Poštovane dame i gospodo, otvaram sednicu Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, sednici prisustvuju 154 narodna poslanika. Molim vas da, radi utvrđivanjakvoruma, ubacite identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Obaveštavam vas daimamo kvorum i možemo nastaviti rad. Takođe vas obaveštavam da od strane narodnih poslanika nema prijava za odsustvovanje sa ove sednice. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Takođe, saglasno članovima 83. i 84. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije obaveštavam vas da sam na ovu sednicu pozvala predstavnike Centra za slobodne izbore i demokratiju, Narodnog pokreta Otpor, Nacionalnog demokratskog instituta, Udruženja univerzitetskih profesora i nastavnika Srbije i USAID-a. Pozdravljam prisutne goste. Obaveštavam vas da je, prema članu 24. Poslovnika Narodne skupštine, formirana poslanička grupa "Srbija", koja broji pet članova i čiji je predsednik narodni poslanik Marko Petrović, a zamenik narodni poslanik Živko Selaković. Prelazimo na usvajanje zapisnika sa prethodne sednice. Dostavljen vam je zapisnik Pete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2002. godini, održane 10, 11, 12, 13, 17. i 18. decembra 2002. godine. Pošto današnjoj sednici prisustvuje više od 126 narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje zapisnika sa prethodne sednice. Obaveštavam vas da je proverom u Službi za poslove Administrativnog odbora utvrđeno da nema u pisanom obliku dostavljenih primedbi na zapisnik i stoga stavljam na glasanje zapisnik Pete sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2002. godini, održane 10, 12, 13, 17. i 18. decembra 2002. godine. Za 124, protiv nijedan, uzdržanih nema, nije glasalo 64, od ukupno 188 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik Pete sednice Drugog redovnog zasedanja. Po Poslovniku, narodni posalnik Borislav Pelević.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram član 38. Poslovnika o radu Skupštine. Malopre je predsednica Narodne skupštine gospođa Nataša Mićić rekla da je formirana nova poslanička grupa pod nazivom "Srbija", a da je potpredsednik tog poslaničkog kluba Živko Selaković. Ovde se radi o čistom otimanju poslanika koji su bili u klubu Stranke srpskog jedinstva. Mi smo sa drugim članom naše političke grupe, koji je potpisao za tu fantomsku novoformiranu grupu "Srbija",razgovarali; on je shvatio da je prevaren i on se vratio u poslanički klub SSJ. Dakle, mi smo u skladu sa tim obavestili predsednika Narodne skupštine Republike Srbije, on je pismenom izjavom odustao od članstva u toj novoj grupi i rekao da neopozivo ostaje u poslaničkom klubu SSJ. Verovatno zato i predsednica Skupštine nije pročitala ko su ostali članovi tog fantomskog političkog kluba, koji inače niču u ovoj skupštini kao gljive posle kiše. Drugo, narodni poslanik Živko Selaković je pismenim dopisom upućenim predsedniku Skupštine razrešen članstva u poslaničkom klubu SSJ, isključen iz stranke i koalicije i, po članu 88. tačka 1. Zakona o izboru narodnih poslanika, on više ne može da bude narodni poslanik. Mi tražimo od predsednika Skupštine da ispoštuje pismene izjave koje je dobila od poslaničke grupe SSJ. Dakle, Živko Selaković ne može više da bude narodni poslanik, a najmanje može da bude zamenik šefa neke fantomske poslaničke grupe. Molim vas i pozivam vas na Zakon o izboru narodnih poslanika, na član 88, ako ima imalo pravde u ovoj skupštini, u Administrativnom odboru, da se naše pismene primedbe usvoje i da taj narodni poslanik, Živko Selaković, napusti Skupštinu, jer se radi o čoveku koji je pre toga bio u poslaničkom klubu SSJ isključen i više ne može da bude poslanik ove Narodne skupštine. Najlepše hvala.
Gospodine Peleviću, obaveštenje o formiranju nove poslaničke grupe pročitala sam na osnovu toga što mi je dostavljen dopis i zbog činjenice da su poslanici potpisali. Ne mogu na osnovu pismenih izjava da isključujem pojedine narodne poslanike. Postoji procedura i vi to dobro znate. O tome odlučuje Administrativni odbor. Što se tiče povrede člana 88. Zakona o izboru narodnih poslanika, takođe znate da o tome odluku ne donosim ja, nego druge institucije, kao što je Ustavni sud. Prema tome, ako niste zadovoljni mojim odgovorom, može vam dati objašnjenje i Administrativni odbor. Da li tražite da Administrativni odbor dostavi? (Naravno.) Molim da se Administrativni odbor sastane u roku od 24 časa po primedbi narodnog poslanika Borislava Pelevića. Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, povreda Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Mićić, pozivam vas da pročitate dopis koji sam vam dostavio polovinom meseca decembra. U tom dopisu vas obaveštavam da poslanička grupa Nove Srbije suspenduje trojicu članova poslaničkog kluba do daljnjeg i izveštavam vas da će o sudbini tih poslanika u stranci Nova Srbija odlučiti Glavni odbor. Iz tog razloga prosto me čudi da možete ljude da svrstate u dva kluba, ako vam mi to nismo dozvolili. U ovom momentu, trojica poslanika koji tvore 60% neke nove grupe "Srbija" su članovi Nove Srbije. Oni su u suspendovanom statusu i sve do odluke Glavnog odbora njihov status je nepromenjiv. Iz tog razloga, pridružujući se apelu šefa poslaničke grupe stranke SSJ, i ja smatram da činite nezakonitu stvar. I još jedna stvar: zaista je za veliko žaljenje što nastojite da krađom mandata onu kvotu koja pripada Novoj Srbiji u novoj državnoj zajednici, odnosno u skupštini nove državne zajednice, a ta kvota je tri, smanjite i na taj način pojačate onaj deo DOS-a kome treba vlast. Usput takođe obaveštavam poslanike kojima je to promaklo da izvornoj koaliciji DOS pripada u novoformiranoj Skupštini Srbije 64 mandata. Do tog rezultata se dolazi najobičnijom primenom prostog pravila trojnog, o kome je govorio i Branislav Nušić. Ako je nekome zaista nepoznato to prosto pravilo trojno, mi možemo naći zaista čoveka dovoljno matematički, odnosno aritmetički opismenjenog, da mu to pokaže. Dakle, "Novoj Srbiji" je uzet jedan mandat; Demokratskoj stranici Srbije nije uzet ni jedan mandat, 16 mandata njoj pripada; i naravno, vi se niste usudili da otimate ovde gde su jači, ali otimate od slabijih. Molim vas da to ne činite. Inače, ako je u pitanju zaista taj mandat, pa vi ćete njega kasnije uzeti, nije to nikakav problem, vi ćete ga kasnije nabrati itd. Dakle, još jednom ističem, nedopustivo je da neki poslanici budu članovi dva poslanička kluba. Doduše, u poslaničkom klubu Nove Srbije njihov je status zaleđen. Oni su se otkravili samoinicijativno. Čudi me da vi to dopuštate. Hvala lepo.
Gospodine Ćirkoviću, niste naveli koji član Poslovnika reklamirate, ali mogu vam reći da nema povrede Poslovnika zato što član 24. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine kaže da se poslanička grupa konstituiše tako što se predsedniku Narodne skupštine podnosi spisak članova, koji je potpisao svaki član poslaničke grupe. Na spisku se posebno naznačava predsednik poslaničke grupe i njegov zamenik. Takav dokument imam, iz toga sam pročitala obaveštenje o formiranju poslaničke grupe. Ukoliko niste zadovoljni i vama će Administrativni odbor dati pismeno obrazloženje. Reč ima, po Poslovniku, narodni poslanik Vojislav Šešelj.
Dame i gospodo, već je pokrenuto ovo pitanje o sindromu Jovana Glamočanina, koji vi multiplikujete, otimajući raznim strankama poslaničke mandate, pa ne bih skrenuo pažnju na taj vid kršenja Poslovnika, iako je veoma, veoma ozbiljan, jer takvo kršenje Narodnu skupštinu čini nelegalnom i nelegitimnom. Skrenuo bih vam pažnju da se današnja sednica Narodne skupštine ne može održati zato što se po članu 79. stav 3. Ustava Republike Srbije "Narodna skupština sastaje u vanredno zasedanje na zahtev najmanje trećine od ukupnog broja narodnih poslanika ili na zahtev Vlade, sa unapred utvrđenim dnevnim redom". U sazivu ove vanredne sednice, odnosno vanrednog zasedanja, mi smo dobili 86 potpisa. Nije trebalo 86, bila su dovoljna 84 potpisa, ali isključivo potpisa narodnih poslanika. Međutim, u ovih 86 pitpisa nalaze se potpisi ljudi, ukupno devetoro ljudi, koji ni po kom osnovu ne mogu da budu narodni poslanici: Goran Vesić, Aleksandra Joksimović, Gorica Mojović, Alen Selimović, Goran Ćirić, Nebojša Leković,Petar Mišić, Višnja Nežić i Branislav Pomoriški. Oni su bili nekada davno narodni poslanici, podneli su ostavku svojom voljom i mandat im je prestao 12. juna 2002. godine, na Drugom vanrednom zasedanju Narodne skupštine Republike Srbije, u 10,40 časova, kada je njihovu ostavku i prestanak mandata konstatovala Narodna skupština. Ovo je, naravno, veoma smešna stvar, samo se vi smejte (glas iz sale - i ti si smešan). Naravno da sam i ja smešan, jer više puta pokušavam ovde da vam skrenem pažnju da rušite ustavni poredak zemlje. Uzalud, vi crkoste od smeha. Naravno da sam smešan, jer među vama koji se masovno smejete, jedini pokušavam da budem ozbiljan i zbog toga sam smešan. Svestan sam da sam smešan. Ja sam svestan zašto izazivam vaš smeh, alimoram istrajati na ovom putu borbe za demokratiju, za ustavni poredak. Evo vam dokaza - dokaz da je ovo što govorim besprekorno tačno je zapisnik 01 br. 06-2/83-02, od 13. juna 2002. godine, koji je usvojen 18. juna 2002. godine, na Trećem vanrednom zasedanju Narodne skupštine. Dakle, Skupština je konstatovala prestanak njihovog mandata, a onda je i usvojila zapisnik sa sednice na kojoj je konstatovan prestanak mandata. (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje vremena.) Evo, odmah završavam. Prema tome, ti ljudi odavno nisu narodni poslanici. Oni možda mogu opet da budu narodni poslanici, ali tek kada se obavi procedura, da se uprazne mesta, pa da se konstatuje, pa da se ide na Republičku izborno komisiju, da ona proveri da li su na vašoj izbornoj listi, pa se ide na odgovarajući odbor Narodne skupštine, pa Narodna skupština glasa o verifikaciji, konstatuje. Prema tome, ovde jedevetoro ljudi potpisalo, koji nisu narodni poslanici. Vi nemate 84 potpisa za vanredno zasedanje. Ja sada očekujem da Zoran Đinđić, kao predsednik Vlade, kaže svoj stav, i kao lider DOS-a, ove sadašnje navodne skupštinske većine, a očigledno da vi nemate većinu, da se lično izjasni o ovom pitanju. Ne treba se smeškati Đinđiću, nego izađeš ovde, lepo kažeš svoj stav o ovome. I naravno, gospodin Rodoljub Šabić, kao nadležni ministar za poslove državne uprave, da kaže - može li ovo ovako? Ako vi mislite da može prećutno da se nastavi ovako, može, ali samo privremeno.
Upozoravam vas drugi put na prekoračenje dozvoljenog vremena.
Hvala na upozorenju, završio sam.
Gospodine Šešelj, dužna sam da vam dam odgovor. Znači, Narodna skupština ne glasa o mandatima, već se samo konstatuje potvrđivanje ili prestanak mandata. Prema tome, to niste dobro objašnjavali. Trebalo je malo više da se informišete, pre nego što tražite reč. I drugo, kao što vam je poznato, pred Ustavnim sudom se vodi postupak o oceni ustavnosti i zakonitosti odredbe 88. Zakona o izboru narodnih poslanika. Prema tome, o tome ne možemo odlučivati mi. Za reč se javio narodni poslanik Dejan Mihajlov. Izvolite.
Poštovana gospođo Mićić, dame i gospodo uvaženi poslanici, u dobroj meri i nameri da Ustavna povelja i zakon koji prati sprovođenje ustavne povelje moraju da budu usvojeni od strane Parlamenta, tu neće biti osporavan legitimitet, s obzirom da je do sada osporeno skoro 10% članova ovog parlamenta, odnosno 23 poslanika i mandata, imam predlog da Administrativni odbor do kraja rasprave o ovoj tački dnevnog reda, a pre glasanja, dostavi ovoj skupštini sve odluke koje su vezane za osporene mandate, to je znači 13 mandata. Poslanici su podneli ostavke i nakon toga dolazi odluka Administrativnog odbora, na osnovu čega su te ostavke povučene,poništene ili nisu prihvaćene, kao i objašnjenje za sve ostale poslanike čiji se legitimitet u ovoj skupštini osporava. Jer, krajnje bi neodgovorno bilo od nas da nova država nastane, tj. da bude potkrepljena odlukom ove skupštine čiji saziv može u svakom trenutku da se dovede u pitanje, odnosno da se ospori legitimitet gotovo 10% poslanika u ovom parlamentu. Znači, moj predlog je da Administrativni odbor do kraja sednice raspravlja,odluči o ovom pitanju i dostavi nam odluku pre glasanja , da bismo znali koji poslanici odlučuju i kakva će odluka biti shodno tome i doneta.
Vi ste faktički zatražili da Administrativni odbor dostavi izveštaje o odlukama donetim o mandatima i to pre glasanja, pa predlažem da Administrativni odbor šefovima poslaničkih grupa dostavi izveštaje, a vezano za ono što je izneo narodni poslanik Dejan Mihajlov. (Vojislav Šešelj, sa mesta: Po članu 96?) Ima ovde još poslanika, gospodine Šešelj. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani gosti, u ime poslaničke grupe SPS želim da reklamiram povredu člana 24. stav 2. Poslovnika, jer je i nama socijalistima ukradeno pet mandata. Molim vas, samo polako, reklamirao sam povredu Poslovnika pre dva meseca, u međuvremenu Administrativni odbor, iako smo dostavili sva relevantna dokumenta, nije o tome rešavao. Pričalo se o nekoj odluci Ustavnog suda, stavu, zahtevu, ne znam već o čemu, mi nismo kao Narodna skupština dobili nijedan relevantan dokument. Pored ovoga, čujemo i sada dileme oko poslanika koji su podneli ostavke: pa oni jednostavno više nisu tu. Mislim, s obzirom na temu dnevnog reda, reč je o ustavnoj povelji, o jednom ustavnom dokumentu, jer mi raspravljamo o novoj državnoj zajednici i mislim da će biti velika ljaga i za dokument i na Skupštini ako ti poslanici koji su isključeni iz SPS budu učestvovali u radu ove skupštine. Mi jednostavno tražimo da se nama naši mandati vrate, da se poštuju odredbe Zakona o izboru narodnih poslanika, to je član 88, i da SPS ima u ovoj skupštini onoliko poslanika koliko je dobio na izborima 2000. godine, a to je 37. Hvala vam.
Nema povrede člana 24. stav 2. zato što se kaže da poslaničku grupu čine narodni poslanici jedne političke stranke, druge političke organizacije ili grupe građana, a koja ima najmanje pet narodnih poslanika. Prema tome, taj je uslov ispunjen. Ne možete dva puta po istoj stvari da se javljate. Reč ima narodni poslanik Branislav Ivković, koji se takođe javio za reč, povreda Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada neka grupa ljudi nema šta da deli politički, onda počinje ponovo istu priču po sedmi put. Mislim da smo mi ovaj slučaj potpuno apsolvirali, Ustavni sud Srbije je osporio ustavnost člana 88. Zakona o izboru narodnih poslanika, otvorio je javnu raspravu, a podsećam da je i OEBS dao svoje tumačenje da su mandati vlasništvo narodnih poslanika. U tom smislu želim da podsetim i na sledeće, da se na Vrhovnom sudu Srbije nalazi naša tužba protiv odluke ministra Šabića i to oko legaliteta u SPS. Posle kongresa licemerja i kongresa samoreprodukcije mogu da kažem da su najbolji odgovor, i to onima koji privatizuju ideju socijalista na ovim prostorima, dali građani Despotovca i Leskovca koji su jasno pokazali koga slede kada je u pitanju ideja socijalista.
Ovde u svari nema reklamiranja povrede Poslovnika. Ukoliko je o mandatima, predlažem da prisustvujete sednici Administrativnog odbora i da tamo vodite raspravu, pošto se ovde ne vodi rasprava o mandatima. Izvolite, reč ima narodni poslanik Vojislav Šešelj.
Gospođo predsednik, vi ste po stavu 7, odnosno po stavu 6. člana 96. dužni da mi date objašnjenje povodom moje primedbe. Ako nisam zadovoljan, onda da pozovete Administrativni odbor da se izjasni. Vi tu svoju obavezu niste ispunili, jer mi niste dali nikakvo objašnjenje. Vi ste meni objašnjavali nešto što uopšte nije ni u kakvoj vezi sa mojom primedbom. Vi ste meni davali objašnjenje koje ste verovatno spremali za Pelevića, za Žarka Obradovića, za Dejana Mihajlova, ali ja sam sasvim druge stvari izneo ovde. Ovo što sam ja izneo nije problem koji je pred Ustavnim sudom, jer ovoj devetorici poslanika nisu oduzeti mandati, nisu im oduzeti, oni su samovoljno podneli ostavke i Skupština je konstatovala njihove ostavke i to mi objasnite. Imate zapisnik da su oni podneli ostavke, da je konstatovana svaka ostavka bez glasanja, pošto tu i nema glasanja i sada se oni potpisuju i dalje kao da su narodni poslanici. Oni su čak i za budžet glasali, a mi smo tražili listing, sekretar Narodne skupštine nam nije dao listing, iako je bila dužna da nam da taj listing. Pisanim putem smo tražili taj listing. Dakle, ni budžet vam nije izglasan regularno, imali ste devet glasova manje, nije bilo 126, nego 117 prisutnih na sednici kada ste glasali o budžetu. Ovo mi objasnite, da li poslanici koji su podneli ostavke i čije su ostavke ovde konstatovane, potvrđene, mogu i dalje da učestvuju punopravno u radu Narodne skupštine,. Molim vas gospođo Mićić, budite ljubazni, evo lepo vas molim, odgovorite mi direktno na moje pitanje, a ne nešto što vas nisam ni pitao.
Biću ljubazna, gospodine Šešelj, za vašu primedbu je nadležan Administrativni odbor i Poslovnik u članu 69. kaže da taj odbor priprema i predlaže propise kojima se uređuju pitanja ostvarivanja prava i dužnosti narodnih poslanika, a u stavu 2. da donosi pojedinačne akte o statusnim pitanjima narodnih poslanika i funkcionera koje bira ili imenuje Narodna skupština, ako zakonom nije drugačije određeno. Dakle, vaša pitanja i vaša rasprava može se voditi isključivo pred Administrativnim odborom, a ne sa mnom. Mislim da sam bila dovoljno ljubazna. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege narodni poslanici, član 24. stav 2. je vrlo jasan. Ovde se govori o poslanicima jedne političke stranke i isključeni članovi SPS, u pitanju je pet ljudi, formirali su novu političku stranku...
Gospodine Obradoviću, vi se javljate ponovo po istoj stvari...
Zbog pogrešnog tumačenja, pomenuo me je gospodin Šešelj...
Nemate pravo na repliku.
Imam, pomenut sam, i u ime poslaničke grupe imam pravo na repliku, vi mi to pravo ne možete oduzeti. Druga stvar, ti mandati pripadaju nama, danas ili sutra, ali je sramota za Skupštinu. Što se tiče kongresa, on je bio u subotu pa ste imali šta da vidite, ko je želo da vidi. Treća stvar, o moralu tih ljudi, ovih isključenih članova SPS, najbolju ocenu o moralu tih ljudi dalo je Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu, koje je potvrdilo da je 27 odluka falsifikovano.
Izvolite.
Gospođo predsednik, ne mogu da kažem predsednice, jer kada bih vas oslovljavao kao vršioca dužnosti predsednika Republike morao bih da kažem - gospođo vršalice. Ako ne možemo ovamo vršalica, ne može ni ovamo predsednica. Ustav kaže da postoji predsednik Narodne skupštine, Ustav kaže da postoji predsednik Republike i kada nema predsednika Republike može da bude vršilac dužnosti. Dok se Ustav ne promeni po Ustavom propisanoj proceduri, moram da poštujem Ustav, a želeo bih i vi da poštujete. Nemojte da mi uskraćujete moje dragoceno vreme, jer nemam mnogo vremena. Reč je o vašem kršenju člana 83. Po članu 83. pored narodnih poslanika na sednicu možete pozvati i članove Vlade, ovlašćene predstavnike drugih predlagača zakona, sekretara Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo, kao i druga lica koja vi pozovete, kaže - koja predsednik Narodne skupštine pozove, ne stoji - predsednica. Dakle, vi ste ovde pozvali devet lica i nemam ništa protiv. Tih devet lica ste pozvali, vi ste imali neke razloge da ih pozovete. Možete i ovde nama da kažete koji su to razlozi, bilo bi poželjno i bilo bi normalno, ali iz bilo kog razloga da ste ih pozvali ne možete ih pozvati da budu glasači, jer tih devet lica nisu članovi Narodne skupštine. Postavlja se pitanje što vi tih devet lica i posle konstatovanja njihove ostavke pozivate kao da su narodni poslanici. Pozovite ih u nekom drugom svojstvu, u bilo kom svojstvu, kao lepe, pametne, zgodne, zaslužne itd, nemam ništa protiv. Sve najbolje atribute u superlativima možete da im iznesete, samo jednu stvar oni ne poseduju: onine poseduju status narodnih poslanika, dok ih eventualno ponovo neko ne verifikuje kao narodne poslanike, a to ne može ovako prećutno. Mora procedura, Republička izborna komisija, Administrativni odbor itd. Molim vas, odgovorite mi direktno na ovo pitanje, nemojte reći - Administrativni odbor. Vi dajete objašnjenje i objasnite mi zašto pozivate lica koja nisu narodni poslanici kao da jesu narodni poslanici. Ako ste ihpozvali u nekom drugom svojstvu, nemam ništa protiv. Počastvovan bih bio da oni tu sede, da slušaju naša izlaganja, naše rasprave itd, pošto su to sve fini ljudi. Neke od njih i lično poznajem i ne osporavam njihovu ličnost. Međutim, kako oni mogu biti u statusu narodnog poslanika,nije to stvar Administrativnog odbora, nego vas koji pozivate ljude sa ulice da glume narodne poslanike, a nemaju status narodnog poslanika.
Pozvani su u statusu narodnog poslanika. (Vojislav Šešelj:Otkud im taj status?) Imaju taj status. Da li možemo da pređemo na dnevni red? Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini, koje je sazvano na zahtev grupe od 86 narodnih poslanika, saglasno članu 79. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 162. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Prvog vanrednog zasedanja sa utvrđenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Shodno članu 80. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od sedam dana zbog obaveze da Narodna skupština što pre usvoji Ustavnu povelju državne zajednice Srbija i Crna Gora i Zakon za njeno sprovođenje. Kao što ste mogli da vidite, za Prvo vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini utvrđen je sledeći D n e v n ir e d 1. Tekst Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora, koji je podnela Komisija za izradu teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora, sa tekstom Zakona za sprovođenje Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora, koji je podnela Komisija za izradu teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - USTAVNA POVELjA DRŽAVNE ZAJEDNICE SRBIJA I CRNA GORA I ZAKON ZA SPROVOĐENjE USTAVNE POVELjE Primili ste tekst Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora i tekst Zakona za sprovođenje Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora, koje je podnela Komisija za izradu teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora. Takođe ste primili i dopunu obrazloženja teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora i zaključak Komisije za izradu teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora, sa sednice održane 16. januara 2003. godine. Uručen vam je izveštaj Odbora za ustavna pitanja sa zaključcima. Pre otvaranja pretresa podsećam vas da, shodno članu 90. Poslovnika Narodne skupštine,ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova i molim predstavnike poslaničkih grupa da mi predaju liste sa prijavljenima za reč. Pre otvaranja pretresa izvolite, narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege narodni poslanici, u skladu sa članom 90. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, u ime poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije predlažem da ukupno vreme rasprave o ovoj tački dnevnog reda bude duplo, deset sati. Smatramo da je reč o izuzetno značajnom dokumentu, da je reč o dokumentu kojim se menja karakter države, da se sprovodi ustavna reforma i smatramo da bi bilo logično da Skupština o ovom dokumentu raspravlja dva puta duže u odnosu na vreme koje predviđa Poslovnik.
Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Žarka Obradovića da ukupno vreme za raspravu iznosi deset časova. Za 111, protiv 106, uzdržanih nema, nije glasalo šest, ukupno 223 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština donela odluku da ukupno vreme za raspravu iznosi pet časova. Znači, nije prošao predlog. Otvaram pretres i pitam da li želi reč predstavnik predlagača Boško Ristić, kopredsedavajući Komisije za izradu teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo poslanici, predsedniče i predstavnici Vlade, pred nama je tekst Ustavne povelje i tekst Zakona za sprovođenje Ustavne povelje, koje je sačinila Komisija za izradu teksta, a koja je delegirana od strane sva tri parlamenta, Srbije, Crne Gore i Saveznog parlamenta. Polazeći od Beogradskog sporazuma, od zaključaka koje je donela ova skupština, poštujući sadržinu iznete rasprave tokom usavajanjazaključaka o izradi teksta Ustavne povelje, uvažavajući amandmane u toku rasprave tokom rada Ustavne komisije, koje su podnosili ovlašćeni predlagači, a isto tako i predstavnici raznih institucija, organizacija i grupa građana, Ustavna komisija je sačinila tekst Ustavne povelje, koji se u istovetnom obliku usvaja u sve tri skupštine. Ustavna povelja afirmiše redefinisanje odnosa između Srbije i Crne Gore. Države članice se definišu kao ravnopravni članovi uz priznavanje svih elemenata državnosti koje su faktički stekle do sada. Posebno je važno da se u preambuli Ustavne povelje država članica Srbija tretira jedinstveno sa autonomnim pokrajinama Vojvodinom i Kosovom i Metohijom, koja se sada nalazi pod upravom međunarodne administracije u skladu sa Rezolucijom 1244. Smatramo da je ova odredba izuzetno značajna, s obzirom da se na taj način poštuje potpuno integritet Srbije i da Srbija popravlja svoje pregovaračke pozicije o konačnom statusu Kosova i Metohije, jer će Ustavna povelja, ukoliko bude usvojena u sva tri parlamenta, ja se iskreno nadam, biti prvi međunarodno priznati pravni akt u kome se Kosovo i Metohija priznaje i tretira kao integralni deo Srbije. Ustavna povelja definiše ciljeve buduće državne zajednice, a to su, pre svega, potpuna zaštita ljudskih prava, jednakost građana pred zakonom, ustoličavanje ili afirmacija slobodne tržišne ekonomije zasnovane na svim njoj imanentnim principima, na slobodi kretanja ljudi i kapitala, ideja i usluga. Ustavna povelja, zatim, definiše institucije državne zajednice; pre svega, to je skupština državne zajednice koja bira svog predsednika i bira savet ministara. To znači da je buduća državna zajednica parlamentarna demokratija zasnovana na višestranačkom sistemu u kome će se poštovati i sva ljudska prava i slobode, obezbediti zaštita manjinskih prava, a isto tako sloboda udruživanja i političkog delovanja. Na čelu državne zajednice nalazi se predsednik državne zajednice koji će ujedno i predsedavati savetom ministara. Predsednika državne zajednice bira parlament, a savet ministara će biti ravnopravno zastupljen od strane predstavnika država članica, tako da će ukoliko predsednik državne zajednice bude iz jedne države članice pored sebe imati još dva ministra, članova saveta ministara, a s druge strane će imati paritet u vidu tri člana ministarskog saveta. Dva značajna resora, Ministarstvo odbrane i Ministarstvo inostranih poslova su posebno definisani, a definisano je i načelo da ukoliko se bira ministar iz jedne države članice, zamenik bude iz druge države članice. Glasanje u parlamentu, koji će imati 126 poslanika, biće obezbeđeno zaštitnim mehanizmom od preglasavanja, gde će za usvajanje odluka parlamenta biti neophodna većina od svake delegacije koju čine poslanici iz država članica. Poslanici skupštine državne zajednice će biti birani iz redova poslanika sadašnje tri skupštine: Narodne skupštine Srbije, Skupštine Crne Gore i Savezne skupštine, a sve na osnovu političkog odnosa snaga koje trenutno vladaju u sva tri parlamenta. Tako je Ustavnom poveljom definisano. Postupak i način izbora poslanika u skupštinu državne zajednice biće uređen zakonom država članica, jer to predstavlja njihovu osnovnu nadležnost. Posebno je važna institucija Vojska Srbije i Crne Gore, s tim što je potrebno istaći da sadašnja Vojska Jugoslavije obavlja poslove odbrane, da je pod potpunom civilnom kontrolom, kako je to predviđeno Ustavnom poveljom, a da će Vojskom upravljati i komandovati Vrhovni savet odbrane. Srbija i Crna Gora kao državna zajednica ima svoj sud. On će imati ustavno-pravnu i upravno-sudsku nadležnost. Što se tiče ustavno-pravne nadležnosti imaće mogućnost i pravo da ocenjuje usklađenost akata institucija državne zajednice sa zakonima državne zajednice i sa Ustavnom poveljom, ali isto tako i da utvrđuje usklađenost ustava i zakona država članica sa Ustavnom poveljom i njenim zakonima. Upravno-pravna funkcija se odnosi na odlučivanje u upravnom postupku pred organima i institucijama državne zajednice, ali sud državne zajednice neće imati institucionalnu nadležnost. To znači da će ceo pravosudni sistem biti zaokružen na nivou država članica i da neće biti moguće izjavljivati pravne lekove sudu državne zajednice, osim u slučajevima kada nije obezbeđena zaštita ljudskih prava na nivou država članica ili ukoliko se ta ljudska prava povređuju u našim diplomatsko-konzularnim predstavništvima, pa po teritorijalnom principu nije moguće utvrditi nadležnost redovnih sudova država članica. Ustanom poveljom je definisan i postupak i način njenog donošenja, njene promene, utvrđuju se prelazne odredbe. Smatramo da je Ustavna povelja osnovni pravni akt koji utemeljuje novu državnu zajednicu i nove odnose Srbije i Crne Gore koji su zasnovani na potrebi da se preurede odnosi koji sada vladaju u SR Jugoslaviji, pre svega, imajući u vidu i poznatu činjenicu da je Republika Crna Gora istupila iz ustavno-pravnog i monetarnog sistema Jugoslavije i da je neophodno izraditi nove odnose na bazi drugačije pozicije država članica u budućoj državnoj zajednici. Ustavna povelja još jednu važnu činjenicu beleži, a to je da će državna zajednica biti jedan međunarodno priznati pravni subjekt i da će nastaviti članstvo u svim globalnim i regionalnim organizacijama u kojima je do sada imala članstvo, tako da nije potrebno da državna zajednica ubuduće traži prijem u one organizacije gde je sada članica SR Jugoslavija. Ovo pravo ne isključuje mogućnost država članica da samostalno istupaju u međunarodnim odnosima, ali samo u slučaju da ne štete interesima druge države članice ili državnoj zajednici u celini. Radi sprovođenja Ustavne povelje usvojen je i tekst Zakona pred Ustavnom komisijom koji definiše rokove i način konstituisanja institucija državne zajednice, odnosno obezbeđuje političke i pravne preduslove da državna zajednica može da zaživi i da profunkcioniše. Tu su obezbeđeni rokovi koji su razumno kratki, s obzirom na političku potrebu da se odnosi država članica veoma brzo usaglase i da se spreči tranziciona kriza, jer mi se Ustavnim zakonom upravo pripremamo za tranziciju ovlašćenja, za tranziciju poslova sa saveznih organa vlasti na republičke organe vlasti i time stvaramo politički pravne preduslove da država članica Srbija u potpunosti institucionalno zaokruži svoju državnost. Neki poslovi će biti zadržani na nivou državne zajednice. To su: Ministarstvo inostranih poslova, Ministarstvo odbrane i drugi poslovi koji se, u skladu sa Zakonom o sprovođenju Ustavne povelje, ne prenose na države članice. Ali, obezbedili smo uslove i rokove koji će sprečiti tranzicionu krizu i koji će omogućiti kompletan kontinuitet u vršenju vlasti i u zaštiti ljudskih prava, kontinuitet u zaštiti interesa država članica. Posebno je važno istaći da će biti sačinjena povelja o ljudskim i manjinskim pravima koja će biti doneta u istom postupku kao Ustavna povelja i Ustavni zakon, gde se definiše da dok se ne usvoji povelja u parlamentima neće biti moguće konstituisati skupštinu državne zajednice. Ovo je zaštita manjinskih prava na kojoj su insistirali predstavnici manjina, da bismo u kontinuitetu obezbedili i zaštitu građanskih i manjinskih prava, na način koji garantuje najviše standarde u međunarodno priznatim dokumentima i u preporukama koje smo mi implementirali i kroz Ustavnu povelju i kroz buduću povelju o ljudskim i manjinskim pravima. Posebno je, kad je reč o Zakonu o sprovođenju Ustavne povelje, bilo reči o imovini SR Jugoslavije. Želim da kažem da je netačno u javnosti prikazano da će buduća državna zajednica ostati bez imovine i da time njene institucijeneće imati mogućnost vršenja svojih poslova koji su im dodeljeni Ustavnom poveljom, a način sprovođenja se uređuje Ustavnim zakonom. Pre svega, u prelaznom periodu će, recimo, Vojska Jugoslavije koristiti svu imovinu koju do sada koristi, bez mogućnosti državne zajednice i država članica da na bilo koji način raspolažu ovom imovinom, do donošenja saveznog zakona o imovini državne zajednice kojim će se regulisati koja je to imovina neophodna za funkconisanje njenih institucija i Vojske Jugoslavije. Do sada Vojska Jugoslavije nije bila vlasnik, tako da nije bila nosilac, odnosno titular imovinskih prava, već je bila isključivo korisnik, dok je titular imovinskih prava bila SRJ. Ubuduće će to tako biti. Umesto SRJ titular tih prava biće buduća državna zajednica. Zato smatram da su neke neodmerene političke izjave u ovom smislu imale za cilj uznemirenje javnosti i skretanje pažnje sa činjenica na politički marketing pojedinih političkih stranaka. Posebno je bilo reči o načinu izbora poslanika za parlament buduće državne zajednice. S obzirom da Ustavna povelja definiše da će se poslanici birati iz reda poslanika sva tri parlamenta, a srazmerno odnosu političkih snaga, nije bio primeren zahtev da se ovaj način izbora detaljnije razradi kroz Zakon o sprovođenju Ustavne povelje, jer i ustavna povelja i ustavni zakon se donose u posebnoj proceduri, bez mogućnosti ulaganja amandmana, iz razloga što ti tekstovi morajuda se u istovetnom obliku usvoje istovremeno u sva tri parlamenta, kako bi mogli da zažive, a državna zajedna da profunkcioniše. Zato smo smatrali da način izbora poslanika treba regulisati detaljnije posebnim zakonom koji je u nadležnosti država članica, kako bi na taj način poslanici u parlamentima imali mogućnost da amandmanima deluju na predložena rešenja i da se u skladu sa zakonskom procedurom i u skladu sa Poslovnikom o radu Narodne skupštine ovaj zakon i usvoji. Kod prelaska pojedinih poslova sa saveznih na republičke institucije ili kod preuzimanja celih institucija sa njihovim ovlašćenjima, organizacijom i položajem sa saveznog na republički nivo, posebno treba istaći polemiku koja je vladala oko Narodne banke Jugoslavije, a koja deli sudbinu onih institucija koje prelaze na republički nivo i odgovaraju republičkom parlamentu i republičkim organima vlasti za svoj rad. Oko prelaska Narodne banke Jugoslavije i oko zastupanja naših fiskalnih interesa u međunarodnim finansijskim organizacijama i institucijama bilo je puno političke polemike. Ističem da je Narodna banka Jugoslavije delila sudbinu svih onih institucija koje su prešle da rade ili koje će na osnovu Zakona o sprovođenju Ustavne povelje preći da rade kao republički organi. Međutim, Ustav Srbije predviđa narodnu banku Srbije i sigurno je da ovaj parlament ima pravo da odredi budući položaj, organizaciju i ovlašćenja narodne banke Srbije i da na taj način izgradi jednu instituciju koja će Srbiju dovesti u ravnopravni položaj sa Crnom Gorom, a koja je sve te institucije u toku 1999. godine već izgradila i tako zaokružila svoj institucionalni sistem. Ovde se nije radiloni o kakvim personalnim rešenjima, jer će svi vršioci poslova na saveznom nivou prilikom prelaska na republički nivo ili usled gašenja promeniti svoj status i deliti sudbinu svih funkcionera sa saveznog nivoa vlasti. Zakon o sprovođenju Ustavne povelje definiše položaj zaposlenih u saveznoj administraciji, a trenutno ta savezna administracija ima oko 10.500 zaposlenih, od kojih su mnogi predstavljali funkcionalni višak. Međutim, biće preuzeti svi zaposleni koji rade na poslovima koji će biti preuzeti od strane republičkih organa vlasti prilikom tranzicije ovlašćenja, a u skladu sa zakonom o sprovođenju ustavnog zakona. Funkcioneri su dovedeni u isti položaj sa ostalim zaposlenima i omogućeno im je da u roku od godinu dana mogu biti na raspolaganju i da izvrše naplatu prinadležnosti koje im pripadaju po osnovu prestanka funkcija, a kako je toregulisano i u državama članicama. Smatramo da se usvajanjem Zakona o Ustavnoj poveljiobezbeđujenjena potpuna implementacija i zato pozivam sve poslanike da glasaju i za Ustavnu povelju i za Ustavni zakon, jer je za implementaciju ovih tekstova neophodna politička podrška i politički konsenzus svih značajnih političkih stranaka u Srbiji i Crnoj Gori. Još jednom ukazujem da je ovo poseban postupak usvajanja teksta ustavnog zakona i ustavne povelje, da nema amandmana tokom rasprave, a da je pravo na upotrebu amandmana iskorišćeno tokom sedmomesečnog rada Ustavne komisije,koja je upravo i radila raspravljajući o amandmanima i predlozima i tražila kompromise za pojedine definicije i rešenja teksta ustavne povelje i ustavnog zakona najviše prilagođena interesima pre svega država članica ali i političkom odnosu snaga i političkom raspoloženju građana Srbije i Crne Gore. Zahvaljujem.
Zahvaljujem predstavniku predlagača i dajem reč gospodinu Zoranu Đinđiću, predsedniku Vlade Republike Srbije.
Dame i gospodo narodni poslanici, Narodna skupština Republike Srbije danas je u prilici da okonča dugogodišnju krizu odnosa između Srbije i Crne Gore i da ukloni jednu ozbiljnu prepreku na putu naše evropske integracije. Naravno, svestan sam činjenice da je tekst koji je predložen daleko od savršenstva i daleko od idealnog. Upućene su mnoge primedbe u toku rada na toj povelji i danas će biti upućene mnoge primedbe. Mnoge od tih primedbi se zasnivaju na argumentima i ja ih u potpunosti uvažavam. Međutim, uprkos tome, mislim da je u ovom trenutku ovo najbolje rešenje, ako govorimo o praktičnoj sprovodivosti, a ne samo kvalitetu. Čvrsto stojim iza stava da je to rešenje u interesu Srbije. Naravno, moguća su i neka druga rešenja, a pre svega su moguća u teoriji. Kada govorimo o njihovom praktičnom sprovođenju, videćemo da su malo manje moguća. Dva čista rešenja kada se jedna federalna zajednica nađe u krizi su učrvršćenje njenih federalnih struktura ili dobrovoljni dogovorni razlaz. To se preporučuje i većina država na svetu je takvu preporuku iskoristila u trenucima krize svojih federalnih struktura. Imamo takve razlaze. S druge strane, imamo situacije učvršćivanja federalnih struktura nakon krize u unutrašnjim odnosima. Međutim, mislim da se u našoj situaciji ne preporučuje ono drugo rešenje, a mislim da ovo prvo rešenje, ma koliko privlačno izgledalo, nije moguće. Jedna federalna država za koju mislim da je dobro rešenje u principu, i pokazalo se kao dobro rešenje u mnogim istorijskim slučajevima, iziskuje određene uslove i pretpostavke koji nisu proizvoljni, nisu psihološki i moraju da postoje na jedan identifikovani način. Znači, ne radi se samo o trenutnoj političkoj volji, nego o tome da se prihvate određene dubinske pretpostavke. Prva dubinska pretpostavka za funkcionisanje jedne federalne države jeste prožimanje struktura, prožimanje političkog, ekonomskog, kulturnog i drugog života kroz te dve federalne jedinice, bez ikakvih granica između njih u bitnim stvarima. To bi podrazumevalo da se izbori za političke organe te federalne zajednice odigravaju po principu "jedan birač - jedan glas". To je jedini način da se ukine konfederalni karakter jedne zajednice, jer svaka vrsta izbora po ključu vodi tome da se onda na višim nivoima te zajednice formiraju koalicije, praktično na osnovu odnosa snaga u članicama te federalne jedinice, pri čemu onda mi nemamo jednu federalnu jedinicu koja unutar sebe ima dve ili tri članice, nego imamo dogovor dve ili tri članice koji može da se zove federacija, ali je u osnovu kofederacija. To je nešto što smo imali sedam ili osam godina od 1992. godine. To je zapravo nešto što smo implicitno imali tokom vremena našeg jugoslovenskog federalizma i to je bilo prikriveno time što nisu postojali pravi izbori, nego je postojala jedna stranka koja je 50 godina držala tu zajednicu. To nije davalo njoj federalni karakter, nego je samo prikrivalo nepostojanje istinskih federalnih struktura. Drugi ljudi koji su za federalnu zajedničku državu u Crnoj Gori nisu za to da se izbori odigravaju po principu "jedan čovek - jedan glas". Razumem njihove razloge zbog ogromne razlike u veličini te dve federalne jedinice. Taj princip bi naravno u samim organima i uticaju na saveznom nivou doveo do jednog priličnog ograničavanja uticaja jedne federalne jedinice. To je dato stanje. Dakle, osnovna primedba i osnovno pitanje je da to strukturno nije moguće. Mi možemo da pravimo federalni krov koliko god hoćemo, ali će konfederalni temelji, koji se nalazi u osnovi te građevine, posle izvesnog vremena da uzdrmaju taj krov i opet ćemo doći u ustavnu krizu. Svestan sam svih argumenata koji mogu da se iznesu u prilog tome da je jedna dobra federacija mnogo bolja od ovoga što mi sada pravimo, ali morate da uzmete u obzir da to nije samo pitanje želje i volje, nego je pitanje dubinskih struktura jednog društva i jednog političkog sistema. To na našem prostoru nije nastalo, to je realnost. Mogu mnogi još elementi koji su osnovni uslovi stvarnog federalnog uređenja da se navedu, ali mislim da je već ovaj jedan dovoljan. Što se tiče ove druge čiste opcije koja je predlagana, za kojutakođe imam uvažavanje, jer razumem argumente koji nisu olaki, jeste da, ako ne može da bude jedna uređena federalna država, onda odmah da idemo na čisto razdvajanje, jer su čista rešenja, u principu, bolja nego truli kompromisi. Ne mislim da je ovo što mi sada pravimo truli kompromis i ne mislim da bi razdvajanje bilo i u interesu Srbije i u interesu svih nas koji živimo na ovim prostorima. Prvi razlog je što mislim da treba biti vrlo oprezan. Ako u jednoj generaciji imate probleme sa jednom zajednicom koju je više generacija stvaralo i koja počiva i na emocionalnim i na istorijskim vezama, treba da budete oprezni da li ćete izvući radikalne zaključke iz krize odnosa koja traje par godina i da time zapravo presečete nešto što traje jedan vek ili možda i duže. Treba pružiti šansu i nekoj drugoj generaciji, sledećoj, da proceni da li je to kvarenje odnosa definitivna stvar, da li tu ne može nešto da se popravi, pri čemu, takođe, mislim da je jednim delom to kvarenje odnosa bilo veštačko i da je ono bilo, na neki način, deo jednog političkog programa, krize ili procesa, u kome je instrumentalizovan taj status zajedničke države, tako da to nezadovoljstvo zajedničkim institucijama ili zajedničkim životom u velikom delu nije bilo autentično, nego je bilo posledica nekog drugog nezadovoljstva. Pitanje je da li se u nekim drugim uslovima i u drugom rasporedu snaga postepeno to nezadovoljstvo nećeumanjivati i nastaće jedan prirodni odnos. Možda bi bilo šteta seći sada, ako možemo da nađemo možda i neko drugo rešenje. Drugi razlog je što bi bio jedan jako negativan signal ako bi se na našem delu Balkana nastavio postupak dezintegracije. Naš osnovni politički stav, kao naroda koji živimo ovde, bio je da nam ne trebaju nove sve manje i manje države, da želimo integraciju, da želimo da budemo deo jednog prostora bez tvrdih granica, da želimo da se bavimo uključenjem našeg naroda u zapadnu svetsku civilizaciju, a ne da svako ograđuje svoj prostor i da onda iz tog ograđenog prostora pokušava da nađe priključak u sve globalniji svet. Dok se svet globalizuje, mi treba da se lokalizujemo. Mislim da to nije dobra poruka i da time uzimamo našem narodu onaj neophodni optimizam koji mu je potreban da bi uhvatio korak sa onima koji su već daleko odmakli od nas u tim procesima svetske integracije. Poslednja stvar za koju mislim da je takođe važna, jeste da bismo izgubili tempo neophodan za razvoj naše zemlje, ako bismo sada krenuli detaljno da se razgraničavamo i da rešavamo naše međusobne odnose. Mislim da je danas naš prioritetproistekao iz deficita koje smo nasledili. Najveći naš deficit je bio naša izolacija u odnosu na međunarodne odnose. Utoliko, naš prvi prioritet treba da bude da to nadoknadimo. Rešavaćemo naše međusobne unutrašnje odnose tokom vremena. Ako mi, rešavajući naše unutrašnje odnose, propustimo i ovu istorijsku šansu da priđemo korak razvijenima i modernim, kako god mi idealno rešimo naše unutrašnje odnose, to našu decu i naše unuke neće mnogo interesovati. Oni će otići da žive tamo gde su političari bili spremni da prepoznaju prioritete, a to je: učini svoju zemlju konkurentnom ekonomski, učini svoje institucije kvalitetnim i uporedivim sa drugim zemljama i omogući tvom narodu da, radeći u tvojoj zemlji, u tvojoj privredi, bude deo bogatih i uglednih zemalja, a ne - odvoj se na jedan slepi kolosek, rešavaj odnose u tom vagonu ili u toj kompozciji, dok je taj voz istorije već odavno otišao. Mislim da smo mi toliko šansi propustili ovih poslednjih dvadesetak godina da ne smemo više da propuštamo ni jednu šansu.Utoliko, mislim da je ovo rešenje, a to znači dati prostor Srbiji i Crnoj Gori, dovoljno širok da svaka od tih republika u toj zajedničkoj državi može da ostvaruje svoje interese i drugo, dati dovoljno vremena toj zajednici da proveri svoja rešenja ida može da nađe neka bolja rešenja, da je to ovog trenutka povoljnija opcija nego teorijski i politički možda čistija rešenja, a to je - ako ne može stvarna federacija, onda bolje ništa. To možda zvuči čistije, ali mislim da u realnosti to nosi veće rizike i veće troškove za našu zemlju, pre svega mislim za Srbiju. Mislim da će Srbija u ovoj zajedničkoj državi biti dobro sačuvana, njen interes će biti dobro sačuvan, mnogo bolje nego i u jednoj do sada zajednici u kojoj je bila. Naravno, svaka zajednica nosi određene kompromise. I ovo nosi određene kompromise, ali mnogo manje nego ikada do sada u našoj istoriji. Video sam u javnosti da se pominje koliko će to koga da košta. Mislim da to pitanje uopšte nije tako dramatično. Najveći trošak te države, skoro jedini pravi trošak te države je vojska. Ta vojska je u interesu Srbije i mislim da će Srbija, kao i do sada, finansirati tu vojsku. Ta vojska jeste 95% vojska Srbije i sastavljena od ljudi koji su iz Srbije. Prirodno je da po učešću stanovništva i bruto socijalnog proizvoda dve članice finansiraju te funkcije, jer će u tom iznosu to biti njihove funkcije. Mislim da to uopšte nije ništa ni čudno, niti je to protiv interesa Srbije. Mi treba da finansiramo ono što treba Srbiji. Mi ćemo i vi ćete kao parlament imati kontrolu nad tim budžetom. Prvi put u istoriji će Republika Srbija, država Srbija kontrolisati svoje troškove. Zapravo će taj zajednički budžet najpre proći kroz ovu skupštinu i biće kontrolisan od strane budžetskih organa ove vlade i ove skupštine. Mislim da je to jedna sasvim dovoljna garancija da tu neće niko živeti ni na čiji račun i da će svako, u principu, plaćati svoje troškove. Mislim da je status zajedničke države postao usko grlo u poslednjih godinu dana ili poslednje dve godine. Ako ne otvorimo to usko grlo, mi imamo velike probleme. Mnogi ljudi nisu svesni toga i nisu im poznati ili manje vode računa o tim problemima, ali oni su zaista ozbiljni. Mi smo mogli prethodne godine, da smo povelju usvojili, recimo u novembru, da imamo kvote za izvoz u Evropsku uniju, koje bi našim proizvođačima mesa, tekstila, drveta, kože, omogućili poslove u iznosu od nekoliko desetina do nekoliko stotina miliona evra ili dolara. Mi nismo dobili te kvote. Mi smo jedina zemlja u ovom regionu koja nema te kvote, jer nemamo rešen status države. Tu, u tim oblastima, rade stotine hiljada naših sugrađana i oni su neposredne žrtve odugovlačenja ili neodlučnosti koja se pokazala na delu u vezi sa donošenjem tog rešenja. Zatim, dogovori i aranžmani sa MMF-om, a posle toga i sa Svetskom bankom, odloženi su u čekanju definitivnog statusa naše države, jer sve te ozbiljne međunarodne institucije, koje prave dogovore na 10 ili 20 godina, žele da znaju sa kim prave dogovor - da li je to ta dražva ili je to neka druga država. Te institucije imaju funkciju, naročito MMF ima funkciju neke vrste ulaznih vrata u čitav niz drugih institucija. I komercijalne banke i drugi svestki finansijski instituti, ako MMF odloži svoje odluke, svi oni dalje odlažu svoje odluke. Sva naša preduzeća koja imaju aranžmane, kreditne, izvozne ili razne druge, zapravo su pogođena tim odlaganjem. Zato je krajnji trenutak da mi donesemo odluku, kakva god da bude, ali da je donesemo. Nekada čekajući bolju priliku propustite ono što je realna šansa. Pošto ne vidim alternativu osim odlaganja, ne vidim nikakav drugi predlog koji može da dobije većinu osim ovoga, pozivam vas da uz svu svest o nesavršenosti ovoga rešenja glasate za njega, da glasate i za povelju i za zakon o njenom sprovođenju. Ovo nije nikakvo političko, partijsko, ideološko lično pitanje. Mislim da je ovo u državnom i nacionalnom interesu. Ovo je u skladu sa realnošću. Vi ste izabrani i mi smo izabrani da rešavamo realne probleme. Istoriju, teoriju će pisati neki drugi, mi moramo da rešavamo dnevne probleme. Bez rešenja statusa zajedničke države, mi naš narod uvodimo u duboke ekonomske probleme. Molim vas da iskoristite svoj mandat, da rešite ovaj problem i da počnemo da se bavimo drugim pitanjima, pre svega pitanjem ekonomije i životnog standarda naših građana. Hvala vam na pažnji. Iskoristite svoj glas da biste pomogli da naša zemlja konačno reši to svoje državno pitanje. Hvala vam.
Zahvaljujem gospodinu predsedniku Vlade. Pre nego što nastavimo raspravu diskusijama predsednika poslaničkih grupa, jedno obaveštenje - glasanju ćemo pristupiti nakon završetka objedinjene rasprave. Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević, ovlašćeni predstavnik Stranke srpskog jedinstva.
Poštovani građani Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, ministri, gospodine predsedniče Vlade, za razliku od predsednika Vlade Srbije, gospodina Zorana Đinđića, koji kaže da je Ustavna povelja u interesu Srbije, mislim upravo suprotno. Duboko sam uveren da je Ustavna povelja na štetu interesa građana Srbije i države Srbije. Navešću tri osnovna razloga, koja ću pokušati u toku mog izlaganja da obrazložim detaljno. Prvi razlog je što je Srbija ponovo neravnopravna u zajedničkoj državi Srbije i Crne Gore. Drugi razlog je što ova ustavna povelja u stvari predstavlja samo formalizaciju raspada zajedničke države i predstavlja odlaganje otcepljenja Crne Gore na rok od tri godine, kako je to i omogućeno ovom ustavnom poveljom. Treći razlog je što se dovodi u pitanje i status Kosova i Metohije, bez obzira što se u preambuli Ustavne povelje pominje Kosovo i Metohija kao jedna od pokrajina Srbije. U članu 2. piše da je "Srbija i Crna Gora zasnovana na ravnopravnosti dve države članice, države Srbije i države Crne Gore". Ja sam takođe za punu ravnopravnost Srbije i Crne Gore, ali za ravnopravnost koja se odnosi proporcionalno na veličinu teritorije, a svi znamo da je Srbija nekoliko puta veća od Crne Gore, za ravnopravnost koja se odnosi proporcionalno na broj stanovnika, jer Srbija ima 8 miliona, a Crna Gora samo 650.000 stanovnika; ja sam za ravnopravnost koja se odnosi proporcionalno na privredne i prirodne resurse Srbije, sa jedne strane, i Crne Gore, sa druge strane. U nekoliko članova se krši ovaj član 2, a inače je cela Ustavna povelja sastavljena od članova koji su u koliziji sa nekim drugim članovima Ustavne povelje. Kaže se, što se tiče ravnopravnosti, u članu broj 20. da je Skupština Srbije i Crne Gore jednodomna i čini je 126 poslanika, od kojih je 91 iz Srbije, 35 iz Crne Gore, i tu se ponovo pominje ravnopravnost. To nije tačno, jer ukoliko u Srbiji ima registrovanih 6.400.000 birača, to znači, kada se podeli sa 91 poslanikom, da za jednog poslanika glasa 70.000 birača. U Crnoj Gori ima 450.000 birača. Kad se to podeli sa 35 poslanika, koje daje Crna Gora u Saveznu skupštinu, to znači da samo 12.000 birača Crne Gore glasa za jednog poslanika. Apsolutno nismo ravnopravni. Takođe ću navesti još jedan član koji govori o neravnopravnosti Srbije i Crne Gore. U članu 34. piše: "U predstavništvima Srbije i Crne Gore u međunarodnim organizacijama,Ujedinjenim nacijama, Organizaciji za evropsku bezbednost i saradnju, Evropskoj uniji, Savetu Evrope, države članice su predstavljene na paritetnoj osnovi, putem rotacije". Šta to znači - jedne godine će biti predstavnik Crne Gore,a jedne godine predstavnik Srbije. Duboko sam uveren da će predstavnici Crne Gore raditi u svim međunarodnim institucijama na razdvajanju Crne Gore od Srbije. Kakva je to ravnopravnost i kako možemo biti ravnopravni ukoliko smo toliko brojčano veći od Crne Gore, a imamo paritetni sastav i rotaciju u međunarodnim organizacijama i institucijama.To je još jedan primer neravnopravnosti Srbije u ovoj zajedničkoj državi , koja se pravi na ovakav način. Ovde piše, u članu 3: "Ciljevi Srbije i Crne Gore su stvaranje tržišne ekonomije koja se zasniva na slobodi preduzetništva, konkurenciji i socijalnoj pravdi", a u članu 12. piše: "Srbija i Crna Gora ima zajedničko tržište". Kakvo je to zajedničko tržište, kada imamo jednu valutu u Crnoj Gori, a to je evro, a drugu valutu u Srbiji, dinar? To ne postoji nigde u svetu. Kakvo je to zajedničko tržište kada imamo dva carinska sistema, različita, dva poreska sistema, kada nemamo apsolutno zajedničko tržište? Šta to znači, zašto je uopšte stavljen taj član, kada se zna da on ne odgovara realnoj situaciji i da nikada neće biti primenjen? Neka neko izađe da mi kaže da će biti ista valuta u Srbiji i Crnoj Gori, posle usvajanja povelje, i onda ćemo možda glasati za povelju, ali u ovom slučaju Crna Gora i Srbija automatski nemaju ništa zajedničkog. Više zajedničkog ima Evropska unija, koja je unija nezavisnih, suverenih država, od koje su neke republike, neke kraljevine, sasvim svejedno. Imaju svoje vojske, svoje ustave, svoje policije. Dakle, potpuno su suverene države.One čak imaju zajedničku valutu. One nemaju carinu, nemaju granica, a Srbija i Crna Gora, nažalost, imaju granicu. Imaće je i posle, na Brodarevu. Neka mi neko kaže ko će ukinuti policijske punktove i carinu na Brodarevu? Neće biti. To su samo prazne priče. U članu 5. stav 2. piše: "Granica Srbije i Crne Gore je nepovrediva." Šta je u tom slučaju sa statusom Kosova i Metohije? Zašto niko od naših čelnika nije reagovao na izjave albanskih čelnika, koji su rekli da će ova, 2003. godina biti godina nezavisnosti Kosova i Metohije? Niko nije reagovao. Nije upisano ni u Ustavnoj povelji, samo piše da je granica Srbije i Crne Gore nepovrediva, a ona je već povređena. Već je taj deo Srbije pod okupacijom međunarodne zajednice. U članu 16. piše da "ratifikovani međunarodni ugovori i opšteprihvaćena pravila međunarodnog prava imaju primat nad pravom Srbije i Crne Gore i pravom država članica". I to je uobičajeno u gotovo svim ustavima evropskih zemalja, ali se postavlja pitanje - kako je to moguće da je ovaj član onda u koliziji sa članom 60, u kome jasno piše, kad se radi o Crnoj Gori i Srbiji, da imaju mogućnost da se nakon isteka roka od tri godine otcepe i da to prizna međunarodna zajednica. Šta se u tom slučaju dešava sa Kosovom i Metohijom? To je ono što mora da zabrine sve građane Srbije. U Ustavnoj povelji je to napisano tako da će u slučaju otcepljenja Crne Gore svi međunarodni ugovori koji se tiču Kosova i Metohije, naročito Rezolucija 1244, biti i odnositi se samo na Srbiju, i to je dobro. Ali, član 16. kaže da su ratifikovani međunarodni ugovori viši od naših pravnih ugovora, pa i Ustavne povelje. To znači da ukoliko se Crna Gora izdvoji za tri godine, ili čak do tri godine, kako kažu njihovi čelnici, a ne zaboravite, i da se svi podsetimo šta je rekao gospodin Đukanović na sednici Skupštine Crne Gore, kada je predstavljao svoj program, kao premijer Crne Gore. Rekao je da će Crna Gora biti nezavisna za tri godine, i o čemu mi onda pričamo? Zašto mi onda gubimo vreme, usvajajući ovu povelju, kada je svima jasno da je to realni interes vladajuće nomenklature u Crnoj Gori? Dakle, postavlja se pitanje - u slučaju otcepljenja Crne Gore, šta je sa Kosovom i Metohijom? Rezolucija 1244 posmatra Kosovo i Metohiju kao deo zajedničke države, Jugoslavije. Kada se izdvoji Crna Gora, onda više nema zajedničke države, i automatski će albanski čelnici tražiti od Saveta bezbednosti da im se, u skladu sa tom rezolucijom, odobri osnivanje nezavisne albanske države. I uzalud piše u tom članu Ustavne povelje da će se odnositi samo na Srbiju, kada član 16. jasno govori da je međunarodno pravo, koje je ratifikovano kod nas, više od naših pravnih akata, pa samim tim i od Ustavne povelje. Dakle, postavlja se pitanje šta je sa Kosovom i Metohijom u tom slučaju? Ima još puno stvari u ovoj povelji o kojima se može govoriti, ali sam duboko uveren da je osnov donošenja ove ustavne povelje samo usklađivanje interesa vladajuće nomenklature u Srbiji i u Crnoj Gori, i građani Srbije treba da znaju da ova ustavna povelja odgovara u Srbiji DOS-u, a u Crnoj Gori DPS-u; u stvari će biti finansiranja administracije, i to će biti još jedna od onih štetnih posledica koje će građani Srbije imati od usvajanja ove ustavne povelje. Da svim bude jasno, Stranka srpskog jedinstva je programski opredeljena za zajedničku državu Srbije i Crne Gore, ali ne za zajedničku državu koju će nam praviti Havijer Solana, isti onaj koji nas je bombardovao i koji je doneo spreman dokument o sporazumu koji ste nazvali "Beogradski sporazum" i koji je osnova donošenja ove ustavne povelje. Mi smo za to da se građani Srbije na referendumu slobodno izjasne da li žele da žive u zajednici sa Crnom Gorom i kakva ta država treba da bude, a ne da nekoliko moćnika iz Srbije i Crne Gore određuju sudbinu i nas i naše dece. Dakle, vrlo je teško bilo doneti ovakvu odluku, jer se ova odluka zaista tiče opstanka zajedničke države. Mi smo u stranci imali nekoliko konsultacija na ovu temu, a konačnu odluku naš poslanički klub doneo je neposredno pred početak ove skupštine, na poslednjem sastanku poslaničke grupe. Teška srca odlučili smo da glasamo protiv ustavne povelje i protiv zakona o njenom sprovođenju, ubeđeni da će ona imati štetne posledice po interese građana Srbije i po državu Srbiju. Dame i gospodo narodni poslanici, svi članovi SSJ - mislim na 14, ubeđen sam da će Administrativni odbor doneti odluku o isključenju ovog čoveka koji se naziva Živko Selaković i koji je potkupljen od strane DOS-a, koji je otišao, da će ga isključiti po našem zahtevu i da ćemo dobiti 14. poslanika - glasaće protiv ove ustavne povelje. Hvala na pažnji.
Za reč se javio narodni poslanik Žarko Obradović, predsednik poslaničke grupe SPS.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovano predsedništvo, predsedniče Vlade, gospodo ministri, poslanička grupa SPS će glasati protiv usvajanja Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora i pratećeg zakona, jer se njima ne stvara zajednička država, naprotiv, postojeća država Jugoslavija se ukida, stvara se ništa od države i, suštinski, stvaraju se dve nezavisne države. Pod jedan, Ustavna povelja predstavlja i formalno i suštinsko ukidanje Savezne Republike Jugoslavije, zajedničke države Srbije i Crne Gore i svih građana. Potpisnici ovog dokumenta, svi koji su učestvovali u njegovom stvaranju, treba da kažu građanima Srbije i Crne Gore da su ukinuli jednu državu Jugoslaviju i da su odgovorni za njeno nestajanje. Ukinuta je Jugoslavija, država koja je kao republika i monarhija postojala još od 1929. godine, ukinuta je država koja je kao takva bila i priznata i poznata u svetu, koja je bila jedan od osnivača Ujedinjenih nacija, bila je članica Društva naroda, članica brojnih međunarodnih organizacija, i univerzalnih i regionalnih. Posle svega što je Jugoslavija prošla, mislim na ratove, na razbijanje, na nasilje, sada su u mirnodopsko vreme potpisnici sporazuma i kreatori poveljeukinuli državu i ime - Jugoslavija. Pitam, u ime SPS, zašto i u čijem interesu? Ukidanje Jugoslavije su, bar do sada, tražili samo separatisti, tzv. međunarodna zajednica koja je više puta u protekloj deceniji potvrdila svoj negativan odnos prema Jugoslaviji, a najdrastičnije tokom 78 dana i noći bombardovanja. Drugo, Ustavna povelja kao dokument kojim se sprovodi ustavna reforma se usvaja bez ikakvog stava i mišljenja građana. Javne rasprave o ovom dokumentu nije bilo. O sadržaju se moglo čuti samo preko medija, ali i tada po unapred utvrđenom scenariju. Ne samo da građani Srbije nisu mogli uticati na sadržaj ustavne povelje, već to neće moći ni oni koji su izabrani od strane građana, a to su narodni poslanici. Nama narodnim poslanicima, sem izgovorene reči, nije data mogućnost da kroz amandman izmenimo sadržaj povelje. Amandmani se ne mogu podnositi, jer se tekst mora prihvatiti onako kako je napisan, ili odbiti, ali bez mogućnosti izmene. Pored građana i narodnih poslanika, ni stručna javnost nije imala mogućnosti da utiče na sadržaj povelje. To više od svega govori o nedemokratskom karakteru ovog dokumenta, o diktatu političke volje, diktatu Solane, o onome koga on predstavlja, diktatu DOS-a i njihovih istomišljenika. (Glas iz sale: I Đinđiću.) To ste vi rekli, kasnije ću o tome. Treće, Ustavna povelja predstavlja protivustavnu promenu položaja Savezne Republike Jugoslavije. Ustav SRJ za promenu Ustava, odnosno državnog uređenja predviđa predlog koji podržava najmanje 100.000 birača, nekoliko desetina saveznih poslanika, tu je i Savezna vlada, zatim su tu i odluke skupštinskih veća koje su donete dvotrećinskom većinom, saglasnost skupština republika članica. Ništa od pomenutog, ništa od obaveznog nije urađeno, a ukinuta je zajednička država. Političke elite Srbije i Crne Gore već mesecima zamajavaju građane i to pričom kako se traže rešenja za bolje funkcionisanje buduće zajedničke države, o načinu predstavljanja u međunarodnim institucijama, o načinu izbora poslanika itd, a suštinski već mesecima ta ustavna komisija praktično vodi jedan ostavinski postupak, utvrđuje šta je kome i koliko od prethodne Jugoslavije ostalo, šta nasleđuje Srbija a šta Crna Gora. To potvrđuju i odredbe Zakona o sprovođenju ustavne povelje, gde se taksativno navode savezni organi i organizacije, ministarstva koja se ukidaju, počev od Ministarstva unutrašnjih poslova, pravde, finansija, saobraćaja i telekomunikacija, preko različitih saveznih inspektorata - budžetskog, upravnog, tržišnog itd; zatim sekretarijati za informisanje, zakonodavstvo, razvoj i nauku, rad i socijalno staranje, sport, vere itd. Tu su i različiti zavodi, direkcije, agencije, kulturne institucije i službe. Druge odredbe ovog predloga zakona o preuzimanju poslova, odnosno o preuzimanju zaposlenih, brojne odredbe koje se zbog kratkog vremena ne mogu pobrojati, potvrđuju suštinu posla kojim se ustavna komisija bavila, a to je ukidanje Jugoslavije i preuzimanje ovlašćenja budućih nezavisnih država Srbije i Crne Gore i iznalaženje rešenja za tzv. državu - Srbija i Crna Gora, po principu da se toj budućoj državi vežu ruke za bilo kakav samostalan rad i odlučivanje, da to stanje traje tri godine i da se referendum o izdvajanju dočeka kao olakšanje za muke gde se zajednička država nalazi i kao logičan izlaz iz nemogućeg stanja. Četvrto, Ustavna povelja svojim sadržajem, ali još više načinom kako su neka rešenja usvajana, pokazala je i ulogu međunarodne zajednice, Solane i Evropske unije u razbijanju Jugoslavije. Njihova uloga se jako dugo, a moram reći vrlo uspešno, krila od javnosti. U aprilu prošle godine, kada je ovaj dom raspravljao o Beogradskom sporazumu, čuli smo od gospodina Đinđića da je Solana bio samo svedok i ništa više, a sada sa više strana, i od potpisnika i od drugih, čujemo da je Solana izdiktirao taj sporazum. Solana je tada bio i garant postojanja države; trebalo je da ona ima više zajedničkih funkcija, ali u međuvremenu taj koncept je napušten i prišlo se potpunom razbijanju jedne države, Jugoslavije i stvaranju dve nove. Solana i Evropska unija protiv toga nisu ništa rekli. Oni su pozdravili potpisivanje ustavne povelje i time dali saglasnost za razbijanje države i stvaranje novih nezavisnih država. Aprila meseca, u ovom istom domu, u ime poslaničke grupe SPS, upozorio sam na mogućnosti da sledi tiho varničenje u javnosti o ukidanju Jugoslavije. Rekao sam tada da se referendum u Crnoj Gori svesno odlaže, jer se referendum u Jugoslaviji ne može ukinuti i da to treba da učine političke elite Srbije i Crne Gore kroz razgovor. Da je dozvoljen referendum u Crnoj Gori, sigurno bi bio dozvoljen referendum Albancima na Kosovu i Metohiji, sigurno bi bio dozvoljen referendum i Srbima u Republici Srpskoj, a onda bi Balkan izgledao drugačije u odnosu na ono što želi Evropska unija i Solana. Umesto referenduma, odnosno izjašnjavanja građana, lakše je za tzv. međunarodnu zajednicu, odnosno za njih lično, da aktuelne vlasti sednu za pregovarački sto i da se dogovore o ukidanju jedne države u svoje ime i zarad interesa Zapada. Kada se osvrnemo na deceniju iza nas i pogledamo kako je razbijana bivša SFRJ, kada pogledamo kako su se ponašale zapadne zemlje, kada pogledamo sadržinu dokumenata koji su bili nuđeni kao nazoviplatforma za rešavanje problema, dolazimo do saznanja da su pojedini elementi tih planova još iz 1991. godine sadržani u ovoj ustavnoj povelji koja je danas pred nama poslanicima predmet razmatranja. Suštinski, Ustavnom poveljom Zapad je samo završio posao koji je započeo još 1991. godine, a to je ukidanje Jugoslavije i stvaranje više malih državica koje će biti predmet pogodbe i interesa velikih sila. Tu je i ambicija interesa političkih lidera tih zemalja. Istorijskim ukidanjem Jugoslavije, Balkan se vratio vek unazad. Peto, usvajanjem povelje i nestankom SRJ objektivno se slabi pozicija Kosova i Metohije u rešavanju njegovog konačnog statusa unutar Srbije. Ovo kažem ne samo u kontekstu vezanosti Jugoslavije i Rezolucije 1244, već i u svetlu dvostrukog ponašanja, odnosno dvostrukih aršina koje primenjuje i Evropska unija i Solana, i to prema našoj zemlji, kada je u pitanju Kosovo i Metohija, kao i u okviru činjenice da je njegov budući status oročen na prelazni trogodišnji period. Moram podsetiti Skupštinu da međunarodna zajednica u slučaju Bosne i Hercegovine i Republike Srpske insistira, traži i donosi propise kojima se jačaju veze entiteta unutar Bosne i Hercegovine i utapa Republika Srpska u državnu strukturu Bosne i Hercegovine, a u slučaju Kosova i Metohije posle tri i po godine boravka UNMIK-a i KFOR-a i dalje se insistira i traži od naše države da podrži stvaranje institucija na Kosovu i Metohiji, što Savezna Republika Jugoslavija i Srbija i čine, a ništa ili gotovo ništa se ne čini na ostvarivanju Rezolucije 1244 kao osnovnog uslova za sva buduća rešenja. Koliko sutra bićemo po ko zna koji put u situaciji da od iste te međunarodne zajednice čujemo i ono poznato - oprostite, ali sudbina Kosova i Metohije je vezana za Jugoslaviju, prošle su tri i po godine, faktičko stanje na Kosovu i Metohiji je takvo da ono već postoji kao nezavisna država, a mi poštujemo postojeće stanje. Mi socijalisti smatramo da je to neprihvatljivo i da država treba da ima vrlo aktivnu ulogu u ostvarenju Rezolucije 1244 kao osnovnog uslova za razgovor o budućem statusu Kosova i Metohije.
Da li želite da koristite narednih deset minuta?Izvolite.
Šesto, Ustavnom poveljom se pravno i suštinski ukida Jugoslavija. Umesto jedne države koja je zadnjih četiri - pet godina imala probleme u funkcionisanju zbog negatorskog odnosa vladajućeg DPS-a Mila Đukanovića u Crnoj Gori, prišlo se stvaranju dveju posebnih država. DOS je Ustavnom poveljom pitanje države sa problemom u funkcionisanju rešio na najgori način, ukidanjem države, a ne rešavanjem problema. DOS je i pre i posle oktobarskih događaja 5. oktobra 2000. godine govorio da je pitanje budućnosti SRJ, zajedničke države Srbije i Crne Gore, demokratsko pitanje i da će kada ne bude Slobodana Miloševića i socijalista na vlasti to pitanje biti rešeno samo po sebi. Slobodana Miloševića među nama nema, on je Odlukom Vlade Republike Srbije kidnapovan i odveden u Hag. Socijalisti nisu na vlasti nina saveznom, ni na republičkom nivou. DOS je imao odrešene ruke da to pitanje reši i nije ga rešio. Glavni partner DOS-u u razgovorima o zajedničkoj državi bio je vladajući DPS u Crnoj Gori. Rezultat razgovora je ukidanje, prestajanje Jugoslavije. Potpisnici Sporazuma, pregovarači treba da nam danas kažu ko nije želeo Jugoslaviju, ko nije želeo zajedničku državu, glasno i jasno, bez priča o teškoj prošlosti i neizvesnoj budućnosti. Da li je u pitanju DOS, Solana, predstavnici Crne Gore ili svi zajedno. To treba da znamo zarad istorije, ali i naše budućnosti. Mi smatramo, poslanici Socijalističke partije Srbije, da je DOS aktivno učestvovao u nestanku Jugoslavije, kako preko predstavnika u Komisiji, tako i kroz aktivnosti Vlade Republike Srbije, ali i kroz nečinjenje jednog od potpisnika Sporazuma, predsednika Savezne Republike Jugoslavije gospodina Koštunice. Da podsetim, Vlada Republike Srbije već duže vreme vodi javnu kampanju za samostalnu Srbiju preko jednog svog ministra i njegove stranke. Vlada je kobajagi, da se Vlasine sete, dva puta ili tri puta dala izjavu da ne stoji iza toga, ali da Vlada ne stoji iza toga logično je da taj ministar ne bi trebalo da bude u Vladi, ili ako je u Vladi ne bi trebalo da bude predsednik stranke koja vodi kampanju za samostalnu Srbiju, ili ta stranka ne bi trebalo da bude članica DOS-a. Pošto se ništa od pomenutog nije desilo, stvari su ostale onakve kakve jesu i jasno je da je koncept Vlade Republike Srbije samostalna Srbija. Ovu tvrdnju potvrđuje i sadržaj dokumenta koji su pre nekoliko meseci potpisale dve vlade, dogovori dveju vlada oko drugih pitanja koja su otvarana tokom razgovora, ali i dogovor, bar prema rečima gospodina Vujanovića, dogovor gospodina Đinđića i gospodina Vujanovića o ukidanju imena Jugoslavija. Mislim da je red da od gospodina Đinđića danas čujemo da li je to tačno. Odgovornost za ukidanje Jugoslavije snosi i aktuelni predsednik, gospodin Koštunica, zbog svog potpisa na Beogradskom sporazumu, ali još više zbog svog nečinjenja. Trebao je da spreči razbijanje i nestanak Jugoslavije i na to ga obavezujei zakletva koju je dao prilikom stupanja na dužnost predsednika Jugoslavije. Tada se zakleo na čuvanje Jugoslavije, njenog teritorijalnog integriteta i poštovanje Ustava, a ništa nije učinio da te svoje reči i ostvari. Naprotiv, desilo se sve suprotno i oko Jugoslavije i oko Ustava - Jugoslavija je ukinuta, a Ustav je pogažen. Sedmo, ta nova državna zajednica Srbija i Crna Gora nema funkcije zajedničke države. Ova ocena, naravno, nije izrečena na osnovu broja organa koje Ustavna povelja predviđa za tu nazovizajednicu, već na osnovu sadržaja poslova koje Povelja propisuje. Skupština, predsednik, savet ministara su tako organizovani da moraju izražavati autentičnu volju država članica uz obavezan paritet, rotaciju, institucionalne mehanizme koji sprečavaju bilo kakvo donošenje odluka bez saglasnosti tj. političke volje druge strane. Činjenica je da se odluke u Skupštini Srbije i Crne Gore donose uz uslov da za njih glasa većina odukupnog broja poslanika iz svake države, a to pokazuje pravi domet ove zajedničke Skupštine. Konsenzus je ovde uveden na mala vrata, a zna se da takav način odlučivanja po pravilu blokira rad organa. Postojanje Srbije i Crne Gore kao jedinstvenog subjekta međunarodnog prava je umanjeno, relativizirano ovlašćenjima koja su Srbija i Crna Gora kao samostalne države dobile u međunarodnim odnosima. One mogu da uspostavljaju međunarodne odnose sa drugim državama i međunarodnim organizacijama, zaključuju međunarodne ugovore i sporazume, osnivaju predstavništva, ne kaže se koja, diplomatska, konzularna, trgovinska. Učlanjuju se u međunarodne univerzalne i regionalne organizacije i volja tih međunarodnih organizacija, tj. interesi velikih sila biće nešto što će odlučivati o njihovom konačnom prijemu u te organizacije. Ne zna se ko kreira spoljnu politiku državne zajednice Srbije i Crne Gore, ali se zna njen cilj, uključivanje u te evropske strukture i usklađivanje prakse i propisa sa evropskim međunarodnim standardima, što govori o jednostranosti te spoljne politike. Druge zemlje, za nas jako bitne, uopšte se i ne pominju. Ustavna povelja predviđa uvođenje pariteta na rotacionoj osnovi u predstavljanju u međunarodnim organizacijama, što daje mogućnost dvema državama za mešanje u nadležnosti državne zajednice. Sa druge strane, stalna rotacija predstavnika država ukazuje na jednu neozbiljnost nove državne zajednice u međunarodnim odnosima, jer neće biti bitno kako se obavlja posao, ko obavlja posao, već iz koje države članice. Najveća praznina Ustavne povelje, najveća greška nalazi se u oblasti ekonomije. Povelja predviđa dva odvojena privredna sistema i njihovu harmonizaciju u skladu sa principima i standardima Evropske unije. Odvojeni privredni sistemi imaju različite nacionalne valute, posebne centralne banke, sopstvena carinska područja i prihode, sopstvene fiskalne sisteme. Evropska unija u ovom slučaju prihvata rešenja koja je kod sebe davno ukinula i time faktički priznaje da buduća Srbija i Crna Gora nije ni jedno tržište, niti jedna država. Nijedan od dva ministra koji imaju bilo kakve veze sa privredom neće biti u situaciji da donosi zakone iz svoje oblasti. Nema ni makroekonomske politike Srbije i Crne Gore, a da ne pominjem i druge nedorečene odredbe, kao na primer o slobodnom kretanju kapitala koje, u uslovima postojanja različitih nacionalnih valuta i finansijskih tržišta, ne može biti potpuno. Komandovanje vojskom pokazuje svu razvodnjenost i neefikasnost rešenja o državnoj zajednici, sadržanih u Povelji. Vrhovno komandovanje vojskom je u nadležnosti vrhovnog saveta, koji čine predsednik buduće Srbije i Crne Gore i predsednici država članica. Oni odlučuju konsenzusom. Vrhovni savet, tj. ta tri predstavnika čine kolektivnog komandanta, model koji je ranije bio poznat i koji je otišao u istoriju kao neefikasan. Rukovođenje vojskom je opet paradoksalno. Umesto predsedniku Srbije i Crne Gore, dakle nominalnomšefu države, dato je ministru odbrane, što je ustavno - pravni nonsens. Savet ministara, kao skup pet ministara - za spoljne poslove, odbranu, ekonomske odnose sa inostranstvom, unutrašnje ekonomske odnose, ljudska i manjinska prava, predstavlja vladu državne zajednice Srbije i Crne Gore, vladu koja ne vlada, zajednice koja to nije. Ministri u svom ministarstvu ne utvrđuju niti vode politiku. Oni koordiniraju rad odgovarajućih ministarstava država članica. Od njih pet dvojica se, ministri odbrane i spoljnih poslova, posle dve godine rotiraju. Ima i drugih rešenja koja pokazuju apsolutnu ograničenost ove povelje i da je ona sve samo ne povelja državne zajednice, odnosno povelja zajedničke države. Osmo, za poslanike Socijalističke partije Srbije, pored Ustavne povelje, neprihvatljiva je i odredba pratećeg ustavnog zakona kojom se onemogućava zamena poslanika koji bude glasao ili koji bude nastupao protiv odluka i stavova političke stranke sa čije je liste izabran. Ako građanina izborima glasaju za jednu političku stranku onda logično glasaju i za politiku te stranke. Logično je da stranka može da zameni nekog od poslanika sa svoje liste, koji zarad imovinske i druge koristi glasa ili nastupa suprotno programu i politici stranke. Ako je datom poslaniku bilo prihvatljivo da bude na stranačkoj listi, onda mora poštovati politiku, program i odluke stranke. Ako pak neće, onda ne treba da bude u parlamentu ni kao poslanik stranke, ni kao nezavisan pojedinac, jer kao takav nije ni izabran. Ovakvo rešenje nema veze ni sa potrebom stabilnosti institucija, ni sa demokratijom, ni sa pravom, niti sa pravdom. Ono ima veze sa očekivanom kupovinom glasova poslanika prelaskom iz jednog u drugi tabor, čime predlagač unapred onemogućava smenu ili zamenu poslanika. Ovo rešenje ima veze i sa najavljenom, od strane DOS-a preko štampe, raspodelom mandata poslanika u skupštini Srbije i Crne Gore. Socijalističkoj partiji Srbije još uvek nije vraćeno pet mandata koji joj pripadaju na osnovu člana 88. Zakona o izboru narodnih poslanika i koji su nezakonitom odlukom DOS-a i predsednika Narodne skupštine dodeljeni isključenim članovima SPS koji su osnovali novu političku stranku. DOS-u je malo što mu ti poslanici daju podršku u Skupštini, već hoće, ili još bolje zbog toga hoće, da im obezbede i mesto u parlamentu Srbije i Crne Gore kao nagradu. Tako bi stranka koja nije učestvovala u izborima decembra 2000. godine voljom DOS-a imala predstavnike u budućem parlamentu državne zajednice. Očigledno, kakva zajednica, takvi i poslanici. Kao meru za raspodelu mandata, tj. broja poslanika DOS nije uzeo rezultate saveznih izbora iz septembra 2000. godine, što bi bilo logično i za šta se mi zalažemo, jer po tim izborima sadašnja Savezna skupština radi, već se uzimaju rezultati iz decembra. Ali, i to je malo, pa se stvaraju fantomske poslaničke grupe i dele mandati. Na kraju, poštovane kolege narodni poslanici, ponavljam još jedanput da poslanici SPS zbog svega iznetog neće glasati za Ustavnu povelju i prateće zakone, jer se njima ukida i nestaje SR Jugoslavija i suštinski stvaraju dve nezavisne države, Srbija i Crna Gora. Poslanici SPS neće glasati za Ustavnu povelju i prateći zakon ne samo zbog onog što ova dokumenta sadrže, već i zbog sadržaja kojeg nema, a koji bi jedna normalna, funkcionalna, efikasna državna zajednica trebalo da ima, kao što je jedinstvena spoljna politika, odbrana, tržište, zajednička moneta, carinski i poreski sistem i druga rešenja za koja se socijalisti zalažu u interesu zajedničke države i boljeg života građana Jugoslavije, Srbije i Crne Gore. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Vojislav Šešelj, zatim Branislav Ivković, Dejan Mihajlov i Predrag Stojanović. Po tom redosledu su se prijavili šefovi poslaničkih grupa.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada je u aprilu prošle godine Narodna skupština Srbije vodila raspravu o tzv. Polaznim osnovama za preuređenje odnosa između Srbije i Crne Gore mi smo upozoravali celokupnu srpsku javnost da je reč o ukidanju savezne države. Nažalost, naša predviđanja su se obistinila i oni koji su bili eventualno u zabludi u aprilu prošle godine, sada su shvatili o čemu se radi, pa čak i potpisnici tzv. Beogradskog sporazuma, odnosno Polaznih osnova. Videli ste izjave Miroljuba Labusa, videli ste izjave Vojislava Koštunice. Izgleda da je sada kasno kajati se za čin koji je bio duboko protiv Ustava i suprotstavljen nacionalnim interesima. SR Jugoslavija je ukinuta Polaznim osnovama i sve vaše ponašanje, ponašanje vlastiposle tog čina, govori da je ona zaista ukinuta, da više ne postoji njen ustav. Mi smo, zapravo, u situaciji da nam je uništena savezna država i da sada ne postoje šanse za njenu obnovu, za njenu restauraciju. Kada je počelo uništavanje savezne države? Već antiustavnim postupcima Đukanovićevog režima u Crnoj Gori koji datiraju negde od 1997. ili 1998. godine. Međutim, iako su državi bile otete pojedine nadležnosti na delu teritorije, ona je u celini funkcionisala. Glavni udarac državi predstavlja Koštunicina odluka iz oktobra 2000. godine da pošalje Gorana Svilanovića, bez ikakvih ustavnih ovlašćenja, otimajući nadležnosti savezne vlade, da zatraži prijem SR Jugoslavije u Ujedinjene nacije kao novoformirane države. Tim činom je prekinut međunarodni-pravni kontinuitet jugoslovenske države koji je jugoslovenska država nasledila od srpskog međunarodno-pravnog kontinuiteta 1918. godine. Dvesta godina srpske državnosti i ustavnosti je bačeno pod noge tim samovoljnim činom o kome, zapravo, niko u našoj javnosti u to vreme nije ozbiljno ni razmišljao. SR Jugoslavija je bila članica Ujedinjenih nacija pre oktobra 2000. godine, istina na način suprotan Povelji Ujedinjenih nacija; njeno članstvo u Generalnoj skupštini je bilo suspendovano, njen predstavnik nasilno je sprečen da učestvuje u radu Generalne skupštine. Ali, članstvo nije prestajalo. Kao dokaz navodim činjenicu da se sve do oktobra 2000. godine zastava SR Jugoslavije, odnosno zastava čak prethodne SFRJ, čiji je pravni sledbenik po Ustavu bila SR Jugoslavija, viorila pred sedištem Ujedinjenih nacija. Tu je prekinut međunarodno-pravni kontinuitet. Ispostavilo se da smo tek u oktobru 2000. godine formirali novu saveznu državu. Unutrašnji pravni kontinuitet prekinut je tzv. Polaznim osnovama u aprilu 2002. godine. Zašto je to urađeno? Neko u ovoj zemlji je obmanut da Evropska unija i Amerika iskreno žele očuvanje zajedničke države Srbije i Crne Gore. To nije istina. Oni koji su nas bombardovali ne žele opstanak srpske države, žele njeno rušenje. To je logički zaključak koji se izvodi iz njihovih postupaka. I u vreme kada je razbijana prethodna SFRJ emisari tadašnje Evropske zajednice i emisari Amerike su tvrdili da se zalažu za očuvanje SFRJ. Verbalno su se zalagali za očuvanje, potajno su radili na razbijanju i u tome su bili veoma uspešni. Evropska unija i Amerika žele nezavisnu Crnu Goru. To je sada očigledno. Oni su, upravo raspamećenom, Đukanoviću pomogli da ostane na vlasti i da uspe u svom naumu, jer on nije imao dovoljno pameti i inteligencije da to na adekvatan način, bez velikih unutrašnjih lomova i potresa, sprovede u delo. Ovde mu Đinđić sada to zdušno potpomaže, računajući da će tako najlakše imati apsolutnu vlast u svojim rukama. Nestane li savezne države, apsolutni je gospodar u Srbiji sve do prvih izbora, a po svoj prilici trudiće se da nikada više ne bude parlamentarnih izbora. To je tematika neke druge rasprave. Šta sada želi zapad. Zapad želi da stvori pravne osnove da Crna Gora za dve do tri godine lepo išeta iz ove tzv. državne zajednice bez ikakvih unutrašnjih lomova. Đukanović da je raspisao referendum, pretila mu je opasnost građanskog rata. Nije smeo da ide na referendum, to je jasno. Referendum mu ne bi uspeo ako bi ga opozicija bojkotovala. To je jasno posle ovih neuspešnih predsedničkih izbora [[Dobacivanje iz sale.]] Zato će o Vatikanutek biti reči i vi zaljubljenici u Vatikan imaćete šta da čujete, poput Novakovića, onoga što je glasao iz Soluna. (Milka Marinković dobacuje u vezi Iraka.) U Irak uskoro putujem, Milka, i pisaću ti, ne sekiraj se. Mogu li da nastavim, Milka? Šta je cilj, pored nezavisnosti Crne Gore. Cilj je zapada da se blagovremeno stvori pravna osnova za izlazak Kosova iz sastava Srbije, pošto Rezolucija 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija govori samo o Kosovu kao sastavnom delu Savezne Republike Jugoslavije. Neće onaj ko je pisao tu rezoluciju da tumači njen sadržaj onako kako mi želimo. On će konstatovati da ne postoji SR Jugoslavija. Možete vi u povelji da pišete sada spisak vaših želja, pa ako Crna Gora izađe iz državne zajednice, Kosovo će ostati u sastavu Srbije. To je vaša želja. Ta vaša želja nema veze sa Rezolucijom 1244. Scenario je sada očigledan. Prvo će Srbija i Crna Gora redefinisati svoje međusobne odnosa uništenjem savezne države, pa kada nema savezne države, onda će se stvarati dodatno pravni osnov za buduću nezavisnost Kosova i Metohije. Kako? Čim se ovo proglasi i čim se ovo usvoji, čim vam profunkcioniše prividno ova tzv. državna zajednica, sledi novi pritisak sa Zapada da se Kosovo i Metohija definiše kao treća država članica. To će biti pod ultimatumom. Reći će vam, staviće vam do znanja, da je Rezolucija 1244 važila samo za SRJ. Da li nema SRJ? Nema. Nema federacije? Nema. Redefinisale su Srbija i Crna Gora svoje odnose? Redefinisale. Evo vam sada treće članice. Valjda vam je bolje da vam Kosovo i Metohija bude treća država članica, nego da dobije potpunu nezavisnost. To će biti argument. Niko se ovde od ozbiljnih ljudi neće usuditi da kaže, pa bolje je potpuna nezavisnost nego da nam ih nametnete u tom svojstvu. To niko neće smeti preko usta da saopšti. Onda, šta će se desiti? Vi koji ste na vlasti, ako u tom momentu budete još na vlasti, vi ćete prihvatiti Kosovo i Metohiju pod nazivom Kosovo kao treću državu članicu tzv. državne zajednice. Čim prvi put Kosovo dobije atribut države, bilo kakve države, nedovršene države, a što je nekada Đinđić govorio za onu bivšu Jugoslaviju ili zavisne države ili poludržave itd, nije bitno, u jednom momentu postoje uslovi i kaže se, ne mogu da funkcionišu zajedno i bolje da se raziđu. Taj problem će napraviti i sama Crna Gora. Ona će jednostavno da kaže, mi smo hteli državnu zajednicu sa Srbijom, dok je Kosovo bilo sastavni deo Srbije. Sada, pošto je Kosovo treća država članica, mi ne želimo da živimo u takvoj zajednici, neka ostanu Srbija i Kosovo u državnoj zajednici. Da li će tu pokušati da prikopčaju i Vojvodinu i da li će tako pokušati da prikopčaju i Šumadiju, jer neko iz vaše koalicije već se zalaže za Šumadiju kao autonomnu pokrajinu? Vi imate takve ljude u sastavu vaše vladajuće koalicije. Taj vaš problem se sada postavlja kao problem celog srpskog naroda i srpske državnosti. Zbog toga moramo bar alarmirati javnost.
Da li ćete da koristite narednih deset minuta? Izvolite.
Da, nastaviću sledećih deset minuta. Nemam načina da vas odvratim od izglasavanja na nelegalan način ovoga što ste započeli. Vi ste pokupili i oteli ste mandate nekim političkim partijama, vi ste ovde proglasili devet ljudi za narodne poslanike, iako oni nisu ni po kom osnovu narodni poslanici itd. Vi ste u stanju da dovedete i daktilografkinje, i kelnere i obezbeđenje sa hodnika itd, pa da skupite 126 ruku koje će biti dignute ili 126 prstiju koji će ovde da pritisnu taster. Ako je mogao Novaković da glasa iz Soluna, zašto ne bi neko iz bifea, zašto ne bi neko iz kotlarnice, zašto ne bi neko iz daktilobirao itd. po istom osnovu. Dame i gospodo, rekoh, Polaznim osnovama u aprilu 2000. godine uništena je savezna država. Vi danas donosite Ustavnu povelju i kažete u preambuli na koje se pravne akte, prethodne pravne akte, pozivate.Kada bismo mi donosili novi ustav, nastojali bismo preambulu da izrazimo na svečan način, da se zakunemo u nezavisnost, ravnopravnost, građanska prava, istorijske tekovine itd. Nekada su se komuniste zaklinjali u tekovine svoje revolucije. To je svečani oblik povelje. Čisto pravni oblik povelje koji ste vi primenili poziva se na neki pravni osnov. Ovde bi u srećnijim okolnostima pravni osnov bio: polazeći od člana tog i tog prethodnog ustava, Savezna skupština, zajedno sa narodnim skupštinama, donosi odluku o proglašenju novog ustava. Ako ste promenili naziv u ustavnu povelju, o tome ću posle podne govoriti onih 27 minuta, da se sada ne zadržavam. Međutim, vi se ovde pozivate na Polazne osnove. Kažete, polazeći od Polaznih osnova za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore od 14. marata, a uopšte ne pominjete formalno još uvek važeći savezni ustav. Vama su te polazne osnove neki nadustav, nešto što je iznad ustava. Ko je doneo te polazne osnove? Potpisali Đoka, Mika, Pera, Đura, Steva i Laza;Laza je verovatno bio. Polazne osnove i naravno sve začinjeno Solanom, jer ne valja da bude neslano. Potpisali Koštunica, Đinđić, Labus, Đukanović i ko još beše? Da li je bila još neka veličina politička tu? Nije bilo Milana Milutinovića, nije bilo čini mi se, da li je tako Đinđiću? I Solana. Oni potpisali ukidanje SRJ, potpisali ukidanje saveznog ustava. Sada to što su oni potpisali, nakon što je izglasano prostom većinom, a mnogi ovi vaši propagandisti koji su najavljivali da mi radikali danas nećemo ni doći na Skupštinu, valjda ste to želeli, a mi to nigde nismo rekli, kažu prostom većinom. Oni ne znaju šta je prosta većina, kada je mešaju sa apsolutnom većinom. Vi ste prostom većinom glasali za te polazne osnove, i u republičkim skupštinama i u Saveznoj. Možda biste vi, da ste se prebrojavali, skupljali i glasali iz Soluna itd, i dovodili sa hodnika, skupili i apsolutnu većinu, ali uopšte niste pominjali kvalifikovani oblik većine, nikada. Sada, najbolje će biti kada granica bude Karlobag - Ogulin - Karlovac - Virovitica, ali još ćemo malo sačekati za to, ne sekiraj se ništa, sada govorimo o drugim pitanjima. U tom besu i u toj mržnji što nemate kontraargumenata, vi sada možete pokušavati da ispadnete duhoviti. Niste nimalo duhoviti. Tragikomična je situacija. Rado bih se smejao, ali nije mi do smeha, po prvi put za ovih 12 godina aktivnog bavljenja partijskom politikom. Po prvi put mi nije zaista do smeha. Šta se ovde dešava? Vi ukidate saveznu državu, ukidate savezni ustav protivustavnim činom. Taj protivustavni čin podleže krivičnoj odgovornosti. Sada donosite kao novi ustav. Nazivate ga ustavnom poveljom, nije bitno, vi ste tu ustavnu povelju zamislili kao osnovni zakon. Zašto se taj osnovni zakon, ako ste već ukinuli savezni ustav, ne donosi u skladu sa republičkim ustavom Srbije. Ovde ste naveli da ćete u roku od šest meseci i to vam je deklarativnog programskog karaktera, a što u ustavu ne bi trebalo da stoji, uskladiti republički ustav Srbije sa tzv. ustavnom poveljom. Vi ovim već opredeljujete sadržaj budućeg ustava Srbije ili amandmana kojima ćete menjati taj ustav. Dakle, ovo je nova vrsta nadustavnog akta, kao što su Polazne osnove Beogradskog sporazuma nadustavni akt u odnosu na ustavnu povelju. Tako ste vi već ovde zapisali da vam je ustavna povelja nadustavni akt u odnosu na budući ustav Srbije. Vi biste taj nadustavni akt, ako se ustav Srbije donosi dvotrećinskom većinom i referendumom, morali da donesete četiripetinskom većinom, da još bude kvalifikovanija u odnosu na onu koja se traži za republički ustav ili možda dvostruki referendum. Vi snižavate kriterije koji već postoje za ustavne promene na nivou Srbije. Vi obavezujete sve one koji budu pisali tekst budućeg ustava, da se drže ove ustavne povelje. A ona usvajana samo apsolutnom i to sumnjivom većinom, na osnovu otetih poslaničkih mandata, na osnovu dovedenih ljudi koji nisu narodni poslanici i tako dalje. Dame i gospodo narodni poslanici, vrlo je lako svoju državu uništiti. Ovo je jedan oblik eutanazije i tako dalje. Teško je sačuvati. A ako je već ne možemo sačuvati, onda nećemo da učestvujemo ni u uništavanju. Ako ne možemo da pomognemo da se održi, onda bar možemo ćutke da tugujemo i da ne doprinosimo uništavanju. Znate, poznata je situacija iz koncentracionih logora - svi ljudi koji su došli u Aušvic,na primer, znali su unapred da niko živ neće izaći, ali je među tim ljudima većina bila onih koji su, ako nisu mogli da se suprotstave, čekali da na njih dođe red za likvidaciju. Uvek se nalazio jedan procenat onih koji, iako su znali da će na kraju i oni stradati, spremno su prihvatali da služe logorskim vlastima, onima koji su ih ubijali itd, čak sprovodili svoju sabraću, svoje sapatnike u krematorijume, na gubilišta itd. Dakle, postoji nešto u karakteru čoveka što ga čini čovekom u pravom smislu reči: postojanim, požrtvovanim, odlučnim da sačuva ponos i dostojanstvo. Kod nekih ljudi postoji volja da se prilagode okupatoru, neprijatelju, po bilo koju cenu, iako znaju da iz toga ništa dobro neće isplivati. Znate, postoje ljudi koji se bore protiv okupatora, a postoje i muškarci i žene koji mu služe, pa se neke prostituišu, pa ih neki služe tako što će pripadati kvinsliškom aparatu, pa neko što će ovako, što će onako. Postoje različiti ljudski karakteri. Ovo je jedan od prelomnih momenata u životu svakog čoveka, pojedinca i cele nacije gdetreba dokazati čojstvo, ponos, dostojanstvo i hrabrost da se kaže "ne" onome što uništava državu. Ovo je moja poruka posebno DSS-u. Vi ste napokon shvatili šta je ustavna povelja. Slušao sam dobro govor vašeg predsednika. On je sve shvatio i pokajao se, u to sam iskreno ubeđen. Ubeđen sam da on nije hteo uništenje savezne države. Možda će se ispostaviti nešto drugačije, ali jedno je šta je čovek želeo da uradi, a drugo šta je zaista uradio. Jedno je šta je hteo da proizvede svojim postupkom, a drugo je šta je stvarno proizveo. Ono što je proizvedeno tim postupkom je krajnje negativno. Još postoji šansa da se zaustavi. Ta šansa je da se odlučno glasa protiv tzv. ustavne povelje, pa ako će nam je neko nametnuti tenkovima, neka je nametne. Znam da se mi protiv te sile u sadašnjim uslovima ne možemo boriti, ali ne treba ni da joj služimo. Ako ne možemo da sačuvamo Crnu Goru u sastavu zajedničke države, onda nemojte da crnogorskom režimu pomažemo u otcepljenju Crne Gore, nego ga pustimo da se sam suoči sa svojim građanima i da vidimo kako će to da izvede. Zašto mi iz Beograda da mu u tome pomažemo? Ako možda ne možemo da sačuvamo Kosovo i Metohiju, onda bar da ne pomažemo srpskim neprijateljima u otimanju Kosova i Metohije, a viste im više puta pomagali. Pozivali ste Srbe koji žive na Kosovu i Metohiji da izlaze i na pokrajinske i na lokalne izbore, iako nisu ispunjeni uslovi iz Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija, koji su podrazumevali povratak svih prognanih ljudi i povratak ograničenog odreda naše vojske i policije, do hiljadu vojnika. Dok se bar ta dva uslova nisu ispunila, vi niste smeli da pozivate kosovsko-metohijske Srbe da izlaze na okupatorske izbore. Vi ste to uradili. (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje vremena.) Vi ste na taj način doprineli pripremama da se Kosovo i Metohija definitivno otmu Srbiji i srpskom narodu. Mi nećemo da vam glasamo za ovo, ali ćemo o ovome da vam kažemo sve što mislimo i na svakom mestu ćemo govoriti, dok imamo daha.
Reč ima narodni poslanik Branislav Ivković, predsednik poslaničke grupe Narodni socijalisti.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, sigurno je da se poslanici ove skupštine nalaze danas možda u najznačajnijem trenutku od početka svoga mandata. Takođe, sigurno je da je najjednostavnije i najlakše govoriti šta se neće. Teže je, i to značajno teže, osmisliti i reći šta se hoće. Mnogo teže i najteže iznad svega je to što se hoće definisati kako da se to što se hoće ostvari i dovede do kraja. Sigurno da je ovo trenutak kada moramo svi da se izdignemo iznad svojih uskih stranačkih i partijskih interesa, iznad dnevnog politikanstva i politike i da zaista, možda više nego ikada, razmišljamo o građanima Srbije, u čije ime pledira svako od nas, tj. govori ovde u ime bar dela tih građana. Sigurno da su prijemčive reči kada se suprotstavlja mnogim događanjima danas, pa i Ustavnoj povelji, posebno onima koji ostaju bez posla, posebno onima kojima se prodaju preduzeća. Svako od nas ko ovde govori mora da razmišlja i o tome šta i kako dalje i šta je alternativa onome što se nudi. Pokušaću ovde da govorim o onome što žele narodni socijalisti, o onom stanju kako mi sagledavamo da jeste, faktičkom stanju i o tome kako mislimo da treba ići dalje. U pogledu toga što se želi, mi narodni socijalisti se zalažemo za očuvanje zajedničke države. Možda više od drugih imam pravo da govorim, jer sam radio Prostorni plan Republike Srbije i sa svojim kolegom, ministrom za uređenje prostora i urbanizam Crne Gore, radio na usklađivanju prostornih planova Republike Srbije i Republike Crne Gore. Prostorni planovi Republike Srbije i Republike Crne Gore su potpuno kompatibilni i čine jedinstven prostorni plan jedne teritorije. Jasno je iz rada na prostornom planu Republike Srbije da je zajednička država Srbije i Crne Gore optimalno rešenje za sve građane Srbije, jer se radi o državama koje su potpuno kompatibilne po resursnom potencijalu, a racionalnost u razvoju infrastrukture je daleko viša kada je u pitanju zajedničko planiranje i izgradnja. Govoriti o značaju izlaska u svet Srbije preko luke Bar je bespredmetno, kao što je bespredmetno govoriti o značaju izlaska Crne Gore u Evropu preko dunavskog razvojnog pojasa. Naš zadatak u narednom periodu je da tu svest o značaju očuvanja zajedničke države ojačamo i kod građana Srbije i kod građana Crne Gore, da suzbijemo separatizam i secesionizam i da još više osnažimo državu. Sigurno je da svaki kvalifikovani i pametan čovek apsolutno razume i shvata da mora biti cilj država sa jednom monetom, sa jednom carinom, država koja ekonomski u globalnom smislu jedinstveno deluje. Šta je činjenično stanje? Činjenično stanje je da imamo državu koja to nije. Činjenično stanje je daimamo papire koji govore o jakoj državi, a nje nema. Činjenično stanje je, faktički, da je Narodna banka Jugoslavije narodna banka Srbije. O guverneru ćemo razgovarati, guverner je svojim delovanjem i te kako doprineo lošem stanju u privredi, poslovnom politikom koju je vodio u NBJ. Činjenično stanje je da, faktički, imamo granicu između Srbije i Crne Gore. Činjenično stanje je danemamo zajedničku državu. Jeste istina da je gospodin Koštunica govorio da je pitanje opstanka Jugoslavije pitanje demokratije. Dobio je demokratiju i potpisao Beogradski sporazum sa gospodinom Labusom i gospodinom Đinđićem. Nikoga oni kao građani Srbije nisu pitali kad su to potpisali. Međutim, došli smo ovde dokle smo došli. Imamo Ustavnu povelju. Šta je alternativa Ustavnoj povelji, pitam i vas i sebe. Šta ćemo činiti ako se ne usvoji Ustavna povelja? Imaju li oni junaci koji prete referendumom o otcepljenju Srbije izvesnost rešenja priznanja te Srbije? Nemaju. Imaju li oni koji se ovde bune protiv svih rešenja protiv kojih se bunimo i mi Narodni socijalisti, protiv dve monete, protiv dve carinske unije, imamo li rešenja i alternativu? Nemamo. O tome se radi. Ovde se mnogo spominje Kosovo i Metohija, ali niko od onih koji su za ovom govornicom spominjali Kosovo i Metohiju nije pročitao preambulu Ustavne povelje. U preambuli ustavne povelje piše: "Polazeći od ravnopravnosti dve države članice, države Crne Gore i države Srbije, koja uključuje AP Vojvodinu i AP Kosovo i Metohiju..." Preambula Ustavne povelje je sastavni deo Ustavne povelje. O tome svako od nas mora da razmišlja. Prvi put nakon 12 godina smou poziciji da Evropa prihvata da su sastavni deo Srbije autonomne pokrajine Kosovo i Metohija i Vojvodina. To je od izuzetnog značaja za ovaj narod i za ovu državu koji su se umorili od viška nacionalnog, a manjka socijalnog. To je situacija u kojoj možemo razgovarati i o tome da, faktički, verifikacijom (i to je jedna alternativa) Ustavne povelje od Saveta Evrope i prijemom Srbije i Crne Gore u Savet Evrope imamo verifikaciju AP Kosova i Metohije i AP Vojvodine u okviru Srbije. Možda tek nakon toga možemo razgovarati o nečemu drugome, možda tek nakon toga možemo razgovarati i o potpunoj samostalnosti, ali,ponavljam, sa stanovišta struke nema alternative. Zajednička država Srbije i Crne Gore je optimalno rešenje za svakog građanina Srbije i za svakog građanina Crne Gore, višestruko racionalno rešenje, višestruko bitno sa gledišta nacionalnog i državnog interesa, a, ako hoćete,stara je kovanica da smo zajedno jači. U pogledu pozicije Srbije i Crne Gore, pitam - šta je alternativa Ustavnoj povelji, pitam vas i sebe - šta ako se ne usvoji Ustavna povelja? Ovde su mnogo pominjali Rezoluciju 1244. Istina je, Rezolucija 1244 Kosovo i Metohiju definiše kao deo Jugoslavije, a ne kao deo Srbije. Da li bi možda došlo, u slučaju neusvajanja ustavne povelje, neobezbeđenja podrške celini Srbiji, kao samostalne države, da li bi došlo do raspada? Verovatno bi, čak bi verovatno bio i guran sa strane. Na šta bi se raspala ta Srbija - raspala bi se na Crnu Goru i na Kosovo i Metohiju, možda i na Sandžak, možda i na Vojvodinu. Šta je alternativa tome? Danas se mi nalazimo, nevoljno, u poziciji da je alternativa Ustavna povelja. Ustavna povelja decidno kaže da je zajednička država Srbija i Crne Gora, država Crne Gore i država Srbije, u okviru koje su AP Vojvodina i Kosovo i Metohija. Meni, kao Srbinu i građaninu Srbije, to ima jednu veliku vrednost, kao što mi nema nikakvu vrednost činjenica da imamo dve monete, da imamo dve carinske unije. Znači, mi, narodni socijalisti, želimo snažnu i jaku zajedničku državu Srbije i Crne Gore, i to Srbije sa autonomnim pokrajinama Kosovom i Metohijom i Vojvodinom. Mi želimo decentralizovanu Srbiju, sa jakom lokalnom samoupravom. Nećemo regionalizaciju, nećemo tarabe u našoj državi. Taraba je dosta. U pogledu nacionalne istorije, ova Srbija jeste imala Karađorđa, ali je imala i Miloša Obrenovića. Rezultat rada Karađorđa je poznat, trajao je sedam godina. Rezultat rada Miloša Obrenovića takođe; mnogo pameti, mnogo volje, mnogo pregovaračke strpljivosti, mnogo odmerenosti, i borba u svakoj situaciji za interes svojih građana, ne za interes svojih stranaka. Sve one koji za ovom govornicom govore, pozivam, kada kažu da nešto neće, da osmisle i kažu šta to hoće, i to što hoće da jasno kažu - kako misle da izvedu do kraja? Jer, znate, građani Srbije ovo gledaju, građanima Srbije je dovde i tuče i ekstremnih situacija, građani Srbije hoće predloge, konkretnu perspektivu. Ako treba da trpe i godinu, i dve, i tri, ali da znaju da se neki putem može ići. Ovde mora da se radi na jednom savremenom ustavnom konceptu, na Ustavu Srbije, razvijene, decentralizovane, sa jakom lokalnom samoupravom, sa lokalnom samoupravom koja je vlasnik svoga gradskog građevinskog zemljišta, a samim tim i potencijalni suinvestitor,sa lokalnom samoupravom koja sutra može biti potencijalni partner za ulazak stranog kapitala i da zapošljava svoje građane i time rešava ne samo taj problem, nego povećanjem proizvodnje da jača i doprinose u budžetu lokalne samouprave. Prema tome, ova ustavna povelja nikome od nas poslanika u martu prošle godine nije bila znana. Neko je bez nas odlučio da potpiše dogovor sa Solanom, odnosno sa Evropskom unijom, da se stvori Beogradski sporazum kao osnov. Simptomatično je da neki od tih koji su potpisivali, sada misle drugačije.Lično mislim da misle drugačije iz čisto političkih ambicija i da ne razmišljaju o interesu građana, u čije ime plediraju da govore. Ono što ostaje otvoreno ovde je - kako, kojim putem stvoriti Srbiju i Crnu Goru kao državu sa jednom monetom,Srbiju i Crnu Goru sa zajedničkim razvojnim planovima na razvoju infrastrukture, na razvoju privrede, Srbiju i Crnu Goru sa jednom carinskom kvotom i tarifom, i kao deo Evropske unije? Razmišljajući ovde i govoreći, moramo svi da vodimo računa i o tome da je 87% građana Srbije reklo - hoćemo u evropske integracije. Negacija te činjenice (mislim da treba svako ovde da razmišlja kada govori) jeste i politička smrt onih koji drugačije govore. Mi ovde, za ovom govornicom, kada govorimo, moramo da se izdignemo iznad dnevnih političkih interesa koji se baziraju na nevolji i neraspoloženju, od Borskog basena, pa nadalje, i da razmišljamo šta će biti sutra sa našom decom i svom decom ove Srbije. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, predsednik poslaničke grupe DSS.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo uvaženi poslanici, danas kada raspravljamo o Ustavnoj povelji, raspravljamo u Skupštini kojoj je narušen legitimitet, u Skupštini u kojoj 10% poslanika nema legitimitet, odnosno ova skupština ima 10% poslanika koji možda tu ne bi trebalo da sede. Da li nepravda može da rodi pravdu ili da li iz nepravde može da nastane pravda i da li nelegitimnost može da izrodi legimnost - ne može i neće. Ova skupština do kraja ove rasprave mora da dobije od Administrativnog odbora odluku, mora da dobije dokazna sredstva kojima se utvrđuje da onim poslanicima koji su podneli ostavke nije prestao mandat na osnovu njihove lične volje. Da vidimo u kakvoj su zabludi bili, ako su bili, kada su podnosili ostavke, i da tek nakon takve odluke mi donosimo odluku. Jer, svaka odluka i svaka država, a ova ustavna povelja je osnov svake države, koja nastane u nelegitimnoj skupštini ne može da ima puni legitimitet. I mi se ovde, verujem, svi zalažemo za državu koju će, iako možda neće biti podržana od svih poslanika u ovoj skupštini, svi poslanici poštovati i neće osporavati njen legitimitet, zato što je nastala iz nelegitimne skupštine. Jer, znamo kako završavaju države koje nastanu na nelegitimnosti i nepravdi. Demokratska stranka Srbije je uvek izlagala svoja opredeljenja, još dok je bila opozicija, još kad je nastala kao stranka, 1993. godine, napravila je sporazum sa Narodnom strankom Crne Gore o budućoj zajedničkoj državi, preuređenoj, ali zajedničkoj državi Srbije i Crne Gore. Ima više stvari koje nas vezuju, nego onih koje nas razdvajaju, i mi smo uvek mislili i uvek smatrali da je najbolje rešenje za Srbiju i Crnu Goruda budu u jednoj državi, u državi koja neće biti utvrđena, kao što je to bilo Žabljačkim ustavom, za tri dana, kao plod političkog cenkanja između Mila Đukanovića i Momira Bulatovića, sa jedne strane, i Slobodana Miloševića, sa druge strane. Smatrali smo da ta država mora da bude iskreno opredeljenje građana Srbije i Crne Gore. Sa takvim namerama DSS je pristupilastvaranju i izgradnji nove državne zajednice Srbije i Crne Gore, nakon 5. oktobra. Podsetiću vas da su to bile neke od ključnih stvari predsedničkog programa dr Vojislava Koštunice na tim izborima; građani su to podržali, i smatramo da je to legitimitet koji je potreban i ovoj skupštini i ljudima koji se zalažu za zajedničku državu, da upravo tu zajedničku državu i stvaraju. Mi smo želeli i smatrali da je Beogradski sporazum konačno tačka na procese dezintegracija na ovom delu naše bivše Jugoslavije, da je Beogradski sporazum osnova da Kosovo u skladu sa Rezolucijom 1244 bude deo Srbije, a ne Jugoslavije, kroz jedan mudar i odgovoran proces, ne brz i bahat, proces vraćanja Kosova puni teritorijalni integritet Srbije. Isto tako, smatrali smo da je Beogradski sporazum garancija za naše brže uključivanje u evropske tokove, pre svega u Savet Evrope, i naravno, kao jedan od glavnih ciljeva spoljne politike buduće države, u Evropsku uniju. Sa puno optimizma članovi Ustavne komisije iz DSS-a pristupili su radu u toj komisiji. Ali, zašto je taj rad ovoliko trajao, zašto su izbori, što u Crnoj Gori, što u Srbiji, usporavali rad Ustavne komisije, zašto je Milo Đukanović, uz blagoslov iz Srbije, tražio da se odloži rad na ustavnoj povelji čitava dva meseca i da se time odloži naš prijem u Savet Evrope septembra meseca? Zašto je neko Milu Đukanoviću neprestano iz Beograda davao blagoslov i bio bolji partner Milu Đukanoviću nego građanima Srbije koji su ga birali? Zašto su vlade Srbije i Crne Gore za vreme rada Ustavne komisije vršile paralelne pregovore na štetu državne zajednice Srbije i Crne Gore, na štetu građana Srbije? Zašto su oni onemogućavali rad Ustavne komisije i zašto su mimo Ustavne komisije ministri finansija Đelić i Ivanišević vršili razne pregovore, zašto je Ustavna komisija više puta svojim stavovima, zaključcima i saopštenjima kritikovala takav rad vlada Srbije i Crne Gore. Kome je bio cilj da se ustavna povelja ne donese, odnosno kome je bio cilj da ustavna povelja ne bude osnov buduće zajedničke države, i zakon za sprovođenje ustavne povelje još više, već da to bude uvod u secesiju Srbije i Crne Gore; naravno DSS to nije bio cilj, niti se tako ikada ponašala. Zašto bi se iz Srbije izlazilo u susret DPS i Milu Đukanoviću, pre nego građanima Srbije? Zašto su usvojena, naročito u zakonu, mnoga rešenja koja su na štetu građana Srbije, kao i na štetu budžeta, odnosno finansija? Zašto je propisano zajedničko tržište, a imamo dva odvojena carinska sistema? Zašto će na granici Srbije i Crne Gore da bude uspostavljena carina? Kako je moguće da imate dve valute, da imate zajedničko tržište i nesmetani protok roba, kapitala i ljudi? Zašto je neko uporno podržavao takav stav? Zašto predstavnici u Ustavnoj komisiji iz Srbije nisu imali jedinstven stav kada je u pitanju imovina Savezne Republike Jugoslavije, odnosno imovina državne zajednice Srbija i Crna Gora? Zašto se na štetu Srbije, na štetu građana Srbije, rešava pitanje imovine državne zajednice Srbija i Crna Gora? Zašto imovina vojske koja je sada u vlasništvu SRJ prestaje da bude vlasništvo državne zajednice Srbija i Crna Gora? Zašto luke, aerodromi, kasarne i sve ono što vojska koristi od nepokretnih objekata postaje imovina Srbije i Crne Gore, a ne državne zajednice? Zašto će građani Srbije da ulažu svoje pare u vojsku, u nepokretnosti koje se nalaze u Crnoj Gori i da to pripada Crnoj Gori? Zašto će građani Srbijekoji će finansirati državnu zajednicu sa 95,5%, građani Srbije koji će finansirati vojsku državne zajednice sa 95,5%, ulagati u nepokretnosti, a to je imovina Crne Gore. Zašto će ulagati u luke, a to je imovina Crne Gore? Zašto će ulagati u aerodrome, a oni su opet imovina Crne Gore? Zašto ulagati u vojni aerodrom kad su Milo Đukanović i svi već najavili da će ga oni uzeti i od njeganapraviti civilni aerodrom; zašto ćemo da ulažemo u remontni zavod za brodove u lukama Crne Gore, uzeće ih crnogorska vlada. Zašto da dozvolimo da vojska državne zajednice, koja treba da nas brani i koja nas je branila od agresije, bude podstanar u sopstvenoj kući, da ide na šalter u neki zavod za građevinsko zemljište u Podgorici, u Baru, Tivtu ili bilo gde drugde i da traži da neka opštinska vlast sa njom zaključuje ugovor o zakupu pojedinih prostorija? Da li ćemo dozvoliti da se toliko unizi institucija vojske kao jedna od osnovnih spona državne zajednice Srbije i Crne Gore, jedna od osnovnih veza ove postojeće Savezne Republike Jugoslavije, jedna od najvažnijih veza koja nas je vezivala kada su bili pokidani ili raskinuti i platni promet i kada Crna Gora ima poseban carinski sistem? Da li ćemo to dozvoliti i da li ćemo dozvoliti da ponovo građani Srbije finansiraju sukcesiju ili ugovor o sukcesiji ili vojsku Crne Gore preko ovakvog načina finansiranja? Mislim da je odgovornost na onima koji će glasati za zakon, a on je neraskidivi deo sa Ustavnom poveljom i upravo na tome da vide da li će zaštititi interese Srbije u ovoj skupštini ili će podržati politički pakt Mila Đukanovića i Zorana Đinđića u ovoj skupštini. Da li će pospešiti i ubrzati razdvajanje državne zajednice Srbije i Crne Gore prihvatanjem ovog zakona, koji je više akt o sukcesiji, a ne akt o unapređenju i poboljšanju i omogućavanje da ta državna zajednica funkcioniše, da li će to uraditi? To će se videti na primeru glasanja o zakonu. Da li će oni koji se zalažu za veća prava Srbije, čak i za samostalnost Srbije, podržati zakon i time doprineti da državna zajednica Srbije i Crne Gore ovako po zakonu i po ustavnoj povelji neće funkcionisati, već će to samo biti uvod u razdvajanje, a ne spajanje; da li će oni dozvoliti da se sve to odvija na štetu Srbije, da mi napravimo iznova i vojsku u Crnoj Gori i sve ostalo, i infrastrukturu, i da oni kroz tri godine krenu u sporazum i u ovakvu sukcesiju, i to našim parama, parama svih građana Srbije. DSS to neće dozvoliti, neće glasati za zakon u ovoj skupštini i očekuje da svi oni koji smatraju da može i mora da se učini bolje, to mogu da urade. Sa ovog mesta želim da kažem - da je bilo više dogovora članova Ustavne komisije i srpskog parlamenta, ne bi stav DPS bio tako tvrd i ne bi oni dobili kroz zakon ovo što su sada dobili. Jedan primer: kada DPS i Milo Đukanović kažu - mi nećemo ovo da prihvatimo, niko iz Srbije ne kaže - mi nećemo da prihvatimo to što vi predlažete: iz Srbije pojedini odmah krenu i potrče da nađu nešto što je prihvatljivo za Mila Đukanovića. Da li ova skupština i Srbija postoje da bi se udvarali Milu Đukanoviću ili da bi štitili interes građana Srbije? Dame i gospodo, velika istorijska odgovornost je na nama da Srbija i građani Srbije... (Predsednik: Da li koristite narednih deset minuta?) Ne, završavam. Dakle, Srbija i građani Srbije nemaju pravo na propale projekte i propale investicije, nama treba država koja će funkcionisati, a ne država koja će nestati sama od sebe (i to će biti kroz tri godine), a to nam se upravo nudi ovim zakonom o sprovođenju Ustavne povelje.
Reč ima predsednik Vlade gospodin Zoran Đinđić.
Samo zbog javnosti Srbije, koja možda, baveći se nekim svojim dnevnim i realnim problemima, nema vremena da učestvuje u ovim košmarima političkog života u Srbiji, da kažem nešto, odnosno kako je do svega ovoga došlo, gde smo mi sada i šta je čija istorijska i druga odgovornost. Ja sam iznenađen, da ne kažem neku težu reč, činjenicom da predstavnik stranke predsednika Jugoslavije nije rekao nijednu pozitivnu rečenicu o Povelji. On je tri četvrtine svog vremena govorio protiv zakona o njenom sprovođenju, znači protiv točkova koji treba da voze automobil, podrazumevajući da naravno u tom automobilu možda ima nešto pozitivno. U suštini, on brani interese Srbije od onih drugih koji su ugrozili interese Srbije. Pošto je bilo postavljeno pitanje kako je došlo do te Povelje, a ima raznih koji se danas odriču toga, reći ću još jednom, a rekao sam pre šest meseci, dakle, u 12 sati usred noći mene je pozvao gospodin Solana tamo u, kako se već zove, Centralni komitet ili Savezno izvršno veće, predsedničku zgradu, sreo me je na hodniku i rekao mi je da su se gospodin Đukanović i gospodin Koštunica dogovorili o tekstu Povelje, o tekstu Beogradskog sporazuma i o koncepciji zajedničke države. Taj tekst samprvi put u životu video kada mi ga je on doneo, rekao sam - ako su se oni dogovorili, pretpostavljam da je to jedna stvar koja počiva na određenim argumentima, na određenom osećaju odgovornosti, svestan sam toga da je poslednji trenutak za bilo kakav dogovor, kao i da je u ovoj situaciji sve bolje nego sama agonija. Sve drugo bila bi agonija. Onaj ko se sada poziva na istoriju, na Jugoslaviju, na 1918. godinu, na Dušanovo carstvo, taj nas vodi u agoniju. Mi danas ovim što izglasavamo, iza čega stojim, spasavamo nešto što je izgubljeno, mi danas ne gubimo ništa. Oni kojitvrde danas da ovim gubimo, oni govore neistinu. Voleo bih da vidim kako izgleda to što bi oni spasli, kako izgleda ta država koju bi oni sačuvali, a ta država nije postojala pre 5. oktobra, već je ona postojala na papiru, kao što može svaka glupost na papir da se stavi, ili pametna stvar, ili genijalna stvar;papir je jedno, a život je drugo. Jugoslavija je nasta 1918. godine na osnovu jedne velike energije, velike vizije, velikog političkog projekta koji je propao, i to ne 1990, ne 1999, ne 2000. godine, nego 1941. godine, kada je jedan deo tog naroda krenuo da ubija drugi deo tog naroda i Srbi su bili glavne žrtve tog projekta koji se zove - Jugoslavija. Samo zamrzavanjem te priče 1945. godine u komunizmu odloženo je pitanje smisla te države. Kada je umro onaj koji je držao zamrzivač istopilo se, počelo je da smrdi ponovo i to je istorija te države. Onaj koji nas danas vraća u to vreme on je protiv budućnosti ove zemlje. Dakle, ono što mi želimo... Gospodine Maršićanin, molim vas, kada vi budete govorili ja ću da vas slušam. Elementarnu pristojnost pokažite, nadam se da ste to kod kuće naučili, ako nešto drugo niste. Dakle, jeste ta država osnivač Ujedinjenih nacija, jeste ona imala svoje svetle trenutke, ali život je i nešto drugo, a ne samo osnivačka prava. Gde je danas ta Jugoslavija? Jedna od najnerazvijenijih zemalja u modernom svetu. Može da se meri sa afričkim državama. Dotle su je doveli oni koji su se borili za njene interese: 75% ukupne tehnologije u našoj privredi je amortizovano, otpisano; 75% naših puteva je amortizovano; 48% ljudi u ovoj zemlji radi u preduzećima koja dnevno posluju sa gubitkom; 280.000 ljudi radi u preduzećima koja su ispunila zakonske osnove da odu pod stečaj. To je realno stanje ove zemlje i pitanje gde je danas njeno mesto u Ujedinjenim nacijama. Na dnu. Ko je doveo na dno? Možda mi, možda ova skupština? Ne. Šta je naš cilj sada? Da izađemo iz magle, da pogledamo u život i da kažemo - ljudi, dajte elementarne instrumente da se vodi jedna zemlja koja je u dubokom ponoru, da se postepeno vadi iz toga. Ovo je jedan mali instrument. Oni koji sada kažu - nije on dovoljan, mnogo bi bolje bilo da bude neki bolji. Kažem - odlično, gde je taj bolji. Oni koji kažu - mi smo krenuli da ga pravimo, pa smo se predomislili, jer je mnogo bolje otići u demagogiju i onda obećavati narodu brda i doline. To je još neodgovornije. Ako niste za to da se nešto sprovodi, gospodo iz DSS-a, onda budite protiv toga da se uopšte izglasa. Ne može - hoćemo, ali da ne bude, mi bi,ali da ne. Recite, nećemo zajedno sa gospodinom Šešeljem, sa kojim ste se već dogovorili da u Saveznoj skupštini ne izglasate taj zakon i zaustavite život. Budite jednom iskreni, hrabri i zaustavite život u ovoj zemlji, pa da onda svi vide ko ste i šta ste. Nemojte ovde da prodajete maglu. Dosta je ovom narodu magle posle 50 godina. Da vam kažem, dame i gospodo, zašto sam iznerviran. Zato što se ovde tako lako reči sa ove govornice puštaju u etar, u narod, tako lako se o stotinama hiljada ljudi odlučuje, tako lako se priča o državama, o osnivanjima, o ideologijama, o principima, dok narod u ovoj zemlji nema od čega da živi, kao posledicu te lakoće davanja obećanja. Za svaki dan odlaganja - to što vi niste mogli jer ste bili umorni da dođete na ustavnu komisiju, pa imamo ovo danas, 15 dana kasnije nego što bismo imali - košta ovu zemlju prava da izveze 10.000 tona junećeg mesa u Evropsku uniju i neko toplaća. Tajčovek, koji je to proizveo, on to plaća time što ne može svoj proizvod da plasira na jedno dobro tržište. Zato što ste vi bili umorni da ostanete uveče na ustavnoj komisiji. Ko vama daje pravo da vi budete umorni u ime ovog naroda? Ako steumorni, idite pa spavajte, bre. Dakle, ovo možda prođe, možda ne prođe, ali bih voleo da se ulog zna. Ovde ulog nisu sitne političke manipulacije, ovde je ulog pitanje da li će ova zemlja sačuvati svoj međunarodni kredibilitet, kao zemlja u kojoj se zna prioritet, u kojoj se zna o čemu se odlučuje, a ne kao zemlja -buvlja pijaca, na kojoj se svakog dana nudi nešto novo i svakog dana se ponovo kreće. U ovoj zemlji mora da se uspostavi konačno red, a oni koji ne žele red neka to kažu - nećemo red, hoćemo ringišpil, svakog dana da se vrti, uđi - izađi sa tog ringišpila, ali to onda nije država. Najgore je kada se oni koji ruše državu ovde pojavljuju kao zaštitnici države. Država se brani glasanjem za one stvari koje su realne i koje su moguće. Izlaganjem svojih rezervi, svojih kritika, ali i nuđenjem alternative. Ako ne bude izglasano ovo, šta će biti izglasano? Ništa. Još godinu dana ćete spavati, pa još deset godina, pa još sto godina, kao Trnova Ružica koja čeka svog princa da je probudi. Prošle su bajke, ovo je realan život i preuzmite na sebe odgovornost kao realni političari u realnoj zemlji ili, brate, sklonite se sa političke scene, pa idite i spavajte u nekoj bajci.
Pravo na repliku, narodni poslanik Dejan Mihajlov, u ime poslaničke grupe.
I dalje nisam čuo odgovor šta će biti sa imovinom vojske, ko će i kako finansirati vojsku. Od silne nervoze, od silne magle koju smo čuli i koja je prosipana ovde, opet će se sve završiti na štetu građana Srbije. Ne vidim da je nervoza, koja je ovde ispoljena, briga za građane Srbije. Pre mislim da je to briga za svoju ličnu vlast i zato je toliko neko nervozan ovde, zato štozna da sve što se dešava, sve što je dogovoreno sa Milom Đukanovićem oko carina, oko svega ostalog, propada. I zato je ta nervoza ispoljena ovde, ne briga za građane, jer da je brigaza građane drugačije bi se Povelja i zakon pravili. Ovde je briga za lične interese. Ovo je kukavičluk i sebičnjaštvo. Ništa drugo.
Reč ima predsednik Vlade, gospodin Zoran Đinđić.
Da bude jasno, gospodin Koštunica se dogovorio sa Milom Đukanovićem, ne ja. Znači, autori Beogradskog sporazuma. Počeo sam da se dogovaram sa Milom Đukanovićem posle potpisa Beogradskog sporazuma, kada je stvar bila gotova. Pre toga uopšte nismo razgovarali zbog toga što smo se razišli oko pitanja zajedničke države od 1999-2000. godine. Prekinuli smo odnose do trenutka dok nismo postali ponovo partneri, povezao nas je gospodin Koštunica. Sve ono što je definisano u Beogradskom sporazumu pretočeno je u Povelju. Ako ste hteli više države, zašto niste u Beogradski sporazum stavili više države? Ono što je ova komisija uradila je maksimum što je mogla da uradi na osnovu tih nekoliko elemenata koji su dati u Beogradskom sporazumu. Vi ne možete da pravite kuću od deset spratova ako imate tri cigle. Možete da napravite malu zemunicu. Vi ste dali tri cigle Komisiji, ona je od te tri cigle nešto napravila i to je bolje nego ništa. Duboko verujem da je ova država moguća i da je to trenutno maksimum koji mi možemo da ostvarimo kao narod. Alternativa je kriza u Crnoj Gori, alternativa je odlaganje rešenja između Srbije i Crne Gore, alternativa je - svi zajedno na slepi kolosek, alternativa je - ovaj narod još pet godina, još deset godina na magareću klupu. Ko to može da preuzme kao odgovornost? Ja ne i zbog toga sam pre šest meseci i danas preuzeo na sebe obavezu da branim jednu stvar, čijih sam slabosti svestan, za razliku od kukavica koji potpišu, pa pobegnu u mišiju rupu i kažu - nismo znali, nismo znali šta potpisujemo. Branim to što su oni potpisali, jer verujem da je to jedno dobro rešenje. Ne iz demagogije. Mnogo bi jednostavnije za mene to bilo, te priče - hoće vlast. Zar ne bi bilo jednostavnije da se odvoji Srbija i da ja budem u Srbiji vlast, nego da imamo gore još neku strukturu. To su gluposti. Najpre je bila teorija - dogovorio se Đinđić s Đukanovićem da se razdvoje te dve države da bi svako imao vlast u svojoj državi. Onda - dogovorili su se da se ne razdvoje da bi imali vlast. Ne znam, šta god da bude, opet se neko dogovorio. Te teorije zavere i te paranoje, to ostavite za psihijatriju. Ovde se radi o traženju najmanjeg zdravog zajedničkog nazivnika, da se stvori jedna struktura koja može da traje. Niko od nas nije kriv što je taj zajednički nazivnik tako mali. Mnogo bi bolje bilo da je veći, mnogo bi bolje bilo da smo mi Švajcarska, pa da kažemo: evo, žive tu jedni, žive tu drugi, treći, svi sezovu Švajcarci i svi kažu - nosim švajcarsku zastavu, govorim italijanski, govorim nemački, govorim francuski, nosim švajcarsku zastavu. Ko bi u toj državi rekao - ja sam Jugosloven? Ko od nas, ko od vas bi rekao da je Jugosloven? Kako mislite da može da bude jedna federacija u kojoj niko sebe ne smatra građaninom te federacije nego - ja sam Srbin, ja sam Crnogorac i uz to živim u Jugoslaviji. Ko bi u Crnoj Gori pristao na drugačiji odnos osim po ključu koji je konfederalni. O čemu vi pričate? Gde su vam saveznici za tu federalnu državu, vi koji žalite, eto propustili smo priliku, mogli smo još malo da pritišćemo, pa da napravimo federalnu državu. Zar mislite da bi Predrag Bulatović pristao na nešto drugo nego na ključ? Ja sam s njim razgovarao o tome. Sve može da se dovede u pitanje, ali ne može ključ. Ne može "jedan čovek - jedan glas", to je neprihvatljivo za Crnogorce. Za one Crnogorce koji su za federaciju. Onda sam rekao - nema federacije, jer dva i dva su četiri. To nije teorija. On je rekao - pa dobro, šta može, ali ovo je uslov. Ne može "jedan čovek - jedan glas", jer to u Crnoj Gori niko neće prihvatiti. To je realnost. Na osnovu te realnosti je napravljen najmanje zajednički nazivnik koji nije loš. Jako je loše ako počinje jedna država već sa osećanjem da je neželjena. Ako politička generacija koja je danas na sceni u Srbiji i Crnoj Gori i u narednih 10 godina bude želela da od toga napravi pristojnu državu, to će biti pristojna država. Ako ne bude želela, neće biti. Postoji dovoljno prostora da se od te države napravi pristojna stvar. Budite "za" ili budite "protiv", mislim da je to pošteno. U krajnjem slučaju i to je politička odgovornost, pa svako neka onda objašnjava i svojoj deci i svojim unucima na kojoj je strani bio kada se odlučivalo o sudbini države. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem predsedniku Vlade i određujem pauzu do 15,00 časova. [[Posle pauze - 15,45.]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što nastavimo raspravu o tekstu Ustavne povelje državne zajednice Srbija i Crna Gora, sa tekstom zakona za njeno sprovođenje, molim vas da proverimo da li imamo kvorum za rad. Konstatujem da imamo kvorum i možemo nastavitirad. Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, predsednik poslaničke grupe Nova Srbija.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice Skupštine, poštovani ministri, dame i gospodo, pred nama je tekst Ustavne povelje i zakon o njenom sprovođenju. Ono što ovu raspravu može da čini neobičnom jeste činjenica da na taj tekst ni poslanici ni poslaničke grupe ne mogu amandmanski intervenisati. Iz tog razloga me čudi zašto Ustavna komisija, polazeći od toga postulata, nije u svoj sastav uključila i nekog estetu ili stilistu, koji bi tajtekst ustavne povelje stilski "izbrusio", iz prostog razloga što se naknadnom intervencijom to ne može učiniti. Razumem da se to ne može učiniti zato što u njenom donošenju učestvuje više subjekata. Naknada koordinacija bi bila zaista otežana, te iz tog razloga imam razumevanja za takvu odluku. Iako priznajem da je moje znanje ustavno-pravne materije prilično skromno, opet sebi dajem za pravo da, poznavajući otprilike ustavnutradiciju Srba, preambula ustavnog teksta se obično piše svečanim jezikom, svečanim tonom. Naravno, bez one isprazne retorike i patetike. Taj svečani ton prosto pokazuje da postoji narodna volja da se određena državna zajednica formira. Ono, istini za volju, narodna volja nije ni utvrđena. Ova država je pravljena iz nužde. Ova zajednička država ili buduća državna zajednica će nastati voljom međunarodnog faktora. Mi možemo i takvu činjenicu da utvrdimo i to ne što je volimo, nego što smo prinuđeni. Kada sam govorio o stilu, evo recimo u preambuli se odrednica "koja" pojavljuje na bliskom odstojanju, a to prilično remeti taj način interpretiranja. To je u priličnoj meri i stilski rogobatno. Iz tog razloga onaj koje pisao Povelju, prosto je tu činjenicu prenebregao. Zato je opšti utisak da je preambula napisana suvim rečnikom državnog birokrate, a to, još jednom ističem, nije dobro. Kada sam rekao da buduća državna zajednica ne nastaje iz narodne volje, onda sam prvenstveno imao u vidu.... Gospođo predsednice, opomenite poslanike da slušaju.
Molim narodne poslanike da saslušamo gospodina Ćirkovića.
Zaista, ako bi ovaj skupštinski sastav hteo da bude ozbiljan, a pretpostavljam da može, trebalo bi da postupi na sledeći način: tekst Ustavne povelje trebalo bi da odbaci, pa da ispita narodnu volju. Ispitaće je prosto - referendumom. Neka se referendumom ustanovi da li su Srbija ili Crna Gora, bilo koja od njih ako nije-zajednica nema budućnosti, da li su jedna ili druga za zajedničku državu. Ukoliko se ustanovi da je bar jedna od država članica protivna, onda da se okanimo pisanja tog ustava. Zašto da pišemo ustav za državu koja nema budućnosti. Zašto da pišemo ustav za državu koja nije utemeljena na narnoj volji i na narodnom suverenitetu. Ukoliko bi ove države, i Srbija i Crna Gora, proglasile odnosno na referendumu se izjasnile za samostalnost, onda utoliko bi bilo lakše da Srbija pristupi jednom drugom cilju koga je prosto propustila. Taj cilj jeste da napiše svoj ustav. U tom smislu bi bilo dobro raspisati izbore za ustavotvornu skupštinu. Time bi se zaista izbegla ustavna kriza u koju ulazimo. Ovaj skupštinski sastav je propustio istorijsku šansu da posle decembarskih izbora i posle petooktobarskih promena sam sebe proglasi za ustavotvornu skupštinu i da izglasa novi ustav. Zaista, u ovom momentu imamo ustav države koja ne postoji. Jedan od razloga što reformske promene slabo uspevaju jeste što nisu potkovane dobrim ustavom. Ovaj ustav je prosto kočnica za ozbiljne reforme. Postoji druga varijanta:da se Crnoj Gori da jedan razuman rok od tri meseca u kome bi se ona izjasnila da li želi državu, pošto u ovom momentu, pretpostavljam, ona je samo faktor sukoba i faktor rizika. Kada govorimo o Ustavnoj povelji, dopustite mi usput jednu malu primedbu. U glavi - ciljevi nove državne zajednice, ističe se šest ciljeva. Po mojoj skromnoj proceni, tu postoje samo dva. To su stvaranje tržišne ekonomije i uključivanje u evropske strukture, odnosno asocijacije i Evropsku uniju, kao onaj krajnji cilj. Sve ono drugo što je navedeno kao ciljevi državne zajednice, u stvari, predstavlja samo sredstvo kojim se stiže do ova dva osnovna cilja. Dame i gospodo, ovaj tekst ustavne povelje predviđa u jednoj tački da će prvi sastav tog budućeg parlamenta zajedničke države biti biran posredno i kaže se da će poslanici biti izabrani srazmerno političkom učešću stranaka. Zakon o sprovođenju ustavne povelje takvu stvar operacionalizuje i on daje čak i rokove. On kaže da će se ta stvar uraditi u roku od 10 dana od proglašenja ustavne povelje. Imajući to u vidu, ne vidim razlog zašto je uopšte DOS o tome raspravljao kada zakon nije donet. Prosto, zakon nije na dnevnom redu. Ta stvar koja je predviđena i ustavnom poveljom i zakonom nije stigla još uvek da bude aktuelna. To prejudiciranje stvara priličnu zlu krv u našem političkom životu i u dobroj meri ga komplikuje. Još jednom da kažem, Ustavna povelja proističe iz Polaznih osnova i Beogradskog sporazuma. Sve ono što je Nova Srbija govorila o Polaznim osnovama i Beogradskom sporazumu važi i za ustavnu povelju. Zapravo, onaj tekst Beogradskog sporazuma je samo preliven u novi tekst ustavne povelje. Čak može i da se primeti - kad god je Ustavna komisija bila u krizi i kada god je bila u problemu, onda je odrednica koju su ustanovili bila konfuznija, bila je nejasnija. Time se, u stvari, pravio kompromis da bi se došlo do ovog teksta. Zaista izražavam svoje neslaganje sa dužinom izrade ovog teksta iz prostog razloga što je Beogradski sporazum te rokove znatno skratio, tako da smo mi ovu ustavnu povelju, da su se poštovali rokovi, mogli da imamo na dnevnom redu pre pola godine, a i više. (Predsednik: Gospodine Ćirkoviću, da li želite da koristite narednih 10 minuta?) Završiću sa još jednom rečenicom. Još jednom ističem: zajednička država Srbije i Crne Gore je državotvorni cilj i naroda u Srbiji i Crnoj Gori. Takva država mora da ima budućnost, takva država mora da ima konzistentan ustav, koji je neće usporavati u njenom razvoju. Iz tog razloga, kako smo se odnosili prema Polaznim osnovama i Beogradskom sporazumu, tako će se Nova Srbija odnositi i prema ovom tekstu o ustavnoj povelji.
Za reč se javio narodni poslanik Predrag Stojanović, predsednik poslaničke grupe DHSS.
Dame i gospodo, dragi prijatelji, DHSS smatra da je još uvek u toku načelna rasprava i ovo što ćete čuti kao naš stav je za sada, za ovih prvih 10 minuta, naš stav u načelu. DHSS je apsolutno svesna realnosti ovog političkog trenutka i, naravno, činjenice da glasovima svoje poslaničke grupe neće moći da spreči usvajanje tzv. ustavne povelje nedefinisane državne zajednice Srbije i Crne Gore. Želimo da građane Srbije, posebno u ovom trenutku, podsetimo na činjenicu da smo jedina stranka koja se na srpskoj političkoj sceni već godinu i po dana zalaže za samostalnost države Srbije, jer jedino samostalna Srbija može suvereno odlučivati o stupanju u državne saveze. Gospodine Šešelj, 400.000 ljudi svojim potpisima je potpuno potvrdilo tu istinu. Ostali, u gotovo svakodnevnim anketama, potvrđuju ispravnost naše politike. Nažalost, nedavno je pod ovim krovom odbijen predlog da se čak i raspravlja o jednom od osnovnih prava svakog građanina Srbije, o pravu na referendum za svoju samostalnu državu Srbiju. Za tako nešto ne mogu postojati racionalni razlozi, tako da se mi kao ozbiljna državotvrona stranka danas time nećemo baviti, ali ćemo nastaviti da insistiramo na referendumu o samostalnosti. Državno-pravni korpus Srbije trpi i spolja i iznutra ogromne pritiske da se ta povelja - čiji je osnov čuveni "beogradski nesporazum", kojega se potpisnici danas odriču - usvoji pošto-poto i na brzu brzinu, gotovo i bez rasprave, a razlog je, tobož, hitan prijem u Savet Evrope. Kao da neko u Evropi sada tera Češku i Slovačku da se ponovo ujedine ili, recimo, Kipar i Grčku, a tamo žive uglavnom Grci, ili da neko traži da Malta ponovo postane dominion Britanije da bi prošla kroz vrata Evrope. Ne, Evropa je po našem mišljenju napravljena i utemeljena na samoopredeljenju naroda i svuda se to poštuje, sem u našem slučaju. Ovde se, dobronamernima će biti jasno, ne radi o emocijama između nas i Crnogoraca. Radi se o zaštiti osnovnog državnog interesa, prava na državnu samobitnost i samosvojstvo. Crnogorci su ga sačuvali anticipiranjem referenduma za dve godine i na tome im valja čestitati. Mi o tome nećemo čak ovde ni da razgovaramo, ni da raspravljamo. Preče nam je da ugodimo pojedinicima iz sveta i grupi jugonostalgičara među nama, koji su zaboravili šta se sve promenilo od oktobra 2000. godine ovde, jer izgleda da još žive kod Broza u 1968. Zato DHSS želi da nastavi i nastaviće svoju kampanju za samostalnu Srbiju u Evropi. Prihvatićemo odluku skupštinske većine, već nagoveštenu ovde, svesni da nam predstoji borba da vas, gospodo poslanici, ubedimo da glasate javno za ono što većina od vas lično misli, za samostalnu Srbiju. Narod je već odlučio, ono što se čuje svakodnevno na svakom uglu, samo za samostalnu Srbiju u samostalnoj Evropi, u jednoj jedinoj Evropi. Jedino tako možemo biti od pomoći sebi samima i svoj svojoj braći, bilo gde da su. Jedino tako možemo biti od pomoći sebi i drugima, pa vas zato i molimo da sledeći put poslušate glas razuma, a ne pritiska, i da date svoj glas svojoj majci Srbiji i svojoj budućnosti. Hvala lepo.
Da li se još neko od predsednika poslaničkih grupa javlja za reč? Ima reč narodni poslanik Živko Selaković, zamenik predsednika poslaničke grupe "Srbija".
Gospođo predsedniče, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, posle svega ovoga, jutrošnjeg burnog početka, veoma je teško biti koncentrisan i reći ono što danas u ovom sudbonosnom trenutku treba da se kaže, ali mi je posebno drago što mislim da će režija ispod mene, za naše gledaoce, staviti natpis "Seljačka stranka Srbije, narodni poslanik Živko Selaković". No, da pređem na glavnu temu. Mi, poslanici Narodne skupštine Republike Srbije, nalazimo se danas pred još jednom izuzetno značajnom obavezom, da opredeljenjemza ili protivUstavne povelje državne zajednice Srbije i Crne Gore i zakona o njenom sprovođenju odlučimo o sudbini te zajednice i time i o suštinskim pitanjima budućnosti naroda na ovim prostorima. Sama činjenica da je komisija za izradu teksta ustavne povelje radila toliko dugo, da je zbog različitih političkih interesa bilo mnogo natezanja, nadmudrivanja i opstrukcija, pokazuje svu delikatnost posla koji je trebalo obaviti. I danas, kada su tekst povelje i zakon o njenom sprovođenju najzad pred nama,ostale su nerešene mnoge dileme. Pojedine početne razlike još više su produbljene. Izostali su jasni odgovori, čak i na suštinska pitanja statusa državne zajednice, njenih članica i organa. Odlaganje rešenja spornih pitanja za neko buduće vreme samo još jasnije pokazuje da će postupak sprovođenja povelje biti složen, neizvestan i pun zamki i iskušenja. I pored svega, stav Seljačke stranke Srbije i njenih organa je nedvosmislen. Ustavna povelja i zakon o njenom sprovođenju, i pored svih manjkavosti, treba podržati, uz očekivanja da će preostala sporna pitanja biti rešena, jer jedno je jasno - ne usvojimo li dokumenta o državnoj zajednici Srbije i Crne Gore, naš put u evropske integracije biće doveden u pitanje, a time i budućnost naroda sa ovih prostora. U ovakvim sudbonosnim trenucima politički je mudro pojedine stranačke, lične i kolektivne interese, staviti u drugi plan, zarad jednog vrhunskog - nacionalnog interesa. Danas je trenutak da se to učini. Kao i u svim prelomnim situacijama, do izražaja dolaze i nesporazumi koji su dugo trajali. To se dogodilo i ovoga puta. Opredeljenje legalnih organa Seljačke stranke Srbije da se, uprkos pomenutim manjkavostima, ipak izjasnimo za povelju i zakon o njenom sprovođenju, dovelo je do raznoraznih pritisaka onih koji imaju drugačiji stav, pa čak i do akcija neprimerenih demokratskom poimanju rešavanja političkih nesporazuma. Bez obzira na pomenute pritiske, Seljačka stranka Srbije glasaće za dokumente koji su danas na dnevnom redu, u nadi da će i sporna i preostala nerešena pitanja biti u narednom periodu rešena u interesu zajednice Srbije i Crne Gore. Zahvaljujem.
Hvala. Da li se još neko od predsednika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Ima reč narodni poslanik Borislav Pelević, po Poslovniku.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospođa Mićić je prekršila Poslovnik, član 24. stav 3, u kome jasno piše: "Poslaničku grupu od najmanje pet članova mogu udruživanjem da obrazuju narodni poslanici političkih stranaka, drugih političkih organizacija ili grupa građana, koje imaju manje od pet narodnih poslanika". Seljačka stranka Srbije, koja je pomenuta od strane prthodnog govornika, nije učestvovala na ovim izborima samostalno. Prema tome, ispod naziva izborne liste - Stranka srpskog jedinstva, ne stoji ništa, ime nijedne druge stranke. Mi smo internim sporazumom napravili koaliciju. Tajinterni sporazum nije podnet Republičkoj izbornoj komisiji. Prema tome, Seljačka stranka Srbije se ne može ovde predstavljati kao posebna stranka, a ni prebeg iz političkog kluba, koji je potkupljen od strane DOS-a, samo za svrhu glasanja o ustavnoj povelji i zakonu o njenom sprovođenju.
Gospodine Peleviću, izričem vam opomenu na osnovu člana 101.
Gospođo predsedavajuća, jutros sam vas zamolio da navedete imena pet poslanika nove fantomske poslaničke grupe, koja sebe naziva tako pretenciozno - Srbija. Navedite, da vidimo da li ta poslanička grupa ima pet poslanika, s obzirom da je Đuro Popović ponovo dao izjavu da ostaje neizostavno u poslaničkom klubu Stranke srpskog jedinstva. Vi kršite ne samo Poslovnik, vi kršite i Zakon o izboru narodnih podlanika, koji u članu 88. tačka 1. predviđa da onaj poslanik koji napusti stranku, ili koaliciju, automatski gubi svoj mandat poslanika. To što Ustavni sud Srbije trenutno osporava, to ne znači da je osporio, niti da je doneo odluku o neustavnosti tog člana. Ova skupština, u ovom sastavu, apsolutno ne odslikava izbornu volju građana. Ova skupština je nelegalna, ova skupština nije legitimna i ne predstavlja izbornu volju građana, koja je držana na izborima 2000. godine, kada su samo postojale četiri izborne liste, koje su verifikovane od strane Republičke izborne komisije. Vi, kao predsedavajuća, grubo kršite zakon, Ustav i Poslovnik, ili nemušto odgovarate na pitanja šefova poslaničkih grupa, koji vas javno prozivaju, zato što priznajete fantomske poslaničke grupe, zato što priznajete poslanike koji su dali ostavku, a danas su tu u parlamentu; oni su potpisali zahtev da se sazove ova skupština. Ova skupština je neustavna,nelegitimna i ne odgovara izbornoj volji građana Srbije. Hvala vam lepo.
Vi ste se povodom ovog pitanja već javljali za reč, a ja sam dala već odgovor, upućeno je i Administrativnom odboru. Gospodine Peleviću, da li vas interesuje da vam dam obrazloženje, obzirom da ste postavili pitanje? Zahvaljujem, gospodine Peleviću. Da li se još neko od predsednika poslaničkih grupa prijavljuje za reč? (Ne.) Za reč se javio ministar pravde, gospodin Vladan Batić.
Uvaženo predsedništvo, poštovane dame i gospodo, kolege ministri, cenjeni gosti, kao član Vlade koji je izdvojio svoje mišljenje, dužan sam da pred vama, izabranim narodnim predstavnicima i pred građanima Srbije obrazložim svoj stav oko koga je bilo puno polemike, bilo je i komentara, naravno povodom Beogradskog sporazuma, odnosno Ustavne povelje koja se danas nalazi na dnevnom redu republičkog parlamenta. Nažalost, najmanje sam očekivao da će se rasprava o ovom pitanju voditi kada je Sveti Sava, na dan koji obeležava školsku slavu, na dan posvećen ovom velikom svetitelju koji oličava srpsku i državnost i duhovnost. Zato svima onima koji poštuju Svetog Savu, koji slave Svetog Savu - pomaže Bog. Inače, Sveti Sava je govorio kako je Istok mislio da je Srbija Zapad, a Zapad da je Srbija Istok. U amanet nam je ostavio naš prvi svetitelj da je Srbija Istok na Zapadu i Zapad na Istoku, da smo svoji, da imamo svete i svetovne dužnosti prema sebi, svojoj veri, a po sopstvenoj meri i položaju. Živeći vekovima na razmeđima civilizacija mi smo kao građani ove države uspeli da dostignemo ideal i da budemo svoji na svome, da gradeći svoju samostalnost i samobitnost budemo spona među narodima. Demokratija je poštovanje drugog. Kako možemo poštovati drugog, ako ne poštujemo sebe? Kako možemo ceniti tuđu državu, ako svoju nemamo. Da li je moguće da jedino mi na celom svetu ne želimo svoju državu, a imali smo državu kada je malo ko imao. Danas, kada je tako-reći svi imaju, mi je nemamo. Srbija je bila međunarodno priznata država krajem 19. veka, Srbija je u zajednicu naroda ušla kao 27. međunarodno priznata država. Danas organizacija Ujedinjenih nacija broji preko 220 članica, a Srbije nema među njima. Zato, umesto da se danas setimo svojih slavnih predaka Stevana Nemanje i Svetog Save, mi još uvek pokušavamo da idemo nekim bestragijama i nedođijama Josipa Broza i Slobodana Miloševića, stvarajući četvrtu Jugoslaviju. Treća je trajala nešto malo duže od 10 godina. Ova četvrta, ona je oročena na tri godine. Ona kao da je uslovno osuđena na toliko dugu vremensku kaznu. Ako ovako nastavimo, dame i gospodo narodni poslanici, pravićemo državu svake srede i petka, potirući na taj način našu državotvornu tradiciju, naš nacionalni identitet, naše istorijsko pamćenje. Zašto to kažem? Zato što po najjednostavnijoj definiciji država kao organizovano društvo podrazumeva zajednicu ljudi koji su nastanjeni na određenoj teritoriji i imaju određenu vrhovnu vlast.Dakle, elementi države su narod, teritorija i vlast. Koja su tri suštinska pojma vlasti? Nezavisnost, neprekidnost i nedeljivost. Da li će buduća državna zajednica Srbije i Crne Gore, koja treba da se konstituše poveljom koja je danas na dnevnom redu, sadržavati ova tri svojstva vlasti. Da li je nezavisna? Nije. Da li je neprekidna? Nije. Da li je nedeljiva? Nije. Može li se onda reći da će to biti jedna ozbiljna država? Ne može. Mogli biste da naučite nešto, gospodine Maršićanin, krajnje je vreme, mnogo ste vremena ovde proveli, nije ovo rasprava o brašnu, ovo je rasprava o državi. Dakle, ustavnom poveljom ili bolje rečeno protivustavnom poveljom, a sačinjenom na bazi Beogradskog sporazuma ili bolje rečeno beogradskog nesporazuma, treba da se formira državna zajednica u kojoj nema ni države ni zajedništva. Nema države u svetu koja se osniva aktom koji se naziva - ustavna povelja. Nađite mi takvu državu u svetu, a pogotovu što se ta ustavna povelja donosi protivno odredbama postojećeg ustava. Ovaj državno-pravni, rekao bih perpetum-mobile, nije ni federacija, a ni konfederacija, ni savezna država, ni savez država, ni realna unija, ni personalna unija. Predsednik Ustavnog suda Srbije, gospodin Slobodan Vučetić, označio je kao poludržavu na određeno vreme. Ovakva, rekao bih, sui generis država, pored toga što ne postoji, niti je ikada postojala u praksi, ne može se naći ni u teoriji. Pokušavao sam da prelistavam te stare teoretičare države i prava, od Grocijusa i Kelzena do Jelineka, nigde nema ovakvog čuda od države kakva se predviđa ovom ustavnom poveljom. Mnogi danas imitiraju Slobodana Jovanovića, a njegovo ime nalazi se čak i na jednoj našoj novčanici, žalosno je što ga još nismo rehabilitovali, ali se sasvim sigurno prevrće u grobu kada vidi kakva se država formira. Ovo iz razloga što je Slobodan Jovanović bio jedan od najboljih pravnih teoretičara kada je u pitanju suverenost i državna i narodna, kao i pravna i politička. Suverenost znači da jedino država poseduje suverenu vlast, ona ima suprematiju nad svim drugim vlastima. Nesuverena država, kakva se stvara ovakvom ustavnom poveljom, tako bi rekli stari Rimljani, jeste - contradictio in adjecto, jer kako to ustavno-pravni teoretičari kažu, suverenost kao tzv. summa potestas obuhvata tri pojma - spoljni, unutrašnji i sintetički. Spoljni element pojma suverenosti znači da je državna vlast u donošenju svojih odluka slobodna i nezavisna od svakog stranog mešanja, od svakog spoljnog uticaja. Da li je taj spoljni elemenat suverenosti prisutan, ako se uopšte, ako je reč o ustavnoj povelji, može govoriti o suverenosti u ovakvoj tvorevini? Naravno da nije. Ona je napravljena po diktatu međunarodne zajednice i Havijera Solane, jer samo suverena Srbija i suverena Crna Gora mogle bi napraviti jednu racionalnu i realnu zajednicu. Mora senajpre postojati da bi se ujedinjavalo. Samo se suvereni ujedinjuju sami. Nesuverene, nažalost, ujedinjuju drugi i takav je ovde slučaj. Kako je sve počelo? Usled bojazni da će u Crnoj Gori, tada podeljenoj na dve opcije, jednu independističku i drugu projugoslovensku, doći do narastanja tenzija, do turbulencija, do neprijateljstava, do sukoba kojimoguzahvatitičitavprostorSavezneRepublikeJugoslavije, štomože destabilizovati region, destabilizovati Balkan, stvoriti novo žarište sukoba, Evropska unija je poslala Havijera Solanu da projektuje novu državnu zajednicu Srbije i Crne Gore. Na taj način dolazi do potpisivanja Beogradskog sporazuma, kojim je ustavno-pravno SRJ ukinuta. Da je to tako potvrđuje preambula Ustavne povelje, koja se nalazi pred vama i u kojoj ustavni osnovza donošenje Ustavne povelje nisu revizione klauzule postojećeg Ustava, nego tzv. Beogradski sporazum. U Zakonu o sprovođenju Ustavne povelje nigde se ne navodi da stupanjem na snagu ove povelje prestaje da važi Ustav SRJ, što znači da imamo jednu vrlo diskutabilnu pravnu ili još bolje rečeno ustavno - pravnu prazninu. Beogradski sporazum je dokument koji je sačinjen manje - više u interesu Crne Gore i gospodina Mila Đukanovića, tadašnjeg predsednika, a sadašnjeg premijera Crne Gore. Ko to ne veruje neka pogleda osnove novih odnosa Crne Gore i Srbije. To je platforma Crne Gore za pareuređenje odnosa u SRJ i 80% te crnogorske platforme sadržano je u Beogradskom sporazumu, odnosno sadržano je u Ustavnoj povelji, čak i više od toga. U toj crnogorskoj platformi predviđeno je jedinstveno tržište, jedinstven carinski prostor i jedinstvena konvertibilna valuta. Dakle, otišlo se korak dalje od onoga što je bila platforma Crne Gore za preuređenje odnosa u zajedničkoj državi. Sa druge strane, platforma DOS-a, koja je kasnije transformisana u zajedničku platformu DOS-ai koalicije "Zajedno za Jugoslaviju", predviđala je dva minimuma: funkcionalnu federaciju i jedinstven ekonomski prostor. Dane i sate potrošili smo da usaglasimo stavove oko pisanja te platforme, da bi sačinili dokument u kome bi se radilo upravo na afirmaciji funkcionalne federacije. Tu se predviđala dvodomna skupština, kao što je to slučaj u federacijama; da Vlada bude sačinjena po kancelarskom principu, a ne da predsednik državne zajednice bude istovremeno i premijer, odnosno predsednik saveta ministara; u pogledu ekonomskih ovlašćenja naglašeno je da je isključivo u nadležnosti buduće državne zajednice monetarni sistem, carinski sistem, bankarski sistem, obligaciono pravo, hartije od vrednosti. Dakle, to je bila platforma DOS-a. Sa tom platformom predsednik SRJ seo je na kanabe sa Havijerom Solanom, a ustao sa nekom manje - više konfederalnom platformom Mila Đukanovića. Već je rečeno da je još pre toga koalicioni sporazum DOS-a i koalicije "Zajedno za Jugoslaviju" u članu 5. predviđaoda, ukoliko preuređenje odnosa u SRJ bude zahtevalo promenu saveznog Ustava, ova promena može se obaviti isključivo na legalan i legitiman način, kroz proceduru promene saveznog Ustava predviđenu odredbama Ustava SRJ. Već sam prethodno rekao da je Ustav potpuno apstrahovan i da je osnov za donošenje Ustavne povelje tzv. Beogradski sporazum. Na stranu to što je povelja, po tekstu Beogradskog sporazuma, trebalo da bude usvojena do kraja juna prošle godine, a novi ustavi Srbije i Crne Gore trebalo je da budu doneti do kraja prošle godine. Ništa od toga što piše u samom Beogradskom sporazumu nije realizovano. Ustav Republike Srbije u članu 2. proklamuje princip narodnog suvereniteta, utvrđujući da on pripada građanima i da ga građani, između ostalog, ostvaruju referendumom. Član 135. Ustava Srbije govori o odnosima i obavezama Srbije prema SRJ. Inače, o promeni Ustava i ustavnog uređenja Narodna skupština, po slovu Ustava, odlučuje dvotrećinskom većinom. Usvajanje Ustavne povelje je najdrastičnija promena Ustava i najdrastičnija moguća promena ustavnog uređenja. Usvojen je princip odlučivanja apsolutnom većinom.Nije prosta, nego apsolutna. Prosta je polovina više jedan od prisutnih, a ovo je od ukupnog broja članova parlamenta 250 - 126; to je apsolutna ili kvalifikovana većina, jedan od oblika kvalifikovane većine. U svakom slučaju, polazeći od principa narodnog suvereniteta, koji je sadržan u još uvek važećem Ustavu, koga su nam neki čak čestitali na Lazarevu subotu prošle godine, kakav je takav je, i polazeći od principa prava naroda na samoopredeljenje, sadržanog u prvom članu Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima, koji je pak usvojen Rezolucijom Generalne skupštine Ujedinjenih nacija još 16. decembra 1966. godine, najmanje što je trebalo učiniti je da se građanima Srbije pruži mogućnost da se na referendumu izjasne da li žele da žive u ovakvoj državi, koja im ništa ne obezbeđuje, a mnogo skupo ih košta. Podneta je inicijativa 400.000 građana za raspisivanje referenduma za samostalnu Srbiju. Predata je ovom parlamentu tačno pre šest meseci i jedan dan, 26. jula prošle godine, ali voljom ili samovoljom skupštinske većine i predsednika parlamenta ona se, uprkos pozitivnom mišljnjenju Odbora za zakonodavstvo, nije našla do danas na dnevnom redu Republičke skupštine. Referendum je inače neposredno izjašnjavanje birača putem glasanja o pitanjima od važnosti za jednu zajednicu. Nema važnijeg pitanja za građane Srbije od toga u kakvoj će državi živeti. Referendum je najčešći oblik tzv. neposredne ili poluneposredne demokratije i on treba da bude korektiv tzv. posredne demokratije. Referendum postoji u mnogim svetskim zemljama, u Švajcarskoj, u Velikoj Britaniji, u Francuskoj. Recimo, o promeni ustava u 49 američkih država obavezno se građani izjašnjavaju referendumom. Čak i Savet Evrope predviđa dve kategorije referenduma: tzv. konsultativne referendume i referendume kojima se odlučuje. Inače, u pogledu trenutka primene referenduma postoje tzv. referendumi pre zakona i posle zakona, kao što predviđa Ustav. Ono što je poseban paradoks, to je previše ozbiljno i ovo treba čuti, sve bivše jugoslovenske republike na referendumima ili plebiscitima, to je na neki način pandan za referendum, odlučile su da se osamostale. Slovenija je to odlučila plebiscitom 23. decembra 1990. godine, Makedonija 8. septembra 1991. godine, Hrvatska Deklaracijom o nezavisnosti 25. juna 1991. godine, Bosna i Hercegovina, bez Republike Srpske, plebiscitom 29. februara i 1.marta 1992. godine. Podsećam vas da je u Crnoj Gori organizovan referendum 1992. godine i tada su se građani Crne Gore izjasnili da žele da žive u zajednici sa Srbijom. Samo građanima Srbije nikada nije pružena mogućnost da odlučuju o svojoj sudbini. Bilo kako bilo to je fakat, a i pored činjenice da je u prvu Jugoslaviju, koja je stvorena Krfskom deklaracijom i kasnije konvalidirana i verifikovana Ženevskim sporazumom i razmenom pismenih izjava 1. decembra 1918. godine, samo Srbija neposredno, a kasnije, Podgoričkom skupštinom preko Srbije, Crna Gora posredno unela svoj međunarodno-pravni subjektivitet. Danas su sve zemlje bivše Jugoslavije međunarodno priznate, samo se Srbiji nudi pola rotirajuće stolice. Čitav Balkan bio je poslednjih petnaestak godina prostor ekspanzije nacionalizma. Za pojavu nacionalizma samo je Srbija proglašena odgovornom i dok su svi drugi na bazi te ideje napravili državu, Srbija nije stvorila svoju državu. Smatrali smo da je krajnje vreme da se ostvari ono što je građanima obećavano u predizbornoj kampanji, kada je naš slogan, naš moto bio "narod se pita". Da li ima pitanja važnijeg za građane Srbije od toga u kakvoj državi žele da žive. Pre nekoliko meseci u Irskoj je organizovan referendum, na kojem su se građani Irske izjašnjavali - da li su saglasni da se od 2004. godine broj članica Evropske unije sa 15 poveća na 25. Pazite, građani Irske na referendumu su odlučivali o sudbini drugih zemalja i njihovih građana, a građanima Srbije ne pruža se mogućnost da se izjasne o svojoj državi i o svojoj sudbini. S druge strane, mi moramo da budemo u saglasju sa realnošću. Ko nije u skladu i saglasju sa stvarnošću, vrlo brzo postaje stvar političke prošlosti. Šta to znači? Znači da je Evropa naš jedini izbor i naša jedina realnost. Zalaganje za samostalnu Srbiju nije nikakav donkihotski poduhvat koji bi da Srbiju pretvori u nekakvo Robinsonovo pusto ostrvo. Upravo obrnuto, cilj je - Srbija u Evropi i Evropa u Srbiji. Zašto smo demonstrirali lažni prkos? Jer, kako reče jedan od naših najvećih duhovnika: Jugoslavija je bila prkos Hristu, prkos Svetom Savi, prkos narodnoj mudrosti, prkos narodnom poštenju, prkos svakoj narodnoj svetinji, prkos i samo prkos. Vreme je da sa takvom praksom prestanemo. Svim građanima ove zemlje treba otvoreno reći da je Evropa jedino naše opredeljenje. Evropi treba reći da je cilj ove vlasti, da je cilj svake demokratske države, da služi svom narodu i da postupa saglasno sa njim. Bez obzira ko je na vlasti mora da osluškuje glas naroda. Jednom je Šarl de Gol govorio Andre Malrou da je osnovno pitanje da li Francuzi žele da obnove Francusku."Neću obnavljati Francusku bez njih" - govorio je Šarl de Gol. Oni koji izražavaju bojazan prema ideji samostalne Srbije ističu nekoliko argumenata: navodno, Evropa je protiv daljih dezintegracija na Balkanu; ako ne napravimo zajedničku državu bićemo izolovani, bićemo kažnjeni, nećemo moći da uđemo u evropske integracije; te ako ne bude državne zajednice navodno ćemo izgubiti Kosovo. Sve je ovo jeftin izgovor i sve je ovo apsolutno pogrešno. Prvo, samostalna, nezavisna, suverena i stabilna međunarodno priznata Srbija najpre treba da stupi u savez sa istom takvom Crnom Gorom, da se napravi savez ili unija suverenih država, a zatim da ide u dalje integrativne procese, labavije ili manje labave, sa Makedonijom, pa preko Republike Srpske sa BiH federacijom itd.Dakle, Srbija može da bude ne remetilački, nego integrativni faktor na Balkanu. Drugo, Evropska unija počiva na volji naroda. Volja naroda je osnovni postulat. Ona je paradigma Evropske unije. Ko to ne zna neka malo pročita dela Robera Šumana ili Adenauera pa će videti da je volja naroda neprikosnovena za sve evropske integracije. Ako se građani Srbije na referendumu izjasne za samostalnu Srbiju, Evropa bi to odmah verifikovala i nikakvih posledica po Srbiju i njene građane ne bi bilo. Konačno, Kosovo smo izgubili upravo zbog Jugoslavije. Neće valjda nekakva četvrta Jugoslavija da nam spasava Kosovo. Dakle, prazne su priče da ćemo kao tobože izgubiti Kosovo - pa sa Jugoslavijom smo ga već izgubili. Samo jedna stabilna, jaka, integrativna, demokratska, suverena, međunarodno priznata Srbija, dugoročnom diplomatskom, filigranskom politikom možda može da povrati izgubljeni suverenitet na Kosovu i Metohiji. Uostalom, nemojte se samo pozivati na Rezoluciju 1244. Pročitajte i tzv. Ustavni okvir. Tamo se ne pominju ni Jugoslavija ni Srbija. Tamo nema ničeg. Dakle, to je odnos snaga, to je politika, to je jednostavno borba za neke bolje pozicije jednom dobrom diplomatijom. Jednom je neko rekao da ako je Srbija hram, onda je Kosovo oltar. Nema hrama bez oltara i nema Srbije bez Kosova. Ukazao bih na još jednu dimenziju u vezi sa Ustavnom poveljom. Kada su finansije u pitanju, svaka članica buduće državne zajednice plaća srazmerno svojoj veličini. Dakle, Srbija plaća 95%, a kada je odlučivanje u pitanju onda je usvojen princip čistog pariteta - 50 prema 50. Srpske poreske obveznike, naravno, niko nije pitao da li im se to sviđa. Da paradoks bude veći, pošto je već dogovoreno da predsednik buduće državne zajednice bude iz Crne Gore, a u slučaju odlučivanja u savetu ministara (tri prema tri) više vredi glas predsednika koji je iz Crne Gore, pa će manjina od 5% imati većinu nad većinom od 95%.Da li postoji takav način odlučivanja u jednoj državi na svetu? Naravno, ne. Odmah se postavlja pitanje da li će se po istom principu deliti i sva mesta u budućoj administraciji zajedničke države: u diplomatsko-konzularnim predstavništvima, u upravama, direkcijama, savezima, institutima, odnosno u svim institucijama koje ostaju na nivou buduće državne zajednice. Sasvim je diskutabilan princip tzv. pozitivne diskriminacije u parlamentu, princip konsenzusa. Činjenica da su predsednik i premijer jedna ista ličnost, nemogućnost izmene Povelje pre isteka roka od tri godine, madaostaje otvoreno od kada se taj rok računa. Problem je i članstvo u međunarodnim finansijskim organizacijama i cenzus koji je za to potreban, rotacija ministara odbrane i inostranih poslova, nepostojanje zajedničkog tržišta, bankarstva, monetarne politike, carine itd. Već je ovde rečeno više puta da nema nigde u svetu države sa različitim monetama, sa različitim carinama i tome slično. Priča o harmonizaciji ekonomskih sistema je mrtvo slovo na papiru, po onoj narodnoj "ne lipši magarče do zelene trave". Šta je do sada to harmonizovano? Naravno, ništa. Nije se maklo dalje od početka. Nije ni potrebno govoriti koliku štetu trpe razne grane industrije zbog nemogućnosti pristupanja Sporazumu o asocijaciji i stabilizaciji, usled čega smo potpuno nekonkurentni na stranom tržištu. O nedostacima Ustavne povelje, o njenoj koliziji sa Beogradskim sporazumom, s jedne strane, i Zakonom o sprovođenju, s druge strane, možemo da pričamo satima. Praviti državu bez ikakve koncepcije i strategije za vojsku, to je zaista poražavajuće. To je poruka i Živojinu Mišiću i Vojvodi Stepi i Radomiru Putniku, to je brisanje iz istorije i Suvobora, i Kolubare, i Bregalnice, i Kajmakčalana i svega. Ovim dokumentom stvara se jedna virtualna tvorevina na štetu građana Srbije. Prošle godine, savezni budžet iznosio je nešto više od milijardu evra. Kažu da će ove godine trebati 800 miliona evra, a Srbija plaća ne više sto posto, nego 95%. Zbog toga je ogromna većina građana Srbije za samostalnu Srbiju. Slobodno formirajte jednu anketnu komisiju, angažujte najpoznatije agencije za istraživanje javnog mnjenja i videćete da je najmanje 70% građana ove zemlje za samostalnu, nezavisnu, suverenu, međunarodno priznatu Srbiju. Zašto ne utvrditi stvarnu volju građana. Valjda nam treba država po meri i po volji naroda. Danas se stranke u Srbiji praktično razlikuju po tome, da li su za Miloševićevu ili za Solaninu Jugoslaviju. Mi nismo ni za jednu ni za drugu, nego za suverenu, nezavisnu i samostalnu Srbiju. S druge strane, mi poštujemo volju većine i ne želimo da činimo nikakvu destrukciju niti opstrukciju, već da se borimo snagom argumenata. Vreme je najbolji sudija i vreme će pokazati ko je bio u pravu. Ono na šta želim da vam skrenem pažnju je izjava Mila Đukanovića da će Crna Gora, uz malo sreće, strpljenja, razuma i samopoštovanja, za godinu, dve ili tri biti suverena i nezavisna, međunarodno priznata. Ne treba to primiti sa potcenjivanjem. Sviđao se Milo Đukanović ili ne, to je jedna ozbiljna, državnička izjava, kojom on trasira put buduće države Crne Gore. Istovremeno, to je i opomena i upozorenje, jer plašim se da kada prođe vreme Crna Gora otići svojim putem, a mi ćemo ponovo biti zatečeni, zbunjeni, iznenađeni, nespremni i lamentirati valjda nad nekakvom petom Jugoslavijom. Mislim da je to poruka našoj državotvronoj tradiciji, našem nacionalnom identitetu, našem istorijskom pamćenju. Na kuburu jatagan ljuti, naši preci prolivali su krv. Plašim se da im se danas na dan Svetog Save prevrću kosti u grobu, gledajući kakvu državu, na godinu dana pre dvestogodišnjice Prvog srpskog ustanka, njihovi potomci stvaraju. Iduće godine je taj veliki jubilej. Stranka kojoj pripadam neće participirati u saveznoj administraciji ni sa jednim jedinim čovekom, ni u jednom ministarstvu, ni u jednoj upravi, ni u jednom institutu, ni u jednom savezu. Dakle, apsolutno nigde. Nadam se da će biti razumevanja i da će biti dovoljno pameti da ne trošimo vreme na lažne iluzije da će Crna Gora ostati sa nama. Te iluzije smo imali i u prošlosti, a svi koji su hteli da odu su otišli. Nego, izvršićemo sve pripreme da možemo proglasiti svoju nezavisnost i suverenost istovremeno kada i Crna Gora. Nadam se daćemo vrlo brzo, na dan Svetog Save, pod zastavom, grbom i himnom Srbije, uskliknuti s ljubavlju samostalnoj, suverenoj i nezavisnoj Srbiji. Hvala vam.
Replika na izlaganje člana Vlade ili prethodnog govornika? Narodni poslanik Dragan Maršićanin, replika.
Gospodin Batić je predložio, reagujući na jednu moju upadicu, da budem pažljiv i da od njega učim. Učio bih ja od gospodina Batića, ali se bojim da me ne uhvate. Reagujući na prvu loptu, na jednu moju kratku upadicu, gospodin Batić je pokazao izvestan stepen nervoze i uopšte članovi Vlade imaju danas veoma visok stepen nervoze. To je potpuno razumljivo. Velika je muka govoriti 34 minuta i 37 sekundi i obrazlagati zašto neki akt ne treba da se usvoji, da biste dva sata kasnije taj akt usvojili. Busati se u pravoslavne, srpske, patriotske grudi, koje se zalažu za samostalnu Srbiju, a usvojiti akt koji sprečava uspostavljanje onoga za šta se gospodin Batić zalaže. U takvim okolnostima i takvoj moralnoj dilemi nije lako biti potpuno pribran. Tu moralnu dilemu, pomenuću Slobodana Jovanovića, kao što je to učinio i gospodin Batić, zaista može rešiti Slobodan Jovanović, onaj koga je gospodin Batić pomenuo sa novčanice.
Po Poslovniku Narodne skupštine, nema replike na repliku. Dakle, narodni poslanik ili bilo ko drugi, ko u Narodnoj skupštini za govornicom nastupa, ima obavezu poštovanja Poslovnika i nemate pravo replike na repliku. Da li se još neko od predsednika poslaničkih grupa ili njihovih zamenika javlja za reč? (Ne.) Ako ne, prelazimo na raspravu po redosledu narodnih poslanika prema prijavama za reč u raspravi o tekstu ustavne povelje i zakonu za njeno sprovođenje. Prijavljena su 33 narodna poslanika. Prvi ima reč narodni poslanik Dragan Tomić, a posle njega narodni poslanik Živorad Raković. Dragan Tomić nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Živorad Raković, a posle njega narodni poslanik Vlatko Sekulović.
Poštovano predsedništvo, cenjeni ministri Vlade Republike Srbije, uvažene koleginice i kolege, dragi gosti koji nas slušate i, kako imate običaj da kažete, samo nas gledate, napraviću jednu digresiju: evo treći put, hajde tako da kažem, lomi se sedište na kome sam sedeo. Kako se sedište ispod mene malopre srušilo, četvrti put mogu da očekujem i neku spravu ispod sedišta. Navikao sam u prošlosti na takve situacije. Želeo bih da skrenem vašu pažnju na naziv ovog dokumenta koji se zove ustavna povelja. Želeo bih, takođe, da skrenem pažnju da se pod poveljom podrazumevalo i primenjivalo u srednjem veku, a to uvažene koleginice i kolege treba da znate, darovanje poseda od vladara ili manastira nekome od članova vlastele ili tadašnjih građana zaslužnih prema vladaru ili prema manastiru. Ovo, praktično, nije poznat slučaj. Nisam pravnik, ali sam siguran da je pravljen, odnosno nazivan poveljom dokument kojim se gradi jedna državna tvorevina. Takav slučaj u istoriji, kolikoznam, nije poznat. Ako govorimo o novom veku, onda možemo govoriti o Povelji UN iz 1945. godine, ali nećemo se valjda sada obazirati i pozivati na Povelju UN, koja je pretvorena iz Lige naroda ili Društva naroda u organizacijuUN i kojom su regulisani odnosi među državama članicama, suverenim, samostalnim i nezavisnim, kao i međunarodni odnosi. Prema tome, ovaj dokument koji se naziva ustavnom poveljom, ni naoko ne odgovara samoj sadržini teksta te povelje. Prema tome, DHSS zamera poveljopiscima, da ih tako nazovem, za upravo ovakav naziv kojim se propisuju, određuju, regulišu odnosi između dve države. Druga suštinska primedba: nepoznato je u istoriji - dve države u trećoj državi. Ako mi nađete jedan primer u istoriji, povućiću svoju primedbu na ovakav naziv. U članu 2. upravo stoji da državu Srbija i Crna Gora čine država Srbija i država Crna Gora. Gde ste to pročitali? Nadam se da ste svi tu uglavnom obrazovani ljudi i vrlo dobro znate da je i to teorijski nemoguće, a kamoli primenjeno. Dalje, takođe primedba DHSS-a na tekst, sadržaj ovog dokumenta; pod harmonizacijom se podrazumeva da se harmonizuju dva ekonomska sistema. Molim da mi neko od poveljopisaca odgovori gde su to pročitali, u kom je to sistemu i u kom slučaju je izvršen takav nekakav proces ili nekakvo sažimanje. Zna se šta je harmonizacija, šta je harmonija u muzici. Zna se da postoji taj termin i u matematici, zna se da postoji i u istoriji, ali na ovakav način, zaista nema nikakvog osnova. Ne bih želeo da komentarišem sadržaj koji ima toliko nelogičnosti, protivurečnosti, da se prosto čovek čudi zašto je to tako. Dakle, DHSS, kao što su već predsednik i potpredsednik stranke istakli, a to je naše opredeljenje, trajno je za formiranje, stvaranje jedne samostalne države Srbije, koja će potom, ako treba i ako se izrazi želja putem referenduma od strane pripadnika srpske nacije i građana koji žive u Srbiji, pristupiti razgovorima, dogovorima i, razume se, stvarati neki oblik zajednice sa Crnom Gorom.
Ovim je iscrpljeno vreme na raspolaganju poslaničke grupe DHSS. Reč ima narodni poslanik Vlatko Sekulović.
Gospođo potpredsednice, uvažene kolege poslanici, kada čovek sluša ovu diskusiju, maltene, ima osećaj kao da govorimo o neželjenoj trudnoći kada pominjemo ovu državnu zajednicu. Svi smo na neki način učestvovali u tome, a sada ima pojedinca koji bi želeli da operu ruke od toga. Mislim da je to jedno potpuno neodgovorno i neprihvatljivo ponašanje. Svima nama bilo bi korisno da se setimo kako smo do ovoga došli i da shvatimo da su neke stvari postavljene naopačke. Jednostavno, naopačke je postavljeno to da mi u ovom trenutku stvaramo nešto potpuno novo. Setimo se dado 5. oktobra 2000. godine odnosa između Srbije i Crne Gore nije ni bilo. Nije bilo čak ni diplomatskih odnosa, a kamoli da je ta zajednička država funkcionisala. Naravno, sve je to bila posledica nacionalističke politike koja je uništila zemlju u kojoj sam odrastao, bivšu Jugoslaviju, moram da priznam, zemlju koja je meni lično, a mislim i mnogima iz moje generacije, ostala na srcu. Ne bih nikada prihvatio kvalifikaciju nacionalista koji tvrde da je ta Jugoslavija bila tamnica srpskog naroda. Mislim da to nije istinito, ali ne bih zalazio u to. Mislim da je bitno nešto drugo: da je tada ta zemlja, koja je krenula putem reformi, koja je krenula ka tržišnoj privredi, ka višepartijskoj demokratiji, 1991. godine ubijena. Ubijena je jednim zločinom, izdajom, povlačenjem, pre svega, ako ćemo jedan simboličan čin da nađemo, jedinica JNA na tzv. granice velike Srbije koje je trebalo stvoriti putem ognja i mača. Rezultati takve politike, na žalost svima su nam jasni. Mislim da poslednja decenija 20. veka, kako po građane Srbije, tako i po srpski narod izvan ove zemlje, nije imao težu deceniju u čitavoj svojoj istoriji od te decenije. Kada pogledamo statistiku, dovoljno je da uzmemo popis iz ove godine, možemo da dođemo do katastrofalnih podataka i zaključaka da je ta i takva politika bila pogubna po srpski narod i građane Srbije. Dovoljno je navesti samo jedan podatak, da Srbija spada u prvih 10 zemalja po prosečnoj starosti stanovništva. Mislim da kao odgovorni ljudi treba da se zamislimo nad tim podatkom i da na osnovu realnih pokazatelja planiramo svoje političko delovanje. Znači, danas se nalazimo pred tom ustavnom poveljom. Više puta je rečeno da to nije savršen dokument. Na kraju krajeva, i najbolji dokument se može poboljšavati. Međutim, po mom mišljenju i po mišljenju Socijaldemokratske partije, ta ustavna povelja i ustavni zakon je proizvod određene političke realnosti. Moždaje moglo biti bolje, ali je sklop snaga, odnosa snaga, uticaja Evropske unicije, uticaja partija zastupljenih u komisiji, u dva parlamenta itd, doveo do ovog proizvoda koji mi danas imamo pred sobom. Mislim da bi svako dalje odlaganje usvajanja tih dokumenata bilo kontraproduktivno. Više puta su navedeni neki primeri zbog čega je bitno doneti taj zakon, odnosno tu ustavnu povelju, kako bi jednostavno krenuli napred. Navešću samo jedan od podataka za koji lično znam. Znam da, recimo, jedan značajan aranžman sa španskom vladom, vezano za podršku razvoja naše infrastrukture, kako ŽTP-a, avio-saobraćaja itd, stoji i čeka na potpisivanja ustavne povelje. Ne znam, kolege poslanici, da li znate da dogovor oko povećanja izvoznih kvota tekstilne industrije ka Evropskoj uniji zavisi od ove ustavne povelje? Ako već govorimo o interesima običnih ljudi, ako govorimo o interesima radnika industrije, poljoprivrede (pominjano je meso) moramo da imamo u vidu i ove sasvim realne činjenice. Mislim da bi bilo dobro ukoliko bismo mi sa ove sednice izašli sa tim usvojenim dokumentom. Više puta su prizivani preci i sveci, a mislim da je naša odgovornost pre svega prema živima, prema onima koji žive danas sa nama i prema generacijama koje dolaze. Mislim da ne možemo sebe dovesti u situaciju da nas neka buduća pokolenja gledaju sa nekim nipodaštavanjem zbog toga što, jednostavno, nismo bili na visini zadatka koji je pred nama. Mislim da je još davno, u antici, skovana jedna maksima, koja kaže da je vlast u suštini mogućnost da se čini dobro drugome, da drugome bude bolje. Ako krenemo sa tog stanovišta, onda je jasno da je naš pravac zacrtan, sa svim prednostima, manama, sa svim problemima, a to je donošenje ustavne povelje i ustavnog zakona, i onda delovanje u dva pravca. Jedan pravac je sigurno dalja harmonizacija odnosa između Srbije i Crne Gore, pogotovu na ekonomskom planu. Tu je možda najslabiji deo ustavne povelje i zakona, ali sigurno su to delovi koji se daju poboljšavati. S druge strane, to je dalja izgradnja demokratskih institucija. Mislim da će nama glavni zadatak, posle ove diskusije i usvajanja ovih dokumenata, biti izbor legitimnih organa na nivou unije, kako bi ona počela da funkcioniše i kako bi mogla da dovede sada do realizacije druga dva cilja. Mislim da su to, kratkoročno gledano, dva osnovna cilja: učlanjenje u partnerstvo za mir, sistem bezbednosti, garancije naših granica,bezbednosti svakoga građanina koji živi na teritoriji Srbije i Crne Gore; i drugi pravac delovanja jeste potpisivanje Sporazuma o asocijaciji i stabilizaciji sa Evropskom unijom. Taj sporazum nama treba da omogući ne samo pristup određenim fondovima, već u nekom daljem cilju i pridruživanje Srbije i Crne Gore Evropskoj uniji. Duboko sam ubeđen da, bez obzira šta se danas reklo, bez obzira kako ti dokumenti izgledali danas, da će umnogome budućnost te zajednice zavisiti od toga koliko brzo budemo realizovali ova dva cilja na međunarodnom planu. Ako ta dva cilja realizujemo, ubeđen sam da će ta zajednica opstati iz prostih, racionalnih razloga, jer svako ko se bude odvajao, bila to Srbija ili Crna Gora, moraće opet da ponovi isti put, a to će značiti za građane te republike gubljenje još dve do tri godine. Mislim da koja god bude vlada tada bila u Srbiji ili u Crnoj Gori neće smeti tako neodgovorno da postupi prema svojim građanima i neće smeti da se vodi nekim iracionalnim ciljevima i idejama, nego će morati da se vodi prema interesima svojih građana. Poštovane dame i gospodo, nemojmo zaboraviti (da zaključim) da 1. januara 2004. godine Evropska unija stiže na granice Srbije i potom Crne Gore. Ne zaboravimo da je 2007.već određen datum kada Bugarska i Rumunija treba da pristupe Evropskoj uniji. Kada imamo u vidu gde je nekada bila Češka, gde je nekada bila Poljska, u odnosu na tu tadašnju Jugoslaviju, meni uopšte ne izgleda nerealno da u drugoj deceniji 21. veka Srbija i Crna Gora uđu u Evropsku uniju. Mislim da je realan datum 2013. godina. Pre svega je na svima nama, a tu mislim na sve političke grupacije, kojima god da pripadamo, osim određenih pojedinaca, koji će potpuno ostati u nekim svojim suludim idejama itd,mislim za sve ostale odgovorne ljude, koji plediraju na određene vrednosti humanizma, da svi mi moramo da shvatimo da je ovo test naše generacije, znači generacije poslanika koji su ovde, da generacijama koje dolaze posle nas omogućimo put u bolju budućnost i da im donekle čak i obezbedimo jedan bolji svet u ovoj našoj Srbiji. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Dragan Marković.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, prethodni govornik nam priča kako smo mi generacija koja treba da ostavi utisak na građane Srbije i Crne Gore. Jeste, to je generacija, većina u DOS-u, čije je prvo radno mesto Republička skupština i prvo radno mesto neke ministarske funkcije. Neću da nabrajam pojedince, ali oni se prepoznaju u mom govoru. Gospodin Batić pita - gde je on? On je generacija malo starija, i gospodine Batiću, ja ću vas podsetiti da ste se vi "bili u grudi", na čelu sa Zoranom Đinđićem, 1999. godine, 2000. godine: "Kada mi dođemo na vlast, biće zajedničke države Srbije i Crne Gore". Milo Đukanović i Zoran Đinđić, pošto su za vreme rata pili na jahti, dogovorili su se da će sve biti u redu. Ali gospodo, kao neki privrednik, vajni, dvadeset i nešto godina, smatram da, kad se napravi neki dogovor, sporazum, ugovor itd, valjda treba da se poštuje. Ovde postoji jedan sporazum, gde su petorica potpisnika. Od petorice potpisnika, trojica u iz Srbije. Od trojice, dvojica kažu da ne valja ova ustavna povelja i ustavni zakon. O čemu mi diskutujemo danas? Kako vi to iz DOS-a želite nas da ubedite? Je li ovo "Beogradski sporazum"? Ovde je potpisao Vojislav Koštunica, koji kaže da je loš ustavni zakon i ustavna povelja. Miroljub Labus, potpredsednik Vlade, visoka funkcija u državi, iz novoformirane G-17, Milo Đukanović iz Crne Gore, Filip Vujanović iz Crne Gore. Ova predložena ustavna povelja odgovara samo ljudima koji će činiti tu zajedničku državu, odnosno funkcionerima, jer veliki broj funkcionera sada ostaje bez posla, oni iz DOS-a, jer su bili na nekim čelnim funkcijama; i sada, radi mira u kući, evo, počelo je da se dešava i otimanje mandata, poslaničkih mandata u ovoj skupštini, formiraju se neke nove famozne partije itd. Jer, Zoran Đinđić želi da bude vlasnik 250 mandata u Narodnoj skupštini. Evo, predlažem da mi to stavimo na glasanje, da mu damo sve te mandate. Donesite odluku, izglasajte ovu nakaradnu, štetnu zajedničku državu, i da mi pročitamo u štampi, kao što smo to i do sada radili, šta se dešava u ovoj državi. Današnja skupštinska rasprava o ustavnoj povelji zajedničke države Srbije i Crne Gore ponuđena je po principu "uzmi ili ostavi". Mi danas ne možemo da predložimo neke amandmane, a veliki broj članova ovog predloženog zakona i ustavne povelje su štetni za Srbiju i srpski narod, dame i gospodo. Konkretno, kad je u pitanju finansiranje zajedničke države, 95% će finansirati Srbija i narod koji živi u Srbiji. Zato je gospodin Đelić, zvani "Boža derikoža", uveo neke nove poreze i neke nove obaveze, kad su u pitanju privatni preduzetnici, fiskalne kase itd. U Crnoj Gori nema fiskalnih kasa, ali ima u Srbiji, samo da bi DOS, ovakav kakav jeste, rasturen, ostao na vlasti. Takođe, ko to finansira, još i to ko će finansirati - pa, finansiraće seljaci. Neko malopre govori, "pobegulja", jedan izdajnik, govori kako Seljačka stranka podržava tobože zajedničku državu. Pa, seljaci, poljoprivredni proizvođači, dame i gospodo, njima su smanjene cene njihovog poljoprivrednog proizvoda poslednjih šest meseci, pa je cena mesa opala za 40% na pijaci, pa druge obaveze. I onaj, lepo udešeni ministar za poljoprivredu (bio je pre podne, a sada je pobegao) nisam stigao na red pre podne da ga pitam ponovo - zašto je on danas došao u ovu salu; kada dođe u salu treba da izađe i da kaže: poljoprivredni proizvođači neće plaćati, nikakvu obavezu neće imati za tu zajedničku državu, kao što je izašao gospodin Vladan Batić i brani svoje ministarstvo. Mi se ne slažemo s njim, ali pazite, to je jedino ministarstvo koje je uspelo da ljudi koji su zaposleni u tom ministarstvu imaju po 500 evra platu. Kamo sreće da poljoprivrednici imaju takvog ministra za poljoprivredu i da se takav ministar za poljoprivredu bori; a nažalost, ovaj se bori samo kako će da otme neku partiju, odnosno da mu otmu partiju. Ko još finansira ovu zajedničku državu? Finansiraju je radnici, oni koji su ostali bez posla, dame i gospodo, jer je njihova fabrika prodata, oni ih finansiraju. Finansiraju studenti preko školarine, da te pare idu za plate prosvetnih radnika, to je u redu, ali se plate prosvetnih radnika nisu povećale zato što je povećana školarina na fakultetima. To vrlo dobro znaju, Milka, vi možda nemate studenta, ako imate, vaše plate su visoke, funkcija je vaša visoka, vi ne plaćate ništa, vama je lako, ali je teško onim roditeljima koji su ostali bez posla, a imaju decu na fakultetu, teško je poljoprivrednicima i teško je, Milka, penzionerima, i to onim penzionerima gde ste vi smanjili plate. A istog dana vama ste povećali poslaničke plate. Tim ljudima je teško. Ko još finansira, šta je još najveći problem? Najveći problem u ovoj ponuđenoj ustavnoj povelji je da ne može nijedna odluka da prođe u toj zajedničkoj nakaradnoj državi ukoliko ne glasa više od polovine poslanika iz Crne Gore, odnosno iz Srbije. Desiće se da ne može nijedna odluka da prođe ukoliko 18 poslanika od 35, koliko ima Crna Gora, ne glasaju; tih 18 poslanika, ako u proseku 12.000 glasova jedan poslanik u Crnoj Gori uzima, to znači 216.000 birača, staviće veto na odluku za preko 6 miliona građana Srbije. Da li je to dobra ustavna povelja? Nema sada onoga ko je pre podne objašnjavao, gospodin Zoran Đinđić, kako je to tobože mnogo dobro i kako je to korisno za Srbe i srpski narod. Stranka srpskog jedinstva neće glasati za povelju, niti za ovaj ustavni zakon, jer ovo nije zajednička država. Čuo sam od jednog gospodina kako se zove ta država, nisam autor te reči, ova zajednička država se zove "Đuka-đini". Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Nenad Lemajić, a posle njega... izvinjavam se gospodine Lemajiću, reč ima minstar pravde, gospodin Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram da vas podsetim da je stranka čiji sam predsednik, Demohrišćanska stranka Srbije, još 14. jula 2001. godine, dakle devet meseci pre potpisivanja Beogradskog sporazuma donela deklaraciju o referendumu. Još tada smo anticipirali šta će se događati sa zajedničkom državom. Još nešto, dame i gospodo, neko je ovde pokušao da mi replicira, pa je pobegao; zakon o sprovođenju ustavne povelje je apsolutno korak ka samostalnoj Srbiji. Zakon o sprovođenju ustavne povelje je potpuna suspenzija i paralisanje zajedničke države koja nije ni nastala. Neću da upotrebim izreku "što gore - to bolje", ali onima koji se zalažu za samostalnu Srbiju ovaj zakon idealno odgovara. Ovim zakonom nije rešeno ništa. Sve što je Ustavna komisija radila 10 meseci i oko čega nije mogla da se dogovori, ona je stavila u ovaj zakon i rekla - biće doneti posebni zakoni, i to o saveznom sudu, o imovini, o načinu, o samoj organizaciji funkcionisanja federacije, odnosno buduće zajedničke države, o grbu, o zastavi, o himni, o ustavnim zakonima, o usaglašavanjima ustavne povelje sa republičkim ustavima itd. Dakle, onome ko se zalaže za samostalnu Srbiju nema boljeg poklona od ovako nakaradnog zakona o sprovođenju ustavne povelje. Ne očekuje valjda neko da ćemo pomagati onima koji odlaze u političku istoriju, koji odlaze u politički zaborav, da još malo ostanu na vlasti, i nećemo valjda pomagati onima koji su govorili - "svaku Jugoslaviju u mutnu Maricu", a onda se zarad svoje fotelje i zubima i noktimaborili za nekakvu virtuelnu Jugoslaviju. Nismo mi na toj strani.
Reč ima narodni poslanik Nenad Lemajić, a posle njega narodni poslanik Vojislav Šešelj.
Poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, Srbija i Crna Gora su sudbinski povezane zajedničkom istorijom i tradicijom. U Duklji, današnjoj Crnoj Gori, rođen je Stefan Nemanja, prvi veliki srpski vladar. Kada su zapadni Balkan opustošili osvajači i velike sile Istoka i Zapada, hrišćanstva i islama, Srbi i Crnogorci su uvek bili na istoj strani, nikada razdvojeni i uvek zajedno. U ratovima za sticanje državne samostalnosti, balkanskim i Prvom svetskom, Srbija i Crna Gora branile su jedna drugu i vojske su im bile jedinstvene. Istorija nam je ista, jezik nam je isti, vera i crkva su nam isti, umetnici i književnici su nam isti. Da pomenem samo Njegoša, najistaknutijeg u beskrajnom nizu velikih delatnika, a Srbija i Crna Gora ga nisu delile, niti ga Srbija ili Crna Gora mogu smatrati samo svojim. Na tom zdravom temelju pristupili smo redefinisanju odnosa Srbije i Crne Gore. Već evo drugu godinu čelni ljudi i institucije Srbije i Crne Gore radili su na redefinisanju odnosa dve države unutar Jugoslavije. Poslednjih sedam meseci u ovaj posao se uključila i Ustavna komisija formirana od strane tri parlamenta. Rezultat tog rada je Ustavna povelja i zakon o njenom sprovođenju. Trenutak je da se suočimo sa onim što ustavni okvir zajedničke države nudi i ocenimo ima li ona u takvom ustavnom okviru budućnost. U formalno-pravnom smislu u povelji bi se moglo naći mnogo nedostataka, jer ona je nesumnjivo plod političkog kompromisa. Lično nisam zadovoljan nizom rešenja. Može li ona sa svim nedostacima biti osnov za početak nove države? To je, naravno, velika dilema. Demokratska stranka Srbije je to više puta istakla. Propadale su države sa mnogo boljim ustavno-pravnim utemeljenjem od ovog koje je danas pred nama, ali su opstajale i učvršćivale se države koje su ustav imale tek u naznakama. Politička volja naroda je u pravilu bila presudna. Nažalost, svedoci smo da se razlike, surevnjivosti i odbojnost između Srbije i Crne Gore povećavaju iz dana u dan. Treba se realno zapitati koji su uzroci tog, po mom mišljenju, za oba naroda duboko štetnog procesa. Primer Nemačke i Francuske, dve zemlje koje su nastale u devetom veku Verdenskim sporazumom i posle toga desetinama puta ratovale tokom više od 1.000 godina, trebalo bi da bude poučan. Danas se među njima brišu granice i ta dva naroda predstavljaju osnov ujedinjene Evrope. Srbi i Crnogorci nikada nisu međusobno ratovali, ali su zato mnogo puta ratovali jedni pored drugih, braneći se od zajedničkih neprijatelja koji su prolazili Balkanom. Ako su se vekovni protivnici približili, kako i zašto bi to vekovni i sudbinski saveznici, Srbi i Crnogorci, po nekim mišljenjima, trebalo da se razdvoje. Odgovor na ovo pitanje i nije previše težak. Dva vlastodržačka režima, jedan u Srbiji i drugi u Crnoj Gori, zarad svojih kratkoročnih interesa pravili su podele i razdore. Poslednje decenije i razlike su isticane, a ono što je blisko i zajedničko, gurano je u stranu. U tome se nova vlast u Srbiji nije razlikovala od stare, štaviše tokom procesa usvajanja ustavne povelje potajno je učinjeno mnogo toga da nas i ona dodatno podeli i razdvoji. Ustavna povelja je delom pretvorena u dokument čija je svrha dnevna potreba režima za opstankom, obračun sa političkim protivnicima i dalje urušavanje svih institucija. Nekadašnji režim u Srbiji i režim Mila Đukanovića su kidali veze Srbije i Crne Gore i uništavali zajedničku državu. Nažalost, mnogi unutar DOS-a i aktuelne vlade su tajno i javno nastavili na način prethodnika, tražeći partnera u Crnoj Gori među onima koji su činili sve da nas podele, dajući im prostor u medijima i stvarajući anticrnogorsko raspoloženje u Srbiji, sa očitim ciljevima i sredstvima političkog marketinga. Očito da im cilj nije bila zajednička država, već verovatno trgovina i lični posao. Očito je nekima politički ćar iznad svakog državnog i nacionalnog interesa. Umesto sinteze imali smo podmetanja, umesto harmonije nesklad i podelu. Naravno, pokušali su i delom uspeli da Ustavnu povelju načine dokumentom čija je svrha dnevna potreba režima za opstankom, obračun sa političkim protivnicima i dalje urušavanje institucija. Sa druge strane, značajne političke snage unutar komisije i političke javnosti su uspele da dobrim delom očuvaju suštinu okvira Beogradskog sporazuma. Proces dezintegracije zemlje je zaustavljen, ali na mnogo nižem nivou od onog koji je Demokratska stranka Srbije želela. Pitanje je da li je to dovoljno, pogotovo u uslovima nelegitimne skupštine i srušenih institucija u Srbiji. Verujem da će nam budućnost doneti smanjenje državnih i nacionalnih napetosti, harmonizovanje odnosa i stvoriti preduslove za mnogo šire integracije na Balkanu i srednjoj Evropi. Verujemo da između razdvajanja i spajanja treba izabrati zajedništvo. Naravno da zajednica nema perspektivuako je budu vodili oni koji su de fakto radili na njenoj destrukciji. Pravi partneri sutra stoga moraju biti narodi, a ne režimi. Pogotovo ne mogu biti nosioci integracije sadašnji režimi Srbije i Crne Gore, koji su radili na razdvajanju. Oni koji priželjkuju raspad zajednice ne mogu takvu zajednicu voditi i DSS im sigurno u tome neće pružiti podršku. Svoj neuspešni, mada opasni pokušaj razgradnje države, koji nisu u potpunosti uspeli da realizuju kroz Povelju, nastavili su kroz Zakon o sprovođenju Ustavne povelje. U niz članova, i pored upornog i doslednog protivljenja predstavnika Demokratske stranke Srbije u Komisiji, uneti su sadržaji koji će koliko sutra biti izvor sukoba Srbije i Crne Gore. Na prvom mestu to je pitanje imovine i nedefinisan način izbora poslanika. Vojska Jugoslavije, kao vrlo važan organ zajedničke države, pokušava se onesposobiti tako što će joj se oduzeti imovina. Ostajući bez nepokretnosti vojska svakog dana može biti ucenjena i onesposobljena. Da paradoks bude veći, ukinuta je i Komisija za istinu i pomirenje, čiji je posao bio da doprinese objektivnom sagledavanju događaja na prostorima bivše Jugoslavije u prošloj deceniji. To je posledica ne samo političkog kaprica, nego i ozbiljna nepromišljenost. Moramo se pitati kome to može biti u interesu, ali svakako da će Srbija i Crna Gora od toga trpeti značajnu političku štetu. Zakon o sprovođenju Ustavne povelje nesumnjivo predstavlja pokušaj realizacije razgradnje države, onih koji to nisu uspeli kroz samu Povelju. Nelogičnost i nedoslednost u odnosu na samu Povelju ne mogu sakriti pravu nameru predlagača da jasno trasira budući raspad države i zbog toga Demokratska stranka Srbije iza Zakona o sprovođenju Ustavne povelje sigurno ne može stati.
Reč ima narodni poslanik Vojislav Šešelj, a posle njega narodni poslanik Jožef Kasa.
Dame i gospodo narodni poslanici, u prepodnevnoj raspravi govorio sam načelno o ovoj vašoj jadnoj Ustavnoj povelji i svim negativnim posledicama koje će ona proizvesti po opstanak zajedničke države.Ovih 27 ili 28 minuta iskoristiću da predsedniku Vlade Zoranu Đinđiću dokažem da mu je Ustavna povelja i državna zajednica, kako je on rekao, šantava, kljakava i nesposobna za život. Nije mogao da nas ubedi da pokažemo malo vere i ljubavi prema toj ustavnoj povelji i državnoj zajednici, jer mi se držimo starog načela Valtazara Bogišića "što se grbo rodi vreme ne ispravi". Nije moglo grdnije ništa da se napiše od ovoga i sada ću pokušati da vam dokažem da su ovaj tekst pisali neverovatni pravnički diletanti, ljudi koji se ne razumeju u pravo. Počeću od ovog zaključka Ustavne komisije. Ustavna komisija, koju su formirale tri skupštine kao privremeno radno telo, dakle ad hok radno telo, ne bi bilo mnogo drugačije po ovom pitanju ni da je trajno radno telo, donela je zaključak i taj zaključak je nama ovde dostavljen kao uputstvo za upotrebu. O čemu može ustavna Komisija da donosi zaključke? O tome u koji će dan imati sednicu, u koje vreme, da li će se na pauzi služiti viski ili čaj, da li će se jesti meso posle koga ne može da se misli ili će biti laganija hrana, povrće, posno itd. Od posne hrane se najbolje misli. O tome vi možete da usvajate zaključke i može poslednji zaključak, da se nacrt, predlog teksta koji ste sačinili uputi tada i tada tome i tome. Ali vi ste doneli zaključak kojim propisujete da se Ustavna povelja i Zakon za sprovođenje Ustavne povelje usvajaju u Narodnoj skupštini Republike Srbije, Skupštini Republike Crne Gore i većima Savezne skupštine većinom glasova od ukupnog broja njihovih poslanika. Vi ste doneli pravni akt. Zaključak bi, po pravilu, morao da bude pojedinačni pravni akt. Vi ste doneli opšti pravni akt koji govori o glasanju. Vi ste dopunili Ustav Srbije, vi ste promenili Ustav Srbije sa ovim zaključkom. Član 111. Poslovnika kaže "Narodna skupština odlučuje glasanjem narodnih poslanika u skladu sa Ustavom, zakonom i ovim poslovnikom." Što ne stoji u Poslovniku - u skladu sa Ustavom, zakonom, ovim poslovnikom i zaključkom ustavne Komisije. Što niste prvo menjali Poslovnik? Prvo Ustav, pa Poslovnik, pa ubacite zaključke Ustavne komisije. Po Ustavu za sve ustavne promene potrebna je kvalifikovana većina i to specifičan oblik kvalifikovane većine, dvotrećinska većina. Nema ustavnih promena bez dvotrećinske većine. Vi sada ovim menjate Ustav. U Ustavu je trebalo da stoji - o ustavnim promenama odlučuje se dvotrećinskom većinom glasova, osim ako Ustavna komisija drugačije ne naloži. Vi ste nam naložili, kao da ste nam naložili neke bukove panjeve. Gde vam je podloga? Ne možete ni bukove panjeve da naložite na vodi. Neće da gore. Na ulju? Gde vam je ulje? Ulje ste izgleda koristili za drugu vrstu podmazivanja, a utvrdiće naučnici koju. Evo vam zašto je ovo grdno što ste napravili. Evo vam prvi dokaz da ste napravili strašilo, mongoloida, koji ne može samostalno da živi. Ima ljudski oblik, ali nema ljudski duh i ne može. Ovo ima oblik najvišeg zakonskog akta što ste napisali, ali samo spoljašnji. Nema duh najvišeg zakona. Dalje, u članu 3. Ustavne povelje formulišete ciljeve državne zajednice. Da li je državna zajednica država? Da li je država i imali li vojsku? Odredili ste ciljeve države; pa koja to država na svetu ima svoje ciljeve? Ima li Evropska unija ciljeve? Ima li Nemačka, Francuska, Amerika? Država je cilj sama sebi. Država se formira da sama sebi bude cilj. Njena dugovečnost je njen jedini cilj. Ona druge ciljeve nema. Vi određujete ciljeve i kada se ispune ciljevi više nam ne treba ta država. Koji su vam ciljevi? "Poštovanje ljudskih prava svih lica u njenoj nadležnosti". Prvo, nije nam trebala ova državna zajednica da bi se poštovala ljudska prava svih lica. Mogle su to Srbija i Crna Gora same da obezbede. Deplasirano je zbog toga da stupaju u državnu zajednicu, kada ste već ukinuli SR Jugoslaviju. Nismo mi branili naziv Jugoslavija. Mi bismo odmah prihvatili da se promeni taj naziv i da bude Savezna Republika Srbija i Crna Gora. Odmah potpisujem na licu mesta. Termin Jugoslavija uopšte nije predmet naše rasprave i nije morao Đinđić da se toliko zadržava na samom pitanju Jugoslavije i jugoslovenstva. Hoćemo saveznu republiku, a ne neko strašilo koje ni na šta ne liči: ni na federaciju, ni na konfederaciju, ni na realnu uniju, ni na šta. Dalje, cilj vam je "očuvanje i unapređenje ljudskog dostojanstva, ravnopravnosti i vladavine prava". Što niste stavili - zaštita ljudske okoline. Kako bi ova državna zajednica čuvala i unapređivala ljudsko dostojanstvo. Jadni smo mi ako već Ustav Srbije i zakonodavstvo Srbije ne čuva ljudsko dostojanstvo, ravnopravnost i vladavinu prava. Da nema vladavine prava govori način na koji vi radite i postupate u ovoj Narodnoj skupštini, način na koji donosite Ustavnu povelju, nakon što ste prethodno mnogim poslaničkim grupama oteli mandate da bi te ljude upregli da glasaju po vašoj volji i tako što ste ovde doveli 13 ljudi koji uopšte nisu poslanici već pola godine da vam glasaju. Da li je to vladavina prava? To nije vladavina prava, to je vladavina samovolje, to je tiranija. Tiranija skupštinske većine. Vi ste jednom bili većina i sada po svaku cenu nastojite da večito budete većina. Izgubili ste regularnu većinu koju ste dobili na izborima, vi ste odavno izgubili. Sada je veštački stvarate. Dalje, kažete da je cilj "uključivanje u evropske strukture, a naročito u Evropsku uniju". Hajde, objasnite malo ovo. Kako to nisu mogle Srbija i Crna Gora svaka pojedinačno, kada ste već rasturili saveznu državu, da uđu u Evropsku uniju. Koji je to kriterijum? Kojoj je zemlji na svetu uopšte Evropska unija postavila ovakav kriterijum? Ovo nije nikakav kriterijum za članstvo u Evropsku uniju. Postoje drugi kriteriji. Trebalo bi narodu jasno da saopštite koji su tu kriterijumi i da po tim kriterijumima naša zamlja nikad neće postati članica Evropske unije, da se Evropska unija odavno pokajala i što je Grčka njena članica. I, završeno je proširivanje Evropske unije sa baltičkim državicama: Poljskom, Češkom, Slovačkom, Mađarskom, Slovenijom, Kiprom i Maltom. Nema više proširenja Evropske unije. Nudiće drugim zemljama izvesne aranžmane za saradnju, ali ono što može da dobije Srbija, to je isto što će dobiti Bugarska i Rumunija. Mi ćemo biti u tom statusu. I, ovom ustavnom poveljom mi se nećemo više približiti, niti udaljiti od Evropske unije. Ne treba narod da zavaravamo. Objavili su istaknuti ideolozi novog svetskog poretka knjige koje samo treba pročitati i videti kakvi su im planovi, kako su programirali svoju hegemoniju i dominaciju. Dalje, "stvaranje tržišne ekonomije...." Valjda već imamo tržišnu ekonomiju, koja se zasniva na slobodi preduzetništva, ako vi za ove dve godine niste već stvorili tržišnu ekonomiju. Naravno, ovo nije tržišna ekonomija. A, da bismo stvorili tržišnu ekonomiju moramo se prvo vas otarasiti. Jer ovo što vi pravite to nije nikakva tržišna ekonomija. Kažete da je tržišna ekonomija na slobodi preduzetništva. Naravno, naročito kad im uvedete poreze od 20%, pa su slobodni, pa preduzimaju šta im volja, samo im otmete pare. Imaju potpunu slobodu, ali ostaju bez svojih para. Zatim, produžavate "na konkurenciji i socijalnoj pravdi ..."; kakva je socijalna pravda i to ste pokazali. Ovo nije ni jedna od nadležnosti savezne države. I, vi kažete da su ciljevi državne zajednice ovakvi, a nema ih u spisku nadležnosti. Ne može biti cilj državne zajednice nešto za šta državna zajednica nije nadležna. Vama su u koliziji ciljevi i nadležnosti. Dalje, ciljevi su "uspostavljanje i obezbeđivanje neometanog funkcionisanja zajedničkog tržišta ( Evropska unija već ima jedinstveno tržište, a vi tek na nivou zajedničkog tržišta; povlađujete Đukanoviću) kroz koordinaciju i harmonizaciju ekonomskih sistema država članica." Pazite, mi smo već krupne korake napravili na planu harmonizacije ekonomskog sistema naše zemlje sa Evropskom unijom. Ekonomski sistem Evropske unije objektivno ima određene kvalitete, određene vrednosti. Nikad nismo bili protiv recepcije svega onoga što je zaista vredno. Ali, ako ćete nam ovde nametnuti slobodu seksualnog opredeljenja kao elementarno ljudsko pravo i ako ćete to izjednačiti sa onim kako nas je Bog stvorio i kakvu nam je funkciju opredelio u tom pogledu, e onda ne bismo rado da se tu harmonizujemo sa Evropskom unijom. Dalje, kažete: "Srbija i Crna Gora ima zastavu, himnu i grb". Da vidimo kako ćete to samo ugovoriti i na koji način. Oko zastave je već problem. U Srbiji se kaže plava boja zastave, u Crnoj Gori hoće da im bude plavetna. Što im ne bi bila avetna? Pazite, u prvom srpskom ustavnom aktu koji govori o zastavi kaže se - plavetna. To je jedan arhaičan termin, a ne razlikovanje svetloplave boje na onu koja je malo manje svetla i onu koja je malo više svetla. Naša zastaa je obrnuta ruska zastava. Tako je istorijskim sultanovim Fermanom proglašena. Nama je turski sultan darovao nacionalnu zastavu. Mi to moramo javno da priznamo. Tu smo zastavu zavoleli, ona je naša, darovao nam je takvu zastavu svojim Fermanom na naš predlog, na predlog knjaza Miloša, s tim što je jadan nepismen knez Miloš otišao u Carigrad, nije znao kako se ta zastava postavlja, pa je obrnutim redom boje predstavio. Naopako je krenuo. Zato imamo ovakvu zastavu. Dalje, kažete: "Državljanin države članice ima jednaka prava i obaveze u drugoj državi članici kao i njen državljanin, izuzev izbornog prava". Sada ćete da oduzmete svim građanima Srbije koji su državljani Crne Gore po rođenju, a žive u Beogradu po 20 do 30 godina, pravo glasa. Uvek su do sada glasali, jer pravo glasa je počivalo na državljanstvu Savezne Republike Jugoslavije i u određenom vremenu života provedenom na području gde ostvaruju svoje biračko pravo. Mislim da je šest meseci to po zakonima bilo. Zatim, kažete: "Države članice uređuju, obezbeđuju i štite ljudska i manjinska prava i građanske slobode na svojoj teritoriji". Zar vam ovo nije u koliziji sa prethodnom odredbom o ciljevima državne zajednice u pogledu poštovanja ljudskih prava svih lica u njenoj nadležnosti. Već ovde kažete da je to nadležnost država članica. Nadležnost imaju države članice, a ciljevi se kvalifikuju na nivou državne zajednice. Gde je tu elementarna pravnička logika? Dalje, govorite da su "za nesmetano funkcionisanje zajedničkog tržišta odgovorne države članice". Ako su one odgovorne, onda svaka ima svoje tržište. Kako te države članice mogu biti odgovorne za nesmetano funkcionisanje? Da bi zajedničko tržište nesmetano funkcionisalo mora biti neka viša vlast u odnosu na države članice koja će to obezbediti. Što se tiče budžeta državne zajednice, "države članice će obezbediti finansijska sredstva za obavljanje poverenih nadležnosti i dodatnih poslova Srbije i Crne Gore." Hoće možda ponekad. Hoće možda pomalo. To Đukanović nije radio ni kada mu je to bila ustavna obaveza, a kamoli sada kada je sasvim slobodan da sam odredi hoće li dati neki dinar ili neće. Vidite dalje, u nadležnostima Skupštine Srbije i Crne Gore kaže se da Skupština odlučuje o proglašenju i ukidanju ratnog stanja, uz prethodnu saglasnost skupština država članica. Dajte mi jednu državu na svetu gde se donosi ovako dvojna odluka o proglašenju ratnog stanja. Državna zajednica proglasi ratno stanje, Srbija da saglasnost, Crna Gora ne da. Srbija i Crna Gora u boj kreće, jedna hoće, druga neće. To bi mogla da bude himna ove vaše državne zajednice. Posebnu priču predstavlja način izbora poslanika. Kažete u članu 20. da se poslanici Skupštine biraju iz svake države članice, u skladu sa evropskim i demokratskim standardima, na osnovu zakona država članica. Sada mi pokažite koji je to evropski i demokratski standard da se tokom prve godine po usvajanju povelje poslanici biraju posebno, srazmerno zastupljenosti u Narodnoj skupštini Republike Srbije i Skupštini Crne Gore. Da li je to evropski standard? Da li je to demokratski standard? Vi ste sledbenici Dimitrija Ljotića. Dimitrije Ljotić se zalagao, a on je u načelu bio za narodnu skupštinu, za sabor, on je to nazivao principom sabornosti. Pošto jadan Dimitrije Ljotić, sa svojom partijom i svojim zborom, na izborima nikada nije mogao da osvoji više od 1% glasova i nikada nije imao ni jednog poslanika, on je večito u svim svojim teorijskim radovima tragao za varijantom kako će imati veliku moć u skupštini bez izbora. To i vi radite. I vi ste sada u položaju Dimitrija Ljotića, vi ste dosledni ljotićevci, znate da na izborima ne možete ništa postići, pa šta će vam onda izbori. Niste valjda ludi da raspisujete izbore a znate da nemate nikakvih šansi. Zašto biste išli na izbore, lepo se ovde sakupite i deligirate. I Tito je to radio. On je uveo delegatski sistem, pošto u jednom trenutku više nije smeo, kada je došlo do izvesne liberalizacije, otopljavanja i ohrabrivanja naroda u bivšoj Jugoslaviji, nije smeo na izbore. Pa šta će da ide na izbore kada lepo delegatski sistem, pa se drugovi dogovore, pa izaberu najbolje između sebe i najbolji su po ovakvom sistemu uvek najposlušniji i sve se drži pod kontrolom. Neka mi neko kaže koji je to evropski standard po kome ste vi uveli delegatski sistem. Možda se to bazira na ljotićevskom odnosno musolinijevskom konceptu Nove evrope, a da ne kažem nešto grđe. Dalje, vi ovde imate čitav niz pikantnih stvari oko nadležnosti pojedinih institucija. Neću mnogo time da se bavim, pošto je očigledno da ovo nema nikakve šanse za funkcionisanje. Interesantno je pitanje dva osnovna ministarstva, ministra spoljnih poslova i ministra odbrane. Za razliku od sadašnjeg ustavnog stanja gde je Savezna vlada bila odgovorna za sprovođenje spoljne politike, vi ste to poverili ministru spoljnih poslova. On će koordinirati utvrđivanje poljne politike sa nadležnim organima država članica. Ako ne uspe u tome, kakvu će on spoljnu politiku voditi ako mu ministarstvo jedne države članice kaže jedno, a drugo mu kaže drugo. Ostaćemo bez spoljne politike, blokirana spoljna politika. Dalje, ne bih se ovde složio sa izrečenim Batićevim stavom da ne može predsednik državne zajednice da bude i predsednik Saveta ministara. Može. Predsednik Republike u demokratskim sistemima je formalno najviši organ izvršne vlasti. On je pre svega najviši organ izvršne vlasti. S tim što je u praksi to najčešće simbolično, ali može, u principu to nije problem. Predsednik državne zajednice ne bi mogao da bude predsednik suda ili predsednik parlamenta. Ovo što mi imamo sada kao rešenje, ono je samo za slučaj bolesti, smrti itd, i vrlo, vrlo privremeno rešenje, tako da već najkasnije 6. februara moramo imati raspisane nove izbore. Ne može ni šef zakonodavne vlasti da obavlja funkciju izvršne, ni sudske i obrnuto. To su tri grane vlasti gde ne sme biti mešanja, odnosno mešanje mora biti svedeno na minimum. Predsednik državne zajednice bi mogao da bude predsednik Saveta ministara. Tu postoji drugi problem pravničke prirode, što je ovom poveljom predviđeno kada se raspusti skupština da prestaje i mandat predsednika državne zajednice. To je ono što ne valja, jer mora ostati nosilac izvršne vlasti na svom mestu dok se ne izabere nova skupština. Mora ta njegova funkcija biti nezavisna od raspuštanja skupštine i tu se predsednik državne zajednice, odnosno šef države razlikuje od premijera. Ovde ste naveli da ministar odbrane koordinira i sprovodi utvrđenu odbrambenu politiku i rukovodi vojskom. Ministar odbrane rukovodi vojskom, a pre toga ste naveli da Vrhovni savet odbrane komanduje vojskom. Ispade da je ministar odbrane na višoj funkciji od vrhovnog komandanta. Ne može. Rukovođenje u hijerarhiji upravljanja je iznad komandovanja. Rukovođenje je ozbiljnije od komandovanja, odgovornije od komandovanja, fundamentalnije, značajnije. Komandovanje je izvršnije u odnosu na rukovođenje. Prema tome, viši organ uvek treba da rukovodi, a niži da komanduje, jer niži dobija odluku da je sprovede po komandnom sistemu. Organ komandovanja izdaje naredbu, a organ rukovođenja donosi odluku. Kako ovo vama mogu objasniti kada vi niste ni zainteresovani za to, ali zato postoje pravni stručnjaci, pa je trebalo angažovati pravne stručnjake. Ne može ustavna komisija da radi po kriterijumu ko najviše može da popije viskija ili popuši skupocenih cigareta. Prvo treba da angažuje stručnjake, pa stručnjaci kažu šta može u skladu sa pravnim principima, a šta ne može, šta je koherentno, šta je pravnički konzistentno, pa onda se raspravlja o političkim rešenjima, može ovako, može onako. Vi ste napravili papazjaniju, iz jednog pravnog sistema ovako, iz drugog onako. Najgore je što ste i sami pokušavali da gradite laički pravni sistem. Zato je ova vaša ustavna povelja pisana na isti način kao što bi bila izvedena operacija, složena operacija ugrađivanja baj-pasa, otvaranja lobanje, operacija otvorenog mozga, koju bi sproveo vaš mesar iz komšiluka. Kao što ne može mesar iz komšiluka da vam operiše srce ili mozak, tako isto laici ne mogu da vam pišu ustavnu povelju. Ljudi koji ne znaju. Imamo još ovde, a pošto neću imati vremena da kažem sve što sam mislio, po pitanju vojske nekoliko problema. U članu 55. zadatak vojske je odbrana Srbije i Crne Gore. To je suviše uopštena formulacija. Mora da bude odbrana nezavisnosti, državnog suvereniteta, teritorijalnog integriteta i ustavnog poretka. Prema ovome kako ste vi sklopili ovu tzv. ustavnu povelju, vojska se ne bi mogla upotrebiti u cilju odbrane ustavnog poretka. O tome treba da vodimo raspravu. Treba li vojsku za to koristiti ili ne. Svaka unutrašnja pobuna je ugrožavanje ustavnog poretka. To nije napad. Može li se vojska koristiti u obračunu sa terorističkim bandama? Po ovoj ustavnoj povelji ne bi mogla, ne može nikako. O tome ste morali da vodite računa. U svetu se sve vojske u poslednje vreme više angažuju u borbi protiv terorizma, međunarodnih kriminalnih bandi, narko-dilera, ovakvih, onakvih, nego za klasičnu ratnu funkciju. Vrhovni komandant vojske je Vrhovni savet odbrane, a Vrhovni savet odbrane je podređen ministru odbrane. S druge strane, za ministra odbrane se kaže da rukovodi vojskom u skladu sa zakonom i ovlašćenjima Vrhovnog saveta odbrane. Ako rukovodi sa ovlašćenjima Vrhovnog saveta odbrane, znači li to da preuzima ovlašćenja Vrhovnog saveta odbrane? Ako ste hteli da kažete - na osnovu ovlašćenja koja mu daje Vrhovni savet odbrane, to ste morali drugačije da formulišete. Što niste zvali nekoga ko se razume u pravo. Vrhovni savet odbrane, kažete, donosi odluke konsenzusom. Od poslednjih dana Rimske republike, od poslednjeg Triumvirata, ne pamti se u svetskoj istoriji da je bilo koja vojska imala koletivnog vrhovnog komandanta. Kolektivni vrhovni komandatn nespojiv je sa principom jednonačalija u komandovanju. Komandovanje je uvek inokosna funkcija. Da komanduje može samo jedan čovek. Da odlučuje, da rukovodi, može kolektivno telo. Da ste stavili ovde da Vrhovni savet odbrane rukovodi vojskom, a ministar odbrane komanduje, to bi već moglo. (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena.) Vi ste sve okrenuli naopako, zato ova vaša ustavna povelja nema nikavih šansi za uspeh. Vi sahraniste postojeći Ustav SRJ a da to niste ni jednom normom konstatovali. Nigde niko nije napisao - od tada i tada više ne važi Ustav SRJ iz 1992. godine. Zašto to nigde niko nije konstatovao? Ne znate kojim pravni aktom? Pa, može zaključkom Ustavne komisije, da se zaključkom Ustavne komisije raspisuju izbori ili da se ukidaju parlamenti, zaključkom Ustavne komisije da se hapsi, da se sudi. Sve bi sad moglo zaključkom Ustavne komisije, ako njenim zaključkom može da se odlučuje kako će se glasati o ustavnim promenama.
Po Poslovniku, narodni poslanik Siniša Mitrović, zamenik predsednika poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije.
Uvažena predsednice Mićić, poštovani narodni poslanici, u skladu sa članom 81. Poslovnika o radu Narodne skupštine, predlažem da se izjasnimo da radimo do završetka današnje rasprave.
Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Siniše Mitrovića da raspravu nastavimo do okončanja i da potom pristupimo glasanju. Za 120, protiv 85, uzdržanih nema, nije glasalo 22, od ukupno 227 narodnih posalnika. Konstatujem da je Narodna skupština donela odluku o produženju radnog vremena do završetka rasprave, a da ćemo potom pristupiti glasanju. Reč ima narodni posalnik Kasa Jožef, a posle njega narodni poslanik Zoran R. Anđelković.
Dame i gospodo narodni poslanici, biću veoma kratak. Naime, danas pratimo dosta ozbiljno zbivanja u ovom parlamentu i ne mogu da se načudim ponašanju svih nas u ovakvom trenutku, istorijskom, kao što je donošenje ustavne povelje. Kao da se ne radi o našoj domovini, o našoj državi. Verujte mi da veoma lošu sliku dajemo našim biračima. Kakva će to biti država koju smo preko komisija osmislili i ovako se ponašamo prema dokumentu koji treba da usvojimo. Mislim da treba da se zamislimo da li izvršavamo rad i poverenje naših birača. U ime Saveza vojvođanskih Mađara moram da kažem da smo veoma nezadovoljni kada se radi o građanskim pravima, ljudskim pravima i pravima nacionalnih manjina, jer ni toliko snage nije bilo da se dokument kroz nekoliko meseci završi i u isti dan donese kao osnovni dokument. Moram da kažem da smo svesni odgovornosti, jer lako bi mogli uskratiti naše glasove, a znamo šta to znači. Ovom prilikom još jednom unapred ukazujemo poverenje vama, demokratski opredeljenim poslanicima, da ćete prilikom rasprave o pratećem zakonu o građanskim pravima i nacionalnim manjinama voditi računa da ta prava ne mogu biti manja nego što je to danas. Inače, treba da znate, zajedno sa nama, ako želimo u Evropu, onda bez rešenja tih prava neće biti ulaska u Evropu. Čini mi se da nije samo nama, nacionalnim manjinama, zadatak i cilj da vodimo ovu zemlju u Evropu.
Reč ima narodni poslanik Zoran R. Anđelković.
Dame i gospodo, došli smo do tačke kada treba da proglasimo, faktički, prestanak postojanja zajedničke države Srbije i Crne Gore. Samo nešto više od pre dve godine poslanička većina, koja se sada zdušno zalaže za usvajanje ustavne povelje, u izbornoj kampanji je govorila da samo treba građani Srbije da im ukažu poverenje i da će oni sve neraščišćene odnose između Srbije i Crne Gore, sve probleme koji su na relaciji Srbija-Crna Gora rešiti. Jer,to nisu problemi Srbije i Crne Gore, nego problemi vrha Srbije i Crne Gore, problemi rukovodstva Srbije. Kada se to rukovodstvo i kada se predsednik te države smeni, lako će oni te sve odnose između Srbije i Crne Gore da reše. Kada ga još kidnapuju i isporuče u Hag, onda su svi problemi rešeni i uspostaviće se taj odnos između Srbije i Crne Gore, harmonizovan, dobar, korektan i Jugoslavija će da profunkcioniše. Moram da kažem da je to tada bilo potpuno jasno da ti odnosi neće biti uspostavljeni, ali verujem da niko, pa čak ni vi koji ste govorili u izbornoj kampanji i, pokazalo se, lagali garađane Srbije, niste verovali ni svojim liderima da se, u stvari, pod tom harmonizacijom odnosa između Srbije i Crne Gore podrazumeva ukidanje zajedničke države Srbije i Crne Gore. Naravno, mi socijalisti, i tada a i danas, mislimo da jenajbolji interes građana Srbije i Crne Gore zajednička država Srbije i Crne Gore. Ubeđeni smo, kada bi se građani Srbije i Crne Gore izjašnjavali, da bi oni bolje uredili odnose i bolju ustavnu povelju napisali, nego što piše ovde. Uvereni smo isto tako da bi ti odnosi između Srbije i Crne Gore bili u korist svih građana i Srbije i Crne Gore. Današnja ustavna povelja u stvari pokazuje definitivan kraj postojanja jedne države, koja je funkcionisala po prinicpu interesa građana Srbije i Crne Gore. I taj ustav se nazivao i Žabljački, i ovakav i onakav. Mi smo sada pred usvajanjem jedne ustavne povelje koja nije žabljačka, ali jeste na relaciji Beograd-Podgorica, Podgorica-Beograd, verovatno onoliko koliko ste potrošili goriva za avion, i kako čujem sada ovde, samo ne znam ko je bio distributer cigareta, da li ovi što imaju privatne avione, ili neko drugi, verovatno da se sve to moglo, ovih pet-šest strana koliko ima ustavna povelja, napisati za jednu noć. Doduše, i ta rasprava i ovih osam meseci izigravanja u stvari rasprava i pisanja ustavne povelje pokazalo se kao potpuno suludo. Trebalo je zamagliti nešto što se u stvari dogodilo još potpisivanjem "Beogradskog sporazuma". I tada smo bili protiv, jer smo smatrali da se time ukida zajednička država Srbije i Crne Gore, ali smo mislili da će ustavna povelja bar malo koraknuti napred i uspostaviti bar neke elemente zajedničke države Srbije i Crne Gore. Sada se ispostavlja u stvari da je i taj "beogradski sporazum" nešto više nego što je ova ustavna povelja, čak i u njemu ima više zajedničkih funkcija i predviđanja više zajedničkih funkcija, nego što to predviđa ovaj sporazum kogazovemo ustavna povelja. Naravno, moram da budem iskren, nešto što građane Srbije najviše vređa jeste činjenica - ko je ispred Evropske unije učestvovao, ko je doneo ustavnu povelju i ko je napisao ustavnu povelju - napisao je onaj ko je pritisnuo dugme da se gađaju bolnice, škole, mostovi u ovoj zemlji, napisao je i doneo Solana. Nije problem učešća Evropske unije u rešavanju nekih pitanja ovde, nije problem u tome. Problem je- zašto je baš Solana taj izaslanik? To je u stvari činjenica da se žele građani Srbije i Crne Gore, onako potpuno, potceniti i da se kaže - e, mi smo vas bombardovali, ja sam pritisnuo dugme i ima da vam ukinem tu zajedničku državu Srbije i Crne Gore. Sada vidimo naravno da ta priča o tri godine, koja je ovde zapisana i o kojoj se ovde govori, dovodi takođe u jednu izuzetno tešku situaciju građane Srbije, uostalom i Srbije i Crne Gore. Po toj logici, državni vrh, onaj koji ima parlamentarnu većinu, može i posle godinu, posle dve i posle tri, tačnije rečeno posle tri, da donese odluku i da istupi iz te zajednice, ali može i posle četiri, posle pet, posle šest godina. Tačnije rečeno, on dovodi građane Srbije u jednu potpuno neravnopravnu poziciju, da oni ne znaju kada će neko drugi da donese odluku i da ih napusti, a oni u tu državnu zajednicu treba da ulažu. Ne govorim samo o materijalnim sredstvima, nego da ulažu i neke zajedničke interese i zajedničku perspektivu. Zašto je to tako i zašto se predvidelo baš tri godine, da li nije to baš slučajno, da li je tri godine bilo predviđeno i u Rambujeu, kada je reč o Kosovu i Metohiji i o mogućnosti izdvajanja Kosova i Metohije? Pa, pošto taj proces izdvajanja Kosova i Metohije i nesprečavanja, ili bolje reći, i daljeg divljanja terorizma na Kosovu i Metohiji i neobezbeđivanja sprovođenja Rezolucije 1244, koja treba da obezbedi bezbednost i sigurnost na Kosovu i Metohiji, ne ide svojim tokom, i treba međunarodnoj zajednici i Evorpskoj uniji još neki period da može normalno da razgovara i da kaže - ćao đaci, kad je reč o Kosovu i Metohiji. Znači, ne odgovara im trenutno odlazak Crne Gore iz zajedničke države. Odgovara im da postoji neka zajednica, kako se ovde zove, neki provizorijum od te zajednice. U tom slučaju se, naravno, predviđa da to bude nakon tri godine, kada se stvore uslovi da može da se kaže - ćao đaci, i Crnoj Gori i Kosovu i Metohiji. Jer, kada bi se sada to dogodilo, to bi stvorilo probleme ne samo kad je reč o Kosovu i Metohiji, to bi stvorilo probleme u okviru NATO-a, tačnije rečeno, stvorilo bi probleme i u Makedoniji, pa i u Grčkoj, a time se stvara jedan potpuno drugačiji odnos na Balkanu. Imajući u vidu tu situaciju, sada mi treba, eto, da smislimo neku državnu zajednicu koja nema nikakve ingerencije i da te tri godine čekamo da se stvore neki novi uslovi, kako bi se otvorio proces otcepljenja. Moram danas da vam kažem, i ubeđen sam u to, da ovde nije u pitanju samo proces otcepljenja Kosova i Metohije i problemi u Makedoniji, nego ćemo mi ovde za tri godine možda razgovarati o nekim drugim delovima, o Vojvodini, o Sandžaku, i o sličnim pitanjima, ako ovako nastavimo da pravimo i da prihvatamo neke ustavne povelje, koje nisu nikakva državna zajednica, već običan provizorijum. Vidite, mi ovde sada govorimo u članu 12. ustavne povelje o tome da treba izvršiti harmonizaciju; naravno, zajedničko tržište itd. O kakvom zajedničkom tržištu mi govorimo? Pa to što se predviđa u ovoj ustavnoj povelji, kad je reč o zajedničkom tržištu, pa to je manje nego što Srbija i Jugoslavija sada imaju sa Republikom Srpskom. Pogledajte sporazum između između Republike Srpske i Jugoslavije, koji podrazumeva na osnovu Dejtona specijalne odnose, ima veća ovlašćenja, veće spone i veće obaveze između Republike Srpske i Jugoslavije nego što ova ustavna povelja podrazumeva. Neke sadašnje zajedničke ingerencije između Srbije i Crne Gore veće su nego što će to podrazumevati neka državna zajednica Srbije i Crne Gore. Pa ispada da taj sporazum između Republike Srpske i Jugoslavije u stvari je veća državna zajednica nego što je državna zajednica Srbije i Crne Gore; pa ovakva ustavna povelja, čak i da ne postoji Ustav Jugoslavije, da je pisana između Makedonije i Srbije, da je pisana između Makedonije i Jugoslavije, onda bi mogli da razgovaramo da je postignut neki nivo veće integracije nego što postoji. Čak i tada, ona bi mogla da doživi kritiku u tom smislu što i postojeći sporazumi između Makedonije i Jugoslavije i Jugoslavije i Rusije, između Jugoslavije i Republike Srpske, podrazumevaju liberalnije međusobne ekonomske odnose, nego što se predviđa sada u državnoj zajednici Srbije i Crne Gore. Mi sada imamo bescarinsku trgovinu između Jugoslavije i Rusije, između Jugoslavije i Makedonije, između Jugoslavije i Republike Srpske. Šta ćemo imati onda kada je reč o Srbiji i Crnoj Gori - u tom smislu mi faktički stvaramo manje zajedničko tržište između Srbije i Crne Gore nego što ga imamo sa ovim državama koje su samostalne i koje nisu u tom okviru, i za koje naravno i ne tražimo da budu u tom zajedničkom okviru, u okviru zajedničke države. Prema tome, sve to podrazumeva jednu situaciju koja je nakaradna. Mi govorimo - kako ćemo mi ovakvi u Evropsku uniju, pa zbog toga treba da odemo i da potpišemo ovu ustavnu povelju i da prihvatimo ovu ustavnu povelju? Pa baš ovakve nas neće Evropska unija. Evropska unija hoće u stvari teritorije koje su integrisane, koje imaju zajedničko tržište, koje imaju nešto što funkcioniše. Ovo ovde ništa ne funkcioniše. Kako će vas primiti neko u Evropskoj uniji, koja ima zajedničku monetu, koja ima zajedničko tržište, koja ima zajedničke institucije i u kojoj se razgovara o tome da se stvori zajednički ustav, a vi pravite ustavnu povelju koja treba da obezbedi funkcionisanje te države Sve to dovoljno govori o tome da mi u stvari pravimo ne državu, nego jednu nakazu od države, mi stvaramo jednu situaciju potpune nesigurnosti građana i Srbije i Crne Gore, ukidamo nelegalno SRJ, mimo Ustava, ne samo zbog dve trećine, nego i inače; stvaramo takođe izbor poslanika po volji, rekao bih, DOS-ove većine, tako što smišljamo procente na razne načine. Ako hoćemo savezni parlament, pa onda treba da uzmemo procenat iz septembra meseca 2000. godine, jer nastavlja još dve godine da radi savezni parlament, pa onda treba da pođemo od odnosa snaga usaveznom parlamentu. Nama je to malo, hoćemo decembar 2000. godine. Dobro, i decembar 2000. godine. Ali, sada nećemo ni decembar 2000. nego hoćemo to da radimo uz pomoć veštačkih poslaničkih grupa i izmišljenih poslanika u ovom parlamentu (imate pet plus četiri, plus devet, više se ne zna čiji je ko; nama uzeli pet, sada su uzeli četiri; doduše, ovi se nisu bunili kada su nama uzeli pet, sada su se setili kada su njima uzeli jednog, da je to problem; to znači "svakome mačka dođe za vrat", pa prema tome, doći će i nekima drugima). I sada, pomoću tih poslaničkih grupa treba da se formira neka poslanička većina u Saveznom parlamentu. Sve je to nakaradno, sve je to izmišljotina, koja nema nikakvu pravnu osnovu, i zbog toga ta državna zajednica, nažalost, neće živeti dugo. Jedina sreća je da socialisti što pre pobede i da, naravno, patriotske snage u Crnoj gori pobede i da napravimo zajedničku državu Srbije i Crne Gore, a do tada ćemo glasati protiv Ustavne povelje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran D. Nikolić.
Uvaženo predsedništvo, poštovane kolege narodni poslanici, mislim da je posle ovoliko rasprave nepotrebno nabrajati sve istorijske, ekonomske, kulturne, verske i druge razloge, zbog kojih je zajendička država Srbije i Crne Gore najbolje rešenje za sve građane Srbije i Crne Gore. Isto tako, mislim da je nepotrebno nabrajati sve nesavršenosti koje ustavna povelja, koju danas razmatramo, sadrži. Međutim, mislim da se slažemo u jednom, daovo glasanje o ustavnoj povelji može i sigurno će imati ogromnog značaja za dalje procese na ovim prostorima. Glasanje o ustavnoj povelji nije samo puko odlučivanje hoćemo li ili nećemo, u kakvoj zajednici želimo da živimo sa Crnom Gorom, već smatram da će ovo glasanje imati i dugoročnih posledica, u zavisnosti kakvo ono bude, i što se tiče odgovora na pitanje šta će biti sa Srbijom sutra. Kada gledamo političke programe političkih stranaka koje su zastupljene u ovom parlamentu, zapažamo da kod ogromne većine stoji i dominira zalaganje za Jugoslaviju, za zajedničku državu Srbije i Crne Gore. Mislim da je to dobro. Kada gledamo nastupe pojedinih poslaničkih grupa koje sadrže takve odrednice u svom programu i koje kažu da će glasati protiv ove povelje, onda mislim da one ne samo da odstupaju od sopstvenog programa, već čini mi se pomalo žmure i nad istorijskom odgovornošću za pozicije Srbije sutra. I sa ove govornice lansirane su neke pogrešne teze kao da će povelja ozakoniti secesiju Crne Gore i Mila Đukanovića. Ja mislim suprotno. Upravo će eventualno glasanje protiv ove povelje skinuti svaku hipoteku krivice sa Mila Đukanovića, čiji je separatizam i doveo dovde dokle je doveo i prebaciti ga na Srbiju, koja će tada bez ičije podrške i bez ikakvih garancija morati da se bori za dokazivanje sopstvenog identiteta i prava na postojanje, a sa vrlo malim šansama da u takvoj borbi i uspe. U prilog ovome govori i činjenica da je Milo Đukanović odložio sednicu crnogorskog parlamenta za sutra, odnosno posle naše sednice, čekajući upravo odgovor iz Beograda, verovatno težeći da se nađe u slatkoj dilemi da li će na dnevni red da stavi ustavnu povelju ili možda onu čuvenu Mesićevu frazu - Jugoslavije više nema, ali ovog puta zahvaljujući srpskom parlamentu i njegovoj odluci. Mislim da ne treba da ga častimo na taj način i da nije dobro da se on ovde i njegova separatistička politika oslanjaju na istorijski neodgovorne političke snage u Srbiji, u pokušaju da krivicu sa sebe prebaci na nas. Šta mislim da možemo da izvučemo kao pouku? DOS je u rešavanju pitanja opstanka Jugoslavije ušao čini mi se sa pogrešnom tezom, politički iskonstruisanom, da je pitanje opstanka Jugoslavije demokratsko pitanje, žmureći zapravo pred pravim razlozima loših odnosa između dve države, pred crnogorskim separatizmom. Posle tako pogrešne dijagnoze sledi još jedan pogrešan potez - da se ta odluka o redefinisanju odnosa sa Crnom Gorom sprovede isključivo od strane DOS-a sa srpske strane i bez učešća ostalih. Epilog je poruka koju smo i danas čuli da je ova povelja, kako već kažu, politička realnost. Mislim da je uloga Vlade i uloga vladajućih elita uopšte da kreiraju političku realnost, a ne da se sa njom mire, da sležu ramenima i da nam je predstavljaju kao svršen čin; i tu sledi ozbiljna zamerka pre svega vladajućim elitama u Srbiji. Mislim da neke pouke iz toga moramo da izvučemo. Ne mogu a da ne podsetim i sebe i vas; još u januaru 2001. godine, godinu dana pre Beogradskog sporazuma, od strane SPS data je inicijativa da se pokrenu razgovori o odnosima u SRJ, da u tim razgovorima učestvuju najvažniji politički državni subjekti, kako parlamentarni, tako i vanparlamentarni politički subjekti i da sami, bez Solane i bez ičijeg mešanja sa strane, pokušamo da naše odnose uredimo na način koji je primeren interesimagrađana obe države. Ta inicijativa je odbijena sa onom poznatom Dosovom ohološću, odnosno nije ni stavljena na razmatranje ovom parlamentu, a mislim da je to bilo pravo vreme i da je ispuštena jedna šansa da se o ovim pitanjima zaista na pravi način povede razgovor u ovom parlamentu, a da ne budemo sada svedoci svršenog čina. Tu, pred kraj, odgovor na pitanje i sebi i vama, pošto svi mi nosimo sada deo odgovornosti bilo kako da se odlučimo da glasamo - da li se neizglasavanjem Ustavne povelje obezbeđuje opstanak Jugoslavije, da li se obezbeđuje njen razvoj i zaštita interesa njenih građana? Ako je to tačno, molim vasda svi glasamo protiv te povelje. Ali, svi znamo da je istina sasvim na drugoj strani. Nažalost, alternativa ovoj povelji je trenutni raspad države, secesija Crne Gore, put Srbije u neizvesnost bez saveznika, bez ikakvih garancija da je pravni sledbenik Jugoslavije i da je Kosovo i Metohija u njenom sastavu. Time se direktno generiše raspad Srbije ili se bar značajno otežava njena međunarodna pozicija u borbi za međunarodno priznanje i očuvanje teritorijalne celovitosti. (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje vremena.) Završavam i hvala. Zato se bojim da ćemo, ukoliko najavljivanim ustavnim promenama Srbije priđemo na isti način i sa istom odgovornošću kako se prišlo redefinisanju odnosa između Srbije i Crne Gore, ostati i bez ustava i bez Srbije. Ne daj bože da se to desi, jer ako se to desi, odgovornost ćemo snositi svi.
Reč ima narodni poslanik Momčilo Trajković, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Miloš Lukić.
Poštovani poslanici, ovo je stvarno vrlo težak trenutak i sasvim razumem različita politička mišljenja i političke stavove koji se ovde iznose, pre svega zbog zabrinutosti kuda će dalje naša država ići, da li ćemo naći pravu formulu za rešenje našeg državnog i nacionalnog pitanja i u potpunosti razumem te različitosti. Ne želim da ponavljam neke stvari koje su rečene, da elaboriram šire, ali želim da progovorim nekoliko reči o tome štaznači nova zajednica sa aspekta Kosova i Metohije i tu tražim odgovor da li je ova povelja dobra ili nije, da li ispunjava minimum uslova ili ne? Kao što vidite, koncept današnje države očiglednonije uspeo. Nije uspeo zato što je odnos snaga u Srbiji i Crnoj Gori takav i taj odnos snaga očigledno da ne želi da održi ovakvu državu. Oni koji imaju poziciju, koji imaju legitimitet, koji imaju odnos snaga u Srbiji pokušavaju da nađu najbolje rešenje, i bez obzira na različita gledanja, ne može niko da zameri DOS-u i njegovim predstavnicima da nisu stvarno želeli najbolje rešenje. Ali, najbolje rešenje ne zavisi samo od jedne strane, da bi se postiglo najbolje moraju da se slože obe strane. Tu vidim pokušaj da se nešto napravi, a sa druge strane imamo tzv. koncept samostalne države. Ali svi oni koji obrazlažu opstanak ovakvog koncepta, možda ne vide da on očigledno ne može da zadrži Kosovo i Metohiju u svom sastavu; tako ni oni koji se zalažu za samostalnu Srbiju takođe nisu dali odgovor da li je moguće da Kosovo i Metohija budu sastavni deo, integralni deo Srbije. Mislim da ovaj koncept, kojim nisam baš zadovoljan, obezbeđuje minimalne uslove da zaustavimo dalje dezintegracije u našoj državi, dakle u Srbiji, pa i uopšte na Balkanu. Ovde je ključno pitanje, po meni, kada je u pitanju rešavanje kosovsko-metohijske krize, gde će prestati dezintegracioni proces. Ako Srbija i Crna Gora, odnosno Srbi i Crnogorci ne mogu da nađu zajednički jezik, vrlo teško ćemo opravdati naše težnje, bez obzira što znam da je Kosovo i Metohija integralni deo Srbije vrlo je teško po međunarodnom pravu pomeriti tu poziciju, vrlo je teško zaustaviti dalje dezintegracione procese. Povelju posmatram kao šansu za sve. Dakle, ovde postoji šansa: prvo, da uspostavimo, da popravimo poziciju današnje, ovako definisane države, jer kada se sutra promeni odnos snaga, a navijam da se promeni odnos snaga tako da učvrsti našu zajedničku državu; a drugo, ako ne uspe, daje šansu da se donošenjem novog ustava učvrsti pozicija naše države, odnosno Srbije, samostalne Srbije, jer nama niko neće braniti da mi u stvaranju novog ustavadefinišemo našu državu da ona sutra može da bude i samostalna; a treće, daje šansu da Kosovo i Metohija ostanu u okviru naše države. Ovde treba zaustaviti dezintegracione procese. Ako se na pitanju stvaranja zajedničke države Srbije i Crne Gore ne zaustavi dezintegracija, ne vidim mogućnost da možemu tu dzintegraciju dalje da zaustavljamo. Ovde je za nas vrlo bitno, psihološki pre svega, da Srbija sa svojim autonomnim pokrajinama, Vojvodinom i Kosovom i Metohijom, ulazi u tu zajednicu država. Bitno je da to prihvati međunarodna zajednica, a u ovom slučaju Evropska unija, Savet Evrope i svi oni koji podržavaju da se ovde zaustavi dezintegracija. Ako tu dobijemo poziciju, mi imamo šansu da zaustavimo dezintegraciju Kosova i Metohije. Jer, prosto ne mogu da vidim, mada postoje takve snage koje mogu, kada se zaustavi dezintegracioni proces na Balkanu, pošto su učestvovale u zaustavljanju dezintegracije, posle toga da nastave da čerupaju, odnosno da Kosovo i Metohiju izvlače do kraja iz Srbije, odnosno iz buduće zajedničke države. To je jedan strah u meni o kome moram otvoreno da govorim, ali se nadam da ćemo u daljim procesima to sprečiti, eventualno, traženjem pozicije za Kosovo i Metohiju u okviru te nove zajedničke države, odnosno zajednice država. Međutim, koliko je šansa da tu Kosovo uguraju, toliko je šansa da mi Kosovo zadržimo u okviru Srbije. To je dakle pozicija i našli smo se u jednoj opštoj konfuziji, gde ne može da se definiše pravilan odnos snaga, gde ne možemo do kraja da zaštitimo svoje interese, ali dobijamo šansu i treba da je iskoristimo. Dok mi ovo pričamo, na terenu se dešavaju čudne stvari. Na Kosovui Metohiji polako, ali sigurno se definiše nezavisna država. Mi to moramo zaustaviti. Naši parlamenti, sva tri, moraju da počnu da se bave suštinskim pitanjima za ovu državu, a to je da vidimo kako zaustaviti dezintegracioni procese na Kosovu i Metohiji. Nažalost, oni koji su bili žestoko za izbore, koji nisu razmišljali i koji su jednostavno ušli u varijantu da se da legitimitet toj državi koja se danas tamo stvara, danas imaju drugu priču, ali bez obzira na te greške, moramo pokušati da ispravimo stvari i zato hitno moramo da zaustavimo te procese, jer je na terenu prava katastrofa. Mi kosovsko-metohijski Srbi razumemo interes naše države. Taj interes jeste da ona pronađe sebi mesto u međunarodnoj zajednici i mi to moramo da podržimo, poštujući pre svega kompromise koje država mora da dogovara, da sprovodi, kako bi došla do što boljih pozicija. Ali ti kompromisi ne mogu da budu ispod minimuma našeg interesa, a to je da Kosovo ne može biti nezavisna država. Međutim, ono što zaboravljamo svi, pa i u ovom parlamentu, a o tome moramo hitno da razgovaramo, na Kosovu i Metohiji je u pitanju gola egzistencija naroda. Plašim se da ćemo mi pogrešnom politikom ili nedovoljnim angažovanjem da doprinesemo da, kada dođe vreme da se razgovara o statusu Kosova i Metohije, na Kosovu i Metohiji bude toliko malo Srba da nije mnogo bitno kakav će status Kosova i Metohije biti, bar kada se tiče nas Srba sa Kosova i Metohije. Jer mi želimo da se Kosovo i Metohija sačuva u Srbiji, ali da mi koji dole živimo tamo ostanemo i da živimo, a sigurno i da Srbija preko nas zadrži svoje pozicije. Preuzeo sam obavezu da pomenem tri mesta koja danas, dok mi raspravljamo o ovim krupnim pitanjima, ne znaju šta da rade, ugrožena im je bezbednost, egzistencija. Posetio sam ovih dana Mušnikovo. Ljudi već mesecima nemaju šta da jedu, niko nije bio da ih vidi. Cernica kod Gnjilana, tamo ljudi takođe teško žive. Ubijen je jedan Srbin od terorista, porodica je platila sahranu i neznam da li su pokriveni ti troškovi. Bio sam u Gojbulji, gde sam bio potresen kada sam čuo razgovor jednog roditelja koji kaže - moje dete u poslednje vreme sve više peva albanske pesme, a sve manje peva srpske pesme. Nije strašno što peva albanske pesme, ali je strašno što ne može da peva svoje pesme. Za to smo mi odgovorni i zato predlažem da hitno zaustavimo dalji proces dezintegracije, da krenemo u ostvarivanje svojih prava, svojih pozicija i svojih interesa u granicama mogućnosti i odnosa snaga koji nam se sada daje.U tom smislupodržavam ovu ustavnu povelju, jer u njoj vidim šansu i za zajedničku državu. Ako to ne uspe, vidim šansu za samostalnu Srbiju, a vidim šansu da i u jednoj i u drugoj varijanti, ukoliko smo mudri i pametni, Kosovo i Metohija ostane deo naše države.
Reč ima narodni poslanik Miloš Lukić, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Milan Radulović.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, kada je reč o Ustavnoj povelji državne zajednice Srbije i Crne Gore mislim da je ovih minut i nešto, koji pripadaju nama kao poslanicima, stvarno mizerno, pa se ne bih ni upuštao u neku opširniju diskusiju. Samo bih ukazao na nekoliko zapažanja na koja sam naišao tokom proučavanja ovog materijala. Pre svega, jasno je bilo već Beogradskim sporazumom da su prekršena sva tri ustava, Srbije, Crne Gore i naravno savezne države. Imali smo dovoljno vremena, s obzirom da je 14. marta usvojen Beogradski sporazum, da u međuvremenu promenimo Ustav, a ne da danas, da ne upotrebim neki grub izraz, ali na Ustavnom odboru nekim zaključcima jednostavno procenimo kako ćemo se danas ponašati u skladu sa Ustavom, kako nije potrebna kvalifikovana većina za donošenje ovako važnog akta koji je osnova za izmene Ustava sutradan i mislim da ima niz nedostataka, koji su jednostavno mogli biti otklonjeni. To kako je urađena Ustavna povelja je negativan primer, odnosno primer kako ne treba raditi ustav, jer ukoliko komisijaza izradu ustava bude na sličan način funkcionisala nikada ga nećemo doneti ili nećemo bar u narednih desetak godina. Sa druge strane, čuli smo nekoliko argumenata, a u materijalima naravno ništa nismo dobili. Argumentaciju smo slušali preko medija, ali niko nam nije objasnio zbog čega je došlo dopromene imena države, šta je interes Srba, da li smo jednostavno mogli da napišemo i da kažemo da je to pod pritiskom, da je to želja međunarodne zajednice. Međutim, sve je to ostalo nedorečeno. Pominjani su zaštitni mehanizmi preglasavanja, a to je u stvari vraćanje blokade i vraćanje onog načina rada koji je rasturio prethodne države na ovom prostoru. Takođe se obavezujemo da donesemo povelju o ljudskim i manjinskim pravima, što sa jedne strane znači priznanje da tih prava nije bilo u ovoj državi, a sa druge strane je uslov koji može uvek biti iskorišćen da se ova država uceni, naravno od međunarodnih faktora, i da se od nje traži ono što se uobičajeno traži. Bilo je niz drugih argumenata, međutim, vrlo često je pominjan izraz istorijska šansa, zatim istorijski trenutak itd, a niko nije pominjao izraz istorijska odgovornost, koji bi najviše trebalo da odgovara ovom trenutku, jer jednostavno Crnogorci imaju vrlo trezvenu politiku, znaju šta hoće i čak su tražili da ovaj rok od tri godine teče od marta, a ne od usvajanja ove povelje. Znači, njima se žuri da odu iz ove zajednice, a mi im u tome naravno zdušno pomažemo.
Ima reč narodni poslanik Milan Radulović, posle njega narodni poslanik Toma Bušetić.
Poštovani narodni poslanici, mi danas imamo zadatak da analiziramo i da se izjasnimo o Predlogu novog ustava savezne države. Na ovaj važan, do sada verovatno najažniji posao koji je radio ovaj skupštinski saziv, senku je bacila prepodnevna diskusija, u kojoj je jasno doveden u pitanje legitimite ove skupštine. No, i pored toga, mi vodimo raspravu, svejedno koliko nas sedi ovde u sali. Demokratska stranka Srbije nikad nije sporila potrebu da se novi ustav savezne države donese. Zašto je novi ustav bio neophodan? Bio je neophodan naprosto zato što je postojeća država utemeljena na jugoslovenskoj ideji, a jugoslovenska ideja je kao državotvorna energija potpuno iscrpla svoj potencijal. Ona možda još postoji, delimično kao kulturna ideja, ali kao državotvorna ideja ona je otišla u istoriju. Takvo stanje iskoristila je vladajuća struktura u Crnoj Gori da uporedo sa eliminacijom jugoslovenske ideje eliminiše i zajedničku državu, i da proklamuje svoj cilj da stvori svoju nezavisnu Crnu Goru i da Srbiju takođe usmeri putem potpunog suvereniteta. Ova tendencija je, čini mi se, apsolutno antiistorijska. Antiistorijska je stoga što je zajednička država Srbije i Crne Gore istorijski prirodna tvorevina - ako postoje istorijski prirodne tvorevine, a postoje, jer istorija ima ne samo svoju logiku i svoj tok, nego i svoju unutrašnju prirodu. Prirodna je to tvorevina ne samo zato što Srbija i Crna Gora predstavljaju geografsko, kulturno, etničko, versko i idejno jedinstvo nego i stoga što je ona to svoje jedinstvo kroz istoriju ostvarila. I Srbija i Crna Gora su kao samostalne države nastale kao izraz istorijskih težnji srpskog naroda na Balkanu; i jedna i druga država su stvorene, dakle, na srpskoj nacionalnoj ideji; i jedna i druga država su kao takve priznate u pretprošlom veku. I jedna i druga država su svoju nacionalnu ideju transferisale u jugoslovensku ideju kao novu državotvornu energiju; i jedna i druga država su ostale u zajednici sve dok je ta ideja bila aktuelna. Na kraju, i jedna i druga država su projektovale svoju zajedničku budućnost, proklamovale svoj zajednički cilj, a to je da prihvate državotvornu ideju, ideologiju, vrednosni sistem koji je artikulisan u projektu stvaranja ujedinjenih evropskih nacionalnih država, ujedinjenih bilo u uniju, bilo u savez. Dakle, sve je to omogućavalo da se Srbija i Crna Gora shvate kao potpuno prirodna država, kao država koja je prirodna tvorevina istorijskog toka. Na osnovu čega je pravljena ova ustavna povelja? Pravljena je, kako stoji u preambuli, na osnovu Beogradskog sporazuma. Meni se čini da bi bolje bilo da su u preambuli navedene i tri istorijske činjenice: da su Srbija i Crna Gora formirane kao samostalne države na srpskoj državotvornoj ideji, da su živele zajednički na osnovu jugoslovenske državotvorne ideje i da zajednički projektuju svoju budućnost na osnovu ideja koje danas važe u ujedinjenoj Evropi, odnosno Evropi ujedinjenih nacionalnih država. Mi smo ovde čuli od gospodina predsednika Vlade da je Ustavna povelja ista onakva kakav je i Beogradski sporazum. Drugim rečima, Ustavna komisija je nama ovaj kolač umesila od testa koje je pripremljeno beogradskim sporazumom. Doduše, on je upotrebio jednu drugu sliku, on je rekao da je Beogradski sporazum pripremljen od tri cigle. Vidite, kada je čovek optimista, kad je entuzijasta, kad veruje u sebe, on može sve, pa tako i može da napravi državnu građevinu od tri cigle. Ali, šalu na stranu. Ova ustavna povelja potpuno izneverava duh Beogradskog sporazuma. Beogradski sporazum je sklopnjen zato da stvori zajedničku državu koja će snažno i jednu i drugu federalnu jedinicu da povuče, kao lokomotiva, ka privrednom, kulturnom, ekonomskom,socijalnom, institucionalnom i političkom sistemu kakav imamo danas u najrazvijenijim zapadno-evropskim država koje su članice Evropske unije. Da li smo mi to dobili? Ne. Mi smo dobili ovde jednu državu koja nije lokomotiva koja nas vuče u Evropu, nego državu koja je talac dveju vlada, državu koja zavisi potpuno od slobodne volje Vlade u Podgorici i Vlade u Beogradu. Pod načelom da se obezbedi jednakost dveju federalnih jedinica, ovde su ugrađeni mehanizmi za blokadu zajedničke države. Čak i ono što je nadležnost zajedničke države: spoljni poslovi, spoljno-ekonomski poslovi i sud, prvo su garantovanemogućnosti savezne države, a onda su te mogućnosti suspendovane tako što su u iste članove ugrađivani novi stavovi kojima se omogućava blokada svih tih funkcija. Dakle, dobili smo nešto što nismo tražili, nešto što izneverava duh Beogradskog sporazuma. Dobili smo nešto što nas uistinu ne približava Evropi. Mnogo je bliži evropskoj državotvornoj logici sadašnji ustav, no ovaj koji se ovde nudi. Zašto je bliži? Nikad niko u Evropsku uniju nije primljen kao savez država, a mi ovde imamo nešto što je ipak u osnovi definisano kao savez država. Nikad u Evropsku uniju nije primljena država koja nema slobodan potencijal i slobodnu mogućnost da kreira svoju spoljnu politiku i da u spoljno-političkom i spoljno-ekonomskom saobraćaju učestvuje kao suverena država. Ovde su, međutim, sve te funkcije savezne države uslovljene saglasnošću koju treba da daju države članice. Na kraju imam još jedno pitanje. Da li je ovde zaista postojala dobra volja da se sprovede Beogradski sporazum? Hajde da ne sumnjam da jeste, ali on nije ovim primenjen. Mi se ovim dokumentom zaista ne približavamo Evropi. Jedini su izgledi da će, ako se usvoji Ustavna povelja, prevladati ekonomska logika. Ekonomska logika će jasno da kaže da ovde ne postoje dva ekonomska sistema. U Srbiji i Crnoj Gori jedva da postoji jedan, haotičan, u rastakanju. To su dve države koje imaju približno isti stepen nerazvijenosti. Crna Gora je proglasila svoju carinsku stopu sa namerom da time identifikuje svoje državnotvorne nadležnosti. Na isti način može sutra da uvede glas ć/ u upotrebu, pa da proglasi da je to poseban jezik. Nije. Dakle, ekonomska logika će vrlo lako da usaglasi ta dva privredna sistema, a politička logika, čini mi se, i naše učešće u međunarodnom saobraćaju, stalno će nas izlagati zahtevima Evropske unije da se državi povere nove nadležnosti i da ta država zaista bude jedna prava savezna država koja može da funkcioniše. Kada će to biti? Za dve godine, za 20, ili za 30 godina, to je posebno pitanje. Ali, u svakom slučaju ne može se nečemu što je istorijski prirodno postavljati nikakvi rokovi. U Evropskoj uniji ima država koje se bore sa separatizmom koji je mnogo osnovaniji no crnogorski, koji je osnovan na etničkim i verskim razlikama. Da li je neko u državama Evrpske unije postavio rok i rekao: ako za dve godine vi svoj separatizam ne ugušite, vi ćete biti isključeni iz Evropske unije. Nije. Prema tome, neprirodno je da se i nama ti rokovi postavljaju i oni neće ni važiti. Zajednička država Srbije i Crne Gore je istorijski proces koji je počeo u 19. veku, u pretprošlom, i koji će se bez ikakve sumnje nastaviti i u ovom veku, nezavisno od toga kako i da li će biti, ili neće biti, primenjena ova ustavna povelja. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić, a posle njega narodni poslanik Bratoljub Janačković.
Dame i gospodo narodni poslanici, posle osam meseci zamajavanja i stalnog putovanja od Beograda do Podgorice, pred nama je Ustavna povelja. Na osnovu ove ustavne povelje jedna država treba da nestane. Neće se federalna država preurediti kako su to mnogi govorili, pre svega lideri DOS-a. Jednostavno, zajednička država će se ugasiti. Uostalom, celi svet zna da se povelja donosi samo zato što SAD i Evropska unija žele da odlože secesiju Crne Gore, da bi se stekli povoljniji uslovi za konačno odvajanje Kosmeta, a možda i same Vojvodine. Zato je ova kvazidržavna zajednica i oročena na tri godine. Znači, po sistemu da to privremeno traje, pa da se u jednom trenutku sve razbije na užu Srbiju, Kosmet, Crnu Goru i eventualno Vojvodinu. Cela ustavna povelja je od početka koncipirana tako da ova tobož državna zajednica ne može nikako da funkcioniše. Ova ustavna povelja na neki način prihvata visoki stepen separacije Crne Gore i legalizuje već unapred otcepljenje Crne Gore posle tri godine, a može to vreme da bude i kraće. Brojne su nelogičnosti i pravni nonsensi kada je reč o sadržaju ovog dokumenta. Ustavna povelja predviđa dva odvojena privredna sistema i samo njihovu harmonizaciju. Dva privredna sistema imaju sopstvene banke, sopstvene nacionalne valute, sopstvene fiskalne sisteme i sopstvena carinska područja. Naravno, zajedničko tržište ne postoji bez carinske unije. Sa sopstvenim carinskim područjima Srbija i Crna Gora nisu u zajedničkom tržištu. One su samo u zoni slobodne trgovine. Takvu situaciju imamo - na primer, naš odnos prema Rusiji, Bosni i Hercegovini ili Mađarskoj. Znači, tu i nije potrebna državna zajednica. Zašto uopšte Evropska unija pristaje na jedan ovakav termin i jednu odrednicu, možemo da se zapitamo, zašto zajedničko tržište. Zato što Evropska unija vrlo dobro zna da upravo ovim dokumentom niti će biti jedne države, niti će biti jednog tržišta. Ustavna povelja takođe ne predviđa niti guvernera narodne banke niti centralne banke, niti ministra finansija, a u statutu MMF-a i Svetske banke jasno se kaže da svaku državu mogu da predstavljaju, bar u ovom pogledu, ili guverner ili ministar finansija. Naravno, neće MMF i Svetska banka prilagođavati svoj statut Srbiji i Crnoj Gori. Baš kada je reč o setu ovih pitanja, kada se postavi pitanje kakva je ova država koja nema nacionalnu valutu, nema sopstvenu banku, jedan naš ugledni profesor kaže - to je nikakva država. Savet ministara je skup od pet ministara. To je vlada koja ne vlada. Ministri i nisu ministri, jednostavno, oni niti vode niti utvrđuju politiku, već samo koordiniraju nadležna ministarstva država članica. Poseban nonsens je vezan za dva ministarstva, ministarstvo za spoljnu politiku i za odbranu, gde se ministri menjaju na pola mandata. Kakav će imati autoritet jedan ministar kada zna da će ovaj njegov zamenik doći za dve godine i biti njemu šef, ili kada se donose odluke u savetu ministara i u slučaju nerešenog ishoda 3:3 biće presudan glas predsednika, ali samo pod uslovom da jedan ministar iz druge države članice glasa za takvu odluku. Naravno, ovo je samo jedan primer paraliza i velike teškoće da se dođe do odluka. Jednostavno, sve u ovoj povelji vrvi od apsurda. Državna zajednica Srbije i Crne Gore je jedna neobična tvorevina, oročena na tri godine i raspolaže manjim državnim sadržajima i ovlašćenjima nego što je to imala SRJ. Osnovne odredbe, sasvim sigurno, urađene su pre svega po diktatu Zapada, po diktatu onih koji su nas rušili, ubijali tokom NATO bombardovanja 1999. godine. Oni nama ovde nameću nešto čega nema u svetu. Nigde u svetu ovakva pravna rešenja ne postoje. Primera radi, tu je član 9. gde se govori o manjinskim i ljudskim pravima, o individualnim, kolektivnim, o građanskim slobodama, gde se kaže da se to ne može ograničiti niti smanjiti. Sve odgovorne i ozbiljne države imaju ugrađene pravne mehanizme da se ova prava mogu ograničiti u određenim uslovima: znači, u uslovima separatističkih zloupotreba, oružanih pobuna, terorističkih akata; sve ozbiljne države su to ugradile u svoje pravne sisteme. Amerika je tako nešto donela posle 11. septembra, Rusija posle upada Čečena, Španija ima takve odredbe, Velika Britanija veoma često ima direktnu upravu koju uspostavlja u Severnoj Irskoj. Zašto su to oni nama nametnuli kada toga nema u njihovim najvišim pravnim i političkim aktima? Zato što je moguće da na jugu Srbije dođe do određenih pobuna, terorističkih aktivnosti, a mi nećemo moći upravo na osnovu ove povelje nikako da reagujemo. Naravno, tu su različiti pariteti i rotacije oko predstavljanja u Evropskoj uniji, Ujedinjenim nacijama. Sve to jasno govori da od zajedničke države nema ništa. U krajnjem slučaju, ovo je jedan provizorijum. Nije stabilna država. Ovo je samo jedan okvir da Srbija lakše proguta formalno-pravni i faktički gubitak Kosova i Metohije. Svi se ovde pozivaju na Evropsku uniju, na Savet Evrope, kao da se ulaskom (iako niko ne spori da treba ući u Savet Evrope, odnosno Uniju) svi problemi rešavaju. To nije tačno. Malopre je jedan kolega iz Socijaldemokratije, čini mi se, govorio da ćemo ući u Evropsku uniju 2013. godine. To je "ne lipši magarče do zelene trave", ako se sve vezuje za Evropsku uniju i ako je sav lek za naše nedaće ulazak u Evropsku uniju. Sasvim je jasno da su učesnici i potpisnici ovog beogradskog sporazumapotpisali nešto na šta nisu imali pravo. Svi potpisnici nisu imali mandat za tako nešto, da tako odluče, jer nisu nosioci ustavotvorne vlasti. Nama je jasno, i Đukanović, i Filip Vujanović, i Koštunica, i Đinđić i Labus jednostavno nisu mogli da naprave neki bolji dokument. Đukanović je osvedočeni separatista, čovek koji je došao na krilima srpskog ponosa i dostojanstva na vlast, da bi negde 1997. sve to izneverio i bio prikriveni separatista do 5. oktobra, a otvoreni od 5. oktobra. On i Filip Vujanović su jasno rekli da ništa od državne zajednice neće biti i da je njihov glavni cilj samostalna i nezavisna Crna Gora. Koštunica, sasvim je jasno, a bez uvrede ovde prisutnih kolega, ne može da reši nijedan krucijalan problem u državi. Zoran Đinđić i Labus su pre svega eksponenti zapadne politike i oni prihvataju sve diktate koji im se nameću. Možda su i preuzeli neke velike obaveze 5. oktobra. Sve ovo jasno govori da i ovaj akt, najviši državni i politički akt, neće voditi u pravcu sređivanja najvažnijih državnih pitanja. Na kraju, sasvim je izvesno i to da se posle dve i po godine vlasti DOS-a nalazimo u jednoj bezizlaznoj situaciji kako u ekonomskom tako i u političkom i socijalnom pogledu, a nažalost i kada je reč o najkrupnijim državnim pitanjima,koja su vezana upravo za donošenje ove ustavne povelje. A da je to tako najbolje govore i reči predsednika Srpske akademije nauka i umetnosti Dejana Medakovića, koji kaže - u zemlji se odigrava velika nacionalna drama čijih posledica ljudi nisu ni svesni, a nosioci vlasti nove političke elite samo su epizodisti u toj nacionalnoj drami. Mi smo duboko uvereni da je predsednik Srpske akademije sasvim u pravu. Nećemo glasati za Ustavnu povelju.
Reč ima narodni poslanik Bratoljub Janačković, a posle njega narodni poslanik Miloš Todorović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je Ustavna povelja Srbije i Crne Gore. Ona ukida državu Jugoslaviju i istovremeno uspostavlja nove odnose države Srbije i države Crne Gore. Dva akta u jednom dokumentu. Po mom i po mišljenju Nove demokratije pred nama je akt o realnoj uniji, ili akt kojim se najbliže određuju odnosi koji se uspostavljaju. Kako god da je, u jednom aktu koji je podržala i Evropska unija, pominje se ime države Srbije i pretpostavljaju njeni politički i ekonomski kapaciteti. Povelja ima naravno svoju svrhu i uslovljenost, o čemu ću nešto kasnije. Sam čin definisanja odnosa sa Crnom Gorom ovom poveljom otvara pitanje o istorijskoj, političkoj i uopšte državnoj svrsi donošenja ovog dokumenta ovakvog sadržaja. Državno-politička elita države Srbije, mi poslanici i građani Srbije, podsećajući se na politička zbivanja iz političke istorije Srbije, moramo postaviti sebi pitanje - zašto uvek sa zakašnjenjem i uz pritiske, ovoga puta Evropske unije, prihvatamo državno rezonovanje koje polazi od afirmacije države Srbije i donosimo, tek za regulisanje odnosa Srbije i Crne Gore, dokument o realnoj uniji dve praktično suverene države, kada značaj takvog dokumenta nije više od presudne važnosti za ove dve države u nekom istorijskom smislu. Da podvučem, jednostavno, za Srbiju dokumenti ovakvog sadržaja, da smo imali malo zdraviji politički rezon političkih elita i državnika, da smo ih nudili u nekim drugim prilikama i istorijskim vododelnicama, sigurno bi imali blagodatnije delovanje na ukupno stanje države i naroda Srbije. Kakve bi se istorijske kataklizme izbegle da je monarh Aleksandar I Karađorđević ostao na ovakvom modelu i najpre definisao državne interese Srbije u 1918, u kriznoj 1921. ili 1931, pa dalje u 1939. godini? Šta bi danas rekao mudri Stojan Protić, prvi predsednik Vlade Srba, Hrvata i Slovenaca, koji se usprotivio teoriji o tri imena za isti narod i integralnom jugoslovenstvu? Šta tek da kažemo o ideji utapanja državnog identiteta u jugoslovenstvo, što su, do potpunog razbijanja političkog identiteta Srbije i gušenja političkih partija koje drugačije misle, sprovodili nesretni radikali iz Narodne radikalne stranke, Jugoslovenska radikalna zajednica Stojadinovića i pristalice kraljeve šestojanuarske dikature 1929. godine. Prema njihovim modelima utapanja i gubljenja državnog identiteta Srbije i nerazumevanja istorijskih prilika, metodi Josipa Broza u federalnoj Jugoslaviji za ograničavanje državnosti Srbije zaista su pružali veće šanse Srbiji. Poštovani, pripadao sam, a i sada sam deo političke generacije osnivača Nove demokratije koji su sa delom svoje političke generacije sada okupljenih u liberalima Slovenije, početkom 1990. godine, pokušali da afirmišu ideju o konfederaciji ili realnoj uniji na tlu nekadašnje Jugoslavije, koja je polazila i od državnosti Srbije. Ubeđen sam da bi istorijska kataklizma srpskog naroda bila manja, ako ne i izbegnuta, a Srbija već bila u zajednici država Evrope. Međutim, kao usud nas je pratilo, i na ovoj vremenskoj istorijskoj vododelnici, jugoslovenstvo, odsustvo političke demokratije, neosećanje za državni identitet Srbije, odsustvo smisla za realnost, nacionalizam za koji niko nije imao razumevanja, nacionalne ideje koje su saopštavane u matrici negacije građanskog društva, kapitalizma i evroatlantskih integracija. Tada je bilo jasno, a u međuvremenu praksom i brutalno potvrđeno - jugoslovenstvo oko Slobodana Miloševića skupo nas je koštalo. Za 10 godina tog jugoslovenstva potrošen je čitav vek Srbije i njenih građana. Poštovani, želeo sam samo sa gorčinom da pomenem da smo često u istoriji, a i ovaj dokument pred nama to dokazuje, državno rezonovanje koje polaziod poštovanja državnosti i suverenosti Srbije koristili sa zakašnjenjem i ne najboljim povodom. Tako i danas ova ustavna povelja koja konstituiše realnu uniju Srbije i Crne Gore pada u vreme kada se dovršava zgrada jedne moćnije Evropske unije, kao Evropske Države Država, koja kroz Konvenciju o ustavnoj povelji Evrope definiše: građanina Evrope, parlament Evrope, vladu Evrope, vojsku Evrope, policiju Evrope, ekonomiju Evrope, pravosudni sistem Evrope ... Izgradnja te unije država Evrope propituje i nas poslanike i državnu elitu Srbije - koji su nam glavni ciljevi državne politike? Ako je to Srbija članica unije država Evrope, onda je sadržina te evropske unije i mera našeg zalaganja za realnu uniju Srbije i Crne Gore, pa i procena vremenskog trajanja te unije. Ako Srbija teži uniji evropskih država, onda mora da pretpostavi i ulog svoje nacionalne vojske u evropsku armiju, a s tim u vezi i ograničenje svog klasičnog suvereniteta. Srbija mora da pretpostavi prihvatanje i drugih pravila Evropske unije koja se u ekonomiji i pravnom sistemu primenjuju direktno. Povelja Srbije i Crne Gore danas, treba otvoreno reći, stvara vremensku poziciju Evropskoj uniji da, pre demontiranja nacionalnih konfliktnih strategija na Balkanu, ojača mehanizme i stvori instrumente za održivo evropsko prisustvo, da oformi svoju armiju, policiju, pravosuđe. Sve su to interesi Evropske unije. Ali, povelja daje šansu i Srbiji da učvrsti Srbiju kao državu građanskih prava, evropskih standarda, kapitalizma, otvorenog društva. Povelja nas obavezuje da se okrenemo državi Srbiji u službi građana Srbije. Sve dosadašnje ideje velike Jugoslavije nisu nas usrećile. Želeo bih, povodom ove povelje i uspostavljanja unije, da zamolim predstavnike nekih političkih snaga u Srbiji da prestanu da nas uveravaju kako je moguć povratak svih klasičnih funkcija države Srbije na Kosmetu. Država Srbija ne može da prihvati ovakve prikrivane scenarije za očuvanje onih državnih formi koje je pregazilo vreme i koje su, nažalost, poražene na Kosmetu. Šta Srbija može i mora? Srbija mora i može da rešava i nametne rešavanje otvorenih pitanja Kosmeta sama, svojom inicijativom. Ovom poveljom Srbija treba da stvori sve kapacitete koji su joj za to potrebni. Ako Srbija dobro razume svoj evropski hod i očuvanje svog identiteta kroz Evropu, onda njena nacionalna strategija, kada je o Kosmetu reč, mora da počiva na razvoju Kosmeta kao specijalne regije Evrope sa visokom autonomijom, uz direktno, stabilno i trajno prisustvo Evropske unije, njenih snaga bezbednosti, policije i pravosuđa. Takva autonomija podrazumeva i regionalizaciju samog Kosmeta, kao i visoka kolektivna prava za etničke zajednice i njihova prava na upravljanje tom zajednicom. Otvorenost Kosmeta za Srbiju, ali i za Albaniju, može da se obezbedi samo nagodbom Albanije, Evropske unije i Srbije, kojom se definišu sadržaj i kapaciteti tzv. nezavisnosti Kosmeta, odnosno "granice upotrebe tih kapaciteta". Nova demokratija nema ništa protiv da tako dogovoreni kapaciteti budu ugrađeni u zajednicu država Evrope, ali i upozorava da pokušaj stvaranja velike Albanije ili zajednice albanskih država, s jedne strane i zahtevi da se povrate sve klasične funkcije Srbije na Kosmetu, s druge strane, neminovno za posledicu imaju podelu Kosmeta ili novi rat. Nadam se da je starateljstvo Evropske unije nad ovom poveljom istovremeno i znak da Evropa razume da nova ratna drama na Balkanu može da se izbegne samo ako Evropska unija razmeni interese sa Srbijom, oslobodi se stereotipa o Srbima kao dežurnim krivcima, uravnoteži svoj stav i zaista preuzme odgovornost za trajno vršenje vitalnih funkcija države Srbije na Kosmetu. U protivnom, to neće biti poraz Srbije, već poraz Evropske unije i civilizacijskih vrednosti. Usvajanjem Ustavne povelje pred Srbijom se postavlja važan cilj - Srbija članica ujedinjenih država Evrope; vojska Srbije u evropskoj armiji; policija Srbije u evropskoj policiji; građani Srbije i njihova prava pod zaštitom Ustava ujedinjene Evrope. Na kraju, izražavam svoje uverenje da su ovim sve bolne iluzije jugoslovenstva kolabirale i da država Srbija krči svoj put ka ujedinjenim državama Evrope, što je i cilj Nove demokratije i naše porodice evropskih liberala. Dame i gospodo, za evropsku državu Srbiju odgovoran je ovaj parlament. Zato će poslanici Nove demokratije podržati Ustavnu povelju Srbije i Crne Gore, jer je i doživljavaju samo kao akt priznanja i obnavljanja državnosti Srbije i kao okvir institucija za saradnju dveju, u evropskom smislu, samostalnih država. Stoga pozivam i ostale poslanike da prevladaju rivalstva dnevne politike i ponašaju se kao državnici koji razumeju evropske procese, žive u skladu sa svojim vremenom i, naravno, glasaju za usvajanje povelje.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, zamenik predsednika poslaničke grupe SRS, povreda Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, svestan toga da mi DOS nikada ne bi dao pravo na repliku, posle prethodnika, prijavljujem povredu Poslovnika, član 100. stav 1 - "govornici su dužni da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine". Naime, ne verujem u želju da se kritika prebaci na današnje radikale, ali uz pežorativno pominjanje imena radikala izrečena je jedna neistina o tome da je Narodna radikalna stranka, znači naša preteča, pa onda i Jereza, Jugoslovenska radikalska zajednica, kriva za jugoslovenstvo koje nas je, kao pošast, zadesilo. Da nas ne biste i na taj način krivili za pošasti, samo jednu istorijsku činjenicu da iznesem - zajednička država, nastala posle 1918. godine, nazivala se Kraljevinom Srba, Hrvata i Slovenaca, sve do smrti Nikole Pašića. Kralj Aleksandar I nije smeo da se upusti u preimenovanje te države i nije smeo da predloži da se nazove Jugoslavijom, sve dok Nikola Pašić nije umro, opet zaslugom kralja Aleksandra IKarađorđevića. Izneta je istorijska neistina.
Formalno nemate prava ni na repliku, ni na povredu Poslovnika po ovom članu. Što se istorijskih neistina tiče, i vašeg reagovanja, onda je bilo potrebno da i u vašem izlaganju bude istinitih podataka i zaista vas molim da ne zloupotrebljavamo Poslovnik Narodne skupštine. Reč ima narodni poslanik Miloš Todorović.
Poštovana gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, Narodna skupština danas razmatra Ustavnu povelju državne zajednice Srbije i Crne Gore. Poznato je da su Ujedinjene nacije obrazovane pravnim aktom koji se zove Povelja. Poznato je takođe da Ujedinjene nacije nisu jedinstvena država, već organizacija sa mnogo država članica. U našoj istoriji, u srednjem veku, povelje su bili svečani vladarski ukazi, kojima se dodeljuju neke povlastice ili imanja uglednim ustanovama ili pojedincima. Pošto pretpostavljam, nadam se opravdano, da se ne vraćamo u srednji vek, moramo utvrditi ko nam je podario ovu povelju, dakle, ko je vladalac i šta smo mi, kao podanici, ovom poveljom dobili? Današnji naš vladalac nesumnjivo je, po mišljenju poslanika SSJ, legalno izabrana vlast u Crnoj Gori i oligarhija zvana DOS u Srbiji. Oni su nam poturili ovu povelju, posle devetomesečnih porođajnih muka, kojom sva pitanja ostaju otvorena, nijedan problem nije rešen, kojom je utvrđen neminovni razlaz Srbije i Crne Gore posle tri godine, i najzad, najgore - kojom Srbija postaje "užas", Srbija bez Kosova i Metohije. U članu 5. Povelje tvrdi se da teritoriju Srbije i Crne Gore čine teritorije država članica. Istovremeno u preambuli Povelje stoji da su Kosovo i Metohija trenutno pod upravom međunarodne administracije, u skladu sa Rezolucijom 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija. Svi znamo da se u Rezoluciji 1244 govori o Kosovu i Metohiji kao delu Jugoslavije, koja baš usvajanjem ove povelje, dame i gospodo, prestaje da postoji. Očigledno je da se Kosovo i Metohija neće vraćati u sastav neke novonastale države Srbije, kad i ako ikada ode međunarodna administracija. Naš vladalac DOS o ovome niti razmišlja, niti dozvoljava razgovor na tu temu. Oni imaju samo jednu preokupaciju - kako zgrabiti što više funkcija u budućoj državnoj zajednici. U članu 12. i 13. govori se o zajedničkom tržištu i slobodi kretanja. To su izvanredna načela po mišljenju SSJ, ali u odnosima Srbije i Crne Gore odavno ne važe. Ko god putuje u Crnu Goru, video je carinu kod Brodareva. Države koje imaju različite monete i različite carinske stope ne mogu imati zajedničko tržište. Jedino mogu imati zajednički šverc, i to cigara, goriva, oružja, a nažalost u poslednje vreme i ljudi, i to sve pod kontrolom jedne grupe ljudi, baš kao i do sada. Prema odredbama ove povelje, član 7, državljani Crne Gore više neće imati pravo glasa u Srbiji. Pretpostavljam da se radi bar o 300.000 birača. Ako ih saberemo sa 800.000 birača koji su upisani kao višak u birački spisak, svodi se na to da će biračko telo u Srbiji biti negde oko pet miliona. Povelja dalje utvrđuje da je Skupština Srbije i Crne Gore jednodomna i da je čini 126 poslanika, iz Srbije 91 poslanik, iz Crne Gore 35. U članu 2. Povelje proklamovano je načelo ravnopravnosti, a već u članu 20, dame i gospodo, ustanovljeno je načelo neravnopravnosti građana Srbije i Crne Gore, jer na jednog poslanika iz Srbije dolazi 71.000 birača, a na poslanika iz Crne Gore ima samo 12.000. Praktično će poslaniku iz Srbije za nove izbore trebati oko 30.000 birača, a poslaniku iz Crne Gore samo 4.000-5.000 glasova.Zato mislim da bi nova savezna skupština trebalo da ima bar 300 poslanika, od kojih bi 31 bio iz Crne Gore. To bi bilo otprilike približno srazmerno. U istom članu postavljena je još jedna zamka za srpski deo skupštine. Naime, skupština donosi odluke većinom glasova, od ukupnog broja poslanika, s tim da za odluku glasa i većina od ukupnog broja poslanika iz svake države članice. Dakle, 18 Crnogoraca će praktično odlučivati o svemu. Oni u stvari imaju pravo veta i mogu da ocenjuju celu skupštinu i bukvalno da ih drže kao taoce. Trebaće bar 35 velikih stanova u Beogradu, trebaće sobe u "Hajatu", trebaće brdo evra da bi skupština uopšte funkcionisala. U odredbama o izboru predsednika Srbije i Crne Gore naziru se nove izborne igre bez prestanka. Predviđeno je, naime, da se skupština raspušta i raspisuju novi izbori ukoliko propadnu dva pokušaja da se izabere predsednik, tj. predloženi kandidat za predsednika Srbije i Crne Gore. Šta ako i ova nova skupština ne izabere predsednika - opet izbori. Sve zavisi dakle od onih 18 famoznih delegata tj. poslanika iz Crne Gore. Kod glasanja za listu kandidata za savet ministara opet se preti raspuštanjem skupštine ukoliko lista ne dobije saglasnost u roku od 60 dana. Iako Povelja, dame i gospodo, još uvek nije ni usvojena, DOS je već postavio ministre, pa se tako za ministra spoljnih poslova postavlja Goran Svilanović, čovek koji i sam priznaje da u protekle dve godine nije imao baš nikakvog uspeha u vođenju politike. Predaja Prevlake Hrvatskoj samo je jedan od pokazatelja kako ne treba voditi našu spoljnu politiku i biće crnim slovima upisana u istoriju naše državnosti. Za ministra za ljudska i manjinska prava, dame i gospodo, predlaže se gospodin Rasim Ljajić, koji apsolutno nikakvog uspeha u svom poslu nije imao, i ovo mu je samo prilika za neki popravni ispit, koji on sigurno neće položiti. Isto tako, imamo jedan vrlo nejasan predlog za vojnog ministra. Naravno, neću govoriti o kome se radi, vi to dobro znate. Međutim, ovakvim postavljenjem već je prekršen član 35. stav 3. Povelje koji glasi: "Kandidati za ministra spoljnih poslova i ministra odbrane su iz različitih država članica". Eto, dame i gospodo, sa koliko je ozbiljnosti i stručnosti DOS pristupio pisanju ove povelje. Jednogodišnje usvajanje Ustavne povelje postiglno je svoj cilj da se kupi što više vremena i da se narodu skrene pažnja sa neprijatne stvarnosti. U članu 65. Povelje se kaže - obavezuju se države članice da svoje ustave donesu u roku od šest meseci. To je još jedna prazna priča i novo vunovlačarenje u nedogled. DOS u stvari namerava da ustav Srbije donosi pune dve godine, kako bi maksimalno odložio izbore. No, to im je uzaludna nada. Besan, gladan i odlučan narod već im kuca na vrata. Vreme je da se uspostavi nova vlast, po želji biračkog tela. Biće isto onako kako je bilo u Leskovcu i Despotovcu, na lokalnim izborima, na Ubu i u Barajevu, Ražnju, Pirotu i Požarevcu. Svuda katastrofalan izborni poraz DOS-a i DS, a pobeda opozicije i ponegde DSS. Tu, dame i gospodo, treba i tražiti novu skupštinu i vladu, a DOS će biti samo ružna prošlost, primer za opomenu našem narodu. Sve u svemu, dame i gospodo, narodu u Srbiji, po mišljenju poslanika SSJ, nije potrebna ni Ustavna povelja, ni novi ustav, već izbori na svim nivoima, da narod dobije vlast po svojoj želji, nadu za bolji život i sam biološki opstanak.
Reč ima narodni poslanik Radojko Petrić. Poslanička grupa SSJ je utrošila svoje vreme.
Poštovano predsedništvo, poštovani poslanici, gospodine ministre, kada smo u ovoj skupštini početkom aprila prošle godine razmatrali Polazne osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore bilo je rečeno da će Ustavna komisija uraditi takvu Ustavnu povelju čije će odredbe obezbediti funkcionalnu državnu zajednicu. Šta nam je sada ponuđeno - ponuđen nam je dokument koji nosi sva obeležja nezavisnosti dve države, osim međunarodnog priznanja. SPS se zalaže, kao što je to činila i do sada, da se sačuva zajednička država. SPS smatra da je i Jugoslavija kao država na najbolji način obezbeđivala, i sada obezbeđuje, ostvarivanje interesa srpskog i crnogorskog naroda i svih građana koji žive u Srbiji i Crnoj Gori. Pod imenom Jugoslavija bili smo poznati i priznati u svetu. Zašto se menja naziv - pa mi smo stvarno kao Sloveni na jugu slovenskog prostora. Iz predložene Ustavne povelje proizilazi zaključak da se želi po svaku cenu u celosti razbiti Jugoslavija, da ne bi eventualno u nekom budućem periodu ponovo postala Pijemont ujedinjenja Južnih Slovena. Socijalistička partija Srbije je za integraciju uz puno uvažavanje ravnopravnosti Srbije i Crne Gore. Integracijom ne sme niko da bude oštećen ni na ekonomskom, ni na političkom planu. Socijalistička partija je za integraciju u skladu sa evropskim principima, međutim, ovo što nam je poveljom ponuđeno ne vodi integraciji, već dezintegraciji. Gospodo iz DOS-a, dok vi niste došli na vlast, uporno i stalno ste govorili da ćete odlaskom sa vlasti predsednika Slobodana Miloševića lako i brzo rešiti odnose sa Crnom Gorom, da ćete sačuvati zajedničku državu. Nikada niste hteli da priznate da je problem mnogo složeniji. Šta je sada ovo što se nudi, a nije federacija, nije konfederacija, nije ni unija, neki labavi savez Srbije i Crne Gore? Više liči na savez suverenih država, neka ugovorena tvorevina na probu od tri godine. Nudi se neki model, neki hibrid koji nije poznat i ne postoji ni u međunarodnoj teoriji ni u praksi, nigde ne postoji takav model organizovane države u svetu. SPS uvažava realnost, silom ne treba i ne mogu da se rešavaju ova pitanja. Jasno je da se državna zajednica može stvoriti samo dobrom voljom građana Srbije i Crne Gore. Naglašavam, voljom građana, ne samo voljom političkih elita. U pisanju ovih dokumenata nije učestvovala javnost Srbije ni Crne Gore, nije konsultovana ni struka ni nauka. Narod se ostavlja u nesigurnoj poziciji iščekivanja, a zna se da je sporazum napravljen iza leđa naroda. Polazne osnove van bilo kakvih ustavnih ovlašćenja potpisali su čelnici vladajućih partija Srbije i Crne Gore. Ko je pitao građane žele li da žive u zajedničkoj državi? Izneću zapažanja sa područja opštine Prijepolje, koja se najvećim delom graniči sa Crnom Gorom. U toj opštini u približno istom broju žive Srbi i Muslimani, uz manji broj Crnogoraca i pripadnika drugih naroda. Ogromna većina tih građana, bez obzira na nacionalnu pripadnost, izražava nezadovoljstvo stvaranjem mogućnosti da se za tri godine ove dve republike potpuno odvoje. U tom kraju izrazito nepovoljno gleda se na postojanje policijskih, carinskih i poreskih rampi na Jabuci, na putu prema Pljevljima i u Brodarevu, na putu prema Bijelom Polju i Podgorici. I suviše su jake rodbinske, prijateljske, komšijske i druge veze svih građana tog područja sa susedima iz Crne Gore. Zašto se nije imalo više strpljenja da se izvidi stanje na terenu? Zar referendum nije bio bolje rešenje da građani odluče, zar ovo ne ide u suprotnom smeru od evropskih integracija? Zadržavamo dve monete, dva monetarna sistema, dva sistema carina, imamo dva različita spoljno-trgovinska sistema, imamo dva tržišna sistema, dva poreska sistema, dva bankarska sistema i nema jedinstvenog ekonomskog prostora. Sve ovo govori da ćemo faktički imati dve ekonomske suverene države. Da li je ovakvim rešenjima obezbeđena podrška da se zaista sačuva zajednička država? Posle svega, ne iznenađuje što smo ovih dana čuli prvog čelnika Crne Gore da i dalje izjavljuje da je ovo prelazni period, da Crna Gora želi da bude nezavisna i međunarodno priznata država. Pa, kako na sve ovo gleda naš veliki prijatelj Havijer Solana, koji nas je svojevremeno bombardovao? On je u ime Evropske unije potpisao Polazne osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore, on je bio supervizor izrade ove ustavne povelje. Gospodin Havijer Solana u stvari kreira sudbinu građana Srbije i Crne Gore. Da li bi on tako nešto potpisao da se radi o njegovoj Španiji? Naravno, Havijer Solana nema nameru da se nastani u državnoj zajednici Srbija i Crna Gora. Naša je nesreća što je DOS dozvolio da padnemo na to da nam odnose u sopstvenoj kući uređuje neko sa strane. Kako sada obezbediti funkcionalnu državnu zajednicu, kako usaglasiti ekonomski sistem i stvoriti jedinstveni ekonomski prostor, kako će se poštovati dogovor o finansiranju saveznog budžeta, kako u međunarodnim finansijskim odnosima obezbediti da zbog dužničke docnje jedne republike posledice ne snosi druga republika. To smo već imali u dva navrata za poslednjih nekoliko meseci kada je Crna Gora kasnila sa otplatom određenih kredita, iznosa koji su postignuti da se dinamičnije plaćaju prema sporazumu sa Pariskim klubom. Kako će se usklađivati sistem vrhovnog komandovanja u vojsci? Ko će odlučivati o pojedinim nedorečenim, dvosmislenim i rastegljivim odredbama ove povelje? Hoće li u stalnim gloženjima Srbije i Crne Gore i dalje glavni arbitri biti stranci? Voleo bih danas da čujem prihvatljive odgovore na sva postavljena pitanja. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Dragan Maršićanin, a posle njega narodni poslanik Pal Šandor.
Poštovani gledaoci, poštovani građani Srbije, na samom početku sasvim kratko ću da se osvrnem na prepodnevno izlaganje predsednika Republičke vlade. On je usplahiren, kao što se pre neki dan setio naglo Kosova i Metohije, onako iznebuha, tako se danas setio građana Srbije i za tu svoju usplahirenost i nervozu, rekao je tada - jeste, jako sam nervozan zbog toga što... Što se ljutite, tema je izlaganje predsednika Republičke vlade. Dakle, naglo se setio kako, eto, građani Srbije u Srbiji pate, a zašto pate - zato što neko posle nekoliko decenija ponovo stavlja klipove u točkove revolucije, a on tu revoluciju, dakle reforme, sprovodi, ali ima nekoga ko te reformske procese ometa; i, šta ti treba da rade, šta je rešenje - ti treba da odu da spavaju, da spavaju, treba da se povuku. Slažem se sa gospodinom Đinđićem; evo jednog konkretnog predloga: ako je hrabar na delu, kao što je hrabar na rečima, ako veruje u građane, ako stoji iza volje građana, neka raspiše izbore, pa neka odu da spavaju u političku penziju, neka ode onaj za koga građani Srbije na izborima to utvrde, a dotle, trudićemo se, za razliku od njega, i danas na ovoj sednici, da državu gradimo, a ne da državu razgrađujemo. Dragi gledaoci, sedam meseci nakon roka utvrđenog Beogradskim sporazumom ovde pred ovom skupinom nešto narodnih poslanika, a nešto tzv. narodnih poslanika, pred Narodnom skupštinom koja više meseci nije legitimni organ ove države, nalaze se Ustavna povelja i zakon o njenom sprovođenju. Mesecima se o ovim rešenjima pred javnošću, a javnost malo od bilo čega može da razume, vodila rasprava o konkretnim problemima koji su proisticali iz rada Ustavne komisije i o rešenjima koja su se i u ovim aktima koji su danas na usvajanju u ovoj narodnoj nelegitimnoj skupštini našla. Neću se baviti detaljima, neću se baviti pojedinim odredbama, jako puno argumenata je i danas ovde izrečeno koji dokazuju da je Ustavna povelja veoma sporan akt, a da je Zakon o sprovođenju Ustavne povelje apsolutno neprihvatljiv akt za svakoga ko zna šta je država i za svakoga ko želi da državu gradi, kome je zapravo iole do države stalo. Dosta se o tome čulo, interesantno je, možda i paradoksalno da su argumente u prilog ovih činjenica iznosili i oni koji se zalažu za zajedničku državu Srbije i Crne Gore, ali i oni koji se zalažu za nezavisnost Srbije. Meni to nije posve jasno, ali građanima Srbije svakako da će biti jasno ko ovde govori istinu, a ko ne govori istinu; bar su za ovo kratko vreme, za ove dve godine mogli da naprave razliku između političara koji deluju na političkoj sceni Srbije i po ovom osnovu. Dakle, prebrojaćemo se na kraju, pri glasanju; budu li ovi akti usvojeni, biće usvojeni glasovima potkupljenih, nelegitimnih, nezakonito zadržanih u parlamentu narodnih poslanika i glasovima, interesantno, onih koji se zalažu za nezavisnost Srbije. Naravno, sve to ostaće zapisano za istoriju, ostaće zapisano i ko se zalagao za ovu državnu zajednicu, ko je kako tu državu gradio i ko je razgrađivao sve ovo vreme. Nakratko, vratiću se u 2000. godinu, godinu nade, obećanja, očekivanja, poverenja, a vi ste tada, građani Srbije, dali glas onima u koje ste tada verovali. Na izborima i samo na izborima građani određuju kome će podariti legitimitet i političku moć, nadležnost za vršenje, kako moja koleginica često kaže, javnih poslova ili za vršenje vlasti. Godine 2000. nadom i voljom iznedrenom iz nade da se promeni jedan režim, za koji su tada 2000. smatrali s pravom da ih je tlačio, sputavao i siromašio, oni su tu moć poverili jednoj širokoj koaliciji, koaliciji Demokratske opozicije Srbije, koja danas ne postoji. Ljudi koji su bili okupljeni u toj koaliciji onakvi kakvi su bili, časne i nečasne političke i svake druge prošlosti, sposobni i nesposobni, levičari i desničari, a i oni koji su neprofilisani, nedefinisani, kako bi narod rekao, niti smrde, niti mirišu, pošteni i korumpirani, saradnici Službe državne bezbednosti i oni koji su bili predmet razmatranja i praćenja, analize saradnika Službe državne bezbednosti - sve je to bilo u jednom momentu okupljeno, i dobro je što je bilo okupljeno, na strani suprotnoj od prethodnog režima. Šta su ti i takvi ili šta smo mi, ti i takvi, tada okupljeni, predložili i obećali i na osnovu čega smo dobili poverenje građana? Obećano je da će Srbiju učiniti demokratskom državom, da će se izgraditi i jačati institucije, da će u Srbiju biti vraćeni pravo i pravda, da će jedini putokaz u vršenju vlasti biti interes građana i države, da će se sačuvati zajednička država, eto teme, Srbije i Crne Gore, da ne biste prebrzo upadali, da će se sačuvati i da će se prekinuti proces dezintegracije i menjanja granica na Balkanu, da ćemo uključiti Srbiju u evropske integracione procese. Za dve godine činjeno je suprotno onome što je obećano. Za dve godine potpuno prirodno ova vlast, današnja vlast u Srbiji je izgubila legitimitet. Činilo se suprotno obećanjima i kada je u pitanju zajednička država Srbije i Crne Gore. Govorilo se i govori jedno i danas ovde za ovom govornicom, pa se govori o nezavisnosti Srbije, a glasa se o aktima koji ustanovljavaju zajedničku državu. Činilo se i čini zapravo drugo. Zato se danas pred ovom nelegitimnom Narodnom skupštinom nalaze Ustavna povelja i Zakon o njenom sprovođenju kao akti koji nisu ni približno onakvi kakvi su mogli i trebalo da budu da bi se zajednička država utemeljila na čvrstim, pouzdanim osnovama, da bi bilo omogućeno da se vremenom odnosi Srbije i Crne Gore zaista harmonizuju i da se ta državna zajednica vremenom ojača. Beogradski sporazum, potpisan u proleće 2002. godine, spojio je faktički razdvojene Srbiju i Crnu Goru. Gospodin Đinđić je danas rekao da je bio neobavešten, njemu su to radili iza leđa, krili su od njega. Dakle, gospodin Đinđić je bio neobavešten da se taj sporazum radi. Bogami i ne čudi me da je tako, jer kada je taj sporazum potpisan uhvatila ga je panika, i njega i gospodina Đukanovića; i od tada, od potpisivanja Beogradskog sporazuma, koji je ostavio široke osnove za izgradnju zajedničke države Srbije i Crne Gore počinje proces destruiranja te još nestvorene i nerođene državne zajednice. Zbog toga je pisanje Ustavne povelje trajalo ovoliko dugo, zbog toga je Ustavna povelja suzila one osnove koje su bile postavljene Beogradskim sporazumom i zbog toga je Zakon o sprovođenju Ustavne povelje takav akt koji zapravo po svojoj suštini poništava i Ustavnu povelju i Beogradski sporazum. Gospodin Đinđić i gospodin Đukanović su oni političari u Srbiji i Crnoj Gori koji će Srbiju i Crnu Goru radije videti kao odvojene, razdvojene mafijaške države, nego kao zajedničku državu u kojoj će vladati demokratija i vladavina prava; to su interesi koje su oni deset meseci zastupali u radu Ustavne komisije i to je posledica zbog koje imamo ovakve akte, na kojima se ne može temeljiti valjana država.
Gospodine Maršićanin, na osnovu člana 101. izričem vam opomenu zbog uvrede koju ste naneli premijerima dve države.
Šta ono rekoste, gospođo Mićić?
Izrekla sam vam opomenu zato što ste uvredili predstavnike srpske i crnogorske vlasti.
Samo sam rekao da bi gospodin Đinđić i gospodin Đukanović radije videli Srbiju i Crnu Goru kao odvojene mafijaške države nego kao zajedničku državu, demokratsku i pravnu. Ne vidim šta je tu uvredljivo, to su fakti. Dakle, ovim putem nije to narušavanje i urušavanje zajedničke države pre nego što je još i stvorena i rođena, bilo zbog uticaja onih političkih stranaka koje se i u Crnoj Gori otvoreno i direktno zalažu za nezavisnu Crnu Goru, niti zbog uticaja, sačuvaj bože, još manje, onih političkih stranaka koje sezalažu za nezavisnu Srbiju, za izdvajanje Srbije i njeno konstituisanje kao nezavisne države, ne bi li bili upamćeni u javnosti još po nečemu osim po nesposobnosti u vršenju ministarskih poslova. Naravno, ne zbog toga nego upravo zbog ovoga što sam rekao. Ova država, danas postojeća, a videćemo posle mesec dana da li će nova biti konstituisana, umnogome meni liči na Čikago 30-tih. I tamo se radilo o podeli teritorija, o podeli interesnih zona, o podeli poslova; i ovde se radi o tako nečemu, samo što je 30-tih u Čikagu bolje išao alkohol, a ovde bolje idu cigarete, Moldavke,droga, asfaltiranje (a ono je malo sada u zastoju) i još neki poslovi, koje je valjda lakše raditi kada zajednička država nije čvrsta, već se radi o državama u kojima oni koji su vlast uzurpirali potpuno slobodno državom vladaju. Ako Ustavna povelja i Zakon o njenom sprovođenju budu usvojeni, a sva je prilika da hoće, kada državna zajednica Srbija i Crna Gora bude konstituisana, njena budućnost će najviše zavisiti od toga ko će je voditi: oni kojima je istinski cilj očuvanje državne zajednice i jačanje te zajednice ili oni o kojima sam danas ovde govorio, koji se zapravo zalažu za rastakanje, rasturanje te zajedničke države. Kako ćemo to pitanje rešiti? Kao što je to u Čikagu rešavao Eliot Nes, u Srbiji Eliot Nes će biti republički izbori i biće i taj problem rešen.
Reč ima narodni poslanik Pal Šandor, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Ljubiša Maravić.
Poštovane koleginice i kolege, samo nekoliko napomena uz ovu današnju raspravu, ako dozvolite. Nešto nisam posebno zabrinut zbog tona rasprave, jer mislim da je sasvim civilizovana i da se kreće u okvirima parlamentarne debate. Ponegde je bila emotivna, ako se mislilo na gospodina premijera, a mislim da je održao jedan od najboljih govora u Skupštini, i kada je bio poslanik i kada je bio ovako. Ako to nekome smeta kao ton neprimerene rasprave, onda mogu svašta da mislim, ali recimo to ne. Inače, mislim da je situacija dosta delikatna i da svi osećamo breme odgovornosti, da se srpski narod zaista nalazi pred krucijalnim pitanjem - kako dalje, i da ova ustavna povelja, naravno, pruža jedan od mogućih odgovora sa kojima neki jesu zadovoljni, a neki nisu. Manjine, po mom mišljenju, po pravilu ne bi trebalo da se mešaju u ono što je većinska politička volja. Ja to naravno neću činiti. Glasaću i za Povelju i za zakon o njenom sprovođenju. Ali, hteo bih da kažem samo nekoliko napomena. Mislim da je ovo, generalno gledano, odgoda celog problema i rešavanja situacije na tri godine, odnosno niko ne želi da preuzme rizik i da kaže narodu da zajedničke države nema. Videćemo šta će se posle te tri godine dogoditi. Ja bih bio zadovoljan kada moja prognoza ne bi bila dobra i ispravna. O samoj povelji mislim da je defanzivan politički potez koji se nastavlja na čitavu seriju defanzivnih političkih poteza koje je Srbija sprovodilajošodpočetkaraspadaSFRJ,od ideje za konfederacijom, za asimetričnom federacijom, za razne druge mogućnosti i prigode, kada smo mi ponešto mogli bolje da odigramo i uspešniji da budemo. Setimo se i sećam se i sam onog momenta kada je bilo saopšteno da su Ksanter i Delor samo za jedan dan odložili svoju posetu tadašnjoj SFRJ, koja je bila na pragu prijema u evropske integracije i oni nikada više nisu došli, odnosno njihovi naslednici. Voleo bih da čujem uskoro tu vest da će za koji dan predstavnici Evropske zajednice doći i da će ta situacija ući u neke mirnije vode. Inače,osvrnuo bih se na članove 8. i 9. Nije mi potpuno jasno kako Ustavna povelja može da ima svoju povelju. To je možda tehničko pitanje i pitanje za pravnike, ali ona bi trebalo da ima povelju o manjinskim pravima koja je predviđena članom 8. koji je sastavni deo ove ustavne povelje. Naravno, mislim da je to prilično diskutabilno da Povelja može da ima svoju povelju. Mislim da bi trebalo ta dva akta doneti istovremeno, odnosno da smo danas pored Zakona o sprovođenju Ustavne povelje razgovarali i o povelji o pravima nacionalnih manjina, odnosno o građanskim pravima. Inače, u članu 9. mislim da je prilično loša formulacija i da ne znači bog zna šta. Stav 2. kaže: "Dostignuti nivo ljudskih i manjinskih prava, individualnih i kolektivnih, i građanskih sloboda ne može se smanjivati". Šta to znači, molim vas, u situaciji kada su ta prava i ovako prilično niska, kada država prema vama nije lojalna. Pokazaću jedan jedini primer: račune EPS-a svi vi ili većina vas ni na srpskom, ćirilicom, ne može da razume, a kako će ih razumeti Mađari, Rumuni, Rusini ili Slovaci kada ih ne dobiju na svom maternjem jeziku. Prema tome, ako država od mene zahteva da budem lojalan i da platim struju, onda mora bar da mi objasni kako se to obračunava. A, ako budemo ovaj nivo štitili, onda je to loše. Gospodin Hanđa, odbornik DZVM u Zrenjaninu, pitao je zašto naziv MUP-a Srbije u Zrenjaninu nije ispisan i na mađarskom. Dobio je čudnovat odgovor, da je sedište MUP-a u Beogradu, u opštini Vračar, i da u opštini Vračar mađarski jezik nije u službenoj upotrebi, stoga onda u Zrenjaninu ne može, recimo, naziv da bude na njemu ispisan. Ta formulacija da se štiti dostignuti nivo, u situaciji kada je on prilično diskutabilan ili ga nema, za mene nije baš preterano ohrabrujuća. Imam i jednu primedbu načelne prirode na ovaj stav 3. gde se kaže: "Srbija i Crna Gora prati ostvarivanje ljudskih i manjinskih prava i građanskih sloboda i obezbeđuje njihovu zaštitu, u slučaju kada ta zaštita nije obezbeđena u državama članicama". Naravno, mislim da treba da prate i da je obezbeđena zaštita, nivo i stepen dostignutih prava i u državi zajednici. Jer, ko će da podnosi međunarodnim institucijama i drugim forumima te izveštaje, te vrste i te prirode. Prema tome, ima stvari o kojima bismo mogli da razgovaramo i detaljnije da ih obrazlažemo, ali generalno ako je zaista politička volja većine da usvoji ovu povelju kao prelazni oblik ka stvaranju neke državne zajednice koja vodi narode Srbije i Crne Gore u svetliju budućnost, ja naravno nisam tome protivan i glasaću za tu ustavnu povelju i za taj zakon.
Reč ima narodni poslanik Ljubiša Maravić. Sledeća prijavljena za reč je narodni poslanik Bojana Aleksić.
Poštovane kolege poslanici, danas je Savindan, danas je najveći praznik svekolikog srpstva. Baš danas neko hoće da se odreknemo Svetog Save, cara Lazara, cara Dušana, Miloša Obilića, vožda Karađorđa i knjaza Miloša. Baš danas neko hoće da zauvek zaboravimo bezbrojne žrtve našeg naroda u odbrani slobode za sopstvenu teritoriju, da zaboravimo kosovske junake, solunce, milion Srba zverski ubijenih u Jasenovcu, našeg Sinđelića i Tepića. Naša borba za očuvanje jedinstvene srpske države traje već osam vekova, još od njenog nastanka. Za ovih osam vekova nijedan neprijatelj nije uspeo trajno da nam preotme kolevku svekolikog srpstva. Ali, izgleda, danas će pokušati to da urade ljudi iz svetskih centara moći, prevarivši nas, i baš na dan Svetog Save. Naime, sadašnja država SR Jugoslavija zvanično je kao takva primljena u Ujedinjene nacije, što znači da je međunarodna zajednica nedvosmisleno priznala i sadašnji Ustav Republike Srbije kao punovažni međunarodni pravni akt. Sadašnjim ustavom SR Jugoslavije i Republike Srbije nedvosmisleno je utvrđeno da su Metohija i Kosovo sastavni deo Republike Srbije. Rezolucija 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija je ovo činjenično stanje vezala za državu SR Jugoslaviju. Pošto je sveopšte prihvaćen stav međunarodne zajednice da nema promene državnih granica u Evropi, šiptarski separatisti svoje ciljeve mogu da postignu jedino ukoliko mi sami njima damo pravni osnov za to. Naime, predložena Ustavna povelja, kojom se Kosovo i Metohija definišu kao sastavni deo Republike Srbije pravno obavezuje i ne obavezuje međunarodnu zajednicu, a još manje šiptarske separatiste na Kosmetu. Zar međunarodna zajednica nije garantovala sprovođenje Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti? Jeste, a šta mi danas imamo na prostoru Kosova i Metohije? Naš narod pati, kako na Kosovu i Metohiji, tako i širom Srbije kao prognana lica. Naš narod se ne vraća na svoja vekovna ognjišta. Dakle, prevaren je od te iste međunarodne zajednice. Mi se nalazimo u jednoj katastrofalnoj situaciji, jer je paradoks da su tzv. međunarodne snage stavljene u funkciju ne da štite ovaj narod, ne da zavedu red, nego da štite paravojne formacije, da štite šiptarske terorističke bande. Međutim, zaboravili su istorijsko pamćenje, tako da neće dugo vremena proći kada će se isti oni koji su ih do juče štitili okrenuti protiv njih. To što je Havijer Solana potpisao Beogradski sporazum znači isto onoliko koliko sada vrede obećanja Gelbarda, Holbruka i svih drugih, data rukovodstvima naše zemlje. Ko se sada seća obećanja Kušnera, obećanja Hekerupa, a verujem da će teško ko sutra i pamtiti šta je obećao Mihael Štajner. Dakle, kakve su perspektive - konsolidacija separatizma i njegova dalja eskalacija na prostoru SR Jugoslavije, usporavanje ekonomskog rasta, rast socijalnih i ekonomskih problema. Drugim rečima, obećanja su obećanja, a pisani pravni akt Saveta bezbednosti je neka realnost, jer je jako naivno da bi bilo ko mogao da tumači odluku o Kosmetu onako kako to nama odgovara i onako kako je to zapisano u predlogu ove ustavne povelje. Dosadašnja iskustva daju samo suprotne argumente. Nije li Karla del Ponte rekla da nju uopšte ne interesuje naš ustav, ni naše zakonodavstvo, ni bilo kakve garancije naše Republičke i Savezne vlade. Jednostavno rečeno, ne treba menjati gotovo za veresiju i da sami stvaramo nekakav pravni okvir za legalno otcepljenje Metohije i Kosova. Tu mislim na situaciju koja može nastati, kao onda kada je prihvaćen Badinterov plan i kada su samo konstatovali da ne postoji više SFRJ. Konkretno, suština prevare je da mi sami ukinemo sopstvenu državu, a da istog momenta šiptarski separatisti jednostavno proglase svoju državu, pozivajući se na međunarodno pravo, slično onome kako su to uradile Slovenija i Hrvatska. Uostalom, danas smo sa ove govornice čuli da se na prostoru Kosova i Metohije već stvara neko nezavisno Kosovo. Jednom su nas obmanuli, pa zar je moguće da ćemo dozvoliti da nam to urade još jednom. Mislim da ne treba tako da radimo. Ovo pitanje je i suviše krupno da bi bilo ko od nas pojedinačno, bez obzira na trenutnu političku poziciju preuzeo, bilo kakvu odgovornost na sebe. Bilo bi ipak najpoštenije da se o svemu pita naš narod na referendumu, tj. da li mu treba uopšte ova ustavna povelja. To su uradile mnoge evropske zemlje pitajući svoje građane da li su za ulazak u Evropsku uniju ili nisu, kada mogu oni, zašto ne bismo mogli i mi. Dotle, SRJ bi legitimno i legalno postojala. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Bojana Aleksić, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Dragan Todorović, poslanička grupa SPS. Izvolite.
U leto 2000. godine neposredno pred sam kraj Miloševićeve vladavine zajednička država koja se tada zvala i još uvek se zove Jugoslavija praktično nije postojala. U Crnoj Gori se već tada govorilo o samom referendumu i o tome kako će iz te države pobeći. Upravo zbog toga, jedno od najvažnijih predizbornih obećanja DOS-a i DSS-a bilo je, naravno, da će ukoliko dođe na vlast učiniti sve da zajednička država Srbije i Crne Gore opstane. Tako je i došlo, u krajnjoj liniji, posle nekog vremena do potpisivanja Beogradskog sporazuma, koji jesu potpisali svi najvažniji politički činioci i u Srbiji i u Crnoj Gori i blagoslov je dala i sama Evropska unija. Međutim, mesecima iza toga, teške su bile muke oko pisanja same Ustavne povelje, koja je trebalo u stvari da bude logičan nastavak tog beogradskog sporazuma, a da bismo sada imali pred nama jedan tekst Ustavne povelje koji je potpuno šupalj, potpuno prazan, koji nijedno važno pitanje faktički nije definisao. Sva važna i sporna pitanja ostavljena su da budu definisana u zakonu o sprovođenju ustavne povelje. To su pitanje imovine, pitanje finansija, pitanje vojske, pitanje funkcionisanja saveznih institucija itd. Pri tom, kada je reč o imovini, došlo je do stvaranja vremenskog vakuuma od šest meseci, kada se ne zna uopšte na koji će način te savezne institucije, a pre svega vojska,funkcionisati. Ono što bih posebno želela da istaknem, to je jedno pitanje koje su na samim sednicama ustavne komisije često pokretali predstavnici DSS-a. Naime, možda su mnogi zaboravili da je Crna Gora 3. novembra 1999. godine izašla iz monetarnog sistema zemlje i da su u tom momentu državne rezerve iznosile oko 40 miliona dolara. Sada te rezerve iznose oko dve milijarde dolara otprilike. Predstavnici DSS-a tražili su da se ta činjenica pomene i u povelji i u zakonu kako građani Srbije, čiji je to novac i koji su svakako za njega najviše zainteresovani, jednog dana ne bi bili izigrani. Međutim, tužno je što za razliku od crnogorske delegacije koja je u takvim situacija uvek bila jedinstvena u srpskoj delegaciji to nije bio slučaj, tako da sedeo srpske delegacije, na čelu sa gospodinom Boškom Ristićem, jednostavnooglušio o taj zahtev Demokratske stranke Srbije,o čemu će verovatno jednog dana morati da podnese račun građanima Srbije čiji novac je to bio i jeste. Već je opštepoznato da DSS neće glasati za zakon o sprovođenju Ustavne povelje. Neće za njega glasati upravo zbog toga što se zalaže za zajedničku državu, za evropske integracije, za istorijsku, kulturnu i svaku drugu saradnju između Srbije i Crne Gore, za stvaranje ozbiljnih državnih institucija, a za razliku od onih koji samo deklarativno veruju tim institucijama i čine sve da takve institucije potpuno obesmisle i da svaka priča o zajedničkoj državi postane izlišna onog momenta kada formalno ta država počne da postoji.
Hvala. Narodni poslanik Dragan Todorović je odustao od prijave za reč. Reč ima narodni poslanik Đura Lazić, izvolite. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Đorđe Mamula, poslanička grupa DSS.
Poštovano predsedništvo, uvažene kolege i koleginice narodni poslanici, poštovani ministre, pred nama je zaista vrlo važan dokument, ako može tako da se nazove ovaj predlog ustavne povelje. Ovo kažem zato što u poređenju sa jednim ozbiljanim dokumentom, sa Ustavom, ova ustavna povelja ima mnogo manje vrednosti; manje vrednosti iz tog razloga što se mnogo o njoj govorilo, sa mnogo elana je najavljivana. Šta smo dobili? Dobili smo akt sa nedovoljnim utemeljenjem svega onoga što treba da sadrži jedan ustavni dokument kao stožer jedne zajednice. Govorilo se i pre 5. oktobra 2000. godine da će lako biti rešeni problemi sa namerama Mila Đukanovića oko redefinisanja odnosa u saveznoj državi, ukoliko dođe do smene tadašnje vlasti. Šta se dogodilo? Dogodilo se dugo natezanje i nametanje rešenja od strane crnogorske delegacije, a na štetu Srbije. Premijer Đinđić danas u svom izlaganju reče da je Vlada Srbije protiv dezintegracionih procesa na Balkanu. U potpunosti je u pravu ako se tako i radi. Ovaj dokument, ovaj papir koji je pred nama nimalo ne ide na ruku integraciji, nego je upravo akt dezintegracije SRJ kao zajedničke države Srbije i Crne Gore. Ako malo pažljivije pogledamo sve ove članove ove ustavne povelje, uverićemo se u to. Uostalom, mnoge kolege su danas o tome pojedinačno govorile i ne bih se osvrtao na to. Takođe, jedan od kolega danas reče da su svi oni koji napadaju ustavnu povelju protiv zajedničke države Srbije i Crne Gore. Nije tačno. Lično sam za zajedničku državu Srbije i Crne Gore, sa definisanim odnosom između Republike Srbije i Crne Gore. Ne slažem se sa ovakvim rešenjima koja su data u ovoj ustavnoj povelji. Uostalom, svako ima pravo na svoje razmišljanje, a niko nema prava da zamenjuje teze. Što je najgore, na današnji dan, većina će verovatno doneti odluku za usvajanje ove ustavne povelje, a poveljom se razgrađuje dosadašnja SRJ i određuje njeno definitivno umiranje za tri godine, a možda i ranije. Na žalost i srpskog naroda i građana Srbije i crnogorskog naroda i građana Crne Gore, nije ovo kraj agonije i parčanja naše države. Sledi sigurno dalje razbijanje i parčanje Republike Srbije, što je posebno pogubno. Mnogi su se danas, a i ranijih dana pozivali na međunarodnu zajednicu. Pitanje je samo zašto međunarodna zajednica, posebno Evropska unija, ubrzava i postavlja kao uslov prijema u Savet bezbednosti donošenje ustavne povelje. Da li se uopšte pitamo zašto nas toliko požuruju? Mi mnogo verujemo nekima iz međunarodne zajednice, a pokazalo se u nedavnoj prošlosti, čak i proteklih 10-12 godina, kada je na delu bilo razbijanje SFRJ, mnogi izaslanicimeđunarodne zajednice su deklarativno, javno govorili da se zalažu za očuvanje SFRJ, a na delu i faktički su podržavali svim sredstvima secesionističke republike koje su težile otcepljenju od SFRJ. Nemojmo i sada da nas prevare, nemojmo i sada da nas deklarativno podržavaju i guraju da donesemo ustavnu povelju, a šta sledi iza toga, koje garancije imamo da će međunarodna zajednica podržati ovu ustavnu povelju, kakva će danas biti usvojena. Moram da priznam, pošto sam sa Kosova i Metohije, da mi je vrlo drago što je u preambuli ovog dokumenta uneta odredba da Srbija ulazi u državnu zajednicu sa autonomnim pokrajinama Kosovo i Metohija i Vojvodina. Po meni, jedino ova preambula vredi. Takođe, moram da se osvrnem na inicijativu premijera Đinđića. On je pre nekoliko dana rekao da treba naša država i mi da pokrenemo pitanje rešavanja statusa Kosova i Metohije. U obrazloženju te njegove inicijative, mislim da je dao jednu pravu ocenu o nekorektnom ponašanju međunarodne zajednice na Kosovu i Metohiji, u kontekstu nesprovođenja Rezolucije 1244 od strane onih koji su upravo doneli tu rezoluciju. Ako ta međunarodna zajednica krši Rezoluciju Saveta bezbednosti koju je donela, odnosno ako je njeni predstavnici krše i ne sprovode je, ako mimo te Rezolucije, mimo važećeg Ustava SRJ, mimo važećeg Ustava Republike Srbije Hans Hekerup donosi ustavne okvire za Kosovo, a pojedinci iz Vlade Srbije i SRJ, pa i predsednik Koštunica i drugi, aminuju te ustavne okvire u kojima nema ni "S" od Srbije, ni "J" od Jugoslavije, kako onda da verujemo tim predstavnicima međunarodne zajednice. Kako da verujemo da će oni da priznaju ovu ustavnu povelju, koja je realno govoreći mnogo manje važan, utemeljen akt nego što je Ustav SRJ, koliko god ga mi voleli ili ne voleli, ili Ustav Republike Srbije, koji je na snazi. Treba da budemo realni u tim razmišljanjima. Na kraju, samo još jednu rečenicu. Mislim da je kolega Moma Trajković bio apsolutno u pravu kada je potencirao tešku situaciju srpskog i crnogorskog naroda na Kosovu i Metohiji i da su zaista zabrinuti za svoju sudbinu, kada je u pitanju ovaj odlučan trenutak donošenja jednog ovako važnog akta. Šta će se dalje dešavati, šta će posle toga uslediti u Srbiji, a najavljuje se novi ustav sa mnogim regionima. Ne znači li to odricanje od Kosova i Metohije i dalje cepanje Srbije? Kamo sreće, ja bih bio srećan ako bi međunarodna zajednica ispoštovala ovaj dokument, prihvatila da se sačuva ova država i ova državna zajednica. Imajući u vidu iskustva i prevare od strane pojedinaca, predstavnika međunarodne zajednice u ranijim godinama, ne verujemnjihovim obećanjima.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula.
Beogradski sporazum nije imao toliko konfederalnih elemenata koliko ima zakon za sprovođenje ustavne povelje, pa i sama povelja. Umesto da državna zajednica garantuje jednakost ljudi, građana, sada se predlaže jednakost dve republike, odnosno njihovih vlasti. Zakon o sprovođenju povelje u 21. članu kaže da će se imovina zajednice utvrditi u roku od šest meseci. Šta ako taj zakon ne bude bio donet? Ako državna zajednica nema svoju imovinu, onda nije pravno lice, pa neće dobijati kredite, obzirom na iznose na koje može da računa i da ne može da garantuje njihovo vraćanje, što je bila preporuka Venecijanske komisije. Na stranu da podela imovine može dovesti do podele vojske, što može imati dalekosežne posledice. Veće građana je 24. januara usvojilo Zakon o zaduživanju kod Evropske zajednice. Međutim, ako nova država ne bude imala imovinu, neće moći da se zadužuje po ovom Zakonu o zaduživanju. Prilikom podele imovine može biti reči samo o kreditu koji je dobijen od MMF-a i taj pripadajući kredit može biti predmet podele, kao i deo zlata koje je SRJ dobila kao naslednik bivše SFRJ iz Banke za međunarodna poravnanja u Bazelu. Ali, ta suma nije dovoljna za ozbiljna zaduživanja. Pored toga, ostao je dug prema svetu, a poverioce ne zanimaju unutrašnji odnosi. To samo pokazuje koliko je datost u kojoj živimo teška i kakvi su plodovi decenija destrukcije, haosa i nasleđa koje nam je tako velikodušno pripalo. Nije jasno ni zaštozakonom o sprovođenju ustavne povelje nestaje komisija za istinu i pomirenje. Prestanak rada ove komisije mogao bi da ima negativan utucaj na buduće odnose u celom regionu. Problem istine i pomirenja na prostoru prethodne Jugoslavije višestruko je važan i presudan za stabilizaciju političkih neprilika i tragedije u novonastalim državama, kao i za razvoj i odnose na celom Balkanu. Teški zločini protiv čovečnosti i izostanak suštinskog sagledavanja i pomirenja posle Drugog svetskog rata, kao i nerešeno nacionalno pitanje, doveli su ovde do stvaranja plodnog tla za izbijanje ratovana etničkoj osnovi i bujanje nacionalne, verske i socijalne demagogije neviđenih razmera i stvaranje neviđenog masovnog političkog inženjeringa koji je pretvorio ovaj region u poslednju socijalnu deponiju u Evropi, razorenu razobručenim nasiljem tokom 90-tih godina. Komisija, sa ciljem da ispita uzroke ukidanja prava na život, slobodu i imovinu, sa mandatom od tri godine, po ovom zakonu nestaje, a ona ima mešoviti sastav - sastavljena je od ljudi različitih političkih uverenja, verskih i nacionalnih opredeljenja, ali savesnih i od integriteta, sa zadatkom da prikupe činjenice koje bi dovele do istine o ratovima i zločinima. To je prva komisija sa navedenim zadatkom u Evropi. Zašto se komisija ukida? Njoj mandat ističe 22. februara 2005. godine, a trebalo je da obelodani uzroke ratova i spiskove svih žrtava. Kao da je neko poručio - doviđenja u sledećem ratu. Potrebno je takođe reći da za kontrolu vojske nije uopšte jasno zašto se u povelji govori o tome da će kontrola biti demokratska i civilna. Ako je demokratska, nema potrebe da bude civilna. Ako je civilna, ne znači da će biti i demokratska. Pored toga, kad je reč o strategiji odbrane, u članu 55. govori se o tome da će zajednica dve države utvrđivati samo strategiju odbrane, a ne i strategiju bezbednosti. Ovo je nešto što je trebalo dopuniti i zbog toga što smo se obavezali po ovoj povelji da ćemo primenjivati i međunarodne konvencije o ljudskim pravima. Toliko.
Reč ima narodni poslanik Dragan Jočić.
Poštovana gospodo poslanici, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, jedan sam od kopredsednika koji je radio na izradi Ustavne povelje osam meseci. Kad su me novinari pitali u jednom momentu, a dao sam izjavu sa gospodinom Kujovićem, da li se osećam odgovornim za ovo vreme koje smo proveli, rekao sam - osećam se odgovornim, ali ne zato što smo puno vremena potrošili, nego što sam bio u zabludi da su svi dobre volje da naprave jednu državnu zajednicu, koja će preći određeni problem. Duboki su razlozi što je potpisan Beogradski sporazum. To su istorijske veze, jezik, tradicija, vera, kultura, čvrste rodbinske i imovinske veze i svi oni koji imaju državljanstvo jedne, a trajno žive u drugoj republici. Takođe, jedinstven privredni prostor, zajednički razvojni interesi i interesi zajedničke bezbednosti. I Srbija i Crna Gora, kao dve stare evropske države, a proglašene su iste godine i u isti dan, 1878. godine, nastavile su da žive uvek u zajedništvu. Za Srbiju je važno da bude sa Crnom Gorom, isto kao što je Crnoj Gori važno da bude sa Srbijom. Ova zajednica - bez obzira kako ona bude rešena, a pravno je potpuno nakaradno rešena, i ovaj dokument koji je pred vama nije pravni dokument, nego, jednostavno, izlaz iz jedne krize i on je više jedan politički kompromis koji je na ovaj ili onaj način morao da se postigne - potrebna je da bi se sprečilo redukovanje našeg etničkog prostora, da bi se sprečilo slabljenje odbrambenog potencijala i da bi se sprečilo udaljavanje od Sredozemlja i lišavanje svih pogodnosti koje pripadaju ovom strategijskom basenu. Dalje, da se spreči slabljenje ukupne moći i smanjivanje mogućnosti da odbrani svoj strateški interes na Kosovu i Sandžaku, da se spreči otvaranje novih kriznih žarišta, kao što su Raška oblast i Vojvodina, i na kraju, mogućnost ulaženja Crne Gore u neke druge saveze, koji ne doprinose interesu Srbije. To su svi oni razlozi koji nalažu da Srbijai Crna Gora budu zajedno. Moram da kažem da hronologija pravljenja ovog dokumenta nije baš tako jednostavna, kao što je premijer istakao. Ustavna komisija je vrlo ozbiljno radila, i posle dva meseca, ako se sećate, bila su potpuno urađena dva dokumenta - jedan koji su zastupali Crnogorci, a drugi je onaj koji je srbijanska strana izradila. To su bili ustavi u pravom smislu reči. No, sporazuma nije bilo. Moram da kažem da smo tada uputili apel onima koji su i potpisali Beogradski sporazum da se okupe i da nam daju rešenje, da nam daju, na kraju krajeva, i autentično tumačenje Beogradskog sporazuma, koji je pun, kako rekoše ovi sa Zapada, korisnih dvosmislenosti. Predsednik Koštunica 12. avgusta dobija pismo, a 26. avgusta zakazuje sastanak sa potpisnicima Beogradskog sporazuma, gde nije niko došao. Nije došao ni premijer Đinđić, nije došao ni Milo Đukanović. Ta dva dokumenta, koja su bila jedan ozbiljan rad, zamenjuju se na čudan način jednim dopisom koji dolazi iz Saveznog ministarstva unutrašnjih poslova, od strane gospodina Živkovića, a napravljen je kao sporazum između premijera Đinđića, ili nekoga iz njegove stranke, i Demokratske partije socijalista. Na tom dokumentu se radi i on je kao takav bio još bolji nego što je ova ustavna povelja koja je pred vama. Ali, moram da kažem da prisustvujemo jednom paradoksu: kada je o Beogradskom sporazumu reč, o Ustavnoj povelji i Zakonu za sprovođenje ustavne povelje, najkonkretniji, makar i sasvim sveden, sasvim lapidaran jeste Beogradski sporazum. On daje temelje nečega što može da bude normalna država i što može da zaživi.Iz njega se moglo videti da postoji određeni koncept kako će izgledati i funkcionisati nova državna zajednica - kao zajednica sa minimalnim brojem funkcija, ali da te funkcije budu celovite, a ne veštački sužene, kao što je u ovoj povelji i napisano. Već je sama povelja korak unazad u odnosu na Beogradski sporazum, ali ne tako da se ne bi mogla ispraviti i da ne bi mogla preživeti političke oligarhije i u Srbiji i u Crnoj Gori. Onda dolazi na kraju potpuno besmislen zakon, nekoherentan, potpuno razgrađujući, koji pravi opasnu pravnu zbrku, kojom se pokušava da se zacementira rasturanje države. Jednostavno, u radu na ustavnoj povelji popuštali smo koliko smo god mogli zarad zajedničke države, mada ovi u Crnoj Gori iz DPS-a i kažu da ovo nije država. Činili smo ustupke u pogledu državljanstva, glavnog grada, carine, granica, tržišta, imovine, monete, načina izbora poslanika, vojske, sudova, sastava suda i monetarnog sistema. I na kraju dolazi zakon koji, u jednoj odredbi, u odredbi da vojska nema imovinu, nego da će ugovorima o zakupu pozajmljivati od Crne Gore ili od Srbije ono što joj je potrebno za rad, ruši celokupni koncept državne zajednice. Od istorije i od određenog momenta nije moglo da se pobegne. Ja ne kažem da je ovo što je pred vama dobro. To je daleko od toga i ne treba ga gledati uopšte kao pravni akt. To je jedan dogovor, i to pre svega dogovor između dve strane, DPS i DS, da bi jednostavno u zajedničkoj državi nastavili neki drugi put. Na kraju krajeva, to i naglašavaju koalicije. No, mi iz DSS smo sačuvali osnovnu predstavu o državi i pravu i gledamo na ovo kao na samo jednu stepenicu u dugoročnom programu, a ne kao prečicu ili jednokratnu prevaru. Ako je premijer rekao da su povelja kola, a da su zakon gume, moram da kažem da od guma najviše zavisi sigurnost vožnje kolima. Prema tome, eto to je to. Nije bilo sve lako. Opet zaključujem da je ovo sporazum između dve partije, koje žele da uzmu vlast posle konstituisanja.
Reč ima narodni poslanik Vukosav Tomašević.
Poštovane kolege, pošto nema vremena za dva ozbiljna govora na ovako ozbiljnu temu, ja ću odustati u korist mog kolege Šormaza, ali pre toga hoću da kažem samo još jednu rečenicu. Da li će i po čemu će današnji dan ostati upamćen u istoriji Srbije i Crne Gore, pokazaće vreme; i siguran sam vrlo brzo. Ali će današnji dan ostati sigurno upamćen po nečemu drugom: prvi put u istoriji parlamentarizma, ne samo u Srbiji, kažnjen je jedan narodni poslanik, moj kolega, gospodin Maršićanin, zato što je uvredio mafiju.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Dame i gospodo izabrani i imenovani poslanici, gospođo predsedniče Narodne skupštine, već su moje kolege iz DSS rekle i argumentovale, naročito dobro gospodin Jočić malopre, zašto je ovaj zakon za sprovođenje ustavne povelje loš i zašto ćemo mi glasati protiv njega - jer, to je akt koji treba jednostavno da omogući u roku od tri godine razdruživanje Srbije i Crne Gore. Međutim, interesantno, na štetu Srbije. Nas interesuje zašto je jedna politička grupacija u Srbiji pristala na tako nešto, sa toliko ustupaka i zašto se na takav način, snishodljivo, ponašala prema DPS u Crnoj Gori i Milu Đukanoviću. Vrlo popularan pisac trenutno u svetu, pa i u Srbiji, zbog filma "Gospodar prstenova" je gospodin Tolkin, pokojni; međutim, prva knjiga o vremenu nastajanja pre "Gospodara prstenova" je "Silmarilion". Ne znam da li ste je čitali; ukratko, imate četiri anđela koja su poslata da od praznog prostora naprave jedan svet, tri rade, a jedan ruši i pravi ono što znamo, kao vulkani, svašta što imamo loše po planeti, a taj četvrti koji sve ruši zvao se Melkor. Naš narod je prepoznao jednu takvu aždaju koja ima dve glave u ovoj našoj zemlji i dao joj je ime "Đuka-đini". Vidite, pošto imamo malo vremena zbog ovog našeg demokratskog Poslovnika, moram da skratim ovaj deo, interesantno je da znamo zašto su gospoda iz Demokratske stranke pristala na ovako nešto. Evo, imamo jedan stenogram sa sednice potkomisije gde gospodin Lukšić iz DPS kaže ovako: "Mogu da postavim pitanje da li je licemjerno da smo pet godina slali avione, male avione (interesantno) i krili opozicionare po Crnoj Gori, a da nam oni sjutradan okrenu leđa i sarađuju sa nekim drugim. Mislim da je to licemjerno". Kasnije u razgovoru on gospodinu Šamiju objašnjava da zna da nije slao avione za funkcionere DSS, koji su takođe bili opozicionari, nego za funkcionere Demokratske stranke. Svi znamo da su leteli tim malim avionima gospodin Đinđić i gospodin Vesić za vreme rata. Tema je upravo to -zbog čega se ovo radi i ovoliki ustupak se pravi prema DPS, da li ovo znači da mi treba kao Srbija da vratimo dugove za neki potrošeni kerozin u tim malim avionima; zar ne bi bilo lakše da ti visoki funkcioneri Demokratske stranke plate iz svojih džepova to gorivo, a ne na račun države Srbije. A, kada već kaže gospodin Đinđić danas da nam je povelja jedan automobil (on voli tako uvek da se izražava), koji nam je potreban i koji mora da učestvuje u jednoj trci, šta nam vredi taj automobil i kako možemo sa tim automobilom biti u trci ako nemamo gorivo, ako nam zakon ne daje gorivo i ako imamo, recimo, goriva za 30% trke; mi ne možemo stići na cilj sa tim automobilom, koliko god da je dobar. Bitno je, izgleda, samo da imamo automobil, a onda će oni videti šta će dalje da rade. Toliko.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam da li se predsednici poslaničkih grupa koji to pravo nisu iskoristili prijavljuju za reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, predsednik poslaničke grupe DSS.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo uvaženi poslanici, DSS će glasati za povelju kako je to i činila na ustavnoj komisiji, i to pre svega iz nekoliko razloga. Prvi je, jer je to neophodnost koja je utvrđena nefunkcionisanjem postojeće države, bez učešća jednog velikog dela Crne Gore u toj državi, i mi hoćemo kao stranka da krenemo u stvaranje jedne države koja je trebalo da bude plod volje naroda, a ne političkih dogovora; nažalost, ono što smo dobili kroz zakon je upravo to. Važno je usvojiti povelju i zbog Kosova. Pitanje Kosova se izglasavanjem ustavne povelje ne otvara, kao što bi neki želeli da ono bude otvoreno danas. Rešavanje pitanja Kosova danas bilo bi na štetu Srbije. Ono što povelja utvrđuje to je da se insistira na sprovođenju Rezolucije 1244 za Kosovo i da se rešavanje pitanja Kosova prolongira za ono vreme kada će naša država, iskreno se nadam, Srbija, biti jača i sposobnija da se uhvati u koštac sa tim problemom. Ono što bi se desilo ako povelja ne bi bila izglasana,to je da bi se pitanje Kosova i drugih delova naše zemlje, pre svega mislim na Rašku oblast i neke delove Vojvodine, verovatno rešavalo u postojećim okolnostima na štetu Srbije. Zato je važno, zarad Kosova i teritorijalnog integriteta i zaustavljanja procesa dezintegracije, glasati za povelju. Povelja je otišla jedan korak od Beogradskog sporazuma, za razliku od zakona. Zakon i namere koje su iskazane tokom rada na zakonu pokazale su da ne postoji dobra vera pojedinih političkih oligarhija u republikama da ta država profunkcioniše. Gospodin Jočić je govorio o dva koncepta koja su postojala i o nameramapredsednika Koštunice koji je pominjan ovde kao jedan od prvih potpisnika Beogradskog sporazuma i onaj ko je najviše radio na tome da se ta država reorganizuje; i, sastanci koje je on sazivao nisu urodili plodom. Dok smo mi pravili zajedničku državu, gledali kako ona da profukcioniše, dve vlade su pravile svoje separatne dogovore. Ministri finansija Ivanišević i Đelić su pravili neke svoje sisteme, pa smo zato dobili carinu na granici Srbije i Crne Gore, pa će svi morati da plaćaju carine, da se utvrđuju carinske stope i sve ono ostalo što nikada nismo imali. Kao što je Milošević uveo granicu sa Republikom Srpskom, tako je sada uvedena granica sa Crnom Gorom. Takvu državu sigurno mi nismo želeli i mislim da građani Srbije takvu državu ne žele. Građani Srbije, iako žele zajedničku državu sa Crnom Gorom, žele da to bude država, a ne nedržava, žele da to bude država koja neće biti na njihovu štetu kao što je sada, već gde će sve to moći da se ostvari i koja će biti pod kontrolom građana Srbije u onoj meri u kojoj je to potrebno da bi se ispoljila ravnopravnost obe države članice. Da li će građani Srbije finansirati vojsku Crne Gore ako ona krene putem otcepljenja? Hoće, 95,5% finansiranja vojske buduće državne zajednice ide od naših para, od para građana Srbije. Tim parama će raspolagati i Vlada Crne Gore, jer će sve ostajati kod nje, svaki dinar koji se uloži u vojsku ostaje Vladi Crne Gore. S obzirom da je ovaj zakon više zakon o sukcesiji i zakon o razjedinjenju i rasturanju državne zajednice, ništa drugo do finansiranja izgradnje vojske Crne Gore nam ne preostaje sa jednim ovakvim zakonom, sudeći po rečima gospodina Batića koji je kao ministar pravde verovatno dobro protumačio ovaj zakon i koji je rekao da je svakom časnom independisti, kako vole da kažu Crnogorci, ili svakom časnom čoveku koji je za secesiju, odvajanje Srbije i Crne Gore, ovaj zakon mio i drag. Gospodin Batić je rekao da će svesrdno da podrži ovaj zakon, jer on vodi kroz par godina ka razdvajanju, zato što je nejasan, ima odredbe koje ustanovljavaju razdvajanje Srbije i Crne Gore, onemogućavaju njegovo funkcionisanje. Ono što je dobro za gospodina Batića, koji se zalaže za razdvajanje i otcepljenje, nije dobro za one koji žele da ta državna zajednica funkcioniše. Ako govorimo ovde o državnoj zajednici možemo da postavimo pitanje i drugih institucija te državne zajednice, npr. Komisije za istinu i pomirenje. Da li je Komisija za istinu i pomirenje smetala upravo gospodinu Đukanoviću, koji je u vreme bombardovanja Dubrovnika bio predsednik Vlade Crne Gore? Da li mu je smetalo da se utvrdi istina i kome je smetalo da se utvrdi istina o svim zločinima na teritoriji bivše Jugoslavije? Kome je smetalo da se vidi koliko je žrtava palo i da srpski narod najzad skine ljagu sa svog imena, da je narod kome cela međunarodna zajednica preko nekih suđenja u Haškom tribunalu pokušava da nametne breme odgovornosti i kolektivne krivice. Kome je smetala Komisija za istinu i pomirenje? Da li je smetala možda Milu Đukanoviću, pošto bi se tu negde našla i njegova odgovornost, dok je birao Slobodana Miloševića za predsednika Jugoslavije, i to je činjenica. Ti mali avioni koji su pominjani leteli su i u pauzi dok Ustavna komisija nije radila, pa su neki članovi Komisije Đukanovićevim avionom leteli i pravili separatne dogovore dve vlade, odnosno dve političke oligarhije, DPS-a i Demokratske stranke, pa je ovaj zakon više oktroisani zakon dve političke volje nego plod rada dela Komisije koji dolazi iz Srbije i koji je trebala da zaštiti interese građana Republike Srbije, a ne da radi protiv njih; i to je činjenica, dame i gospodo. Ako se uzme uobzir da će novi parlament državne zajednice da proistekne iz ove skupštine, koja je nelegitimna, iako smo tražili da do trenutka glasanja dobijemo od Administrativnog odbora odluku ili izveštaj o osnovu mandata za 23 poslanika, bezmalo 10% sastava ove skupštine, kojima su mandati sa raznih strana osporeni, da bismo mogli legitimno da odlučujemo i glasamo, to nismo dobili. Nekome je možda stalo da nova država svoj legitimitet dobije iz nelegitimne skupštine. Da li takva država može da ima legitimitet? Ne može. Da li na nepravdi može da se gradi pravičnost? Ne može. Upravo sama namera da se na taj način gradi buduća državna zajednica Srbije i Crne Gore govori o nameri onih koji su preko jedne poluge ovaj zakon oktroisali. Ustavna povelja je prihvatljiva i ona jeste udaljena od Beogradskog sporazuma, koji je jedan politički akt, ali Ustavna povelja jeste nešto što ima okvire neke državne zajednice i ima strukturu države. Bez obzira na neke stvari i na neke ustupke i kompromise, koje smo pravili pre svega zarad interesa građana Srbije da sačuvaju teritoriju, da se ne otvori pitanje Kosova, Raške oblasti i drugih, zakon je morao da bude drugačiji, morao je da udari temelje jedne dobre organizacije vlasti, dobre kontrole i značajnog uticaja građana Srbije na to kako će se trošiti njihove pare. Ovako te kontrole nema i mi ćemo i dalje finansirati u Crnoj Gori, kao što smo i do sada radili, i opet će se sve raditi na štetu građana Srbije. Ako govorimo o odgovornosti i ako je ovde bilo puno reči o odgovornosti pojedinih poslanika, istorijskom trenutku i svemu ostalom - da, gospodo poslanici, upravo je ta odgovornost na vama, koji ćete na štetu građana Srbije izglasati ovakav zakon - Demokratska stranka Srbije apeluje na sve one koji žele da sačuvaju građane Srbije da ih poštede još jednog propalog projekta koji se u ovom slučaju zove Zakon o sprovođenju Ustavne povelje. To je propao projekat koji neće omogućiti funkcionisanje državne zajednice, već će naprotiv onemogućiti i dovesti do raspadanja i jošjednog bolnog rastanka, a to je, po mom skromnom sudu, nešto za šta ćete odgovornost da preuzmete svi vi koji ćete iz raznih razloga glasati, koji se niste možda u potpunosti upustili da vidite šta nosi ovaj zakon i koje institucije se ukidaju. Još jednom, smatram da zakon može i mora da bude dorađen, da Ustavna povelja jeste osnova na kojoj može da se gradi država, ali zakon mora da bude dorađen kako bi Srbija konačno ravnopravno bila zastupljena i kako bi svako prema učešću u finansiranju i funkcionisanju te države imao koristi, a ne opet da imamo nešto što je jedna skaredna tvorevina koja će omogućiti političkim oligarhijama u Srbiji i Crnoj Gori da nam opet kroje sudbinu na isti način kao što su Milošević, s jedne strane i Momir Bulatović, Milo Đukanović (dok naglo nije postao opozicionar)to radili poslednjih deset godina i doveli nas u ovu situaciju u kojoj smo sada. Plašim se da će ovakav zakon samo prolongirati ovo stanje i neće doprineti da se normalizuju odnosi i da se brzo i organizovano uključimo u evropske integracije, već će samo to usporiti, i mislim da je odgovornost na vama. Kao što je rekao moj kolega poslanik, vreme će pokazati koliko smo bili u pravu, a koliko su neke jeftine političke trgovine dovele u pitanje funkcionisanje državne zajednice Srbije i Crne Gore.
Za reč se javio narodni poslanik Borislav Pelević, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SSJ.
Dame i gospodo narodni poslanici, očigledno je da ni sami tvorci Ustavne povelje ne veruju u zajedničku državu. To smo imali danas prilike da čujemo i od predstavnika pojedinih stranaka, učesnika u izradi Ustavne povelje. Očigledno je da se zajednička država pravi pod pritiskom izvana i da se pravi u interesu oligarhija u Srbiji i Crnoj Gori. To je osnovni cilj stvaranja zajedničke države, koja se stvara na veoma kratak, određeni rok. Zašto se ovaj dokument, uostalom, izove ustavna povelja, a ne ustav? Štaznači reč povelja? Sve države u svetu imaju ustave, niko nema ustavnu povelju. Ova država koja se pravi ovom ustavnom poveljom je presedan u parlamentarizmu Evrope i sveta. Ne postoji ni jedna jedina država, niti federacija, konfederacija, unija koja ima ono što stoji u Ustavnoj povelji. Dakle, gotovo ništa zajedničko. Ranije su ustave pisali akademici, ugledni profesori ustavnog prava, stručnjaci ustavnog prava, vrsni pravni stručnjaci, a danas nažalost to nije slučaj. Očigledno je svakome ko se imalo razume u pravo kada pročita Ustavnu povelju da ona nije pravni akt, kako to reče jedan od učesnika stvaranja Ustavne povelje, da je ona praktično najmanje pravni akt, a da je u stvari jedan politički kompromis. Ja bih rekao politički kompromis između dve političke oligarhije, jedne u Srbiji, a jedne u Crnoj Gori, koje vladaju Srbijom i Crnom Gorom. To je prava istina i zato u stvaranju oveustavne povelje nisu učestvovali stručnjaci za ustavno pravo, niti akademici, niti profesori ustavnog prava. Rekao sam da Stranka srpskog jedinstva neće glasati za Ustavnu povelju, niti za Zakon o njenom sprovođenju iz tri razloga.Prvi razlog je što je Srbija ponovo neravnopravna u zajedničkoj državi. Ona je neravnopravna u svakom pogledu i, na kraju krajeva, Srbija će podneti teret izdržavanja administracije i svega onoga što predviđa Zakon o sprovođenju Ustavne povelje sa 95,5%. To će platiti građani Srbije, a samo 4,5% građani Crne Gore. Gde je tu onda ravnopravnost? Drugi razlog je što je ovo u stvari odlaganje otcepljenja Crne Gore od Srbije. Ako neko želi da me demantuje neka se samo seti šta je rekao Milo Đukanović na sednici Skupštine Crne Gore kada je jasno rekao da će Crna Gora za godinu, dve ili tri biti nezavisna, suverena, samostalna i međunarodno priznata. Postavlja se pitanje šta mi ovde radimo i čime se mi ustvari ovde bavimo na sednici Narodne skupštine, kada treba usvojiti Ustavnu povelju i Zakon o njenom sprovođenju. Postavlja se pitanje Kosova i Metohije. Mnogi su ovde pominjali Kosovo i Metohiju. Ali, složio bih se samo sa onima koji kažu da će primena Rezolucije 1244 biti veoma striktna i da će je tumačiti Savet bezbednosti, a ne vlast u Crnoj Gori, niti vlast u Srbiji. Jer, tom rezolucijom Kosovo i Metohija se definiše kao deo zajedničke države Savezne Republike Jugoslavije. Kada Crna Gora bude izašla posle tri godine, a izaći će to je sigurno i to svi oni kažu i smeju nam se u brk i iza leđa, u tom trenutku Kosovo i Metohija postaje nezavisna albanska država, jer je tako određeno Rezolucijom 1244. To što piše u Ustavnoj povelji, to je za naše tumačenje; i sama Ustavna povelja kaže da su svi ratifikovani međunarodni ugovori, a tu se misli na Rezoluciju 1244,naravno iznad svih naših pravnih akata, pa i Ustavne povelje. Dakle, radi se o statusu Kosova i Metohije, radi se o ljudima koji su ostali da žive na Kosovu i Metohiji. Radi se o ljudima koji ovde žive u izbegličkim kampovima, u logorima, kojima će Srbija za godinu dana uskratiti pomoć i mnoge će zatvoriti. Postavlja se pitanje šta će biti sa tim ljudima. Te ljude neće finansirati niko iz Crne Gore, nego samo građani Srbije, ali će im država sigurno i tu pomoć uskratiti. Zašto bi samo građani Srbije izdvajali svoja sredstva, 95,5% za vojne objekte u Crnoj Gori, za garnizone, za poligone, za pomorsku flotu vojske, zašto, kada će sve to ostati Crnoj Gori nakon odvajanja. Mi ćemo odavde plaćati sve to. Mislim da to nije ravnopravnost koja je precizirana ovom poveljom. Kakva je to zajednička država koja nema zajedničko tržište iako se ovde u članu 12. kaže - Srbija i Crna Gora ima zajedničko tržište. Kakvo je to zajedničko tržište koje ima dve valute, u Srbiji dinar, u Crnoj Gori evro. Imamo dve carine, dva poreska sistema, poreska stopa u Srbiji 20%, u Crnoj Gori 5%. Imamo granicu na Brodarevu, imamo carinu. Ko će da je ukine? Baš me zanima da vidim da li će posle usvajanja Povelje biti ukinut punkt carina i punktovi policije koji čine granicu Srbije i Crne Gore. Nije dobro da se nova država pravi u ovom sastavu Skupštine koji ne odgovara izbornoj volji građana Srbije 2000. godine. Vi dobro znate da su samo četiri izborne liste ušle u parlament 2000. godine. Molim vas, to je bio DOS, to je bila SPS, Srpska radikalna stranka i Stranka srpskog jedinstva. I nije ništa strašno ukoliko se neka poslanička grupa izdvoji iz DOS-a, jer su oni tako i definisani kao koalicija koja ispred glavnog imena ima imena svih partija koje su je sačinjavale. Dakle, tu nije ništa sporno. Ali sporno je da se formiraju poslaničke grupe kao što je ova fantomska nova grupa koja se zove, zamislite kako - "Srbija", molim vas. Formira se i zove se "Srbija", a nikada nije izašla na izbore. To je zaista sramota. Prema tome, ova skupština ima sastav koji nije legitiman, koji nije po izbornoj volji građana Srbije i koji će sasvim sigurno Ustavni sud, ako ga uopšte ima i ako ti ljudi imaju pravi moral ustavnih sudija, oni će osporiti stvaranje takvih grupa. Ti poslanici treba da izgube svoje mandate. Dakle, nije dobro ako počinjete izgradnju nove države u ovakvom sastavu kada će za novu državu glasati poslanici koji više to nisu i fantomske novoformirane poslaničke grupe koje imaju jedan jedini zadatak, a to je da glasaju za Povelju i da glasaju za ovaj zakon. Budite sigurni, oni će biti u jednokratnoj upotrebi i nakon toga će izgubiti podršku,mandate i sve ostalo. Da svima bude jasno, programski je Stranka srpskog jedinstva opredeljena za zajedničku državu Srbije i Crne Gore. Ali, ne ovakvu državu koju nam nameće neko sa strane, koju je, kako danas reče premijer, prvi osmislio Havijer Solana koji mu je prvi pokazao dokument Beogradskog sporazuma. To je danas rekao predsednik Vlade, rekavši da su to dogovorili Koštunica i Milo Đukanović. Dakle, nisam za to da nam zajedničku državu formira neko ko je bombardovao tu istu državu, Havijer Solana. Da je bilo i malo političke hrabrosti, naši čelnici bi zamolili nekoga iz Evropske unije da pošalje nekog drugog da bude posrednik, a ne baš čoveka koji je ovu zemlju bombardovao. To je ponižavajuće po građane Srbije, to je degradirajuće i to je pomalo ironično i cinično. Mi ne želimo državu koja se stvara iz interesa političke oligarhije u Srbiji i političke oligarhije u Crnoj Gori. Mi želimo državu po meri i volji naroda Srbije i naroda Crne Gore. Ta volja se može odrediti jedino na referendumu, odnosno plebiscitu, kada će građani Srbije odrediti da li želimo da živimo zajedno, a trebalo bi da živimo zajedno, jer nas mnogo toga više povezuje nego što nas razdvaja. Ali, mora da bude primarna volja građana, a ne volja moćnika. Dakle, još jednom teška srca moram da kažem da će Stranka srpskog jedinstva glasati protiv Ustavne povelje, što ne znači da smo protiv zajedničke države i da ćemo glasati protiv zakona o njenom sprovođenju. Hvala na pažnji.
Da li se još neko od predsednika poslaničkih grupa prijavljuje za reč? (Ne.) Da li se predstavnik predlagača, narodni poslanik Boško Ristić, javlja za reč? (Ne.) Zaključujem pretres i pristupamo glasanju. Pošto je Narodna skupština obavila pretres teksta Ustavne povelje državne zajednice Srbije i Crne Gore i teksta Zakona za sprovođenje Ustavne povelje državne zajednice Srbije i Crne Gore, prelazimo na odlučivanje o svakom od ovih akata pojedinačno. Stavljma na glasanje tekst Ustavne povelje državne zajednice Srbije i Crne Gore. Za 166, protiv 47, uzdržana tri, od ukupno 216 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila tekst Ustavne povelje državne zajednice Sribje i Crne Gore. [[Aplauz.]] Drugo, stavljam na glasanje tekst Zakona za sprovođenje Ustavne povelje državne zajednice Srbije i Crne Gore. Za 130 [[aplauz]] , protiv 83, uzdržana tri, od ukupno 216 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila tekst Zakona za sprovođenje Ustavne povelje državne zajednice Srbije i Crne Gore. Pošto smo obavili razmatranje ove tačke dnevnog reda, zaključujem sednicu Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini.