Ærede medrepresentanter! Tidligere stortingsrepresentant for Rogaland Kristelig Folkeparti, Jakob Aano, er gått bort. Han døde 10. februar i år, nær 96 år gammel. Jakob Aano ble født i Sauda 10. april 1920. Han vokste opp i Sauda, ble student i 1940 og cand.philol. i 1948. Etter flere år som lærer og rektor reiste han, sammen med kona Agnes og de tre barna de til da hadde fått, til Tanzania som utsendinger for Det Norske Misjonsselskap, hvor han også rapporterte levende til NRK. I selvbiografien «Over alle grenser» fra 1991 skriver han: «Åra i Afrika sette eit varig skilje mellom før og etter for meg og familien.[[…]] Du får ei grunnhaldning som pregar både tenkjemåte og reaksjonsmønster i all ettertid.» Listen over alt Jakob Aano fikk være med på som skolemann, misjonær, politiker og kulturarbeider, er lang og omfattende. Da Kristelig Folkeparti i Rogaland måtte begynne å se etter en som kunne bære arven videre etter Kjell Bondevik som stortingsrepresentant for fylket og partiet til valget i 1965, ble det Jakob Aano man satset på. I de fem neste periodene var Stortinget Jakob Aanos arbeidsplass. Jakob Aano skrev seg tidlig inn i både Kristelig Folkepartis og Stortingets historie som en av de virkelig store parlamentarikere. Han var lenge en ledende ideolog for sitt parti og ledet Aano-utvalget, som i 1984 leverte innstillingen Idépolitikk. I årene 1983–1985 var han også nestleder i Kristelig Folkeparti. I sine tre første perioder på Stortinget, fra 1965 til 1977, satt Jakob Aano som medlem i det som den gang het kirke- og undervisningskomiteen. I de to neste periodene, årene fra 1977 til 1985, satt han som medlem i utenrikskomiteen. I de to siste av disse årene ledet han komiteen som på den tiden het utenriks- og konstitusjonskomiteen. Aano var i årene 1981–1983 medlem av forsvarskomiteen. De mange årene som stortingspensjonist var først og fremst preget av kulturarbeid, gjennom både verv og bokarbeid. Ikke minst bidro han til økt oppmerksomhet rundt sin gode venn, forfatteren Alfred Hauge. Vi har grunn til å være både glade og stolte over at en kapasitet som Jakob Aano brukte så mange år av sitt liv i tjeneste som folkevalgt. Vi minnes Jakob Aano for hans virke i Stortinget og lyser fred over hans minne. Representantene påhørte stående presidentens minnetale.
Det foreligger to permisjonssøknader: fra representanten Rasmus Hansson om sykepermisjon fra og med 20. mai og inntil videre fra Senterpartiets stortingsgruppe om permisjon for representanten Janne Sjelmo Nordås i tiden fra og med 23. mai til og med 26. mai for å delta i arktisk parlamentarisk konferanse i Bodø Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Søknadene behandles straks og innvilges. Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden: For Oslo: Une Aina BastholmFor Nordland fylke: Willfred Nordlund
Representanten Kirsti Bergstø vil fremsette et representantforslag.
Jeg har gleden av å framsette et representantforslag på vegne av meg selv om å sikre full behandling av trygdeoppgjøret i Stortinget slik sakens viktighet og tradisjonen tilsier. Jeg ber også om at forslaget behandles etter Stortingets forretningsorden § 39 c, hvor det står at det skal «legges ut til gjennomsyn for representantene i minst én dag og deretter føres opp på dagsordenen til behandling».
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
La meg innlede med et sitat fra regjeringens politiske plattform: «De europeiske landene er Norges nære naboer, venner og viktigste handelspartnere. Derfor må norsk utenrikspolitikk begynne i Europa.» Disse ordene illustrerer den betydning Europa og EU har for Norge – politisk, økonomisk og på de aller fleste samfunnsområder. Regjeringens strategi for samarbeidet med EU 2014–2017 reflekterer dette. Strategien slår fast målene for regjeringens europapolitikk og illustrerer også bredden i samarbeidet: økt konkurransekraft og verdiskaping, bedre kvalitet i forskning og utdanning, en ambisiøs klima- og energipolitikk, trygghet og sikkerhet og en helhetlig migrasjonspolitikk. Denne bredden gjennomsyrer også regjeringens arbeidsprogram for samarbeidet med EU i 2016. Arbeidsprogrammet viser at vårt løfte om å føre en proaktiv europapolitikk ikke er tomme ord. Programmet følger systematisk opp viktige utfordringer for Norge og EU. Flere av disse områdene vil bli omtalt senere i denne redegjørelsen. Jeg vil her fremheve EØS-avtalens særlige betydning når det gjelder vår tilgang til og vårt arbeid overfor Europa. Denne regjeringen har tatt særlige grep for å sikre et homogent indre marked i hele EØS-området. Det er derfor gledelig at vi, som den første norske regjering, nå har klart å redusere til null det etterslepet av regelverk som Norge alene kan gjøre noe med, nemlig nasjonal gjennomføring av regelverk inntatt i EØS-avtalen. Som statsråd med ansvar både for EØS/EU-samarbeidet og det nordiske samarbeidet er jeg opptatt av å utnytte mulighetene for en mer aktiv nordisk europapolitikk. Vi må bli bedre til å se Norden i et europeisk perspektiv, både økonomisk og politisk. Norden har et godt utgangspunkt for å påvirke. Norden kan vise vei. Vi må i større grad tenke Norden i Europa. I 2017 har Norge formannskapet i det nordiske regjeringssamarbeidet, Nordisk ministerråd. Regjeringen vil benytte formannskapet strategisk til å styrke Nordens konkurransekraft og til å fremme aktivt nordisk europapolitisk samarbeid. Europa og det europeiske samarbeidet står overfor mange utfordringer. Fem av dem er spesielt sentrale: flyktning- og migrasjonsutfordringene en mer krevende sikkerhetspolitisk situasjon for Europa Storbritannias fremtidige forhold til EU behov for mer bærekraftig vekst, omstilling og global konkurranseevne klima og energi I fjor kom det vel 1 million mennesker til Europa; ca. 50 pst. fra Syria, 15 pst. fra afrikanske land og 21 pst. fra Afghanistan. I de første månedene i år kom det langt flere enn i fjor på samme tid, og vi kan ikke utelukke at mange også kommer utover i 2016. For Europa er det først og fremst avgjørende å bekjempe årsakene til at mennesker blir drevet på flukt. Arbeidet med å redusere migrasjonspresset mot yttergrensene, bekjempe menneskesmugling, få kontroll med hvem som kommer over yttergrensene og få en ordnet fordeling av ansvaret mellom europeiske land må også gis høy prioritet. Vi må alle bidra og gjøre vårt ytterste for å oppnå dette. Uten europeisk samarbeid får vi det ikke til. Enigheten mellom EU og Tyrkia i mars kan i så måte innebære en positiv utvikling. Avtalen gjennomføres nå, og det sentrale spørsmålet om visumliberalisering diskuteres. Håpet er at avtalen kan bidra til å finne en felleseuropeisk løsning på situasjonen. EU legger vekt på at avtalen er i henhold til internasjonale forpliktelser og EU-retten. Det er også avgjørende for Norge. Tyrkia gjør en stor innsats for syriske flyktninger og trenger Europas støtte. Norge gjør allerede mye gjennom gjenbosetting, relokalisering, redningsoperasjoner og såkalte hotspots. Vi bidrar også med EØS-midler og med humanitære midler i Hellas for flyktningene og migrantene der. Når det gjelder visumfrihet for tyrkiske borgere, er det viktig at de vilkår som er satt, oppfylles. Det er positivt at Tyrkia erkjenner behovet for det. For regjeringen er det viktig at visumfriheten ikke fører til økt antall grunnløse asylsøknader fra tyrkiske borgere. Som følge av flyktning- og migrasjonskrisen har de nordiske landene innført midlertidige kontrolltiltak på sine grenser, for første gang siden den nordiske passfriheten ble innført i 1954. Tiltakene har vært nødvendige. Samtidig representerer de grensehindringer som på sikt verken vil fremme fri bevegelighet eller konkurransekraft i Norden. Vi må derfor arbeide enda tettere sammen for å bidra til gode felleseuropeiske løsninger på flyktning- og migrasjonskrisen. Vi er opptatt av at opprinnelses-, transitt- og mottakerlandene må samarbeide om å finne langsiktige løsninger. På europeisk nivå må vi finne løsninger som sikrer at alle som kommer over Schengens yttergrenser, registreres, og at personer uten beskyttelsesbehov raskt returneres til sine respektive land. Men felles løsninger forutsetter at alle land tar sin del av ansvaret, slik at det blir en rettferdig fordeling av asylsøkere. Den politiske viljen og evnen til å finne felles løsninger har dessverre vist seg å være svak i enkelte medlemsland. Samtidig har store antall migranter uten krav på beskyttelse satt asylinstituttet under press. En mer ordnet håndtering av de som kommer, og økt fokusering på personer med reelt beskyttelsesbehov, kan redde asylinstituttet fra å forvitre. Den andre hovedutfordringen for Europa og EU-samarbeidet er en mer krevende og kompleks sikkerhetssituasjon i og rundt Europa. Terrorangrepene i Paris i november i fjor og angrepene på Brussel – selve symbolet på fredelig samarbeid mellom europeiske land – i mars i år minnet oss på det. I våre nærområder ser vi en urovekkende utvikling. Konflikter og ustabilitet i Sahel, Nord-Afrika og Midtøsten påvirker Europa. I øst har Russlands folkerettsstridige anneksjon av Krim og vedvarende støtte til opprørerne i Øst-Ukraina skapt en ny og mer usikker sikkerhetspolitisk situasjon. Jeg viser her til utenriksministerens redegjørelse i Stortinget 1. mars i år. Stilt overfor en mer krevende sikkerhetssituasjon blir behovet for et tett utenriks- og sikkerhetspolitisk samarbeid med EU, og europeiske partnere, stadig viktigere. Det nordiske og nordisk–baltiske utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeidet har fått økt betydning, som regionalt supplement til den europeiske sikkerhetsstrukturen – og mellom land med ulik tilknytning til EU og NATO. Rene nasjonale løsninger kommer til kort når vi skal bekjempe terrortrusselen, eller når folkeretten og internasjonale kjøreregler brytes. Norge og EU deler et felles verdigrunnlag basert på demokrati, menneskerettigheter og rettsstatsprinsipper. I tillegg har vi ofte sterkt sammenfallende interesser. Regjeringen legger derfor vekt på å samordne vår politikk og innsats med EU, og andre europeiske partnere, når det er i vår interesse. Dette gir større tyngde til vårt felles internasjonale engasjement. Vår reformstøtte til landene som har inngått assosierings- og frihandelsavtaler med EU, er et konkret eksempel. Videre er det for oss svært viktig at Europa står samlet bak reaksjonene på Russlands folkerettsbrudd og uakseptable handlinger i Ukraina. Norge bidrar til europeisk enhet ved å slutte opp om EUs restriktive tiltak. Det er i norsk interesse at EU lykkes i å utvikle sitt sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeid. Et norsk innspill til EUs nye utenriks- og sikkerhetspolitiske strategi ble oversendt til høyrepresentant Mogherini i mars. Det norske innspillet har fire hovedbudskap. For det første bør EU utforme sin utenriks- og sikkerhetspolitikk i tett samarbeid med gode partnere som Norge. Dette er ikke minst viktig i forholdet til Russland. For det andre mener vi at havretten bør ligge til grunn for EUs Arktis-politikk. For det tredje bør EU og NATO koordinere sin politikk enda tettere. Det bør tas konkrete skritt for tettere samordning. Og for det fjerde er tett samarbeid med Norge – som stor energileverandør til EU og deltaker i det indre marked – av stor betydning for europeisk energisikkerhet. I slutten av april la høyrepresentanten for utenrikssaker og kommisjonen fram en melding om en helhetlig politikk for Arktis. I meldingen foreslås det at EU vektlegger forskning og innovasjon innenfor de prioriterte områdene klima og miljø, bærekraftig utvikling og internasjonalt samarbeid. Investeringer og bedre koordinering av EUs finansieringsprogrammer er også prioritert. Meldingen er et godt grunnlag for å fortsette en konstruktiv dialog med EU på områder av felles interesse til beste for en bærekraftig utvikling i nord. En tredje utfordring for EU-samarbeidet er Storbritannias fremtidige forhold til EU. Den kommende folkeavstemningen i Storbritannia 23. juni om landets medlemskap i EU blir viktig for EU og Europa, og dermed også for Norge. Resultatet vil påvirke den retningen og tyngden EU-samarbeidet vil ha i fremtiden. Diskusjonen om folkeavstemningen inngår i en bredere diskusjon i EU om EUs utvikling, og den reflekterer en intern uenighet mellom medlemslandene på viktige politikkområder. Jeg skal ikke gå inn i detaljene i den britiske EU-debatten og debatten på EU-siden, men la meg peke på noen hovedtrekk som berører Norge. Det er i norsk interesse at Storbritannia fortsetter å være medlem av EU. Storbritannia er en viktig partner, både for resten av EU og for Norge. Uten Storbritannia vil EU miste sitt nest mest folkerike land og sin nest største økonomi. Ifølge OECD vil en utmeldelse kunne redusere Storbritannias BNP med 3,3 pst. innen 2020, mens tapet for de andre EU-landene er beregnet til rundt 1 pst. av BNP. Norge og Storbritannia deler mange synspunkter knyttet til økonomiske spørsmål og det indre marked. Storbritannia er en viktig drivkraft for utviklingen av det indre marked, noe som også er en fordel for Norge. Med Europas store utfordringer når det gjelder global konkurransekraft, er det behov for aktører som Storbritannia som presser på for økonomisk reform i EU. Storbritannia er en betydelig forsvarsmakt og en viktig aktør på det utenriks- og sikkerhetspolitiske området, både i Europa og globalt. Landet er derfor viktig for utviklingen av, og retningen i, EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk, og for EUs samarbeid med NATO. Norge berøres også på dette feltet. Avtalen mellom Storbritannia og resten av EU av 19. februar om justeringer i landets forhold til EU fremstår som balansert. På norsk side vil vi vurdere hvilke implikasjoner den kan få for EØS-avtalen, herunder når det gjelder reguleringer i eksport av barnetrygd. Norge vil bli påvirket uansett utfall. Det er derfor viktig med et aktivt og tydelig engasjement for å sikre norske interesser i kjølvannet av den britiske folkeavstemningen. Jeg vil imidlertid understreke at Storbritannia vil forbli en nær partner og alliert for Norge i framtiden, uansett resultat av folkeavstemningen 23. juni. Den arbeidsrelaterte innvandringen til Norge har blitt redusert i den senere tid, og falt med om lag en tredjedel etter toppen i 2013. Færre innvandrer, og flere reiser fra landet. Dette må ses i sammenheng med noe bedre arbeidsmarkedsmuligheter i Europa og et noe svakere arbeidsmarked i Norge. Det er viktig å understreke at fri bevegelse av arbeidskraft fra EØS-området har bidratt positivt til norsk økonomi gjennom å dekke et behov for arbeidskraft hos norske arbeidsgivere. Samtidig er det viktig å vurdere mobilitetens konsekvenser for nasjonale velferdsordninger og utnyttelse av arbeidskraft. Europakommisjonen har varslet en pakke med tiltak for å bedre arbeidsmobiliteten i Europa, bl.a. gjennom tiltak rettet mot å sikre rettighetene til utsendte arbeidstakere og å bedre koordineringen av trygdeordninger. Mobilitetspakken har blitt utsatt i flere runder, sist på grunn av forhandlingene mellom EU og Storbritannia. Kommisjonen har antydet at den vil bli lagt fram i flere etapper i stedet for som én samlet pakke. Avtalen mellom EU og Storbritannia er relevant for arbeidsmobilitetspakken, særlig forslaget om at medlemslandene kan kjøpekraftjustere barnetrygden til nivået i det landet hvor barnet bor. Dersom Storbritannia etter folkeavstemningen forblir i EU, er kommisjonen forpliktet til å fremme et forslag til lovendring. Norge har tatt til orde for økt fleksibilitet og handlingsrom i regelverket knyttet til trygdekoordinering og eksport av velferdsytelser. Vi vil trekke endelige konklusjoner for norsk regelverk når avklaringer i EU foreligger. Vi fortsetter arbeidet med å styrke det internasjonale samarbeidet mot kriminalitet og useriøse forhold i arbeidslivet. Norge skal delta i den nye europeiske plattformen for å bedre samarbeidet innen forebygging og bekjempelse av svart arbeid, i tråd med den norske strategien mot arbeidslivskriminalitet fra januar 2015. Styrket samarbeid med andre europeiske land er en del av strategien. Jeg har, sammen med arbeids- og sosialministeren, kontaktet land som sender mange arbeidstakere til Norge, for å utvide samarbeidet med tilsynsmyndighetene der. Responsen så langt har vært positiv, og Arbeids- og sosialdepartementet vil følge denne saken opp videre. EØS-midlene kan også bidra her. En fjerde utfordring for Europa er den europeiske økonomien og behovet for omstilling og økt vekst. Fall i oljeprisen, ekspansiv pengepolitikk og svekkelse av euroen har bidratt til at veksten i økonomien har tatt seg opp, men veksten er fortsatt skjør. Det er store variasjoner mellom land. For å stimulere økonomien og motvirke faren for deflasjon holder Den europeiske sentralbank styringsrenten rekordlav og kjøper store mengder obligasjoner i markedet. Håpet er at svekkelse av eurokursen, kredittvekst i euroområdet og mindre omfattende offentlig sparepolitikk i de enkelte land kan bidra til å få fart på økonomien i eurosonen. EU søker også ny økonomisk giv gjennom reformer og økte investeringer, med effekt særlig på noe lengre sikt. Utviklingen i Kina og andre fremvoksende økonomier er en viktig usikkerhetsfaktor for europeisk økonomi. Det samme gjelder migrasjons- og flyktningsituasjonens effekt på økonomien. Det er fremdeles usikkerhet rundt situasjonen i Hellas. De politisk vanskeligste reform- og budsjettiltakene som Hellas hadde forpliktet seg til å gjennomføre i 2015, er utsatt til 2016, inkludert skatte- og pensjonsreformen. Kreditorinstitusjonenes statusgjennomgang av første fase av stabiliseringsprogrammet er derfor også forsinket. I kjølvannet av finanskrisen har EU gjennomført en rekke reformer for å bedre koordineringen av den økonomiske politikken og styrke finanssektoren. På den økonomiske agendaen står ferdigstillelse av bank- og kapitalmarkedsunionen og bedre samordning og styring av den økonomiske politikken. Men landene har ulikt syn på hvor langt integrasjonen av euroområdet bør gå. Fra norsk side er vi glade for at EU tar grep for å sikre bærekraftig vekst, grønn omstilling og styrke regionens globale konkurranseevne. Og det er grunn til optimisme når man ser alle de gode initiativene som Europakommisjonens arbeidsprogram for 2016 trekker fram for å løfte europeisk økonomi. Europa er avgjørende både for norsk eksport, for norske investeringer, for norske arbeidsplasser i utlandet og for hjemhenting av kunnskap. Eksporten til Europa alene utgjør tre fjerdedeler av samlet norsk eksport. Vi arbeider nå for at våre utestasjoner skal bli bedre rustet til å fremme norsk næringsliv i Europa. Målet er å få en samlet bedre effekt av uteapparatet og styrke innsatsen for næringslivet. Vi ønsker en differensiert innsats og vil forbedre bruken av virkemidler i ulike land. Regjeringen satser også stort på kunnskapssamarbeidet med EU. Horisont 2020 er EUs store innovasjons- og forskningsløft, mens Erasmus+ er knyttet til utdanning. Vi vil sikre framtidens konkurransekraft gjennom forskning, innovasjon og utdanning. Tung norsk deltakelse i det europeiske forsknings-, innovasjons- og utdanningssamarbeidet er en del av denne satsingen. Vi arbeider for å øke andelen EU-midler som går tilbake til norske forsknings-, innovasjons- og utdanningsmiljøer. Utenriksstasjonene skal kobles tettere opp til arbeidet med mobiliseringen i Horisont 2020. De store landene i Europa, slik som Tyskland, Storbritannia, Frankrike, Italia og Spania, med store, modne innovasjonsmarkeder, er svært viktige for norsk verdiskaping. Stasjonene bidrar til en langsiktig styrking av kontaktflater mellom kunnskapsmiljøer, klynger og bedrifter i Norge og land i Europa. Våre felles økonomiske utfordringer skaper også ny interesse for tettere nordisk samarbeid. Det er ikke bare Norge som står i en krevende omstilling. Også Sverige, Danmark, Finland og Island arbeider målrettet med å styrke sin konkurransekraft gjennom økt satsing på kunnskap og forskning, innovasjon og grønn omstilling. Gjennom vårt felleseuropeiske regelverk, vår deltakelse i det indre marked og EUs forskningsprogrammer utfyller de nordiske økonomiene hverandre i en europeisk ramme. Gjennom målrettet samarbeid vil vi stå enda sterkere til å videreutvikle Norden blant de mest konkurransedyktige regioner i Europa. En avtale mellom EU og USA om Det transatlantiske handels- og investeringspartnerskap – den såkalte TTIP-avtalen – kan få stor betydning for europeisk økonomi og for Norge. Ifølge partene er det gjort framgang på en rekke områder. Partene skal bl.a. ha kommet til enighet om eliminering av de fleste av tollinjene. Forhandlingene om de mest sensitive tollinjene gjenstår, og disse forventes avklart først mot slutten av prosessen. Det er varslet ytterligere én forhandlingsrunde før sommeren. Partene har en uttalt ambisjon om å avslutte forhandlingene i inneværende år, men denne tidsplanen er usikker. Først skal den sittende amerikanske administrasjonen sikre godkjenning av Trans-Pacific Partnership – den såkalte TPP-avtalen – i Kongressen, der den møter betydelig motstand. Dersom målet om et TTIP-resultat i 2016 ikke lykkes, er tidsperspektivet trolig langsiktig, siden det vil ta tid før en ny administrasjon i USA vil være på plass og er klar til å ta stilling til videre forhandlinger. I erklæringen fra det nordiske statsministermøtet i Washington 13. mai ble betydningen av TTIP trukket fram, og behovet for å styrke handel og investeringer også mellom USA, Norge og Island. Regjeringen har besluttet å igangsette en ekstern utredning av konsekvenser for Norge av TTIP og mulige norske veivalg. Det er NUPI som har fått oppdraget, i samarbeid med andre forskningsinstitusjoner. Det tas sikte på at rapporten er ferdig i løpet av høsten. EUs finanstilsynssystem ble etablert i kjølvannet av finanskrisen. Det har vært viktig for Norge å knytte seg til tilsynene for å sikre tilgangen til et enhetlig indre marked også på dette området. Arbeidet med å utforme EØS-tilpasninger til EUs finanstilsynssystem har vært krevende, teknisk komplisert og tatt tid. Regjeringen la 15. april fram en proposisjon med forslag om at Stortinget gir samtykke til norsk deltakelse i EØS-komitébeslutninger om rettsaktene som etablerer EUs finanstilsynssystem, og enkelte andre rettsakter. Utkastene inneholder konkrete tilpasninger til EUs rettsakter i tråd med enigheten om prinsippene for EØS-tilpasninger til EUs finanstilsynssystem. Utkastene til EØS-komitébeslutninger innebærer at EU-regelverket som etablerer EUs finanstilsynssystem, tas inn i EØS-avtalen. Etter etableringen av det europeiske finanstilsynssystemet har EU per 15. mars 2016 vedtatt om lag 180 EØS-relevante rettsakter på finansmarkedsområdet. De fleste av disse nye rettsaktene inneholder bestemmelser som bygger videre på EU-tilsynsforordningene og ESRB-forordningen, European Systemic Risk Board. Innlemmelse i EØS-avtalen har derfor stått på vent inntil EØS-tilpasning til EUs finanstilsynssystem er avklart. Et hovedformål med å ta regelverket som er omfattet av disse EØS-komitébeslutningene, inn i EØS-avtalen, er å åpne for å inkludere nye EØS-relevante EU-rettsakter på finansmarkedsområdet i EØS-avtalen. Dette er viktig for å ivareta EØS-avtalens formål med fri utveksling av tjenester og for å legge til rette for å opprettholde regulering av norsk finansnæring på linje med reguleringen av finansnæringen i EUs medlemsstater. Dette vil bidra til å sikre tilgang for norsk finansnæring til hele EØS-markedet og tilgang til det norske markedet for ytere av finansielle tjenester i andre EØS-stater. Innlemmelse av rettsaktene som etablerer EUs finanstilsynssystem, vil også legge til rette for at det norske Finanstilsynet kan delta i samarbeidet i EUs finanstilsynssystem sammen med finanstilsynene i EUs medlemsstater. Kommisjonen presenterte i fjor sin strategi for utviklingen av et digitalt indre marked. Målet er at næringsliv og privatpersoner enkelt og effektivt skal kunne samhandle digitalt – og ikke bare med fysiske varer – over landegrensene. Regjeringen deler troen på at et velfungerende digitalt indre marked kan bidra til økt vekst og sysselsetting. Norge ligger allerede langt fremme her, og vi satser stort på en videre digital omstilling. Vi følger opp de 16 initiativene som strategien varslet, og har sendt innspill til høringer på en rekke ulike områder, herunder grensekryssende pakkelevering, audiovisuelle medietjenester og plattformer. Vi har også utarbeidet et omfattende høringsinnspill vedrørende bruk av såkalte digitale plattformer og bidratt til et fellesnordisk innspill om videre reform av regelverket for elektronisk kommunikasjon. Vi følger også arbeidet med revisjonen av opphavsrett og EUs nye handlingsplan for e-forvaltning. Videre har vi startet arbeidet med å forberede EØS-innlemmelse og nasjonal gjennomføring av EUs nye personvernforordning, som ble vedtatt i EU i april. EUs strategi for det digitale indre markedet er et viktig tema i stortingsmeldingen Digital agenda for Norge – IKT for en enklere hverdag og økt produktivitet, som ble lagt fram i april i år. I tillegg var framtidens digitale hverdag tema for statsministerens omstillingskonferanse den 10. mai. Omstilling handler ikke bare om vekst, men om behovet for grønn vekst. Her vil Norge og EU gå foran. EU har derfor ønsket Norges intensjon om felles oppfyllelse av våre klimamål velkommen. Dette ble formelt bekreftet på EUs miljørådsmøte i september. Gjennom EØS-avtalen har vi deltatt i EUs klimakvotesystem siden 2008. Ved en avtale med EU om felles oppfyllelse av klimamålene vil Norge også måtte forholde seg til regelverket for ikke-kvotepliktig sektor, herunder innsatsfordelingsbeslutningen og regelverket for skog og annen arealbruk. Norsk etterlevelse av disse regelverkene blir i praksis mye av hovedinnholdet i avtalen om felles oppfyllelse. EU-kommisjonens forslag til gjennomføringsregelverk forventes framlagt i juli i år. Dette inkluderer også EU-landenes mål for ikke-kvotepliktig sektor. Regjeringen arbeider for at Norges mål fastsettes på samme grunnlag som for EU-landene, og i størst mulig grad parallelt med disse. Jeg vil understreke at det ikke er samtaler mellom Norge og EU som tar tid, men EUs interne prosesser. En avtale mellom Norge og EU forventes først i 2017/2018 etter at EUs gjennomføringsregelverk er endelig vedtatt og vi kjenner innholdet i regler også vi vil måtte følge. Regjeringen bidrar aktivt i EUs regelverksutvikling, og er opptatt av tidlig påvirkning. Det vil neppe være stort rom for å endre innretningen av regelverket for Norge etter at det er vedtatt av EU. Norge deltar i ekspertgruppene under EU-kommisjonen og i Green Growth Group, en vennegruppe med ambisiøse EU-land. Vårt arbeid i Green Growth Group har gitt Norge en ekstra anledning til å påvirke sammen med andre EU-medlemsland. De nordiske landene har høye ambisjoner i klimapolitikken og har mange økonomiske og geografiske fellestrekk. Vi har samarbeidet om globale forhold, som klimafinansiering, og har også stor nytte av styrket nordisk samarbeid om felles oppfyllelse av klimamålene. 2016 omtales som «the year of delivery» for EUs energiunion. Energiunionen påvirker oss. Flere av initiativene innebærer lovgivning, og de EØS-relevante rettsaktene vil berøre oss direkte gjennom EØS-avtalen. Energiunionen vil også påvirke oss gjennom utviklingen av det europeiske energimarkedet – vårt største eksportmarked for energi. Regjeringen følger derfor utviklingen av energiunionen tett og spiller fortløpende inn norske synspunkter. Vi er derfor glade for at vi har fått muligheten til å sekundere en norsk klima- og energiekspert til det slovakiske EU-formannskapet til høsten. Dette kan gi oss unik tilgang til EUs arbeid med energiunionen, og det viser at EU ønsker norske bidrag i prosessen. I februar presenterte kommisjonen en såkalt vinterpakke – en samling av ulike initiativ relatert til energisikkerhet, og da spesielt for gass. Forslagene kan potensielt ha stor betydning for norsk gasseksport. Det er derfor positivt at kommisjonen understreket gassens fortsatte rolle i europeisk energimiks. Regjeringen arbeider også for at satsing på CO2-håndtering må være en viktig del av EUs videre prioriteringer under energiunionen. I tida framover forventes det nye initiativer, bl.a. om fornybar energi, energieffektivisering, et nytt styringssystem for energiunionen og energibruk i transportsektoren. Norge har gitt høringsinnspill til kommisjonen i en rekke høringer knyttet til utviklingen av energiunionen, sist i slutten av april da vi spilte inn norske synspunkter på det nye styringssystemet for energiunionen. Utviklingen av energiunionen påvirker hele energisektoren vår. Regjeringens budskap til EU er at Norge ønsker et tett samarbeid og partnerskap med EU på energiområdet. Samtidig tar vi høyde for at vi i den norske energipolitikken kan ha andre interesser enn EU. Regjeringen jobber med å innlemme EUs tredje energimarkedspakke i EØS-avtalen. EFTA-landene har hatt tett dialog med Europakommisjonen om EØS-tilpasninger og vedtak om innlemmelse av pakken i EØS-avtalen. Det arbeides bl.a. med en tilpasningstekst som sikrer EFTA-landene deltakelse i Byrået for samarbeid mellom energireguleringsmyndigheter, ACER. Samtykkeproposisjon om innlemmelse av pakken i EØS og nødvendige lovendringer som følge av pakken vil fremmes for Stortinget. Også på klima- og energifeltet er regjeringen opptatt av at vi utnytter mulighetene for styrket nordisk samarbeid opp mot EU. Dette er tydelig signalisert i energimeldingen som regjeringen la fram i april. På EUs uformelle energiministermøte i Amsterdam 11. april la olje- og energiministeren og hans nordiske kolleger fram et detaljert felles posisjonspapir på den videre utvikling av kraftmarkedet i Europa. Dette gir nordiske synspunkter større tyngde. Vi fikk på plass en god avtale for markedsadgang for fisk sist sommer. Avtalen gir nye tollfrie kvoter for filet og bearbeidede produkter som frossen makrell og fersk sild, og den gir rom for økt bearbeiding i Norge. Kvoten for krydder- og eddiksild øker med 50 pst., og en avtaleperiode på sju år gir større forutsigbarhet for fiskerinæringen. Kvoter som skulle vært tilgjengelige fra 1. mai 2014 fram til midlertidig ikrafttredelse av avtalen, vil ikke gå tapt, men vil bli fordelt på den resterende avtaleperioden. Forhandlingene med EU om nye EØS-midler tok lang tid, men vi er glade for at avtalene endelig ble signert 3. mai i år. En samtykkeproposisjon om ratifikasjon av de framforhandlede avtalene ble oversendt Stortinget 11. mai, og regjeringen håper at denne vil kunne behandles før Stortinget tar sommerferie. EØS-midlene er et unikt verktøy for samarbeid mellom Norge og mottakerlandene i EU, og en meget viktig del av regjeringens europapolitikk. Vi arbeider nå intensivt med å forberede de nye ordningene for perioden 2014–2021. Som tidligere redegjort for for Stortinget, rettes EØS-midlene inn mot fem hovedområder, hvorav tre gis spesiell strategisk prioritet fra regjeringens side: innovasjon, forskning, utdanning og konkurransekraft miljø, energi, klima og lavutslippsøkonomi justis- og innenrikssaker, herunder flyktning- og migrasjonstiltak I tillegg støttes: sosial inkludering, ungdomssysselsetting og fattigdomsbekjempelse kultur, sivilt samfunn, godt styresett, fundamentale rettigheter og friheter Innenfor alle hovedområdene er det i samarbeid med berørte fagdepartementer utarbeidet til sammen 23 programområder. Det vil også bli opprettet to helt nye fond: et for tiltak mot ungdomsledighet og et fond for regionalt samarbeid. Til sammen vil det bli benyttet 100 mill. euro til disse to fondene. Det vil bli satt av egne midler under ordningen til å styrke det bilaterale samarbeidet mellom Norge og alle mottakerlandene. Fondet for anstendig arbeidsliv videreføres tilsvarende nåværende ordning. Forslag til nytt regelverk og til innhold i programmene vil i slutten av mai bli gjort gjenstand for konsultasjoner. Vi har hatt uformell kontakt med mottakerlandene og er klare til å starte formelle forhandlinger med alle mottakerlandene nå som undertegning har funnet sted. Jeg vil holde Stortinget informert om både prosessen og resultatene av forhandlingene. Forhandlinger om handelen med landbruksvarer, såkalte artikkel 19-forhandlinger, ble innledet i februar i fjor. Hittil er to forhandlingsrunder gjennomført, den siste i april i år. EU konsulterer nå sine medlemsland. Det er ikke avtalt tidspunkt for neste forhandlingsrunde. Av forhandlingsgrunner kan jeg ikke gå nærmere inn på substansen i forhandlingene. Stortingets organer vil bli holdt underrettet underveis i den videre forhandlingsprosess, og avtalen inngås med forbehold om Stortingets samtykke. Regjeringen mener at det er viktig at Norge kan delta fullt ut i de nettverk som er sentrale for å oppnå et mest mulig velfungerende EØS. Regjeringen arbeider derfor for at samarbeidet mellom nasjonale konkurransemyndigheter i EU blir utviklet til å omfatte EFTA-landene fullt ut. Konkurransetilsynet kan ikke samarbeide med f.eks. det svenske tilsynet om etterforskning av grenseoverskridende kartell, slik tilsynene i Sverige og Danmark kan. Regjeringen vil derfor eliminere disse forskjellene i håndhevingen av konkurransereglene mellom EU og EFTA. Det er viktig å sette trykk på dette nå, siden man i EU er i ferd med å utvikle samarbeidet mellom nasjonale tilsyn ytterligere. Vi vil noe med vårt forhold til Europa. Regjeringens prioriteringer i europapolitikken samsvarer godt med EUs egne prioriteringer. Og de samsvarer godt med våre prioriteringer for det nordiske samarbeidet. Det er et godt utgangspunkt for arbeidet vårt. Behovet for samarbeid og samhold i Europa er åpenbart. Rene nasjonale løsninger kommer til kort når vi skal håndtere økningen i antall flyktninger og migranter, når vi skal møte terrortrusselen, når vi skal stå opp for felles spilleregler i utenriks- og sikkerhetspolitikken, og når vi skal få til grønn omstilling. Samhold gjør Europa sterkt. Samarbeid gjør Europa handlekraftig. Derfor er tendensene til splittelser som vi ser mellom europeiske land, en stor utfordring. Jeg har tro på at vi kan snu denne utviklingen, men det forutsetter at alle er med på å dra lasset, og at vi gjennomfører tiltak som gir resultater. Felles demokratiske verdier og prinsipper om rettsstat og grunnleggende rettigheter er styrende for vårt engasjement. Samarbeid med europeiske land og institusjoner er vårt viktigste virkemiddel, og her står det nordiske samarbeidet i en særstilling.
Presidenten vil foreslå at redegjørelsen om viktige EU- og EØS-saker legges ut for behandling i et senere møte. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra arbeids- og sosialkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlemmer av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
En av tingene denne regjeringen gikk til valg på, var å forenkle, forbedre og fornye Norge, og nå leverer regjeringen igjen. A-ordningen er en tverrpolitisk og god ordning. Med den etablerte man en felles ordning for arbeidsgivers innrapportering av ansettelsesforhold og inntektsopplysninger til skatteetaten, Arbeids- og velferdsetaten og Statistisk sentralbyrå. Dette var en stor forenkling. En av nøklene var at man hindret dobbeltrapportering til ulike etater. Det er bra for arbeidsgivere, og det har også ført til mer effektivitet og bedre oppgaveløsning i etatene i tillegg til at tjenestene fra det offentlige er blitt bedre. Forenkle, forbedre og fornye – det er det også med a-ordningen, som var en stor forenkling i sin tid, mulig å fortsette å gjøre. I forslaget fra regjeringen får Arbeids- og velferdsetaten bl.a. tilgang til opplysninger i forbindelse med alle de lovfestede stønadsordningene. Med nye elektroniske løsninger får vi også nye muligheter. I forslaget som ligger fra regjeringen i dag, legger man opp til at man i framtiden gjennom Navs hjemmesider kan få en simulering av framtidig ytelse. De aller fleste høringsinstansene er positive til dette forslaget. Blant annet skriver NTL Nav i sin høringsuttalelse at de ser det som et nødvendig grep for å få gjennomført en bedre og mer eksakt saksbehandling i etaten. Det er med glede jeg registrerer at forslagene får tilslutning. Så vil jeg bare si at vi ikke kommer til å stemme for forslagene fra Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV. Når man leser dem, kan det umiddelbart se litt rart ut, og derfor skal jeg forklare hvorfor. Forslagene går i realiteten ut på det samme, og det som skjer her, er at Arbeids- og velferdsetaten vil gjenbruke en elektronisk løsning som er utviklet i samarbeid med utlendingsforvaltningen og skatteetaten, og man skal gjøre nødvendig systemutvikling i første halvår av 2017. Dette er det også svart på i et brev fra statsråden til Stortinget. Vi er informert om det arbeidet og vet hva som pågår der, og derfor kommer vi også til å stemme imot disse forslagene. Men det er med glede jeg registrerer at forslagene om forenkling i a-ordningen får tilslutning fra et samlet storting.
Saksordfører har redegjort greit for saken, som inneholder en rekke forslag til endringer i a-opplysningsloven som Arbeiderpartiet støtter. Selve loven gir Arbeids- og velferdsetaten tilgang til opplysninger om ansettelses- og inntektsforhold som innrapporteres av arbeidsgivere. I den saken vi har til behandling i dag, foreslås endringer som vil lette og bedre kvaliteten på arbeidet i Innkrevingssentralen. Det er en fordel både for de som skylder penger, for dem som skal bidra med opplysninger, og for Innkrevingssentralen selv. Det foreslås også at Arbeids- og velferdsetaten skal få tilgang til opplysningene i a-ordningen i sin forvaltning av ytelser etter andre lover enn folketrygdloven og ved utredning og produksjon av statistikk. Når det gjelder bidragsinnkreving, skal opplysningene som rapporteres fra arbeidsgiverne også kunne brukes ved frivillige bidragsordninger. Ellers inneholder saken forslag til forenklinger ved at en del bestemmelser som i dag er hjemlet i ulike lover, samles på ett sted, og noen presiseringer som skal hindre dobbel sanksjonering i tilfeller der opplysningsplikten ikke overholdes. På sikt vil det også bli mulig å bedre servicen overfor brukerne av Arbeids- og velferdsetatens tjenester ved å kunne tilby simulering av framtidige ytelser via nav.no. Det er imidlertid avhengig av videre framdrift i IKT-moderniseringsprosjektet, som ikke er tema i dag, men som ligger til behandling i komiteen. Mindretallsforslagene i saken vil bli tatt opp og redegjort for av representanten Per Olaf Lundteigen. Jeg vil bare kort bemerke at de også har tilknytning til IKT-moderniseringen i Nav. Arbeiderpartiets støtte til forslagene i dag bygger på at de ikke vil utløse ekstra kostnader, slik statsråden også har bekreftet i sitt svar til komiteen i forbindelse med Prop. 67 S om IKT-moderniseringen. Så det kommer vi tilbake til. Et siste, men ikke helt uvesentlig poeng, er hensynet til personvern når så mange opplysninger om enkeltpersoners inntekts- og stønadsforhold skal håndteres. Det er presisert at personvernet gjelder på vanlig måte også ved statistikkproduksjon. Retten til innsyn er sikret, og det er egentlig en selvfølge, men greit å få fastslått. Datatilsynet har da heller ikke hatt innvendinger mot forslagene i saken. Arbeiderpartiet gir altså sin tilslutning til alle de forslagene som fremmes i proposisjonen. Alle er for forenklinger. Når vi likevel har valgt å stå utenfor den flertallsmerknaden som understreker behovet for en mer effektiv saksbehandling, enklere rapportering for arbeidsgivere og færre feilutbetalinger, er det ikke fordi vi er uenige i akkurat det, men det skyldes sakens forhistorie. Slik merknaden er formulert, underslår den det faktum at dersom Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre hadde fått sin vilje gjennom i forrige periode, ville vi faktisk ikke hatt denne saken til behandling her i dag. Dagens a-opplysningslov, som trådte i kraft 1. januar 2015, ble fremmet av den rød-grønne regjeringa i forrige periode og altså vedtatt av det daværende stortingsflertallet mot stemmene fra dagens flertallspartier, unntatt Kristelig Folkeparti. Dagens flertallspartier uttalte riktig nok prinsipiell støtte den gangen, men foreslo altså å utsette hele lovendringen, og da de ikke fikk flertall for det, stemte de imot. Dagens sak viser vel med all tydelighet at de tok feil. I vår mindretallsmerknad viser vi til at a-opplysningsloven da den ble fremmet av den rød-grønne regjeringa, var ett av flere tiltak i et større program for å redusere næringslivets kostnader knyttet til å etterleve lover og regler. Status like før valget i 2013 viste at vi var i rute. Av et historisk mål på forenklinger til en verdi av 10 mrd. kr, var allerede 5 mrd. kr nådd som forutsatt. A-opplysningsloven slik vi vedtok den mot mindretallets stemmer da, skulle alene stå for innsparinger på 600 mill. kr for arbeidsgiverne. Vi savner faktisk en tilsvarende satsing fra nåværende regjering. Når flertallet i denne saken er så tydelige på behovet for mer effektiv saksbehandling, kunne det vært interessant å vite hva de faktisk har i tankene samlet sett. Dagens sak er selvfølgelig ett eksempel på det, men bare ett. Og den kunne ikke vært behandlet i Stortinget i dag, dersom Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre hadde fått det som de ville i 2012. Da hadde vi ikke hatt noen a-opplysningslov å fremme forbedringer i. Helt til slutt bare en liten kommentar. Flertallspartiene i komiteen minner meg egentlig i denne saken litt om Peer Gynt når han i tredje akt, første scene, sier følgende: «Ja, tænke det; ønske det; ville det med; – – men gjøre det! Nej; det skjønner jeg ikke!»
Først vil jeg gi min tilslutning til representanten Christoffersens presisering av at her har den rød-grønne regjeringa lagt grunnlaget for det vi i dag behandler, for a-ordningens formål er å forenkle arbeidsgivers innrapportering av ansettelsesforhold og inntektsopplysninger. Regjeringa foreslår endringer i a-opplysningsloven, slik at Arbeids- og velferdsetaten skal ha tilgang til opplysninger som omfatter alle de lovfestede ordninger etaten administrerer. Og som flere har vært inne på, har det vært bred oppslutning om det. Jeg merker meg også at en av de viktige fagorganisasjonene i Nav, nemlig NTL, gir sin veldig sterke støtte til forslaget. Senterpartiet støtter regjeringas forslag. Den rød-grønne regjeringa lanserte i 2011 et historisk vedtak om å redusere næringslivets kostnader knyttet til å etterleve lover og regler med 10 mrd. kr innen 2015. Status per 21. august i 2013 viste at målet om 5 mrd. kr var nådd. Lov om arbeidsgivers innrapportering av ansettelses- og inntektsforhold m.m., a-opplysningsloven, var ett av tiltakene, og den var anslått å medføre en innsparing på om lag 600 mill. kr. Vi vil etterlyse anslag på gevinst av ytterligere forenklinger i tråd med den rød-grønne regjeringas mål. Det må meldes tilbake til Stortinget om effekten av de foreslåtte tiltakene. I Riksrevisjonens rapport om den årlige revisjon og kontroll for budsjettåret 2014, under Arbeids- og sosialdepartementet pkt. 3.3, Svikt i arbeids- og velferdsetatens arbeid med å forebygge og avdekke svindel med sykepenger, står det følgende: «Riksrevisjonen konstaterer at to år etter lovvedtaket», som ga hjemmel for elektronisk masseinnhenting av opplysninger fra flere registre, «har departementet fortsatt ikke avklart om arbeids- og velferdsetaten har hjemmel til å masseinnhente informasjon om IP-adresser.» Dette fant Riksrevisjonen kritikkverdig da deres rapport ble ferdigstilt 21. oktober i fjor. Det er svært uheldig at Stortingets lovvedtak, hvor formålet med lovvedtaket var å rette en mer effektiv innsats mot misbruk av velferdsordninger, og hvor det var departementet som ba Stortinget om den nødvendige lovhjemmelen for å gjøre dette, likevel ikke medfører at hjemmelen blir tatt i bruk. Arbeids- og velferdsetaten meldte 29. september i fjor at det aldri er blitt anmeldt mer trygdesvindel enn i 2015. Det er svært viktig for den allmenne tillit til våre velferdsordninger at misbruk av velferdsordninger motvirkes og i størst mulig grad hindres. Når trygdesvindel avdekkes, skal urettmessige penger tilbakebetales og grove forhold anmeldes. Samarbeid mellom Arbeids- og velferdsetaten og Utlendingsdirektoratet for å sikre tekniske løsninger for utveksling av informasjon er ikke prioritert fullført av regjeringa. Dette må snarest rettes opp. Det er svært mange som er opptatt av kampen mot trygdesvindel. Dette er viktig å få fullført for altså å motvirke og avdekke trygdesvindel. Regjeringa må nå sikre en raskere og sikrere framdrift av dette arbeidet, og det er bakgrunnen for at Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV har fremmet to forslag, som jeg tar opp, hvor det første lyder: «Stortinget ber regjeringen påse at Arbeids- og velferdsetaten benytter mulighetene for mer effektivt arbeid mot trygdesvindel i tråd med endringene i folketrygdloven våren 2013.» Det andre forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen orientere Stortinget fortløpende om fremdriften i arbeidet med å få på plass en teknisk løsning for utveksling av informasjon mellom Utlendingsdirektoratet og Arbeids- og velferdsetaten.» Det er litt spesielt at regjeringspartiene ikke kan gi sin støtte til to så beskjedne og forsiktige forslag.
Representanten Per Olaf Lundteigen har tatt opp de forslagene han refererte.
A-opplysningsloven etablerte fra 1. januar 2015 en ny felles ordning for arbeidsgivers innrapportering av ansettelsesforhold og inntektsopplysninger til skatteetaten, Arbeids- og velferdsetaten og Statistisk sentralbyrå, den såkalte a-ordningen. Formålet med a-ordningen har, som flere har vært inne på, i første rekke vært å forenkle arbeidsgivers rapportering ved at man unngår at arbeidsgiver må gi de samme opplysningene til flere etater. Ordningen medvirker også til økt effektivitet og bedre oppgaveløsning i etatene og bedre tjenester fra det offentlige. Mest mulig oppdatert informasjon om brukernes arbeids- og inntektsforhold reduserer risikoen for forlenget saksbehandling og feilutbetalinger i Arbeids- og velferdsetaten. Tilgang til opplysninger som blir innrapportert hver måned, bidrar også til effektiv og korrekt forvaltning av ytelsene. Arbeids- og velferdsetaten har i dag tilgang til opplysningene fra a-ordningen i forbindelse med forvaltning av ytelser etter folketrygdloven og forvaltning av arbeidsgiver- og arbeidstakerregisteret. Forslaget i proposisjonen innebærer at Arbeids- og velferdsetatens tilgang skal omfatte opplysninger i forbindelse med forvaltning av alle ytelsene etaten administrerer, som barnetrygd, kontantstøtte, supplerende stønad, lønnsgarantiordningen og avtalefestet pensjon. Videre skal etaten ha tilgang til opplysninger i forbindelse med fastsettelse og innkreving av underholdsbidrag etter barneloven, barnevernsloven, ekteskapsloven og i forbindelse med utredning og produksjon av statistikk. Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet etterlyser anslag på gevinsten av ytterligere forenklinger og ber regjeringen på egnet måte melde tilbake til Stortinget om effekten av de foreslåtte tiltakene. Den utvidede tilgangen til a-ordningen vil medføre ytterligere tidsbesparelse for arbeidsgiverne ved at det ikke lenger blir nødvendig å ta kontakt direkte med disse ved forvaltningen av de områdene som nå innlemmes i tilgangen. Dette er informasjon som i så tilfelle må innhentes fra arbeidsgiverne, og departementet har ikke sett det som hensiktsmessig å be om en slik rapportering fra arbeidsgiverne. Forslaget vil også gi etaten bedre muligheter for effektiv forvaltning av ytelsene som den administrerer. Dette vil imidlertid primært gi gevinster i form av økt kvalitet i forvaltningen, noe som er til fordel for både brukere og etaten, men som vanskelig lar seg tallfeste. Til forslagene fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti vil jeg bemerke: Som det framgikk av tidligere statsråd Robert Erikssons svar til Riksrevisjonens merknader og anbefalinger i brev av 8. september 2015 vil en online-løsning for innhenting av data fra utlendingsmyndighetene kreve tilrettelegging av systemløsninger hos både utlendingsmyndighetene og Arbeids- og velferdsetaten. Som sakens ordfører var inne på: Utlendingsforvaltningen har i samarbeid med skatteetaten nå utviklet en elektronisk løsning for å dele opplysninger om enkeltpersoners opphold i Norge, dvs. hvorvidt en utenlandsk borger har et lovlig opphold i Norge eller ikke. Arbeids- og velferdsetaten vil gjenbruke den nevnte løsningen og planlegger å gjøre nødvendig systemutvikling første halvår 2017, slik at opplysninger om konkrete personer kan innhentes elektronisk. Avslutningsvis vil jeg understreke viktigheten av å få på plass disse lovendringene for at offentlig forvaltning og arbeidsgivere kan oppnå størst mulig effektiviseringsgevinster av a-ordningen, og jeg er derfor glad for den støtten som Stortinget i dag gir til lovforslaget.
Det åpnes for replikkordskifte.
Som saksordfører forholdsvis begeistret ga uttrykk for: Han sa at regjeringa forenkler, forbedrer, fornyer og leverer og tar dagens sak til inntekt for det. Men nå sier statsråden i sitt innlegg at hun ikke har sett det som hensiktsmessig å måle resultatet av de lovendringene som vi i dag vedtar, i hvert fall ikke i kroner og øre. Det jeg lurer på, er hvordan statsråden da har tenkt å se om dagens lovendringer har den tilsiktede effektiviseringseffekten?
Som alle som har tatt ordet her i dag har vært inne på, innebærer hele ordningen en forenkling for arbeidsgiverne. De tidligere endringene har gjort at man har sluppet å både dobbel- og trippelinnrapportere de samme opplysningene flere steder. Med de endringene vi nå foreslår, slipper man også å ta kontakt med arbeidsgiverne for å kunne innhente de opplysningene, fordi man utvider handlingsrommet til Arbeids- og velferdsetaten. Det er klart at man kan selvfølgelig be arbeidsgiverne rapportere om dette, men da er det en tidsbruk som man pålegger arbeidsgiverne. Vi har ikke sett det hensiktsmessig, all den tid vi er helt sikre på at dette kommer til å bidra til en forenkling for arbeidsgiverne, i tillegg til selvfølgelig en forenkling for etaten.
Vi får bare ta ad notam at en ikke ønsker å frambringe resultater av de forslagene en selv fremmer for Stortinget, men klarer seg med formodninger om at det vil ha den forventede effekten. Da har jeg lyst til å stille et spørsmål som gjelder endringene som ble gjort i a-opplysningsloven i juni 2012. På det tidspunktet var det faktisk anslag på at den nye loven ville gi innsparinger på 600 mill. kr for næringslivet. Kan statsråden svare på om dette målet er nådd?
Så vidt jeg kunne se i de dokumentene som jeg har fått meg forelagt, var 600 mill. kr det som var beregningen av besparelsen. Så vidt jeg forstår, er det også det man har spart. Men det må jeg kvalitetssikre og eventuelt komme tilbake til Stortinget med. Men så vidt jeg forstår, er det det som er besparelsen.
Da ser vi fram til den tilbakemeldinga. Da lurer jeg bare på: Var det det å innhente anslag om de 600 mill. kr som var så belastende for arbeidsgivere at regjeringa bestemte seg for at den ikke ville fortsette å måle resultater på dette området?
De beregningene om hvor mye man skulle spare, ble så vidt jeg vet, gjort av den forrige regjeringen. Hvordan det ble beregnet, kjenner jeg ikke til. Men jeg har ikke grunn til å betvile de utregningene som da ble gjort. Jeg får heller komme tilbake til Stortinget for å bekrefte om anslaget fra den forrige regjeringen viser seg å stemme eller ikke.
Jeg ser fram til det. Det jeg da lurer på, er hvordan statsråden har tenkt å svare på spørsmålet om en har oppnådd de innsparingene uten å innhente informasjon fra arbeidsgiver. Hadde det ikke vært mulig å innhente informasjon også når det gjelder dagens lovendringer i samme slengen?
Hvilke beregninger den forrige regjeringen gjorde, må jeg undersøke og komme tilbake til. Men jeg har sett at det har vært gjort beregninger på det, og jeg har ingen grunn til å betvile at de beregningene stemmer. Det er fullt mulig å sende skjema til alle arbeidsgivere og be om å få en vurdering fra dem om hvor mye tid de sparer på dette eller ikke. Men i «avdelingen for forenkling og forbedring» har vi ment at det ikke har vært nødvendig, selv om det selvsagt er mulig å pålegge arbeidsgivere å bruke tid på å rapportere om dette.
Bare en liten oppklaring: Statsråden henviser hele tida til de beregningene som ble gjort av den forrige regjeringa. Men statsråden må vel også innhente ny informasjon for å kunne svare Stortinget på om målet om innsparing på 600 mill. kr faktisk er nådd. Man kan ikke bare basere seg på de beregningene som ble gjort i 2012. Man må jo faktisk ha informasjon om det som er virkeligheten per i dag. Det er da jeg ikke helt skjønner at statsråden ikke samtidig kan innhente informasjon om de endringene vi gjør i dag.
Så vidt jeg forstår representanten Christoffersen, ber hun å få bekreftet at tidligere beregninger har vist seg å være korrekte. Så vidt jeg vet, er de det. Men – som jeg har sagt i tidligere svar – hvilke beregninger som da ble gjort, og hvilke beregninger som i ettertid er foretatt for å kvalitetssikre dem, det må jeg komme tilbake til Stortinget med. Jeg kjenner ikke til hvilke beregninger som da ble gjort, hvordan de ble innhentet og i hvilken grad de har vist seg å stemme. Men i forbindelse med proposisjonen som vi i dag behandler, har vi sagt at vi ikke ser det som hensiktsmessig å pålegge arbeidsgivere å rapportere om dette. Vi mener at det ikke er nødvendig.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.
Norge er en havnasjon med rike fiskeressurser. Opp mot 90 pst. av de ressursene vi høster av, deler vi med andre land. Det er forvaltningen av disse ressursene som er tema for de årlige fiskeriavtalene. Avtalene skal sikre at høstingen av fiskebestandene er bærekraftig. De er derfor basert på uavhengige vitenskaplige råd om kvoter og forvaltningstiltak og inneholder forpliktende forutsetninger om kvotefordeling, forvaltningstiltak og kontrollsamarbeid. Det er tre overordnede mål som ligger til grunn for Norges deltakelse i de ulike forhandlingsprosessene og i de internasjonale fora for ressursforvaltning: å fremme en bærekraftig forvaltning av de levende marine ressursene, basert på den best tilgjengelige vitenskaplige kunnskapen og en økosystembasert tilnærming å sikre Norge en rettferdig del ved kvotefordeling av felles regulerte bestander å sikre tilfredsstillende kontroll og håndhevelse innenfor de forvaltningsregimene som Norge tar del i Fiskeriavtalene bygger på et langsiktig forvaltningsarbeid som gir grunnlag for at vi i dag kan høste fra robuste fiskebestander og drive lønnsom næringsaktivitet i havområdene våre. Internasjonalt samarbeid er avgjørende for en vellykket og bærekraftig fiskeriforvaltning og for nedkjemping av fiskerikriminalitet og uregulert fiske. Bærekraftig høsting av fiskeressursene krever at man kan regulere den totale fiskeriaktiviteten og ha kontroll med det faktiske fisket. Det er ingen tvil om at dette er utfordrende og krever stor grad av internasjonalt samarbeid, fordi fiskefartøy opererer innenfor jurisdiksjonsområdene til mange ulike land – også i åpne havområder. Ulovlig fiske er en alvorlig trussel mot fiskeressursene, og det er derfor god grunn til å understreke viktigheten av det internasjonale kontrollsamarbeidet. Samarbeidet spiller en avgjørende rolle i det videre arbeidet mot ulovlig, urapportert og uregulert fiske samt fiskerikriminalitet. Jeg vil også trekke fram Norges viktige arbeid i regionale fiskeriorganisasjoner og i FN, fordi beslutninger som fattes her, får betydning for vårt nasjonale fiskeri. Gjennom dette arbeidet tillater Norge flere andre land å fiske ulike arter i norsk økonomisk sone, basert på felleskvoter med gjensidig adgang. Dette gir også rom for byttekvoter, som viser at norske fiskere totalt sett har et betydelig fiske i andre lands soner, noe som skaper verdier for fartøy og fiskere, men også for mottaksanlegg og annen virksomhet langs kysten vår – og ikke minst for norsk økonomi. Komiteen ønsker å trekke fram det vitenskapelige grunnlaget for avtalene. Både den nasjonale forvaltningen og de årlige forhandlingene Norge fører med andre land, er i all hovedsak basert på de faglige rådene fra Det internasjonale råd for havforskning, ICES. Havforskningsinstituttet bidrar med store ressurser i arbeidet med bestandsvurdering og rådgivning internasjonalt og nasjonalt. Komiteen viser til at det i all hovedsak står bra til for mange av bestandene. I avtalen med Russland er torskekvoten ført videre på samme nivå som i 2015, og hysekvoten er økt med 9 pst. siden 2015. På grunn av lav gytebestand er det bestemt ikke å åpne for kommersielt loddefiske i Barentshavet i 2016. Norge og EU har et felles ansvar for å forvalte fiskeressursene i Nordsjøen. I kvoteavtalen for 2016 er kvotene for torsk, hyse og sild økt, mens det er små endringer i de andre kvotene. Av fellesbestandene i Nordsjøen er det sild og sei som har den største kommersielle verdien for Norge. Norge har 29 pst. av sildekvoten og 52 pst. av seikvoten. I 2014 inngikk Norge, EU, Island og Russland en firepartsavtale med en kvoteavsetning til Færøyene basert på deres tradisjonelle del av silden. Komiteen merker seg at det ikke er inngått en tilsvarende firepartsavtale for verken 2015 eller 2016. Det er grunn til å påpeke at det er å håpe at arbeidet med å få på plass en avtale til 2017 vil lykkes. Av havressursene vi høster av, deler vi altså ca. 90 pst. med andre land. Når vi vet at en samlet fangstverdi av fiskeriavtalene Norge inngikk med andre land i 2015, var på rundt 37 mrd. kr, hvorav vel en tredjedel til Norge, skjønner vi hvilke store verdier som ligger i arbeidet med fiskeriavtalene. Da har vi ikke tatt med den verdiskapingen som skjer med videreforedling og annen avledet virksomhet av fiskeriet. Det ligger et betydelig ansvar for å komme fram til gode og framtidsrettede avtaler for å ivareta norske interesser, økonomisk og på andre måter, relatert til fiskeriavtalen. For øvrig viser jeg til innstillingen fra en samlet komité.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.
Ingen har bedt om ordet.
Statlig eierskap i utvalgte bedrifter er et gode for samfunnet og viktig for næringslivet i Norge. For Kristelig Folkeparti har det vært, og vil fortsatt være, et viktig poeng at staten skal beholde eierskapet i utvalgte selskaper. Det er viktig for Norge, og det gir bedriftene en stor og langsiktig eier som gir de aktuelle bedriftene mulighet til langsiktighet og utvikling. Statlig eierskap er derfor et gjensidig gode for både samfunnet og selskapene. Men staten er også en eier på lik linje med andre eiere; staten har krav og forventninger til selskaper der de har eierskap, på lik linje med private eiere. Og staten må på samme måte som andre eiere kunne stille krav som står i forhold til sine eierandeler, og kunne forvente at selskapene lytter til disse. Den siste tid har vi vært vitne til mange saker hvor det er stor grunn til å stille spørsmål om hvorvidt selskaper med statlig eierskap har forstått forventningene eierne har til forretningsførsel. Det gjelder Telenor og korrupsjonsanklager i Usbekistan, Statoil og korrupsjonsanklager i Angola, Hydro og uavklarte forhold i Tadsjikistan og sist DNB, som gjennom sitt datterselskap har bidratt med tilrettelegging for skatteunndragelser, gjort kjent gjennom Panama Papers. Går vi lenger tilbake i tid, kunne enda flere eksempler vært nevnt. Det må være på sin plass å stille spørsmål om hvorvidt disse selskapenes styre og selskapenes ledelse har forstått viljen til sin største eier. I alle tilfeller må det kunne sies at om forståelsen er til stede, er etterlevelsen i beste fall svak. Dette gir all grunn til bekymring, for statens forventninger som eier burde vært godt kjent for alle som er involvert i styring av selskapene. I 2015 behandlet vi Meld. St. 27 for 2013–2014, Et mangfoldig og verdiskapende eierskap. Denne stortingsmeldingen er det som danner grunnlaget for statlig eierskap, og utøvelsen av dette. Dette er obligatorisk lesning for alle som er involvert i noe med statlig eierskap, og især selskaper som har staten som største eier, for her er det godt forklart hvilke forventninger staten har til sine selskaper. Statens ti prinsipper for god eierstyring står sentralt i denne meldingen, og det er på sin plass å nevne prinsipp 2 og prinsipp 10. Prinsipp 2 lyder: «Det skal være åpenhet knyttet til statens eierskapsutøvelse og selskapets virksomhet.» Prinsipp 10 lyder: «Selskapet skal arbeide målrettet for å ivareta sitt samfunnsansvar.» Dette er Kristelig Folkeparti helt enig i, og hele Stortinget har gitt sin tilslutning til dette. Det er heller ingen grunn til å betvile at statsråden har den samme oppfatningen, for statsråden sa under debatten om denne stortingsmeldingen: «Regjeringens eierskapsmelding videreutvikler den statlige eierskapspolitikken. Vi forsterker forventningene staten har på samfunnsansvarsområdet generelt, og forventninger til klima og miljø og arbeidet mot korrupsjon og for åpenhet spesielt.» Ja, regjeringen forsterket forventningene staten har som eier, og ja, vi har hørt hva statsråden har gjort gjennom diverse møter det har vært referert til i media. Men med respekt å melde kan det vel sies at dette ikke har gitt de ønskede resultatene, sett i ettertidens lys. I stortingsmeldingen er begrepet samfunnsansvar utdypet i et eget delkapittel. Der står det: «Tradisjonelt har begrepet vært ment å omfatte forhold som ligger ut over det å overholde lover og regler.» Alle norske selskaper bør ta samfunnsansvar, uavhengig av om de er privat eller offentlig eid, og uavhengig av om de har sin virksomhet i Norge eller i andre land. Her er det riktig å stoppe opp litt. Samfunnsansvar er noe mer enn bare å følge regler. Samfunnsansvar handler om å se seg som en del av samfunnet og ha en framferd som bygger samfunnet. Det handler om å la være å gjøre det som er destruktivt, selv om det kanskje ikke er ulovlig, og det handler om å se det større bildet. Tiden er derfor moden for å begynne å snakke om det utvidede samfunnsansvaret som følger med fordelen av å ha staten som langsiktig eier. Vi har nulltoleranse for korrupsjon. Likevel ser vi at mange av de aktuelle tilfellene går på nettopp dette. Det er bekymringsfullt. Gjentatte tilfeller av korrupsjon og korrupsjonsanklager gjør at det må stilles spørsmål om hvorvidt forberedelsene et selskap gjør før det tar beslutning om å gå inn i land, er gode nok. Men her vil jeg ta et lite stopp. Hvorfor går selskap inn i land som har ord på seg for å være preget av korrupsjon? Hovedhensikten er vel å vise gjennom eksemplets makt at det går an å drive forretningsvirksomhet uten å bli innblandet i korrupsjon, samtidig som man kan drive næringsvirksomhet. Men da er det avgjørende at det gjøres gode forberedelser, og ikke minst at en i alle ledd klarer å etterleve de gode forberedelsene og iverksette dette gjennom hele forretningsvirksomheten. For hvordan selskap med staten som største eier foretar sin forretningsførsel, slår tilbake på Norge. Det er velkjent at disse selskapene har staten som eier i ryggen, og det er klart at det er en omdømmerisiko for Norge internasjonalt når disse selskapene jobber på en måte som står i sterk kontrast til de verdiene Norge ønsker å fremme internasjonalt. Selskapene har derfor ikke bare et samfunnsansvar, men også et utvidet samfunnsansvar, som innebærer å drive på en måte som ikke bare er innenfor gjeldende lover og regler, men som også er i tråd med norske verdier og med det som er moralsk akseptert i det norske samfunn. Staten skal ikke ha andre rettigheter enn det andre aksjonærer har. Staten skal heller ikke drive selskapskontakt gjennom andre veier enn andre aksjonærer – bare for å understreke det. Men det betyr ikke at staten skal være passiv. Staten må, på samme måte som andre eiere, ha løpende kontakt med sine styrer og sikre at driften er i henhold til eiers forventninger og ønsker. Og staten må gjennom sin eiermakt jobbe for at generalforsamlingene velger styrer som forstår sine eieres forventninger til driften og lojalt følger dette opp overfor sine eiere. Næringsdepartementet har en egen avdeling som jobber med statlig eierskap – eierskapsavdelingen. I tillegg har statsråden møter med styrer og styreledere. Det kan virke som om selskapene i liten grad følger opp signalene som gis når det kommer til etisk forretningsførsel og samfunnsansvar. Det kan stilles spørsmål om hvorvidt statsråden har de virkemidlene tilgjengelig som behøves i eierkontakten. For hvorfor er det slik at det er media som avdekker forretningsførsel som går på tvers av lov og rett, eller er umoralsk, og ikke eierskapsavdelingen? Og hvorfor kommer heller ikke dette fram i møter med departementet, men avdekkes i media? Det er bekymringsfullt at eierkontakten virker så svak at den ikke er egnet til å gi reelle innblikk i hvordan selskapene drives. Videre er det også minst like bekymringsfullt at styrene ikke informerer sin eier om aspekter ved virksomheten som går på tvers av eiers forventninger. Og det er like bekymringsfullt at styrene ikke tar med seg signalene fra eier tilbake til selskapene. For det er ingen tvil om at det er styret som har ansvaret for selskapets drift også når det gjelder samfunnsansvar, og for at virksomheten drives innenfor lover og regler. Spørsmålet som da bør stilles, og som statsråden nå har fått, er om man har de virkemidlene som trengs for å avdekke kritikkverdige forhold og sikre at den dominerende eiers vilje får sin plass i selskapets strategi, om det er tilstrekkelig oppmerksomhet, om det er tilstrekkelig vilje, og også om det finnes tilstrekkelig ressursinnsats for de oppgaver som skal gjøres. Kristelig Folkeparti mener statlig eierskap i utvalgte selskaper er viktig av både nasjonale og næringsmessige hensyn. Derfor er det viktig at eierdialogen fungerer slik den skal. Jeg ser fram til å høre statsrådens svar og også resten av denne interpellasjonsdebatten, for dette er en viktig og dagsaktuell debatt, som trengs for å få orden i perspektivene.
Først og fremst: Takk til representanten for å ta opp et veldig viktig tema. Representanten viser til at det er avdekket alvorlige forhold i flere selskaper med statlig eierandel, knyttet til korrupsjon og mistanke om korrupsjon. Representanten viser bl.a. til prinsippet om armlengdes avstand og spør om virkemidlene staten som eier har, er tilstrekkelige til å sikre ansvarlig statlig eierskapsforvaltning. La meg være helt tydelig: Staten aksepterer ikke noen form for korrupsjon. Korrupsjon er ulovlig og skal håndteres deretter. La meg så si litt om rammene for det statlige eierskapet. Det er bred enighet på Stortinget om hvordan staten skal utøve sitt eierskap. Behandlingen av de siste eierskapsmeldingene viser at den brede enigheten har vært gjeldende gjennom flere stortingsperioder, og denne forutsigbarheten er en styrke ved det norske statlige eierskapet. Måten staten som eier opptrer på, har betydning for offentlighetens oppfatning av og tillit til norske selskaper med statlig eierandel – og til det norske kapitalmarkedet. Det er bred politisk enighet om at det statlige eierskapet skal utøves profesjonelt innenfor rammen av selskapslovgivningen og basert på allment aksepterte eierstyringsprinsipper. Det betyr at selskaper hvor statens eierskap i hovedsak er forretningsmessig motivert, skal drives på samme måte og ha samme rammevilkår som private selskaper. Dette er grunnleggende og innebærer like konkurransevilkår for selskaper, uavhengig av om staten er eier eller ikke. Staten er eier i 70 selskaper, et eierskap som forvaltes direkte, av ulike departementer. Eierskapet forplikter, og det pålegger oss et stort ansvar å forvalte det på best mulig måte, ikke minst når staten eier sammen med andre. Forvaltningen av selskapet er styrets ansvar. Styret skal sørge for en forsvarlig organisering av virksomheten og føre tilsyn med daglig ledelse og selskapets virksomhet for øvrig. Det er styret som har ansvaret for selskapets drift og for å påse at selskapet har på plass retningslinjer, systemer, tiltak og opplæring. Dette gjelder også arbeidet med å forebygge korrupsjon og sikre åpenhet om pengestrømmer. Staten som eier ivaretar sine interesser gjennom generalforsamling og gjennom å sørge for at selskapene har godt sammensatte og kompetente styrer som kan ivareta forvaltningen av selskapet på en god måte. Denne rolledelingen er viktig å ha med seg når vi debatterer disse spørsmålene, og betyr bl.a. at eier ikke har innsikt i de løpende forretningsmessige beslutningene som tas i selskapet. Denne rolledelingen innebærer også at styrene i sin ivaretakelse av sitt ansvar kan gjøre avveininger som medfører at de ikke alltid er enig med sin eier. Som eier blir vi ansvarliggjort også for disse beslutningene. Det er fordi det er bred enighet om at aksjelovgivningens modell er den beste måten å organisere det statlige eierskapet på. Disse rammene for det statlige eierskapet er imidlertid ikke til hinder for at staten som eier har klare forventninger til selskapene gjennom styrene. Når staten som eier stiller forventninger til selskapene om samfunnsansvar, er det både fordi vi mener dette bidrar til å ivareta statens aksjonærverdier, og fordi vi har en grunnholdning om at selskaper med statlig eierandel skal opptre etisk forsvarlig. Som eier har vi forventninger om at selskapene arbeider systematisk og strategisk med sitt samfunnsansvar og er ledende på sine områder. I eierskapsmeldingen fremkommer både generelle og spesifikke forventninger knyttet til flere samfunnsansvarsområder, inklusive antikorrupsjon og åpenhet om pengestrømmer. Det er selskapenes styrer som har ansvaret for å vurdere hvordan forventningene best kan følges opp, og for at disse operasjonaliseres på en hensiktsmessig måte. Det forventes at arbeidet med samfunnsansvar er forankret i selskapenes styrer, at styrene har en aktiv og sentral rolle, at styrene rapporterer på vesentlige områder i sin årlige beretning, og at de sørger for nødvendig egen kompetanseutvikling. Som eier følger staten opp selskapenes arbeid med samfunnsansvar i eierdialogen. Vi har bl.a. kvartalsmøter, årlige møter om samfunnsansvar og ytterligere oppfølging ved behov. Arbeidet mot korrupsjon har vært blant de tema som jevnlig er tatt opp med selskapene. Vi er da opptatt av om selskapene har på plass systemer, retningslinjer og tiltak som bidrar til å forebygge korrupsjon. Hvis det oppstår saker hvor det kan oppstå uklarhet om hvorvidt selskapenes systemer og tiltak har fungert, vil vi i eierdialogen søke å få svar på dette og på hvordan eventuelle avvik har kunnet skje. Det er ikke for å drive etterforskning, som er påtalemyndighetens ansvar, men for å få tilstrekkelig innsikt til å vurdere styrenes arbeid. Statens forventninger til selskaper er også tema på seminarer Nærings- og fiskeridepartementet arrangerer for styreledere og nye styremedlemmer i selskaper med statlig eierandel. Jeg hadde i 2014 møte med alle styrelederne i selskapene som Nærings- og fiskeridepartementet forvalter statens eierskap i, for å rette særskilt oppmerksomhet mot åpenhet og arbeid med antikorrupsjon. Formålet med møtet var å legge til rette for at selskapene kunne dele erfaringer på området og lære av hverandre. Jeg skal ha et tilsvarende møte neste måned. Vi arbeider kontinuerlig med å videreutvikle statens forventninger knyttet til samfunnsansvar. Det fremgår også i den siste eierskapsmeldingen. Der er vi tydelige på styrets ansvar knyttet til dette arbeidet og på vesentlighetsprinsippet. Det ble også etablert spesifikke forventninger knyttet til arbeidet mot korrupsjon. Ved neste revisjon av eierskapsmeldingen vil vi selvsagt vurdere ytterligere videreutvikling av våre forventninger. Vi må også stadig utvikle oss selv på dette området når det gjelder vår konkrete eierskapsoppfølging. Nærings- og fiskeridepartementet har derfor gitt PwC i oppdrag å utrede temaer knyttet til vår oppfølging av eierskapsmeldingens forventninger til arbeidet mot korrupsjon. Vi iverksatte en konkurranse om et slikt oppdrag i desember i fjor, som en del av vårt arbeid med å øke systematikken i departementets arbeid og ut fra et ønske om å utøve vårt eierskap på best mulig måte. Vi har bl.a. bedt om: oversikt over sentral korrupsjonslovgivning styrenes roller og ansvar innenfor lovgivningen god praksis for selskapers arbeid for å forebygge korrupsjon og oppnå åpenhet om pengestrømmer som vi i eierrollen kan ha nytte av å kjenne til vurderinger av hvordan vi i rollen som eier kan bidra til en god utvikling i selskapene på relevante områder, og slik bidra til å sikre og videreutvikle selskapets verdier Min vurdering er at staten som eier har virkemidler for å utøve sitt eierskap på en forutsigbar og profesjonell måte. Men vi må hele tiden arbeide med dette, og vi må selvsagt alltid ha som mål å bli enda bedre.
Takk for svaret. Ja, det er godt å vite og ingen overraskelse at man ikke aksepterer korrupsjon. Det er bra at det er stor enighet om hvordan staten skal drive sitt eierskap, og at den brede enigheten har bestått over lang tid, for vi er, som statsråden sa, inne i 70 selskaper, og det er store verdier som skal håndteres. Jeg har ikke til hensikt å endre rollefordelingen mellom styre, ledelse eller der staten har direkte påvirkning gjennom generalforsamling og kompetanse i styrene. Det mener jeg er en god rollefordeling som vi må holde fast ved. Men det er jo slik at til tross for at vi har en statsråd og en regjering som har tatt et mer aktivt grep, så avslører media ting som ikke er forenlige med statens prinsipper for god eierstyring. Og det er verdt å kommentere at når statsråden sier at vi har forventninger om at man skal være ledende på sine områder, bl.a. på samfunnsansvar, så kan jo ikke det som har blitt avslørt, også dette siste, sies å være noe vi ønsker å være ledende på, for å si det pent. Eierskapsutøvelse skal sikre de verdier og holdninger eieren har, og dette skal reflekteres i hvordan selskapet ledes og drives. Det er viktig for Kristelig Folkeparti. Det er bra at man har bedt om å få en utredning – som nå er i gang – for å se på om vi har de virkemidlene, for å se på om vi kan bli bedre, som statsråden avsluttet med. Da er mitt spørsmål: Når kan vi som eier, som er inne i 70 selskaper, se resultater av en slik utredning, og når vil selskapene eventuelt merke nye arbeidsmetoder fra staten og regjeringens side for å kunne være ledende på de områdene vi nå diskuterer, det utvidede samfunnsansvaret?
Som jeg sa i min innledning, mener jeg at dette er et veldig viktig tema. Derfor er det viktig at vi diskuterer det, og at vi hele tiden er beredt til å gjøre forbedringer i måten vi jobber på. Det er jo slik at vi har sett mange saker – altfor mange saker – som har dukket opp med grunn til veldig alvorlig bekymring, og delvis har man jo også i noen av selskapene innrømmet at korrupsjon har forekommet. Jeg skulle selvsagt ønske at det var informasjon som hadde fremkommet på en helt annen måte enn det som har skjedd. Samtidig har jeg lyst til å si at når det gjelder veldig mange av sakene, så er dette forhold som ligger en del år tilbake. Det sier jeg fordi det på dette området har skjedd en ganske massiv utvikling, både i nasjonal lovgivning, i selskapenes forståelse av dette arbeidet og ikke minst i utviklingen av rutiner og aktivitet for å bekjempe korrupsjon. Jeg er helt sikker på at det møtet jeg skal ha neste måned med styrelederne, vil ha et annet innhold enn det møtet jeg hadde for bare to år siden, fordi dette arbeidet er forsterket gjennom årene. Det er jo slik at de selskapene som har vært oppe i slike saker, både Yara, som har vedtatt en historisk bot, og Telenor, som er aksjonær i et selskap som har fått en historisk bot, har gjort endringer i sitt arbeid med dette. For Telenors vedkommende er det slik at de endringene de bare nylig har gjort, har ført til at de får mye større pågang fra sitt eget system, som de nå følger opp på en mye grundigere måte. Så det skjer en utvikling. Det er selvfølgelig umulig for meg å si når vi ser en fullstendig endring, men det skjer kontinuerlig forbedring, og det er bra. Jeg har også lyst til å si at det at vi har forventninger, det at vi er aktive – og det oppfatter jeg at vi er – betyr jo ikke at man kan garantere at korrupsjon ikke foregår. Det vi er opptatt av, er at det avdekkes, at det meldes, og at styrene har et aktivt forhold til opplæring, til kultur, til å ha systemer for å bekjempe dette.
La meg først av alt få takke interpellanten for å starte – eller egentlig fortsette – en viktig debatt. Spørsmålet som her stilles, er veldig aktuelt, i lys av de hendelser som har preget næringslivet, særlig det med statlig eierskap, de siste månedene. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har siden dag én fokusert på å føre en eierskapspolitikk som gir rom for både verdiskaping og eiermangfold. Vi har vært tydelige på at det er helt avgjørende for et velfungerende næringsliv at det statlige eierskapet forvaltes på en forutsigbar og profesjonell måte, som videre kan bidra til å styrke norsk konkurransekraft. Norsk næringsliv må være basert på etiske retningslinjer og åpenhet, samtidig som selskapene må bestå av velfungerende og kompetente styrer. Det er helt sentralt for konkurransevilkårene i markedet og for et sunt næringsliv at selskapene hvor staten er største eier, driver sine virksomheter i henhold til de lover og regler som er satt. Det statlige eierskapet må forvaltes på en ansvarlig måte, og selskapene må arbeide målrettet for å ivareta sitt samfunnsansvar. I saker hvor det er kjent at det har skjedd korrupsjon eller andre ulovlige eller klanderverdige forhold, er mitt inntrykk at regjeringen har tatt det på det største alvor. Korrupsjon er et lovbrudd og skal ikke skje. Det statlige eierskapet skal utføres profesjonelt og forutsigbart innenfor rammen av norsk selskapslovgivning, basert på aksepterte eierskapsprinsipper. Som regjeringen har vært tydelig på, innebærer ansvarlig og god eierskapsforvaltning bl.a. å organisere statens eierskap slik at statens ulike roller skilles på en ryddigere måte. Åpenhet rundt statens eierforvaltning og likebehandling av aksjeeiere er også viktige punkter i så henseende. I lys av denne interpellasjonen vil jeg også drøfte en mer prinsipiell debatt rundt staten som eier. Regjeringen har vært klar på at privat eierskap bør være hovedregelen i næringslivet, som et ledd i å styrke norsk konkurransekraft og gjøre verdiskapingen mer markedsrettet. Private investorer får gjennom sitt eierskap ta direkte del i den verdiskapingen som skjer i Norge, og er derfor et viktig ledd for å skape trygge arbeidsplasser i Norge i framtiden. Flere i denne salen har hevdet at staten skal være en stor eier – og gjerne større enn i dag – i deler av norsk næringsliv, og at en bestrebelse etter et større omfang av privat eierskap ikke er en ansvarlig eierskapspolitikk. Argumentene for å styrke det statlige eierskapet har vært tuftet på tanken om at det er et viktig bidrag til en god og forutsigbar næringsutvikling i Norge, hvor selskaper med staten som største eier skal være ledende i arbeidet med samfunnsansvar i Norge og i utlandet. De nylige uheldige hendelsene mener jeg skaper et paradoks. Overbevisningen om at eierskapspolitikken best føres av det offentlige, utfordres av den negative oppmerksomheten som med jevne mellomrom har vært på de statlig eide selskapene. I den sammenheng kan man derfor stille spørsmål ved i hvilken grad staten er en betydelig bedre eier av norske selskaper enn private. Vi kan ikke komme i en situasjon hvor vi kan tro at vi gjør staten til en mer spesiell eier enn alle andre eiere. Det ser vi dessverre antydninger til forsøk på. Forretningsmessige prinsipper må ligge til grunn. Den største trusselen mot et seriøst statlig eierskap ligger imidlertid ikke på regjeringens skuldre, men på Stortingets – og særlig på Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité. Når den lovgivende forsamlingen aktivt og direkte blander seg inn i regjeringens forvaltning, er det noen som ikke har forstått dette husets arbeidsområde. Som Marte Gerhardsen og Sverre August Christensen så glimrende skrev i et debattinnlegg i Dagens Næringsliv i forrige uke: Man «kan ikke ha eierstyring hvor selskapene må tolke politiske signaler fra» et seminar i kontroll- og konstitusjonskomiteens komitérom. Det bør være helt grunnleggende. Denne regjeringen har håndtert – og håndterer fortsatt – korrupsjonssakene på en kurant måte. Jeg er veldig glad for at statsrådens vurdering er at man har de virkemidlene man mener er nødvendig for å utøve eierskapet på en forutsigbar og profesjonell måte. Det er også mitt inntrykk. Det er styrene i de respektive selskapene som står for den daglige oppfølgingen. Slik er det nødt til å være, og det fungerer i all hovedsak godt.
Statlig eierskap er som utgangspunkt et gode. Staten er eier i en rekke selskap rundt om i verden. Det er naturlig at staten også bidrar med sin kapital til norske selskap. Staten har mulighet til å være en langsiktig eier. Eierskapet gir inntekter til fellesskapet. Det er min oppfatning at det er stor grad av enighet i Stortinget om at staten skal være en stor eier. Vi hadde en debatt i Stortinget om salg av Kongsberg Gruppen. Den mener jeg landet klokt. Regjeringen fikk ikke den blankofullmakten til å selge Kongsberg Gruppen som man ønsket seg. Det er litt artig å se at i ettertid har man endt opp med at Kongsberg Gruppen har kjøpt det finske selskapet Patria og dermed kjøpt seg opp indirekte i selskapet Nammo. Så det statlige eierskapet er på noen punkt blitt styrket, på andre punkt har regjeringen fått mulighet til å selge seg ned. Under statlig eierskap er det i mange saker det som det kanskje er naturlig å kalle snusk, eller uakseptable saker. Er dette et argument mot statlig eierskap? Nei, mener Senterpartiet. Nei, mener jeg, for det bidrar til at disse sakene kommer fram for offentligheten, at vi får en offentlig debatt. Det er vel ingen grunn til å tro at det er mindre uregelmessigheter der det er private eiere enn der staten er eier. Men det er viktig at vi får den debatten, og at disse sakene kommer opp og fram. Er det så rett at selskap der staten er eier, går inn i krevende land der det er risiko for korrupsjon? Mitt klare svar er ja, det er rett av selskap der staten er eier, å gjøre det, men det må skje på en måte som gjør at man har klare ansvarslinjer, og at selskapene har kontroll. Det var ikke tilfellet i f.eks. VimpelCom-saken. Næringskomiteen var i Myanmar i fjor og besøkte Telenor og Statoil og fikk orientering om tildeling av telelisenser, som i utgangspunktet er svært krevende. Det var lærerikt og spennende å høre hvordan det hadde skjedd. Jeg tror at Telenor bidro positivt i Myanmar, et land med en politisk ledelse som før valget høsten 2015 ikke akkurat – sannsynligvis – delte det vi legger i begrepet samfunnsansvar. Det er spørsmål om regler, kjørelinjer, prinsipp og oppfølging av disse. Jeg mener at vi må stille spørsmålet: Har vi et holdningsproblem blant ledere – husker ikke, visste ikke, forsto ikke? Skal vi i større grad kreve at ledere tar objektivt ansvar for det som skjer i deres organisasjon? Jeg mener også at Stortingets rolle i eierskapspolitikken bør diskuteres. Er en for mye opptatt av jakt etter syndebukker, politisk skyld og gevinst og for lite opptatt av framtidig læring? Det er en diskusjon Stortinget bør ta. Jeg mener også man har mye å gå på når det gjelder åpenhet. Jeg opplever at spørsmålet i dag ofte er: Kan det holdes hemmelig? Må vi si det? Spørsmålet burde være: Finnes det noe som hindrer oss som selskap i å praktisere åpenhet? Jeg er glad for at statsråden sier vi kan bli bedre. Det er i denne saken ganske meningsløst å ha en konkurranse om hvilken regjering som er best – om det er den forrige, den nåværende eller den kommende – for her skjer det en utvikling over tid, og det er stor grad av enighet. Det er enighet om at man skal ha noen prinsipp for eierskapsstyring. Hva som skal ligge i de prinsippene, er det bred enighet om. Og vi er enige om at aksjeloven skal respekteres. Jeg mener det er viktig å si: La ikke enhver offentlig debatt om handlinger som disse selskapene gjør, bli møtt med hvorvidt de er i tråd med eierskapsprinsippene og god eierskapsstyring. Jeg mener at selskapene må tåle denne type debatt, og jeg er også helt trygg på, dessverre, at det vil komme nye saker som vi må diskutere i Stortinget.
Det er i hvert fall én ting jeg er helt enig med foregående taler i: Selskapene med statlig eierskap må tåle denne type debatt, det må være åpenhet rundt det. «Korrupsjon er gift», har Erna Solberg sagt. Det har også næringsministeren sagt, så vidt jeg vet. IMF har beregnet at kostnadene ved korrupsjon på verdensbasis er 16 000 mrd. kr – enorme beløp og mange ganger Norges BNP. Korrupsjon er en trussel mot rettsstaten og mot demokrati, menneskerettigheter og sosial rettferdighet. Det er også sterkt konkurransevridende og påvirker selve strukturen i hele vårt samfunn. Det undergraver tilliten. At vi har høy tillit, ser vi på i Norge som et av Norges største konkurransefortrinn. I samfunn med korrupsjon undergraver man tilliten, både mellom mennesker og til samfunnsstrukturen. Det er et meget alvorlig problem vi snakker om. Når verden globaliseres, er det klart at ansvaret for å slåss mot korrupsjon også blir globalt. Der skal debatten i dag passes inn, for det er selskaper som i stor grad er ute i de internasjonale markeder, vi snakker om. Så spør interpellanten om selskapene har forstått det. Jeg tror det er viktig, som næringsministeren var inne på, at her har det vært en prosess over noen år nå, og hvor samfunnets oppmerksomhet rundt denne problematikken har økt voldsomt. For 20 år siden, sa en advokat, fikk man fradrag for en god del av disse kostnadene. Det gjør man ikke i dag. Jeg søkte lite grann i Stortingets papirer. I 2006 vedtok man FNs konvensjon mot korrupsjon, som var det første globale virkemidlet mot korrupsjon. Det kom ikke tidligere enn i 2003. Så verden har beveget seg veldig i retning av at korrupsjon er ødeleggende og undergravende. Det ser vi ikke minst internasjonalt. USA og England, den type samfunn, er virkelig pådriverne. Norge bør, som representanten Sivert Bjørnstad sa, også ha mål om å være ledende på området. Det vi diskuterer, er mye gamle saker som ligger der, men også saker som egentlig har avslørt at det er spørsmål om å stramme opp rutiner og sånt internt. Vi må huske på at når det gjelder Telenor, er det ikke Telenor som er innblandet i korrupsjon, men et datterselskap. Så man må hele tida huske på hva man faktisk diskuterer. Så spør interpellanten – jeg synes det er veldig viktig at vi har denne type debatter – om det er tilstrekkelige virkemidler og om man har de verktøy som trengs. Verktøy og virkemidler er jo lovverk, eierskapsoppfølging og eierskapsmelding, alt sammen. Jeg er ganske sikker på at det norske lovverk kommer til å utvikle seg videre. Blant annet har flere representanter fra Høyre fremmet et Dokument 8-forslag, Dokument 8:67 L for 2015–2016, som går på å ansvarliggjøre tredjepart i denne type handler ute, og som er et forslag om en tilføyelse til straffeloven § 389, for å stramme opp hvordan vi håndterer korrupsjon. Om man har de verktøy som trengs? Eierskapsmeldingen er veldig tydelig. Den ble strammet opp under sittende statsråd og stiller veldig klare forventninger til selskapene. Det er først og fremst der vi utøver eierskapet, men vi må også huske på at vi er ikke aleneeier i mange av disse selskapene. Så blir det et spørsmål om man har bemanning og kompetanse i departementet til å følge opp. Det er jeg helt sikker på at man har. Jeg er også helt sikker på at statsråden sier ifra hvis man ikke har det og trenger å gjøre endringer. Da gjør man bare endringene. Det er som representanten Sivert Bjørnstad sa, det dreier seg om lovbrudd for selskapene. Da er det heller ikke så rart at vi blir avhengig av varslere, kanskje av media og av den type ting, for at saker dukker opp ute. Men det viktige er at man har eierskapsavdelinger med kompetanse til å følge opp statens vedtatte eierskapspolitikk, hvor det er veldig tydelig at korrupsjon er helt uakseptabelt. Det skal følges opp i selskapene gjennom at man bygger rutiner som gjør at man klarer å følge opp. Jeg synes det egentlig har vært en ganske god utvikling på dette området. Det er bra at vi har denne type debatter, men vi må også huske på at dette er ting som går tilbake i tid, og vi må sette det i det lyset.
I Norge har det vært lange tradisjoner for statlig eierskap i selskaper som driver forretningsmessig virksomhet. Hvilke krav og forventninger staten som eier skal ha til disse, er det – som det allerede er sagt – gjort grundig rede for gjennom de dokumenter omkring eierskap Stortinget har drøftet og sluttet seg til opp gjennom årene. En kan vel si det sånn at det har vært bred enighet om de prinsippene som skal gjelde for statlig eierstyring. Senest ble dette klarlagt under debatten om eierskapsmeldingen, Meld. St. 27 for 2013–2014, som ble lagt fram i juni 2014. Gjennom de siste årene har flere av selskapene eid av den norske stat vært mistenkt, anklaget og i noen tilfeller også dømt for korrupsjon. Det er ingen i denne sal som ikke er av den oppfatning at korrupsjon er straffbart. Og det er ingen som ikke oppfatter dette som en trussel mot en velfungerende økonomi, og også som en trussel mot rettsstaten, mot demokratiet, mot menneskerettigheter. Det er derfor ikke uten grunn regjering og storting har sett på arbeidet for å hindre korrupsjon som en sentral oppgave som det ikke på noen måte skal ses gjennom fingrene med. Derfor har staten som eier stilt tydelige krav til selskapene med statlig eierandel om at det skal finnes vel utviklede systemer som kan håndtere denne type problemstillinger. Blant annet står det i Meld. St. 27 at selskapene «har retningslinjer, systemer, og tiltak for å hindre korrupsjon, og for å håndtere mulige lovbrudd eller tvilstilfeller som måtte avdekkes på dette feltet.» Videre heter det: «Selskapene gjennomfører aktsomme og grundige vurderinger når det gjelder problemstillinger knyttet til korrupsjon for sin virksomhet.» Og: «Selskapene utviser størst mulig grad av åpenhet knyttet til pengestrømmer, herunder også skatt.» Hva blir så statens oppgave som eier og som den som skal føre tilsyn med at forventningene blir fulgt opp i tråd med Stortingets vedtak? Staten som eier skal følge opp at en gjennomfører de krav til arbeidet mot korrupsjon som Stortinget har vært tydelig på. Dette er gjort grundig rede for i eierskapsmeldingen. Det går på gode prinsipper for statlig eierskap. Veldig ofte vil en ved eierskap i selskaper tenke på økonomi, penger, utbytte, og det er selvsagt viktig, men i denne sammenhengen er det enda viktigere å snakke om samfunnsansvar – det utvidede samfunnsansvaret. Det bør derfor stilles klare forventninger til styret i et statlig selskap på dette området. Det betyr at når en vurderer å gå inn i vanskelige områder, så kreves det en ekstra aktsomhet. Det kan medføre at styret i noen tilfeller rett og slett må si nei til å gå inn i nye markeder fordi det blir for vanskelig målt opp mot de krav til nullkorrupsjon som vi har. Så når man går inn i krevende markedsområder, må det stilles krav til styret om å foreta de vurderingene som går på om det er mulig å etterleve de forventningene staten har til selskapet, og som bør være de samme enten man opererer i Norge eller i veldig vanskelige markeder ute. I lys av de senere års saker og spørsmål om korrupsjon som er dukket opp i forbindelse med selskaper helt eller delvis eid av den norske stat, er det grunn til å reise problemstillingen om det norske styringsverktøyet fungerer godt nok. Er eierdialogen tett nok mellom staten som eier og styret som har ansvar for selskapets virksomhet, og spesielt når man som selskap velger å starte opp i land der korrupsjonsfaktoren er spesielt høy? Er det sånn at jakten på overskudd og fortjeneste overgår den aktsomheten en må ha i all forretningsvirksomhet, ikke minst når man opererer i land der korrupsjon er alminnelig? For de norske selskapenes del synes det ikke som om problemet handler om mangel på korrupsjonsprogrammer. Det skorter på etterlevelse. I noen av disse tilfellene kan det synes som om man rett og slett ikke har vært godt nok forberedt på å etablere virksomhet i land med stor grad av korrupsjonskultur. Manglende kjennskap til markedet, for dårlig kjennskap til landet man skal etablere seg i, og til de forretningspartnerne man skal forholde seg til, synes ifølge Transparency International å være noen av de viktigste forholdene som skaper grunnlaget for å bli dratt inn i en korrupsjonskultur. Derfor er det viktig å spørre: Staten skal ikke drive etterforskningsvirksomhet, men har vi tilstrekkelige og riktige verktøy for å sikre oss at selskapenes styrer tar ansvaret for utvikling av denne typen strategier?
Representanten Grøvan var inne på mykje viktig her. Korrupsjon er eit stort globalt problem, og anten ein er sosialist, marknadsliberalist eller konservativ, burde ein vere opptatt av å kome korrupsjon til livs. Han bidreg til å auke forskjellane i verda, til alvorlege brot på menneskerettane, som menneskesmugling, våpenhandel, rasering av skog og heim for folk, og vidare til å øydeleggje ideen om like konkurransevilkår og dermed svekkje verdiskapinga generelt. Det er på mange måtar brot på køyrereglane for anstendigheit, menneskeverd og handel og produksjon. Difor er det eit viktig spørsmål som representanten Hjemdal har tatt opp, og som bør reisast med jamne mellomrom generelt, og spesielt når vi behandlar ulike sakar i Stortinget der det er relevant. Mitt spørsmål er: Er korrupsjon noko vi seier vi er imot, men som vi stillteiande aksepterer i utlandet? Alternativet er, som representanten Bjørnstad var inne på i sitt innlegg, at vi ikkje blir konkurransedyktige i dei landa vi opererer i, om vi seier nei til korrupsjon der. Og som fleire medieoppslag peikar i retning av, kan næringsverksemd i land med utstrakt korrupsjon vere vanskeleg utan sjølv å delta i korrupsjon. Som offshoreleverandøren Slåttland Gruppen sa, dei trudde dei kunne «svinge unna» korrupsjonen da dei flytta delar av verksemda si til Vietnam. Så enkelt var det ikkje. Som direktøren sa, så er det veldig lett å leggje nokre dollar i eit papir for å få ting til å skje. Norske statseigde selskap har mange svin på skogen. Statoil i Iran, StatoilHydro i Libya og Telenor i Bangladesh, Usbekistan, Kasakhstan, Kirgisistan og Tadsjikistan, osv. Lista er dessverre lang, og enda lengre dersom ein legg til norske selskap generelt. For det blir ikkje mindre korrupsjon, det blir meir. EY Norge – tidlegare Ernst & Young – gjennomførte nyleg ei undersøking i 62 land blant 3 000 bedriftsleiarar. I undersøkinga svara 39 pst. av bedriftsleiarane globalt at stikkpengar og korrupsjon er utbreidd i deira land. Det er om lag uendra frå liknande målingar i 2014 og 2012 da 38 pst. svara at dette var utbreidd. I Noreg svara 16 pst. av bedriftsleiarane i undersøkinga at stikkpengar og korrupsjon er allment førekommande i næringslivet. I enkelte andre land meiner 90 pst. av bedriftsleiarane at korrupsjon og stikkpengar er vanleg. Det er med andre ord svært vanleg med korrupsjon, og det er òg vanleg i Noreg. Kva om vi verkeleg tok tak i dette? Noreg har mange verkemiddel, deriblant gjennom statseigde selskap og eigarskapsmeldinga, men òg gjennom ulike støtteordningar, anten det er Innovasjon Noreg, Enova, Garantiinstituttet eller Transportkreditt. Vi kunne ha brukt alle desse. Krav om at ingen skal ha noko med skatteparadis å gjere, er ein god start, noko som dessverre regjeringa har vore avvisande til når det gjeld alle sider av norsk engasjement, dvs. alle norske verkemiddel og eigarskap. Men la oss ta andre tiltak i dag, som av mange er blitt peika på som viktige. La meg nemne: Gode varslingssystem. Det er ikkje alle bedrifter som har gode varslingssystem. Kunne vi ha stilt krav om dette ved alle norske engasjement i selskap? I Noreg blei det i 2007 lovfesta gjennom arbeidsmiljølova at alle selskap i Noreg skal ha tilrettelagt varslingssystem. Det er arbeidsgivar si plikt å sørgje for det. Når fleire får moglegheit til å vere anonyme varslarar, er det fleire som varslar om kritikkverdige forhold. Ernst & Young-rapporten viste at over 40 pst. av all korrupsjon blir avdekt gjennom forsvarlege, pålitelege varslingssystem – 40 pst. Kunne dette vere noko som næringsministeren kunne ha vurdert? Til slutt: Kunne dataanalyse av f.eks. moglege relasjonar mellom tilsette og leverandørar, f. eks. om medarbeidaren har eigardelar eller styreverv hos leverandøren, vere noko som ministeren òg kunne ha sett på og implementert i det norske apparatet? På same måte som at Noreg likar å vere ein fredsnasjon og ein nasjon som kjempar for menneskerettar, som er best på bistand osv., kunne kampen mot korrupsjon ha vore eit av dei adelsmerka vi smykkar oss med, at vi rett og slett gjer Noreg – i alle fall at vi har det som mål – til eit korrupsjonsfritt Noreg, som òg gjeld for norske selskap i utlandet. Eg trur at det kunne ha blitt ein betydeleg konkurransefordel i seg sjølv.
Tusen takk til alle som har deltatt i denne interpellasjonsdebatten. Dette er et viktig tema som jeg tror trenger kontinuitet og fokus fra oss som parlament og som lovgivere. De forretningsmessige prinsippene må ligge til grunn, det er det ikke noen tvil om. Som jeg sa i hovedinnlegget mitt, skal ikke staten ha andre rettigheter enn andre aksjonærer har. Staten skal heller ikke drive selskapskontakt gjennom andre veier enn det andre aksjonærer gjør. Det er styret vi skal forholde oss til, og det er styret som har ansvaret for virksomheten i selskapene. Statsråden var i sitt siste innlegg inne på – og det har også vært gjentatt i noen av de andre innleggene – at det som nå er avdekket, er fra en tid tilbake, og at det er bedring. Det er bra. Det er også slik at vi denne våren har fått avdekket ting, og hvor en nokså nylig avslørte, gjennom datterselskap til DNB, skatteunndragelser. Jeg må nok si at jeg har stor sans for det representanten Pollestad sier om åpenhet, om det å vite om, huske – alle disse ordene som vi kan bruke. Det er dagsaktuelt. Det er en holdningsendring som må til for hvordan man håndterer ting som ligger tilbake i tid, og som blir avslørt i nåtid. Det mener jeg at statsråden bør legge vekt på når hun har sine styreledere inne om noen uker. Det er slik at dette kan føre til et negativt omdømme for den norske stat og det norske samfunn. Selv om de tingene som har vært avslørt, har vært i datterselskaper til Telenor eller DNB, så er det selskaper som mange forbinder med Norge, og det hjelper ikke at det er datterselskaper, for det er like alvorlig, og det gjør noe med det norske omdømmet. Prinsippet om åpenhet er ganske enkelt og tydelig. Det skal være åpenhet knyttet til statens eierskapsutøvelse og selskapets virksomhet. Det slår vi fast i det første prinsippet i statens ti prinsipper om god eierstyring. Det bør også gjelde når ting er avslørt, når ting kommer fram i lyset, da må åpenheten og husken være litt mer til stede hos dagens ansvarlige styrer og styreledere.
Jeg opplever at dette har vært en god og grundig debatt, og at det er stor enighet om de overordnede prinsippene for hvordan vi utøver vårt eierskap. Så stilles det spørsmål om tiltak, og det synes jeg også er helt naturlig når vi har sett slike saker som vi har sett en del av de siste årene. Noe av utfordringen er at selskapene har hatt systemer, har hatt retningslinjer, men disse er altså ikke fulgt. Vi som eiere har stilt spørsmål, men vi har ikke fått de riktige svarene. Noe kan man løse gjennom hele tiden å forbedre rutiner og de systemer selskapene har, men noe går dypere enn det, og det må vi følge opp med styrene, og det må få en konsekvens hvis styrene ikke tar dette ansvaret på alvor. Det har vært satt spørsmålstegn ved det å gå inn i utfordrende markeder. Jeg har lyst til å si at jeg vet om selskaper som har latt være å gå inn i markeder fordi det blir for vanskelig, eller som har gått ut av markeder fordi det har vært vanskelig. Det vi forventer, er at styrene tar på alvor det krav vi stiller om ekstra varsomhet i særlig utfordrende markeder. Så har det vært nevnt om det kan være aktuelt med flere tiltak. Jeg skal selvsagt ikke være avvisende til det, men jeg mener hovedsakelig at det er styrene som skal iverksette tiltakene. Alle selskaper er forskjellige, de har forskjellige systemer, forskjellige kulturer. Dette er et ledelsesansvar, og det ansvaret må ledelsen og styret ta, og så skal vi ta ansvaret for å peke ut styrer, sammen med andre eiere, som gjør denne veldig viktige jobben.
Da er sak nr. 5 ferdigbehandlet.
Da er Stortinget klar til å gå til votering.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Per Olaf Lundteigen på vegne av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber regjeringen påse at Arbeids- og velferdsetaten benytter mulighetene for mer effektivt arbeid mot trygdesvindel i tråd med endringene i folketrygdloven våren 2013.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringen orientere Stortinget fortløpende om fremdriften i arbeidet med å få på plass en teknisk løsning for utveksling av informasjon mellom Utlendingsdirektoratet og Arbeids- og velferdsetaten.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget. I sak nr. 5 foreligger det ikke noe voteringstema.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.