha dit, exemplars considerats monumentals, essent la major concentració mundial d'oliveres que cal preservar en tot el seu conjunt. L'esmentat Mar d'oliveres, amb més de 36.000 hectàrees només a Catalunya, inclou també nombroses mostres d'aprofitament humà com són casetes, barraques, cocons, marges de pedra en sec, molins, camins ramaders –coneguts com «lligallos–, restes de l'antiga Via Augusta... I cal concretar que, de fet, la majoria d'exemplars d'oliveres està en el traçat del que era aquesta via romana i que conformen un dels paisatges històrics d'aprofitament agrari més antics de la Mediterrània occidental, que, ho repetim, pensem que cal conservar en tot el seu conjunt. Tot este conjunt d'oliveres han estat el motor econòmic de la gent del territori, han suposat l'avenç, la riquesa i el desenvolupament fins als nostres dies. Són lo llegat dels nostres avantpassats que ens recorden com som, gràcies, en part, al cultiu de l'olivera. No ens podem permetre menysprear una olivera perquè és vella, perquè produeix menys. Cal tindre en compte que són patrimoni, que configuren un paisatge, el paisatge del nostre territori, i a més són éssers vius que amb la seva gratitud cada any ens donen la collita, poca o molta, en funció de com ha anat l'anyada, però que a canvi només demana que les cuidem. Molts cops donem valor als objectes, als edificis, quan desapareixen del seu entorn i els trobem a faltar. Aleshores som conscients del buit que deixen a l'espai i a la nostra memòria. Igual passa quan arrenquem estes oliveres: deixen un buit al paisatge, desapareix l'empremta d'uns éssers vius que són l'herència dels nostres avantpassats que vivien de la terra. El que era un paisatge intocat pràcticament des de fa centenars d'anys, que donava feina i aliment a la població, està convertint-se en una font d'un negoci especulatiu que no té en compte el valor i la productivitat d'arbres que fa centenars d'anys que estan arrelats i que conformen este territori, buscant només el benefici especulatiu de la immediatesa dels diners, i deixant un paisatge que tardarà segles en recuperar-se. Des del Grup Republicà tenim clar que cal protegir-les, no només pel que acabo de dir sinó també com una manera d'entendre el territori que va molt més enllà. Les Terres de l'Ebre són reserva de la biosfera, i això no ho pot dir qualsevol territori, i per als que hi vivim és un honor i un regal pel que suposa. I comento això perquè, precisament, una de les coses que posa en relleu la UNESCO quan declara una zona reserva de la biosfera crec que aquest mar d'oliveres ho defineix al cent per cent, perquè les reserves de la biosfera són territoris que tenen l'objectiu d'harmonitzar la conservació de la diversitat biològica i cultural, el desenvolupament econòmic i social a través de la relació de les persones amb la natura. S'estableixen sobre zones en les quals la integració de la població humana i les seves activitats en la conservació són essencials. Hem d'agrair la feina de pagesos de generacions i generacions que han cuidat i estimat aquests arbres, que són testimoni de la nostra història i a la vegada protagonistes d'aquesta. I em ve al cap la cançó de Quico el Célio, el Noi i el Mut de Ferreries dedicada a l'olivera farga, que diu així: «Pregunteu-li a l'olivera quants hiverns haurà viscut, quantes guerres ha perdut, quants hòmens l'hauran guardat, però el temps poc l'ha canviat, la vella i farga olivera. I, com ja s'ha comentat, parlem d'oliveres com la Farga de l'Arion, datada de 1704 anys, cosa que vol dir que va ser plantada l'any 324 després de Crist, en època de Constantí; però també de la del Pou, la dels Nuvis, Lo Parot d'Horta –que ja abans mos han comentat– o tantes i tantes oliveres centenàries que podem trobar a la Moleta del Remei, a Ulldecona, o en altres poblacions d'aquest mar d'oliveres, algunes d'elles també en altres zones del nostre país, com l'Olivera de la Llosa a Cambrils o l'Olivera de Torremirona, a Palamós. Pel que fa a la Proposició de llei, presentada pel Partit dels Socialistes, de protecció d'oliveres monumentals, hem de dir que no estem d'acord en tots els punts tal com s'han plantejat, però, si més no, creiem que el debat i la posada en marxa d'aquesta llei permetrà, durant la seva ponència, així com també amb les compareixences de tots els actors implicats i les diferents esmenes que els grups podrem presentar..., creiem que permetrà trobar entre tots la millor manera per poder protegir aquest paisatge i aturar-ne l'espoli. També volem expressar, però, que ens sap greu la poca predisposició del grup proposant per buscar un consens de tots els grups i mirar-hi de treballar plegats, no només pel fet de presentar-la de manera unilateral, sinó també pel fet que es va presentar al mes de juny i avui és el primer dia que el Grup dels Socialistes es dirigeix a nosaltres i a la resta de grups per parlar-ne. Per parlar d'aquesta i també pel que fa..., que en cap de les diferents comissions dels departaments implicats en aquesta legislatura s'ha portat cap PR encaminada a parlar-ne i a obrir-ne el debat. Creiem que si la voluntat és tirar endavant una llei treballar-la entre tots és la millor opció. De no ser així, entenem que potser hi ha una voluntat més aviat partidista, i ens dol, ens dol al nostre grup parlamentari i a mi en aquest cas com a diputada ebrenca, que em crec el territori; el defenso; el conec de primera mà, aquest paisatge de què avui estem debatent, i que tinc especial interès a protegir-lo. Però també ens dol perquè pensem que el fet d'haver presentat aquesta llei d'aquesta manera, a la vegada, ha provocat un efecte negatiu sobre el seu objectiu, i és que, tractant-se d'aturar un espoli especulatiu, el fet d'aquesta propaganda, al meu entendre, partidista, acompanyada de fotos i publicitat per anunciar-la ha provocat que els darrers mesos, sobretot durant els tres mesos posteriors a l'anunci del registre de la Proposició de llei de protecció de les oliveres monumentals, els camions carregats d'oliveres centenàries per les nostres carreteres s'ha vist incrementat. I no només ho diem nosaltres, sinó també persones i entitats impulsores de la protecció d'aquestes oliveres, cosa que, pensem, s'hauria pogut evitar si n'haguéssem parlat tots i haguéssem treballat d'una manera més silenciosa. Crec que tots estem d'acord en que les volem protegir, i des del mateix Govern de la Generalitat, també. I és per això que pensem que és necessari buscar la màxima implicació de tots, de tots els departaments afectats, en especial del Departament de Territori, que és qui en té les competències pel que fa als espais naturals i la protecció d'arbres monumentals, i, si més no, si no és amb aquesta figura legislativa que proposa el Partit Socialistes, mirant d'impulsar i potenciar també altres figures que ja existeixen, tenint en compte també les possibilitats humanes i econòmiques amb què es pugui comptar. Però també des de la conselleria de Cultura, que pensem que tindrà un paper molt important; o des de la conselleria d'Agricultura, treballant com s'està fent, potenciant la qualitat de les DOs, i també amb aquesta marca d'oli d'oliveres mil·lenàries. També amb la creació d'estos bancs de terres i, per descomptat, amb aquelles polítiques encaminades a la regeneració, en el relleu generacional, vital, creiem, si volem continuar amb el cultiu i cuidant i guardant aquestes oliveres. Per anar acabant, estem convençuts que trobar-hi una resposta, per tant, és voluntat de tots. I, com és conegut, també, tal com s'ha comentat en altres ocasions i estos dies, també del nostre president, el president Torra, que així ho va manifestar durant la seua visita a les Terres de l'Ebre. En resum, encarem aquesta llei com el camí i l'espai que permetrà entre tots buscar una nova solució. I amb lo permís de la resta de diputats ebrencs d'aquí, d'esta sala, com que he vist que hi ha molt interès a poder conèixer, i que molts ja els heu visitat, vos convidem a vindre a les Terres de l'Ebre i a conèixer este paisatge extraordinari que tenim. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya té la paraula la diputada senyora Montserrat Macià.
Moltes gràcies, president. Consellera, conseller, diputades, diputats, membres de la Taula del Sénia, alcaldesses, alcaldes, amics i familiars que ens acompanyeu des de la tribuna de convidats, molt benvinguts i molt bon migdia. Com no pot ser d'una altra manera, des de Junts per Catalunya estem convençuts de la imperiosa i urgent necessitat de preservar les oliveres monumentals. I n'estem convençuts, perquè som coneixedors dels seus valors culturals, històrics i simbòlics, perquè sabem el seu alt valor com a paisatge cultural, aquell paisatge antropitzat, solcat per la mà de l'home, per generacions i generacions de pagesos arrelats al territori que les han mimat i els han donat forma, tot configurant, com ja s'ha dit, un paisatge bellíssim, d'aquells que porten fins i tot remors de l'Arcàdia, i perquè fonamentalment a les oliveres monumentals els atorguem la categoria de patrimoni cultural. Les entenem com a monuments antics, vius, testimonis de la trajectòria històrica de la nostra comunitat, que hem heretat dels nostres avantpassats i que hem de poder llegar-ho a les generacions futures en les millors condicions. El valor patrimonial que atorguem al paisatge és altíssim, perquè entre d'altres consideracions esdevé paisatge vital per a les persones, on ens hi reconeixem i ens identifiquem. De tot aquest riquíssim ventall conceptual de patrimoni, divers, amb significats plens de matisos, se'n deriva la importància de les oliveres monumentals i oliverars del territori del Sénia. Sí, cal protegir-les, i no s'entén que encara no s'hagi utilitzat cap figura de protecció de les que disposem i que poden utilitzar els censos municipals i supramunicipals. I així ho va interpretar el president Torra el proppassat dia 23 de febrer en la seva visita al Montsià, i per això es va comprometre a tirar endavant mesures que continuessin garantint la seva pervivència. El patrimoni cultural, com a construcció social que és, representa simbòlicament un territori i una identitat, entesa aquesta com a sentiment de pertinença i d'arrelament a un territori. Les oliveres monumentals representen simbòlicament una bona part de l'occident català; específicament, Terres de l'Ebre i Montsià. Els seus habitants fa temps que les estan posant en valor, les perceben com a béns impregnats de valor simbòlic i com a constituents de la seva riquesa cultural i mediambiental. Així ho demostra la lluita contra l'espoli que entitats com Salvem lo Montsià, entre d'altres, fa anys que estan fent, inventariant-les, catalogant-les i difonent-les, i posant en valor i impedint-ne el transplantament, el seu arrencament i transplantament, perquè, ja ho sabem..., a la plana d'Urgell diem que arbre vell i trasplantat, primer mort que arrelat. Des d'aquí volem donar les gràcies a la gent de les Terres de l'Ebre i del Montsià, i a totes aquelles que s'han involucrat en la seva defensa, per transmetre'ns l'amor i el valor cap a les seves oliveres i posar-les a disposició de tot el país. Ho tenim clar: hem de garantir la preservació de les oliveres monumentals. Hem, també, d'aconseguir que com a recurs patrimonial esdevingui un incentiu per a l'economia del territori i motor del seu desenvolupament local. Al text que el Grup Socialistes va presentar hi vam llegir també alguna debilitat, motiu pel qual es va presentar l'esmena a la totalitat, sobretot si tenim en compte que ja es disposa d'instruments jurídics que permeten la seva preservació. Alguna debilitat que té a veure amb la nostra consideració de les oliveres monumentals com a patrimoni cultural, i, per tant, de competència més transversal. Fan recaure la responsabilitat al Departament de Territori i Sostenibilitat, però, per nosaltres, en tant que patrimoni cultural, aquest concepte de línies difuses entre cultura i natura, entre bé cultural, paisatge i territori, ha de tenir al costat el Departament de Cultura, amb la seva llarga experiència en la preservació, així com la seva legislació específica que pot ajudar a l'objecte de la proposició de llei, especialment com són les diferents categories de protecció, com els BCILs i els BCINs. En aquesta transversalitat, per nosaltres, també hi juga un paper importantíssim el Departament d'Agricultura, actor fonamental en el paisatge productiu i en els instruments de millora de la producció. El fruit de les oliveres ha de poder esdevenir or líquid, i més si tenim en compte els milions de quilos d'oli que es produeixen en aquesta regió. I, és clar, entenem que en la promoció i la difusió dels valors culturals de les oliveres hi pot aportar molta experiència l'Agència de Turisme de Catalunya. Al nostre entendre, la llei ha de tenir aquesta mirada més competencial i més transversal. En aquest sentit, també coincidim que hauria estat bé compartir i consensuar un text en què potser tots ens hauríem sentit una mica més còmodes. Entenem que també s'esmenta poc un actor importantíssim en la preservació de les oliveres: el pagès, les mans que generació rere generació fins avui han tingut cura de les olives. I ja ho sabem, si no es cuiden no es fan velles. Per nosaltres, amb la posada en valor de les oliveres monumentals és fonamental tenir en compte la veu del pagès i el retorn que aquest pugui tenir de la utilització com a recurs patrimonial d'un bé que forma part del seu patrimoni particular. I entenem que tota legislació que afecti l'economia d'una comunitat de persones ha d'estar molt pensada, reflexionada, raonada, col·legiada entre els diferents agents que hi conflueixen. Tot amb tot, entenem que aquesta proposició de llei és una oportunitat per avançar i per posar en solfa unidireccional els beneficis que com a pol d'atracció i com a motor de desenvolupament econòmic porta implícit el patrimoni cultural. Les oliveres monumentals s'han de preservar, i tant, claríssim, i hem de lluitar contra el seu espoli, que, com tots els espolis de patrimoni cultural, comporta un dany irreversible. Però també hem de propiciar que puguin ser una oportunitat econòmica pel pagès, que la terra erma i no apta per a la transformació i explotació d'alt rendiment pugui esdevenir font –més humil, segurament– d'ingrés econòmic, i potser a través, entre molts altres, de plans de millora de la producció. I aquesta llei, amb transversalitat competencial, el consens i la necessària i obligada participació de tots els agents del territori, pot ajudar a trobar els mecanismes necessaris que incentivin que els pagesos puguin continuar guanyant-se la vida i assegurar així la seva continuïtat al territori i, doncs, combatre el despoblament que amenaça la regió. Dissabte llegíem la notícia que en cinc anys l'Ebre ha perdut onze mil habitants. Si aquesta tendència continua, difícilment podrem llegar les oliveres i oliverars a les properes generacions. Tenim una oportunitat, però ho hem de fer en clau de territori, tot cercant mesures per protegir els seus habitants. Ho hem dit, el patrimoni cultural és un potent motor de desenvolupament local, a través del turisme cultural o a través de polítiques proactives que incentivin l'assentament al territori i que ajudin també a esmenar el desitjat desequilibri o reequilibri territorial. Tenim aquesta gran responsabilitat. Sols així podrem ser dignes dels esforços de pagesos i productors per conservar la tradició d'un conreu mil·lenari, per haver-ne tingut cura fins avui i, de ben segur, per haver posat molt amor en el seu conreu. També, aquesta proposició ha de permetre avançar en la redefinició del concepte de patrimoni cultural, que actualment porta implícits nous significats, tal com demostren les oliveres monumentals, on coincideix materialitat, immaterialitat, paisatge antropitzat i natura. Tenim l'obligació de fer-ho bé. Serà complex, ho sabem. Avancem amb la llei, busquem fórmules que permetin protegir-les, i també protegir el seu paisatge, mentre es tramita la llei, a través de les eines jurídiques que tenim a disposició. Fem-ho, i escoltem el territori que intervé en aquest patrimoni cultural, i no acumulem més greuges en una regió que, com la major part de l'occident català, se sent ventafocs. El nostre grup parlamentari vol creure que la pervivència de les oliveres monumentals, la seva persistència en viure al llarg de segles, és un símbol de la voluntat de pervivència de la gent al seu territori i de la voluntat de persistir del nostre país. Vull acabar amb un fragment de poema que l'estimat Josep Vallverdú ha dedicat a l'olivera. I, consellera Borràs, va per vostè: «El cant de la terra se'n va cel amunt. / És fil de la història i clam de futur. / Estius d'or i flama, hiverns corglaçats, / la terra no enganya si es vol estimar. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Atès que no hi han es... Sí, senyor Terrades, em demana la paraula?
Senyor president, per contradiccions i una acusació directa a...
Trenta segons.
Miri, des del màxim respecte a la diputada Fornós, que sap que l'hi tinc, a nosaltres el que ens dol, eh?, és que el Govern de la Generalitat no hagi presentat un projecte de llei per poder-lo discutir o que hagi fet un decret llei de moratòria per evitar les espoliacions. Ah!, i a més a més dir-li que des de que es va presentar la proposició de llei no hi ha hagut cap extracció d'olivera mil·lenària a la terra de la Sénia. [[Alguns aplaudiments.]]
Molt bé. Dèiem que, atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat finalment en aquesta proposició de llei, segueix el seu tràmit. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la protecció dels infants i els adolescents als centres escolars]] [[302-00077/12]] Passem, per tant, al següent punt de l'ordre del dia. En aquest cas és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la protecció dels infants i els adolescents als centres escolars. Presentada pel Grup Parlamentari Republicà, per exposar-la té la paraula la diputada senyora Jenn Díaz.
Gràcies, president. Consellera, consellers, bé, fa uns dies, en la interpel·lació que li vam fer al conseller Bargalló, començava la meva intervenció dient que el silenci institucional i, per tant, la complicitat institucional és una altra de les formes que té la violència en general, però sobretot contra els menors. Vam parlar d'adultocentrisme, vam parlar del pacte de silenci que hi ha entorn de les violències i de com d'aïllades poden sentir-se les víctimes, i en el cas dels menors encara és més accentuat, per la seva indefensió. Com que no podem donar per vàlida la idea que comentava el conseller que l'escola és una bombolla aliena a la societat que l'envolta, el departament ha decidit engegar un pla per combatre les violències en l'àmbit educatiu. I sí, ho fem en plural, perquè les violències tenen diverses formes de presentar-se, i amb aquest pla el que es pretén és atacar-les totes sense excuses i d'una manera transversal. Aquest pla no es farà des del departament cap al departament, sinó que les converses amb la comunitat educativa i les entitats i associacions especialitzades en l'atenció de diverses tipologies de violència són constants, és una anada i tornada, no es fa només des del departament, sinó que és un pla que vol ser complet i que compta amb l'expertesa, que penso que en les polítiques públiques és el que estem obligats a fer. Això no vol dir –i penso que és important remarcar-ho– que fins ara no s'estigués fent res per abordar aquesta qüestió ni que el professorat s'hagi creuat de braços fins ara; res més lluny de la realitat. Però el que es pretén amb aquest pla és revisar, simplificar i unificar els diferents criteris dels protocols actuals, perquè sigui més eficient. El protocol pretén únicament i exclusivament això: ser una eina més eficient, una millor eina per abordar les violències de tots els graus i de totes les tipologies. I quan dic «de tots els graus i totes les tipologies parlem de violències entre iguals, de violències de l'adult contra el menor o el menor contra l'adult, però també parlem de diferents tipologies i graus: des del bullying a la xenofòbia, l'assetjament sexual o la LGTBIfòbia. Al punt 4 de la moció parlem de crear una estructura territorialitzada perquè cada centre, cada alumnat, tingui una persona de referència formada per poder donar suport i seguiment a tots els conflictes que hi hagi. Però el protocol no vol basar-se només en l'atenció, no vol ser només un protocol assistencial, sinó que vol sobretot prevenir. I, com que una de les violències més ferotges de la nostra societat, i també a les nostres aules, és l'assetjament sexual, el protocol també vol posar remei a una demanda que ja ve de lluny i que és l'educació sexual i afectiva, perquè creiem que és indispensable per a la bona salut afectivosexual dels nostres infants i del nostre jovent i, en definitiva, la bona salut de la societat del futur que l'educació sexual formi part del currículum de l'escolarització obligatòria. Perquè el que necessitem a les aules, però també a la nostra societat, és fer un canvi de mentalitat. No volem quedar-nos en el consentiment, sinó que hem de poder parlar de plaer, anar una mica més enllà. I en aquesta línia hem acceptat una esmena de les companyes de Catalunya en Comú Podem i que després, en el següent torn, en parlaré. Per acabar, la responsabilitat institucional que acompanya aquest protocol no és només voler acabar amb la complicitat i el silenci institucional amb què he començat la meva intervenció, sinó que volem ser proactius, i en la interpel·lació del darrer Ple ja vam comentar amb el conseller que el departament es personaria davant les denúncies i que es farà seguiment dels casos, perquè canviar la víctima o l'agressor de centre no soluciona el problema d'arrel. En fi, amb aquest protocol i aquest canvi estructural de l'abordatge de les violències el que volem és avançar i protegir, ser més eficients. No podem a hores d'ara instal·lar-nos en el negacionisme, i el departament pretén posar-hi fil a l'agulla. Per això hem volgut tirar endavant la moció subsegüent a la interpel·lació del darrer Ple i que aquest protocol surti reforçat des del Parlament de Catalunya i sigui aprovat per majoria i amb consensos. I agraïm les esmenes dels grups proposants i la feina que s'ha fet des del departament amb el conseller Bargalló al capdavant. I al següent torn de rèplica parlaré de les esmenes. Gràcies.
Gràcies, diputada. [[Aplaudiments.]] En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya En Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Marta Ribas.
Bé, bon dia. Evidentment, aprovarem aquesta moció, completament, i valorem qualsevol pas endavant que es faci en la lluita contra les violències cap a la infància, tot tipus de violències. Evidentment, en calien, de passos, des del Departament d'Educació, i hem intentat amb les nostres esmenes perfilar una mica més alguns dels punts que es plantejaven des del departament. Però permetin-me centrar la meva intervenció en fer-los una crítica, profunda. La lluita contra les violències i contra les violències cap a la infància ha de formar part d'una estratègia integral –integral. La violència contra els nens i nenes és un problema multifacètic, amb causes a nivell individual, a nivell interpersonal, de la comunitat, de la mateixa societat... Per tant, s'ha d'afrontar simultàniament a molts nivells diferents. Té moltes causes, té moltes formes, i totes elles es retroalimenten entre elles. Ocorre en molts contextos; en l'àmbit educatiu, però no només. Té conseqüències molt negatives en la vida dels infants que són víctimes d'aquestes violències, i també té conseqüències i costos importants per al sistema mateix i per a la nostra societat. Per tant, el que no s'entén és que a dia d'avui, amb les moltíssimes evidències de ser una societat que té un greu problema de violències contra la infància, no tinguem una aproximació integral per atacar aquesta xacra, aquest problema que tenim a la nostra societat. Valorem que s'ataqui des del Departament d'Educació, però no podem continuar caient en el mateix error. Un d'aquests greus errors amb els quals no hem atacat aquest problema en els darrers anys és que s'ha fet en illes departamentals, i això és un tema integral, és una problemàtica que caldria abordar com a govern, com a país, com a societat, i elevar l'anàlisi i l'inici d'una anàlisi integral d'aquest tipus precisament ens faria veure quines són les mesures que serien efectives per anar a l'arrel del problema, i no només mesures de pal·liar alguns dels efectes dels problemes. Una d'aquestes mesures efectives d'arrel està en aquesta moció: educació sexual i afectiva des de la petita infància. És una de les esmenes que els hem fet, que quedi clar que és des de la petita infància i que no només és per evitar els greus problemes de les violències sexuals o de les violències masclistes, sinó també per educar en el positivisme de l'educació afectivosexual tota la ciutadania, i en el respecte a les diversitats. Però aquesta n'és una. N'hi han moltes més, de mesures que han de ser de fons, d'arrel, d'atac del problema. No podem seguir plantejant aquest tema només en petites illes. I aquesta vegada ens frustra especialment que la perspectiva no hagi estat integral quan bona part –si no gairebé tots– dels departaments d'aquest Govern que tindrien una especial incidència en aquest enfocament integral són d'Esquerra Republicana: Salut, Educació, Afers Socials –infància–, Justícia. L'únic..., seria Interior. Per tant, aquesta perspectiva integral, com és que no ens la plantegen en la interpel·lació, com és que no ens l'han plantejat en la moció? I ens frustra, perquè ens fa pensar que potser el Departament d'Educació està motivat en fer ara mesures en aquest sentit, potser per tot el que ha passat i el que ha aparegut en els mitjans de comunicació respecte a abusos en l'àmbit educatiu... I ens ha de fer reaccionar, evidentment. Però, escolti'm, no resoldrem res si només ho ataquem des d'Educació. Aquesta conclusió a partir de la seva interpel·lació, però especialment a partir de la seva moció, que hem trobat fluixa –necessària, però fluixa–, és el que ens ha provocat que precisament avui en el Ple faci jo mateixa una interpel·lació al Govern per plantejar que hi hagi aquesta perspectiva integral d'atac a les violències que pateixen –especialment les violències sexuals– els infants del nostre país. Valorem les propostes que es plantegen des d'Educació, però ens queden curtes. Conseller, ens queden curtes. Jenn Díaz, hem intentat que es millorin com a mínim aquestes propostes, i ja els dic que l'esmena principal a aquesta moció no són les que els hem fet en les propostes concretes que ens han posat en aquest text, sinó la moció que els farem en el proper Ple d'una perspectiva integral d'atac a les violències sexuals que pateixen els infants del nostre país.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Martín Eusebio Barra.
Gràcies, president. Diputados, diputadas, conseller, el Grup Republicà nos presenta la Moció sobre la protecció dels infants i els adolescents als centres escolars. Los casos de violencia y de abusos en las escuelas no solo afectan a las personas directamente implicadas, no solo preocupan a todos los padres y madres con niños en edad escolar, sino que nos interpelan a todos, absolutamente a todos, como sociedad, para poner todos los medios a nuestro alcance para evitarlos y reparar el daño causado a las víctimas. Pero al leer el texto original de la moción me decepcioné; me pasó algo parecido como a la señora Marta Ribas, pero, cuidado, que, al leer el texto final, con las enmiendas aceptadas de Catalunya en Comú Podem, me decepcioné aún más. Y me explico. Conseller, en su intervención había aspectos que no tengo ningún reparo en decir que le agradezco. Usted dijo: «Hem de reconèixer la responsabilitat que ens pertoca i renunciar a recórrer determinades sentències que ens acusen de no haver fet allò que tocava de fer i fer un pas més, demanar perdó a les víctimes en nom del Govern, si hem fallat a l'hora de garantir la seva seguretat. És d'agrair, conseller. También anunció usted medidas y planes interesantes que resulta que en el texto de la moción o no se recogían o quedaban descafeinados; decepcionante. ¿Qué pasó? ¿Su grupo parlamentario no le escucha atentamente? ¿No revisó el vídeo?, que está grabado, que todos lo podemos volver a ver. Claro que también podía ser que una cosa es hacer anuncios, y otra muy diferente, llevarlos a la práctica y tratar de cumplirlos..., podría ser. Que lo grabado, grabado está, pero lo que se aprueba es lo que se presenta por escrito. Y, como decía, mi decepción aumentó aún más al ver las enmiendas de Catalunya en Comú Podem, porque, conseller, usted anunció expresamente la creación –y se ha hablado, aquí, ahora, por parte de los intervinientes– de una estructura territorializada de profesionales especializados para diseñar planes de prevención, formación del profesorado, seguir los casos, apoyo a las víctimas... En fin, muy interesante. Pero, con las enmiendas aprobadas, esta estructura se creará o no; depende... Bueno, esto dice la enmienda. La enmienda dice que dependerá de los resultados de «una avaluació objectiva sobre la realitat d'aquestes violències. Señoras y señores de los grupos de Catalunya en Comú Podem y de Esquerra Republicana, ¿no tenemos ya conocimiento de los suficientes casos de violencia en la escuela? Usted, señora Ribas, ahora mismo lo acaba de decir, hablaba de todo lo que ha pasado y ha aparecido en los medios. Entonces, ¿para qué eso de «avaluar la realitat y, luego, si acaso, ya veremos si ponemos medios adicionales? ¿A qué venía eso? Como le decía, muy decepcionante. Ciutadans habíamos presentado varias enmiendas, aunque en la primera parte de la intervención, la señora Díaz ha comentado las de Catalunya en Comú Podem, también había..., seguro que lo hará, ahora, en la segunda parte. Y había, primero, unas enmiendas para añadir plazos a los compromisos y estas nos las han aceptado todas. También había algunas de esos compromisos –añadíamos– que el conseller hizo en su intervención, pero que en la moción original no se recogían; pues, de esas, ninguna. Y, tercero, añadíamos unos nuevos puntos que tampoco nos los aceptan. [[Veus de fons.]] Sí. Sí. Había uno relativo a la sentencia del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña sobre la escolarización en castellano. Conseller, de verdad, le digo de corazón que antes le agradecía, cuando dijo: «Reconèixer la responsabilitat que ens pertoca i renunciar a recórrer determinades sentències que ens acusen de no haver fet allò que tocava de fer. Las sentencias y resoluciones judiciales se aceptan todas –todas. Ese contorsionismo jurídico tan habitual en el mundillo independentista, eso de «esto lo cumplo y esto no, según me viene bien se ha de acabar ya. Porque lo decía la diputada Jenn Díaz durante su intervención, lo ha vuelto a repetir hoy, eso sí, ya sé, lo dice en el entorno de la violencia en la escuela, pero lo decía: «Si fem un pacte de silenci institucional, no ens quedarà una altra que assumir que en som còmplices. Señores del Govern de la Generalitat y señor Pedro Sánchez, del PSOE, que supongo que lo estará viendo con atención, no callen ante los incumplimientos de las sentencias judiciales, sean del ámbito que sean. No sean cómplices de esa forma de violencia, que es el silencio institucional. Y no puedo terminar sin hacer –uy, qué poco tiempo– una reseña a las iniciativas presentadas por Ciudadanos sobre este acoso escolar. La pasada legislatura presentamos un proyecto de ley y nos lo tumbaron. Enmienda a la totalidad de Junts pel Sí –sí, de su grupo y del que ahora se llama Junts per Catalunya, de aquí a un rato ya veremos. Y, esta legislatura, también hemos presentado otro proyecto de ley sobre esta cuestión. No sé, ¿presentarán enmienda a la totalidad? Entiendo que, con lo que ha dicho la señora Ribas de la importancia de esta cuestión, ustedes nos la apoyarán, pero no sé si alguien se negará a debatirla. Hoy, Ciudadanos apoyaremos toda la moción que presenta Esquerra Republicana... [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]]
Diputat...
...–termino; muy brevemente, president–, tanto los puntos descafeinados como aquellos reforzados con un compromiso temporal. Pero nos gustaría que la lucha contra la violencia en la escuela no fuera solo un buen discurso o un papel mediocre.
Diputat, se li ha acabat el temps.
Si no lo hacen ustedes, lo haremos nosotros cuando gobernemos. Gracias. [[Aplaudiments.]]
En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Esther Niubó.
Gràcies, president. Conseller, consellera, diputades i diputats, des del Grup Socialistes i Units per Avançar, donarem suport a aquesta moció, perquè entenem que reforça la protecció dels infants i adolescents als centres educatius davant de casos de violències diverses que es poden produir tant a escoles com a instituts, i que posa de manifest també que hi ha un ampli marge de millora en aquest àmbit. Està bé que es reconegui aquesta necessitat de reforça la protecció, que s'abordi per part de l'Administració pública i, en concret, per part del Govern, per generar, precisament, confiança en el sistema i que es garanteixi una resposta clara i contundent per part d'aquest, perquè és cert que anem tard. I, de fet, en els darrers temps, malauradament, doncs, hem conegut diversos casos greus d'assetjament, presumptament, per part, fins i tot, de docents, que han de tenir una resposta clara i contundent per part de les diferents administracions i, especialment, per part de l'autoritat educativa a Catalunya, que és el Departament d'Educació. I, per tot això, doncs, creiem fonamental, primer, que es revisin, que es reforcin i s'estableixin protocols clars, per tal de millorar la resposta davant de possibles situacions de violència. Encara ens hem trobat –sovint– amb centres que no saben com actuar davant de casos concrets, que no saben què han de fer, a quin han d'informar, com han de comunicar-ho a la comunitat educativa i això sí que ens sembla responsabilitat nostra i, per tant, s'ha de garantir que aquests protocols existeixin, que siguin clars, que siguin coneguts i, per tant, es donin a conèixer a les direccions, equips docents i altres membres de la comunitat educativa. I cal assegurar, per tant, que tots els centres educatius puguin fer una correcta actuació davant d'aquests casos, un correcte seguiment, resolució i reparació dels conflictes que es puguin produir arran de situacions diverses de violència. Ja prou greus són els fets dels quals parlem sovint com perquè, a més a més, s'hi afegeixi la càrrega feixuga del desconeixement, de descontrol sobre com actuar. I ens sembla bé, evidentment, doncs, que es faci aquesta revisió de protocols de la mà d'entitats especialitzades, d'associacions que tenen una experiència acreditada en la qüestió. I, en segon lloc, vinculat a això, millorar la coordinació entre comunitat educativa, entitats diverses, institucions que atenen diferents tipologies de violència que afecten els infants en l'àmbit educatiu, per millorar aquests protocols i també per contribuir a prevenir, a detectar determinats casos de violència. En tercer lloc, la formació del professorat, de personal docent, no docent. Entenem que això és bàsic, sobretot quan parlem de casos d'abusos, assetjament, per identificar, per prevenir i també per actuar. I quart, compartim la necessitat d'introduir en els contingut curriculars l'educació afectiva, sexual, amb perspectiva de gènere, la coeducació, per abordar, precisament, doncs, especialment, casos d'abús o violència masclista, malauradament, doncs, creixent també entre la gent més jove. I, en definitiva, doncs, creiem que és necessari reforçar, simplificar i aclarir aquests protocols existents per tal que els equips docents dels centres tinguin més eines per gestionar aquests tipus de situacions, que són doloroses, són delicades, són molt complexes. I, a més a més, que es pugui millorar aquesta resposta per part de l'Administració educativa, que entenem, doncs, que, com deia, ha de ser més contundent i que, per descomptat, ha de garantir que tots els centres posin en coneixement de les autoritats judicials la informació disponible, en cas que hi hagi indicis o evidències, quan existeixin, i que ha d'implicar que també el Govern de la Generalitat es personi en cas de denúncies per violències sexuals en l'àmbit educatiu, tal com proposa en una esmena el grup dels comuns, precisament, per guanyar en transparència i per guanyar en confiança. I, per tot això, nosaltres hi votarem a favor. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bé, nosaltres donarem suport a la totalitat de la moció. Tanmateix, volem remarcar que hi trobem a faltar una menció explícita o més explícita a la LGTBIfòbia i al racisme i a la xenofòbia com a formes de violència en el marc escolar, que també cal prevenir i evitar. Creiem que, en el moment en què ens trobem, caldria una menció més explícita a això o, si més no, que es tingui en compte en l'aplicació de la moció. Però, mirin, de manera molt més específica, i atès el context en què estem en aquests moments, sí que hem de dir que hem trobat a faltar una menció molt explícita als abusos sexuals per part de membres de la jerarquia eclesiàstica, que es produeixen en centres escolars religiosos privats, concertats i, per tant, pagats amb diners públics. I el que encara ens costa més d'entendre, com és que els centres on s'han produït aquest tipus d'abusos, avui, encara mantenen el concert? En aquest sentit, també volem aprofitar, ni que sigui de pas, per recordar al Govern que, en una proppassada moció, aquest Parlament va aprovar que el Govern reprovaria l'arquebisbe de Tarragona per les declaracions que justificaven aquest tipus d'abusos, i encara esperem que això es produeixi. I, per últim i per acabar, president, avui, l'exèrcit espanyol ha tornat a ser al Saló de l'Ensenyament. Per nosaltres, això és una forma de violència social i cultural intolerable contra els infants, els alumnes i les alumnes de les nostres escoles. I, avui, també això s'ha produït amb la complicitat dels Mossos d'Esquadra, que eren allà per reprimir la protesta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el torn de la diputada senyora Esperança García.
Gràcies, president. Bé, nosaltres donarem recolzament a aquesta moció, però no sense abans fer menció de quatre coses que creiem que són importants. Protecció dels infants envers la violència en l'àmbit escolar, per descomptat. Però i vostès? I Vostès? Quina protecció van oferir als nens fills de guàrdies civils, a l'Institut Palau, que el mateix senyor Torra va anar a recolzar els professors en contra de donar suport als nens, que els seus pares i els seus professors els deien: «Los guardias civiles son bestias que solo saben dar palos? On estava la protecció de la Generalitat d'aquests menors? On estava la protecció de la Generalitat envers aquells pares de nens que van demanar escola en castellà a Balaguer i que associacions que vostès veneren des del Govern de la Generalitat i que, fins i tot, financen amb subvencions, van muntar manifestacions en contra d'aquests menors? On són les proteccions? On és la protecció de la Generalitat enfront d'aquests menors? Perquè els recordo –i això sí que li dic positivament al senyor conseller– que vostès, fa uns mesos, van ser condemnats per un tribunal, perquè un menor va ser assetjat durant tot el parvulari, i l'advocat de la Generalitat sap què va dir? Que els pares s'havien inventat tot aquest assetjament. Això és el que van fer vostès des de la Generalitat. La moció? Sí. Ara, demostri-ho amb fets, no amb paraules i no només amb una moció que és generalista, que té bones intencions, però que els actes diuen tot el contrari.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn, ara, de la diputada senyora Imma Gallardo.
Gràcies, president. Consellera, conseller, diputats i diputades, personal del Parlament i públic que ens acompanyeu, reconec que també quan vaig llegir el títol de la moció que avui ens porta al Ple el Grup Republicà vaig pensar que tots els infants i adolescents han d'estar protegits, que era del tot necessari que es sentissin protegits a tot arreu i no només als centres educatius. Però ràpidament vaig valorar que és, precisament, als centres educatius on cal continuar-hi incidint de manera més ferma, no només perquè són un dels espais on passen moltes estones de vida, com m'agrada anomenar-les, sinó, precisament, per les excel·lents oportunitats d'intervenció que ofereixen. És clar que, davant la greu problemàtica que està aflorant aquests darrers dies dels testimonis que han patit abusos sexuals al llarg dels anys, cal continuar fent aquesta feina de detecció i atenció a les víctimes, però també és molt important –diria, gairebé imprescindible– continuar i millorar la feina de prevenció i d'informació tant als infants i adolescents com als professionals que hi treballen. Així doncs, des del Grup de Junts per Catalunya, donarem suport a tots els punts d'aquesta moció i celebrem que el Govern de la Generalitat de Catalunya es posi com a objectiu prioritari la protecció dels infants i adolescents als centres educatius. Coincidim plenament amb els punts 1, 2, 3 i 6, i celebrem també les aportacions que han fet alguns dels grups parlamentaris, que, de ben segur, milloren el text final. I agrair la bona feina que la diputada Díaz, del Grup Republicà, ha fet al respecte. Pel que fa al punt 4, des del nostre grup parlamentari, estem d'acord en activar aquest talent i reactivar la formació més adient i actualitzada, però, arribats aquí, no tenim gaire clar si el que cal és crear una estructura territorialitzada, formada per professionals especialitzats, que doni suport als centres, o reforçant les estructures actuals, amb aquesta figura del professional especialitzat, o que sigui en el centre mateix on hi hagi aquest personal docent especialitzat que faci aquestes tasques. En tot cas, en el que sí que coincidim és en que cal iniciar-ho al més aviat possible. En el referent al punt 5, també estem totalment d'acord en que cal continuar treballant l'educació sexual i afectiva, i em permetria d'afegir-hi l'educació emocional. De ben segur, cal revisar-ho i actualitzar-ho, però, des de Junts per Catalunya, considerem que caldria que, des del departament, es debatés la necessitat d'ampliar-ho també al segon cicle d'educació infantil, entenent que la prevenció és del tot necessari iniciar-la des d'un bon començament. Si es pogués començar a les edats més primerenques, on els infants són més lliures de prejudicis, seria molt més fàcil continuar amb aquest treball a primària, i, si es valora més convenient reforçar-ho a nivell curricular, també ens sembla encertat. Igualment, pensem que no només cal protegir els infants i adolescents pel que fa als abusos sexuals –ho ha comentat la companya Díaz–, sinó també el bullying, el ciberassetjament, la xenofòbia, la violència masclista, qualsevol tipus de violència; però també s'ha de parlar de la violència com a primera resposta i, fins i tot, de la violència envers un mateix. Considerem que actualment el nivell de continguts curriculars en general és molt acceptable, però cada vegada més ens trobem amb adolescents i joves que necessiten ser escoltats i que també necessiten verbalitzar i expressar el que porten dins. I, malauradament, massa sovint aquesta expressió sorgeix amb molta violència i amb molta ràbia. I per això pensem que caldria plantejar-se afavorir espais de reflexió dins les aules, sobretot a secundària, potser dins les mateixes tutories, amb uns tutors i tutores més ben formats i informats. Uns espais de reflexió on es pogués parlar sobre la identificació i la gestió de les emocions, però també dels tan necessaris i enyorats valors de la comunicació i les relacions socials, i també dels prejudicis, de la gestió de conflictes i de la mediació, de la convivència tan necessària en qualsevol entorn, de les dificultats, però també de la resiliència, d'aquesta capacitat per sortir-nos-en que tenim els humans per fer front a les pitjors situacions, i també, per què no?, facilitar-los eines d'autoconeixement, com ara la meditació, la relaxació o el treball de la respiració, que els permetin afrontar de manera diferent les diverses dificultats que es trobaran al llarg de la vida. Deia Vigotsky: «Si donem als estudiants la possibilitat de parlar amb els altres, els possibilitem marcs per pensar per ells mateixos. I això és aplicable a qualsevol edat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per pronunciar-se sobre les esmenes, ara té la paraula la diputada Jenn Díaz. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bé, sobre les esmenes, hem acceptat les esmenes de les companyes de Catalunya en Comú Podem, perquè consideràvem que perfilaven i matisaven la idea de fons del protocol. La primera esmena, perquè ens semblava bé fer una avaluació objectiva. El senyor Ibarra considera que fer un diagnòstic previ per saber d'on partim és una excusa, però consideràvem que era molt important per saber ben bé la importància d'aquest protocol abans i conèixer d'on partim. Al punt 5 hem afegit la perspectiva de gènere, que de fet considerem que s'hauria d'aplicar a totes les polítiques públiques. També hem acceptat l'esmena final del punt, perquè el llenguatge és important i, com deia al primer torn, començar a parlar de plaer i no tant de consentiment em sembla que és l'enfocament que cal donar-li. Malgrat això, m'agradaria insistir que l'abordatge de les violències, malgrat que la violència sexual ens preocupa moltíssim, no s'aturarà només en la més greu i la més explícita i que el protocol vol tractar-ho àmpliament. Bé, sobre la decepció del senyor Ibarra, també per mi també ha sigut una decepció sobretot l'addició dels dos punts. Hem acceptat aquelles esmenes que feien referència al calendari, perquè ja els contemplàvem, aquests termes. La resta d'esmenes no les hem acceptat, perquè no tolerarem que vulguin fer un ús partidista i ideològic d'aquest protocol, que vol ser seriós, que vol abordar les violències amb respecte. Parlar de convivència és voler distorsionar el debat. Incloure dos punts per seguir parlant del TSJ, d'escolarització en castellà, passi pels patis de les escoles aviam quina llengua s'hi parla o de la gestació subrogada..., els avanço que, malgrat que rebutgem la seva esmena, sí, i tant, tothom respectarà els nens nascuts per gestació subrogada, sempre respectarem els infants, però aquells que volen mercantilitzar l'úter de les dones, que volen «ovaritzar els cossos de les dones, i no de totes les dones, sinó de les més vulnerables..., els nens sí que els respectarem; aquells que defensen l'«ovarització del cos de les dones, no. Per acabar, molt ràpidament, saben què volen els nens del Palau? Que els deixin en pau. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Hem cridat a votació. Podem votar el conjunt de la moció? Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] No? [[Marta Ribas Frías demana per parlar.]] Sí, senyora Ribas.
Per al·lusions directes, si podia tenir la paraula.
Trenta segons.
Sí. Senyor Barra, no és que haguem suavitzat el fet de crear una estructura territorialitzada, sinó que vostès, que són tan exigents habitualment, no? –o això diuen–, en com es gasten els diners públics en l'eficiència de les polítiques públiques –vostès parlen de «xiringuitos i d'eliminar-los–, crec que haurien d'estar d'acord en que, si fem una estructura territorialitzada per formar i ajudar els professionals, potser valdria la pena avaluar quina és la incidència de les violències, perquè potser no només hauria de donar servei als professionals d'ensenyament...
Diputada...
...sinó també als de salut, també als del lleure... Avaluem-ho, valorem-ho i creem-ho eficient.
Diputada, són... Gràcies. [[Martín Eusebio Barra López demana per parlar.]] Ja ens hem entès, sí.
Per al·lusions. I simplement, senyora Jenn Díaz..., diputado Barra. Es un error muy corriente llamarme Ibarra; pero no, solo Barra. Es una... Ay, pues simplemente, no tengo ahora aquí el texto literal, pero es que el conseller anunció la creación de esa estructura, y lo que ustedes y con el Grupo Republicano ponen es: «Según los resultados, ya se creará o no. Es lo que pone. Aunque el conseller afirma con la cabeza que se creará en cualquier caso, y se la agradezco al conseller también, esa afirmación, no es lo que pone en el texto. Gracias.
Bé, passarem a votar la moció. No s'ha demanat cap votació de cap punt per separat. Per tant, votem el conjunt de la moció. Comença la votació. La Moció sobre la protecció dels infants i els adolescents als centres escolars ha estat aprovada per unanimitat: 123 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] Suspenem la sessió fins a les quatre de la tarda. Moltes gràcies. [[La sessió se suspèn a un quart de tres de la tarda i sis minuts i es reprèn a les quatre i cinc minuts. Presideix el president del Parlament, acompanyat del vicepresident primer i els secretaris primer, segon i tercer. Assisteixen la Mesa el lletrat major i la lletrada Mercè Arderiu i Usart.]]
Bona tarda. [[Interpel·lació al Govern sobre la seva inoperància]] [[300-00099/12]] Reprenem el Ple amb el cinquè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la seva inoperància, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Exposa la interpel·lació la diputada senyora Eva Granados.
Gràcies, president. Consellers, consellera, diputats i diputades..., conseller, conseller Bosch, potser li sorprèn el títol de la interpel·lació, potser el troben una mica contundent, venint del nostre grup parlamentari: «la inoperància del Govern. Doncs miri, per nosaltres és molt senzill i malauradament ho haig de dir així: tenim un govern..., són vostès un govern que no governa. «Govern, del verb llatí «governare, vol dir pilotar un vaixell, referint-se a exercir el control i la direcció sobre alguna cosa, i, en el nostre cas, segons diu l'article 68 de l'Estatut d'autonomia, sobre el nostre autogovern i sobre l'Administració de la Generalitat. I «inoperant, segons l'Institut d'Estudis Catalans, vol dir que no dona resultats, que és ineficaç. El president Torra va ser investit el 14 de maig de l'any passat; el primer Govern es va dur a terme el 2 de juny, han passat nou mesos, i desgraciadament avui podem certificar que el Govern ni controla, ni pilota cap nau, ni dirigeix, i que, per tant, no dona resultats i que és ineficaç, i, per tant, que estem davant d'un govern que no governa. I diem «malauradament perquè necessitem, Catalunya necessita un govern consistent, un govern eficaç, un govern que sigui per la majoria. I jo espero que, en aquesta interpel·lació, conseller, ens doni arguments; però és que nosaltres el que observem amb preocupació són les conseqüències del seu Govern per la ciutadania: veiem paràlisi, veiem molta gesticulació, però sobretot el que veiem és l'oblit de l'interès general. Vull, en aquests minuts que tinc, fer un repàs per diferents elements per justificar aquesta afirmació. En primer lloc, vull parlar de l'acció o, més aviat, de la inacció del Govern. Han passat nou mesos, tenim tretze conselleries, quaranta secretaries, més de vuitanta direccions generals. És evident que tenim molta, molta quantitat de direcció política. I cada dimarts el meu grup es mira amb atenció els acords de govern; si no hem pogut veure la roda de premsa, la veiem després, i analitzem tot el material que per nosaltres és la nostra matèria per fer control al Govern. Doncs bé, quantitativament, el seu Govern ha fet 268 acords; ens han sortit 268 acords de govern en aquests nou mesos. I jo li pregunto, conseller: quina opinió li mereix?, què li sembla?, se senten orgullosos? Veient les dades del CEO, és evident que els catalans no se senten orgullosos. Però, bé, hem volgut comparar, en el mateix període de temps, amb un altre territori, amb un altre govern similar al nostre. I hem comparat els acords de govern que ha generat el Govern de Catalunya amb el Govern del País Valencià. I en el mateix període de temps el Govern del Ximo Puig ha fet 601 acords de govern. És a dir, el Govern de Catalunya està fent la meitat d'acció de govern que un territori..., que un govern que és similar a nosaltres, que està molt proper a nosaltres i que té també les mateixes dificultats de finançament que nosaltres. És a dir, en termes quantitatius, vostès fan la meitat del que fa el Govern del País Valencià. Però, bé, podríem dir que quantitativament, doncs, no és una manera de valorar les coses. I hem, també, volgut fer una anàlisi qualitativa. I, qualitativament, aleshores sí que, conseller, ens hem de preocupar del tot, perquè, mentre el Govern socialista del Ximo Puig ha aprovat una nova llei valenciana que blinda els serveis socials i que els atorga drets de ciutadania, vostès, no he trobat cap acord que parlin de drets de ciutadania en els nou mesos que porten governant; mentre el Govern socialista del Ximo Puig ha aprovat un decret que treu el copagament farmacèutic, encara nosaltres estem esperant l'euro per recepta que vam pagar els catalans fa molts anys –d'això, en els acords de Govern no hem trobat res, vostès no ho fan–, i, mentre el Govern del president Ximo Puig i també el Govern de la Francina Armengol, a Balears, han acordat i han rebaixat les taxes universitàries –en un 10 per cent un, en un 15 per cent l'altre– vostès continuen incomplint l'acord d'aquest Parlament de que s'han de retallar, s'han de rebaixar un 30 per cent. El Govern no ho fa; el Govern no fa absolutament res sobre qüestions que són essencials. Veiem governs autonòmics que avancen, que fan progressar la seva ciutadania, mentre vostès continuen aturats. I nosaltres creiem que Catalunya pot avançar al mateix ritme que el País Valencià, que les Illes Balears, i fins i tot podem arribar a més. Creuen que ens podem permetre aquesta inoperància durant molt més de temps, conseller? Miri, nosaltres hem revisat tots els seus acords de govern. I els hem de dir que ens felicitem per alguns dels que han arribat –l'obertura d'ambulatoris, oposicions de treballadors públics...–, però, conseller, ens hem fet un tip de llegir els verbs següents, verbs que apareixen cada dimarts: «el Govern impulsa, però no fa; «el Govern reforça el seu compromís –no farem judicis d'intencions, si tenen compromisos o no–, però no fa; «el Govern analitza, però el Govern no fa. I jo em pregunto: «El Govern, quan executa? El que necessiten els ciutadans és que el seu Govern executi; és un verb adequat, escaient. De fet, és un verb obligat per l'executiu: executar accions polítiques, executar polítiques públiques. Necessitem que facin realitat els seus impulsos, els seus recolzaments, les seves anàlisis. Nosaltres volem que deixin de dir i que comencin a fer. I, miri, el més espectacular de tots. No fa gaire, en un govern, vostès van fer un acord que es diu: «El Govern analitza el contingut de l'avantprojecte de pressupostos; el Govern analitza el contingut de l'avantprojecte de pressupostos, però el Govern no els aprova. Vull dir, aquesta, per nosaltres, és la més important de les seves desídies, de la seva inoperància. Necessitem un govern que vagi a la velocitat que va l'economia, per redistribuir la riquesa que s'està generant; necessitem un govern que vagi a la velocitat dels treballadors, dels autònoms, de les universitats, i sobretot que acompanyi els que més necessiten. I continuem amb les dades, aportem més arguments; parlem del Parlament. Conseller, atengui'm un moment, li dono una xifra: 321, 321 vegades són les vegades que els diputats i les diputades en aquest Parlament hem premut el botó de votació sobre una proposta de resolució o sobre una moció, 321; 106, 106 són les vegades que el seu Govern ha perdut votacions. Amb quina cara poden mirar la ciutadania i dir que tenen el suport d'aquest Parlament, amb quina cara poden mirar a la ciutadania i dir que són el Govern de Catalunya, si els representants del poble de Catalunya no recolzen les seves actuacions, si al Govern el Parlament els està dient, els mandata qüestions concretes que vostès no fan? I aquest és el següent tema que els volia comentar. És evident que per vostès no són temes importants. Ja ho va dir el senyor Eduard Pujol, que estàvem parlant, que ens distraiem amb coses que no són essencials, quan parlem de llistes d'espera, o la consellera Artadi, que deia que ella no ha vingut aquí a parlar de trens. Clar, però és que, si el Parlament insta, el Govern necessàriament ha de fer. I aquí, el Parlament insta i el Govern no fa. Posem alguns exemples. Fons extraordinari d'ajuts a despeses socials, per la gent que més ho necessita. Doncs aquí s'ha aprovat, però vostès no ho fan. Un altre exemple –avui ho deia el Miquel Iceta, en la seva pregunta–, el zero-tres. Vostès deuen diners als ajuntaments, vostès necessiten tornar a corresponsabilitzar-se amb el finançament de l'educació infantil. El Parlament insta el Govern, el Govern no ho fa. El Parlament ha instat el Govern moltes vegades a retallar un 30 per cent les taxes universitàries; el Parlament insta, el Govern no fa. I definitivament això està perjudicant la ciutadania, perquè el seu Govern, comparat amb altres territoris, ens està fent anar enrere. En altres territoris d'Espanya s'estan avançant, en igualtat d'oportunitats, s'estan reduint les desigualtats. I el fet que estiguin vostès al Govern està comportant que directament Catalunya va enrere. I necessitem millorar la qualitat de vida dels catalans. Hem mirat els mandats, els que vostès no volen complir i no compleixen, però també tinc un minut per parlar-li de les seves promeses, coses que vostès de manera solemne han dit que és molt important i que les duran a terme. Hi ha dos temes que per nosaltres són essencials. El primer. Aquestes setmanes hem conegut les dades dels atacs homòfobs que s'estan produint i com s'estan multiplicant. Bé, doncs, el president Torra en la sessió d'investidura va dir que de manera immediata tiraria endavant el desplegament de la Llei d'igualtats, de la LGTBI. I no ho han fet! Una llei que és del 2014, encara no ho han fet. I un altre tema que també és molt important. En matèria d'infància, hem fet acords, pactes, totes les votacions que vulguin, i encara estem esperant alguna mesura concreta, que acompleixin directament amb els mandats. Conseller, si no envien lleis al Parlament, si no executen el que diuen que faran, si no tenen majoria i no obeeixen els mandats parlamentaris, si no compleixen els seus compromisos i a més no volen ni portar els pressupostos, si no governen, per què no convoquen eleccions? Perquè necessitem, Catalunya necessita recuperar el temps perdut; necessitem pressupostos; necessitem que paguin el deute als funcionaris i als ajuntaments; necessitem tenir uns serveis públics sense llistes d'espera; necessitem uns suports adequats a una escola, que la volem inclusiva; necessitem fer política industrial; necessitem un govern...
Diputada...
...que governi, conseller. I ara espero les seves respostes. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència, el senyor Alfred Bosch.
President, diputades, diputats..., diputada Granados, li agraeixo aquesta interpel·lació, perquè tampoc tenim tantes ocasions en aquesta cambra d'explicar les coses que fem des del Govern –més ocasions que ens agradaria tenir–, i vostè me la brinda avui. I espero que me la brindi amb el sentit modern i no pas antic, llatí, de la paraula «interpel·lació: interpellare, interpello, interpellum, que venia a voler dir «obstruir, «bloquejar, «interrompre. M'imagino que, doncs, ho planteja des del punt de vista més constructiu, que és el que utilitzem avui en dia, de «preguntar, de «demanar, no?, d'«intervenir per millorar. I, per tant, com que veig aquest esperit constructiu, doncs, ja li dic, jo encantat de contestar la seva pregunta. Dir també que m'alegro moltíssim dels èxits de l'amic Ximo Puig, al País Valencià, i també de l'amiga Francina Armengol, a les Illes Balears. I me n'alegro tant, que segur que ells també se n'alegraran, dels èxits de l'acció de govern aquí a Catalunya, com més d'una vegada hem comentat. Miri, el Govern ha aprovat dinou normes amb rang de llei des que aquest Govern es va constituir –tot sigui dit, que jo només porto tres mesos, al Govern, i també, tot sigui dit, això no és excusa per tal de no parlar en nom del Govern, eh?, que s'entengui que no parlo en el meu nom particular–; bé, doncs, set projectes de llei, dels quals..., per exemple, per la igualtat de tracte, per la no discriminació –alguns dels temes que vostè plantejava, precisament–, l'Agència de Salut Pública..., i també dotze decrets llei, entre altres per l'increment retributiu del 2018 –hi va haver una intervenció també, una interpel·lació que em van fer a mi, també, per part del Grup de Ciutadans no fa pas gaire i els vaig contestar en termes molt similars als que els contesto a vostès amb molts pocs dies de diferència–; deu d'aquests dotze decrets llei ja han arribat a la cambra i han estat validats pel Parlament i, per tant, ja funcionen, i també vuit memòries preliminars com a punt inicial per tirar endavant avantprojectes de llei, per exemple, l'impost sobre emissions de diòxid de carboni, eh? Aquest matí es plantejava el tema del canvi climàtic, de la sostenibilitat; jo crec que hem de fer molt feina en aquesta sentit, i, per tant, l'anem fent. O sobre els vehicles..., bé, les emissions també –perdó– dels vehicles de tracció mecànica. Actuacions previstes i fetes ja aquest any. Per exemple, en educació: Pacte contra la segregació escolar –va ser aprovat aquesta setmana, segur que se'n recorden–; també, doncs, la incorporació de dos-cents nous professionals per donar resposta a l'escola inclusiva; l'anunci de vint-i-cinc nous instituts escola per a l'any vinent, un model d'èxit també, en el qual volem aprofundir i el volem ampliar, en la mesura del possible. En sanitat, per exemple, 100 milions d'euros més a atenció primària a l'Institut Català de la Salut degut a la sobrecàrrega, i també amb la intenció de millorar el servei, que saben vostès que de vegades, doncs, sí, és un servei amb moltíssima demanda, molta intensitat de demanda, i, per tant, estem obligats a millorar-lo, i això és el que estem fent. Posada en marxa d'onze nous centres d'assistència primària, onze; dos nous CUAP, aquesta nova fórmula ja a mig camí entre el CAP i el centre hospitalari de referència; un nou consultori, i gran renovació i ampliació de dos nous CAPs i d'un consultori. Al mateix temps, creació de l'Observatori contra la Violència Masclista, que, per desgràcia, doncs, és molt necessari; Programa d'inserció de persones vulnerables en situació irregular i càrregues familiars, també és necessari; servei de primera acollida, obligatori a tots els municipis de Catalunya; impuls a polítiques d'ocupació per mantenir taxes de reducció de l'atur interanual per sobre del 5 per cent –reducció de l'atur–; aprovada l'oferta per a l'any 2019 de 250 places del Cos de Bombers de la Generalitat, ja sap vostè que feia temps que això era necessari, i ho estem tirant endavant. I a part de tot això, deixi que li recordi un detall, i és que aquest Govern, cert, es va constituir fa nou mesos, però vostès deuen recordar perfectament que hi va haver una paràlisi imposada de set mesos, durant l'aplicació de l'article 155, durant els quals, doncs, el legítim Govern anterior havia estat suspès per l'acció de l'Estat espanyol, i concretament l'aprovació al Senat espanyol del 155. I suposo que no se'ls escapa el detall que vostès, doncs, van estar d'acord amb l'aplicació de l'article 155, i fins i tot van col·laborar en la seva redacció a través de persones del Partit Socialista Obrer Espanyol, i també alguna persona dels Socialistes de Catalunya, que entenc que vostès representen en aquesta cambra. Per tant, diguéssim que aquí hi ha aquesta paràlisi, que després va ser molt difícil de tornar a engegar, perquè no és fàcil un cop han desmuntat el Govern de tornar a organitzar-lo i de tornar a posar-lo en forma, doncs, de manera similar a com el Govern funcionava abans de la interrupció del 155. Vostès són còmplices d'aquesta paràlisi de set mesos, vostès hi van estar d'acord, vostès ho van aplaudir i vostès van col·laborar en la seva redacció i aplicació, i, per tant, jo crec que també s'ha de reconèixer que una certa responsabilitat en les dificultats de l'engegada de nou d'aquest Govern que tenim ara, aquest Govern que jo ara mateix represento aquí amb tota modèstia, doncs, vostès alguna responsabilitat hi deuen tenir. D'altra banda, doncs, vostè sap que l'acció de govern també depèn en bona mesura dels pressupostos. Ho saben perfectament, ho saben en aquests moments potser millor que ningú, o com a mínim tan bé com nosaltres mateixos. I, és clar, nosaltres, pel que fa a l'Estat espanyol, doncs, uns pressupostos que podien haver permès més inversions a Catalunya, vostès diuen que no els van poder aprovar perquè nosaltres no vam voler, però els recordo –i en Joan Tardà ho ha dit més d'una vegada– que no vam rebre cap trucada per tal d'asseure'ns, eh?, i mantenir converses sobre els pressupostos de l'Estat d'enguany. Moltes declaracions, moltes declaracions a premsa, però allò que se'n diu «asseguem-nos a parlar i a mantenir converses, doncs, segons el mateix portaveu Tardà, a Madrid, això no es va produir, per tant... Tampoc en els pressupostos d'aquí, de la Generalitat de Catalunya. Els hem demanat manta vegada que puguem parlar dels pressupostos de la Generalitat de Catalunya, i en el moment en què els hi vam proposar, doncs, aquí vostès no van fer cap gest. Vostè diu que el Govern només analitza els pressupostos –ho ha dit textualment abans, si no m'equivoco–, només analitza els pressupostos però no els aprova. I jo els dic: si no els aprova en part és perquè el PSC no fa ni una cosa ni l'altra, és a dir, el PSC ni els aprova ni tampoc els analitza, perquè, escolti, el que estaria molt bé és que vostès se'ls miressin en detall i ens diguessin: «Mireu, això ens agrada, estem disposats a votar-ho, i això no, i no estem disposats a votar-ho. Són uns pressupostos socials, són els més socials que s'han produït fins ara –sí senyora–, i com que aquests pressupostos no estan sent aprovats perquè hi ha grups en aquesta cambra, entre altres el seu, que no volen ni parlar-ne, doncs, hi ha moltes de les coses que aquest Govern té previstes i que no pot fer. I quan vostè parla d'inacció, doncs jo li dic, home, alguna part de responsabilitat deuen tenir en aquesta inacció que vostè diu, que vostè al·lega, quan no s'asseuen a la taula per tal de negociar els pressupostos de la Generalitat de Catalunya. Per tant, escolti, jo el que li diria és que no perdem l'esperança de poder parlar sobre aquests pressupostos –i vostè n'és conscient–, i si vol, doncs, miri, només plantejant-li el que és el meu departament, en cooperació al desenvolupament podríem incrementar un 25 per cent la despesa que fem si tinguéssim pressupostos, eh? I també, doncs, en transparència, i també en participació, i també en tantíssimes partides d'altres departaments, que es podrien incrementar. I això difícilment es podrà fer, perquè si no hi ha pressupostos, doncs ja sap vostè que noves inversions són complicadíssimes, eh? I, per tant, jo el que li demanaria és que de la mateixa manera que ens interpel·len –en el sentit modern de la paraula, no en el sentit llatí, antic, d'obstruir o interrompre–, com que ens interpel·len en el sentit modern de la paraula, doncs, que ens puguem asseure a la taula i puguem parlar seriosament de veure com ens podem posar d'acord per a uns nous pressupostos de la Generalitat de Catalunya. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica és el torn ara, de nou, de la diputada.
Senyor Bosch, sempre que hem estat cridats a una reunió per parlar de pressupostos el PSC hi ha sigut. I que jo sàpiga no estem a govern. Perquè el Govern aprovi els pressupostos només ha de voler aprovar-los i vostès no els han aprovat. La Llei del Govern diu que és la seva obligació, article 26 de la Llei del Govern: «El Govern ha d'elaborar i aprovar el projecte de pressupostos de la Generalitat i executar-los un cop aprovats pel Parlament. Aquesta és la seva obligació. El Govern ha d'aprovar a govern els pressupostos i ha de venir aquí al Parlament a que s'aprovin. Però sap què passa? I és una llàstima, però és que Catalunya té un govern covard. Vostès són covards perquè no fan la seva funció. La seva obligació, si tenen uns pressupostos penjats a la pàgina web, reuneixin el Consell Executiu, aprovin-los i vinguin aquí i els presenten i els negocien. Sap què passa? Que aquesta és la seva obligació, i vostès no volen complir la seva obligació. Per això diem que tenim un govern que no governa. Perquè aleshores poden passar dues coses quan arribin aquí amb els pressupostos. Pot ser que no els aprovin, que no trobin el suport i aleshores han de decidir fer com Pedro Sánchez, com el president del Govern d'Espanya, que davant de la negativa de la majoria del Congrés dels Diputats ha decidit convocar eleccions. Perquè si no tens el suport de la cambra legislativa..., i vostès no tenen el suport dels representants, dels electes de Catalunya, vostès l'obligació que tenen és portar els pressupostos. No tenen la majoria, poden decidir, una qüestió de confiança; el president Puigdemont ho va fer i ho va fer en aquesta cambra la passada legislatura. Decideixin, aprovin els pressupostos, portin-los aquí i veiem què passa. I aleshores decideixen, potser s'han de convocar eleccions aquí a Catalunya. O potser fan una qüestió de confiança, ofereixen un pla de govern que sigui atractiu per algun grup i tenen la majoria. Però vostès no tenen la majoria, conseller. I un altre tema, jo he estat deu minuts –deu minuts– sense dir ni una paraula del procés –ni una paraula. Vostè al cap de dos minuts –ho he comptat– als dos minuts ja s'ha posat a parlar-ne. Però sap què passa, que he comparat períodes iguals. Hem comparat governs similars amb períodes iguals i hem comparat que fa un govern del País Valencià o de les Illes Balears amb el que fa el Govern de la Generalitat de Catalunya. Governs operatius, governs autonòmics, governs amb dificultats de finançament en els serveis públics, els tres. I què passa, que produeixen la meitat; que el que acorden no ho duen a terme; que venen aquí i perden votacions, una de cada tres, conseller –una de cada tres. I, per tant, vostès no poden continuar asseguts aquí a les cadires de govern passant qui dia passa any empeny. No és legítim, això. Han de decidir, s'han de moure. Hauran de decidir portar els pressupostos i, si els perden, convocar eleccions o qüestió de confiança. No hi ha més. Perquè sap què passa, que porten vostès molts anys manant i mentre vostès manen els catalans perden. ECAS, no fa gaire, aquesta setmana, ha tret un informe, i ho torna a dir: la manca de polítiques transformadores en polítiques socials, i la desinversió, falten 1.800 milions als serveis públics catalans. Aquestes són les conseqüències i això vol dir que creixen les desigualtats en el nostre país. Aquesta és la situació. I hi ha moltes lleis que estan per desplegar, i venen aquí i les votem i hi estem tots d'acord però a l'hora de la veritat vostès no ho fan. Tenim un govern que no fa absolutament res. Ha repassat els mateixos acords que havia dit l'altre dia a l'altra interpel·lació, però és que nosaltres creiem que no poden justificar mantenir-se al Govern si no tenim pressupostos. Catalunya es mereix un govern millor que el que tenim; Catalunya necessita un govern que tiri endavant, que segueixi la velocitat que estan seguint altres territoris. Si repassem una història de vida de qualsevol persona que hagi nascut durant aquests anys ens podem trobar: que no té accés a l'escola infantil perquè vostès no paguen als ajuntaments; que no té una escola inclusiva perquè vostès no despleguen el Decret d'escola inclusiva; que les taxes universitàries són les més cares de tot Espanya; que les llistes d'espera quirúrgiques continuen pujant; que tenim la llista d'atenció a la dependència més alta de tot Espanya. Vostès són perjudicials per a la qualitat de vida dels catalans. I, per tant, han de ser valents. Han d'abandonar aquesta covardia en la que estan instal·lats i decidir portar els pressupostos o convocar eleccions. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. Finalment, per a la rèplica final, té la paraula el conseller per un temps de cinc minuts.
Gràcies, president. Diputades, diputats... Senyora Granados, vostè què vol?, que aprovem els pressupostos perquè després vostès ens els puguin tombar aquí a la cambra? [[Remor de veus.]] És això el que desitja? Doncs realment –realment– és el que sembla, no? És el que sembla, que ens estan demanat això: «Aprovi'ls allà, que els hi tombarem aquí. Nosaltres el que volem és servir el país. Vostè m'ha anat indicant quines són les obligacions del present Govern de Catalunya i jo l'hi agraeixo, li agraeixo tots els seus consells i recomanacions. Però deixi'm que li digui també quin és el nostre criteri, perquè el tenim. I nosaltres el que volem és servir les ciutadanes i ciutadans d'aquest país. I, per tant, aquesta és la nostra màxima prioritat. Si trobem prou suport en aquesta cambra per tal de tirar endavant els pressupostos i vostès responen a aquesta crida, eh?, i ens posem a discutir seriosament sobre pressupostos, segur que ens en sortirem i podrem servir molt millor les ciutadanes i els ciutadans de Catalunya en lloc de limitar-nos aquí a tirar-nos els trastos pel cap. I vostè ha dit que no tenim majoria. A veure, evidentment si es va fer una investidura i va ser investit el president i es va formar Govern és perquè hi havia una majoria. El que passa és que aquesta majoria, doncs, s'ha anat perdent per la intromissió judicial, que vostès també coneixen molt bé, eh?, i per altres interferències, doncs, que han desnaturalitzat aquella majoria parlamentària que va sortir de les urnes. Per tant, escolti'm, vostès diuen que no governem, la inoperància..., ho comparen amb les Balears, amb País Valencià, i ha mencionat el Govern de Pedro Sánchez. Doncs, miri, també agraït de que hagi parlat del Govern de Pedro Sánchez, perquè si algú governa a cop de decret i de decret llei..., actuació legislativa més baixa dels últims quaranta anys a Madrid, el Govern de Pedro Sánchez. Més del 60 per cent d'iniciatives legislatives són reials decrets llei –allà són «reials, aquí no ho són tant, eh? Escolti, convocatòria d'eleccions..., sí, s'han convocat les eleccions. Prop de tres-centes iniciatives, eh?, a l'Estat espanyol han caigut o han decaigut amb la dissolució de les Corts. Bé, i això no és inoperància?, això no és penjar les coses? Doncs això és penjar les coses. Van prometre que resoldrien el tema dels refugiats a la Mediterrània amb grans declaracions i fotos, i el que han fet al final és paralitzar l'acció del vaixell Open Arms al port de Barcelona. Això és paràlisi, paràlisi estricta, literal, eh? Escolti, la seva única acció al Govern espanyol, doncs, al final... Perquè diu que nosaltres només parlem de procés i no sé què... Escolti, vostè ha vist la campanya que dirigeix el ministre Borrell, eh?, en la qual només parla de fake news el dia 1 d'octubre, inventant coses, en la qual es limiten a anar pel món insistint que si Espanya és una democràcia, que si el poder judicial és independent... Per què tenen necessitat de fer tot això? És que és tot el que fa el ministre d'Afers Exteriors! Per què? Segurament deuen pensar que hi ha dubtes a Europa i al món sobre la qualitat democràtica i sobre la independència judicial a Espanya; per tant, segurament se senten obligats a fer-ho. Però ells sí que parlen de totes aquestes qüestions, i nosaltres el que fem és governar. En el fons el que més em preocupa és que jo no sé quin pla tenen vostès com a PSC. Com a socialistes, quin és el seu pla? Perquè no ho ha dit, no ho ha comentat, no ens ho ha deixat intuir, no ens ho ha deixat veure. Diu que volen governar, això ens ha quedat clar, volen governar vostès en lloc de nosaltres. Però el que no ha deixat clar és per fer què. Per tant, li hauria agraït aquí una mica de projecte, no? I, a més a més, diu que jo li estic contestant i estic repassant els mateixos temes que vaig repassar fa uns dies a una interpel·lació de Ciutadans. I tant. Clar, perquè l'acció de govern ara, doncs, amb algunes coses més, és molt semblant a l'acció de govern de fa uns dies. Per tant... Però, quan Ciutadans estava presentant aquesta interpel·lació, vostès què feien? Dormien? O és que els va agradar tant, eh?, que ara vostès, doncs, han decidit compartir interpel·lacions, compartir preocupacions, compartir intencions també obstruccionistes amb els seus futurs socis de govern a Madrid? Moltes gràcies. [[Remor de veus.]]
Gràcies, senyor conseller. Ordre, si us plau. [[Interpel·lació al Govern sobre la política cultural]] [[300-00103/12]] A continuació passem al punt setè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la política cultural, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, i té la paraula, per exposar la interpel·lació, el diputat Lluís Font.
Bona tarda, vicepresident, diputades i diputats, conselleres i conseller. Consellera Borràs, si no m'equivoco, avui és el seu darrer Ple en aquesta legislatura com a consellera. Hi ha un punt d'emoció, crec, en tots nosaltres, per la intervenció d'avui. Em sembla que serà l'oportunitat de fer balanç de la feina feta i de projectar una mica l'esdevenidor. He de començar dient-li que la trobarem a faltar. Segur que la persona que vindrà a substituir-la ho farà molt bé, però en nom dels grups parlamentaris que donem suport al Govern li volem dir que ens ha agradat molt la feina que ha fet, que hi ha posat passió i il·lusió i que sempre recordarem la petjada que ha deixat en el món de la cultura. [[Aplaudiments.]] Jo em permetré fer tres reflexions i després un prec. Potser li semblarà d'entrada que fujo d'estudi, però acabaré aterrant en el que ens interessa i ocupa. Vostè ha estat una consellera que ha impulsat i ha desplegat polítiques culturals. Però aquí m'agradaria començar remarcant alguns elements del tarannà amb què ho ha fet, perquè em sembla que és molt significatiu. La primera reflexió és dir: jo crec que ha estat constructora de cultura. És a dir, en les conferències que ha fet arreu del territori, en les intervencions en el Ple o a la Comissió de Cultura, en les múltiples xerrades, ha contribuït creant coneixement, aportant síntesis innovadores en el món de la cultura i de l'art, divulgant en públics molt diferents idees complicades per fer-les assequibles. Jo d'això en dic «ser constructora, «ser persona que ha creat cultura. No només ha fet polítiques culturals, sinó que ens deixa aquest pòsit. A vegades hi ha aquesta doble funció de ser gestors de les polítiques i alhora creadors de coneixement i de cultura. I aquesta és la primera cosa que volia remarcar. La segona. Diu el Wittgenstein, en el seu llibre d'aforismes, coses molt profundes, i n'hi ha una que em sembla que és molt apropiada per al que aquí ens ocupa. Vindria a dir: «Lluitem amb el llenguatge, estem en lluita amb el llenguatge. I algú dirà: «Sembla una tautologia redundant, però no és això. Són dues proposicions diferents que es complementen: l'una ens diu que hi ha una eina per lluitar en la vida que és el llenguatge, no la força, no els punys, no les armes, sinó el llenguatge, i la segona ens diu que el destinatari d'aquesta lluita és la perversió del llenguatge, quan el llenguatge s'utilitza amb una finalitat que no li pertoca, quan fem fal·làcies, mitges veritats –que a vegades són més perilloses que la pura mentida–, quan allò que diem no té un correlat amb el món real i no pot ser comprovat empíricament... I jo la veig a vostè, consellera, en aquesta batalla del llenguatge, i em sembla que descriu bé la tasca que l'ha ocupat: ajudar a purificar el llenguatge, perquè en el fons això és una aposta ètica, que el llenguatge sigui l'apropiat no per fer «moralina, no per imposar qüestions, sinó per reflectir la realitat i construir idees, cultura i reflexió a propòsit d'això. La tercera reflexió, parafrasejant el poeta Espriu: jo no sé, sincerament, si la cultura ens farà nets, nobles, rics i feliços, però crec que sí que ens farà més lliures i desvetllats; em sembla que almenys això ho tinc clar. Crec que la cultura ens ajuda a aprofundir en el coneixement de nosaltres mateixos i dels altres, a poder dur les regnes de la pròpia existència, i això és la gran aposta de la llibertat. I ens fa desvetllats perquè no deixa que ens acomodem, que siguem conformistes, que ens limitem a administrar el present, sinó que sempre ens planteja preguntes. Més que administrar respostes convencionals, ens inquieta amb els seus interrogants, ens interpel·la a la manera com el conseller Bosch abans ho ha dit. En el fons, ens ajuda a ser allò que cadascú de nosaltres vol ser. La cultura és el camí d'accés a l'inefable. Les paraules, sobretot racionals, a vegades són un obstacle; però el símbol, la música, la poesia, l'art, l'estètica en el seu conjunt, ens ajuden a aprofundir en el més pregon de nosaltres mateixos, aquesta combinació de llenguatges destaca la humanitat de les persones. Per tant, la cultura és molt, com a país i com a ciutadans. Dit tot això, li pregunto: vostè, que ha estat al capdamunt d'una responsabilitat tan important per a la llibertat individual de les persones i per a la llibertat de tot un poble, quina anàlisi ens pot fer del que han estat les polítiques culturals en el marc de programa de govern durant aquest temps?, què li sembla que és fonamental de destacar?, on posaria els accents? En definitiva, quin balanç fa d'aquesta obra que vostè ha liderat en col·laboració amb un magnífic equip? Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació, per respondre, té la paraula la consellera Laura Borràs.
Això serà difícil, avui... Moltes gràcies, president. Consellera, diputats, amic Lluís Font, mestre, agraeixo molt, la veritat, que avui se'm doni l'oportunitat de parlar d'aquesta situació de la cultura al país, ara que, com s'ha dit, afronto un canvi de rumb en la meva trajectòria de servei públic. Un canvi que assumeixo per sentit de la responsabilitat i per coherència amb la unitat que sempre he defensat i que m'allunyarà d'allò que em va decidir a substituir la meva vida acadèmica, almenys temporalment, per la gestió política, primer com a directora de la Institució de les Lletres Catalanes, i aquests últims nou mesos com a consellera de Cultura d'aquest Govern. Certament, molts podrien adduir que nou mesos és un període massa breu de temps per poder desplegar amb plenitud un programa de govern que vam voler que fos ambiciós; només podia ser ambiciós, perquè ambicionem la cultura, precisament, com vostè ha dit, com una eina de capacitació individual i col·lectiva i, per tant, com allò que ens queda quan ja no queda res, allò que ens diferencia precisament de qualsevol altra forma de vida al planeta. I, per tant, hi creiem fermament, en aquesta dimensió transformadora i de retorn social també de la cultura. Per això havia de ser ambiciós, el nostre programa, i efectivament el vam presentar el dia 10 de juliol a la Comissió de Cultura d'aquest Parlament. I és veritat que nou mesos són massa poc temps, però també és el temps –és curiós, és bonic– que permet que es desenvolupi la vida, és el temps que permet que un embaràs arribi a terme, i, per tant, m'agafo a aquesta metàfora. Jo, que a més soc mare, que participo dels clàssics, que m'abeuro en la maièutica, que és aquest art de donar a llum, que és el que feien les antigues llevadores, he treballat, hem treballat intensament en el Departament de Cultura, perquè la cultura és vida. I, per tant, és bonic que hagin estat aquests nou mesos per donar a llum un projecte de vida, i de vida cultural. I me'n vaig amb la tranquil·litat de saber que qui em rellevi en el càrrec farà seves les línies estratègiques d'aquest Govern, i, per tant, el sector no haurà de patir canvis de timó imprevistos. És evident que cada conseller imprimeix un tarannà diferent a la seva gestió i que les institucions són les persones. Però, més enllà de les persones, aquest Govern governa, i ho fa d'acord amb un pla de legislatura que trobarà continuïtat en la nova consellera de Cultura que el president decideixi nomenar. I nou mesos és un temps breu, però han estat d'un gran treball, un treball intens al departament. He tingut el plaer de treballar colze a colze amb un magnífic equip de persones, algunes de les quals són presents avui a la sala, tant els directors i directores generals com el personal de la conselleria, que m'han permès desplegar aquesta obra de govern que em sembla important de poder posar en valor avui aquí, en seu parlamentària, avaluar aquest camí fet i situar-nos a les envistes dels reptes de futur que ens planteja la cultura al nostre país. Em deuen haver sentit dir moltes vegades que la cultura és allò que ningú no qüestiona però que tampoc ningú prioritza. I, efectivament, costa de trobar qui no estigui d'acord d'entrada que és important dir que tenim una societat lectora, amb sensibilitat envers la música, la pintura, les arts, que valori el patrimoni i que s'estimi les seves tradicions. Tot això tothom té clar que és important, que constitueix una de les columnes, dels pilars de l'estat del benestar. Però massa sovint oblidem que aquesta importància també s'ha de traduir en termes pressupostaris, és a dir, que la cultura ha de passar de ser important a ser prioritària. I quan presentava les línies estratègiques en matèria de cultura em fixava com a horitzó avançar cap a la recuperació dels nivells d'inversió de fa quinze anys; això és el que em plantejava en aquell moment. I aquest Govern treballa amb uns pressupostos prorrogats d'uns pressupostos prorrogats, i, per tant, sí, me'n vaig amb la recança de no haver pogut avançar respecte de l'escenari que em vaig trobar tot just acabat de sortir del túnel del fatídic 155. Faig aquesta reflexió perquè, atès que l'aprovació dels pressupostos depèn d'aquest Parlament, i en el marc de la cultura he treballat –no hi és ara el vicepresident, però ho sap, en donarà fe també la consellera Capella, que hi he treballat incansablement– per millorar els objectius del pressupost de Cultura, crec que tots els que som en aquest Parlament ens hauríem de sentir interpel·lats a superar les diferències ideològiques que ens aboquen a una situació d'estancament pressupostari que naturalment és dolent per a la cultura però que és dolent per al país. Perquè quan no hi ha els recursos suficients hi ha coses que es voldrien fer i que no es poden fer. Per això sempre vaig agrair i he agraït molt que la meva escola de gestió pública, si ho puc dir d'aquesta manera, hagi estat la Institució de les Lletres Catalanes, que en el moment que en vaig assumir la direcció havia vist reduïts a una tercera part el seu pressupost i a la meitat el seu equip de treballadors. I, lluny de plegar-me de braços o de caure en el desànim davant de la constatació de la gran quantitat d'iniciatives que objectivament no podien dur-se a terme, vaig mirar de suplir la limitació pressupostària amb imaginació, amb esforços compartits, amb iniciatives que obtinguessin els màxims resultats amb els mínims recursos i amb diàleg, amb molt diàleg, amb molta obertura de mires, amb l'assoliment de consensos i la suma d'institucions, de projectes i de persones. He mirat, per tant, d'aplicar també aquesta mateixa manera de fer al Departament de Cultura, i fer allò que el president en més d'una ocasió ha dit: «posar l'ànima –o «posar ànima, deia ell– en els projectes. Nosaltres hem posat ànima, hi hem posat l'ànima, fins i tot gosaria dir que ens hi hem deixat l'ànima a l'hora d'assolir el màxim d'objectius amb el mínim de pressupost. I fer el màxim amb el mínim vol dir dur a terme iniciatives com la que aquest matí responia a propòsit de la Mancomunitat Cultural. O treballar en l'àmbit de la llengua, per exemple, de la llengua catalana, assolint la xifra més alta de la història del programa de les parelles lingüístiques –ja hem superat les 130.000 parelles–, però també desenvolupar i fomentar la llengua de signes catalanes, definint nivells de coneixement i creant línies específiques de subvenció per al seu foment. O impulsar també el coneixement i la divulgació i ús de l'occità, l'aranès a l'Aran, arreu del país, perquè és arreu del país on és oficial. Fer el màxim amb el mínim vol dir unir esforços entre administracions per convertir en una realitat tant el catàleg unificat per a tot el Sistema de Lectura Pública de Catalunya, com un sistema de préstec interbibliotecari nacional, i un catàleg únic de biblioteques, que per poques setmanes no podré tenir el goig de presentar públicament. Però també, unir esforços entre administracions i entre els departaments de la Generalitat. Vam presentar un document en el qual en aquest moment s'està treballant en 208 actuacions culturals transversals a la Generalitat. Fer el màxim amb el mínim vol dir haver aconseguit desenvolupar, per exemple, el decret de la figura de secció de l'arxiu nacional, que permet vertebrar el territori a partir d'un arxiu nacional de capçalera, mantenint la independència jurídica dels arxius privats, però treballant en un únic sistema i mantenint els arxius al territori. Per tant, hem desplegat el Pla d'arxius i de gestió documental de Catalunya. Aquesta era una prioritat del Govern. Podem dir que ja hi ha, en aquest moment, finalitzada la primera fase de treball: vuit taules territorials, més de tres-cents professionals del sector. Apostem per aquesta cultura participativa i necessitem posar les orelles en el sector i recollir la seva experiència. Hi ha coses, però, que tampoc no es poden fer sense recursos, per imaginació que s'hi posi. I hem intentat destinar els recursos que són necessaris, dels minsos que tenim, per vertebrar la xarxa d'equipaments culturals, museus i monuments arreu del territori. Podria donar moltes dades d'arreu del territori, de Lleida, Girona, els museus d'art, la xarxa de museus de les comarques de Tarragona i les Terres de l'Ebre, l'ampliació de l'arxiu nacional, de la Biblioteca de Catalunya. La manera com hem treballat des del compromís i la lleialtat amb la ciutat i amb el país a la recerca d'una solució que permeti que tant el Macba com el CAP del Raval Nord obtinguin les ampliacions que els són necessàries per desenvolupar les seves respectives funcions, i estem també a punt de completar el desplegament d'un projecte d'arrel republicana, com és completar la Xarxa d'Arxius Comarcals. La projecció internacional ha estat una altra de les línies de treball. La renovació al capdavant de l'Institut Ramon Llull, la reobertura de la seu del Llull a Londres amb un mallorquí al capdavant. Hem fet totes, i tantes coses, fent també activitat del Govern que governa. Per exemple, hem atès, en aquest Parlament, 346 iniciatives parlamentàries. He respost trenta-tres preguntes orals, 176 preguntes escrites i hem aprovat catorze resolucions; però també trenta-tres acords de govern –Cultura és el tercer departament en el rànquing del Govern fent acords de govern–, i hem aprovat quatre decrets en matèria de cultura. Només això dona intensitat de la feina que hem fet. Però, jo, com a parlamentària, a més a més de consellera, també he volgut ser aquí, he volgut escoltar-los, he volgut aprendre de vostès. Agraeixo, també, el to, el tarannà de les intervencions que m'han permès aprendre també d'aquesta vida parlamentària, de la qual he après molt en aquests nou mesos. Són fites de govern. Hi han moltes dades; en podem presentar moltes, d'aquestes dades, però al costat de les dades hi ha les persones. La feina que hem fet al costat dels professionals, sent-hi, escoltant-los, recollint les seves iniciatives i fent-les acció política: Govern que governa per a tots els ciutadans. Moltes gràcies. [[Aplaudiments perllongats.]]
Gràcies, consellera. [[Persisteixen els aplaudiments.]] Gràcies. A continuació té la paraula el diputat Lluís Font per a la rèplica.
Gràcies, consellera, per aquesta anàlisi, per aquest balanç. Potser ara s'escauria, breument, poder anticipar una mica, escenaris de futur. Jo crec que potser les paraules claus per descriure aquesta fase podrien ser «continuïtat creativa. «Continuïtat perquè ens cal garantir estabilitat, i la ciutadania necessita, doncs, veure que anem arrenglerats en la mateixa direcció, i «creativitat perquè cadascú hi aporta el seu talent i la seva singularitat, i declina els grans objectius d'una manera particular. Jo li volia demanar si ens pot anticipar una mica la seva visió dels reptes a afrontar i del camí que ens espera en endavant. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula, finalment, per tancar, la consellera.
Novament, gràcies. En la foto que he mirat de fer en aquesta intervenció, que no és cap balanç definitiu, sinó una fotografia de present, d'un moment de canvi, eh?, que reflectís i donés comptes al Parlament de l'obra feta durant aquests mesos..., i ara parlaré encara del que queda per completar i en quina direcció cal fer-ho. Sí que en aquests nou mesos de gestació que hem donat a llum aquestes accions que he esmentat –i que estic absolutament segura que romandran–, voldria acabar aquesta primera part que no he pogut completar en el primer torn, perquè més enllà que deia d'aquestes accions completes, m'enduc l'oportunitat d'haver, sobretot, també compartit les inquietuds i les propostes, moltes de les quals s'incorporaran a les polítiques. Centenars d'agents culturals del nostre país, que he pogut visitar arreu del territori. He fet 371 reunions, amb aquests actors, i he participat en 333 actes, la qual cosa em porta a demanar disculpes: he estat a trenta-cinc de les quaranta-una comarques del país. Vull demanar disculpes als ciutadans de la Cerdanya, del Pla de l'Estany, del Ripollès, del Pallars Jussà, de la Noguera i la Terra Alta, que són els únics llocs on no m'ha donat temps d'anar, almenys en visita oficial. A casa nostra, i també a fora. Ho hem pogut fer amb cotxe, tren i avió. Les xifres també són molt significatives, perquè –ahir pensava en Amelia Earhart, que sap que és la pionera de l'aviació, la primera dona a travessar l'Atlàntic en solitari i a assajar una volta al món– aquests prop de 68.000 quilòmetres en cotxe i prop de 30.000 en tren o avió representarien dues voltes a la Terra. Jo faria les que fessin falta per arribar a tots els racons del nostre país, a tots els racons on la cultura és viscuda, justament com el germen d'una revolució, de la revolució que jo considero que és la més radical i la més definitiva de totes. I ho és perquè he fet meves les paraules de la Montserrat Roig, quan diu que la cultura és l'opció política més revolucionària a llarg termini. I, per això, en el mitjà termini és necessari que aprofundim en la línia de treballar, per exemple, pels incompliments que té l'Estat espanyol amb les nostres institucions culturals, i també en la defensa d'accions que són claus per al futur de la nostra cultura, com és, per exemple, la Llei del cinema, o, en matèria de llengua, la importància que ha de tenir, han de tenir aquests dos aspectes en les polítiques d'aquest país. Perquè sabem que la Llei del cinema, quan va entrar en vigor, el 2011, ja fa vuit anys, establia l'obligatorietat de doblar o subtitular el 50 per cent de les produccions que s'exhibien a Catalunya, i no s'ha pogut desplegar després que la Comissió Europea la impugnés, argumentant d'una manera que és força surrealista –reconeguem-ho–, que hi havia una discriminació a favor de la llengua..., que establia una discriminació a favor de la llengua catalana. Això ens obliga a repensar aquesta llei. Una llei que hem substituït per acords puntuals amb el sector, i que segurament no han acabat d'obtenir els efectes que perseguia la llei del 2011: la normalització de la presència de la llengua catalana a les sales d'exhibició. I convé que entomem aquestes dificultats com oportunitats, i que siguem també conscients de com ha canviat la realitat de l'exhibició cinematogràfica en aquests anys al nostre país. També és cert que ha proliferat la quantitat de sales que exhibeixen en versió original subtitulada, i també la multiplicació de suports que ja van, avui en dia, molt més enllà de les sales de cinema o de la indústria creixent del cinema infantil, que nosaltres hem de vetllar específicament en termes lingüístics. I, per tant, hem d'incrementar aquests esforços en aquesta línia, fomentant la producció del cinema en català, i això no ho podrem fer si no tornem a muscular TV3 perquè es converteixi, juntament amb l'Institut Català de les Empreses Culturals, en la veritable locomotora del cinema i l'audiovisual que es fa en la nostra llengua. Hem de treballar en la lectura, amb el Pla de lectura, i està a punt, en el marc de la Mancomunitat Cultural poder desplegar el municipi lector, una experiència d'èxit que extrapolarem a tot el país. Vertebrant i fent-nos forts en la llengua i en la cultura serà com podrem acomplir la màxima de la Montserrat Roig. Els compromisos amb Madrid també hauran de ser matèria de seguiment, i vetllaré, des d'allà on sigui, des del Congreso, perquè ens arrenglerem tots per aconseguir que les reivindicacions que hem fet paleses en aquest Parlament també siguin efectives des d'allà. I acabaré fent èmfasi en els meus clàssics. Hem parlat de la maièutica, abans, i Sòfocles, a l'Èdip rei, ens dona aquesta cita, que jo trobo magnífica i que sempre m'acompanya, que és: «Ésser útil pel que es té i es pot és la més bella feina d'un mortal. Aquesta és la manera com jo he intentat fer la meva feina, amb rigor, professionalitat i honestedat. Moltes gràcies a tots, perquè, més enllà de les diferències ideològiques, molts m'han fet arribar la seva satisfacció per la feina feta. Ha estat un honor ser la consellera de Cultura, i ser-ho d'aquest Govern i d'aquest Parlament. Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Gràcies, honorable consellera. I, si em permet, agrair-li en nom de la cambra la seva feina, i fins aviat. [[Interpel·lació al Govern sobre el finançament necessari per a reforçar l'estat del benestar]] [[300-00097/12]] Passem al punt següent de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre el finançament necessari per a reforçar l'estat del benestar, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. I per exposar la interpel·lació té la paraula el diputat Ernest Maragall.
Bona tarda. President, gràcies. Que tingui molta sort, consellera, i que segueixi sent útil, eh?, al país, aquí, allà, arreu on pugui, efectivament, seguir treballant com ho ha fet. Consellera Capella, vicepresident..., em sembla que podríem dir que vivim amb una contradicció, que ens interpel·la i que en alguna mesura també ens escandalitza, en aquesta referència que hem de fer –i avui d'una manera molt especial– al que vol dir «estat del benestar. I és que tenim, a la vegada, creixement i desigualtat, eh? Encara pitjor: podem dir que tenim creixement que s'alimenta del creixement de la desigualtat. Tenim creixement, no només compatible, sinó..., en fi, que s'estableix inclús una relació de causa-efecte, no? Això, a Catalunya succeeix amb unes determinades característiques, que són les que voldríem comentar també. Les dades grosses, les dades macroeconòmiques ens ho diuen ben clarament: l'economia catalana continua creixent, i creixent fort, el 2,6 per cent, encara no tant com en els anys anteriors, però molt..., d'una manera encara clarament superior a la mitjana de l'Estat, i també força superior a la mitjana de la zona euro. I també la taxa d'atur mostra una tendència clara a la baixa, i, en canvi, la taxa d'ocupació, és a dir, el nombre de persones que treballen i volen treballar és superior a la mitjana de la Unió Europea, i força superior també, per cert, a la mitjana de l'Estat. Les exportacions, el turisme segueixen batent xifres rècord, i s'està, d'altra banda, augmentant molt significativament la creació neta d'empreses o la inversió en això que anomenem «start-ups, no? En resum, es podria dir, doncs: «L'economia va bé, hem deixat enrere la recessió del 2008. Però, malauradament, com tots sabem en aquesta cambra, i el Govern encara més, els indicadors de benestar i progrés social demostren que no s'estan reduint les desigualtats socials ni la taxa de risc de pobresa, no?, i així ens ho indiquen els indicadors, el 80-20, aquell que mesura la relació entre el 20 per cent que té més ingressos i el 20 per cent que en té menys, o l'indicador Arope, que ens explica el risc de pobresa i exclusió social. I sabem també que el creixement de les desigualtats és un fenomen global, que no és estrictament propi, que no és exclusiu, que afecta molts països del nostre món, de la nostra Unió Europea inclús, malgrat que hagin, a vegades... És a dir, les desigualtats augmenten dintre de cada país, encara que a vegades puguem dir que disminueix la desigualtat entre països, entre estats. I això té a veure, doncs, amb un concepte global com la globalització o, si més no, amb una determinada evolució de la globalització econòmica, que avança imparable, sembla, però sense contrapartida en la governança política. O, dit d'altra forma, sembla que assistim al domini sense contrapartida dels grans poders econòmics, en aliança més o menys visible amb alguns dels grans estats del món, sobre el poder democràtic teòricament atribuït a la ciutadania. Es diria que a les societats i els seus representants, a tots nosaltres, ens pertoca només una mena de dret de denúncia, de protesta, però en cap cas el d'intervenció i protagonisme real en les reformes imprescindibles. És aquest context de desigualtat creixent entre un mercat global i desregulat, d'una banda, i una societat amb democràcia intervinguda i afeblida, d'una altra, és aquest context, dic, el que ha facilitat fenòmens com el del dúmping fiscal o laboral, en una mena de cursa horrible entre estats per esdevenir competitius tot sacrificant, de passada, l'estat del benestar. O és el que fa possible que els ciutadans europeus haguem de renunciar a prop de 100.000 milions d'euros anuals, s'estima, a cavall de les tècniques d'elusió fiscal practicades per moltes de les grans corporacions; unes corporacions, unes multinacionals presents i conegudes també a casa nostra, que són capaces de reduir a mínims escandalosos també la fiscalitat que raonablement els correspondria sobre els seus immensos beneficis, és clar, si comptéssim amb una genuïna i progressiva harmonització fiscal governada des de la Unió Europea. Bé, en tot cas, sigui un fenomen global o d'abast europeu, això no ens pot servir de consol, sobretot perquè altres països han sabut evitar-lo o minimitzar els seus efectes, com ho demostra el fet de que tenim una taxa de risc de pobresa significativament superior a Catalunya i a l'Estat que la mitjana de l'eurozona i paradoxalment força similar a Catalunya i al conjunt de l'Estat malgrat l'alt diferencial positiu d'ocupació a Catalunya. El creixement del PIB, doncs, no només ha deixat de ser sinònim de major benestar social, sinó que és perfectament compatible amb una..., ja no té re a veure o és poc conseqüent amb la taxa d'ocupació que el garanteix, no? Tenim creixement, tenim més ocupació, però no aconseguim evitar la desigualtat. És clar, això ho hem de considerar dins el marc de les competències i els recursos i el repartiment de recursos que avui tenim entre l'Estat i les autonomies, i més concretament és evident que hem de fer referència al dèficit fiscal gegantí que impedeix posar els recursos que generem a Catalunya al servei de les necessitats urgents i potents de la societat catalana i de la seva més que legítima exigència democràtica per disposar-ne. Per això hem de parlar dels recursos dels que sí que disposem, encara que tinguin aquesta limitació. I per això vam assistir fa poques setmanes al debat sobre un primer avançament del que volia ser, del que podria ser, del que podria haver estat la proposta de pressupostos per a l'any 2019, que efectivament tractaven de –i ho aconseguien en bona mesura– garantir la recuperació o l'avenç en el camí del benestar, a través d'una gestió rigorosa i d'una ambició al servei d'aquests conceptes d'igualtat, d'equitat recuperada, no? La previsió d'aquell avantprojecte de llei, diguem-ne, era una previsió potent en termes de despesa social, per a salut, per a educació, per a treball, per a afers socials... Em sembla que tots ho vam poder constatar. Estaríem ara, si haguéssim tirat endavant aquell pressupost, per sobre dels nivells, dels valors màxims que vam assolir el 2010. Si hi hagués en aquest Parlament el suport suficient per aprovar, per convertir aquell avantprojecte en pressupost, estaríem complint l'objectiu de revertir les retallades sofertes en aquells anys, les retallades de la crisi econòmica europea, espanyola, catalana, que ens ha afectat tan greument. És per això que costa d'admetre que des d'aquesta cambra, i més encara des dels grups que es consideren progressistes i d'esquerres, no s'hagués adoptat una actitud de disponibilitat, d'obertura per entrar en l'anàlisi, per crític que fos, del projecte de pressupostos del 2019, i per fer-ho sense apriorismes ni posicions de rebuig decidides de bell antuvi. En aquestes condicions, doncs, com actuarem, consellera, li pregunto, per tirar endavant aquelles previsions pressupostàries per a l'educació, per a la salut, per als nostres serveis socials? Com, també, en aquestes circumstàncies d'alta complexitat, podrem impulsar i desplegar les reformes i les noves polítiques, aquestes que anomenem a vegades «de predistribució, de recuperació d'equitat, en altres àmbits, com el de l'ocupació? Entengui's precarietat, salari mínim, convenis laborals..., en fi, tot el que té a veure amb la dignitat del concepte «treball. O en habitatge, com enfocarem una oferta pública de lloguer assequible i suficient? Com em sembla que estem, en fi, treballant en això amb molta claredat amb una nova regulació dels contractes d'arrendaments, incloent, per cert, la limitació de l'increment de preus? Com en el camp de l'educació treballarem per donar tota la potència als conceptes «formació professional i «connexió formació-treball o a la xarxa educativa del tram zero-tres anys? És a dir, a mi em sembla que estem, diguéssim, delerosos i atents al que el Govern ens pugui oferir com a, en fi..., segur que no com a compensació plena de l'absència de pressupostos derivada de l'actitud o de la manca d'actitud suficientment positiva en aquesta cambra. Perquè no demanaven un suport incondicional: demanaven un suport crític, demanaven entrar a fons en les propostes, perquè eren ambicioses, perquè ho són encara, perquè ho han de seguir sent. En definitiva, doncs, consellera, com podríem, en resum, analitzar, preveure, rebre la informació que vostè ens pugui facilitar amb relació al que fa avui, al que està fent, al que està preparant, al que farem els propers mesos i els propers anys per garantir, per reforçar, per recuperar l'estat del benestar, que avui està, diguéssim, afectat negativament per aquesta absència de suport suficient, amb uns pressupostos que eren d'una màxima ambició, d'una màxima concreció i d'una màxima capacitat d'expressió d'objectius reals de recuperació d'equitat i de recuperació de benestar efectiu de l'estat del benestar com a concepte, però de benestar real per a tots i cada un dels ciutadans de Catalunya? En això estem. Espero, consellera, que ens ho pugui explicar amb tanta claredat com acostuma a fer. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella.
Bona tarda. Gràcies, president. Diputat Maragall..., bé, com saben, aquesta interpel·lació anava dirigida a l'honorable senyor Pere Aragonès, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, que es troba gaudint del permís de paternitat, motiu pel que a la consellera de Justícia li toca respondre qüestions que afecten l'economia i la hisenda del país. Deia recentment Stiglitz, premi Nobel d'Economia, que si no es mesuren correctament els problemes no es poden prendre decisions polítiques correctes per poder resoldre els problemes. Per això el primer que l'actual Govern està fent per millorar l'estat del benestar és aprendre a mesurar aquest estat del benestar i aprendre a mesurar els problemes que tenim. Per primera vegada, l'avantprojecte dels pressupostos d'enguany incloïa un conjunt d'indicadors del benestar i progrés social que avui tothom pot consultar a la web de la Vicepresidència. Tanmateix, l'anàlisi d'aquest conjunt d'indicadors ens permet treure un conjunt de conjectures que ens ha de servir per millorar el nostre estat del benestar i introduir tota una sèrie de mesures per tal de millorar-lo. Primer de tot, la predistribució a la que vostè es referia és tan o més important que la redistribució. En altres paraules, si el creixement econòmic s'aconsegueix a còpia de precarietat laboral, no hi haurà estat del benestar possible, per molts socials que puguin arribar a ser uns pressupostos. La precarietat és especialment greu en activitats de baixa qualificació professional i entre els col·lectius amb un baix nivell de formació. La desigualtat en ingressos s'agreuja pel sobtat increment del cost de béns bàsics, com ara l'habitatge o l'energia. Malgrat que ho pretenguin, no totes les polítiques socials tenen un efecte redistributiu social esperat i moltes no arriben als col·lectius més desafavorits, i es fa evident la importància de l'avaluació de les polítiques públiques i de la revisió de la despesa amb relació als seus objectius. Particularment, pel que fa a l'avaluació de les polítiques públiques, és cabdal que institucionalitzem la pràctica de l'avaluació, tant per part de la Generalitat de Catalunya com ha de ser també pel Parlament, una avaluació sòlida i fonamentada en essencial per la presa de decisions, i contribueix..., ajuda a prendre decisions i contribueix a millorar la governança, la transparència i la qualitat dels nostres serveis públics. Garantir el benestar i el progrés social no és, doncs, quelcom a resoldre exclusivament amb més despesa social. També demana intervenir i regular els mercats com, entre altres, el laboral i el de l'habitatge, un fet que posa en relleu la importància del que vostè ens apuntava, senyor Maragall, respecte als balanços de competències i el repartiment dels recursos entre l'Estat i la Generalitat de Catalunya; en altres paraules, un fet que justifica, en definitiva, les demandes de la majoria d'aquesta cambra en pro d'un estat propi, per tal de poder garantir l'estat del benestar. A hores d'ara la Generalitat a penes té cap capacitat o molt poca capacitat per regular el mercat laboral, un mercat laboral precaritzat com a conseqüència de la legislació del Partit Popular i, òbviament, per la mirada cap a un altre costat del Partit Socialista Obrer Espanyol, tot i que ha tingut oportunitat de modificar la reforma laboral del Partit Popular. Pel que fa a l'habitatge, vostè ho apuntava, recentment hem hagut de recórrer al Codi civil de Catalunya –en definitiva, perquè en tenim la competència i la voluntat– per tal de cercar vies per tal d'aturar la bombolla de preus de lloguer; també ho fan des d'Habitatge, en aquest cas des de la Conselleria de Territori. I, pel que fa a la pobresa energètica, no cal que els recordi el viacrucis legal que hem hagut de passar per tal de poder pal·liar aquesta situació. Amb relació als recursos, a Espanya, com a la majoria dels països desenvolupats, la principal despesa social es deriva de les pensions que gestiona la caixa única de la seguretat social, i Catalunya en rep al voltant d'un 16,9 per cent, malgrat que n'aporta al voltant d'un 19 per cent. I, per tant, és aquest terç del nostre dèficit fiscal que ve determinat en aquest cas per la caixa única de la seguretat social. Quant a les despeses socials que són competència pròpia del Govern de Catalunya, com són l'educació, la salut, les prestacions socials, i enllà de les pensions, com ara és la renda garantida de ciutadania, cal subratllar la seva insuficiència recurrent, agreujada darrerament per la major apropiació estatal dels increments derivats dels límits, en aquest cas, dels impostos i dels límits de la reducció del dèficit i la simetria del repartiment per comunitats. Si Catalunya gastés sobre PIB com la mitjana de comunitats autònomes de règim comú, el percentatge de PIB que li correspon a la Generalitat de Catalunya..., podria disposar de 5.000 milions d'euros més. Si tinguéssim un sistema de finançament diferent, com tenen els bascos, òbviament disposaríem de 100.000 milions d'euros més. I així podria tornar a explicar per què tenim dèficit fiscal, però en tot cas m'agafo a les paraules de la ministra Montero, que ens venia a dir que corregiria parcialment aquest biaix i que, per tant, ajudaria a equilibrar aquesta situació amb un finançament de 7.000 milions d'euros per a les comunitats de règim comú, és a dir, parlant d'actualitzar les bestretes del model de finançament per adaptar-les a la realitat de les recaptacions tributàries d'aquests darrers anys. Estem convençuts que els representants del Partit Socialistes de Catalunya ajudaran els seus companys del Partit Socialista Obrer Espanyol a trobar una solució, a buscar la llum i el camí adequat per fer efectius aquests 7 milions i mig..., per fer efectives les bestretes i que, per tant, no deixem a la intempèrie, doncs, la ciutadania de Catalunya. Saben perfectament que els 100.000 milions d'euros ens els haurien d'estar pagant a les comunitats autònomes, tant si s'aprova com si no s'aprova el pressupost general de l'Estat. El senyor Iceta segur que coincideix amb aquest plantejament, igual que estic segura i convençuda que el president Sánchez encara més. Aquests diners no són de l'Estat, són diners de la ciutadania de Catalunya, els corresponen als ciutadans i ciutadanes de Catalunya, sense o amb l'aprovació dels pressupostos generals de l'Estat. Tenim tot el dret a rebre la part que ens correspon de la nostra recaptació. És més, la mateixa ministra Montero, quan era consellera d'Hisenda de la comunitat autònoma d'Andalusia, així ho defensava, que les bestretes no anaven vinculades als pressupostos generals de l'Estat. En definitiva, doncs, nosaltres necessitem els recursos derivats del sistema de finançament i del compliment de totes les disposicions transitòries i de les disposicions de l'Estatut d'autonomia que ens corresponen, i que es van pactar, i que són llei, i que són d'aplicació, perquè així també el Partit Socialista Obrer Espanyol ho ha defensat quan ha estat oposició. I, en tot cas, estic convençuda que la ministra Montero complirà la seva paraula i farà efectiva, doncs, la bestreta corresponent a les quantitats que ens corresponen per poder fer front a totes les polítiques socials que nosaltres volem fer. Però, en tot cas, mentrestant, en el mentrestant, nosaltres treballem i fem efectives les nostres obligacions, com és la lluita contra el fracàs i l'abandonament escolar; el reforç de la formació professional, en general, i la dual, en particular; el desplegament de la renda garantida de ciutadania; la contractació pública amb criteris socials; l'acompanyament als sindicats i les patronals per a la millora dels convenis i l'establiment d'un salari mínim de referència adequat a la realitat econòmica catalana; la lluita contra el frau fiscal, perquè efectivament l'Agència Tributària de Catalunya fa això, lluitar contra el frau fiscal; la revisió de la despesa i a fi de millorar l'eficiència; l'avaluació ex ante i ex post de les polítiques públiques –els hi deia, la incorporació de sistemes d'avaluació de les polítiques públiques–; la reclamació dels incompliments de l'Estat: disposició addicional tercera, finançament dels Mossos..., hi ha un llarg etcètera. Per exemple, l'obligació de compensar el Departament de Justícia –aprofito l'avinentesa, també– en els 280 milions d'euros que portem a la motxilla des de les transferències del 96, i hem obert, hem posat en funcionament cinquanta-sis òrgans judicials nous; 280 milions d'euros d'acumulat, i, per tant, ho hem fet a pulmó, cosa que no passa en cap altra comunitat autònoma, que cada òrgan judicial que posen en funcionament, doncs, porta la seva motxilla pressupostària; aquests milions d'euros, òbviament, ens haurien de ser compensats. La denúncia i la reclamació de les compensacions per totes les deslleialtats institucionals –els avançava la del Departament de Justícia–; les mesures per l'ampliació del parc públic d'habitatge, incloent les línies de finançament específic de l'Institut Català de Finances, pel lloguer d'habitatge assequible, incloent la reforma, com deia, del Codi civil de Catalunya per garantir drets i obligacions dels propietaris però també de les persones que volen accedir a una «vivenda de lloguer. En definitiva, si hi ha res prioritari per aquest Govern és l'objectiu de preservar i reforçar l'estat del benestar, quelcom que guia totes les nostres negociacions bilaterals amb l'Estat, que així ho va fer el conseller Maragall en el temps que va estar en la responsabilitat d'Exteriors, i, per tant, també de les bilaterals amb l'Estat, per tal de superar l'actual model autonòmic, com la nostra feina diària per millorar-lo mentre siguem part d'aquest Estat, que, com saben vostès, no ens hi agradaria pertànyer. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre les víctimes del terrorisme]] [[300-00100/12]] Molt bé. Doncs seguim amb la següent interpel·lació, que és sobre les víctimes del terrorisme, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Matías Alonso.
Gràcies, president. Consellera, conseller, señoras y señores diputados, quiero comenzar dando la bienvenida a esta su casa a José Vargas y a Santos Santamaría, miembros de la Asociación Catalana de Víctimas de Organizaciones Terroristas. Hoy traemos al Parlamento una interpelación al Gobierno de la Generalidad sobre el terrorismo y quienes lo han sufrido y aún lo padecen, un tema sobre el que durante muchos años se ha querido correr un tupido velo. Recuerdo la proverbial expresión «oasis catalán referida a la balsa de aceite en que la política catalana discurrió aparentemente durante décadas mientras algunos de sus principales protagonistas hacían y deshacían a su antojo e incluso metían la mano en la caja. En Cataluña nunca pasaba nada, incluso cuando en febrero de 2005 el entonces presidente Pasqual Maragall le espetó al jefe de la oposición, Artur Mas: «Ustedes tienen un problema, y este problema se llama 3 por ciento, frase lapidaria que quedó en nada; rápidamente se aplicó el pragmatismo de quienes estaban en la alternancia: hoy por ti, mañana por mí. Nunca pasaba nada. Desde que Ciutadans entró en este Parlamento, en noviembre de 2006, algunas cosas han cambiado. Sabemos que el oasis no era más que una charca emponzoñada; sabemos que la corrupción sistémica tenía nombres, apellidos y siglas de partido. En las tres últimas legislaturas hemos visto cómo un grupo político cuyos herederos están hoy aquí, en este salón de plenos, ha intentado dinamitar nuestras reglas democráticas de convivencia con el apoyo de sus enemigos íntimos y con el objetivo último de tapar sus vergüenzas, pretendiendo además irse de rositas. Pero hay algo que apenas ha cambiado: la indiferencia hacia las víctimas del terrorismo y el empeño institucional de muchos ayuntamientos y de la propia Generalidad de mantenerlas en segundo plano, en silencio, como si quisieran ocultar una obviedad. El terrorismo ha causado estragos en nuestra sociedad. Pese al intento de Carod-Rovira de mercadear con la banda terrorista ETA, Cataluña, en tanto que sociedad libre y democrática, ha sido y es objetivo del terrorismo en la carne de sus ciudadanos. El terrorismo es una lacra creciente en el mundo. En España lo venimos padeciendo desde hace décadas. El terrorismo es un instrumento sanguinario del totalitarismo, es un ataque frontal a los valores democráticos. La locura sanguinaria de los enemigos de la democracia pretende doblegar la voluntad democrática de la sociedad por la vía del terror. El terrorismo pretende imponer sociedades y regímenes totalitarios donde la libertad, la justicia, la igualdad, la solidaridad y el pluralismo político no tienen cabida. Todos los demócratas estamos obligados a condenar y a combatir con los instrumentos del estado de derecho a las organizaciones terroristas y a todos los enemigos de la democracia que la sustentan. En los últimos cuarenta años en España han sido asesinadas más de 1.300 personas por distintas bandas y organizaciones terroristas, de ellas ciento catorce en Cataluña. Del total de asesinados en España, quinientos cincuenta pertenecían a las Fuerzas y Cuerpos de Seguridad o a las Fuerzas Armadas y ochocientos seis eran civiles; en Cataluña, cuarenta y un miembros de las Fuerzas y Cuerpos de Seguridad y de las Fuerzas Armadas y setenta y tres civiles asesinados. Los heridos han ascendido a casi cinco mil en toda España, con decenas de miles de compatriotas que han visto su vida alterada o rota por la acción criminal del terrorismo. Todos ellos personas que han sufrido la embestida terrorista por su mera condición de ciudadanos libres en un estado social y democrático de derecho. El terrorismo es el principal enemigo de la libertad, de la justicia, de la igualdad, de la solidaridad y del pluralismo político; el terrorismo es el principal enemigo de la democracia. Sin embargo, durante demasiado tiempo, durante décadas, en la mayoría de los actos organizados por las asociaciones de víctimas del terrorismo en Cataluña hemos visto indiferencia por parte de representantes institucionales tanto a nivel municipal como autonómico. Si les parece una exageración, pregunten a las víctimas. Durante todo ese tiempo la memoria de la que ha hecho gala la mayoría de la clase política catalana, la memoria que se ha convertido en memoria oficialista por voluntad política y por obra y gracia de los medios de comunicación públicos y concertados en Cataluña, la memoria que se ha pretendido inculcar en la sociedad ha sido selectiva; me atrevo a decir que muy selectiva. El oficialismo gobernante, mutado en separatismo militante en las tres últimas legislaturas, ha estado muy pendiente de recordar e imprimir en la memoria colectiva momentos dramáticos vividos en el pasado, en ocasiones muy lejano, pero al mismo tiempo ha dejado en el olvido interesado hechos muy recientes ocurridos hace muy pocos años cuyos protagonistas, las personas que los han padecido, nuestros compatriotas que los han sufrido, viven entre nosotros sumidos en la indiferencia institucional. Y todas las víctimas del terrorismo, sea cual sea su condición personal, lo son por el hecho de que España es un estado social y democrático de derecho. Las víctimas del terrorismo, en todas las democracias de nuestro entorno, también en España y, por tanto, en la Comunidad Autónoma de Cataluña, lo han sido porque vivimos en una sociedad todavía libre, y que por eso somos objetivo del totalitarismo terrorista. Las víctimas han pagado el precio de la libertad ante quienes pretenden arrebatárnosla. Frente a esta realidad la respuesta institucional en Cataluña ha dejado mucho que desear; cuando menos ha habido tibieza ante quienes han pagado tan alto precio. El hecho de que en las últimas legislaturas, especialmente en las dos últimas, quienes apoyan al Gobierno de la Generalidad defiendan una república ficticia, basada en una pretendida ley fundacional de corte marcadamente totalitario, tal vez explique la creciente tendencia a banalizar el terrorismo y a blanquear a sus paladines y apologetas. Afortunadamente en Cataluña siguen plenamente vigentes la Constitución española de 1978 y el Estatuto de autonomía de 2006. Afortunadamente este Parlamento, pese a la instrumentalización y el bloqueo oportunista del separatismo, sigue ostentando la representación del conjunto de los ciudadanos de Cataluña. Afortunadamente el separatismo no ha podido puentear como quisiera este Parlamento y apoyar su intento de secesión en una asamblea paralela como pretendieron hace poco más de año y medio. Pero por desgracia se sigue blanqueando el terrorismo, tanto el propio, encarnado en Terra Lliure, como el de origen vasco; un blanqueo sistemático que en algunas ocasiones ha bordeado el límite de la apología. Me veo obligado a recordarlo en desagravio de las víctimas, desde la televisión que pagamos todos y disfruta una minoría se ha blanqueado a un terrorista asesino convicto como Carles Sastre, que militó en Epoca, banda precursora de Terra Lliure, al que el apologeta de guardia en diciembre de 2015 llamó sin despeinarse «preso político por haber cumplido una parte de la condena de treinta años de prisión que le fue impuesta en octubre de 1985 por su participación en el asesinato del empresario José María Bultó. Por supuesto, no consta su arrepentimiento. Siguiendo la línea de desmesura y sectarismo que viene caracterizando la televisión autonómica catalana, el mismo apologeta incluyó a Sastre en la categoría de «gran reserva del independentismo. La revolución de las sonrisas, utilizando la televisión que debía ser de todos, loa sin pudor a sus carniceros; una práctica que lamentablemente se ha hecho extensiva al propio Gobierno de la Generalidad, a su procaz presidente y al asociacionismo militante que se ha empeñado en romper la convivencia democrática en Cataluña. A las pruebas me remito: una foto muy reciente del presidente de la Generalitat con Carlos Sastre. Consellera, ¿qué medidas se ha adoptado o prevé adoptar el Gobierno de la Generalidad para evitar la creciente normalización del terrorismo de sesgo separatista? ¿Qué medidas ha adoptado o prevé adoptar el Gobierno de la Generalidad para dignificar y honrar la memoria de todas las víctimas del terrorismo? ¿Qué medidas ha adoptado o prevé adoptar el Gobierno de la Generalidad parar dotar a la Asociación Catalana de Víctimas de Organizaciones Terroristas de los medios indispensables para poder desarrollar su actividad en beneficio de todas las victimas del terrorismo? Espero que sea capaz de darme respuesta. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
És el torn de la consellera. Quan vulgui.
Gràcies, president. Senyor Matías Alonso, deixin de polititzar el dolor de les víctimes, ja n'hi ha prou; deixin d'utilitzar políticament el dolor de les víctimes. Vostès són una mala còpia d'algun partit que ho ha fet durant molts anys, això de polititzar el dolor de les víctimes. Vostès avui aquí, a poc més d'un mes de les eleccions del 28 d'abril, em fan aquesta interpel·lació per intentar treure rèdit electoral del patiment i el dolor de les víctimes del terrorisme. Sap què passa? Que no tot s'hi val, en aquesta vida. On posen vostès els límits, en la manera de fer política? On hi posen vostès els límits? I no en tenen prou amb instrumentalitzar les víctimes del terrorisme que les banalitzen. Vostè, quan fa aquest discurs que acaba de fer des d'aquesta tribuna està banalitzant les víctimes que han patit, que són víctimes del terrorisme. Confondre protestes pacífiques amb actes terroristes és un insult a les víctimes reals del terrorisme. I vostès, cada cop que equiparen els CDRs amb terrorisme, estan banalitzant les víctimes i banalitzen els atemptats terroristes; estan banalitzant permanentment els atemptats terroristes. I no en tenen prou. Miri, el 19 de juny de l'any passat, en l'aniversari de la massacre d'Hipercor, atemptat d'ETA al centre comercial de Barcelona, que va acabar amb la vida de vint-i-una persones i en va ferir quaranta-cinc més, com, entre d'altres, el líder del seu partit, el senyor Rivera, relacionava el terrorisme d'ETA amb el president Puigdemont i amb el diputat Gabriel Rufián. Equiparen permanentment –ho ha fet avui des d'aquesta tribuna– l'independentisme, una ideologia legítima, cívica i pacífica amb terrorisme cada cop que en tenen vostès l'oportunitat. Com té vostè la barra d'avui presentar-se en aquesta tribuna i interpel·lar-me de la manera que m'està interpel·lant? Vostès banalitzen sistemàticament el terrorisme i instrumentalitzen el dolor de les víctimes del terrorisme. I li explicaré per què. El Govern de Catalunya va demostrar que està i ha estat al costat de les víctimes del terrorisme i hi continuarà estant. L'atemptat terrorista del 17 d'agost del 2017 a la ciutat de Barcelona, i posteriorment a Cambrils, va ocasionar múltiples morts, així com moltes persones ferides, amb lesions de diversa gravetat, lesionats de diversa gravetat. Alhora, també hi va haver un gran volum de gent afectada per haver presenciat els fets. Ja saben vostès que l'Estatut de la víctima no els considera víctimes del terrorisme? Ja saben vostès que el Ministerio del Interior no els considera víctimes del terrorisme? Això ho saben, vostès? No ho saben, no? Aprofito per traslladar el suport i solidaritat a totes les víctimes i els seus familiars i els seus amics. Estem al costat de les víctimes d'aquells actes violents, de tots els actes violents. A veure si els queda clar d'una vegada: el Govern de Catalunya està al costat de les víctimes del terrorisme. Quantes vegades més vol que l'hi expressi? La tràgica experiència dels atemptats del 17 d'agost del 2017 ens ha permès acreditar l'eficàcia, l'eficiència del conjunt de les administracions públiques catalanes en la gestió de la crisi, tant en el moment mateix de l'atemptat com en els moments successius, com en els dies, les setmanes i els mesos posteriors. Els serveis públics de la Generalitat de Catalunya i dels ajuntaments de Barcelona i Cambrils van respondre de forma excel·lent el repte que va suposar l'incident múltiple en termes de seguretat pública i protecció civil a l'acte terrorista de l'agost del 2017. Van excel·lir, els serveis públics catalans; van excel·lir en la resposta, en la capacitat d'acompanyament a les víctimes. No tothom pot dir el mateix. Vull tornar a posar en valor la tasca de tots els servidors públics que van demostrar a la ciutadania de Catalunya i al món sencer la seva professionalitat: Mossos d'Esquadra, Guàrdia Urbana, les policies locals, els serveis d'emergència i urgències, els serveis de Protecció Civil, els serveis de salut, les metgesses i els metges forenses, així com els serveis d'atenció a la víctima del delicte del Departament de Justícia. Van tornar de les seves vacances per donar resposta a les necessitats que teníem en aquells moments d'emergència. Totes i tots ells es varen activar, segons els protocols establerts, per proporcionar la millor ajuda, suport, informació i atenció a les víctimes, als seus familiars i a les persones afectades que havien presenciat o havien ofert refugi als vianants a les seves botigues o restaurants durant i després dels atacs terroristes. També és important destacar la tasca d'atenció i coordinació amb els consolats i les ambaixades dels països d'origen de les víctimes estrangeres per facilitar els desplaçaments, gestions i tràmits dels familiars i amics de les víctimes, tasca per la qual vam rebre agraïments, per diversos mitjans, de tots els països d'arreu del món –de tots els països d'arreu del món. Però l'actuació del Govern no es va limitar a la fase crítica immediatament posterior als atemptats. Amb posterioritat, es va crear el Comitè Tècnic de Seguiment d'Afectats d'Incidents amb Múltiples Víctimes. La primera reunió es va formalitzar els 23 d'agost del 2017, la darrera en data 12 d'abril del 2018, amb la formulació del Pla d'incidents amb múltiples afectats i postincidents amb múltiples afectats de Barcelona. En aquest grup hi ha participat agents de diversos departaments de la Generalitat, de l'Ajuntament de Barcelona, la Creu Roja i el Consorci Sanitari de Barcelona. Bé, doncs aquesta feina ha rebut l'impuls de les institucions catalanes, de totes les institucions catalanes: de l'Administració local, però també de la Generalitat de Catalunya. I, en tot cas, contesti'm vostè en què ha fallat la Generalitat de Catalunya, en què falla el Govern de Catalunya en atenció a les víctimes? Després jo li explicaré com falla el Govern de l'Estat, l'actual, que ja ve..., és a dir, que no ha tingut temps material per poder esmenar la plana al que va fer el Govern del Partit Popular amb les víctimes al llarg de la història –al llarg de la història. M'he referit a un atemptat, el d'Hipercor. Vostè sap com va respondre el Ministerio del Interior en època del Partit Popular? Doncs, aquí està la resposta de com ha tractat l'Estat les víctimes del terrorisme. [[Aplaudiments.]]
Per a la rèplica és el torn del diputat.
Mire, consellera, tengo que reiterar lo obvio: ustedes, desde el Gobierno de la Generalidad y a través de los partidos y grupos políticos que les apoyan, han banalizado sobre muchas cosas. Ustedes han blanqueado a sus reservas del independentismo, fueren de donde fueren, vinieren de donde vinieren, pese a su condición de terroristas convictos. Ustedes. Y sus entidades instrumentales también. Quiero recordar el espectáculo bochornoso del recibimiento en este Parlamento, en olor de multitud, del portavoz de ETA, el convicto por terrorismo Arnaldo Otegi. Un episodio lacerante para las víctimas del terrorismo, que vieron cómo la entonces presidenta de este Parlamento recibía al representante de ETA, la banda terrorista que más sangre ha derramado en Cataluña. Si no se lo cree, aquí está la prueba documental. [[L'orador mostra un full a la cambra.]] Apoyo explícito a los convictos por delitos de terrorismo, un clásico en Cataluña. En todo este tiempo, con demasiada frecuencia, con ocasión de cualquier atentado o en muchos de los actos de homenaje a las víctimas organizados en Cataluña, ustedes –y especialmente Esquerra Republicana– no han hecho no ya un gesto, ni siquiera una mueca. Mire, consellera, a las víctimas hay que mirarlas a los ojos, y a mí todavía se me encoge el corazón, ¿sabe?, cuando hace ya algunos años veía los ojos brillantes de la hija de un militar asesinado por ETA en Barcelona, en 1992, cuando me hablaba con un susurro, explicándome que pasados más de quince años todavía no entendía por qué le habían arrebatado a su padre, y lamentando que durante todo ese tiempo no había recibido ningún tipo de ayuda por parte de los responsables institucionales. Su voz se entrecortaba haciéndome partícipe de su dolor y de su sensación de desamparo. Deberían mirar a los ojos de las víctimas. Ustedes, el actual Gobierno de la Generalidad, han regado de millones de euros a sus palmeros afines, mientras le niegan desde hace cuatro legislaturas el pan y la sal a la Asociación Catalana de Víctimas de Organizaciones Terroristas. Desde los tiempos del tándem Mas-Ortega, por cierto, también convicto, la ACVOT no recibe la mínima ayuda institucional por parte de la Generalidad para el desarrollo de sus fines, en apoyo del colectivo de víctimas del terrorismo en Cataluña. Hoy, la ACVOT se ve obligada a mantener su archivo en un trastero alquilado y no puede atender como se merece al colectivo de víctimas. Mientras tanto, han regado de millones a Eliseu Climent y su Acció Cultural del País Valencià –entre todos los catalanes estamos comprando la sede en el centro de Valencia, más de 10 millones de euros a cargo de los contribuyentes catalanes–; dádiva sin límite para los amiguetes, como los 6 millones de euros otorgados al iluminado que controla la fundación Institut Nova Història. El pasado 11 de marzo, una vez más, ha pasado inadvertido para la sociedad catalana el Día Europeo de Víctimas del Terrorismo, gracias a la inacción del Gobierno y de este Parlamento, como también ha pasado desapercibido el acto de homenaje celebrado en Roses el pasado domingo, 17 de marzo, al cumplirse dieciocho años del vil asesinato a manos de ETA del mosso d'esquadra Santos Santamaría Avendaño, un acto al que, por cierto, no asistió ningún representante político del Departamento de Interior; un acto al que solo asistieron cuatro diputados de este Parlamento, todos ellos del Grupo de Ciutadans; un acto al que el representante de las fuerzas y cuerpos de seguridad de mayor rango que asistió fue el general jefe de la Séptima Zona de la Guardia Civil, con sede en Barcelona. Un año más, una vez más, un homenaje más, no asistieron ni el conseller de Interior ni el comisario jefe de los Mossos. Las víctimas piden poco: memoria, dignidad, justicia y reparación. Santos Santamaría Zaragoza, que hoy nos acompaña, en el acto de homenaje a su hijo en Roses, volvió a dejarlo claro: «recuerdo, memoria y pedagogía. Recuerdo, porque lo que les quitó el terrorismo, sus seres queridos, seguirán entre nosotros mientras alguien les recuerde y les rinda homenaje; memoria, para no olvidar quién se los arrebató y para que no se vuelva a repetir nunca; pedagogía, para que las nuevas generaciones conozcan la verdad, porque sin la verdad no puede existir la verdadera democracia, y sin democracia no seremos libres. Consellera, póngase del lado de la libertad, del lado de la justicia, del lado de la democracia. Pónganse del lado de las víctimas y den la espalda de una vez para siempre a los verdugos. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Quan vulgui, consellera.
No es preocupi, senyor Matías Alonso, que jo sempre estic al costat adequat de la història i de la llibertat, perquè fa molts anys que hi estic. D'altres no hi han estat mai. En tot cas, senyor Matías Alonso, jo li agrairia també que recordés les sentències d'Estrasburg, quan vostè exhibeix determinades fotografies, i com l'Estat espanyol va ser condemnat per no garantir un judici just. I, en tot cas, en podríem parlar llargament, de la qüestió. Però, en tot cas, respecti vostè també les sentències d'Estrasburg. I també li agrairia que recordés qui és el responsable civil en l'acte terrorista d'Hipercor. Se'n recorda, vostè, de la sentència de responsabilitat civil a què va ser condemnat l'Estat? Doncs recordin també aquestes qüestions. Qui no ha atès les víctimes quan li tocava atendre-les i qui no ha fet lo que tocava fer quan es produïa un supòsit com en l'acte d'Hipercor? No m'assenyali a mi, senyor Matías Alonso –no m'assenyali a mi. L'hi he dit abans: nosaltres..., a través de la Generalitat es va crear el Comitè Tècnic de Seguiment d'Afectats d'Incidents amb Múltiples Víctimes. Aquesta feina va rebre un impuls polític decisiu per part de la Generalitat de Catalunya i l'Ajuntament de Barcelona abans que el Govern espanyol, amb el seu suport... Escolti'm, vostès van ser els que van acompanyar el Govern del Partit Popular en l'aplicació del 155 i, per tant, destituint de forma il·legítima el Govern de Catalunya i tancat aquest Parlament. Però, malgrat això, l'aplicació de l'esmentat article no va paralitzar la bona feina de tots els serveis tècnics que han tingut cura de la feina que els tocava fer i acompanyar les víctimes, que es va poder seguir realitzant, perquè tenim bons treballadors públics, no gràcies a vostès, sinó perquè tenim bons treballadors públics. I, per tant, es va poder continuar fent aquesta feina sota el lideratge del Consorci Sanitari de Barcelona. Si hi tenen interès, doncs, hi ha més informació a la seva disposició. D'altra banda, per tal de donar una informació ajustada i que orienti les persones afectades sobre les diferents ajudes i serveis als que tenen dret, també hem creat, des del Departament de Justícia, una pàgina web d'informació dels serveis propis, i el link directe al Ministerio del Interior, que en té l'obligació; les competències. Les competències nosaltres les voldríem totes. No les tenim. Resulta que això és competència del Ministerio del Interior; l'hi recordo: Ministerio del Interior, Gobierno del Reino de España. Som conscients de les queixes per part de víctimes i damnificats pels atemptats del 17 d'agost del 2017, les víctimes del patiment i el dany gairebé sempre irreparable que suposa el terrorisme, les amenaces, les accions terroristes –potser la més i major i més terrible vulneració dels drets humans–, els retards o manca de resposta..., l'hi recordo: retards o manca de resposta d'aquells que en són responsables polítics, que en tenen la competència –l'hi recordo: Ministerio del Interior, Reino de España; Gobierno del Reino de España–, els retards, la manca de resposta a les persones afectades quan demanen el reconeixement com a víctimes del terrorisme i la nul·la tasca d'actuació per tenir coneixement del seu dret. Miri què li dic: els ajuts; els estan prescrivint les accions perquè no respon a temps el ministerio. Què li sembla? –què li sembla? Ens torna a assenyalar a nosaltres, al Govern de Catalunya? El Govern de Catalunya està preocupat per les polítiques restrictives d'admissibilitat de les reclamacions. L'hi deia abans: persones que van presenciar l'atemptat i que, després, al cap d'un temps, els afloren les seqüeles, i no són considerades víctimes. Això està passant, senyor Matías Alonso. Si no saben de què parlen, abans documentin-se –documentin-se. Responsabilitat: Ministerio del Interior, Gobierno del Reino de España. I és per això que nosaltres posem en valor la feina que fan molts voluntaris. Se'n recorden, vostès, del senyor Roberto Manrique? Se'n recorden, vostès? Se'n recorden, vostès, que existeix una unitat d'atenció i valoració d'afectats del terrorisme, que compta amb lo suport de l'Ajuntament de Barcelona, que està analitzant i està presentant demandes davant del Ministerio del Interior? Més de dos-cents afectats de l'acte terrorista del 17 d'agost de Barcelona i Cambrils. Ho saben, vostès, això? Són conscients, d'això? Vostès saben si nosaltres els acompanyem en aquest afer? Doncs sí, els acompanyem. I ho reitero: en allò que nosaltres som competents, fem la feina; en allò que nosaltres no som competents, acompanyem; en allò que nosaltres no som competents, intentem obrir camí, perquè qui és competent i qui té la responsabilitat, i durant molts anys –durant molts anys–..., doncs aquells que vostès els donaven suport, el Govern del Partido Popular, al que vostès els han aprovat pressupost rere pressupost. I mai, mai, mai, ni un cèntim d'euro més per indemnitzar les víctimes. Ho han vist? Ho ha vist? S'ha llegit, vostè, la Llei de víctimes?, l'Estatut de la víctima? Se l'ha llegida?
Consellera...
Doncs quan se l'hagi llegit reclami les competències i la capacitat a qui li correspon. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre l'abordatge integral de les violències sexuals contra infants]] [[300-00098/12]] La següent interpel·lació és sobre l'abordatge integral de les violències sexuals contra infants, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Exposa la interpel·lació la diputada senyora Marta Ribas.
Bona tarda, diputats, diputades, consellera, conseller. Una de cada cinc persones a Catalunya ha patit algun tipus de violència sexual durant la seva infància. La meitat de les víctimes de violències sexuals al nostre país són infants. Davant d'aquesta inqüestionable estadística i de la brutal realitat, sobretot, que hi ha al darrere d'aquestes xifres, ens preguntem com és possible que, a dia d'avui, març de 2019, amb tot el que s'està denunciant sobre aquest tema, continuem sense tenir una estratègia integral per acabar amb aquesta xacra al nostre país. No és que el tema no hagi estat objecte de debats ni en el Govern ni en aquesta cambra ni en la mateixa societat. Durant els últims anys hi ha hagut informes múltiples d'entitats del sector de la infància, informes del Síndic de Greuges reiterats en aquest sentit, molts informes específics, a més, fins i tot del mateix Síndic de Greuges; però també molts debats i molt treball, via diputades, que han fet molta i bona feina per visibilitzar aquest tema en aquest Parlament. I permetin-me recordar la molta i bona feina feta per la Gemma Lienas, la legislatura passada. També hi ha hagut feina feta des del Govern. Però no avancem –no avancem. Avancem en petites coses, en mesures sectorials concretes, en la visibilitat del problema, és cert, però sobretot, bàsicament, perquè les víctimes, la societat civil, les persones concretes, via tossuderia, han aconseguit organitzar-se i fer forat, sobretot als mitjans de comunicació. Però el Govern va per darrere, va molt per darrere. Segurament hi ha moltes causes, però jo els voldria posar el focus en una que és indiscutible i que és denunciada constantment per les professionals i les entitats que treballen en aquest sector: la incapacitat de fer una estratègia integral, la incapacitat de deixar de tractar i de treballar aquests temes des del Govern, o qualsevol altre tema, com si fossin illes departamentals. Un exemple ha estat la interpel·lació i la moció d'Esquerra Republicana en aquest mateix Ple, moció que hem aprovat aquest matí: només enfocament d'educació i light. L'exemple més «frapant, però, és la inoperància de l'únic intent que hi ha hagut els darrers anys des del mateix Govern de fer una estratègia integral. Es va crear l'any 2016 una comissió interdepartamental per impulsar la protecció efectiva davant dels maltractaments a infants i adolescents –2016. El 2017 veiem algun efecte d'aquesta comissió: s'aprova per part del Govern un protocol marc d'actuacions contra aquest tipus de violències. Inclou alguna mesura concreta, a més, aquest protocol marc, com ara que realment es posessin en marxa unes unitats integrades d'atenció a infants i adolescents víctimes d'abusos. Un tema que ve de la Llei –de l'LDOIA– de drets d'infància, del 2010. 2016 es crea aquesta comissió, 2017 es fa una proposta concreta; estem a març de 2019 i no hem vist res –res. Ara que fan cas, sembla, del síndic, li llegeixo literalment paraules de l'informe del síndic: «Es constata una manca de percepció i de convicció que aquest és un efecte que concerneix totes i cadascuna de les administracions amb competències relacionades amb la infància, que aquest és un afer de tots. Crec que hauríem d'intentar començar a trencar amb aquesta dinàmica, conseller, i en aquest sentit li faig aquesta interpel·lació. Cal assumir una estratègia integral; una estratègia integral que ha de liderar el seu departament perquè és de vostè de qui penja la protecció a la infància. I per començar, agafar aquestes feines que ja s'han fet fins ara, amb una certa agilitat començar a posar mesures al respecte. Li faig a vostè la interpel·lació, com li deia, perquè és de vostè de qui penja aquesta necessitat de tibar de la resta del Govern. I vaig a fer-li un repàs ràpid dels elements principals, no?, que hauríem d'estar, crec, abordant en aquesta estratègia integral. Una estratègia integral ha de basar-se en la prevenció, ha de basar-se en la detecció, en l'actuació, però també en el tractament d'aquestes víctimes. No hi ha eines ara mateix per la prevenció. Ens felicitem que avui el Ple del Parlament ha aprovat que, ara sí, ens posarem, sembla, mans a la..., manos a la obra en fer educació sexual el curs 2020-2021. Fem coses, mentrestant, conseller; podem fer coses mentrestant. Cal tenir eines per detectar l'abús sexual, les violències sexuals; si no, no es pot evitar. De mitjana, a més, els infants que pateixen abusos els pateixen durant quatre anys, perquè el seu entorn adult tampoc té eines per detectar la violència sexual ni per saber què fer davant d'un infant que potser t'està posant en evidència que ha patit una violència sexual. I en això parlo de les famílies, però evidentment dels professionals de diversos sectors. Ens cal educació sexual i afectiva ja i ens cal formació dels professionals ja. Un cop hi ha hagut un abús, fallen moltes coses: d'una banda, silenci social, que ho tapa tot, però també ens fallen les mesures de detecció i d'actuació, que són deficients. En la majoria dels casos, no s'acaba en denúncies. I quan s'acaba en denúncies, no s'acaba després amb sentències. Només un 15 per cent dels casos en què un infant ha explicat un abús a l'escola –a l'escola– acaba en mans de les autoritats. Està fallant molta cosa. Un silenci ensordidor que ho tapa tot, i la manera més efectiva per trencar aquest silenci és aportar dades. No tenim dades! L'LDOIA ja preveia que es fes recerca i que es fes un estudi de victimització de la infància. No s'està fent. Ens caldria, com a mínim, complir la llei també en aquest tema. Protocols existents; n'hi ha moltíssims, descoordinats. Feina en coordinació d'aquests protocols; això els pertocaria, entenc, a vostès liderar-ho des del Govern. Recursos especialitzats en el diagnòstic. Actualment només hi ha dues unitats especialitzades en el diagnòstic de l'abús sexual infantil a dos hospitals catalans, tots dos a la província de Barcelona. Per tant, territorialització, zero. Però, a més, cap d'aquestes dues unitats forma part de la Cartera de serveis sanitaris públics de l'Institut Català de la Salut. I almenys en un dels casos hi ha múltiples denúncies i evidències de funcionament deficient, per dir-ho suau. I estic parlant de la UFAM de l'Hospital de Sant Joan de Déu. Ja en la legislatura passada es va evidenciar en aquesta cambra que teníem un problema greu. El conseller de Salut en aquell moment, Toni Comín, va corresponsabilitzar-se en posar solucions en aquest tema. S'ha resolt res, conseller? No. S'ha jubilat la responsable de la UFAM, però l'equip que continua treballant és el mateix, amb la mateixa lògica, sense perspectiva de gènere, diria que sense empatia amb l'infant i utilitzant fins i tot afirmacions que han estat posades en dubte per sentències judicials. Quan hi ha denúncia, majoritàriament no acaba havent-hi sentència. Els processos són llargs, de molts anys, amb professionals no preparats i amb revictimització constant de les víctimes. Set de cada deu casos denunciats, de fet, no arriben ni a judici. I quan arriben a judici, ens cal que el procés sigui molt més àgil, molt més fàcil per la víctima, molt més garantista per tothom. Ara mateix ja es podria estar apostant amb molta més valentia per la prova preconstituïda; té grans avantatges, aquesta tècnica; està acceptada legalment, recomanada internacionalment, no cal fer cap canvi legal perquè es pugui estar utilitzant, i, en canvi, actualment a Catalunya només s'utilitza en un terç de les sentències que s'han pogut estudiar, en aquest cas per Save the Children, de casos d'abusos sexuals en menors. Això es pot fer ja, conseller. Però, evidentment, s'ha d'anar més enllà. Apostem de debò per un model tipus Barnahus, tipus cases dels infants, tipus espai únic en què resolguem el problema que li he denunciat abans d'aquestes unitats de detecció d'un abús, però també del mateix procés judicial posterior de la denúncia i de les proves preconstituïdes? Hi apostem de debò? Perquè ho van dient, ho hem aprovat al Parlament..., de fet, ho preveia l'LDOIA, el 2010, i encara no s'ha fet realitat. I un últim element: reparació. Patir un abús sexual a la infància constitueix en moltes ocasions una experiència que et marca el desenvolupament psicològic per tota la resta de la vida. Ara mateix no hi ha recursos públics d'accés universal a Catalunya per atendre aquesta infància. En resum: mancances i ineficiències en prevenció, en detecció, en actuació, en reparació; cap avenç en una estratègia transversal real, i fins i tot serveis que revictimitzen que està clar que funcionen malament i que, en canvi, es mantenen sense canvis. Vostè té les competències de protecció dels drets de la infància al nostre país. Conseller, governi.
Per respondre té la paraula el conseller, el senyor El Homrani. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellera, diputats i diputades, diputada Ribas, sí que voldria començar dient que crec que a tots i totes els que estem en aquest hemicicle ara mateix és molt difícil explicar la dimensió de la ferida psíquica i personal que queda en algú que ha patit abusos sexuals de petit. Si no es coneix de prop, és un d'aquells elements que, com a societat, ens fica el mirall –ens fica el mirall–, i especialment quan agafem dades de Save the Children i som coneixedors, entre tots i totes, que fins i tot quan ens mirem al mirall encara és més preocupant una realitat: que vuit de cada deu agressions sexuals que ha viscut un nen o una nena o un infant ha sigut en el seu àmbit familiar; és encara..., el mirall és molt més dur, perquè mostra que aquell àmbit que hauria de ser l'àmbit principal de protecció de l'infant falla, que aquell àmbit que tots i totes estem d'acord que qualsevol infant ha de poder tenir, que és la seva vessant familiar i el seu entorn familiar, falla. Vuit de cada deu. És un d'aquells elements que ens fiquen el mirall, que ens posen davant del mirall com a societat i que ens fan reflexionar. I especialment aquests dies, on van sortint gent, persones, homes i dones molt valents que expliquen què van patir quan van ser infants, en molts casos. A partir d'aquí, és un dels temes més sensibles que ens pertoca, no gestionar: és el repte més sensible al qual ens pertoca mirar de donar solucions des de tots els àmbits. Suposo que..., ens coneixem fa temps, diputada, i jo he vingut amb la resposta una miqueta transversal, perquè és una part de la feina que hem de fer. A partir d'aquí, sí que situar quatre grans objectius, que crec que els hem compartit, en general: conscienciació, prevenció, detecció i protecció. Al final, la perspectiva ha d'anar lligada a aquests quatre grans objectius. Com erradicar aquests abusos, siguin en l'esfera pública, siguin en l'esfera educativa –n'hem conegut molts casos– o en l'esfera pública d'un altre tipus, en l'esfera social, però també en l'esfera íntima, en la familiar, la de la xarxa d'amistats. Això requereix conscienciació; molta. I per això haig de dir que tant la resposta que va donar el conseller Bargalló a la interpel·lació que se li va fer en l'anterior Ple com la moció que ha sortit aquest matí formen part d'un d'aquells àmbits claus, que és l'escola; amb transversalitat, però és clau –i n'hem parlat amb el conseller. Perquè al final donem resposta a tres dels objectius que he volgut resumir, des de l'àmbit de l'escola: conscienciació, prevenció i detecció. Són tres objectius a què podem donar resposta des d'aquest àmbit. I l'exercici que ha fet el conseller Bargalló de situar... –perquè com a societat no ens agrada mirar-nos al mirall quan hi han coses que no ens agraden, intentem...–, aquest exercici de situar clarament aquest repte en l'àmbit de l'educació és importantíssim. També des d'un exercici d'honestedat, perquè crec que pertoca... –crec que pertoca–, com a societat madura que som, cal reconèixer que el risc zero no existeix, tampoc a l'escola, i que el que cal és dotar-nos de les eines necessàries per prevenir les violències i minimitzar-ne els riscos. A partir d'aquí, no entraré molt profundament en tot el treball que ja s'ha debatut en la interpel·lació al conseller Bargalló la setmana passada, i en la moció d'aquesta setmana, però crec que és una primera passa que ens reforça tres dels objectius, i és un àmbit on la capacitat de detectar, de conscienciar –primer, de conscienciar– en rols, estereotips, en apoderament dels infants... És importantíssima la capacitat de detecció, no únicament a l'escola, sinó de possibles realitats en l'àmbit familiar –és importantíssima–; la capacitat de generar canvis de rols, de situar... –i vostè ho ha dit–, abordar d'una manera molt més completa l'educació sexual i afectiva dels nens i nenes és un d'aquells àmbits que ens permet..., i que no hi podem fallar. I crec que en això s'ha de ser molt, molt rigorós i crec que s'ha fet una passa endavant importantíssima en un àmbit on a vegades semblava que patíem mirant-nos al mirall, i situar que a l'escola es donen situacions de violència, situacions d'abús sexual, que a l'escola es poden detectar les situacions familiars. Un altre àmbit –suposo que ens coneixem, i ja ho teníem una miqueta lligat–, salut. Crec que el treball que s'ha estat fent en aquest últim mes de revisió del Protocol clinicoassistencial de maltractaments aguts a la infància, que venia del 2008, que s'ha fet amb experts clínics, amb societats científiques, amb la DGAIA, és una proposta que el que persegueix és garantir una resposta eficient a les necessitats d'aquests infants. Tornar a repensar un protocol del 2018, situar i explorar diverses vegades com evitem la revictimització, com treballem conjuntament en altres aspectes que ens permeten una millor detecció. Ara mateix el document està en fase de correcció lingüística, i es preveu la seva presentació a principis d'abril. El nou Protocol d'actuació de maltractaments a la infància i l'adolescència en l'àmbit de la salut proposa, entre altres mesures, la marxa d'unitats funcionals territorials per a l'atenció dels casos d'abús sexual i maltractament greu en infants i adolescents. Compartim aquesta visió de la territorialització. I el que és més important, tornar un altre cop a apoderar un altre àmbit on podem detectar moltes situacions, i eliminar un problema, que crec que tots i totes hi estem d'acord –i ara hi vull entrar, en les complexitats–, que és com adeqüem uns recursos que no donen una resposta integrada a la necessitat d'atenció dels infants i adolescents víctimes d'abusos. Com fem que els protocols, a part de que siguin bons, siguin prou coneguts pels professionals. I això és formació en tots els àmbits: als CAPs, a les escoles, als centres de lleure... De vegades, els mateixos actors que formen part de l'atenció especialitzada tenen dubtes i es produeixen disfuncionalitats i victimitzacions secundàries. Existeixen buits en la coordinació, i crec que –ho hem situat– tindré l'ocasió, segurament en la segona part de la resposta, d'entrar-hi en profunditat, perquè crec que és un dels projectes amb més sentit, ara mateix, que tenim al respecte, i és la unitat Barnahus, que estem tirant endavant a Tarragona –en vam parlar en altres ocasions. I hi estem treballant conjuntament Departament d'Educació, Departament de Salut, Departament de Justícia –clau–, Departament d'Interior i Departament de Treball i Afers Socials, i és una d'aquelles unitats que li tens una estima molt particular, perquè pensem que pot ser un canvi absolutament necessari. I l'altre element que jo crec que tenim pendent tots i totes és com evitem la victimització secundària en els casos d'abusos sexuals infantils. I això també requereix evitar la duplicitat de recursos i serveis. Per això el model de Tarragona, per nosaltres, és clau. És clau a l'hora de donar aquesta resposta, perquè, per últim..., amb tots els objectius que he situat, per últim i com a darrera opció està la protecció, l'emparament i fins i tot la tutela dels infants i adolescents. Però és clau que les tres primeres, que la conscienciació, que la prevenció i que la detecció funcionin...
Conseller...
...perquè la protecció sigui la mínima possible, perquè hem pogut evitar aquestes situacions.
Conseller, se li ha acabat el temps. Gràcies.
Després continuem la conversa.
És el torn de la diputada de nou.
Conseller, Educació, Salut, Justícia, Infància, suposo que coincidirem que són els departaments que més tenen a veure amb aquest tema. N'hi hauria més, però aquests són els més implicats. Tots en mans d'Esquerra Republicana, ara i en la legislatura passada. No valen proves pilot ja; no estem en aquest moment. Posin-se ja a fer alguna cosa, alguna cosa, alguna. I a més és que està definit quina és aquesta «alguna cosa. Li vaig a lo concret; coses efectives, comprovades en altres llocs, en altres països què funciona, què poden dur a terme, què els diu la societat aquí: a l'educació, educació sexual. Mirin, està bé, ja ho hem aprovat; posin-ho en marxa al més aviat possible. Mesures efectives: l'educació sexual redueix a la meitat el risc d'abusos sexuals en menors. En els països en què hi ha una educació sexual integral amb perspectiva de gènere des de la petita infància es redueix a la meitat els casos d'abusos sexuals a menors. Justícia; un espai únic, integral, les Barnahus, les cases dels infants. No estem per proves pilot, posin-lo en marxa ja –ja. I seguint les recomanacions europees que existeixen respecte d'aquells països que ja tenen en marxa aquest tipus de serveis des de fa anys. I en salut continua funcionant la UFAM a l'Hospital Sant Joan de Déu. Una unitat que ha estat censurada pels jutges als seus informes. Una unitat que els mateixos professionals de la salut han dit..., denuncien com les mares han d'anar a explicar davant del fill o filla possible abusat què és el que ha passat; com han de sentir davant del fill o filla com les professionals de la UFAM les etiqueten de manipuladores o els diuen que estan mentint, i aquell fill o filla, després, davant d'aquella mateixa professional, haurà d'explicar que ha patit un abús. De veritat es creuen que això funciona? Això ho han denunciat múltiples casos. Evidentment els fills o filles, els nens, nenes, no acaben explicant el que els ha passat davant d'una persona que està dient a la seva mare que és una mentidera. Però és que, a més, la UFAM continua utilitzant en els seus informes afirmacions de l'estil: «La mare ha contagiat la filla, «té preocupació mòrbida per la filla, o sigui, la síndrome d'alienació parental. No ho poden dir així, perquè «la síndrome d'alienació parental està prohibit utilitzar-ho pel mateix Consell General del Poder Judicial, no està reconeguda per part de l'OMS. Però el que diuen és exactament el mateix que defineix la suposada síndrome d'alienació parental, que li va posar aquest nom un psiquiatre nord-americà que proposava que en cas d'acusació de maltractament o abús que una mare fes d'un pare, la solució fos treure-li la custòdia d'aquell fill a la mare i donar-li a l'abusador. Això està passant a Catalunya. Ara mateix hi ha mares que perden la custòdia del seu fill o filla perquè han anat a la UFAM i l'informe que s'ha acabat fent ha estat de que no hi ha proves d'aquest abús, de que probablement la mare ha mentit, de que probablement la mare ha manipulat el fill o filla i això ha acabat fent que en un procés de família o penal es perdi la custòdia i se la quedi l'abusador. Això està passant ara mateix a Catalunya. Ho va denunciar la legislatura passada la diputada Gemma Lienas, i ho torno a dir amb totes les vocals i consonants en aquesta cambra i en quest Ple: conseller, si això no canvia d'immediat són còmplices, al final, vostès. Són còmplices del que els està passant a aquests fills o filles que estan en mans d'abusadors i que han vingut a demanar ajuda als serveis públics. Treguin ja d'una punyetera vegada aquest tipus d'unitats funcionals de detecció, no és això el que funciona. Ja ho saben que no és això el que funciona. No només és que hi ha d'haver territorialització, és que no han de ser aquest tipus d'unitats; és que hi ha d'haver perspectiva de gènere en aquestes unitats i han d'anar lligades a aquestes cases dels infants. Ni un cas més, conseller, que m'arribi al meu despatx, al meu telèfon, al meu correu electrònic, de famílies que estan patint aquestes mateixes circumstàncies. I continuo rebent-ne, conseller. Ni un cas més. No estem en època de proves pilot. Ens toca posar ja mesures contundents. Ens toca implementar de manera ràpida mesures eficients de gran impacte. I ho poden fer i no cal ni canviar lleis per fer aquestes coses. I alhora ens cal estar fent un abordatge integral a tots els nivells implicats.
Diputada, se li ha acabat el temps.
Conseller, governi. És la seva responsabilitat, aquesta visió integral, i forçar la resta dels departaments a que es moguin. [[Aplaudiments.]]
Diputada, gràcies. És el torn ara, de nou, del conseller.
Gràcies, president. Diputades, diputats, diputada, no, no estem parlant d'un futurible, estem parlant d'una realitat que s'està construint ara mateix, que és una unitat d'intervenció integral, que dona una atenció i que millora l'atenció que es fa en aquest país en tota la situació d'abusos sexuals i altres maltractaments, de les següents maneres: ajudar les víctimes a denunciar i garantir la seva seguretat en el procés de denúncia, tinguin l'edat que tinguin; reduir les avaluacions i entrevistes a infants i adolescents víctimes d'abús sexual i altres formes de maltractament, especialment les prèvies a la denúncia i al procés judicial, mitjançant la coordinació in situ d'equips multidisciplinaris –i, per això, ho estem creant conjuntament tota la sèrie de departaments que li he situat abans–; millorar i garantir l'expertesa en les avaluacions i intervencions prèvies al procés penal; aconseguir la plena coordinació entre els diferents departaments i institucions implicades –i l'estem construint i és una realitat i la tindrem, i és una passa absolutament necessària, i crec que en això estarem d'acord–; garantir l'atenció i la recuperació de les víctimes; generar coneixement especialitzat, perquè també és necessari aquest coneixement; promoure la prevenció dels abusos sexuals i formació als professionals que tenen infants i adolescents –han de tenir també aquesta capacitat–, i aplicar projectes de prevenció de l'ús a les escoles de primària i secundària, com ja s'ha explicat abans i que he situat. Aquesta unitat s'està fent –ja l'hi he dit– amb Salut, Educació i Justícia, seguint aquest model, que és un model que compartim tots, el de Barnahus. I que l'element clau és que la víctima, des de la primera revelació fins al final, tingui un tractament de suport psicològic. I a la vegada es tracta d'oferir un espai amable a l'infant i adolescent, que siguin els i les professionals que es desplacin per atendre l'infant, no a l'inrevés, i així evitar un dels aspectes que ens preocupa, que és el circuit policia-hospital-jutjat-DGAIA, que és un circuit que està demostrat que és perniciós per a l'infant, que revictimitza. I el tirarem endavant, i l'estem tirant endavant i l'estem treballant. Vull dir, aquest element és claríssim i s'està treballant amb tota la força que es pot tenir. Amb Salut, hem adequat el protocol; amb Educació, ja s'ha situat aquest aspecte, i amb Justícia el que anem treballant, i amb Mossos, és evitar aquesta revictimització dels mateixos circuits. Però, al final, també hem de recordar una realitat, i crec que també és bo aprofitar aquest moment per situar-la, perquè és absolutament necessària, que és: les víctimes que tenen el valor de sortir, després de molts anys, ja sent adults, de situacions que han viscut fa molts anys, hem d'aconseguir que puguin pagar els culpables. I aquest és un altre element que a nosaltres ens preocupa: modificar el còmput del termini de prescripció dels delictes d'abús o agressió sexual, per comptar-lo a partir del dia que la víctima compleixi els trenta anys. Impulsar accions que permetin també, en aquest exercici de conscienciació, que no hi hagi la sensació d'impunitat, perquè crec que el que més ens «frapa ara mateix de la valentia de moltes persones que surten després de molts anys és la sensació d'impunitat, quan aquest delicte ja ha prescrit. La realitat de la unitat integral la tindrem i l'estem treballant a marxes forçades per tenir-la, igual que el protocol del 2017 –i vostè ho ha situat–; crec que serà una passa endavant, una passa endavant molt important. Som conscients i continuem treballant en la formació de tots els equips, no únicament dels equips més vinculats al departament que em pertoca coordinar –DGAIA, EAIAs, serveis socials...–, sinó a l'àmbit de l'educació i a l'àmbit de la salut, perquè la capacitat de detecció i de protecció són claus per evitar-nos aquest mirall que a tots ens desagrada. Moltes gràcies.
Conseller, se li ha acabat el temps. Gràcies. Acabada aquesta interpel·lació, suspenem el Ple fins demà a les nou del matí. Gràcies.