Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Devetu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje106 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je suu sali prisutna 143 narodna poslanika, odnosno da jeprisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Saglasno članu 86. stav 2. i članu 87. stav 2 Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine i, izuzetno, za ponedeljak, dakle mimo dana utvrđenih u članu 87. stav 1. Narodne skupštine, zbog potrebe da što pre razmotrimo predloge akata iz predloženog dnevnog reda. Takođe, saglasno članu 101. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će ova sednica biti prekinuta u 15,00 časova, zbog toga što je Treća posebna sednica Narodne skupštine u 2015. godini zakazana za 16,00 časova, a na kojoj će se narodnim poslanicima obratiti predsednik Republike Italije, njegova ekselencija gospodin Serđo Matarela, te vas pozivam da prisustvujete sednici u 16,00 časova. Dostavljen vam je Zapisnik Sedme sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Pošto današnjoj sednici prisustvuje većina od ukupnog broja narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje navedenog zapisnika. Obaveštavam vas da je proverom u službi za poslove Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja utvrđeno da tom odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na navedeni Zapisnik. Stavljam na glasanje zapisnik Sedme sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini, održane 13. i 15 maja 2015. godine. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 138, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 12 od ukupno prisutnih150 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Zapisnik Sedme sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda, potrebno je da Skupština odluči o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku, predlozima za dopunu dnevnog reda i o predlogu za spajanje rasprave. Vlada je predložila da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, koji je podnela Narodnoj skupštini 21. maja 2015. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 138, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 12 od ukupno prisutnih 150 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanici Zoran Živković i Vladimir Pavićević, na osnovu člana 92. st. 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine, predložili su da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o dopunama Zakona o visokom obrazovanju, koji su podneli Narodnoj skupštini 26. septembra 2014. godine. Da li neko od ova dva poslanika želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice Narodne skupštine, gospođo Gojković, narodni poslanik Zoran Živković i ja smo, kao što je predsednica Narodne skupštine to malopre i saopštila, u skupštinsku proceduru uputili predlog dopuna Zakona o visokom obrazovanju, poštovana gospodo. Ovaj predlog zakona mi smo u skupštinsku proceduru uputili još 26. septembra 2014. godine. Od 26. septembra 2014. godine ovaj predlog zakona čuči tamo gde smo ga ostavili tog dana, poštovana gospodo. Uprkos tome što smo, na početku svake sednice i ovog redovnog zasedanja, pokušavali da ubedimo narodne poslanike da glasaju za to da se i ovaj predlog dopuna Zakona o visokom obrazovanju uvrsti u dnevni red te sednice, skupštinska većina ovde nikada nije glasala za to. Nadam se, poštovana gospodo, da će danas da bude drugačije i u pokušaju da ubedim narodne poslanike, i SNS, i drugih stranaka ovde, ja ću da kažem šta je smisao našeg Predloga zakona. Smisao našeg Predloga zakona, poštovana gospodo, je da se u Zakon o visokom obrazovanju unese i princip akademske čestitosti za koji do sada nije bilo mesta u našem Zakonu o visokom obrazovanju. Akademska čestitost, poštovana gospodo, ako se to nije znalo do danas, se zasniva na samostalnoj izradi pisanih radova i striktnom poštovanju tuđih autorskih prava. Ne vidim, dame i gospodo narodni poslanici, zašto narodni poslanici koji sede u ovoj skupštini ne bi glasali za to, evo i gospodin Arsić pažljivo prati, da akademska čestitost postane jedan od osnovnih principa visokog obrazovanja i u našoj državi. Podsećam, dame i gospodu narodne poslanike, da bismo, otvaranjem rasprave o ovom predlogu i glasanjem za ovaj predlog zakona, kao centralna politička institucija u našem ustavnom sistemu na primereni, na odgovarajući način reagovali, poštovana gospodo, na teške prekršaje principa akademske čestitosti, na poplavu plagiranih radova i disertacija kojima smo bili izloženi u prethodnih godinu i po dana, a da smo činili veliku štetu što do danas, gospodine Arsiću, gospođo Gojković i ostala gospodo, nismo na odgovarajući način reagovali na taj veliki problem. Pozivam vas da danas otvorimo raspravu i o akademskoj čestitosti, poštovana gospodo. Hvala.
Stavljam na glasanje predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 15, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasao 141 od ukupno prisutnih 156 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanici Zoran Živković i Vladimir Pavićević, na osnovu člana 92. st. 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine, predložili su da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o planiranju i uređenju prostora i naselja, koji su podneli Narodnoj skupštini 21. aprila 2015. godine. Da li neko od narodnih poslanika podnosioca želi reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Živković.
Naš predlog ima za cilj da popravi zakon koji je donet 2014. godine i već su očeni mnogi nedostaci. Osnov predloga zakona je Zakon o planiranju i uređenju prostora i naselja iz 2003. godine. Smatramo da je taj predlog potpuno primeren prostoru i vremenu gde ga nudimo, znači, o državi Srbiji danas 2015. godine. Da podsetim na neke stvari koje su u tom predlogu zakona i koje bi trebalo da opredele sve poslanike da se on stavi na dnevni red, a možda i usvoji, ako za to bude volje ili da se popravi, ako ima neke mane, u šta sumnjam. Ovim zakonom su prvi ustanovljeni u celini i definisani novi Republički zavod za prostorno i urbanističko planiranje. Ukinuta Inženjerska komora i osnovane strukovne komore Srbije, uveden kontakt plan kao faza u izradi plana, proširen sistem prostornih planova prostornim planom predela, proširen sistem urbanističkih planova urbanističkim projektom i uređenim osnovama za sela, otvorena mogućnost građanskog pregledanja plana, prvi put definisana konkretna zaduženja i odgovornost za nosioce javnih ovlašćenja, data ovlašćenja lokalnim samoupravama da bliže uređuju sadržaje planova, ukinuta diskreciona prava za urbanističke inspekcije i uvedena nova tehnička i operativna rešenja i procedure. Neka rešenja iz 2003. godine koja su ukinuta zakonima koji su biliu međuvremenu su ponovo afirmisana i poboljšana,a to je Strategija prostornog razvoja Srbije, sektorske strategije prostornog razvoja, puna samostalnost, izbor lokalnih samouprava u planiranju i uređenju prostora, ukinuta hijerarhija planova, pojednostavljen sadržaj planova, pravila uređenja su poboljšana, pravila gradnje su poboljšana, Komisija za planove i stručna kontrola su ponovo afirmisani, odgovorni inženjeri i lične licence itd, itd. Ja se nadam da će veći broj poslanika prihvatiti realnost da postojeći zakon ne odgovara onome što je potrebno Srbiji danas, to je i nadležna ministarka je više puta ponovila i mislim da bi za Srbiju bilo dobro na dva načina da se ovaj zakon danas stavi u proceduru. Time bi se pokazalo da ovaj parlament želi da se bavi ozbiljnim predlozima zakona i drugo, time bi bio ostvaren put ka donošenju jednog dobrog zakona koje bi potpuno regulisao ovu oblast. Hvala.
Stavljam na glasanje. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 17, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 140 od ukupno prisutnih 157 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj Predlog. Narodni poslanici Zoran Živković i Vladimir Pavićević, na osnovu člana 92. stavovi 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine predložili su da se dnevni red sednice dopuni tačkom - Predlog rezolucije Narodne skupštine o priznanju i osudi genocida nad Jermenima, počinjen u Osmanskom carstvu u periodu od 1915. do 1922. godine, koji su podneli Narodnoj skupštini 20. aprila 2015. godine. Da li želite reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Živković.
Dvadesetčetvrtog aprila ove godine se navršilo 100 godina od početka genocida nad Jermenima u Osmanskom carstvu koji je osuđen i formalno aktima parlamenata ili vlada skoro 30 država u celom svetu. Time je čovečanstvu stavljen jedan novi standard ocene onoga šta i na koji način treba da se bez sumnje, bez ideoloških, političkih, nacionalnih ili verskih predrasuda osudi kao nešto nedostojno ljudskog roda. Da podsetim, slične deklaracije i rezolucije su usvojene u Ruskoj federaciji, Grčkoj, Belgiji, Francuskoj, Kanadi, Kipru, Italiji, Švajcarskoj, Argentini, Urugvaju, Švedskoj, Libani, SAD, Nemačkoj i u mnogim drugim državama. Već sam nekoliko puta u pokušaju da ovu rezoluciju stavimo na dnevni red, ponovio da građani Srbije, srpski narod, država Srbija imaju poseban interes da u najvišem telu svoje države, a to je ovaj parlament, donesu rezoluciju, zato što su bili žrtve velikih raznih zločina u poslednjih nekoliko decenija, odnosno ceo jedan vek. Sa druge strane i optuživani da su neki predstavnici, neki građani sa ovih prostora, navodno u ime građana Srbije i srpskog naroda i ove države, činili ratne zločine. Nemamo nikakvog razloga da se stidimo svoje istorije, možda neki pojedinci, neke političke grupe, neke političke opcije, neke ideologije imaju razloga da se stide i da budu ne samo postiđeni nego i odgovarajuće kažnjeni, ali država Srbija, građani Srbije nemaju nikakvog razloga da se stide svoje istorije. U tom smislu, sa tim ciljem, poslanik Pavićević i ja predlažemo ovu rezoluciju koja je apsolutno prava mera odgovora na ono što se desilo pre 100 godina. Da ponovim još jednom, ova rezolucija nema nikakvu želju niti cilj da se bavi aktuelnom politikom Turske ili ovih zemalja koje su donele deklaracije i rezolucije, nego se bavi osudom jasno određenog zločina koji se desio, koji je počeo da se čini pre 100 godina i trajao dobrih sedam godina u kojima je nekoliko miliona ljudi jermenske nacionalnosti ubijeno na najsvirepiji način. Nadam se da ćete učiniti to da i Srbija bude deo ove grupe zemalja koje su našle pravi način da osude ovaj genocid. Hvala.
Hvala. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 10, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 145 od ukupno prisutnih 155 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik dr Blagoje Bradić, na osnovu člana 92. stavovi 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o utvrđivanju javnog interesa i posebnim postupcima eksproprijacije i izdavanja građevinske dozvole radi realizacije projekta „Beograd na vodi“, koji je podneo Narodnoj skupštini 15. maja 2015. godine. Kako nisu ispunjeni uslovi da se Narodna skupština izjašnjava o ovom predlogu, jer je članom 154. Poslovnika predviđeno da se predlog zakona može uvrstiti u dnevni red sednice u roku ne kraćem od 15 dana od dana njegovog podnošenja, ovaj predlog zakona podnet je 15. maja 2015. godine. Znači uslovi se ispunjavaju za 15 dana. Narodni poslanik prof. dr Janko Veselinović, na osnovu člana 92. stavovi 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Preldog zakona o posebnim uslovima i načinu izmirenja obaveza korisnika stambenih kredita, sa valutnom klauzulom u švajcarskim francima, koji je grupa od 12 narodnih poslanika poslaničke grupe Boris Tadić – SDS, ZZS, ZS podnela Narodnoj skupštini 25. februara 2015. godine. Reč ima narodni poslanik dr Janko Veselinović.
Poštovana predsednice, poštovani narodni poslanici, ja ću i danas pokušati da pozovem narodne poslanike, da zamolim narodne poslanike da zaštite interes građana Srbije, a ne finansijskih institucija, bolje rečeno, menadžera koji zarađuju ogromne sume novca na bazi zelenaških kamata koje te banke imaju. Dakle, ne radi se ovde čak ni o zaposlenima u bankama. Ti zaposleni u bankama primaju male zarade, ali zato menadžeri zarađuju enormne sume baš zbog zelenaških kamata. Ne samo zbog kamata, već i zbog troškova kojima građani ne mogu ući u trag i koji teško da mogu da dobiju, ako ne traže izveštaj od banke, koja im uzima novac. Ovde se, da se razumemo, radi o tri zakona,o izmeni Zakona o Narodnoj banci, o izmeni Zakona o zaštiti potrošača finansijskih usluga i posebnog zakona koji se tiče štediša koji imaju valutnu klauzulu. Dakle, ovde se radi o zaštiti svih korisnika finansijskih usluga, svih građana. Dakle, poneki žele da zamene tezu, da kažu da se tu radi o određenoj grupi građana. Ne, to se radi o svakome od nas, o svakome građaninu Republike Srbije koji ima bilo kakav kontakt sa bankom, koji prima penziju preko banke, koji prima platu preko banke, koji je uzeo kredit, koji je imao minus na tekućem računu. Dakle, ovi zakoni se odnose na to pitanja. Ne regulišu samo položaj korisnika kredita koji su uzeli kredite indeksirane u švajcarskim francima. Naravno, ja ne mogu da utičem na vas da vi, dok ja tražim da podržite ovaj zakon i da zaštitite građane, međusobno pričate, bavite se nekim drugim temama, koje nažalost neće pomoći građanima Srbije. Bez obzira na moje molbe i na apel da prihvatite zakone koji bi učinili da građani svoja prava zaštite u instituciji, a ne na druge načine.
Vreme. Hvala. Stavljam na glasanje vaš predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 15, protiv – jedan, uzdržanih – nema, nije glasalo 136 od ukupno prisutna 152 narodna poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik dr Blagoje Bradić predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o izmeni Zakona o zdravstvenom osiguranju, koji je podneo Narodnoj skupštini 30. marta 2015. godine. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Na početku svake sednice, a ovo je šesti put, ja predlažem Narodnoj skupštini da prihvati moj predlog i uvrstimo u dnevni red Predlog izmene Zakona o zdravstvenom osiguranju, kojim bismo umnogome pomogli građanima Srbije. U ovih dva minuta pokušaću da objasnim o čemu se radi. Dakle, Zakonom o zdravstvenom osiguranju u tački 41. se govori o tome ko ima pravo na lečenje usta i zuba, tj. popularno rečeno na popravku zuba preko finansija Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje, tj. uz pomoć overene zdravstvene knjižice. U tom članu se kaže da tu vrstu usluge mogu da imaju mlađi od 18 godina, studenti i srednjoškolci do navršene 26 godine, trudnice i određene vrste pacijenata koji imaju neke specifične bolesti, da ih sad sve ne nabrajam. Ono što sam ja predložio je da izmenimo član 41. Zakona o zdravstvenom osiguranju i damo pravo svim građanima da imaju mogućnost lečenja usta i zuba na teret Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje, a govorim o cifri od preko četiri i po miliona naših sugrađana u Republici Srbiji. Ono što je paradoks, tih četiri i po miliona su radno sposobno stanovništvo koje uplaćuje doprinose za zdravstvo, a jedino nema pravo da na teret Fonda, tj. na teret novca koji se skuplja uplatom tih doprinosa, popravlja svoje zube i leči bolesti usta. Ja sam svaki put kada sam izlagao ovaj predlog apelovao, pre svega, na kolege poslanike lekare, pa na ostale kolege, da prihvate moj predlog iz prostog razloga što to ne traži povećanje radno ugovorenih lekara i sestara u zdravstvenim organizacijama, primarnog zdravstvenog nivoa, niti traži dodatna sredstva, jer na poziciji stomatološke zdravstvene zaštite Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje ima neraspoređenih preko 350 miliona dinara, što je više nego dovoljno za kupovinu dodatnog materijala kako bi te usluge mogle da se pruže našim sugrađanima. Još jedanput apelujem, pre svega, na kolege, a onda i na sve narodne poslanike da prihvate moj predlog i izađu u susret građanima Srbije, jer živimo u vrlo teško vreme, kada vrlo mali broj naših sugrađana može da odvoji novac da ide kod privatnih stomatologa i dajmo im šansu da mogu da poprave zube i leče oboljenja usta na teret Republičkog fonda koji oni svojim sredstvima pune. Hvala.
Hvala. Stavljam na glasanje predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 16, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 139 od ukupno prisutnih 155 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik prof. dr Janko Veselinović na osnovu člana 92. st. 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zaštiti korisnika finansijskih usluga, koji je podnela grupa od 12 narodnih poslanika poslaničke grupe Boris Tadić – Socijaldemokratska stranka, Zajedno za Srbiju, Zeleni Srbije, 25. februara 2015. godine. Da li narodni poslanik želi reč? Izvolite.
Hvala. Svakim danom 50% građana Srbije, oni koji zarađuju ili imaju neka primanja ležu i ustaju sa problemom da im banke otimaju njihovu imovinu, njihova sredstva bez ikakve državne zaštite. Mi smo tražili da se izmeni Zakon o zaštiti korisnika finansijskih usluga kojim bi se uvela mogućnost da građani i žive i vraćaju kredite ili neke druge obaveze koje imaju prema bankama. Kako da živi neko, pitam i narodne poslanike i građane Srbije, kada je njegova plata za kredit dva ili tri puta veća od njegove plate, a često i duplo veća čak i ukoliko oba bračna druga rade? Mi smo ovim Zakonom o zaštiti finansijskih usluga predvideli da su odredbe opštih uslova poslovanja koje su u suprotnosti sa osnovnim ugovorom ništave. Šta se dešava? Građani zaključe ugovor, a opštim uslovima banke uvode nove i nove obaveze koje građani ne mogu da izvrše. Tražili smo da rata kredita ne može ni za slučaj da se ona poveća da bude veća od 50% primanja građana. Dakle, da se omogući građanima, još jednom pominjem, da žive i da vraćaju kredite. Neće imati ko da vraća te kredite kada građani bankrotiraju. Ovo je u interesu i države i građana, jer će Agencija za osiguranje depozita biti ta koja će vraćati te kredite u ime građana i države će imati problema sve zbog visokih plata menadžera, još jednom ponavljam, i zelenaških kamata i zarada koje oni imaju, ne radnika u bankama koji su bedno plaćeni. Pare od građana idu menadžerima i njihovim matičnim kompanijama koje često nisu iz Srbije i u stvari posluju samo na tržištima kakvo je naše gde građani nisu zaštićeni od Narodne banke, kao što je slučaj kod nas, gde Narodna banka vodi računa o krupnom kapitalu, vodi računa o sebi, čak je i zakonom propisala da nema odgovornosti za obaveze koje se tiču njenog poslovanja.
Hvala. Stavljam na glasanje predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 14, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 142 od ukupno prisutnih 156 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik prof. dr Janko Veselinović predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o dopunama Zakona o Narodnoj banci Srbije, koji je podnela grupa od 12 narodnih poslanika poslaničke grupe Boris Tadić – Socijaldemokratska stranka, Zajedno za Srbiju, Zeleni Srbije, 25. februara 2015. godine. Izvolite.
Molim narodne poslanike i poslanice da se uzdignu od stranačkih stega i da glasaju u korist građana, a ne u korist krupnih finansijskih interesa, vrlo često kažem koji nemaju nikakve veze sa građanima Srbije. Dakle, ovaj zakon o izmeni Zakona o Narodnoj banci je samo propisao da Narodna banka, guverner Narodne banke Republike Srbije ima jednu dodatnu obavezu, a to je da pored banaka štiti i građane Republike Srbije. Nije mi jasno kako to da nećete da prihvatite izmenu zakona koja kaže da će Narodna banka Republike Srbije, pored ostalih obaveza, obavljati i poslove zaštite prava i interesa korisnika usluge koje pružaju banke i da će u slučaju poremećaja na finansijskom tržištu, koji uzrokuju prekomernu štetu, korisnici ovih usluga imati zaštitu kod Narodne banke. Nije mi jasno kako poslanici većine, Srpske napredne Stranke, Socijalističke partije i ostalih stranaka, ne prihvate obavezu Narodne banke da štiti interese građana. Zašto odbijate da Narodna banka bude narodna, dakle, ona u svojoj reči ima „narodna“, a da ne bude banka krupnog finansijskog kapitala gde pare građana Srbije idu u džepove menadžera tih banaka? Još jednom ponavljam, ne radi se samo o korisnicima kredita u švajcarskim francima, dakle, radi se i o onima u evrima, ali se radi i o svim korisnicima finansijskih usluga, svakom od vas. Svi ste vi osetili, kada dobijete obračun od banaka, da banka uzima i ono što joj ne pripada. Nije mi jasno zbog čega, gledam i vas, predsednice Narodne skupštine Republike Srbije, ne predložite ove izmene koje na minimalan način štite građane Srbije, korisnike finansijskih usluga i omogućavaju Narodnoj banci da na neki način obuzda zelenaške kamate i nerealne troškove koji nisu ugovorom predviđeni. Zbog toga vas molim još jednom da zaštitite građane, a da ne štitite krupni kapital i menadžere kojirade u tim bankama. Hvala.
Hvala. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 15, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 145, od ukupno prisutnih 160 narodnih poslanika. Konstatujem da predlog nije prihvaćen. Narodni poslanik dr Blagoje Bradić, na osnovu člana 92. st. 2. i 4, predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o informisanju i medijima, od 22. aprila2015. godine. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Ja bih vas samo molio da mi ponovite zakon, nisam vas čuo od galame u sali, da znam.
Nije galama neka, pričaju kolege iza vas, iz ovog kluba susednog, ali čujete. Informisanje i mediji.
Zahvaljujem. Uvažena predsednice parlamenta, kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, ovo je četvrti put da dajem predlog izmene, tj. da dajem predlog da se u dnevni red uvrsti Nacrt zakona o izmenama i dopunama Zakona o informisanju i medijima i Nacrt zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnim medijskim servisima. O čemu se radi? Za nešto više od mesec dana lokalne samouprave će izgubiti pravo da iz svojih budžeta finansiraju lokalne javne medijske servise. Onda ćemo dobiti sledeću situaciju u Republici Srbiji, da imamo građane prvog i drugog reda, kada govorimo o javnom medijskom servisu, informacijama i dostupnosti svih građana ka tim javnim medijskim servisima. Po zakonu koji smo usvojili prošle godine, ja mislim juna meseca, javni medijski servis na teritoriji Republike Srbije postoji kao RTS, Radio-televizija Srbija, Radio-televizija Vojvodina i do juna meseca su bile lokalne televizijske stanice koje su bile lokalni javni medijski servisi. Onog momenta kada mi budemo skupštinskom odlukom, tj. zakonskom odredbom prekinuli na lokalu da finansiramo medijske servise, građani južno ispod Save i Dunava će izgubiti mogućnost informisanja iz svoje okoline i svega onoga što je bitno za rad i funkcionisanje jedne zajednice, bilo da je to Šabac, bilo da je to Niš, Dimitrovgrad, Pirot, Zaječar, Raška, Novi Pazar, Sjenica, Kraljevo, Kragujevac, Jagodina. Bićemo upućeni da sve informacije, što se tiče javnog medijskoj servisa i koje spadaju u njegov domen, dobijamo preko RTS-a. Svedoci smo, a to može svako od vas da potvrdi, koliko preko RTS-a je informacija dostupno iz njegovog mesta. To ne zato što RTS ne želi, nego fizički ne može da postigne. Neophodno je prihvatiti naš predlog izmene zakona, kako bismo imali južno od Save i Dunava regionalni javni servis koji bi imao ista prava i obaveze kao što je, recimo, Radio-televizija Vojvodine. Ja sam predložio da to budu minimum dva televizijska kanala i minimum tri radijska kanala, kako bismo zadovoljili potrebe građana koji gube juna meseca tu mogućnost da pod istim uslovima imaju mogućnost javnog medijskog informisanja.
Hvala. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 12, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 146, od ukupno prisutnih 158 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik dr Blagoje Bradić, na osnovu člana 92. stavovi 2. i 4. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o javnim medijskim servisima, koji je podnet Narodnoj skupštini 22. aprila. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Nastaviću. Tako ćemo, znači, mi od juna meseca imati građane koji plaćaju televizijsku pretplatu i imaju mogućnost javnog medijskog servisa, mislim na građane Vojvodine i mislim na građane grada Beograda, i imaćemo one koji će uredno plaćati televizijsku pretplatu, ali neće imati mogućnost istog informisanja kao što to imaju oni koji žive u Beogradu i Vojvodini. Zato apelujem, poštovane kolege, da prihvatite moj predlog i da izmenimo Zakon o medijima i medijskim servisima, kako bi svi građani imali ista prava i imali iste obaveze u ovoj Republici. Jer, u redu je da se plaća televizijska pretplata, to košta i mi to treba da finansiramo, ali uz obavezu plaćanja mi možemo da imamo i pravo korišćenja. Neka svako od onih koji žive ispod Save i Dunava i koji će i u svom mestu, odakle dolazi kao narodni poslanik, kaže da li je dovoljno zastupljeno njegovo mesto u informacijama preko RTS-a. Sigurno nije. Pa, Niš ima u niškoj hronici ne više od 15 sekundi dnevno, a Niš ima 250.000 stanovnika. Zato ponavljam da je potrebno promeniti zakon i uvesti u zakon regionalni javni medijski servis koji će se baviti problemima građana, života ispod Save i Dunava, a RTS i RTV će biti kao opcija i mogućnost izbora praćenja informacija na teritoriji Republike, a ne kao jedina mogućnost. Lepo je da znam ja iz Niša da li tramvaj broj 6 ide do krajnje stanice, da li ima vode na Karaburmi, ali ja to ne želim da imam kao osnovnu informaciju, ja to želim da imam kao dopunsku informaciju ako želim da čujem. Mene interesuje ono što se dešava u mom rodnom gradu, kao što verovatno i vas interesuje šta se dešava u vašem Šapcu, Užicu, Prijedoru, Novoj Varoši, Dimitrovgradu, Pirotu, Prokuplju, Vranju, a ne da li ima vode ispod Savskog mosta. Zato apelujem, poštovane kolege, da prihvatite ovaj moj predlog kako bi izjednačili građane Srbije u pravima i obavezama. Jeste, neko će da kaže - u zakonu postoji mogućnost da se dodatno finansira neki od elektronskih medija kako bi se svaka lokalna zajednica dodatno obratila svojim građanima, što se tiče tog opšteg javnog servisa. Da, ali to je dodatni trošak iz budžeta lokalne samouprave. Ja insistiram da mi imamo isto pravo da koristimo tu pretplatu koju svi uplaćujemo, kao što se to radi u Vojvodini i kao što se to radi u Beogradu. Ja to ne pričam zato što želim da se njima smanje prava, ne, to je u redu.
Vreme, zahvaljujem. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 10, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasao 149 od ukupno prisutnih 159 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Borislav Stefanović predložio je da se dnevni red sednice dopuni tačkom Predlog zakona o slobodi od straha, koji je podnela grupa od 19 narodnih poslanika 20. novembra 2014. godine. Borislav Stefanović nije tu. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – devet, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasao 150 od ukupno prisutnih 159 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Gordana Čomić predložila je da se dnevni red sednice dopuni tačkom Predlog odluke o obrazovanju anketnog odbora radi utvrđivanja činjenica i okolnosti koje su dovele do helikopterske nesreće u kojoj je život izgubilo sedam osoba, koji je Narodnoj skupštini podnela grupa od 16 narodnih poslanika poslaničke grupe Demokratska stranka 9. aprila 2015. godine. Reč ima Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Predlažem Narodnoj skupštini da većinom glasova usvoji Predlog o osnivanju anketnog odbora koji bi po sastavu činio po jedan narodni poslanik iz svake poslaničke grupe i spremna sam da u ime narodnih poslanika prihvatim i amandman da u grupu bude uključen i jedna predstavnik grupe nezavisnih poslanika, da predsednica Narodne skupštine zakazuje prvu sednicu grupe, da njome predsedava najstariji narodni poslanik i da između sebe biraju i zamenika predsednika anketnog odbora. Cilj rada anketnog odbora je da utvrdi okolnosti i činjenice koje ne postoje u izveštajima koji su dostupni javnosti, a urađeni sedam, odnosno 14 dana nakon tragedije u kojoj je sedam ljudi izgubilo život. Dva osnovna pitanja nemaju odgovora, a to je - ko je i na osnovu čega i kako informisao ministra odbrane o potrebi da se pokrene spasilačka misija helikopter? Na osnovu čega je ministar doneo takvu odluku koju je usmeno tada prosledio mimo načelnika Generalštaba nadležnom licu po subordinaciji? To je vrlo važno pitanje i ključno za razumevanje čija je sve politička odgovornost u pitanju. Drugo, ko je menjao plan leta jednom kada je spasilačka misija pokrenuta i kada su svi nalazi u subordinaciji dati, pošto ni tog odgovora nema. Reakcije koje smo dobili predstavljaju svojevrsno ruganje vladavini prava jer nam se kaže da je anketni odbor politička predstava. Verujem svima koji tako komentarišu zbog toga što tako izgleda anketni odbor iz ugla nekoga ko ima iskreno neznanje o vladavini prava. Zbog toga smatram da je dobro po sve da glasanjem danas stavimo na dnevni red tačku u kojoj ćemo odlučivati o osnivanju anketnog odbora. Ovo je poslednja sednica u redovnom prolećnom zasedanju na kojoj imamo priliku da predlažemo. Tokom vanrednih zasedanja nema menjanja dnevnog reda i ukoliko danas se ne dogodi razum i usvojimo ovakvu odluku, mi ćemo nastaviti tokom jesenjeg zasedanja da tražimo anketni odbor jer je to odbrana vladavine prava, jer je to dug prema ljudima koji su poginuli. Hvala vam.
Hvala. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 15, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 144 od 159 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik mr Aleksandra Jerkov predložila je da se dnevni red sednice dopuni tačkom Predlog zakona o izmeni Krivičnog zakonika,koji je podnela Narodnoj skupštini 30. septembra 2014. godine. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Ovo je sedmi ili osmi put da predlažem isti predlog zakona. Moj predlog zakona se sastoji samo iz jednog člana, odnosno predloga da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti i krađa beba. Priča i za njega je veoma jednostavna. Evropski sud za ljudska prava je 5. marta doneo, a 26. marta 2013. godine objavio svoju odluka da je Republika Srbija povredila pravo na privatnost i porodični život naše sugrađanke Zorice Jovanović koja je ukradeno dete 1983. godine i tom istom odlukom je obavezao Republiku Srbiju da do septembra 2014. godine usvoji zakonodavstvo kojim bi se sprečilo da se ovakve stvari dalje dešavaju, ali i da ostanu nerešene. S obzirom na to da ja nikada do sada nisam čula nijednu jedinu reč o tome zašto narodni poslanici odbijaju da se ovakav predlog zakona usvoji a da novih argumenata nemam, ja ću pokušati da vas ubedim ovako. Zbog čega narodni poslanik Dragan Aleksić ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Aleksić Irena ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Anastasov Adrijana ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Antić Zoran ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Arsić Veroljub, potpredsednik Narodne skupštine, ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Atlagić Marko ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Babić Vlado ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Babić Zoran ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Barišić Dragana ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Berić Nebojša ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Beronja Ljiljana ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Bečić Igor, potpredsednik Skupštine, ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba? Zbog čega narodni poslanik Birmančević Boban ne želi da se u listu krivičnih dela koja ne zastarevaju uvrsti krađa beba?
Hvala. Zahvaljujem. Stavljam na glasanje ovaj predlog zakona. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 18, protiv – jedan, uzdržanih – nema, nije glasalo 142 odukupno prisutnog 161 narodnog poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Zoran Babić predložio je da se obavi zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o standardizaciji. Da li narodni poslanik Zoran Babić želi reč? (Ne.) Zahvaljujem. Stavljam na glasanje ovaj predlog zakona. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 127, protiv – 14, uzdržanih – nema, nije glasalo 20 odukupno prisutnog 161 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština, većinom glasova, prihvatila ovaj predlog. Stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Zaključujem glasanje: za je glasalo – 130, protiv – pet, uzdržan –niko, nije glasalo 28 od ukupno 163 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova utvrdila dnevni red Devete sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. D n e v n i r e d 1. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, 2. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o standardizaciji, 3. Predlog odluke o izboru Poverenika za zaštitu ravnopravnosti. Prelazimo na rad po utvrđenom dnevnom redu. Molim ministra da uđe u salu sa svojim saradnicima. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici prisustvuje ministar privrede Željko Sertić, pomoćnik ministra privrede Jelena Popović, vršilac dužnosti pomoćnika ministra privrede Milan Trivunac, Ljubomir Šubara, direktor Agencije za privatizaciju, Dragan Ugričić, direktor Centra za privatizaciju, Jelena Arsić i Andrijana Stojković, viši pravni savetnici u Agenciji za privatizaciju, Marko Obradović, posebni savetnik ministra privrede, Stanka Vučković, rukovodilac Odeljenja u Agenciji za privatizaciju i Jovan Petrović, rukovodilac grupe u Ministarstvu privrede. Molim poslaničke grupe ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, u skladu sa članom 96. stav 4. Poslovnika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o standardizaciji. Da li predstavnik predlagača ministar privrede Željko Sertić, želi reč? Reč ima ministar Željko Sertić.
Poštovana predsednice, dame i gospodo poslanici, danas sam ovde sa mojim kolegama ispred vas sa Predlogom izmena i dopuna Zakona o privatizaciji i Zakona o standardizaciji, kako bismo u jednom delu pre svega, ovog prvog zakona napokon već rešili problem dug više od dve decenije, a to je proces privatizacije. Prvo želim da se zahvalim svim poslaničkim grupama i koalicija na vlasti, ali isto tako i poslaničkim grupama iz opozicije, koji su prihvatili poziv da u petak razgovaramo o Zakonu o privatizaciji i Zakonu o standardizaciji. Zašto nam je to bilo važno? Baš zato što je ovaj zakon unet po hitnom postupku, zbog rokova koje imamo želeli smo da obavimo razgovore i da razgovaramo sa svima vama o posledicama, o trenutnim rešenjima i o onome šta se dešavalo i šta su uzroci toga da danas moramo da se vama obratimo i da tražimo vašu podršku. Na jednom od tih sastanaka neko me je pitao – ministre, kako ćete da rešite vruć krompir koji ste dobili? Da, upravo tako, pitanje je upravo vrućeg krompira koji smo mi dobili kao Vlada prošle godine kada je 28. avgusta izglasana u ovoj Skupštini, nova Vlada Republike Srbije. Jedan od najvećih problema, jedan od najvećih vrućih krompira koji smo dobili u ruke, je upravo bilo pitanje 500 preduzeća i procesa privatizacija. Moj odgovor na to je, a citiraću jednog velikog čoveka, jer sam pročitao sjajnu izjavu njegovu koju je dao u nekom tekstu, bivši predsednik Abraham Linkoln, koji je rekao – ne možete pobeći od sutrašnjice izbegavajući je danas. Moj odgovor na to je, da u potpunosti prihvatam odgovornost za svaki potez koji ova Vlada radi. Ja kao ministar prihvatam svaki čin koji smo uradili u ovom procesu privatizacije u prethodnom periodu i prihvatam punu odgovornost za ovo što govorim u ime budućih generacija i u ime svih onih koji će jednog dana se baviti biznisom ili biti rukovodioci, imati svoje kompanije ili sedeti ovde u ovoj Skupštini, a nikada više neće pričati o problemima o kojima mi danas pričamo,jerja danas moram nažalost da prihvatim odgovornost i nekih mojih prethodnika kojima je politika bila iznad ekonomije. Nažalost, mi danas pričamo o preko 500 preduzeća koja su u potpunom haosu. Pet stotina preduzeća koja niko ili nije hteo da privatizuje od 2000. godine do danas ili su nažalost, a kako nam statistika kaže, veliki deo njih bili nekada prodati, a zatim očerupani, uništeni, devastirani, vraćeni državi na staranje. Imamo 526 preduzeća od kojih malo koja od njih može da izdrži tržišnu utakmicu, jer je tehnologija u njima stara preko 35 godina. Kako oni da igraju istu utakmicu sa kompanijama koje su već danas u 21. veku? Najveći broj stručnjaka, visokokvalifikovanih obrazovanih radnika, menadžera, inženjera su davno napustila te fabrike, te kompanije. Ukupan iznos dugova ovih kompanija daleko prevazilazi svu imovinu koju imaju i pokretnu i nepokretnu. Dakle, i magacinske prostore i ono što se nalazi u njima i objekte i prava koja imaju. Samo 50 kompanija sa tog spiska duguje državi i komercijalnim poveriocima četiri milijarde evra. Zamislite da imamo taj novac danas u opticaju u ekonomskom životu Srbije. Dakle, to su problemi sa kojima smo se suočili. To su stvari i nasleđe koje smo ostavili. Znate li šta je najpogubnija stvar u svemu tome i šta je najveća činjenica protiv priče o procesu privatizacije? Pa, za šest poslednjih godina, dakle, od 2009. godine do danas nijedna jedina privatizacija nije obavljena. Preko 3.000 preduzeća je prodato u periodu od 2000. do 2009. godine. Nijedna privatizacija nije urađena u poslednjih šest godina. Nekome to nije bio interes ili nešto drugo. Ja vas sada otvoreno pitam – možemo li mi uopšte da govorimo o ovom delu procesa danas kao privatizaciji? Privatizacija je davno urađena. Mi danas pričamo o jednom drugom modelu kako da sagledamo probleme 526 preduzeća, kako da ih segmentiramo i kako da uradimo proces najbolje i najčistije za budućnost naših generacija. A problemi u njima kako sam već rekao su ozbiljni. Šta je politika uradila u prethodnim godinama? Najlakše je bilo zavući ruku u državni budžet, uzeti pare i proslediti. Kako se koje preduzeće pobuni, kako koji štrajk krene, vi samo date pare. Milijarde su iz državnog budžeta otišle za pomoć preduzećima pre svega u restrukturiranju ali o nima drugima. Jedna dobra ideja koja je napravljena 2005. godine da se za neka samo preduzeća, za velike gigante koji su nekada predstavljali ekonomsku kičmu i razvoj srpske ekonomije, u nekom periodu izvrši zaštita, veoma kratkom i da se učini restrukturiranje za samo, ponavljam, za nekoliko preduzeća i za neko kratko vreme. Mi smo danas posle deset godina došli u situaciju da imamo na osnovu političkih dogovora, čelnika opština, molbi, dogovora, ko zna čega, da imamo nekoliko desetina preduzeća zaštićenih. Kada smo prošle godine i mi i vi ovde izglasali Zakon o privatizaciji u avgustu mesecu, na spisku Agencije za privatizaciju je bilo 144 preduzeća koja su imala poseban režim. Da li je moguće da smo zaista imali 144 giganta i da li je zaista bilo moguće da deset godina ne možemo da uradimo, a nijedno preduzeće nije promenjeno, nijedno nije restrukturirano na način kako je to zamišljeno u početku i na način kako je to trebalo da se uradi. Onda govorimo o ekonomiji ili govorimo o politici. E, pa, ova Vlada i ja kao ministar privrede i premijer Srbije Aleksandar Vučić prekidamo sa procesom ekonomske utopije. Ne može više da se radi, da se izvlače pare iz preduzeća, a da pri tom to nije na ekonomskoj osnovi. Ne mogu više pare iz budžeta da se daju ako nije ekonomski opravdano. Umesto da se bavimo razvojnim programima od ovih milion ljudi koji već rade u realnom sektoru dajemo njima podršku da ih bude što više, da mladi otvaraju kompanije, da bude što više preduzetnika, mi našu energiju i nažalost najveći broj para dajemo upravo u preduzeća koja su davno, davno izgubila svoju suštinu. Znate za podatak Svetske banke koja je izračunala da je svake godine Srbija 750 miliona evra davala za ta preduzeća. Nije taj podatak tačan u smislu da je iz budžeta svake godine dato toliko para, ali jeste podatak da ta preduzeća nisu plaćala svoje obaveze, ni „Elektroprivredi“, ni „Putevima Srbije“, ni „Železnicama“, niti „Elektrodistribuciji“, ta preduzeća nisu plaćala svoje poreze i doprinose lokalnim samoupravama, a da ne govorim o porezima i doprinosima od radnika, a gde su porezi na zarade i sve ono što je trebalo da bude. To nije održiva ekonomija. To nije ekonomija sa kojom možemo da se suočavamo. Ja neću da budem političar koji će da drži mrak i dalje u tom delu i da se pravimo ludi, kao da se ništa ne dešava. Ne, baš zato što se bavim ekonomijom, baš zato što sam 25 godina proveo u privatnom sektoru, hoću da privatni sektor ima budućnost u ovoj zemlji. Ne može imati ukoliko nemamo strukturne reforme urađene do kraja. Ovo što smo počeli je tek početak ozbiljnih reformi koje moraju da se sprovedu da bismo za pet ili 10 godina mogli da kažemo da smo nešto kvalitetno i dobro uradili u ovoj zemlji. Način na koji je to do sada rađeno nije ni na kakav način prosperitetan. Šta se desilo? Šta se desilo onog momenta kada smo u avgustu mesecu doneli zakon i kada je politička odluka definisana da ovaj proces mora da bude završen. Ja vas neću lagati. Ja nisam znao u kakav haos ulazim kada sam 3. septembra ovde pred vama položio zakletvu. Ja nisam znao sa kakvom opstrukcijom se mi suočavamo. Nisam znao za sve slabosti sistema koje imamo, a pogotovo interesnih grupa kojima nije bio interes da se proces privatizacije završi. Šta je bilo pitanje? Na koji način? Ja, kao neko ko je ceo život proveo u privredi, nisam se time bavio, nisam bio tu da vidim te procese. Siguran sam da niko od vas, ili većina od vas, takođe nema tu informaciju i da ne zna kakve probleme imamo. Nažalost, oni koji su trebali to da znaju, oni koji su 15 godina vodili ovu državu i vodili ekonomiju, očigledno nisu znali ili možda jesu. Ostalo je pitanje, to je bilo postavljeno pre neki dan u našem razgovoru, a šta ste vi uradili za vaših sedam meseci, gospodine ministre? Sad ću vama da iznesem, ne šta je urađeno za sedam meseci, već šta je urađeno od momenta kada je Zakon primenjen i onog momenta kada je nova Vlada u ovoj skupštini položila svoju zakletvu. Dakle, kao prva stvar, prestali smo sa finansiranjem kompanija koje nemaju ekonomski održiv rast i koji ne mogu da predstavljaju budućnost ove države. Počeli smo da hapsimo sve prevarante koji su se u njima nalazili i biće hapšenja još. Treba ljudi da znaju da smo zatekli u kompanijama haos. Firme koje nisu plaćale svoje obaveze državi kroz akcize, poreze i doprinose. Direktori su imali najskuplje limuzine u državi, najveće plate po nekoliko stotina hiljada dinara, a da ne pričam o drugim prevarama koje su rađene. Konsultantski ugovori za razvoj firme, pa nigde papira jednog nemate, a kamoli da vidite po rezultatima rada da je nešto ostalo iza njih i da je nešto napravljeno u tom periodu. Počeli smo da menjamo ljude. Pogledajte danas, mnogo podataka je objavljeno za „Železaru“. Iako nismo uspeli da završimo uspešno proces privatizacije, napravili smo menadžment ugovor kojima je „Železara“ u ovom momentu skoro na onoj tački prelaza, bar na pozitivnoj nuli. Dvanaest miliona dolara je svakog meseca bila u minusu. Zašto? Sposobni ljudi znaju kako se to radi, imaju drugačije uslove. Potrebna nam je pomoć i stranaca i svih koji su dobronamerni u ovoj zemlji. Za mesec ili dva kada „Železara“ otvori drugu peć imaćemo profitabilnu „Železaru“. Što je najvažnije, „Železara“ je od prvog momenta, kada je novi menadžment stupio na snagu, počela da plaća svoje obaveze i prema EPS i prema „Srbijagasu“ i prema „Železnicama Srbije“, prema svima onima koji čine ekonomski život ovde u Srbiji živ i zdrav. Pogledajte „Galeniku“ i šta je novi menadžment uradio za kratko vreme. Mislim da je jedina farmaceutska kuća u Evropi koja ima minus, koja ima gubitke. Evo, „Galenika“ se vraća na svoje noge. „Petrohemija“, uz sve probleme koje imamo sa cenom gasa, u aprilu mesecu beleži po prvi put, posle niza godina, pozitivan rezultat, ne računajući kamate i ostala fiskalna opterećenja. Ekonomski znaju šta to znači. Pogledajte druga preduzeća. „Simpo“ je dobio dva i po miliona ugovor da oprema hotel „Hilton“. Napravili smo socijalni program, uveli novi menadžment, skinuti su svi nepotrebni troškovi. „Simpo“ je imao na stotine zaposlenih radnika po objektima koji nisu funkcionisali. Ne možemo, ljudi, živeti u prošlosti. Ako nešto režemo, ne moramo da ugasimo sve, ne treba da sve ono što može da da rezultat da napravimo lošim, ali ne može se ni na starim principima rukovođenja i rada činiti korak u budućnosti. Mogao bih da nabrajam ovde satima, za svaku kompaniju u prethodnom periodu, na desetine kompanija gde smo uspeli da uđemo da napravimo pozitivan rezultat i da preokrenemo, pripremimo kompanije, ne da bi država ostala vlasnik, nego da bi te kompanije pretvorili u profitabilne centre ili barem da budu negde oko nule, kako bi bilo zainteresovanih privrednika i investitora da uđu. Zar mislite stvarno da će u 2015. godini, gde ceo svet nešto nudi, doći neko u našu firmu, koja je propala, koja duguje desetine miliona evra, i da kaže – sjajno, evo mi ćemo da kupimo, da pokrijemo sve te troškove, 20, 30, 50 miliona, dajte nam sve radnike i mi ćemo da napravimo novi program. Ljudi, to je utopija, to ne postoji. Za 10, 20 miliona evra vi na livadi napravite najbolju fabriku, bez dugova, bez ikakvog pitanja na koji način da se radi i na koji način možete da napravite korak u budućnost. Ono što je još važnije, vrlo jasno su za svih 526 preduzeća segmentirani delovi na koji način i šta, u kojem pravcu koje preduzeće može da ide. Održali smo na stotine sastanaka, ne sa čelnicima sindikata, Orbovićem, Čankom i ostalima koji su na vrhu te piramide, nego sa predstavnicima radnika gotovo svih najvećih fabrika koje se spominju u državi, pa sa granskim sindikatima, pa su formirane radne grupe na kojima smo pričali šta da radimo. Niko nije hteo da preuzme odgovornost na sebe i da kaže – pa to je nemoguće. Svi imaju neke ideje. Mi smo zemlja puna ideja, a nigde realizacije. Kada kažete, onima što imaju velike ideje, dajte mi, evo vam zakon, evo vam pravilnici, vi znate kakvi su vaši statusi unutar vaših firmi, predlog kako da izvršimo tu privatizaciju, svi beže od toga, a prvi izađu na televiziju, radio, mediji i kažu – mi imamo sjajne ideje kako bismo neku firmu rešili. Otvorio sam za svakoga od zainteresovanih strana, svaki dan je mogao da uđe kod mojih saradnika ili kod mene lično i da razgovaramo o konkretnim potezima na koji način da se funkcioniše. Druga stvar, postavlja se pitanje – šta ste vi uradili? Uradili ste 12 objava i dve privatizacije. S obzirom da šest godina ništa nije urađeno, da smo posle šest godina u Agenciji za privatizaciju zatekli potpuni haos, da nije bilo dokumentacije, papira, ugovora, predloga pravilnika kako se radi privatizacija, gospodin Šubara je postavljen za Novu godinu za direktora. Faktički ozbiljan rad je počeo u tom momentu kada su ljudi shvatili da će zaista proces da bude završen do kraja. Kao da su ljudi spavali, kao da ne želimo da se to uradi, kao da ovu zemlju treba da ostavimo nekom drugom, a ne našoj deci i generacijama koje dolaze. Gde je tu lična odgovornost u odnosu na sve te procese u kojima živimo i u kojima radimo? Pet stotina dvadeset i šest preduzeća je trenutno u spisku Agencije za privatizaciju. Tri stotine trideset i osam preduzeća, njihov proces plana, rada, objave rešavanja je 1. jula završen. Tri stotine trideset i osam preduzeća je 1. jula… Završena priča. Ostaje nam 188 preduzeća. Jedan deo je u restrukturiranju, jedan deo je van toga. Vi ste imali ove velike kompanije. „Lasta“ i „Simpo“ nisu bila zaštićena preduzeća. Poverioci su mogli da naplate sve od njih, ali smo velikim trudom razgovarali sa bankama, sa privatnim poveriocima i sa svim onim javnim preduzećima kojima te kompanije duguju - dajte da vratimo u funkcionisanje, dajte da vratimo u život ta preduzeća, pre ćete da dobijete svoje dugove, nego da gurnemo sve u stečaj i da završimo taj deo. Kod nekih velikih sistema je tako. Imali smo u onom akcionom planu, u januaru mesecu, 188 preduzeća koja smo stavili da idu u stečaj. Od toga 75 preduzeća nije imalo ni jednog zaposlenog. To nije bilo urađeno. Nešto što je bila samo papirologija, ni to nije bilo urađeno u prethodnih šest godina. I onda se postavlja pitanje – a zašto vi za sedam meseci niste spakovali svih 500 firmi i dali na prodaju? Uspeh je i ovih 12 što je objavljeno. Dve smo završili. Do kraja ove nedelje će biti još 25, 26 objava. Dakle, imaćemo 40 preduzeća za koja je spakovana dokumentacija na legalan način, po svim pravilima kako je trebalo da se uradi. I biće objavljeno. Sve ovo što smo uradili u prethodnih sedam meseci, molim vas, nemojte da bacimo pod vodu, nemojte da nam pravni sistem i zakon koji nam stoji ispred nas kao prepreka onemoguće da procese koje smo pokrenuli dovršimo. Suština je samo u jednom. Ni za jedan sekund vas ne molim da produžimo proces privatizacije, da nekome produžimo agoniju ili da damo lažnu nadu, samo vas molim da proces donesemo. Jer, mi nismo krivi za ovo što se dešavalo prethodnih godina. Molimo vas za sitne izmene zakona. Prvo, da svim preduzećima koja zaključno sa ovom nedeljom, odnosno 31. majem, objavimo pozive, da nam dozvolite do trećeg poziva da ta preduzeća budu zaštićena, da nam se ne desi upadanje nekog poverioca, jer tog momenta ta privatizacija pada u vodu. Tog momenta moramo da povučemo i FAP i sve one koji su se već prijavili. Treba nam još neko vreme, da možemo da vidimo da za sva ta preduzeća se spremi sve što je potrebno zakonski. Ono što vam piše u Predlogu zakona, a što je veoma važno, ne tražimo neograničeno. Nećemo da se igramo sa vama, sa objavom poziva, sa dodatnim stvarima. Tražimo egzaktno do 31. oktobra zaštitu za preduzeća. Ta preduzeća će 31. oktobra biti, ovih 40 koje sam nabrojao, ili definisana i prodata, dakle, znaće se ko je strateški partner, ili ko je kupio imovinu ili kapital, ili će otići u stečaj, bankrotstvo, likvidaciju ili na neki drugi način, kako je definisano. Treba nam od vas saglasnost da kao Vlada možemo odgovorno da donesemo za mali broj preduzeća do godinu dana zaštite od prinudne naplate. Dakle, govorim o malom broju preduzeća, koji je usaglašen i sa Svetskom bankom i Međunarodnim monetarnim fondom, zbog kojih neće pasti aranžman, jer smo njima objasnili do detalja šta smo zatekli, šta se dešavalo u ovih sedam meseci, koliko posla je urađeno i šta nam treba još da uradimo da bismo taj proces doveli do kraja. Treba nam samo još malo. Poljoprivredni kombinat Beograd, naš najveći proizvođač mleka, jedno od najvećih stvari, treba nam još mesec ili dva da se završe pravni poslovi. Ko će da se javi, kakvi će biti uslovi konkursa, ja sam prvi ministar koji neću dozvoliti nijednu privatizaciju u kome će neki tajkun ili bilo ko drugi da kupi kompaniju, samo zbog toga da bi za dve ili tri godine rasparčao i sazidao zgrade. A toga imamo do sada neviđen broj slučajeva. Imamo IMT na Novom Beogradu, imate BIP koji se nalazi pored Gazele, imate mnoge kompanije koje imaju ogromnu vrednost zemljišta. Država je najveći poverilac. Milijarde smo dali. Ima li pravo država da vrati nešto za sebe, da bi mogla kroz novac koji prihoduje da uloži u realni sektor, da omogući sutra i manje poreze i doprinose i da relaksira one koji sami rade da dobiju nešto? To je politika odgovornosti koju vodi i premijer Vučić i mi kao ministri, svaki od nas. I svi koji se bave biznisom, i u opoziciji i na svim drugim mestima. Svi poslanici koji imaju bilo kakav kontakt sa poslovnom zajednicom znaju da nema poslovne organizacije, asocijacije, komore, stranog investitora koji je došao u Srbiju a da ga lično premijer nije primio. To se nikada u Srbiji nije dešavalo. Nikada nije bio nijedan premijer toliko zainteresovan da podigne ekonomiju zemlje. Nikada nije bio niko zainteresovan da otvoreno kaže istinu ljudima u oči. Dokle ćemo da se krijemo? Ja to neću da radim na mestu ministra. Premijer ima svoj politički put i čovek je isto tako preuzeo svu odgovornost, za sve poslove koji se danas rade. Ja vas molim da nam dozvolite ovim izmenama zakona da na ovaj proces jednom stavimo tačku. Previše dugo traje, preko dve decenije i to nam je rak-rana društva. Ima kompanija koje mogu da prežive, ima kompanije koje smo osposobili i vratili u život, ima kompanija koje su do juče bile u strašnim dugovima, bez i jednog jedinog posla. Danas imate kompaniju „Jumko“ sa 1700 zaposlenih, sa 12 miliona evra ugovorenih poslova. Neće niko da kupi „Jumko“ zbog tri hale, ali će da kupi zbog ugovora. Zato nam treba vreme. Ne može preko noći. Ne možete papirološki, pravno, administrativno, da završite sve te poslove, jer mi smo krenuli jako kasno. Zašto? Rekao sam vam zbog čega – šest godina ništa nije urađeno, ni jedan propis, ni jedan dokument, nijedna privatizacija nije ni objavljena, ni pripremljena, niti je nekome bio interes da se to sprovede. Još jednom vas molim za podršku da na zakon o privatizaciji na ovaj način stavimo realnu tačku i da se okrenemo budućnosti. Kada pričamo o budućnosti,kada razgovaramo o tome šta je budućnost ove zemlje, u ekonomskom smislu je to sektor malih i srednjih preduzeća. Preko 99% sektor NSP-a čini srpsku ekonomiju. Danas imamo jedan veoma važan zakon prede vama, odnosno izmene i dopune Zakona o standardizaciji, koji će nam omogućiti upravo podršku sektoru malih i srednjih preduzeća. Ne znam da li znate, 22 hiljade standarda postoji definisanih u EU. Mi smo se obavezali da ćemo ih slediti i da ćemo naše zakonodavstvo i naše standarde upodobiti sa njima. Mi moramo da se uskladimo sa Uredbom 1025 EU. Moja koleginica, koja sedi pored mene, i ceo njen tim su ogroman posao uradili u prethodnom periodu, 95% svih standarda EU je implementirano u Srbiju. Ali, postoje još neke stvari koje moramo da uradimo, upravo da bismo pružili šansu sektoru malih i srednjih preduzeća da može da utiče na donošenje standarda i kod nas, a preko nas u Evropi. Treba nam, kao prva stvar, da Institut za standardizaciju postane punopravni član svih međunarodnih organizacija, pre svega u članstvu u Briselu, koje nam je veoma važno. Da bismo to postavili, potrebne su nam izmene i dopune zakona, gde ćemo omogućiti Institutu da ima svoje autohtone prihode, jer je intencija u celoj EU, gde je inače, takođe slična stvar, da najveći deo troškova pokrivaju države članice u svojim institutima koje se bave time, ali je želja i namera da što više sredstava obezbeđuju iz konsalting usluga i drugih usluga koje moraju da budu prisutne u tom delu. Primenjeno je 95% svih standarda, ali je mali broj standarda preveden na srpski jezik. Moramo da dodatna sredstva koja obezbedimo usmerimo na podizanje kapaciteta malih preduzeća, koje ne mogu sama to samostalno da rade, moramo da uložimo u obuke, moramo da im damo standarde na srpskom jeziku, da bi ljudi najbolje razumeli. Jer, svi ljudi koji rade u Institutu, kada su radne grupe, rade direktno na engleskom jeziku i nažalost, zbog nemanja dovoljno sredstava, tako se stvari odvijaju. Ali je važno da smo posao uradili, da će standardi od sada biti javno dostupni, ne samo preko „Službenog glasnika“, nego će biti dostupni na internet sajtu Instituta, da će transparentnost svih procesa, i odlučivanja i rada i razvoja budućnosti, može da bude prisutan. Zato je to važno i zato nam je to jedna od ključnih stvari zbog koje vas molimo za promenu Zakona o standardizaciji. Na kraju, predlažem, s obzirom da imamo ovaj lepi sinonim za standarde, predlažem da danas uvedemo neke standarde ovde u Skupštinu, koje će nam omogućiti da se borimo argumentima, da se borimo činjenicama a ne lažnim optužbama ko je, gde, zašto i zbog čega šta uradio. Molim vas, ekonomija je zajednički interes svih građana Srbije. Mislim da je više nego jasno, više nego ikada jasno da ukoliko ne budemo imali ekonomiju dugoročnu na zdravim osnovama, sa perspektivnim kompanijama koje slede međunarodna pravila, pitanje je na koji način neko vidi budućnost i državnost naše zemlje. Ja vas zato molim u to ime da budemo okrenuti budućnosti, da gledamo buduće događaje i ako ja kao ministar mogu da preuzmem odgovornost na sebe, da razgovaram sa svim štrajkačima, sa svim radnicima, sa svim direktorima, gde razgovori ni malo nisu prijatni, jer treba nekome da srušite neke želje. Oni su živeli u nadi da će država da dođe čarobnim štapićem nešto da promeni. Neće. Kao odgovorna država, to želim da vam napomenem, van svih realnih mogućnosti naše zemlje, obezbedili smo tranzicioni fond u iznosu od 16 milijardi dinara, kako bismo svima onima koji, nažalost, ostanu bez posla, pomogli da imaju jedan deo barem u nekom momentu, sigurnost da mogu one osnovne svoje porodične obaveze da ispune. Neću vas slagati, kao i malo pre kada sam rekao kakav smo problem zatekli, tako vas i sad ne lažem. Da, biće i otpuštanja, biće i radnika koji će ostajati bez posla, biće preduzeća koja moraju da odu u stečaj, ali stečaj nije bauk. Stečaj je način da preduzeće nađe da živi. Siguran sam, vi svi dolazite iz različitih gradova i opština Srbije, siguran sam da svako od vas može da nabroji kompanije koje su bile u stečaju, koje su danas privatizovane, gde su vraćeni radnici, gde su počeli da rade, gde je počela obnovljiva proizvodnja, ali ta preduzeća su danas potpuno zdrava, sa potpuno novom perspektivom. Nemojte da predstavljamo ljudima stvari onakve kakve nisu. Od onoga što treba da bude pozitivnije, da pravimo loše, a od onoga što je loše, da veličamo, jer to nije u interesu građana Srbije, to nije u interesu niti naše dece, niti budućnosti. Molim vas još jedanput za podršku izmenama i dopunama Zakona o privatizacija, izmenama i dopunama Zakona o standardizaciji, kako bismo lepše živeli i kako se ne bi kajali na osnovu ove Linkolnove rečenice da u budućnosti ne možemo odgoditi ni na koji način stvari u budućnosti ako ih danas pomeramo u nedogled. Hvala.
Hvala. Da li neko od izvestilaca nadležnih odbora želi reč? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Dragan Jovanović.
Gospođo predsednice, uvaženi ministre Sertiću, uvaženi gosti iz Ministarstva privrede, imali ste dobro uvodno izlaganje i manje – više ste sve pomenuli ono što je bitno i zbog čega će i poslanički klub Nove Srbije u danu za glasanje podržati izmene kako Zakona o privatizaciji, tako i izmene i dopune Zakona o standardizaciji. Ono što je važno, ono što treba da donesu ove izmene, pre svega ću se osvrnuti na izmene Zakona o privatizaciji, jeste da se zaustavi jedno permanentno krvarenje srpskog budžeta. Vi ste pomenuli studiju Svetske banke, koja je istakla da se nekih 750 miliona dolara godišnje iz srpskog budžeta izdvaja za različite vidove podsticaja i subvencija firmama u restrukturiranju, a njih imamo preko 500. Ali, ono što bih posebno istakao jeste taj jedan detalj koji ste i vi napomenuli, a to je da su godine prolazile, problemi su se gomilali, a niko te probleme nije rešavao. Imali smo uvaženog jednog od vašeg prethodnika ministra Dinkića koji je na velika vrata uveo politiku u to ministarstvo i napravio taj broj firmi u restrukturiranju koji je napravio, ali nažalost, mi ovde nismo u situaciji da vidimo stenograme, nešto što smo ranije govorili. Ja sam u avgustu mesecu, kada smo donosili izmene i dopune Zakona o privatizaciji i kada je na vašem mestu bio uvaženi ministar Vujović, koji je sa puno entuzijazma izlagao te promene, i tada sam rekao da će novine koje su te promene donosile, a to je model privatizacije putem preuzimanja imovine i kapitala firmi u praksi doneti stagnaciju i doneti probleme. Nažalost, verovatno je tada i ministar Vujović, a i svi mi narodni poslanici smo bili u tom trenutku željni pravde, pre svega, jer smo bili svesni do tog trenutka kako je tekla privatizacija u Srbiji, koja se sprovodila ili aukcijski ili tenderski. Svi smo bili svedoci da je, moram i grubu reč da kažem, dosta bila i lopovska, ali s druge strane, mi imamo jednu trećinu raskinutih kupoprodajnih ugovora firmi koje su nekada prodavane i dva puta. Tako da, sada pričamo o firmama u restrukturiranju kojih ima 526, ali sve te firme su već jednom bile prodavane i već se jednom država namirivala, a neke od njih, nažalost, i dva puta. Ono što moram posebno da napomenem, uvaženi gospodine ministre, pored vas sedi i direktor Agencije za privatizaciju, jeste odgovornost rukovodećih ljudi u Agenciji za privatizaciju za sve prethodne godine. To mora ovde posebno da se istakne. Kao član Odbora za privredu, više puta sam bio inicijator da se javno obznane primanja, odnosno plate tih tzv. menadžera ili zastupnika državnog kapitala u firmama u restrukturiranju. Ta primanja su bila više stotina hiljada dinara, a negde i pet puta veća nego što su primanja narodnih poslanika, a apsolutno to niko nije znao, niti se ko na to osvrtao. Mi smo tu došli dokle smo došli, a to je bila jedna od glavnih opstrukcija da se ovaj proces privatizacije što pre završi, jer zašto bi neko išao u privatizaciju i skupljao mukotrpno papire ako može da sedi u firmi, gomila gubitke, nikome ništa ne plaća, niti struju, niti gas, niti bilo kakve obaveze, država mu daje subvencije, isplaćuje platu i tako ste vi mogli, što bi rekli neki, da giškamo iz godine u godinu, ali dobro je što se ipak došlo i do zaključaka i, da kažem, do jednoga kraja gde će morati stvari da se pogledaju na pravi način. Kada kažem da se pogledaju na pravi način, vi ste ovde pomenuli dve grupe firmi. Jedna je grupa firmi koju je država prepoznala da su firme od nacionalnog interesa. Ja bih zbog građana koji prate ovaj prenos i ova naša izlaganja rekao da su među njima vrlo bitna preduzeća za državu Srbiju, kao što su Rudarski basen Bor, Azotara itd. U tim firmama ima oko 20.000 zaposlenih i dobro je što je država i za taj vremenski period jasno i glasno ograničili da najduže do godinu dana će se štititi računi tih preduzeća, da neće moći doći do prinudnih blokada, a da će najduže za godinu dana i njihov status biti rešen. Druga grupa preduzeća su upravo firme koje će Agenciji za privatizaciju do kraja maja meseca, a da podsetim sve nas da postojeći zakon predviđa da se firme, te posebne firme u restrukturiranju, štite od poverilaca do kraja maja meseca. Ako imamo tih nekih trideset i nešto firmi koje će se pojaviti na prodaji i koje će objaviti Agencija za privatizaciju u narednih par dana, normalno je da sačekamo da se taj proces završi i da ne dođe, jer ko će kupiti ako krenemo sa prvom, drugom ili trećom objavom, a to sve može trajati najduže do 31. oktobra 2015. godine. Normalno je da ih zaštitimo i da pokušamo da bar tih 30 ili 35 firmi koje će se pojaviti na prodaju, još jednom da napomenem, putem preuzimanja imovine i kapitala, pre svega, da se taj proces završi. Sam taj proces, mnoge kolege poslanici će ovde pitati – zašto to tako dugo traje? Moram da kažem da postoji i nekoliko objektivnih razloga, pre svega procena tih firmi. Vi ste već napomenuli u uvodnom izlaganju da mi, nažalost, ekonomisti, imamo inženjere iz istih škola, istih fakulteta, ali ti inženjeri, ti ekonomisti daju procene koje su i do deset puta za istu firmu drugačije zavisno od kuće do kuće. To je jedan problem, kada vi dobijete procenu, ne znam, livnice ili bilo koje druge firme, koja je neprirodno velika, to automatski odbija potencijalnog kupca. S druge strane, imamo, nažalost, problem da su isti ti menadžeri koji su opstruisali čitavu ovu priču trebali da urade projekat poslovanja te firme koju sutra budući kupac treba da preuzme. To je bio dodatni problem u zakonu. Ja sam o tome govorio i u avgustu 2015. godine, ali nažalost, on je tada prihvaćen. Kao pozicioni poslanik i sam sam glasao za to, nadajući se da će se ta situacija vremenom rešiti. Ali, nažalost, videli smo da se ona nije rešila. Šta je dodatni problem? Vi da biste sada jedno preduzeće objavili na prodaju, morate da dobijete i saglasnost svih privatnih poverilaca. U praksi je to izuzetno teško i ovo što smo uspeli da tih nekih tridesetak firme budu objavljene do kraja ovog meseca, iskreno smatram velikim uspehom, jer jedna od tih firmi je i firma iz opštine Topola, odakle ja dolazim, „Livnica“ Topola, a znam iz prakse koliko je to teško. S druge strane, ono što mi moramo sve da razumemo, i za firme, a tih će biti oko 400 i nešto firmi koje će nakon ovog procesa otići u stečaj, stečaj jeste kada kažete, pre svega, zaposlenima u tim firmama da je teška stvar, ali on može biti lek. Jeste to nekada gorak lek, ali evo, vi ste napomenuli dosta opština u Srbiji. Vodim opštinu Topola već nekih deset godina i mogao sam i da vidim šta znači kada vi podižete firme koje su otišle u stečaj. Imamo primere firmi koje su dva puta prodavane, ali koje su iz stečaja dobile novi život i dobile mogućnost da normalno posluju i da dalje zapošljavaju ljude. Ali, uvaženi ministre, ono što vi morate nama poslanicima jasno kazati jeste da ovo što mi danas donosimo i što građani treba da znaju je samo da kažem prvi korak koji moraju pratiti koraci drugih ministarstava, da bismo mi sutra imali brz i efikasan način privatizacije firmi koje će sutra otići u stečaj nakon donošenja ovih izmena i dopuna Zakona o privatizaciji. Ove zakone moraju da prate zakoni o konverziji zemljišta. Kada pominjemo firme koje su prodate iz stečaja i koje uspešno rade, moram da pomenem i Poljoprivredni kombinat „Oplenac“ iz Topole, gde je došao ruski kapital. Za tri meseca je podigao firmu koja je dva puta neuspešno privatizovano putem aukcije ili tendera. Ali, šta je problem? Rusi kažu – gospodo, rešite vi problem konverzije ili mi više nećemo da ulažemo, a za tri meseca su uložili skoro tri miliona evra. Mi smo u problemu čekajući jedan zakon, drugi zakon i sada, prosto, svi stojimo. Vi morate, da iako to nije u vašem resoru da zajedno sa drugim ministrima pre svega predupredite da se ovde na vreme pojavljuju zakoni, da dođemo već do septembra meseca sa novim zakonom o stečaju koji mora da bude brz i efikasan. Mi imamo stečene upravnike, imali smo i nažalost loš primer u praksi, da jedan stečajni upravnik vodi 18 stečaja, da taj stečajni upravnik uzima hiljade evra mesečno i kada lokalne samouprave nađu potencijalne investitore vi imate, nažalost slučaj da gro novca koji se dobije ode na nekakve troškove tih stečajnih upravnika i oni naplate po 20, 30, a imam primer iz Topole, iz jednog Trgovinskog preduzeća „Partizan“ koji je protiv stečaja, gde je stečajni upravnik uzeo 120 hiljada evra, a radnici dobijaju mrvice. I zbog toga je potrebno da se ove stvari promene. Dobro je što ste napomenuli da će svi zaposleni i to posebno hoću da naglasim u svoje ime i u ime poslaničkog kluba kojem pripadam Nove Srbije, da će svi zaposleni u firmama koje odu u stečaj moći da dobiju socijalni program, znači moći će da dobiju socijalni program i da će Ministarstvo rada pratiti sve ove odluke koje danas predlaže i koji će usvojiti parlament, koji predlaže Ministarstvo privrede da radnici u tim preduzećima koji se prijave mogu dobiti 200 evra po godini staža i na taj način biti sigurni da neće otići, ako njihove firme se sutra ne prodaju neće otići, da kažemo, na ulicu bez ičega. Još jedna stvar je vrlo važna i to moramo da napomenemo. Vi imate radnike u firmama u restrukturiranju koje imaju između pet i deset godina nepovezani radni staž i sada je takođe prilika da li ćete preko određenih radnih grupi, opet sa Ministarstvom za rad, boračka i socijalna pitanja, ali ovaj problem se mora rešiti. Ti ljudi moraju imati sigurnost da sutra i kada se budu prijavili, budu dobili socijalni program, da taj socijalni program prati i povezivanje radnog staža, jer ćemo imati u ovim firmama veliki broj radnika, više hiljada njih koji će steći i mogućnost da idu u penziju da mogu da idu napred na biro, a zatim u penziju, a da kažem ne sekiraju da će imati problema sa nepovezanim radnim stažom i sa svim što to prati. Ove su stvari ključne da bi mi sutra imali mogućnosti da na pravi način i lokalne samouprave i ministarstvo i Vlada mogu da razgovaraju, mogu da dovode potencijalne investitore. Ono što je takođe vrlo važno uvaženi ministre, ono što ste pomenuli kod firmi da se prepoznaju i delovi firmi koje sutra mogu imati potencijalna tržišta. Ja moram da napomenem jednu odnjih a to je konfekcija „Rudnik“ iz Gornjeg Milanovca koja ima nekih sedam sastavnih delova, ali ta firma ima samo dva dela, a to je Gornji Milanovac i Topola koji rade, a imate pet delova gde samo radi administracija i crpi novac od onih firmi koje rade. Vi imate onda ne smućeni prostor za manipulacije tih direktora, menadžera. Šta je njima interes da se sutra firma privatizuje, oni će prvi sutra da dobiju šut kartu od novih vlasnika i naravno da će uvek gledati da kažem sisaju krv onim delovima firmi koje rade. Zbog toga je važno da se ovaj proces na jasan i transparentan način završi. Znači, da se kaže – firme koje će izaći do kraja maja meseca na prodaju putem javnog objavljivanja Agencije za privatizaciju, imaju zaštitu do 31. oktobra kada je krajnji rok da se privatizuju, osim firmi koje su od strane Vlade Republike Srbije prepoznate kao firme od posebnog nacionalnog interesa. I sa time, sa obezbeđenim socijalnim programom s jedne strane, sa pratećim zakonima koji što pre treba da dođu pred narodne poslanike od strane Vlade Srbije, da se omogući brz i efikasan način da se nađu novi partneri, da se nađu novi investitori da se pokrenu firme koje će ulaziti u stečaj, da imamo sutra mogućnost, to ste vi sami pominjali da već u narednoj godini za mesec ili dva imamo rešeno pitanje stečaja, da se ti stečaji na vuku godinama, da se tamo ne razvlači imovina preduzećima i na taj način svi gubimo i svi propadamo. Uvaženi ministre pomenuli ste u samom početku vašeg izlaganja vruć krompir koji ste dobili, dobili smo ga svi mi sa vama zajedno, ali na kraju krajeva i svi mi zajedno moramo reći istinu građanima Srbije. Ta istina je takva kakva jeste, ovaj proces se više ne može odlagati i kažem to je jedno krvarenje koje imamo iz budžeta se više ne može odlagati. Iskreno želim vam svaku sreću i još jednom vas molim da ovi prateći zakoni što pre dođu pred narodne poslanike je samo u tom jedinstvenom paketu mi možemo izgurati ove stvari do kraja. Još jednu stvar koju želim da napomenem, tiče se tzv. društvenih preduzeća. Ona u ovom zakonu nisu pobrojana, ali je vrlo važno, mi u tim društvenim preduzećima širom Srbije imamo više hiljada zaposlenih. Trebamo zbog tih ljudi jasno i glasno reći da će ona i nakon 31.12. nastaviti da rade, samo što će se struktura kapitala promeniti. Više neće biti društvena, već će preko akcijskog fonda postati državna preduzeća, ali je suština da ti zaposleni u firmama ako posluju uspešno nemaju čega da se pribojavaju. Toliko od mene i od poslaničkog kluba kome pripadam. Kažem još jednom, želim vam svaku sreću, podržaćemo ove izmene, ali vas držimo za reč da će nov paket zakona biti vrlo brzo pred poslanicima. Hvala.
Reč ima ministar Sertić.
Zahvaljujem se poslaniku što me je podsetio za jednu veoma važnu temu. Samo da kratko u jednoj minuti dam obrazloženje. Mi smo upravo završili i u proceduri je izmena i dopuna Zakona o sporazumnom finansijskom restrukturiranju koji treba da bude uvod za sva preduzeća koja se nađu u datom momentu i početnoj fazi finansijskih problema, da ne čekaju bankrotstvo, da ne čekaju stečaj, da ne čekaju nešto što je prirodi proces tržišne ekonomije. Dakle, stečaj nije vezan za ovu našu prošlost o kojoj pričamo, sve zemlje sveta koje imaju tržišnu ekonomiju imaju agencije za stečaj, imaju utvrđene procedure itd. Problem je što ga mi nismo sistemski uredili na pravi način, problem je i obrazovanje naših sudija, stečajnih upravnika, koji je mnogo bolji i veći nego što je bio ranije, ali moramo da radimo u tom pravcu i dalje. Pre nedelju dana sam kao ministar privrede i gospodin Selaković kao ministar pravde, smo potpisali sa Svetskom bankom jedan veliki program podrške našim stečajnim procesima koji trebaju da čine ovaj celokupni mozaik svih zakona i pravilnika kojim ćemo relaksirati situaciju, ali staviti i nove obaveze i stečajnim upravnicima i stečajnim sudijama i napraviti pre svega proces stečaja bržim i snažnijim. Mislim da ćemo sam zakon imati u toku leta pripremljen. Dakle, zakon o sporazumnom finansijskom restrukturiranju će biti veoma brzo pred vama, a samo Zakon o stečaju, već je formirana radna grupa i počeli smo da radimo. Samo još jednu situaciju da vam kažem, koju ste spomenuli, veoma važnu, a to je po pitanju otpremnina. Da, omogućili smo preduzećima da uzmu otpremnine, da se radnici prijave i svakog dana je sve više, svako želi da iskoristi ta sredstva, bilo za pokretanje nekog svog posla ili za pokrivanje osnovnih troškova koje imaju u svojoj kući, ali nam je veoma važno da napomenemo da nam se desio jedan proces i da znate da i o tome mislimo. Imamo preduzeća u kojima su se ljudi javili, radnici su se javili za prihvatanje otpremnina i onda vidite na tim spiskovima da se najviše radnika javilo za, a administrativno osoblje hoće da ostane u tim fabrikama. Kako nama, ako radnici odu, kako će te fabrike nastaviti da žive, bez obzira u kom modelu? Zato smo preko direktora urgirali i razgovarali sa predstavnicima sindikata, ne mogu funkcionalne celine i proizvodni procesi koji postoje, da budu ugroženi. Taj odnos mora da bude izbalansiran. Malopre ste spomenuli koliko imamo administrativnih radnika u samim preduzećima, koliko oni nekada čine veliki balans tim firmama, dakle, mora se sveobuhvatno svako preduzeće restrukturirati, na svakom preduzeću se mora naći optimalan broj ljudi, najmanji mogući. Nije isto danas raditi neku vrstu finansijske ili bilo kakve druge operative i pre 20 godina. Danas imate kompjutere, jeftine računovodstvene programe ili bilo kakvi drugi operativni i menadžerski poslovi. To je nekada treba da bude mnogo više ljudi. Naša preduzeća se nisu spremala za to. Svi su ostajali, šta više, administrativni aparat se uvećavao, a tamo gde nam radnici trebaju, tamo ih čak nekad nemamo dovoljno. Tako da vodimo računa o svim aspektima i o svim elementima koji čine ukupnu slagalicu i ukupan mozaik svih poslova koje moramo da uradimo. Radimo paralelno, veoma posvećeni tom poslu. Hvala za primedbe koje ste dali.
Reč ima narodni poslanik Petar Petrović.
Gospođo predsednice, gospodine ministre sa saradnicima, što se tiče poslaničke grupe JS mogu odmah na početku izlaganja da kažem da ćemo mi podržati i jedan i drugi zakon, Zakon o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji i izmene i dopune Zakona o standardizaciji. Svoje izlaganje ću više bazirati na prvom zakonu ne idući za tim da je ovo mnogo važniji zakon nego što je Zakon o standardizaciji, ali sigurno je da je u ovom trenutku za građane Srbije i za radnike u preduzećima kojih se dotiču ove izmene Zakona o privatizaciji mnogo značajniji nego ovaj drugi zakon. Ono što na početku želim da vam kažem, gospodine ministre, to je da ste me veoma prijatno iznenadili u svom izlaganju ne onim što ste govorili kao uvodno izlaganje, o tome smo već slušali na raznim konsultacijama, nego vaše emotivno izlaganje ovih predloga izmena i dopuna zakona, a to znači, po meni, da stvarno imate želju zajedno sa svojim saradnicima da posle usvajanja ovog zakona konačno rešimo u najvećem broju ova preduzeća koja godinama tapkaju u mestu ili idu u nazad i da na kraju krajeva, vidimo neko svetlo, da tako kažem, na kraju tunela, da ti radnici koji rade u tim preduzećima mogu zajedno sa svojim najbližim, sa svojom porodicom da očekuju da sutra mogu redovno da primaju platu, da imaju neku sigurnost itd. U tom smislu Jedinstvena Srbija vam daje punu podršku. Već ste govorili, i to mi znamo, samo ste još jednom naznačili, da u Srbiji trenutno 526 preduzeća se nalaze, da tako kažem, da ne upotrebim neki drugi izraz, u lošoj situaciji, odnosno loše stoje, kako bi rekli ekonomisti. Govorili ste o tome da je Vlada učinila i da će učiniti da 16 preduzeća, čini mi se, u ovom trenutku, koja su od strateškog značaja za Republiku Srbiju, imaju poseban tretman i da imaju mogućnost da još godinu dana da se nađe neko rešenje da oni izađu iz postupka restrukturiranja krize i da jednostavno radnici koji se nalaze u tim preduzećima imaju bolje sutra. Vi ste upotrebili izraz da u tim preduzećima danas ima 25.000 radnika koji rade. Ja bih vas ispravio i rekao bih ima 25.000 radnika koji su u radnom odnosu u tim preduzećima, ali pitanje da li svi rade. Sada neću da nabrajam sva ta preduzeća, ali ako kažemo da u tih 16 preduzeća je nekada radilo pola miliona radnika, možda neću baš pogoditi cifru, ali reći ću vam da recimo, u mojoj fabrici kablova gde sam ja proveo 20 godina, i recimo „Prvoj petoljetki“ u Trsteniku u komšiluku je nekada bilo 25.000 radnika, samo u te dve firme. Sada u 16 firmi ima, kako ste rekli, oko 25.000 radnika. Pomenuli ste i dugove svih ovih 526 preduzeća, odnosno da kažem, njihove obaveze prema dobavljačima, prema javnim preduzećima, prema državi, i oni se kreću oko četiri milijarde evra. Prema mojim saznanjima, verovatno vi imate bolje podatke, tih četiri milijarde evra sigurno da najvećim delom, da ne licitiram sa procentima, ali sigurno je da je preko 80% odlazi na dugove prema državi, prema javnim preduzećima, ili je pola pola. Ali, dobro. Rekao sam, neću da licitiram. Ali, verovatno da ima i mnogo obaveza prema nekim privatnim preduzećima koja su isporučila robu tim preduzećima ne mogu u ovom trenutku to nikako da naplate. To vezujem zato što smo sada u Predlogu izmena i dopuna zakona predložili, odnosno vi ste predložili, a mi ćemo to podržati, da mogućnost prinudne naplate odložimo do 31. oktobra ove godine. To je još jedan pomak ka boljitku, odnosno da omogućimo svim tim preduzećima da iznađu rešenja kako će da izmire neke svoje obaveze, jer treba imati u vidu da mnogi dobavljači, naročito govorim o malim firmama koje imaju potraživanja prema ovim velikim gigantima, pod navodnicima, nekad gigantima, da oni danas vrlo teško rade, proizvode, vuku bankarske kredite, a imaju potraživanja koja u ovom trenutku nisu naplativa bez obzira što imaju presude i sve ono na osnovu čega mogu da traže prinudno izvršenje. Ova preduzeća bi to morala da shvate najozbiljnije i da pokušaju da nađu rešenje. Međutim, ono što bih vam ja u ime Jedinstvene Srbije predložio, a to je da još jednom sagledate te tzv. menadžere ili direktore u tim preduzećima koji su vodili ili vode još uvek ta preduzeća koja su od tzv. strateškog značaja, moja neka saznanja idu sa tim da u nekim od tih preduzeća plate tog menadžera ili direktora su basnoslovne za naše prilike. Čuo sam, imam saznanja da u nekim preduzećima su se te plate kretale i po 400, 500 hiljada dinara, a preduzeće je u restrukturiranju. Pitam sada, kao za sebe, mislim da sam normalan čovek, kako je moguće da direktor jednog preduzeća koji nije obezbedio ni repromaterijal, ni proizvodnju, itd. kako ga nije sramota da nosi kući pola miliona dinara, a njegovi radnici primaju 20 ili 25 hiljada dinara iz dva puta? Tu mora da se vidi šta je tu i kakva je odgovornost tih ljudi, a ne samo, i ja bih voleo, iskren da budem, direktor i primam pola miliona dinara i da nemam nikakvu odgovornost. Tako da je to predlog da se na tu temu malo povede računa za sledećih godinu dana. Ne optužujemo nikoga, da se razumemo, mi iz Jedinstvene Srbije, samo kažemo da nije logično da se to tako dešava u preduzećima koja se nalaze u restrukturiranju. Sa druge strane, za mnoga ova velika preduzeća koja imaju više delova u svom sastavu treba ići za tim, i to je takođe predlog Jedinstvene Srbije, da se prodaju delovi nekih preduzeća od tih velikih sistema koja imaju, da kažem, prođu na tržištu. Ima nekih delova u nekim preduzećima, namerno neću da pominjem nijedno preduzeća, a mogao bih u ovom trenutku da naznačim pet, šest. Ti delovi preduzeća koji mogu sutra da imaju kupca dobro i da imaju dobru zapošljenost radnika i da imaju prodaju svojih proizvoda, treba da budu prodati. Ono što nije dobro treba staviti u stranu i jednostavno otići u stečaj, likvidirati itd. Da parafraziram, znate, kada čovek, daleko bilo, se razboli od nečega, od teške bolesti, bolje mu je odseći nogu nego da izgubi život. Prema tome, i u tim preduzećima bolje je neke delove odstraniti, a zato da ono što je zdravo, ono što može da radi, da dobije podršku i od Vlade Republike Srbije i od svih nas u parlamentu u krajnjem slučaju. Sa druge strane, zamolio bih vas u ime ove poslaničke grupe da malo se više povede računa sada kada se objavljuju jedan, drugi, treći tender za prodaju ovih drugih preduzeća o nekoj tradiciji koju imaju neka preduzeća. Sticajem okolnosti moraću da pomenem, dolazim iz grada u kome se nalazi jedna fabrika koja ima skoro 200 godina tradiciju, „Jagodinska pivara“ i bilo bi stvarno ružno i za Srbiju i za istoriju Srbije da ta fabrika doživi gašenje. Mislim da se tu može naći strateški partner, da se može naći neko ko će uložiti novac jer tamo ima danas, čini mi se, oko 200 radnika. Nije to veliko opterećenje za nekog novog poslodavca, a jagodinsko pivo bilo je nekada najkvalitetnije u staroj Jugoslaviji, onoj nekadašnjoj u kojoj smo živeli i mislim da se tu može naći neko rešenje bez obzira na teškoće u kojima seovo preduzeća sada nalazi. Kada se govori o mogućnosti pomoći ovim preduzećima, mislim da je i predsednik Jedinstvene Srbije, gospodin Marković jednom govorio o tome, treba kao Ministarstvo privrede zajedno sa drugim ministarstvima da omogućite da ova preduzeća koja imaju mogućnost i da proizvode neke proizvode, kada se sutra jave na tender da dobiju posao kod javnih preduzeća u Srbiji, a ne da poslove dobijaju neke firme tzv. „tašna i mašna“ zato što oni nemaju gubitke u prošloj godini, nemaju blokiran žiro račun itd. i dobijaju poslove, a moja fabrika kablova ne može da dobije posao iako ima recimo mogućnosti da neke kablove proizvede najbolje u Evropi, ali ne ispunjava neke druge uslove. Mislim da tu treba naći rešenje da takva preduzeća na tenderima dobijaju poslove bez obzira na tvrda ograničenja u zakonu o raspisivanju javnog poziva ili tendera, nazovite to kako hoćete. Ja vas molim da tu nađete neko rešenje i mogućnost da takva preduzeća imaju prednost pri dobijanju poslova kada se ti poslovi izvode u Srbiji i kada se poslovi finansiraju iz Vlade Republike Srbije, odnosno iz budžeta javnih preduzeća od republičkog značaja itd. Mislim da tu možemo da budemo saglasni u tome i da je to jedna vrsta pomoći, da nam pare ne odlaze iz Srbije. Podsetili ste me, gospodine ministre, kada ste govorili o odlasku ljudi iz određenih preduzeća putem socijalnog programa itd. Znate šta je interesantno, u većini preduzeća se dešava da najstručniji, najbolji, ne 100%, ali u većini slučajeva, radnici koji mogu sebe da nađu u drugim firmama privatnim itd, prijavljuju se za odlazak iz tih preduzeća i dobijaju te takozvane otpremnine, a u tim preduzećima ostaje manje stručan kadar, kadar koji nije u mogućnosti da iznese neki složen posao koji su dobija u tom preduzeću. To jeste pojava u Srbiji i o toj pojavi treba voditi računa, treba naći mogućnost, ali to je opet zadatak direktora i menadžera, da tim radnicima na neki način kroz sistematizaciju poveća zaradu, da ih ostavi da rade u tim preduzećima, jer ako nema dobrog stručnjaka u preduzeću, džaba mu posao. Ko će da mu završi posao? On će da dobije posao na tenderu, ali neće imati ko da mu odradi taj posao. Dakle, i o tome treba voditi računa. Još nešto. Šta ćemo sa radnicima u ovim preduzećima koji će sutra ostati bez posla, a imaju 25, 30 ili još neku godinu radnog staža? Vi znate da obično danas svi poslodavci traže mlađe radnike, stručne radnike itd. Ti ljudi ne mogu da se zaposle u nekim drugim preduzećima, a sa druge strane nemaju dovoljno finansijskih sredstava da mogu da krenu samostalno u neki posao. Moramo reći da i svi nisu ni spremni da uđu u neki privatni biznis. I o tim ljudima treba voditi računa, da nam se ne javlja sve više tih takozvanih socijalni slučajevi i da se obraćaju opet na državna jasla, da kažem tako, da im se pomogne da prežive. Sve su to problemi sa kojima se i vaše ministarstvo, kao što se i Vlada Republike Srbije i do sada susretala. Imali ste svakako veoma dobre rezultate u tom delu. Da vam kažem iskreno, ja sam iznenađen kada ste izneli ovde podatak, nisam pratio to dovoljno, da u zadnjih šest godina nijedna privatizacija nije urađena. Verujte da ne mogu da verujem u taj podatak. Verujem, ali jednostavno sam zatečen, najblaže rečeno. I da ne bi mnogo duže, ovo je vrlo složena problematika, privatizacija od 2000. godine pa na ovamo je bila takva kakva je bila, ali ja kao čovek koji je 20 godina proveo u privredi, da kažem najlepše godine života sam proveo u privredi, moram da kažem da je od 90-ih godina i od sankcija srpska privreda bila u teškoćama. Moram ovde da kažem da sa setom čuvam platu iz januara meseca 1993. godine, kada sam u Fabrici kablova primio tri dolara. Još uvek ih čuvam. Tri puta po jedan dolar, to je bila plata za sve radnike. Dakle, bilo je mnogo teškoća i pre 2000. godine i pre privatizacije itd. Na kraju da kažem još jednom, poslanička grupa JS daje punu podršku i Vladi i vašem ministarstvu u nastojanjima da srpska privreda, sa svim svojim resursima, krene napred, da stane na zdrave noge, da stvaramo uslove za zapošljavanje mladih školovanih ljudi, da nam ne odlaze stručnjaci u inostranstvo. U krajnjem slučaju, pozivam i sve lokalne samouprave u Srbiji da se malo ugledaju na moju Jagodinu, da trče i da dovode investitore, a ne samo da čekamo da dođemo na vrata Ministarstva privrede ili predsednika Vlade i da kažemo – pomagaj. Moramo svi da uložimo sve snage da zapošljavamo mlade ljude. U ovom trenutku u Jagodini ima oko 4000 radnih mesta koje smo mi svojim radom i svojom željom da zaposlimo mlade ljude, dovodeći investitore uradili. Još jednom, poslanička grupa JS će glasati za oba predložena zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Milorad Mijatović. Izvolite.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, tema privatizacije je mnogo prisutna u ovom domu i to već mnogo godina. Drugim rečima, prvi zakoni su doneti 1979. godine. Mnogo zakona je doneto posle 2000. godine. Ja sam nabrojao negde osam izmena i dopuna zakona, ovo je deveti, što znači da se dugo bavimo jednom temom. Kada se bude pisala ekonomska istorija Srbije, mislim da će to biti istorija lopovluka, istorija beščašća, da će imati mnogo Tomova, a da će generacije moći da proučavaju kako se jedno bogatstvo, koje su stvarale generacije, pretočilo u privatne džepove, na volšebne načine, na načine koje čak mašta pojedinca ne može ni da zamisli. Upravo zbog toga bih želeo da se prvi osvrnem na jednu reč koju je rekao ministar, a koja se odnosi na reč odgovornost. Hrabro kažete da ste vi odgovorni. Da, ali ste vi odgovorni od 03. septembra 2014. godine. Ne možete prihvatiti odgovornost za druge. To bi za mene bila formalna odgovornost, ali ja želim stvarnu odgovornost za sve one privatizacije svih onih ministara koji su to radili, a posebno od 2000. godine. Dobro se sećam tog vremena, bio sam na jednom radnom mestu koje se zove sindikat. Išao sam u te fabrike, slušao sam te ministre i slušao sam stručnjake, a posebno one koji su došli iz belog sveta, koji su samo govorili – privatizacija. Spavali su na tetkinom kauču, a odjednom postali enormno bogati. Govorili su – kad privatizujemo biće izvanredno, imaćemo mala i srednja preduzeća, živeće se bolje. Kad ono, mi 2015. godine živimo gore i imamo BDP koji je negde 60 i nešto procenata od onog BDP-a iz 1979. godine. Imamo jednu veliku armiju, koju mi sada kolokvijalno zovemo gubitnika tranzicije, a imamo jedan mali broj ljudi koji su se enormno obogatili, koji su upravo uzeli to veliko bogatstvo koje su generacije stvarale. Nisu oni to uzeli svojom pameću, svojom sposobnošću, niti svojim parama. Mogu da vam nabrojim sijaset firmi, tačno kako su pljačkane tzv. koncentričnim krugovima. Prvo se u firmu primi neko ko od svog znanja ima neku osnovnu školu, a najviše je naučio na ulicama i u ratnim dejstvima, čiji je zadatak bio da firmu ogoli, upropasti i izvuče kapital. Kada je dovede do stečaja, javi se pravi, onaj koji je bio u pozadini, koji kupuje tu firmu iz stečaja i onda prodaje imovinu, prodaje zemljište. To je posebno bilo karakteristično za poljoprivredne kombinate. Praktično ti ljudi koji su sada veliki kraljevi svega i svačega, veliki tajkuni, oni su se sada obogatili na taj način, govoreći svojim znanjem, svojim sposobnostima. Ne, već su bili blizu nečeg što se zove krčmenje bogatstva, bili blizu nečega što im je određena vlast, određeni političari omogućili da dođu do toga. Nisu unapredili proizvodnju, već kupe hektar zemlje za dve i po hiljade evra, a posle prodaju za osam hiljada evra i na taj način su sposobni. No, ta privatizacija je iza nas. Ja se nadam, kada govorimo o odgovornosti, da ćemo upravo dočekati vreme da imamo zakonsku odgovornost tih ljudi koji su ovu zemlju doveli gde jeste. Zbog toga i vama to govorim. Neću da vi formalno prihvatite odgovornost za njih, a vas ću pitati od 03. septembra 2014. godine šta ste uradili, gde ste došli i da vidimo koje su to nezakonitosti. Naravno, ima tu instrumenata. Očekujem da ćemo brzo doneti zakon o poreklu imovine. O njemu ćemo raspravljati i o tima koji su došli do nekoliko stotina miliona evra upravo uzimajući ono što su generacije stvarale na način na koji su stvarale. Znate, oni su se služili već poznatom stvari - naše ideje a vaš benzin. To znači, nije to ništa novo, bilo je toga i ranije, upravo su oni davali ideje, ali su uzeli naše pare. Ja se nadam da će kad-tad vratiti. Zašto ovo kažem? Zato što sada idemo u završetak privatizacije. Ova država je mnogo dala, ali za održavanje u životu tih preduzeća davali su građani Srbije, upravo oni koji najmanje imaju. Putem poreza smo davali da bi sačuvali radna mesta. Socijaldemokratska partija Srbije, da odmah naglasim, podržaće ove izmene zakona i ovog drugog zakona o standardizaciji, iz prostog razloga što moramo završiti ovu priču. Moramo je završiti jer se nalazimo u situaciji da ne možemo beskonačno nešto raditi. Ali, očekujem i ono vreme da samo posledice loših politika neće snositi građani Srbije, već i ovi koji su se obogatili, kako ih mi kolokvijalno nazivamo tajkuni, da će neko početi da pita otkud vam tolika imovina, kako ste do nje stigli i morate ono što ste uzeli od naroda vratiti narodu, ne dobrovoljno, već zakonskim regulativama, raznoraznim porezima, što su druge zemlje već uradile i rade. To će u Zakonu o imovini biti vrlo jednostavno, pogledajte imovinu koju su imali 2000. godine i pogledajte imovinu koju imaju 2015. godine i tačno ćete znati gde su i šta su. Ja podržavam sledeće stvari. Vi ste ovde izabrali 17 preduzeća koja su od strateškog značaja za Srbiju. Ja mislim da su ta preduzeća dobro odabrana. Meni je jako drago što ste o njima razgovarali na Socijalno-ekonomskom savetu i što ste dobili podršku sindikata za ta preduzeća. Njima dajemo šansu još godinu dana. Mislim da ta preduzeća imaju dobru prođu i imaće dobru prođu. Vi ste sami govorili o PKB. PKB jeste bitno preduzeće, jeste važno za Beograd i za Srbiju i mislim da će upravo posle ovih godinu dana naći adekvatnog strateškog partnera. Govorili ste i o Galenici. Postavljam pitanje – kako to da smo imali manju firmu koja se zvala Hemofarm, koja je dobro privatizovana, koja donosi profit a imali smo veliku firmu Galeniku, koja je došla na ovako niske grane gde se nalazi. Svi mi koji koristimo lekove jako dobro znamo šta znači lek domaće proizvodnje. Njegova cena je znatno niža od one koju imamo kada kupujemo lekove od onih koji se uvoze iz inostranstva. Nekome je odgovaralo da se veliki kapital izvuče iz Galenike, nadam se da će se i tu postaviti pitanje odgovornosti, zakonske odgovornosti, sudski procesi traju, a oko njih neću govoriti. Govorili ste o Petrohemiji. Nekoliko puta sam bio u njoj. Znam kako radi, znam kako diše. Dobro je, mislim da će ona moći da se izvuče, pa čak iz te činjenice da je čitava proizvodnja zasnovana na energentima koji nisu skupi, ali mislim da će ta firma moći da opstane i da radi. Posebno mi teško pada Azotara iz Pančeva. Azotara iz Pančeva, koja je bila veliki proizvođač đubriva, koja je privatizovana i, gle čuda, čim je privatizovana neko se setio da najvitalniji deo odseče koji je srce te Azotare i proda za 30 miliona dolara i niko nije kriv. Mi onda uvozimo đubrivo iz drugih zemalja, skupo plaćamo, a neko je uzeo 30 miliona dolara iz te Azotare, a bio sam i u njoj toliko puta i znam kako dišu i kako rade. Znate, mogao bih pričati o mnogo firmi. Ovde ću citirati Tolstoja, koji je rekao – sve srećne porodice liče jedna na druge, a svaka nesrećna porodica je nesrećna na svoj način. Svaka od ovih firmi je drugačije postavljena. Ne možemo tu naći nešto zajedničko, ali uz veliki trud Ministarstva privrede ali i drugih faktora, moramo naći rešenja za njih, jer to su firme koje su i razvoj, da ne govorim o „Prvoj Petoletci“, da ne govorim o FAP-u, o njima je bilo mnogo razgovora. Vi ste govorili o „Jumku“, znamo šta znači „Jumko“ na jugu Srbije. Znamo šta znači, kada ga i pozitivno diskriminišemo. To znači da mu damo mogućnost da šije uniforme i za vojsku i za policiju jer na taj način mi hiljadu i nešto ljudi zapošljavamo na jednom siromašnom jugu koji mogu da zarade svoju platu. Socijaldemokratska partija Srbije će uvek insistirati da svako radno mesto se zadrži koliko god je moguće, koje ima perspektivu i koje može da ima održivi opstanak, toliko da radnih radi, zaradi i da izdržava sebe i svoju porodicu jer lako je ukinuti radno mesto, teško je stvoriti novo radno mesto. Zbog toga se mi zalažemo, znamo da to košta. Ova Vlada je socijalno odgovorna vlada. Spremna je da plati tu cenu. Svi građani Srbije moraju platiti tu cenu da bi sačuvali radna mesta jer smo mnogo firmi uništili koje su čak imale i perspektivu, a nismo ih sačuvali. Mogli smo, uz malo dobre volje. Meni nikako ne ide u glavu i to sebi neću nikad moći da objasnim kako smo mogli da uništimo poljoprivredne kombinate, a sad tajkuni kažu – da, budućnost Srbije je u poljoprivrednim kombinatima. Kako smo mogli? Bar smo hranu znali da proizvodimo, imamo kvalitetnu zemlju, imamo ljude koji znaju svoj posao. Isto tako, nije mi jasno kako smo uspeli da uništimo putarska preduzeća. Gradimo puteve, gradimo autoputeve, a putarska preduzeća su nam uništena. Dovodimo ljude sa strane koji dobijaju tendere, koji upravo ta uništena putarska preduzeća angažuju da bi završili posao. Postavlja se pitanje – zašto smo to uradili, kada smo tu mogli zaposliti naše ljude, a gradićemo puteve i 400 miliona evra ćemo samo ove godine dati u puteve? Zašto to naši ljudi da ne zarade? Govoriću o jednoj maloj firmi. Ta mala firma se zove Poljostroj, iz Odžaka. Jedan biznismen, kralj puteva, ne znam čega sve nije bio, je tu firmu uništio. Firma koja radi za izvoz, firma gde trenutno radi 50 ljudi, zarađuju, izvoze i mogu sebe da izdrže. Da, ali je ona opterećena sa deset miliona evra. Postavlja se pitanje – ko će, kad odgovarati zašto je neko opteretio tu firmu za deset miliona evra? Dakle, dobićete punu podršku za ovih 17 firmi za godinu dana i mislim da je tu kraj. Ne možemo, tih godinu dana, sledeće godine 1. juna tačno znamo gde jeste. Biće teško. Znamo da će biti teško, iz prostog razloga što će neke od firmi morati ići u stečaj. Imamo socijalni program, jeste 200 evra po godini, nije to dovoljno, da se ne lažemo. S tim neki veći biznis početi teško da se može. To su pare da bi se preživelo. To su mogućnosti ove Srbije i ona ih daje. Uostalom, znamo i sami, kada je NIS privatizovan, ljudi su dobijali po 700 evra pa opet su, eno, sad socijalni slučajevi. Dakle, suština nove ekonomske politike reformi jeste otvaranje novih radnih mesta, i to otvaranje novih radnih mesta, udruživanje, ali tu država mora imati jasne programe, znati šta želi. Nema malih i srednjih preduzeća ako nema velikih preduzeća. Ta mala i srednja preduzeća moraju da rade za velika preduzeća. Zbog toga, moraju imati prioritet, šta su to velika preduzeća i kako će ići. Još neke stvari želim da kažem. Imamo preduzeća čija je imovina na Kosovu i Metohiji i čija je pretežna delatnost na Kosovu i Metohiji. Mislim da tih 18 preduzeća da je dobro da i za njih damo mogućnost da vidimo kako će se sprovoditi Briselski sporazum. Kao što znate, Vlada Republike Srbije poštuje i sprovodi Briselski sporazum, međutim, kosovska Agencija za privatizaciju prodaje imovinu nezakonito. Kad-tad to će biti ništavno. Ako ništa drugo, Evropska unija kojoj strateški težimo će sigurno poštovati imovinu. Sama ta imovina kaže da je to ono što mi moramo poštovati. Govoreći o svemu ovome, kada ste 3. septembra 2014. godine, polagali zakletvu, u svom izlaganju sam rekao da sedate u užarenu fotelju. Imaćete podršku od SDP za posao koji ste pokrenuli. Želimo što pre da se završi ova privatizacija koja zaista, predugo traje, a kada se završi privatizacija, pitaćemo vas za nove programe, pitaćemo vas za ono šta znače mala i srednja preduzeća, povezivanje, šta je to novo što nudite i koliko ćete dovesti i stranih investitora, odnosno kakve ćete uslove kao ministar privrede stvoriti da Srbija bude primamljiva za strane investitore. Pri tome, da nudimo znanje i kvalitet, a ne samo jeftinu radnu snagu, jer Srbija ima šanse u mnogim oblastima i nadam se da ćemo te šanse iskoristiti. Naravno, ima još mnogo stvari koje bi želeo da pričam ali su kolege već rekle. Na samom kraju želim da vam kažem i sledeće, zaista ćemo dati podršku, budno ćemo pratiti dešavanja. Svako radno mesto koje sačuvate mi ćemo posebno naglasiti, posebno vrednovati, a još više ćemo vrednovati i ona radna mesta koja budete otvarali. Zbog toga i SDPS zajedno sa svojim koalicionim partnerima u ovoj vladi, sa željom da Srbija konačno stane na zdrave noge, da krene pravim putem koji će značiti da građani žive, rade i žive od svog rada. To je osnovna politika SDPS. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja od ovlašćenih? Reč ima dr Janko Veselinović.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, poštovani ministre Sertiću sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, pa gospodine Sertiću, vama se nije otvorio padobran. Vi ste gospodine Sertiću, u vašem izlaganju u ovoj Narodnoj skupštini, u avgustu mesecu prošle godine rekli, obrazlažući ovaj isti zakon koji sada menjate, prema tome, taj skok, to je skok kao skok padobranom. Postoji jedan momenat da li će se padobran otvoriti. Nažalost, vaš se nije otvorio. I, onda ste vi rekli, ja kažem, mi nudimo neke zakone koji će vam pomoći da otvorimo taj padobran i cilj nam je da minimiziramo trošak ali i da postignemo nešto. Još ste rekli, verujte mi, ovo sam radio od Tajlanda 1979. godine, pa do čitavog niza drugih zemalja. To funkcioniše, ali moramo svi da budemo na istom poslu i da radimo istu stvar. Gospodine Sertiću, moguće da ste vi taj padobran, da vam se otvorio i u Tajlandu i u nekim drugim zemljama, ali ovde niste imali sreće. Ne samo vi, nego 50-60.000 ljudi na koje se ovaj zakon odnosi. Sa tim padobranom koji se nije otvorio propale su šanse ljudi u preduzećima u restrukturiranju za koji ste vi obećavali novu nadu. Od avgusta meseca prošle godine, na ovom planu se ništa nije desilo, odnosno ništa što bi pomoglo ovim ljudima, ljudima koji rade u ovim preduzećima, niti da im sačuvate posao, niti da im pružite neku drugu šansu. Vi ste tada, gospodine Sertiću, najavili još nešto. Ja prosto ne verujem da je to vaš manir da govorite neistinu, prosto ne verujem. Ali, vi ste obećali tada da ćete vrlo uskoro predložiti dva zakona koji će omogućiti strukturalne reforme dva zakona koja će omogućiti da se situacija u javnim preduzećima promeni i da se promeni ambijent u kojem bi ljudi dobili posao. Vi ste najavili novi zakon o javnim preduzećima u avgustu mesecu, vi ste najavili zakon o podsticajima koji bi se praktično, kojim bi se omogućavalo da ljudi koji žele da započnu biznis ili ga imaju, taj biznis i održe. Dakle, zakon o javnim preduzećima i zakon o stimulisanju investicija su zakoni koje ste vi obećali u avgustu mesecu, gospodine Sertiću. Da danas niste došli sa ovim izmenama zakona Srbija bi, od silnih obećanja koje dobija svakog dana, zaboravila i na to jedno vaše obećanje koje je olako dato. Ne mislim ja da ste samo vi krivi gospodine Sertiću, kriva je cela Vlada Srbije. Kriv je predsednik Vlade i kompletna posada u tom vašem padobranu koji se nije otvorio. Gospodine Sertiću, vi ste se na početku ove sednice zahvalili poslaničkim grupama na razumevanju što su vas saslušali pre nekoliko dana kada ste došli u Skupštinu da im nešto kažete o ovom zakonu. Moram da vas ispravim gospodine Sertiću, gospodin Marko Đurišić je bio na tom sastanku. Iskazao negodovanje i rekao da je ne primereno to što radite. Vi ste o tom zakonu sa šefovima poslaničkih grupa, sa poslanicima, trebali razgovarati pre nego što ste ga stavili u proceduru. Vi ste u stvari, tim sastankom hteli da sprečite raspravu kako bi ovaj zakon tiho prošao i kako ne bi mi rekli ono što smo mislili o ovom zakonu i radu vašeg ministarstva i radu vaše Vlade u ovih proteklih godinu i nešto dana. A nju karakteriše pad proizvodnje, drastičan pad stranih ulaganja, očajan položaj preduzetnika kojim ste najavili zakon, a niste ga doneli. Nikakve podsticajne mere gospodine Sertiću za ove ljude koji treba da ostanu bez posla. Dakle, nemamo nikakvog osnova da se nešto promeni u ovoj zemlji. Mislim da ste vi gospodine Sertiću častan čovek, ja sam verujte očekivao da ćete vi posle svega ovoga podneti ostavku i da ćete se zahvaliti premijeru. Možda je to vama smešno gospodine Sertiću, ja sam malo pre ostavku podneo na mesto zamenika predsednika Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo zato što nisam hteo da učestvujem u nečemu što smatram da nije korisno za ovu državu. Dakle, kao odgovoran čovek za predloženi zakon koji se ne sprovodi, koji ste vi sami nazvali „leks specijalis“, gospodine Sertiću, ako hoćete mogu vas i citirati. Dakle, kada ste došli da obrazlažete ovaj zakon rekli ste – karakter ovogazakona je takav da ima ponovo status specijalnog zakona, posebnog zakona „leks specijalis“. Vi ste praktično bili pionir u „leks specijalisima“ u ovoj Skupštini Srbije. Dakle, posle toga su tek došli „Beograd na vodi“ i tako dalje i drugi „leks specijalisi“, ali ovo gospodine Sertiću nije „leks specijalis“ što danas predlažete. Ovo je „leks specijalis“ specijalis. Dakle, vi ste na zakon o „leks specijalisu“ dali izmene i dopune kojim, ne samo formalno pravno mu daje karakter leks specijalis specijalisa, već je on suštinski leks specijalis specijalisa. Vi određenu grupu privrednih subjekata koji ste ovim zakonom tretirali, sada imate izmene tog zakona koji daje pravo Vladi Srbije da izdvoji subjekte na bazi, pretpostavljam, kako ova Vlada radi, stranačkih afiniteta, ko je u određenom regionu na vlasti, kakav će biti tok raznih predizbornih kampanja od mesnih zajednica, lokala koji pravite itd. Dakle, daje vam mogućnost ovaj zakon da vi sami kreirate politiku vezanu za preduzeća, nad kojima treba da se sprovede postupak privatizacije. Vi ste tada bili u jednoj nezgodnoj situaciji kada ste u avgustu bili ovde, jer vas je tada napustio mlađani Krstić, pa ste vi tada bili i ministar privrede i ministar finansija. Međutim, to je kratko trajalo gospodine Sertiću. Mogli ste u međuvremenu da se u vašem ministarstvu, da kažem, konstituišete i da nešto uradite. Ne, vi niste to uradili gospodine Sertiću. Evo vam jedan primer. Za današnju sednicu u sazivu stoji ko će predstavljati Vladu po ovom pitanju. Kaže – za predstavnika Vlade u Narodnoj skupštini određen je Željko Sertić ministar privrede, a za poverenike Milutin Trivunac, vršilac dužnosti pomoćnica ministra privrede. Vi ste prosek Vlade Srbije. Znači, vi nemate pomoćnika imate vršioca dužnosti pomoćnika ministra u ovako jednom važnom ministarstvu. Kao što nemamo ambasadora u Nemačkoj godinu i po dana, kao što nemamo ambasadore u nekim zemljama koje su nam jako važne i zbog privrednih aktivnosti gospodine Sertiću. Onda ste vi rekli da će predmet ovog zakona biti preduzeća od strateškog značaja. Ja bih dodao, gospodine Sertiću, vi to niste napisali, od partijskog značaja, kako vi budete procenjivali da vam je preduzeće od strateškog značaja za vašu izbornu kampanju. Gospodine Sertiću, dakle, vi dajete nove rokove. Recimo, u članu 14. u stvari na implicitan način predviđate da vi ni ovaj zakon nećete realizovati u roku koji ste predvideli. Vi ovde imate jedan, dva, tri, četiri, pet izuzetaka šta će se desiti u koliko država u ovom periodu ne uradi ono što je trebala da uradi već do roka koji je prethodno zadat. Pa, se kaže – ako se privredno društvo čiji društveni kapital čini manje od 50% ukupnog kapitala društva ne privatizuje u roku propisanim zakonom, danom isteka tog roka ne privatizovanog dela društvenog kapitala prenosi se na Akcionarski fond. Dakle, vi ste već predvideli šta će se desiti sa tim preduzećima. Vi znate da vi ni u ovom naknadnom roku nećete pronaći strateškog partnera i da će ova preduzeća samo promeniti formu strukture tog kapitala, da će kapital sada postati deo vlasništva Akcionarskog fonda. Dakle, vi ste već ovde napisali otprilike šta će se dešavati u narednom periodu. Gde su vam gospodine Sertiću ti strani ulagači? Kako gospoda iz Emirata nisu došla da privatizuju neko od ovih preduzeća? Kako nisu uložili kapital u proizvodnju, nego su došli u Savski amfiteatar gde ste im vi dali, poklonili zemljište i dali još 300 miliona evra onako da im se nađe? Kako neko od njih nije privatizovao neko od ovih preduzeća koja su kako vi kažete posrnuli? Kažete – to posrtanje je zadnjih šest, sedam godina. Vi ste tri godine, gospodine Sertiću, ne vi lično, nego vaša stranka koja vas je predložila, tri godine već na vlasti. Da li vi to shvatate? Tri godine su prošle. Vlada Mirka Cvetkovića je vladala četiri godine. vi ste već blizu da ostvarite taj njegov period od četiri godine. Vlada Mirka Cvetkovića je imala mnogo više stranih ulaganja gospodine Sertiću. I pored toga što nije otvorila liniju prema Emiratima i prema nekim drugim prijateljima koji, sem nekoliko mercedesa koji sada stoje u garažama zato što su ih vozači porazbijali, nemate nikakvih drugih efekata. Tačno, privatizovali ste neka preduzeća u Vojvodini od tih stranih investitora iz Emirata, ali nažalost privatizovano je 4 hiljade hektara zemlje od kojih 2 hiljade hektara, vi to verovatno gospodine Sertiću znate, pošto živimo u istom kraju, da tako kažem, nije uzorano. Dakle, 2 hiljade hektara je zaparloženo zemlje, koje su kupili ti naši prijatelji iz Emirata. Zašto su kupili? Pa, verovatno da bi jednog dana preprodali, odnosno dobili su u zakup, čekajući da postanu vlasnici jednog dana nekim „leks specijalisom“ i da to zemljište preprodaju. Zašto bi oni orali zemlju kada su oni u taj posao ušli iz nekih sasvim, sasvim drugih razloga. Dakle, gospodine Sertiću, govorite jedno, radite drugo. Opet kažem, ne ličite vi meni na takvog čoveka. Međutim, vas je okruženje u kome funkcionišete navelo na to. Dakle, neistine, neistine, neistine, svakog dana, svakog dana, svakog dana. Evo, kažem, ne bi se setili ovih vaših obećanja da danas nije bio na dnevnom redu ovaj zakon, pa da nismo morali o njemu da govorimo. Dakle, vi predlažete sada da se nešto što je kažete reči „2013. godine“ zamenjuju se rečima „poslednje polovine godine“ ili neki drugi datumi sa ovog datuma na ovaj datum. To je ono što vi radite obično pred kraj godine kada stignu ovde zakonu o produžavanju rokova. Samo odlažete, odlažete i odlažete. Nemate aktivne mere gospodine Sertiću, nemate mere kako da spasite, pre svega, male preduzetnike da nastave da funkcionišu, a tek da ne govorim o ovim velikim sistemima. Nemate vi gospodine Sertiću, kao Vlada, kapaciteta. Nije došao ni Guzen Bauer, ni ovaj, ni onaj, nema ništa od tih savetnika. Došao je jedan naš, ne bih ga mogao nazvati prijatelj, verovatno je prijatelj vaše stranke, da nas savetuje, odnosno savetuje vašu stranku ali nema ništa od stranih investicija. Mislim na Blera. Dakle, nema ništa od investicija. I šta će se desiti sa ovim preduzećima? Čekaćemo rok da istekne. Vi ćete u međuvremenu na nekim sednicama gde će biti „tišina tamo“, doneti neke odluke vezano za ova javna preduzeća po nekom partijskom sistemu kao što radite zapošljavanja u javna preduzeća. Nećete verovatno ni u međuvremenu doneti zakone kojim bi se stanje popravili i šta? Srbija će tonuti sve dublje i dublje. Na žalost radnici koji primaju male plate, primaće još manje ili ih neće primati. Vi ćete praviti neke dimne zavese, odnosno vaše kolege kako bi pričali o nekim drugim temama koje ne interesuju građane. Njih interesuje šta će se desiti da ovim preduzećima gospodine Sertiću? Nemate nikakvih ideja. Nemate nikakvih realizacija. Nemate pomoćnike u nekom stanju da rade. Vi nikada ne znate kada će vas predsednik Vlade pozvati i zahvaliti vam se. Verovatno ni vi niste, ono, stalno imate torbu zapakovanu da možete da napustite. Tako da, gospodine Sertiću, ja vam predlažem, evo dao sam vam jedan drugarski savet šta bih ja na vašem mestu uradio, a vi kako hoćete. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Željko Sertić.
Poštovani gospodine Veselinoviću, ja mogu da razumem, iako nisam čovek iz politike i zaista sam, ovo mi je, ne znam, tek drugi, treći, četvrti put, da se nalazim u Skupštini i da slušam ovako politički napisane govore i mogu to kao čovek da razumem, da imate neku koncepciju vi za vašu stranku, za vaše birače i potrebu da iskažete. Mogu da razumem da izvučete stvari iz konteksta i da stavite u neki drugi kontekst. Mogu da razumem kada kažete da smo, kako ste rekli, neprimereno je to što sam ja kao ministar privrede došao sa svojim kolegama na sastanak sa svim poslaničkim grupama da pričamo, da objašnjavamo, da razgovaramo o predlozima zakona i vi to nazovete primerenim i to mogu da razumem. Vaše je pravo da to tako kažete. Mogu da razumem da kažete da je neko nešto obećao, zakon jedan, drugi, treći, a znate da je Zakon o ulaganju prošao kompletnu javnu raspravu i da će se za par dana naći ovde na raspravi pred vama. Znate jako dobro šta je otvoreno, pa evo samo sveže, pre dva dana „Kalcedonija“, novi pogon u Rumi. Dakle, sve možete da istrgnete iz konteksta i kažete kako nije istina i kako je to pogrešno. Ali, ako vi, poslaniče, ne znate ko je pred vama stajao pre manje od godinu dana i predlagao zakone, ako vi meni kažete da mi se moj padobran nije otvorio, a ja sam zakletvu u ovoj Skupštini položio 3. septembra, dakle, mnogo kasnije, mnogo dana nakon onoga o čemu vi pričate, onda ja postavljam logično pitanje, sve što ste rekli - koliko ima smisla i o čemu se radi? Ne znam odakle ste izvukli papire, odakle ste izvukli dokumentaciju, imate službu Skupštine, možete da izvučete tačno ko je predlagao zakon, ko je šta rekao, na koji način obrazlagao. Ja stojim iza svake svoje reči, stojim iza svega što sam rekao za ovom govornicom i kada sam došao ovde i kada sam polagao zakletvu, a pogotovo danas u ovom uvodnom izlaganju,kada sam rekao da upravo za važnost razvoja NSP sektora u Srbiji jeste važno da ove procese završimo, kada smo hrabro doneli odluke, one koje vi niste uradili mnogo, mnogo godina unazad, i vi sada postavljate pitanje koje meni nije jasno. Jeste li vi za to da završimo proces privatizacije i da odmah sve firme završimo sa njima i da ne pokušamo ništa da uradimo, jer ja nisam imao vreme pre toga, evo kažem šest i po, sedam meseci sam ministar, ili podržavate ovo da neke firme ostavimo naredna dva tri meseca da vidimo kako će se proces završiti, a za neke strateški važna preduzeća u kojima radi 21 i po hiljada radnika, kako neko reče, da li su zaposleni, većina jeste, neki su samo u radnom odnosu, ali ipak se radi o 21.000 porodica? Meni nije jasno kao ministru privrede da li vi to podržavate ili ne podržavate? Da li hoćete da kažemo - treba sve da ih gurnemo na ulicu, da bez ikakvog pokušaja dodatnog rešimo i da nastavimo tu politiku koju ste vi vodili? Ja neću da budem taj ministar koji će to da uradi. Rekao sam zato, odgovorno stojim iza odluke da se proces završi, ali tražim od vas jedan kratak period, jedno malo dopunsko vreme da ono što smo započeli u ovih prethodnih šest ili sedam meseci završimo i da sa najmanjom štetom po naše sugrađane i po naše radnike zaposlene u tim firmama dobijemo rešenje. O ostalim vašim komentarima zaista posle ovoga da ne znate ko je stajao ovde, ko je govorio, ko je branio zakon, a rekli ste mi i da sam lažov i da obećavam svašta i mnogo, mnogo toga, mislim da to nije korektno.
Zahvaljujem. Reč ima Zoran Babić, replika.
Teško je polemisati kada neko pokušava da zloupotrebljava i da krivotvori, pa čak i da krivotvori i ljude i da krivotvori funkcije, jer gospodin Željko Sertić nije nikada bio u jednom trenutku i ministar privrede i ministar finansija. Toliko o istinitosti. Sa druge strane, ja znam da je Socijaldemokratska stranka mlada stranka, ali ne sa tako mladim liderom u političkom smislu. Znam da se pokušava da se profiliše na političkom nebu Srbije, ali bih ja voleo da taj ne mladi lider u političkom smislu kaže šta želi. Rečenica – niti da im sačuvate posao, niti da im date drugu šansu. Da li država treba da daje nekome posao? Da li ste vi za podržavljenje? Da li je gospodin Tadić za neko drugo društveno i državno uređenje? Da li je za neko samoupravljanje? Da li je za neki povratak unazad? Sa druge strane, rekao je gospodin Veselinović – sve je u cilju kako bi se Vladi dalo ovlašćenje, diskreciono pravo ministrima Vlade da upravljaju shodno svojim stranačkim interesima, da li oni u tom gradu žive i rade? Ova Vlada je tražila za 17, a sa kojim diskrecionim pravom je Tadić opredelio i uveo u proces restrukturiranja preko 200 firmi u Srbiji? Radili ste to na krajnje populistički način. Pevali ste uspavanku koja je koštala milijarde i milijarde dolara i evra građane Srbije. Uzimali ste od onog zdravog da bi pevali uspavanku onom bolesnom i sada je neko drugi odgovoran. Za 17 kompanija, za 17 kompanija koje same žive, koje i dan danas plaćaju dugove koje ste im vi napravili. Sada vam ni to ne odgovara. Ne odgovara vam ni dogovor koji imamo i saglasnost koju imamo i sa Međunarodnim monetarnim fondom i sa Svetskom bankom za ovakav zakon. A šta predlažete? Da li predlažete model privatizacije kao sa Aleksom Šantićem? Da li predlažete sve ono što ste uradili u Sivcu, Bački Sivac? Da li hoćete kao u „Mladom borcu“ u Senti, šta ste uradili i koliko ste uveli Mileta Jerkovića da zaduži te firme, da otuđi kombajne, da uzme kredite, da izađe, a da krediti i obaveze ostanu državi i ostanu svim građanima. Da li je to model privatizacije gospodina Tadića?
Hvala. Dr Janko Veselinović. Izvolite.
Prvo, oko „Kalcedonije“, gospodine Sertiću, ta fabrika je otvarana nekoliko puta. Pre neki dan je otvorio po treći put, ja mislim gospodin Vučić i o tome ne bi trošio zaista reči. Svi ljudi koji žive u Rumi dobro znaju da je ta fabrika počela da se gradi negde posle 2012. godine, da je 250 ljudi tamo sedelo, nešto radilo. Čuo sam istina, da je sada ovog puta, da su neki iz administracije povučeni da bi lepše izgledali prilikom slikanja sa gospodinom Vučićem, ali to je sve politički marketing. Nismo se dobro gospodine Sertiću razumeli, ne doživljavajte ovo lično. Dakle, kada sam govorio vi, mislio sam na Vladu a nekad sam se vama lično obraćao. Dobro znam da je u avgustu mesecu tu bio gospodin Vujović, a da ste vi došli u septembru mesecu, nije sporno to. Međutim, sva ta obećanja o kojima sam pričao i koja sam citirao je dao gospodin Vujović, a vi ste mesec dana posle toga preuzeli palicu. Dakle, vi ste praktično preuzeli ulogu da izvršite ovu obavezu gospodine Vujoviću, izvinite zbog nepreciznosti. Mesec dana je palicu tu držao gospodin Vujović, ne znam da li pun mesec dana ili nešto manje, ali svakako od septembra meseca ste vi tu, tako da evo za jedan mesec vam, ako hoćete je manja negativna ocena. Naravno, gospodin Vujović je sada na nekom drugom mestu, radi otprilike sličan posao kao i vi ovde bez odrešenih ruku i bez mogućnosti da pokažete možda stručnost koju bi pokazali da imate kompetentnu Vladu i da se struka pita. Ne, ovde se pita partija. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Sertić. Izvolite.
Evo samo radi razjašnjenja. Poslanik ili nema dovoljno informacija ili je opet pogrešne informacije dobio. Kompanija „Kalcedonija“ u septembru prošle godine otvorila je pogon u Subotici, a novi pogon je otvoren u Rumi, sada pre neki dan, tako da to govori najbolje o tome kako smo oterali strane investitore.
Idemo dalje. (Janko Veselinović, s mesta: Replika. Samo jedan minut, molim vas.) Replika na repliku, na repliku. Izvolite.
Gospodine Sertiću, Fabrika „Kalcedonije“ u Rumi, govorom u Rumi, je počela sa radom 2013. godine, odnosno završeni su neki objekti. Tu je radilo oko 250 ljudi, sada radi nešto više ljudi. Radili su u jednoj zgradi pa su preseljeni u drugu zgradu. Dakle, ne govorim o Subotici, govorim o Rumi, tako da su tu bili već neki ljudi i neki su je bogami i otvarali još dok je bila nezavršena do kraja, pa kada je bila napola završena, tako da je bilo otvaranje.
Da prekinemo sad i sami ste rekli neki radovi, neki ljudi, znači nije bila završena, da se nađemo na pola puta. Reč ima Žika Gojković. Izvolite.
Hvala. Poštovana gospođo predsednice, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo iz Ministarstva,poštovane kolege poslanici, izmenama Zakona o privatizaciji koje se danas nalaze na dnevnom redu predlaže se da ukupno 17 preduzeća od strateškog značaja za državu, kao i privredni subjekti na KiM budu izuzeti u o odnosu na postojeći rok za privatizaciju, najduže za godinu dana. Izmene Zakona o privatizaciji omogućiće da se odloži stečaj i prinudna naplata u 17 preduzeća za najviše godinu dana, da bi ona mogla da se uspešno privatizuju, a zatim da se ponovo uradi procena imovine preduzeća u roku od 30 dana posle raspisivanja javnog poziva za privatizaciju. Ovo sam namerno naveo zato što je, kada govorim o ovim izmenama zakona, jako puno paušalnih procena i poluistina koje se iznose u javnost, verovatno da bi se politički dodvorili biračima i da bi uostalom i svi ljudi koji posmatraju ovo, koji su direktno zainteresovani, a nije mali broj ljudi, da bi stvorili jednu lažnu sliku kako se u stvari ništa ne menja i kako je status kvo, onako kako je to bilo u poslednjih 15-20 godina. Cilj predloženih izmena zakona je da se uspešno reši sudbina preduzeća u kojima postoje uslovi za privatizaciju, da se olakša postupak privatizacije. Predložene izmene imaju za cilj i da se utvrdi realno stanje imovine, obaveza i kapitala preduzeća, utvrdi njihova stvarna tržišna vrednost. Podsetiću da mi do dana današnjeg nismo imali popis imovine, stvaran i realan popis imovine, šta sve poseduju javna preduzeća. Na spisku 17 strateških preduzeća koja će biti zaštićena od poverilaca u narednih godinu dana, čuli smo, tu su „FAP“ iz Priboja, „Poljoprivredni kombinat Beograd – PKB“, proizvođač lekova „Galenika“, „Politika“ AD, „Fabrika maziva“ iz Kruševca, pančevačka „Petrohemija“, rudnik „Resavica“ i još nekoliko preduzeća. U tim preduzećima je zaposleno, čuli smo malopre, oko 21 hiljadu, ja imam neki podatak od 25 hiljada radnika, to je računajte 25 hiljada minimum direktno porodica koje su zainteresovane da se ovi problemi konačno reše. Odlazak u stečaj tih preduzeća je gubitak posla za veliki broj tih građana, doveo bih do velikih potresa u Srbiji i na socijalnom, ali i na privrednom planu. Vlada Srbije je predložila da zakon stupi na snagu dana objavljivanja u „Službenom Glasniku“ Srbije, kako bi se, naravno, u što kraćem roku stvorile neophodne zakonske pretpostavke za efikasno sprovođenje postupka privatizacije. Zakonom o privatizaciji predviđena je i obavezna privatizacija za subjekte sa društvenim kapitalom i to najkasnije do 31. decembra ove godine, dok se izmenama predlaže izuzetak u odnosu na propisani rok samo za one koji su aktom Vlade Srbije određeni kao subjekti privatizacije od strateškog značaja. Takođe, što je vrlo važno, to se odnosi na subjekte privatizacije čije se sedište nalazi, ili pretežna delatnost obavlja, na teritoriji KiM, ili im se imovina nalazi na toj teritoriji. Treba jasno reći da ova Vlada sa pravom optužuje sve dosadašnje Vlade za bolećivost i politički kukavičluk koji su Srbiju doveli do ekonomske katastrofe. Mislim da je ova Vlada tačno pobrojala sve simptome bolećivosti, kukavičluka neprivatizovanih preduzeća koja su, i to je malopre gospodin Babić rekao, ali mislim da je nekoliko puta ovde ponavljano, vrlo jasan princip kako su se preko ovih preduzeća dobijali, tj. kupovali glasovi. Znači, ova preduzeća su služila, bukvalno, političarima kao glasačka mašina sa kojom se trgovalo po sistemu - mi vama pare za plate, a vi nama glasove na izborima. Imovina tih preduzeća se koristila kao Alajbegova slama, svako je krao i čerupao šta je koliko hteo, a najveću korist imali su direktori i tzv. sindikalni prvaci. Kada je državi ponestalo para, tzv. radnici ili su dolazili pred Vladu i blokirali je ili su logorovali na autoputu. Bezbroj je primera kako se uništavala imovina. Malopre smo čuli kako se kupovala u džakovima imovina koja je verovatno trebalo da bude oprana trgovina narkotika, ili već ko zna čime i kako se kupovala u džakovima društveno-državna imovina u poslednjih nekoliko godina po Vojvodini. Mislim da su primeri najbolji kada govorimo o ovakvim temama. Recimo, pošto dolazim iz Sombora, vrlo često podsećam na primere Sombora, i gospodin Babić je rekao Aleksa Šantić, ja ću, recimo, reći, Somborsku fabriku akumulatora, koja je bila jedna od najboljih fabrika u Srbiji i koja je imala izvoz 80% svog proizvoda, koji je išao na izvoz. Kada ju je kupio jedan od najvećih tajkuna, da mu ni ne spominjem ime, spominjao sam nekoliko puta, nije mi problem, njegovo ime se stalno pojavljuje i u medijima, zna se i kome je bio vrlo blizak, kada je kupio tu fabriku, između ostalog, i naravno, zadužio se, izvlačio pare, ispumpavao, danas ta fabrika ne radi, a bila je jedna od najboljih ne samo u regionu, nego i u celoj Srbiji. Vrlo slično je sa „Industrijom mesa Čoka“. Ja bih vas, ministre, zamolio, ne morate mi ništa odgovoriti na ovo što budem danas govorio, ali samo ako možete bilo kakav odgovor da mi date kada je u pitanju Fabrika akumulatora Sombor. Vrlo slična situacija je bila sa „Industrijom mesa Čoka“. Firma je otišla u stečaj bez dinara duga tako što je napravljen pritisak na radnike koji su u to vreme bili izuzetno podložni za manipulaciju i veća potraživanja su bila nego što su bila dugovanja. Radnici su ubeđeni da se glasa za stečaj, što je bilo tragično po njih. Vode se mnogi krivični postupci, a firma je tada iz stečaja prodata, koliko je meni poznata, nekom Branku Miloševiću iz Vrbasa. Šta se sada dešava? Firma se u potpunosti uruši, koja je do tada vrlo dobro funkcionisala, proda se za relativno male pare verovatno čoveku koji je odavno bio pripremljen ili zainteresovan za tako nešto, AP Vojvodina pomaže sa 100 miliona dinara ovo preduzeće, a proizvodnja staje posle samo mesec dana, iako se svuda hvalilo kako će ova firma funkcionisati više nego dobro. Naravno da je firma danas potpuno devastirana, pokradene su mašine. Mnogi ljudi su tu proveli celu svoju mladost i, nažalost, više nikada neće moći ta firma da se oporavi. Mislim da je tu jako važno, ne samo tu, nego i u mnogim drugim firmama, ispitati reviziju i stečajne upravnike, jer je prosto neverovatno da su u to vreme pojedini stečajni upravnici vodili po sedam, osam, deset, 15 ovakvih firmi, da su te firme propadale, a oni dobijali na desetine hiljada evra nagrade. Sadašnja Vlada je precizno snimila sve simptome bolesti srpskog privrednog sistema i javno ih je saopštila, što je značajan napredak, ali treba biti malo i kritičan, ne govoriti uvek u hvalospevima. Mislim da se ovde propušta možda i prilika da tu bolećivost i populizam u potpunosti iskoristimo. Stvara se jedna slika u javnosti zašto baš ovih 17 preduzeća, zašto su baš tih 17 preduzeća zaštićena, zašto možda ne neka druga? Dolazimo u situaciju da samo što je donet Zakon o privatizaciji, iako je ocenjen kao najbolji, on mora da se menja. Samo što je donet Zakon o stečaju, iako je ocenjen kao najbolji u regionu, on mora da se menja. Samo što je donet Zakon o radu, iako su više nego dobre njegove ocene u ovom delu Evrope, on mora da se menja, i tako u nedogled iz godine u godinu. Donesemo jedan zakon, onda ga ubrzo menjamo, čime samo produžavamo jedan nezavršeni posao. Podsećanja radi, ja sam od relativno mlađih ljudi u ovom parlamentu, ali sećam se da Zakon o privatizaciji koji je donela Vlada Ante Markovića imao je 11 članova, sa sve prelaznim i završnim odredbama, a privatizacija koja je tada urađena i danas se ocenjuje kao najuspešnija. Tih 17 zaštićenih preduzeća odabrano je, kako se kaže u Vladi, ne sistemom slučajnog uzorka i lutrije, što je, naravno, dobro, nego na osnovu temeljnih analiza koje su pokazale da ta preduzeća imaju tržišnu perspektivu i da mogu dobro da se prodaju samo ako država uz malu pomoć još godinu dana ih drži na neki način pod staklenim zvonom i ako im se oprosti dve milijarde evra dugova. To izaziva u javnosti, koja je ogorčena privatizacijom koja se desila od početka višestranačja, pa do danas, neku vrstu sumnje. Mislim da bi dodatna objašnjenja u svakom momentu vrlo dobro došla, pogotovo za one ljude koji strahuju da će i ovaj put biti prevareni, kao što je to bio slučaj do sada. Imamo dilemu zašto su pojedine firme ovde, kao recimo „Kablovi“ iz Jagodine, firma „Trajal“ iz Kruševca, za koje da je bilo zainteresovanih, neko je mogao već da ih kupi i bilo bi dobro da se opet svi zajedno podsetimo da te firme koje su sada zaštićene nisu hteli da prodaju nijedan premijer do sada, jer je navodna cena bila mala. Podsetiću vas da je samo za „Galeniku“ bilo ponuđeno 100.000.000 evra, a za RTB Bor se nudilo 400 miliona evra. Naravno, uvek smo šanse propuštali i gde bi nam danas bio kraj da je to prodato. Ima dosta interesantnih stvari o kojima možemo da pričamo kada je u pitanju privatizacija i svi promašaji koje je ova država pravila u godinama iza nas, izneverila obećanja, pogotovo ona obećanja posle 2000. godine i smatram da su prava radnika u tom periodu potpuno obesmišljena, a da su svi oni koji su imali sumnjivi kapital preko te privatizacije uspeli taj kapital da legalizuju, operu i dan-danas, verovatno, mnogima od njih niko ne može ništa. Zbog nesumnjive želje i svega onoga što se radi u Ministarstvu privrede, SPO i Demohrišćanska stranka daju potpunu podršku, ne samo kada je u pitanju zakon o privatizaciji, već i želja da se konačno sa ovom privatizacijom završi, ali i da znamo koji su to krivci kada je u pitanju sve ono loše što se dešavalo do sada. Hvala vam.
Zahvaljujem gospodine Gojkoviću. Reč ima ministar Željko Sertić. Izvolite.
Poštovani poslaniče Gojković, pažljivo sam čuo i slušao šta ste pričali, pogotovo onaj deo gde ste nabrajali neke poznate i velike kompanije koje su imale ogroman iznos, koje su očigledno, ne igrom slučajnosti, ugašene ili od njih napravljeno neko potpuno drugo poslovno okruženje u odnosu na ono šta su mogle da čine ili šta su imale. Međutim, u onom vašem delu kada ste nabrajali te dve ili tri firme, jedino što nedostaje i što bih voleo da dopunite i da istražite, a to je – u kom periodu je to bilo, ko je bio tada ministar privrede, ko je bio predsednik Vlade? Tada ćemo znati ko su ti ljudi koji su bili odgovorni za tako strašno stanje u kome smo se našli. Drugo, rekli ste da često menjamo zakone. Tako je. Prošle godine smo doneli Zakon o stečaju, o privatizaciji, a evo sada, za manje od godinu dana, tražimo nove izmene Zakona o privatizaciji. Mislim da sam objasnio zašto je to tako i vi ste to podržali. Hvala vam na tome. Što se tiče Zakona o stečaju, svi kažu, stručni ljudi koji se bave time i kod nas i u inostranstvu, da je naš Zakon o stečaju vrlo, vrlo dobar. Čak ono što ja imam informacije, mnoge zemlje u regionu su mnoge naše zakone prekopirale i samo upodobile svom zakonodavstvu. Ali, nama je potreban najbolji zakon. Nama su potrebni iskoraci iz tog dobrog okruženja koje smo napravili, jer naši problemi sa kojima se suočavamo moraju da budu brzo i efikasno rešavani. Nemamo vreme ispred nas za čekanje, testiranje i za rad. Dakle, moramo da velikim koracima napredujemo, da bismo stigli razvijene zemlje i da bismo mogli da budemo poštovani članovi i EU i ukupnog ekonomskog života u Evropi i u svetu. Zahvaljujem se na vašoj podršci svemu ovome, ali sam vam samo dao objašnjenje zašto nam je važno i zašto ćemo ući u promenu zakona, jer nam je jako važna i vaša podrška, da u elementima Zakona o stečaju napravimo iskorake, kako bi zakon bio transparentniji i efikasniji u modelima koji su nam veoma značajni i da ovaj proces, dakle, povezano i sa ovim procesom o kome pričamo danas, oko privatizacije, ali i oko budućih kompanija koje ću eventualno ući u stečaj, da shvate zaista šta je suština stečaja, a ne ono što je do sada pričano da je to samo bukvalno gašenje firme, u najsurovijem smislu. Hvala vam.
Zahvaljujem gospodine Sertić. Replika, narodni poslanik Žika Gojković.
Vrlo ću kratko i brzo. Hvala vam na prilici što ste mi dali da još jednom govorim. Svima je jasno na koji način i kako su pojedini finansijeri pre četiri, pet i šest godina uništavali preduzeća, sve ono što je valjalo i sve ono što je bilo dobro u Srbiji. Ja sam verovao da je prosto nemoguće uništiti tu fabriku akumulatora, ali, videli smo da je i to moguće učiniti, kada nemamo sudstvo i kada nemamo pravnu državu i kada nemamo ljude koji brinu o imovini države. Potpuno se slažem sa vama o zakonima za koje ste govorili da su dobri, ali, nažalost, oni kasno stižu, jer je u stečaj oterano puno firmi koje nisu morale da budu tu. Naravno da to ne ide na vaš račun, ali vas molim da još jednom razmislite, kada je u pitanju fabrika akumulatora, da još jednom napravite dodatnu reviziju, šta je tu urađeno, da bi ta fabrika mogla što pre da se oporavi i da ljudi koji su funkcionisali čak i za vreme onih nesrećnih ratova i dobijali plate, da bi mogli ponovo da dođu u priliku da zarađuju i da rade svoj posao. Hvala.
Zahvaljujem. Da li još neko od ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima mr Dejan Radenković.
Hvala, potpredsedniče. Uvažene koleginice i kolege, poštovani ministre, jedna od najvećih zabluda je nadanje da će teške stvari postati jednostavnije za rešavanje koje gurnemo pod tepih, iako se svi pravimo nevešti na, ja bih to rekao, pošto sam poznat po tome da se figurativno izjašnjavam ovde, prisustvo ružičastog slona u našoj zemlji, a ružičasti slon je svima vidljiv. Svi znamo da će rešavanje, a ne priča o rešavanju problema preduzeća u restrukturiranju biti veliki izazov i da je najlakše svima da ponove ono što je već viđeno. Kupovina jedne godine je najlakše, mada će i ovaj put biti potrebno da najosetljivije strateške firme… Jednostavno je istina da što se duže čeka da se nešto reši, veće su šanse da nam treba više vremena i da će rešenje biti donekle i sve više ne prijatnije. Međutim, mi nećemo raditi kao što su radile neke prethodne vlade. mnogo smo šansi propustili, čak i previše. U preduzeća u restrukturiranju smo upumpali nekoliko milijardi evra. Za taj iznos smo mogli da imamo manji dug, mogli smo da imamo koridore, mogli smo da imamo rekonstruisanu i obnovljenu železnicu. Mnogo smo toga mogli sa tim novce. To nismo uradili. Bežali smo od realnosti. Nakon više od 10 godina, restrukturirane firme, koje još uvek lebde u limbu, neke su u samo u pravnom, a neke u ekonomskom smislu, nisu ništa u boljoj poziciji. Naprotiv, spasavanjem tih radnih mesta, što je neosporna misija, i spasavanjem kooperanata tih firmi, desilo se nešto što niko nije želeo – razvio se neki sektor u kome postoje drugačija pravila igre. Te firme su postale odlične za zaposlenja koja nemaju nikakvu ekonomsku osnovu. Kada imate gubitak i kada ta firma pravi gubitak, da li ćete zaposliti 10, 100 ljudi, pa povećati taj gubitak, to nikome nije bilo bitno, to nikome ništa nije značilo. Mnogi su koristili te firme da bi iz njih izvlačili novac za najrazličitije potrebe. Bilo je apsolutno kakve menadžere te firme imaju. Jednostavno su menadžerima tih firmi ruke bile vezane. Onima koji su hteli nešto dobro tim firmama, a potpuno odrešene ako hoće da čine loše tim firmama. Vezali smo ruke oporavka firmama gde se ne zna sa sigurnošću kakvo im je stanje, gde se zna da je stanje privremeno, gde se ne možete da naplatite svoja potraživanja i gde ćete se vrlo verovatno sresti sa godinama građenim mrežama interesa najrazličitijih grupa. Tim firmama niko nije verovao. One zato i ne mogu dobiti sredstva za finansiranje po normalnoj ceni. Zato njima ne rado prodaju i ne rado posluju , osim države. Čekajući da se stvari reše čarobnim štapićem ili verujući da će neko drugi da to uradi umesto nas, kada se probudimo iz tog nelagodnog sna, izgubili smo mnogo toga kao društvo. Nešto i neko to mora preseći, a ne kao Aleksandar Veliki kada je presekao Gordijev čvor, jer nama nije poenta da nam stečaj i prodaja imovine bude glavni model. Nije poenta da budemo upisani kao oni koji ne znaju ništa, osim da prodaju zgrade, mašine, zemljišta i da dugove firmi jednostavno prebacuje poreskim obveznicima. Mi želimo da uradimo vremenski oročenu operaciju i da sačuvamo sve što se može sačuvati, da probamo da sačuvamo, tj. da izvršimo jedno zdravo razdvajanje na firme kojima treba još vremena i na firme koje nemaju razloga da čekaju, bilo zato što su im perspektive loše ili zato što su im perspektive odlične. Iznad svega ovoga što sam naveo, mislim da moramo da stavimo tačku barem na tri stvari. Prvo, da se resursima jednog društva upravlja na loš način. Mi nemamo resurse za bacanje, a posebno nemamo pravo da se neodgovorno odnosimo prema imovini i kapitalu države. Nemamo pravo da sve proglašavamo ne perspektivnim i ne Alajbegovom slamom ili da dajemo lažnu nadu tamo gde je nema. Različiti smo u tome što govorimo kakvo je realno stanje, ali ne da bi lepo izgledalo ono što kažemo. Drugo na šta treba da stavimo tačku da mi više nemamo pravo da ljudima šaljemo pogrešne poruke i da im govorimo da limbo može večito da traje. Ljudi nisu brojke, ni 20.000 ni 50.000. Iza svakog od njih stoji jedna porodica i jedan način na koji oni dolaze do sredstava za rad. Ne možemo ih osuditi da večno čekaju, makar samo dolazili povremeno na posao i primali neku zaradu za to ili primali platu s vremena na vreme koja kasni i koja je neredovna. Jednostavno ne vodi ničemu. Jedna decenija koja je prošla je četvrtina radnog veka. Iz ove perspektive bolje da se naši prethodnici nisu igrali guranja glave u pesak u vreme kada je ovo probleme bilo mnogo lakše rešiti. Zašto je bilo lakše rešiti? Zato što nije bio ovoliki spoljni dug. Tada su dolazile investicije, rasla su finansijska tržišta, mnogo je bilo povoljnije tlo da se tada reše ti problemi. Oni su uradili to što jesu, ostavili su nam užasno stanje, ali ne vredi plakati nad hektolitrima prosutog mleka. Treća stvar na koju treba staviti tačku je da ako neko misli da ovakav način nije elegantan, da ćemo propustiti da sve uradimo na najbolje zamišljen način, ja kažem da neće biti 100% elegantan i da ćemo dati sve od sebe da pomirimo potrebu da se stvari reše i koliko god je moguće dobro. Oni koji imaju primedbe na rokove i načine privatizacije, možda imaju najmanje prava da nam govore jer su se istakli u svim privatizacijama koje su služile samo da se novac izvuče iz tih privatizovanih firmi. Često su bile u dosluhu sa onima koji su takve privatizacije neuko i pravno neuko poništili i ostavili mogućnost da neko prisvoji određenu količinu koristi od loše privatizacije dva puta. Da li ćemo mi pogrešiti negde? Da, hoćemo sigurno zato što usled toga što posle rđavih propisa koje je neko doneo i nekih naših prethodnika niko ne može sa sigurnošću da raspetlja. Iznad svega podržavamo opredeljenje da se mora znati šta je stvarno stanje u preduzećima. To definitivno moramo da uradimo, da ne može biti odudaranja od knjigovodstvenog i stvarnog stanja, od inventarnog stanja. Ne mogu se zalihe, dugovi i potraživanja proizvoljno procenjivati. Imamo mnogo primera, neću o primerima. Mora se znati šta je imovina i šta je od imovine opterećeno. Mora se znati kakav je status sudskih postupaka i procesa vezanih za ta preduzeća. To nije ništa što nije nemoguće uraditi. Ceo svet to radi i mnogo kompleksniji sistemi od nas to urade, pa nije nemoguće da to i mi uradimo. Ako budemo prodavali, da ne kažem baš mačku u džaku, ali bar mačku u polumraku, rizikujemo da nas to košta u budućnosti. Rizikujemo da nam se dese propusti poput nekih privatizacija, a navešću „Vršačke vinograde“, npr. u najgorem slučaju čak i propusti koji mogu imati dalekosežnije posledice i po finansije naše zemlje, a tek po ugled naše države koji se sa mnogo muke posle treba vraćati. Kako u našoj zemlji tako i u svetu, renome je sve, verujte mi. Niko od nas neće biti večno na ovim pozicijama, posebno to nećemo biti ako ne ispunimo ono što smo obećali našim građanima. Pre svega nećemo da se ponašamo kao oni koji posledice svojih propusta, da ne upotrebim jače reči danas koriste kao dokaze da mi ne možemo da rešimo probleme koje smo nasledili. Rokovi koji su dati su u redu i tu nema nikakve dileme. Zakon koji smo usvojili se sada menja. Ostavlja široku lepezu potencijalnih rešenja gde svi koji žele mogu da se uključe u privatizaciju. Sa našim uspesima u spoljnoj politici, otvaranjem poglavlja sa EU u evropskim integracijama koja nas očekuju, smanjenim fiskalnim deficitom, inflacijom pod kontrolom, političkom stabilnošću i drugim dostignućima koja su velika, a ne dovoljna za nas imamo sasvim dovoljno razloga da verujemo da ćemo vrlo brzo znati koji je model za svaku firmu i da će do jeseni stanje biti mnogo mnogo jasnije. Uopšte ne očekujemo ono što se tvrdi, a to je masovni stečaj kao realnost. Očekujemo da ćemo tokom leta imati muke da između dobrih ponuda odaberemo najbolje, kada je reč o firmama koje imaju perspektivu, a verujte imaju je definitivno. Ako smo mogli da nađemo rešenja kako da „Železara Smederevo“ postane od velikog problema mali problem, a sa perspektivom da postane i ponos, onda je vrlo verovatno da ćemo uskoro moći i biti sposobni da rešimo i neke druge probleme. Moram da napomenem da postoje preduzeća koja će imati manje šansi i koja će otići u stečaj. Stečaj je nakon reformi koje smo preduzeli način da se zdravi i prezaduženi biznisi izvuku iz tih stečaja i spasu, kao što je slučaj svuda u svetu, a ne da te firme počnu polako da odumiru zato što neko misli da treba da još prolongiramo i da dobijamo na nekom vremenu. Dakle, od onih firmi koje odu u stečaju neke će stati na svoje noge na različite načine, dok će samo deo njih većim delom završiti svoje postojanje kroz prodaju imovine. Biće i takvih i to moramo da kažemo, a i ministar je rekao da je to neminovno. Konačno imamo i velike sisteme koji su strateški značajni. Primeri traženja rešenja slučaj po slučaj nam daju za pravo ne da sačekamo da se u narednoj godini posvetimo aktuelnom traženju rešenja, koja se traže u timskom radu svih onih koji te probleme mogu da reše. Probali smo nekoliko puta i uspeli smo i mislimo da je to jedini pravi put. Ako za godinu dana ne bude uspeha, onda se tu stavlja tačka i na ova izuzeća. Moramo da kažemo da izuzeća nisu naša slabost, nisu slabost popuštanja. Ona su način da ne izgubimo suštinu podvođenja izuzetnih slučajeva pod isti aršin koji svima ne pristaje. Zdrav sistem je uslov za zdravu privredu i za zdravo društvo. Lice završetka restrukturiranja je da neki ostaju bez posla, ali je naličje da možemo manje u budućnosti oporezivati firme i da će ljudi koji će dobiti otpremnine i koji sigurno neće završiti na ulici imati gde da potraže svoje zaposlenje. Ako se ovi problemi ne reše mi ćemo kao i mnogi drugi protraćiti priliku da budemo oni koji su rešili problem, a da nekoj novoj većini ostavimo te probleme kao još veći problem. Moram da kažem da SPS i poslanički klub SPS je uvek bila odgovorna prema građanima Srbije. Ona podržava dugoročno održiva rešenja koja će nas jedino moći dovesti do boljeg života. Naravno na tom putu postoje momenti koji nisu lepi za sve, ali na žalost drugačije se ne može. Hvala na pažnji.
Hvala. Reč ima šef poslaničke grupe DS, gospodin Borislav Stefanović.
Hvala gospodine predsedavajući. Gospodine ministre Sertiću sa saradnicima, uvažene kolege narodni poslanici, znam da u današnjoj raspravi mnoge moje kolege su govorile sa pozicije neizbežnosti ovog procesa, mnogi su govorili o greškama u privatizaciji u prethodnom periodu. Mnoge kolege su govorile o tome da je to maltene jedna situacija u kojoj voz samo što nije udario u neki zid koji će ga zaustaviti. Svi smo to govorili i svi smo se podsećali velikih ljudi iz prošlosti. Bilo je tu i citata i svega ostalog. Ali, ono što je suština da su ovim izmenama zaštićenih 17 preduzeća sa ukupno sa 21.483 radnika. To su između ostalih RTB „Bor“, „Resavica“,Simpo“, „Prva petoletka“, „Galenika“, „Trajal“, Fabrika kablova „Jagodina“, „Petrohemija“ i „FAP“. U ovoj godini, krajnji rok za privatizaciju 188 preduzeća sa 18. 859 radnika. Dakle, sve ukupno kad se sabere to je nešto ispod 100 hiljada radnika, 100 hiljada porodica, tj. da budem precizan 92 hiljade radnika u svim privatizovanim, neprivatizovanim preduzećima. Izvinjavam se ako neki broj manje-više nije ispravan, ali to je tu negde. Dakle, svi znamo da su to preduzeća koja zapošljavaju veliki broj ljudi. Svi znamo, ali malo o tome pričamo, da su to preduzeća u kojima mnogi rade, mada ima ljudi koji i fiktivno rade, ali opet dobijaju neku zaradu. Takođe znamo, i što se prećutkuje, da su to preduzeća koja kako tako sa svim tim problemima, budžetskim dotacijama kroz decenije održavaju te delove Srbije u kakvom takvom normalnom stanju, sprečavaju iseljavanje delova Srbije, pražnjenje Srbije koje se nažalost dešava ubrzano u poslednjih nekoliko godina. Srbija nam se prazni. Omladina i stručnjaci napuštaju zemlju, odlaze u inostranstvo, a ljudi iz centralnih, južnih, istočnih i zapadnih delova zemlje odlaze ili u Beograd najčešće ili u inostranstvo. Imamo jedan katastrofalan disparitet, užasno lošu ekonomsku i socijalnu situaciju u zemlji, za koju niko živ ne odgovara zato što – samo sam ministar od septembra, pre mene je bio neko drugi, što ja poštujem, samo vas molim onda poštujte to i oko stranaka koje su bile na vlasti pre tri godine, a ne ovde da slušamo - prethodna vlast od jednog kolege malopre koji su takođe bili deo te vlasti. To je vređanje inteligencije. Dakle, dajte bar oko toga da se uozbiljimo. Pre svega ostalog moram da vas podsetim da smo u maju mesecu 2014. godine imali raspravu ovde u Skupštini Srbije i kako ste pozvali na Abrahama Linkolna, pozvaću se i ja - nijedan čovek nema tako dobru memoriju da bi bio uspešan lažov. Hajde da čujemo šta je režim govorio u maju 2014. godine u ovoj Skupštini. Jedan kolega od preko puta, neću ime da mu spominjem, je rekao sledeću stvar – Vlada se nalazi u situaciji koja najbolje može da se opiše jednim stihom starozavetnog proroka Jezekilja –Da je neko jeo kiselo grožđe, a sad ovoj Vladi trnu zubi. Međutim, on kaže sledeću stvar – neće se ljudi naći na ulici, nego će se u tom dodatnom vremenu od pet meseci, ovo je maj 2014. godine kad se govori, tražiti rešenje, konačno i definitivno rešenje za ovaj problem preduzeća u restrukturiranju i preko 50 hiljada srpskih radnika. To je rekao uvaženi kolega od preko puta, ne mislim na šefa većine, i u tom smislu smo dobili jednu u nizu potvrda ove rasprave da će se naći konačno i definitivno rešenje. Konačno i definitivno rešenje očigledno ne postoji jer se mi ponovo nalazimo na istoj temi godinu dana kasnije u ovoj Skupštini. Druga zamerka je naravno zašto samo ili baš ovih 17 preduzeća ili onih 33? Zašto? Koji je to kriterijum? Kako ste merili stratešku opredeljenost? Da li je to broj zaposlenih? Da li je to strateška priroda proizvoda koji se pravi ili ne pravi i kako ste se baš za njih odlučili? Drugim rečima, moja zamerka, ministre vama i Vladi, da bih malo razbio monotoniju istih argumenata, je utome što niste mnogo više preduzeća stavili na ovaj spisak. I imamo izjavu ministra Selakovića koji je to tada branio, koji je rekao sledeću stvar – mi želimo problem da rešimo definitivno i taj problem sada mora da se reši. Naravno nisu rešili. Onda to poredi sa tumorom itd. što je vrlo neukusno. Onda kaže – nema vaskrsenja bez smrti, misleći na smrt u preduzeću u restrukturiranju. Najgušći mrak je pred zoru, kaže ministar Selaković itd. protiv otrovi, citostatici. Nećemo andole, nećemo, kako kaže premijer, bombone da lečimo rak itd. Dakle, tu se vidi jedna linija istih primera, iste argumentacije koja je potpuno ne primerena. Ovako kaže tadašnji branilac stavova Vlade ministar Selaković – nećemo čekati da prođe 150 dana. Ponavljam, ovo je maj 2014. godine. Ne pada nam na pamet da čekamo da prođe 150 dana, pa da onda smišljamo šta ćemo da uradimo. Ne, mi ćemo to onmah. Već smo počeli da radimo, u prirodi politike vladajuće stranke koja sve govori u futuru i sve – uradićemo i napravićemo i rešićemo, samo sutra. To je kao i u onom filmu – i ti ćeš kume, samo sutra. To oni poručuju građinima Srbije. Građani Srbije čekajte vi sutra. Posle godinu dana – ne pada nam napamet, citiram ministra Selakovića, da čekamo 150 dana. Bogami, padalo vam je napamet. Evo vas, ništa niste uradili. Tri godine ste na vlasti. Tri godine na vlasti, 92.000 radnika čeka rešenje koje nije, po nama, samo u tome da kažete – evo vam novac, niste uspeli da se privatizujete, niko se živ nije javio, izvolite neki novac, koji je mizeran, koji je mali, sa kojim ne može nikakva privreda u Srbiji realno da se pokrene, realno govoreći, nikakva i ti ljudi odoše na ulicu. Kupiće neke potrepštine za kuću i završiće na ulici. Puna je Srbija takvih primera od svih vlasti. Vi znate da ja ne aboliram nikoga i da ekonomski i privatizacioni model od 2003. godine po meni je bio užasno loš. Ali, vi ste ovde pričali protiv privatizacije. Do juče ste, do jutros ste pričali protiv privatizacije, pa što je branite sada? Čekajte, kakva jeto privatizacija koja ima stranačke boje? Jel privatizacija ili nije privatizacija? Ako je privatizacija, zašto onda do juče govorite o genocidu, citiram jednog kolegu, što je vrlo neprimeren izraz, nad radnicima Srbije, a sada kažete – teški lekovi, nema smrti bez vaskrsa. Neće radnik u Srbiji vaskrsnuti dok je vaše vlasti. Nema šanse i ovaj zakon je dokaz za to. U maju će biti ulazak vaš u četiri godine apsolutne vlasti, u maju sad, iako se ni mi nismo proslavili u procesu privatizacije, da budem blag, ovo što sada radite je bezpogovorno prihvatanje koncepta privatizacije onoga što je MMF smislio. Bez ikakvog kriterijuma, bez procedure, odokativnom metodom 17 preduzeća, budite srećni, godinu dana ste zaštićeni, a ostali na doboš. To je ono što će se desiti. Ne krivim vas lično. Znate šta ću sad da vam kažem, ministre Sertiću, možda vas iznenadim, što se mene tiče, čitajući ovde šta se vi govorili i šta je govorio premijer Vučić, vi ste za mene heroj, a znate zašto ste vi za mene heroj? Zato što je premijer Vučić ovako rekao 6. maja u „Blicu“ – neću da trpim javašluk, zato sam skinuo Sertićev predlog na sastanku sa MMF i, rekao je, moj potez je šokirao predstavnike Fonda. Ponovno odlaganje rešenja možda bi prijalo moj stranci, ali ja znam da u naredne dve godine ništa ne bi bilo urađeno. Prezirem stalna odlaganja. Zato sam srušio Sertićev predlog i prihvatio predlog MMF da za svako od tih 25 preduzeća razgovaramo sa poveriocima. I onda se desi čudo. Odjednom, 11. maja za „Tanjug“ – prihvaćen Sertićev predlog – izuzimaju se 17 preduzeća od poverilaca i od naplate. Dakle, vi ste uradili pravu stvar. Samo ja mislim da ste trebali mnogo više preduzeća. Nije rešenje ni za srpsku privredu, ni za ekonomiju, ni za katastrofalnu ekonomsku, a pre svega socijalnu situaciju u Srbiji, naročito u centralnoj, južnoj, istočnoj i zapadnoj Srbiji, nije rešenje da im zatvorite ovo zato što nema, bože moj, ko da kupi, pa onda ćemo dobiti novac koji ćemo potrošiti na belu tehniku, ali nažalost u Srbiji na vraćanje dugova. Na vraćanje dugova zato što vrlo dobro, uvažene kolege znaju, da nam Srbija jede na crtu i da minimarketi koji su opstali po srpskim varošicama, selima i opštinama daju robu na crtu kada stignu pare. Ovaj radnik će prvo morati da plati tu crtu i gde će on onda da radi? To je moje pitanje vama. Ja sam takođe primetio da iz prerađivačke industrije imamo čak 63 preduzeća. Šezdeset tri preduzeća će se ili ugasiti ili će otići na doboš, u stečaj i ti ljudi će ostati bez posla. Puna su usta ovom režimu poljoprivrede, prerade hrane - mi smo šampioni u proizvodnji hrane, a 63 preduzeća odoše niz Dunav. Šta ćemo s tim da radimo? Zašto niste izašli iz okova promašenog ekonomskog privatizacionog koncepta, kada pričamo o konceptima ovih dana? Zašto niste pokušali ta preduzeća da spasite? Zašto ih niste naterali da naprave planove? Zašto ih niste naterali da pospeše proizvodnju, da im pomognete da ostvare izvoz? Zašto niste Razvojnu banku Srbije napravili? Zašto ne razvijete radničko akcionarstvo na pet godina, pa ga onda prodate. Zašto ono što ste dali „Smederevskoj Železari“ niste dali i ostalima? Stavite na konkurs menadžment i dobro ih platite, neka rade i ta preduzeća, a naročito u prerađivačkoj industriji. Evo Koceljeva, može da hrani pola Srbije određenim proizvodima. Zašto? Ne, na doboš. Kome? Kalkulantima, mešetarima, preprodavcima. Koja vam je brana od toga da se ne ponovi ono što se dešavalo? Koja? Agencija za privatizaciju? Pa dajte da budemo ozbiljni. Ko će da kontroliše poreklo imovine tih ljudi? Ko? Kažite mi ime institucije. Po kom zakonu? Koliko će biti taksista koji će naprasno da kupe neka preduzeća po Srbiji, kao što su kupili „Avala film“? To treba da nam kažete. Kako ćete kontrolisati te mešetare? Šesnaest milijardi dinara ste opredelili u budžetu za otpremnine. U 80 firmi najmanje 20 hiljada ljudi će ostati bez posla, i ovima se odlaže na godinu dana, pa je to još 30 hiljada. Srbijo, ovo je ono što vas čeka. Ne zato što vi želite loše. Verujte, ne optužujem nikoga, naročito vas, ministre Sertiću. Ne, ja ne mislim uopšte da vi želite nešto loše. Ja mislim da vi funkcionišete najbolje što možete u datim okvirima, političkim, ideološkim, ekonomskim i tržišnim, nego je problem što ova Vlada nije spreman da iz toga iskorači. Ona će slepo da prati ovaj princip. Ona će slepo da prati tržište. Ona će da dozvoli da svi odu na biro, svi ovi ljudi, jer nema, Bože moj, ko da kupi. Pa šta sad? Kako je rekao uvaženi kolega - neće valjda država da daje poslove? Pa, idite to u ispražnjenu Srbiju pa im recite. Ili, još bolje, ne mislim ništa lično, idite pa im recite zašto vaše partijske kolege mogu da rade u opštini i javnom preduzeću, a oni moraju na tržište. A, ovo vam se više sviđa? Pa, idite onda tamo po srpskim selima, idite u „Srbijanku-Valjevo“, recite njima što on ne može da dobije neku pomoć da radi, neki podsticaj, neku novu teglu koju će prodati, a njegov prijatelj i komšija koji je ušao u SNS može da radi u javnom preduzeću i opštini i baš ga briga, za njega tržište ne važi. E, to je problem. Niste vi pravi neoliberali. Vi ste samo neoliberali za narod. Za vas ste vi i te kakve budžetlije, etatisti čisti. Sve ste podržavili što ste mogli, ali ne za narod. Narod mora na tržište, ili, da budem precizan, oni koji nisu u vašoj partiji. To je ono protiv čega se mi moramo boriti. Zato, ministre, ako možete, osim ovog dela koji se tiče nedostatka jasnog kriterijuma, dela koji se tiče zašto samo 17 i dela šta će biti sa ostalima, ali ne samo otpremnina, nego šta tu strateški ova Vlada može da uradi za te ljude? Jer, to nije pitanje za ovih 50 hiljada, 92 hiljade radnika, to je pitanje za celu Srbiju, ljudi. Cela Srbija će da se spakuje i ode negde. Najverovatnije u Beograd ili u inostranstvo, ko može. Šta onda? Ode otpremnina. Ko će tada da pita naprednjake gde je otpremnina? Kakva otpremnina, vratili su dugove. Ne može se izaći, ljudi, iz krize i rupe u koju smo upali sa ovim ustaljenim koracima, koje je i naša vlast preuzimala. To su pogrešni koraci. To je ono što vam predlažem, a ne napadam nikoga. Samo izađite iz kutije. Ja mislim da ste vi, ministre, uspeli, bar sa pokušajem da spasite nešto na neki rok, da izađete iz kutije i svaka vam čast što ste imali snage da se usprotivite premijeru Vučiću. Hvala.
Zahvaljuje, gospodine Stefanoviću. Reč ima ministar Željko Sertić. Izvolite.
Zahvaljujem se poslaniku za ovaj deo koji je vrlo jasno definisao, barem poslaničku grupu i mišljenje poslaničke grupe, u kom pravcu ovaj zakon treba da ide, da li je to neka striktna privatizacija koja će bez ikakvog obzira ići ka gašenju preduzeća ili ćemo imati podršku za pokušaj da u nekom narednom kratkom periodu zaista nešto uradimo. Zahvaljujem se na tome što podržavate ovaj koncept da bar jedan deo preduzeća zaštitimo. Ono što se ne slažem sa vama, to je koncept kako su izabrana preduzeća. Prvo, ne radi se o 17 striktnih preduzeća, radi se o manjem broju preduzeća, zato što imamo jedan deo petoletkinih kompanija koje su pravno samostalne, ali suštinski je manji broj preduzeća uopšte u pitanju. Sa druge strane, ta preduzeća su veoma važna iz nekoliko aspekata. Pod jedan, već sam spomenuo koliko nam je „Jumko“ iz Vranja važan, u kakvim dugovima je bio i koliko je bilo nezaposlenih u prethodnom periodu. Rekao sam vam da smo obezbedili poslove za „Jumko“, da danas tamo radi 1700 ljudi i da plaćaju sve svoje obaveze. Dakle, ne samo plate iz svog redovnog budžeta i poslovanja, nego plaćaju poreze, doprinose i plaćaju energente i sve ostalo što je potrebno. Imamo proces i mogućnost da takvo preduzeće prodamo u nekom narednom periodu, a do sada nismo zaista imali mogućnost, osim samo imovine i hala, što je upravo ono što vi kritikujete. Nije suština da prodamo imovine i hale, iako je i taj proces komplikovan, jer ako idete na prodaju modelom imovine, morate da imate stopostotnu saglasnost svih hipotekarnih poverilaca i sve ostale komplikacije koje su u skladu sa tim. Međutim, jedan deo preduzeća, jedan deo firmi koje rade u ovom realnom sektoru će moći kroz naplatu svojih potraživanja da dođu do nekog svežeg vazduha. Taj proces neće ići niti brzo niti lako, jer treba da se utvrdi vrednost imovine i mora da se odradi to. Ali, veliki broj preduzeća koje mi danas imamo, i to sam na početku spominjao, svako u opštini sigurno ima priliku da zna za neko preduzeće koje je iz stečaja kupljeno. Evo, imali smo sada „Mitros“ u Mitrovici koji je kupio „Gerlinger“. Imamo i livnicu u Topoli. Dakle, imamo veliki broj preduzeća koji se svakog dana negde objavljuju. Sada samo da razdvojimo jedan deo. Ima deo procesa koji vodi Agencija za privatizaciju, ali same stečajne postupke vodi sud i preko sudske praske se te stvari realizuju. Ono što ste spomenuli za „Avala film“, ja mislim da je prvo veoma važno da razdvojimo i da sklonimo etiketiranje ko je šta. Ko god da je kupio, ja ne znam čime se bave i šta su završili od škole i na koji način vlasnici kompanije koji su se javili, koji su položili garanciju, ali pretpostavljam da ćemo svi zajedno da podržimo da ako je nešto plaćeno 980 miliona, od toga 150 miliona vraćeno poreza državi, od toga 80 miliona dinara vraćeno duga „Dunav osiguranju“, od toga ne znam koliko miliona para vraćeno radnicima koji su imali sporove sa preduzećem oko zaostalih dugovanja, i kada se sve to sabere sa dodatnim sredstvima koja su obezbeđena u tom preduzeću u međuvremenu, sama država, budžet, pošto je država Srbija vlasnik polovine kapitala u „Avala filmu“, će dobiti nešto oko, procena je, 320 miliona dinara. Dakle, skoro tri miliona evra od te privatizacije. Zaista bih voleo da mi svaku privatizaciju imamo na takav način da možemo da platimo troškove i dugovanja koja smo imali i na kraju da dobijemo pare u budžet. Verujem da niko za to nema ništa protiv i to jeste put da kroz takve modele otkočimo sve ono što danas stoji, a imate danas zbog mora propisa koje smo doneli u prethodnom periodu nemogućnost da nekada čak izdvojite imovinske celine. Jedini način je da to uradite putem stečaja. Zato toliko insistiram na stečaju. Stečaj nije strašni sud za preduzeća. Za najveći broj firmi on može upravo da služi. Imali smo situaciju, sećate se priče sa „MIN Lokomotivom“, danima je bilo po medijima kako smo ni krivu ni dužnu kompaniju stavili u stečaj, a eto preduzeće je napravilo posao u Makedoniji, pa imaju tu silne milione. Znači, danima su mediji pisali o tome. Pozvali smo na sastanak u Ministarstvo privrede sve čelnike sindikate, direktora i gradonačelnika grada Niša. Stavili smo na sto sva dokumenta koliko sredstava je do tada „MIN Lokomotiva“ dobila iz državne kase, koliko nije vraćeno, kakve su obaveze koje su nastale po osnovu drugih poslova, koliko su ogromni minusi. Kada smo ih stavili u biznis plan koji su oni predložili za izlazak iz te krize, u smislu upravo od tog posla koji su trebali da dobiju od Makedonije, shvatili su da ne mogu jednu platu da isplate od eventualno sredstava koje budu dobili čistih para zarađenih, a da ne uđu u nove dugove, a pri tom je država trebala da da i garancije i avansnu garanciju za početak posla i da im da još novac za uzimanje opreme i sredstava. Kada je sve to završeno na sastanku, sami su čelnici sindikata rekli da je za njih stečaj jedini spas i to jeste tako bilo jer danas MIN lokomotiva radi. Znači, preduzeće je u stečaju, ali 50 radnika ima posao i radi remonte. Da li je bolje da radi 50 nego niko? Pa, jeste. Da li je lošije 50 nego 200? Jeste. Ali, radimo u sistemu mogućeg, imamo neki okvir u kome je samo suština da idemo ka zdravom i održivom tržišnom poslovanju, jer ovo što do sada imali zaista niti je zdravo, niti je održivo. Neću ponavljati sve razloge koje smo spominjali. Pogotovo sam bio opširan u uvodnom izlaganju što se tiče svih preduzeća, ali ovih 17 preduzeća je izabranih preduzeća i Vlada će verovatno posle usvajanja ovde u Skupštini, ako bude sve kako se mi nadamo, Vlada će na svojoj sednici doneti konačan spisak tih preduzeća u kome ćemo tačno znati kojim preduzećima ćemo ostaviti prostor i zaista je suština da ta preduzeća koja se nađu na tom spisku uradimo posao. Dakle, ne da prolongiramo privatizaciju. Vidim da je danas ponovo objavljen tekst upravo sa mog govora, da mi sada tražimo pomeranje privatizacije. Ne, mi samo tražimo pomeranje rokova za zaštitu od naplate prinudnih potraživanja, da ne bismo proces privatizacije zaustavili. Molim vas da vrlo jasno te terminološke izraze koristimo. Dakle, ne pomeramo privatizaciju ni u jednom ni u drugom slučaju, nego samo definišemo okolnosti pod kojima će nam privatizacija upravo biti zaustavljena i nećemo moći da je realizujemo. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Sertiću. Repliku ima šef poslaničke grupe SNS zbog pominjanja stranke i predsednika stranke. Izvolite, narodni poslanik Zoran Babić.
Zahvaljujem se, gospodine predsedavajući. Gospodine ministre, da sam malopre ušao u ovu salu kada je govorio gospodin Stefanović i da pre toga nemam ni pamćenje ni političko iskustvo, pomislio bih da u državnoj upravi samo rade članovi SNS. Niko drugi ne radi, niko drugi u životu nikoga u državnoj upravi, u javnim preduzećima, u opštinama, gradovima, ministarstvima nije zaposlio, nikoga, samo SNS. Zašto onda kada smo na jednoj teškoj sednici smanjivali plate u javnom sektoru, zašto su najbučniji bili predstavnici DS? Koga su štitili? Naprednjake? Pre bi nas pogledali kako se davimo nego što bi nas štitili. Štitili su svoje, one koje su oni zaposlili u državnoj upravi. Kada smo najavljivali da je javni sektor preglomazan i preveliki, u kojem, eto, rade samo naprednjaci, ko se prvi pobunio? Demokratska stranka. Čuvajući naprednjake? Ne, naravno, čuvajući svoje, sve one koje su zaposlili za 12, a bogami u Vojvodini i za 15 godina, koliko su na vlasti. Licemerno je govoriti i samo prebaciti teret na drugoga. Zašto je teško reći ono što sam i rekao i pre nekoliko meseci i sada – u partijskom zapošljavanju nema nevinih, samo što je krivica direktno proporcijalna dužini ostanka na vlasti. Ne može da se meri godinu dana SNS sa 15 godina DS. Nikada ne može da se meri sa tim grehom koji ste napravili prema javnom sektoru, sa tim grehom koji ste napravili prema javnim finansijama.
Vreme.
Dve rečenice, molim vas. Nisam čuo nijedan predlog, osim toga da se nastavi začarani pakleni krug gde će se samo uzimati neki novi parafiskalni nameti, uzimati neki novi krediti, davati u nešto što nije zdravo, pevati uspavanke tim firmama i tim ljudima. Nadalje, zbog populizma, i zbog toga će i investitori bežati, zbog toga se niko više neće odlučivati da uđe u privatni sektor, to je pakleni krug. Ono što odvaja nas od vas, gospodine Stefanoviću, je što imamo hrabrosti, što imamo volje da jednom taj pakleni krug u našem društvu prekinemo.
Hvala, gospodine Babiću. Replika, šef poslaničke grupe DS Borislav Stefanović. Izvolite, zbog pominjanja imena.
Hvala, gospodine predsedavajući. Štitili smo mi i tada, uvaženi kolega, lekare, nastavnike, profesore, ljude zaposlene u javnom sektoru kojima ste smanjili plate, umesto da im povećate plate. Ali, to nije pogađalo vaše, kako to kaže narod, botove koje ste zaposlili zato što se oni nisu ni nadali da će biti zaposleni, a najčešće imaju kupljene diplome i izmišljena radna mesta pa ih to nije mnogo ni pogađalo, bilo kakvo smanjenje njima je dobrodošlo pošto su ionako najčešće došli samo tu da pišu komentare. Inače, dao sam tri ili čak četiri konkretna predloga ministru. Vi to niste možda dobro čuli. Ministar je čuo vrlo dobro šta sam ja predložio. Konkretno, oko 64 preduzeća u prehrambenoj industriji. Da li je to realno ili nije? Ja mislim da je realno i mislim da imate i veliku većinu u Skupštini, o Vladi da ne govorim, možete te stvari da uradite, kao što biste mogli da usvojite da je partijsko zapošljavanje krivično delo, a nećete to da uradite. Mislim da biste trebali to da uradite. Kao što znate da bez obzira na sva poređenja sa DS, koja je takođe to radila, mi bar nismo donosili zabranu pa onda zapošljavali mimo svoje sopstvene zabrane, kako vi to radite. Inače, samo sam hteo da dodam ministru par rečenica. Resavica, kao rudnik, ne može biti profitabilna. Nigde u Evropi rudnik tog tipa nije profitabilan. Profitabilno i strateški je ono što se u rudniku vadi. Zbog toga, po meni, normalno je da država održi i sačuva rudnik Resavicu, a ne da te ljude, nekoliko hiljada njih, završe na ulici. To je prva stvar. Druga stvar dobio sam više dopisa, verujte, u poslednje vreme. Jedan je iz IMR-a, Industrija motora Rakovica, gde oni šalju dokaze da imaju zainteresovanog kupca, to ste dobili i vi. Drugi je iz udruženja koje se zove Sindikat novinara Srbije, koji traže da se zaustavi privatizacija lokalnih medija.
Vreme.
Molim vas da kažete - da li uopšte postoji bilo kakav način da se to uradi zato što će ti ljudi završiti na ulici, a neko otvoriti magacine umesto lokalnih medija? Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima šef poslaničke grupe SNS, replika od dva minuta, Zoran Babić. Izvolite.
Nikada neću razumeti zašto se u nedostatku argumenata prelazi na vređanje. Da li može jedan čovek u Srbiji da se naziva botom? Znao sam za jednog čoveka kojeg su zvali bota, ali zbog inicijala, zbog prva dva slova u imenu i prezimenu. Mnogo ljudi u Srbiji ima nadimke na taj način dobijene. Zašto su botovi oni koji nisu za vas? Zašto vređate one čiju podršku nemate? Zbog čega? Zbog čega vređate 50% ljudi u Srbiji, 50% ljudi u Srbiji koji veruju Vladi Aleksandra Vučića iz SNS? Zbog čega tako nešto? Zbog čega mržnja, umesto dijaloga? Zbog čega mržnja, umesto predloga? Pa, evo, i ja imam predlog. Možemo da razgovaramo o tome da je partijsko zapošljavanje krivično delo, ali da je krivično delo koje ne zastareva, da ne zastareva. Da ne bude ono – do kada je DS vršila vlast, do kada je zapošljavala i tate i mame i šurnjaje i kumove i prijatelje i komšije, sve moguće dok je zaposlila, e, onda je to bilo u redu, onda je to bilo sasvim u redu, a u trenutku kada je to radio neko drugi, ja kažem – svi smo krivi, ali je krivica direktno proporcijalna dužini ostanka na vlasti. Ne možemo da govorimo o istom principu. Dajte onda da govorimo i o podeli odgovornosti. Zašto 17 kompanija? Mogu da se složim da su neke od tih kompanija stub za te krajeve Srbije, ali da li su ti stubovi sprečili da se do sada ne odliva?
Vreme.
Da li su dosadašnji zakoni sprečili da 45.000 ljudi godišnje ostane bez posla? Da li su sprečili činjenicu da od 47% u Kini, do 41% u jednoj susednoj Rumuniji, 40% u Češkoj, procenat učešća privrede u BDP-u Srbije je 18%?
Zahvaljujem, gospodine Babiću.
Šta ste uradili, ljudi, osim jeftinog populizma? PREDSEDAVAJUĆI: Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Gospodine Stefanoviću, replika? Izvolite, zbog pominjanja stranke.
Kad god vam nešto ne odgovara, vi o mržnji i vređanju. Ja ne znam, kažite mi u koje ruho da obučem činjenicu da se ona vama dopada? Tim gore po činjenici, rekli biste. Znate, pošto vidim da ovde od premijera ide taj trend, moderni su ovi citati, pa danas je Linkoln na dnevnom redu, on je rekao – ne možete pobeći sutrašnjoj odgovornosti izbegavajući je danas. To je rekao Abraham Linkoln. Dakle, ja kao čovek i potpredsednik i šef poslaničke grupe Demokratske stranke to mogu da vam kažem. Znate, mi smo mislili da to može, a vidim da i vi mislite da to može. Pošto ste ukupno gledano, vi osam godina na vlasti, znači toliko ste tačno somota vi krivi, za sve to što se dešava. Ali, sada ulazimo u ono računanje da tu niste dobri, pa idemo u razlaganje slogova i reči, ni tu baš niste dobre, to znate, čuli smo sinoć i na jednoj televiziji sa vazduhoplovom. Prema tome, ja vas samo molim da mi kažete – zašto je problem…
Gospodine Stefanoviću, molim vas, bez ličnog obraćanja.
Dobro, izvinjavam se nije to ništa uvredljivo. Dakle, ja samo hoću da pitam – šta je problem? Umesto da vidimo šta se dogodilo drugima, da pratimo sve negativne strane tržišnog neoliberalnog modela koji je drugi upropastio, da uradimo nešto konkretno, evo, recimo za ovih 64 preduzeća. Drugo pitanje, vrlo konkretno, rekao sam ministre šta bi recimo moglo da se uradi, žao mi je što kolega nije čuo ponovo. Molim vas, samo recite ovde glasno tim građanima, 92.000 radnika – šta ćete sa njima da uradite, kada potroše otpremnine ili kada većina njih ne bude u kupljenim preduzećima? Samo recite ovde glasno, hrabro, sa svom hrabrošću koju imate i verom u premijera, recite im ljudi šta ćemo s vama da uradimo? Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima šef poslaničke grupe SNS, narodni poslanik, Zoran Babić. Replika dva minuta i time zatvaramo krug replika.
Verovatno da se ta količina mržnje obuva zajedno sa Pradinim cipelama u kojima poneke kolege dolaze u Skupštinu ili idu u šetnju, a iste te Pradine cipele, poštovani građani Srbije, koštaju koliko vaše bar dve prosečne plate u Srbiji. Eto, gde su nestale pare. Eto, gde je nestao novac svih građana Srbije. Da li će od jednog lapsusa mog, nekog drugog čoveka, neko u Srbiji živeti bolje ili gore? Ne, neće. Ali, da nisu oni silni milioni evra potrošeni, protraćeni, pokradeni, oteti kroz „Razvojnu banku Vojvodine“ Bojana Pajtića, Fond za kapitalna ulaganja Vojvodine, kroz sve one privatizacije, kroz optičke kablove „Nuba investa“ i Olivera Dulića, kroz sva ona đubriva Saše Dragina i svih onih afera preko „Azotare“, preko svih onih silnih kvadrata, stotina kvadrata poslovnog, odnosno stambenog prostora na pašnjaku treće klase na Vračaru, preko svih tih stvari koje su rađene, e od toga i da je to sprečeno, i da to nije rađeno ljudi u Srbiji bi daleko bolje živeli. Od jednog lapsusa kojeg čak ni onaj koji ga je ovde sada primetio, a primetio ga je u sinoćnoj emisiji koju je možda gledao, a bio je prisutan i nije čuo na sednici same Skupštine. Da, ali ovo je Narodna skupština u kojoj se govori različitim žargonima, različitim jezicima, na kraju krajeva. Ovde su ljudi i iz Svrljiga, i iz Leskovca, i iz Vranja, i iz Kraljeva, i iz Priboja, i iz Užica. Da li se vi stidite različitih ljudi, različitih krajeva Srbije? Da li se stidite to što možda, ponekad ja ne razumem moje kolege i komšije iz Trstenika? Izvinite, nisam rođen na tom pašnjaku treće klase na Vračaru, ali nisam ni oteo od građana, kao što ste vi otimali preko „Razvojne banke“, preko različitih fondova, preko svih ovih nesretnih privatizacija.
Spominjana je Demokratska stranka. Izvolite, šef poslaničke grupe Demokratske stranke, Borislav Stefanović.
Evo, ja apelujem gospodine predsedavajući, da ovim završimo krug replika.
Ja vas molim. Ako ne date povoda za repliku, sigurno ćemo završiti.
Evo, ja baš sada apelujem. Ne, neću dati. Neću dati.
Ako ne, moraću da dam pauzu. Izvolite.
Dobro, dakle zaista, poštovane kolege iz različitih krajeva naše divne Republike Srbije, niko ovde ne dovodi u pitanje ni dijalekt kako vi kažete ni akcenat kako kažete niti bilo šta drugo u tom smislu, u pitanju je gramatika. Ja ne znam da li neko razume tu razliku. Ovako bi neko zlonameran, među kojima ja nisam, mogao da kaže u da u divnoj, fenomenalnoj, najlepšoj na svetu Vrnjačkoj Banji se vazduh kaže vazduh, a ne kaže se. Prema tome, nemojte svoje sopstvene komšije dovoditi u takvu neugodnu, nelagodnu situaciju. A, u ostalom može to i da se zamuti kada neko radi u javnom komunalnom preduzeću, pa onda iz tog javnog komunalnog preduzeća sa direktorske pozicije napravi hotel koji se zove „Trifun “ u Vrnjačkoj Banji, pa sada ne može da nam objasni odakle mu pare za to, ali to je sada već druga priča.
Gospodine Stefanoviću, sami ste rekli da ćete doprineti kvalitetu rasprave.
Pa, doprineću.
Upravo radite suprotno. Nije korektno. Molim vas da privedete repliku kraju.
Ja nisam na nivou obućarskih argumenta, ja idem na hotele. Razumete? Znači, to je ipak viši nivo, složićete se.
Zahvaljujem se. Replika, gospodin Babić [[Borislava Stefanović, s mesta: Nema osnova za repliku. Niko nije spomenuo ime.]] Pa, upravo ste dozvolili i niste bili u pravcu kvaliteta ove rasprave. Replika, narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Ja ću gospodine predsedavajući, da u ovom trenutku javno gospodinu Stefanoviću podarim, poklonim godinu dana u bilo kom hotelu koji se nalazi u mom vlasništvu ili u vlasništvu moje porodice. To što se nešto zove, a moj pokojni otac se tako zvao, govori o vašoj patološkoj mržnji i patološkom zadiranju u privatne stvari. Ne želim da vam se ikada tako nešto desi kao što se dešavalo mojoj porodici gospodine Stefanoviću, nikada i nikome. Moja kuća se, gospodine Stefanoviću, pored koje su vas sprovodili da je slikate, da je vidite, umesto da ste kao kod kolege svratili, se zove po mom pokojnom bratu. Objekta koji se nalazi u istom dvorištu koje sam nasledio od dede Davida i oca Trifuna se zove po mom pokojnom ocu. Po ljudima koji su čestito svoj vek proveli u Vrnjačkoj Banji i u Lipovi i od kojih, ne da se ne stidim, nego se ponosim tih korena. A možemo da razgovaramo kako se akcentuje prada ili prada ili kako god ali ona košta koliko dve plate u Srbiji. Možemo akcentovati škode, škode ili kako već god, ali ste ih razbili pa pobegli sa lica mesta, a bili su vlasništvo Republike Srbije. Možemo govoriti i o radnim mestima u Ministarstvu spoljnih poslova gde je jedina kvalifikacija bio stric. Možemo razgovarati i o tome kako se za godinu dana sa jednog prelazi na tri kategorije višeg mesta u ambasadi SAD, ambasadi Srbije u SAD. I o tome možemo razgovarati.
Zahvaljujem. Dajem pauzu od dva minuta. [[Posle pauze]] Nastavljamo sa radom. Reč ima Aleksandra Tomić, ovlašćeni predstavnik SNS.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministri, kolege poslanici, danas je na dnevnom redu izmena i dopuna Zakona o privatizaciji, kao i deo zakona koji se odnosi na vrlo važan deo naše privrede, ono o čemu je gospodin ministar Sertić govorio, a to su izmene i dopune Zakona o standardizaciji. Inicijalna privatizacija, kada je počela posle 2000. godine, praktično se pretvorila u jedan grabež, pre svega direktora tadašnjih društvenih preduzeća, da što više direktorskih mesta zadrže, a preduzeća su se vremenom pretvarala u glasačke mašine stranaka koje su tada bile na vlasti, i ni jedna vlada, i ni jedan ministar nije hteo po dubini da se pozabavi ovim pitanjem. Ono sa čim se Vlada SNS i gospodine Sertiću, kada ste vi došli na to mesto, je bila jedna vruća stolica koja je izgledala, da će u svakom trenutku jednostavno da se sruši, iz prostog razloga, da ste nastavili tim tempom, jednostavno ne činjenja kao što su ranije vlade radile, ne biste mogle uopšte da dođete do prave slike o kojoj tek sada, na kraju krajeva, svi imamo prilike da vidimo kako Srbija izgleda u pogledu 526 preduzeća i postupka privatizacije.
Molim vas gospodine Božoviću, dopustite da poslanica završi izlaganje.
Veliki je značaj, i mislim da je to prvi put u srpskom parlamentu, da dolazi ministar privrede i sa svim poslaničkim grupama vrši određene konsultacije, prezentuje svoj rad, prezentuje koncept koji treba, jednostavno, ova skupština da usvoji i bez obzira što se sada govori o 17 preduzeća za koje treba nešto da se prolongira, jednostavno dolazite u situaciju da svi dolaze do određenih informacija koje do sada niko nije hteo javno da iznese, a najmanje prema narodnim poslanicima. Narodni poslanici do 2012. godine su držali sednice ad hok. Prvo je vlada radila, zaduživala se, donosila kredite, odobravala projekte, a onda je radila sednice gde su se donosili zakoni odjednom. Jednostavno saglasnosti za određene projekte koji su bili u milionskim iznosima su se tek onda odobravale na kraju celog postupka. Znači, tu je konceptualno velika razlika između Vlade SNS i gospodina Vučića i vlade svih vlada koje su ranije bile. Ono što je interesantno primetiti,to je da bi svaka vlada da skine sa sebe odgovornost da je ona radila određenu privatizaciju pa kaže, to je neka druga stranka, to ne neka treća, to je neka sa kojima ste vi bili ili niste u vlasti, ali činjenica je da je početak krenuo od gospodina Cvetkovića, koji je bio prvo direktor Agencije za privatizaciju, pa se nastavilo dalje da taj čovek bude ministar finansija, pa je došao čak do mesta premijera. Ali čak ni to njegovo stručno mišljenje kao određenog eksperta kojega je kvalifikovao za ta mesta, politička većina u tom trenutku nije htela ni da čuje. Znači, sve ovo o čemu danas pričamo i potrebama da se završi postupak tek dolazi na scenu političku i dobija političku težinu onoga trenutka kada dolazi, u Vladu ulazi SNS na čelu sa gospodinom Vučićem. Ono što je važno reći to je da koncept od prošlog maja do ovog maja, praktično je išao korak po korak i nije tačno da se ništa nije uradilo. Tačno je da je urađena analiza svih privrednih subjekata, znači i društvenih preduzeća i preduzeća u restrukturiranju. Tačno je da smo imali 144 preduzeća u restrukturiranju, a ono resto su bila društvena preduzeća. Tačno je da je od 2002. godine bilo 234 preduzeća u restrukturiranju, a onda su se svela praktično na 104, a onda su, posle toga sva preduzeća na volšeban način prodavana pa ponovo vraćana u nadležnosti države, odnosno finansiranja budžetom. Danas imamo, za ovih zadnjih godinu dana, raspisane konkurse za četiri preduzeća u restrukturiranju i za još osam do 1. juna. Ono što je važno reći da je najavljeno još 28 preduzeća koja će se raspisati, objaviti javni konkursi, i ono što je bitno da ovih 17 preduzeća na osnovu ekonomskih pokazatelja, ekonomičnosti i rentabilnosti i profitabilnosti za poslednjih dve godine mogu da funkcionišu na ovom tržištu. To su bile karakteristike i kriterijumi na osnovu kojih ste vi to odabirali. Ono što vam negde zaboravljamo i negde i ne želimo o tome da pričamo, da mi moramo da očuvamo određena preduzeća koja su praktično na teritoriji Kosova i Metohije, a suštinski na teritoriji Srbije. Prema tome, mi ne smemo da budemo neodgovorni pa da kažemo – ne želimo da finansiramo, tipa naše radnike i rudare u Trepčinim rudnicima, jer bi to do sutra dovelo da 4.000 Srba izgubi posao i da jednostavno ostanu bez posla i dođemo do tog trenutka da se isele sa tog juga Srbije. Znači, o tome niko ne želi da priča, ali žele da pričaju naši politički neistomišljenici da li će to ugroziti pregovore Beograda i Prištine. Ne, neće. Neće ugroziti pregovore, zato što Srbija mora odgovorno da vodi svoju ekonomsku politiku. Od 2000. godine do 2012. godine, do praktično, do donošenja zakona prošle godine 2014. godine, ekonomsku katastrofu po pitanju opšte privatizacije, svi su gurali pod tepih i ovde se to svi slažemo. Ali, negde zaboravljamo onaj deo da smo se evropskim direktivama obavezali da ćemo taj postupak završiti. Da državnu pomoć, koja je jednostavno iz budžeta Srbije svake godine Srbija bila dužna da daje, jel, jer se tako naviklo godinama do 2012. je to postao princip rada, pa i danas kažemo, eto može da bude ne 17 – 65. Znači, ta navika da se jednostavno daje a ne da se zarađuje na tržištu kapitala mora da prestane i ta utopija za koju ste rekli da mora da prestane je jedini prihvatljiv koncept ne neoliberalizma, nego opstanka privrede Srbije. Šta dobijamo današnjim izmenama i dopunama Zakona? Dobijamo da ovih 17 preduzeća, koja su od strateške važnosti, kako ekonomskog, tako nacionalnog razvoja uopšte društva, treba da dobiju još određeni period do godinu dana, a da ne kažemo da su recimo više od polovine već debelo zagazili u određene pregovore što se tiče iznalaženja strateških partnera i procedura kojima treba da se raspišu određeni javni tenderi. Treba da im se da taj rok da završe taj proces koji su započeli. Privatizacija mora da se završi do kraja tih zacrtanih rokova. To nije samo naša obaveza zato što mi to želimo kao Vlada, nego smo se jednostavno, kao odgovorno društvo, obavezali ne samo prema MMF, koji stalo spominjemo, nego i prema Svetskoj banci, vezali smo sve projekte, vezali smo kompletno za pregovore sa EU. Državne pomoći iz budžeta Srbije od 2017. godine, više neće biti. Nećemo smeti iz budžeta da dajemo pare za određena javna društvena preduzeća bilo koja koja su u nadležnosti države. Ona će morati na tržištu kapitala da se ponašaju održivo. Koliko prihoduju, toliko moraju i da rashoduju i to mora da bude svima jasno. Ono što na kraju treba reći što se ovog zakona tiče, da postoje određeni strateški projekti kojima jednostavno treba posvetiti posebnu pažnju. Negde smo u dogovoru sa poslanicima koji zaista smatraju da određena preduzeća u poslednje dve godine su pokazale da imaju jako dobre rezultate, da prema onim bilansima stanja i uspeha, vi vidite da oni imaju velike prihode, da na ta preduzeća treba staviti poseban fokus od strane Ministarstva privrede i znaće određene mehanizme uz pomoć kojih treba ih zaštititi da bi zaista na adekvatan način dobili veliku cenu kada ulaze u pregovore sa strateškim partnerima. Mislim da će to biti predlog jednog od amandmana koji ćemo dati moje kolege i ja, a drugi deo je koji takođe možda ne bi volela da zaboravimo a to je da mnoge kompanije i društvena preduzeća su zapošljavala i imaju u vlasništvu ljudi sa posebnim potrebama. Na njih ne treba nikako da zaboravimo i da na neki način treba u tom roku takođe da ih zaštitimo od svega toga. To ćemo, znači, dati kroz određenu vrstu amandmana, ali ono što je važno reći i ne zaboraviti, treba na svako mesto da kažete da 50 firmi su potrošile do sada četiri milijarde evra iz budžeta, odnosno građana Srbije baš zato što smo vodili kao država, kao društvo jednu neodgovornu politiku zahvaljujući direktorima koji su živeli u prošlosti zarad svoje lične dobre budućnosti, a ne zarad budućnosti uopšte društva i države. Drugi zakon koji su izmene i dopune Zakona o standardizaciji je u stvari nastavak onih ekonomskih reformi kojima je Srbija na putu i koju jednostavno treba da se pokaže u najboljem svetlu, to je da imamo mogućnost da kao kompanije domaće dobiju sertifikate po međunarodnim standardima i da sa takvim sertifikatima mogu da se pojave, ne samo na domaćem tržištu sa robom, nego i stranom. Niko ne kaže da je taj sertifikat tzv. „ekonomski pasoš“, jer vi onda otvarate mnoge izvozne uvozne odnose sa drugim državama, pa i u regionu, pa i u okviru EU i postajete konkurentni kao društvo, kao privredne aktivnosti, kao ljudi koji se jednostavno bave određenim delatnostima za koje imaju međunarodne sertifikate. To je glavni problem, recimo, kada pričamo o strateškim projektima gde ne mogu naše firme uopšte da izađu na konkurse zbog toga što nemaju određene međunarodne sertifikate. Onda se pitamo zašto naše firme ne mogu da budu nosioci međunarodnih tendera? Upravo su ovo uslovi koji stvaraju te mogućnosti. To će dovesti velike uštede, pre svega budžetu Srbije, ali će otvoriti mnoge poslovne aktivnosti u tom pogledu. Ono što smo danas imali prilike da čujemo, to je da naši ne istomišljenici jednostavno bi želeli da se vrate na vlast sa nekim jeftinim političkim pamfletima koji nigde ne vode ovu Srbiju. Ti jeftini politički pamfleti jednostavno dovode do toga da se u društvu stvori jedna slika o tome da mi nešto rušimo, a to što rušimo je srušeno odavno, još 2005, 2006, 2007. i 2008. godine. Pogrešan koncept privatizacije koji jednostavno nikada nije zaživeo u ovoj Srbiji i samo je predstavljao predmet grabeža između, i podele političkog plena i koji je predstavljao, kao što sam rekla na početku, glasačku mašinu. Taj koncept više nigde ne može da opstane, a to je postupak privatizacije celog privrednog restrukturiranja završen u zemljama srednje, istočne Evrope još pre 20 godina. Dobro je što mi ne želimo da kasnimo više u tim procesima. Dobro je što želimo to da završimo. U svakom slučaju ćemo u danu za glasanje prihvatiti ovaj vaš predlog i zahvaljujem vam se što ste zaista bili toliko uviđavni i na odboru danas imali toliko prilike da objasnite svaki detalj i svaki postupak koji je naveden u ovom zakonu koji treba da da određene rezultate sutra i za godinu dana po pitanju razvoja privrednih aktivnosti u Srbiji. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem se gospođo Tomić. Sada prelazimo na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč. Reč ima narodni poslanik Vladimir Marinković. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre sa vašim saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, prvenstveno moram da izrazim jedno veliko zadovoljstvo na konto onoga što je ministar u svom uvodnom izlaganju rekao pokazavši jednu ozbiljnu dozu tolerantnosti i želje da u Narodnoj skupštini prvenstveno ostvarimo potreban konsenzus i dijalog oko ovog veoma važnog pitanja. Lično, kao poslanik SDS, sam svestan toga da ovo jeste jedan od najvećih problema u našoj državi, ali isto tako ne želeći da levičari, mi ako smo u mnogo navrata i u nekim govorima to čuli kroz demagoške floskule, želim da se potpuno jasno i realno osvrnemo na situaciju u kojoj se nalazimo i da se ne bavimo samo posledicama, nego da se pozabavimo i uzrocima ovoga. Isto tako, očekujem od liberalne opozicije jedan konstruktivniji stav i stav koji će uticati na to zajednički dođemo do rešenja koje je najbolje za naše tržište i koje je najbolje za našu ekonomiju. Sigurno je da ova preduzeća koja će biti na neki način u nekoliko narednih meseci zaštićena i omogućiće se da dođemo do jednog najkvalitetnijeg rešenja kada je u pitanju njihova privatizacija, odnosno promena vlasničke strukture je bilo jedino moguće u ovom momentu i naravno mislim da isto tako veoma loše za našu zemlju što je i gospodin Šubara tek imenovan 31. decembra prošle godine na ovu funkciju, veoma odgovornu, direktora Agencije za privatizaciju imajući u vidu njegovo veliko iskustvo i u privredi i u monetarnoj politici i poznavanje fiskalne politike i svega drugog. Što se tiče ekonomske politike, smatram da bi to bilo kvalitetnije i bolje rešeno, ali mi smo u situaciji u kojoj se nalazimo, koja je veoma teška, i kada u ovom trenutku moramo da na jedan ozbiljan način razmatramo sudbinu 25 hiljada ljudi koji upravo rade u ovim preduzećima, koja će u narednih nekoliko meseci biti zaštićena samo od toga da im poverioci ne aktiviraju svoja potraživanja. Radi se o preduzećima koja mogu uz jednu jasnu politiku reorganizacije da budu restrukturirana i da rade sasvim korektno i sasvim uspešno na tržištu i da budu efikasna i efektivna i da budu produktivna i da budu konkurentna ne samo na regionalnom, nego i na svetskom nivou. Imajući u vidu da se radi o velikim kompanijama, kao što je FAP, kao što je rudnik u Resavici, kao što su druge kompanije koje su veoma važne za našu privredu i koje na neki način za koje se vezuju sudbine hiljada porodica, ali sudbine ne samo malih i srednjih preduzeća, nego i velikih kompanija. Pomenuću samo primer RTB Bora, koji je direktno uvezan sa Južnokorejskom „Jurom“ koja kupuje sirovine od njega, šta bi bilo kada bi se 31. ovog meseca oterao RTB Bor u stečaj? Oterao bi se u veliki problem i potencijalno bi se napravio problem da mnoge kompanije koje stvaraju dodatnu vrednost, koje su nosiocu izvoza u našoj zemlji, koje su nosioci proizvodnje i reindustrijalizacije koja nam je i te kako potrebna i za koju se svi ovde zajednički zalažemo, došli bi u situaciju da oni potencijalno razmišljaju o tome da odu iz naše zemlje, investiraju u neku drugu, možda povoljniju destinaciju, gde je povoljniji poslovni ambijent. Nećemo na ovaj način dozvoliti da nam nevidljiva ruka tržišta rukovodi ekonomijom, nego ćemo se kao ozbiljna država, i na ovaj način to pokazujemo, uključiti u rešavanje problema ljudskih sudbina i opstanka ovih kompanija na dugi rok. Tu se na ovaj način pokazuje i ona socijalno odgovorna crta ove Vlade Republike Srbije, ali i nas ovde u parlamentu koji prvenstveno vodimo računa o interesima građana Republike Srbije, o interesima naših kompanija, želeći da ovaj problem koji naravno nije prevaziđen već petnaestak godina, želeći da ga rešimo i želeći da napravimo uslove za funkcionisanje jedne moderne tržišne ekonomije. Razgovarali smo gospodine ministre jutros na sednici odbora i došli do tog zaključka da čak u preko 90% slučajeva generator ove krize u kojima se nalaze ova preduzeća u restrukturiranju i u procesu privatizacije jeste menadžment koji nije profesionalno radio svoj posao. Na ovaj način i ovim putem vas molim da se razmisli možda i o izmenama i dopunama Zakona o javnim preduzećima, da ono što smo uradili kroz aranžman i ugovor o profesionalnom menadžmentu sa Železarom u Smederevu, primenimo potencijalno na sva druga preduzeća i da pokušamo da angažujemo u skladu sa interesima obe strane one ljude kojima je to kor biznis, one ljude koji mogu da obezbede tržište i koji mogu sasvim profitabilno da rade u interesu svojih kompanija, u interesu radnika koji to rade i u interesu države Srbije u kojoj mi svi živimo i radimo i najvećim nam je interes da se ona ekonomski razvija. Isti takav model treba da primenimo i na javna preduzeća pošto se i tu suočavamo sa velikim problemima, javna preduzeća su generator nelikvidnosti u našoj zemlji. Retko koje javno preduzeće, sem onih koja jesu uspešna, kao što je „Telekom“, kao što su „Elektromreže Srbije“, imaju uopšte razgrađen koncept upravljanja menadžmenta, uopšte imaju divizije za upravljanje ljudskim resursima u tim kompanijama kroz izgrađivanje jednog jasnog modela i procedura regrutovanja, selekcije onih koji su najbolji, onih koji su najsposobniji i nadam se da ćete proces korporitivizacije uraditi što pre, kako bi oni koji su najkvalitetniji, najobrazovaniji mogli efikasno i efektivno da vode ta preduzeća. Čak i od kolege iz Demokratske stranke, koji je bio ovlašćeni predstavnik svoje poslaničke grupe, smo čuli da podržava ovakav koncept angažovanja profesionalnog menadžmenta u kompanijama koje se nalaze u kriznim situacijama. Lepo ste napomenuli i moram da se osvrnem na to da država i te kako, i samo Ministarstvo radi na tome da maksimalno pomogne tim preduzećima, ali bih bio mnogo srećniji da kada je u pitanju „Simpo“ i naveli ste taj primer, aranžman sa hotelom „Hilton“, koji će biti izgrađen u Crnoj Gori za nekoliko meseci, koji vredi 2,5 miliona evra, da za njega nisu zaslužni ni Željko Sertić, ni Dragan Stevanović, koji su se i te kako borili za taj poslovni aranžman, nego oni koji upravo rukovode tom kompanijom, oni koji će tražiti tržišta, oni koji će tražiti poslove kao da je to njihova kompanija i kao da im svaki dan njihovog života i njihovih porodica zavisi od uspeha tih kompanija. Onima koji stalno imaju kritike i primedbe, bez nekih predlaganja nekih konkretnih rešenja, poručujem da veruju, da veruju u konsenzus, da veruju u dijalog i završiću svoj govor poslanicom apostola Pavla Drugog Korinćanima, koji kaže – ako nema vere, onda je uzaludna vera vaša, ali i propoved naša. Tako da, malo više mere, malo više konstruktivnosti, dijaloga i možemo doći do najboljih održivih rešenja u našoj zemlji. Hvala.
Zahvaljujem. (Vladimir Pavićević, s mesta: Replika.) Gospodine Pavićeviću, ne vidim da uopšte na bilo koji način u govoru gospodina Vladimira Marinkovića… (Gordana Čomić, s mesta: Liberalna opozicija.) Zahvaljujem na duhovitosti gospođo Čomić. Reč ima narodni poslanik Goran Ćirić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, danas razgovaramo o Predlogu zakona o privatizaciji o izmenama i dopunama, i na Odboru za privredu smo sa gospodinom Sertićem i sa direktorom Agencije za privatizaciju razgovarali o izazovima koji su pred svima nama. Znamo da je ovo zaista ogroman i veliki problem i izazov za čitavu Srbiju, a posebno ljude i porodice koje se izdržavaju iz ovih sistema, ali iz ugla narodnog poslanika i ljudi koji sede u ovoj Skupštini, mislim da je potrebno sagledati sa kojih pozicija polazimo. Dakle, prošle godine, pre samo deset meseci, je ovaj zakon najavljivan kao ekonomsko čudo, kao nešto što će doneti 90% rešenja svih otvorenih pitanja privatizacije i ovih sistema u restrukturiranju u Republici Srbiji. Mi smo vas tada upozoravali da neka rešenja neće biti funkcionalna i da neće biti efekata iz toga . I sami ste rekli, a i iz izveštaja direktora Agencije za privatizaciju smo zaista dobili priznanje da to jednostavno nije funkcionisalo i da kapacitet institucije kakva je Agencija za privatizaciju nije bio u dovoljnoj meri efikasan da bi izneo taj proces od trenutka kada je usvojen sam zakon u avgustu mesecu, da smo izgubili nekih pet meseci do kraja 2014. godine i da to vreme nije iskorišćeno. Mi kao narodni poslanici treba da se pitamo kakvi su to efekti zakona koje smo ovde u ovoj sali izglasali? Efekat je, kao što smo čuli od ministra u uvodnoj reči, da nije bilo nijedne privatizacije u protekle tri godine, pa i u proteklih šest godina, ali vi kao izvršna vlast i kao ministar u ovoj Vladi, koja traje tri godine sa različitim izmenama, nosite tu odgovornost izvršne vlasti jer ste na sebe izneli tu odgovornost da organizujete institucije koje treba da iznesu čitav taj posao. Kada govorimo o toj podeli vlasti, vi ste u izvršnoj, mi smo ovde zakonodavna, imamo sudsku vlast, imamo jednu apsurdnu situaciju o kojoj niko nije govorio do sada, a to je da na osnovu jednog akta nižeg nivoa, koji je donela Vlada, o izuzetku i spisku 17 kompanija koje su predmet ovog zakona, dakle, mi sada usvajamo jedno sistemsko rešenje u Skupštini koje se prilagođava tom aktu koji je usvojila Vlada, dakle, izvršna vlast, mi kao zakonodavna vlast, a uprkos odluci Ustavnog suda koji je još 2013. godine proglasio član 20ž neustavnim po Zakonu o privatizaciji. Zaista smo kao narodni poslanici u jednom vrlo apsurdnom položaju. Na koji način se izjašnjavati kada imamo sve to u vidu? U mogućem očekivanju, gospodine Šubara, vi ste danas govorili da će Ustavni sud promeniti svoju odluku o ustavnosti ili neustavnosti istog člana o kome smo se izjašnjavali i u avgustu mesecu prošle godine, o kome ćemo se izjašnjavati danas ili u sredu, kada će se glasati u Skupštini po ovoj temi. To su ozbiljni sistemski izazovi u ovoj Skupštini. Mislim da je to važno pomenuti. I o tome smo razgovarali. Ja očekujem odgovor ili ministra ili direktora Agencije za privatizaciju. Kada govorimo o direktoru Agencije za privatizaciju, evo, čuli smo upravo tu analizu odgovornosti. Kao poslanik DS zaista ne mogu da ne govorim o toj odgovornosti, sa prihvatanjem te ponude o proporcionalnosti odgovornosti svih nas u tom procesu i učešću u procesu privatizacije u Srbiji. Shvatajući to, vi ste i ponudili članovima poslaničkih grupa, i opozicionim, da o ovome na sistemski način govorimo. Ali, pošto smo čuli tu vrstu opservacije sa druge strane, ja zaista imam potrebu da kažem i vrlo je važno podsetiti sve nas, ali i javnost u Srbiji, da je proces svojinske transformacije u Srbiji započeo 1988. godine. Između ostalih, ministri, u tom procesu su bili i Milan Beko i Jorgovanka Tabaković, direktori Agencije za privatizaciju, a uglavnom je DS optuživana kao taj ključni faktor koji je sprovodio taj proces privatizacije u periodu od 2001. do danas, 2015. godine, su bili Vladimir Čupić, Mirko Cvetković, Branko Pavlović, Miodrag Đorđević, Vladimir Galic, Vesna Džinić, Vladislav Cvetković, Vida Uzelac, Marijana Radovanović i Ljubomir Šubara. Nijedan od ovih direktora nije član DS, niti je bio. Pomislićete na Mirka Cvetkovića, nije bio ni tada kao direktor Agencije, a nije bio ni kao ministar finansija, niti kao premijer. Dakle, možete da razmislite o imenima i prezimenima koja su možda u vašim strankama, ali ako delimo tu vrstu odgovornosti, ja stvarno mislim da je DS potpuno spremna i otvorena da razgovaramo o toj vrsti odgovornosti svakog pojedinačnog direktora Agencije za privatizaciju i svih ljudi koji su učestvovali od 1988. godine do danas. Imamo i jednu apsurdnu priču koja se ponavlja iz rasprave u raspravu kada se pomene proces privatizacije. Znate i sami gde su najveće primedbe, u kojim slučajevima privatizacije, 24 sporne privatizacije od 2004. godine u koalicionoj Vladi DSS i G17, sa manjinskom podrškom SPS. Od 24 sporne privatizacije, 23 u tom periodu. Jedna jedina van tog perioda je „Sartid“, kojim se sada bavite i koji je tada privatizovan za 23 miliona i napadali ste ga i napadate taj proces privatizacije, a tada je „Sartid“ izašao iz faze kada je proizvodio pečurke, šampinjone, a sada je u tehnološki mnogo višem nivou, posle učešća US STEEL i čitavog procesa i mnogo ga je bilo lakše podizati u ovoj fazi nego u toj fazi kada je tada bio privatizovan, i to ne iz Agencije za privatizaciju, nego iz stečajnog postupka. Dakle, toliko o svim tim napadima na DS i ključnu i isključivu odgovornost DS. Zato je važno podeliti tu vrstu odgovornosti, proporcionalno, potpuno se slažem, ali sa ovim podacima imamo sada i kvantifikovane argumente za tu vrstu rasprave. Ono što sam postavio kao pitanje vama, kao direktoru Agencije za privatizaciju, jedno važno pitanje, a to je trenutno status Agencije za privatizaciju – da li je ona sposobna da izađe na kraj sa privatizacijom 500 sistema u restrukturiranju, ako i sama nije uspela da se izbori za sopstveni status? Agencija za privatizaciju je 15 dana u blokadi. Jedan od razloga je, vidite nije ni tu DS kriva, pre tri godine povlačenje pet milijardi dinara iz Agencije za privatizaciju u budžet Republike Srbije. Danas, zaposleni u Agenciji za privatizaciju ne primaju platu. Mi usvajamo ili ćemo usvojiti taj Zakon u sredu, pa mislim da je vrlo važno kao odgovorni ljudi pitamo - koliko će biti motivisani ljudi, koji rade u Agenciji za privatizaciju, da obave taj veliki posao i koje mehanizme ima direktor Agencije u ovom trenutku da motiviše i podigne te ljude i da li je na vidiku izlazak iz blokade? Mislim da je to neophodan preduslov da bi ti ljudi primili neki dinar i da bi razmišljali o sopstvenoj egzistenciji. Tačno je, ne samo zbog toga što bi to bila politički produktivna stvar, zalagali smo se, DS se zalagala, protiv smanjenja plata i penzija, ne zbog toga što ćemo dobiti neke političke poene, nego zbog toga što će čitava ekonomija u Srbiji padati, jer vidimo efekte reformskih zakona i pada industrijske proizvodnje od 7% u poslednjoj godini, od rasta javnog duga i indeksa, od 73% učešća javnog duga u BDP, što je treći najgori rezultat. Taj procenat je jedino manji od 2000. godine kada je to bilo 203% učešće javnog duga u BDP i kraja 2001. godine kada se on smanjio do 93%. Proverite to dobro. Dakle, posle tog perioda kada je, vidite slučaja, ista koalicija koja je sada na vlasti činila tadašnju Vladu, mi imamo takvu vrstu efekata svih reformskih zakona koje smo ovde usvajali. Zbog toga je važno, uzimajući sve ovo u obzir, razmislimo o ovom zakonu na taj način i da pozovemo i vas da nađemo rešenje. Imamo motivisane ljudi koji će direktno učestvovati u tom procesu i razmišljati o načinu na koji će sve ovo sprovesti, a opet sa poštovanjem i ustavnog suda i očekivanjem odgovora - kako to mi po drugi, treći put donosimo Zakon o privatizaciji, a uprkos negativnom stavu Ustavnog suda, posebno po toj tački 20ž. Hvala.
Reč ima ministar Željko Sertić. Izvolite.
Daću par napomena i objašnjenja kako bismo bili u skladu sa ovom diskusijom koja je dobra i ide u dobrom pravdu, jer problemi jesu zajednički i jesu nešto što moramo da rešavamo zajedničkim snagama. Kao prvo, spomenuli ste, ne znam da li je to pogrešna interpretacija ili ste na to ciljali, Vlada nije usvojila dokument sa 17 preduzeća koja će ići u tzv. zaštitu. Dakle, prvo je potrebno da parlament usvoji promene zakona. Ukoliko u sredu ili kada bude dan za glasanje to učinimo, na sednici Vlade će Ministarstvo privrede predložiti Vladi Srbiji spisak preduzeća koji treba da imaju do godinu dana zaštite. Dakle, to nije niti pravno ispravno, niti je moguće da Vlada to sada učini, niti je to uradila. Druga stvar, ja nisam čuo, ali uzimam da se možda nismo dobro razumeli, da je gospodin Šubara, koliko mi je on potvrdio, rekao da će Ustavni sud da promeni odluku. Ja nisam čuo da je bilo ko spominjao da će Ustavni sud promeniti svoju odluku. To je nemoguće, jer Ustavni sud ima svoj stav koji je zauzeo. Generalno, što se tiče ovoga i što se tiče zakona i ovog problema koji imamo, a vezano za član koji ste spomenuli, nekada ne postoje idealna rešenja, nekada ne postoje situacije u kojima možete sve da zadovoljite i onda birate najmanje loše rešenje ili situaciju koja nam omogućava da neku krizu prebrodimo. Za nas, kao predlagača ovog zakona, i mene, kao ministra, je ovo najmanje loše rešenje da pokušamo, s obzirom da je ograničeno vreme… Dakle, ne predlažemo sada neku trajnu kategoriju, koja bi bila direktno u suprotnosti sa Ustavnim sudom i da kažemo – OK, za preduzeća ta i ta tražimo izmenu zakona do daljnjeg, do neke nove odluke Skupštine Republike Srbije da se menja zaštita. Ne, tražimo za jedan broj preduzeća do 31. oktobra, a za drugi deo preduzeća, onaj manjinski, samo jedan ograničeni period, tako da verujem da ćemo imati razumevanje svih poslanika za takvu stvar. Što se tiče Agencije za privatizaciju, potpuno ste u pravu i ovo što smo sada komentarisali. Vaš komentar je bio upravo na osnovu razgovora jutros na Odboru za privredu, gde smo vas informisali o problemima sa kojima se suočava Agencija za privatizaciju, i to je činjenica. Jedan deo poslova je vezan za ne pripremljenu dokumentaciju, papire za ne rad, u najblažem obliku rečeno, u prethodnom periodu. Informisao sam vas da smo tražili nova rešenja, da je 31. decembra imenovan novi direktor, šta je uradio u tom periodu, šta je zatekao i kakve promene smo napravili. To smo vrlo hrabro rešili, jer sam stava da moramo ozbiljno da ih reformišemo, a čak i mnoge da ugasimo. Imaćemo za 10-15 dana, ovde u parlamentu, raspravu o Zakonu o ulaganjima gde predlažemo gašenje dve agencije, formiranje jedne nove na potpuno novim korporativnim principima upravljanja, niti politički, niti burazerski, niti na bilo koji način. Pričamo o ekonomiji koja ne poznaje bilo koju kategoriju osim tržišnog poslovanja, ali ostavićemo to za to. Što se tiče same Agencije za privatizaciju, malopre smo spominjali, pošto je neko od poslanika komentarisao pitanje stečaja, mi ćemo Zakonom o stečaju predvideti ozbiljne promene u koncepciji i organizaciji institucija koje prate stečaj, tako da jedan veliki deo posla koji obavlja Agencija za privatizaciju biće prebačen. Imamo predlog za jednu drugu koncepciju, institucionalni okvir, a sama Agencija za privatizaciju će pretrpeti ozbiljne promene, i to tek u drugoj polovini godine ili od septembra meseca. Kada najveći deo poslova privedemo kraju, doći ćemo sa predlogom kako u budućem periodu da vršimo monitoring nad procesima koje smo započeli u ovom momentu, jer kada i obavite određene poslove u procesu privatizacije imate period nadzora nad samim tim procesima, kako bi izbegli situaciju da vas neko prevari kao državu. Dakle, kako ćemo formirati telo koje će raditi monitoring, jednu manju grupu ljudi, dovoljno stručnih i obrazovanih, koji mogu to da rade stručno, o tome ćemo pričati u drugoj polovini, odnosno od septembra meseca ovde. Da znate, planiramo u okviru portfolija Ministarstva privrede ozbiljne promene u Agencijama i onim državnim institucijama koje mi kontrolišemo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević. (Dejan Radenković, s mesta: Replika.) Nemate mogućnost, gospodine Radenković. Izvolite, gospodine Milićeviću.
Poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, poštovani predstavnici Agencije za privatizaciju, dame i gospodo narodni poslanici, kolega Radenković je u uvodnom izlaganju, kao ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba SPS, rekao da ćemo mi podržati ovaj zakonski predlog. Ono što ću dodati jeste da, podržavajući ovaj zakonski, poslanički klub SPS zapravo želi da podrži cilj koji se želi postići usvajanjem ovog zakonskog predloga, a to je da se reši sudbina onih preduzeća za koje postoje uslovi i mogućnost za privatizaciju, odnosno da se olakša i da se pomogne postupak privatizacije. U potpunosti smo saglasni sa vama, gospodine ministre, kada kažete da sve ono što nije urađeno u prethodnom vremenskom periodu, kada je reč o postupku i procesu privatizacije, treba i mora da se uradi sada i u tome, naravno, imate podršku poslaničkog kluba SPS. Praveći nekakvu hronologiju, tačno je da Zakon iz 2001. godine nije mogao da okonča i završi ovaj izuzetno važan postupak i proces za Srbiju. Nažalost, primenjujući ovaj zakon, posledice jesu katastrofalne i pogubne za srpsku privredu. Imali smo nekako veoma slaba preduzeća, čitav ambijent je bio loš. U prilog ovakvoj konstataciji govori ono što ste vi rekli u današnjem uvodnom izlaganju, da mi danas zapravo govorimo o 526 preduzeća čiju sudbinu treba da rešimo, a negde, čini mi se, čak preko 70% su preduzeća koja su već bila privatizovana, pa je privatizacija raskinuta i danas se ta preduzeća nalaze u ozbiljnim problemima. Takođe ste rekli da prvih 50, od 526 preduzeća imaju samo dugovanja od četiri milijarde evra, što su ogromni problemi. Tačno je i to da zakon koji smo usvojili u republičkom parlamentu 2014. godine jeste otklonio brojne nedorečenosti i nedostatke koje je imao Zakon iz 2001. godine i tačno je da on jeste, po našem mišljenju, napravio jedan kvalitativan pomak, iskorak unapred, kada je reč o regulisanju samog postupka i procesa privatizacije, ali je tačno i to da postoje evidentni problemi u primeni određenog broja članova ovog zakona i ti problemi se upravo rešavaju usvajanjem predloženih izmena i dopuna Zakona o privatizaciji, o kojem danas govorimo, kroz tri, rekao bih, glavne promene. Dakle, sve ono što nije moglo biti rešeno u prethodnom vremenskom periodu, biće rešeno kroz tri ključne ili suštinske promene. Prva promena tiče se toga da preduzeća za koja su objavljeni tenderi za privatizaciju hoće biti zaštićena do 31. oktobra. Druga promena da Vlada Republike Srbije može doneti odluku da određeni broj preduzeća bude zaštićen najduže do godinu dana. Treća promena – procena tržišne vrednosti preduzeća na dan 31. decembar 2014. godine. Kada je reč o onome što na neki način predstavlja prvu promenu, dakle, kada je reč o preduzećima za koja postoje administrativni i svi drugi potencijali, da se može objaviti njihov poziv za prodaju, ta preduzeća, dakle, hoće biti zaštićena do 31. oktobra, odnosno, biće zaštićena od prinudne naplate dok se ne okonča treći poziv za privatizaciju. Ukoliko se preduzeća prodaju, dobiće nove vlasnike, to je pozitivno, dobro, a to i jeste cilj predloženih izmena. Ukoliko se to ne desi, preduzeće odlazi u stečaj. Što se tiče druge promene, takođe veoma važne, Vlada će imati mogućnost da sačini spisak određenog broja preduzeća, licitira se sa brojem 17, mi tu cifru nismo mogli da vidimo i to nije tema zakona o kojem danas govorimo, ali Vlada će sačiniti spisak određenog broja preduzeća koje će biti zaštićeno najduže do godinu dana. Ono što mi želimo povodom odluke koju Vlada treba da donese da kažemo, jeste da je veoma važno imati veoma jasne i precizne kriterijume, verujemo da ih imate, i da treba imati jednu oročenu zaštitu. Tačno je, zaštita jeste godinu dana, ali, ta zaštita može biti i relativno kraća. Sa druge strane, što se tiče kriterijuma, veoma je važno da neki od kriterijuma budu uticaj tih preduzeća na zaposlenost u državi, ali i na zaposlenost u regionu, uticaj preduzeća na rad drugih privrednih subjekata u državi, održivost preduzeća, tržišni potencijal i, naravno, strateški značaj koja preduzeća imaju, ukoliko se preduzeća bave proizvodnjom strateški značajnih proizvoda koja preduzeća proizvode. Ono što takođe želimo da vam sugerišemo, važno je da, po našem mišljenju, po mišljenju Poslaničkog kluba SPS, da onog trenutka kada Vlada donese odluku o određenom broju preduzeća čija zaštita hoće biti oročena, dakle, najduže do godinu dana, resorno ministarstvo, to opet jeste jedna sugestija od strane Poslaničkog kluba SPS i mislim da ste vi to malo čas i pomenuli, da resorno ministarstvo formira pojedinačne timove za svako preduzeće i da ti timovi budu u kontinuitetu u kontaktu i sa rukovodstvom preduzeća, ali i sa sindikatima. Jer, nažalost, tačno je da rukovodstva pojedinih preduzeća nisu imala za cilj i interes da se započne sa ozbiljnim postupkom i procesom privatizacije. Tačno je i to da vrednosti koje jesu utvrđene za pojedina preduzeća jesu otežavale i onemogućavale završetak postupka i procesa privatizacije i vrlo je važno da kada je reč o jednoj novoj proceni tržišne vrednosti sagledamo sve promene koje se jesu u međuvremenu dešavale, da se utvrdi realno stanje imovine, obaveza kapitala i stvarna tržišna vrednost, kako ste vi definisali, na dan 31. decembar 2014. godine. Naravno da nije ideja i cilj predloženih izmena i dopuna Zakona o privatizaciji o kojima danas govorimo da se prolongira ili odugovlači privatizacija. Naravno da nije cilj da se privatizacija ne završi. To je strateško opredeljenje Vlade Republike Srbije i Vlada Republike Srbije se Zakonom o privatizaciji obavezala da će prodaju društvenog kapitala završiti do 31. decembra i mi verujemo da će taj posao biti završen. Ovde je suština u sledećem. Sagledavajući prilike i situaciju u pojedinim preduzećima gde postoji mogućnost da se okonča postupak privatizacije, da se pomogne da se ta privatizacija uspešno završi. Što se tiče drugih preduzeća u kojima nema mogućnosti da se okonča postupak privatizacije, ta preduzeća odlaze u stečaj. Ukoliko se ne može sprovesti reorganizacija kroz stečaj, odlaze u bankrot i likvidaciju. Ono što je veoma važno, jeste da resorno ministarstvo, Vlada Republike Srbije, imaju jedan socijalan odnos prema zaposlenima u tom preduzeću. Ali, isto tako, nedopustivo je da ta preduzeća stoje u jednom nedefinisanom i nerešenom statusu. Ovakva situacija ne može da se prolongira i odugovlači u nedogled, da imate nekakav fiktivan posao, minimalnu zaradu, da budete teret republičkom budžetu a da ne privređujete, da ne ostvarujete profit, da nemate proizvodnju. Svi gubici, kada je reč o ovim preduzećima, direktno jesu teret republičkog budžeta. Indirektno jesu teret poreskih obveznika. Onog trenutka kada uđu u postupak stečaja, ona jesu teret sopstvene imovine. Dakle, za poslanički klub SPS sama privatizacija jeste nacionalni problem i nažalost, ogroman broj građana Srbije jeste osetio negativne posledice postupka privatizacije u prethodnom vremenskom periodu. To je za nas nacionalni problem i od realizacije i završetka ovog izuzetno važnog postupka i procesa zavisiće u mnogome i ekonomska budućnost države. Mi kao poslanički klub podržavamo nameru, nastojanje i Vlade Republike Srbije i resornog ministarstva da iznađe što veći broj strateških partnera za pojedina preduzeća, za što veći broj preduzeća i da se što veći broj preduzeća uspešno privatizuje. Verujemo da izmene o kojima danas govorimo će omogućiti da na jedan fer i efikasan način se završi konačno promena vlasništva preduzeća, da čitav proces bude transparentan i da postoji jedan nivo, rekao bih, maksimalne odgovornosti. Verujemo da će se u Srbiji okončati postupak privatizacije i u interesu Republike Srbije i u interesu zaposlenih i u interesu sindikata, ali naravno i u interesu poverilaca. Veoma je važno da svi oni koje sam nabrojao budu na istoj strani, jer u suprotnom to jeste veoma loša poruka za investitore koji razmišljaju o eventualnom dolasku na naše tržište. Dakle, mi ovde govorimo o rekao bih, nužnim kompromisima nekoliko principa koji jesu i podjednake važnosti i od podjednakog značaja. Šta je cilj? Cilj je sačuvati radna mesta u preduzećima koja imaju tržišnu perspektivu. Maločas sam govorio da treba na pravi način razmotriti kriterijume koji će opredeliti vas kao ministarstvo da predložite odluku Vladi Republike Srbije i da treba sagledati strateški značaj određenih preduzeća. Tim povodom želim da napravim digresiju na ono što ste spomenuli u uvodnom izlaganju , a reč je o dva preduzeća. Mislim da ste ih spomenuli „IMT“ i „IMR“. Dakle, Srbija ima veliki potencijal u poljoprivrednoj proizvodnji. Neke procene su da je potrebno negde oko 15000 traktora godišnje. Između 350-360 hiljada traktora kod domaćih privrednika je upravo proizvedeno u ovim preduzećima. obnova poljoprivredne mehanizacije domaćim traktorima za osiromašene poljoprivrednike sa relativno malim posedima je najefikasnija i najrealnija u ovom trenutku. Treba istaći da ova dva preduzeća jesu međusobno strateški partneri. IMR proizvodi između 30% i 40% delova za traktore IMT. U traktore IMT, IMR ugrađuje se oko 97% domaćih komponenti, na šta su usmereni i na domaće proizvođače i prema nekim podacima kojima raspolažemo, imaju negde oko 200 do 300 kooperantskih firmi sa oko 5.000 zaposlenih. Imaju, koliko smo shvatili, strateške partnere, sedam zainteresovanih strateških partnera. Reč je o proizvodnji traktora sa tradicijom od 90 godina, što svrstava ove naše firme u red dobro kotiranih proizvođača sa izuzetno obučenom radnom snagom. Mislim da oba preduzeća zapošljavaju negde u ovom trenutku oko 1.100 radnika. Bez obzira na probleme koje ova dva preduzeća u ovom trenutku imaju mi smo prosto želeli da vam sugerišemo, to naravno ne dovodi u pitanje našu podršku i podršku konceptu o kojem danas govorimo, ali smo prosto želeli da vam sugerišemo, imajući na umu potencijalne poljoprivredne proizvodnje, razvojne šanse koju Srbija u tom kontekstu ima, da sa aspekta strateškog značaja razmišljate i o ova dva preduzeća. Dakle, na samom kraju, jasno je da predlogom izmena i dopuna zakona, o kojima danas govorimo, i Vlada Republike Srbije i resorno ministarstvo vrlo jasno pokazuju po ko zna koji put da politika nije i neće biti iznad ekonomije i da ova Vlada ne postoji zbog političkih stranaka, političkih partija koje jesu deo vladajuće koalicije, već zbog građana Srbije. Mi ovde govorimo o modelu kako sagledati modele i kako ponuditi rešenja za budućnost generacija. Dakle, prekinuti sa procesom ekonomske eutopije jer to nije održiva ekonomija. Još jednom na samom kraju, u danu za glasanje imaćete podršku poslaničkog kluba SPS kada je reč o ciljevima koji se žele postići usvajanjem ovog zakonskog predloga. Zahvaljujem. (Dejan Radenković, s mesta: Poslovnik.)
Zahvaljujem gospodine Milićeviću. Izvolite gospodine Radenkoviću, po Poslovniku.
Član 103. potpredsedniče, prekršili ste član 103. prethodni govornik kada je govorio niste ga upozorili da iznosi neistine, a to je vaša obaveza.
Zahvaljujem gospodine Radenkoviću.
Na čemu zahvaljujete? Dozvolite mi da objasnim šta je …
Neću dozvoliti da koristite javljanje po Poslovniku za repliku. Zahvaljujem. Reč ima ministar Željko Sertić.
Samo kratko jedan mali komentar na izlaganje prethodnog poslanika, s obzirom da je spomenuo dve kompanije koje su nekada bile ozbiljne kompanije i veliki giganti i zapošljavale daleko veći broj radnika nego što se danas nalaze. Međutim, suočili smo se veoma puno puta u prethodnom periodu sa optužbama kako mi kao i neke druge kompanije niko nije hteo da primi, kako nisu imali prostor u Ministarstvu privrede da dođu, kako niko u Agenciji za privatizaciju nije želeo sa njima da razgovara. Sada vam javno pred kamerama kažem ono što sam rekao na tom sastanku gde smo čuli takvu optužbu – pozivam predstavnike sindikata, direktore, rukovodstvo, članove nadzornog odbora ili ne znam koje sve tamo bio da sednemo zajedno pred kamerama, da nabrojimo koliko puta sam ja sedeo na sastancima u Ministarstvu privrede sa njima, koga smo sve primili od investitora, koliko je razgovora bilo u Agenciji za privatizaciju obavljeno. Pre dva i po ili tri meseca smo napravili jedan veliki sastanak na kome smo definisali tim ljudi koji treba nezavisno od nas, evo vam ljudi, napravite model kakav vi mislite da treba, ali da bude zakonski uokviren, da bude veoma jasan i precizan i sprovodljiv i donesite nam ga, sa zadovoljstvom ću da ga potpišem i da dam predlog. Ne možete iz suve drenovine da izvučete vodu za kupanje. Ne možete iz nečega što ne postoji nešto na ovaj način kakvi su predlozi bili, svako je čuo samo svoj deo. Nama su se svakako javile neke kompanije iz Evrope i van Evrope i dolazile sa predlozima, ali one uvek prvo kažu – da, mi smo zainteresovane i onda to predstavnici sindikata, koje veoma poštujem, i direktori čuju taj deo, ali ne čuju onaj drugi deo kada ti isti ljudi kažu- ali, mi ćemo da dođemo u kompaniju pod tim i tim uslovima, jer prvi predstavnici najzainteresovanije kompanije koja je bila za IMT je rekla – mi nećemo ove radnike, mi nećemo na ovaj način da ovo funkcioniše. Nama ne treba ova mašina. Nama treba samo ime. Što bi to neko platio 10, 20, 30, 50, 100 miliona evra? Niko to neće na taj način, ali ljudi čuju selektivno. Čuju samo ono što žele da čuju i po principu odgovornosti, da ja ne bih odgovarao pred mojim radnicima, da bih ja bio dobar vođa sindikata, ja ću da kažem – ovi gori nisu ništa uradili. Direktor će da opere ruke od sebe. Ne samo u ovom slučaju, u mnogim slučajevima i onda su svi krivi gore, Agencija za privatizaciju, Ministarstvo privrede i na čelu ministar privrede. Ja vam kažem da to nije istina. Nebrojen broj puta je sa tim kompanijama obavljen razgovor, sa investitorima, ali model privatizacije u okviru ovih zakonskih rešenja i sa ovom transparentnošću, koja se od nas traži, i načinom kako su to videli strani investitori i onim šta je kompanija mogla da ponudi ne postoji. Postoje neki drugi načini kroz stečajni postupak, kroz izdavanja dela imovine i ono što sam rekao da država zaštiti svoj deo imovine, da preuzme građevinsko zemljište potencijalno koje postoji. Da je neko došao tamo zaista zbog mašina i opreme, onda treba da kupi samu fabriku i samo tu opremu koja stoji tu i da proizvodi traktore ili mašine ili šta god drugo, a ne da dođete da kupite za milion evra neku opremu koja je stara i rashodovana, koja više nema ni kroz amortizaciju nikakvu vrednost, a zato ćete da za pet godina napravite bum u izgradnji na tom delu zemljišta. Zaista nije samo primer ovoga. Samo želim da rasčistim jer znam da su pojedinci iz kompanije dolazili i po poslaničkim grupama i razgovarali na različitoj strani. Zato sam i rekao kada sam završavao moj deo – molim vas, želeo sam da pričamo o argumentima, da pričamo argumentovano o svakoj situaciji. Ne postoji čovek, niti mi koji sedimo ispred vas, niti bilo ko zaposlen u Ministarstvu privrede, Agenciji kome nije bio cilj da obavi što je moguće veći broj privatizacija, da spakujemo dokumentaciju po propisu kako je dato i da damo pokušaj bilo kome da u okviru paketa koji se naprave da dođu da privatizuju. Međutim, postoje zaista problemi realni i objektivni. Nabrajao sam ih, neću više ponavljati. Suštinski, želim samo da vi imate poverenje u ono što mi radimo, da znate da smo ozbiljno počeli da radimo, da smo svi prionuli na posao, da smo izabrali timove, najbolje ljude iz Agencije za privatizaciju da nam pomažu u tom procesu, da su oko nas najkompetentniji ljudi koji rade svoj posao. Gospodine Tribunac je školovan, v.d. pomoćnika ministra, takva mu je trenutna uloga u ministarstvu, ali vodi ceo kompletan proces privatizacije zajedno sa direktorom privatizacije. Čovek koji je školovan u Americi, koji ima više sertifikata međunarodnih nego bilo ko od nas ovde u sali. To su ljudi koji vode proces privatizacije i koji znaju šta možemo, šta ne možemo, kako to postoji i na koji način. I dalje ćemo činiti za svako preduzeće, i za IMT i IMR takođe da učinimo sve što možemo da pokušamo kroz ove druge procese da im nađemo strateškog partnera, ali postoji jedna objektivna realnost koja mora da bude uvažena kod svih partnera u toj igri, a ne samo kod nas. Hvala vam lepo.
Zahvaljujem. Replika, Đorđe Milićević.
Nije replika. Prosto, pre svega da vam se zahvalim na odgovoru. Nije nam namera, ni meni kao poslaniku, predstavniku poslaničke grupe da uputim bilo kakvu kritiku i da kažem da ministarstvo ništa nije uradilo po pitanju ova dva preduzeća. Čak nisam ni spomenuo da ste bili nezainteresovani da razgovarate. Naprotiv, samo smo uputili jednu sugestiju jer ste vi u uvodnom izlaganju pomenuli ova dva preduzeća i mislim da je dobro da imamo jednu kvalitetnu raspravu danas, da imamo jedan otvoren dijalog i da razgovaramo upravo na ovaj način, jedan realan pristup uz argumente i činjenice. Vi ste izneli argumente i činjenice i mi smo vam na tome zahvalni i naravno, to sam rekao i više puta u svom izlaganju, apsolutno se ne dovodi u pitanje poverenje za postupak i proces koji treba svi zajedno da završimo u Srbiji, ponavljam, u interesu i Republike Srbije i sindikata, interesu zaposlenih i poverilaca. Zahvaljujem na odgovoru.
Zahvaljujem gospodine Milićeviću. Poštovani narodni poslanici, u skladu sa članom 87. Poslovnika Narodne skupštine sada određujem pauzu do 15,45 časova i molim šefove poslaničkih grupa da pozovu narodne poslanike da prisustvuju Posebnoj sednici Narodne skupštine na kojoj će se obratiti predsednik Republike Italije, gospodin Serđo Matarela i sa radom Devete sednice Prvog redovnog zasedanja nastavljamo odmah po završetku Posebne sednice. Zahvaljujem. [[Posle pauze]] Nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Ivan Jovanović. Nije u sali. Narodni poslanik Neđo Jovanović nije tu. Reč ima narodna poslanica Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Zakon o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, koji je pred nama, pred nama je sa idealnim razlozima da bude dobro kritikovan. Pre šest meseci, odnosno pre godinu dana ovde smo slušali slatke reči o tome da će preko 526 preduzeća koja nisu uspela u privatizaciji da budu privatizovani jer je problem zakon. Onda smo se suočili sa realnošću, pa videli da to baš i ne ide tako i da postoje, nažalost, razlozi zašto nije uspela privatizacija. Kada bi se htela u samo jednoj slikovitoj rečenici opisati sadržina ovog predloga, onda on glasi – sad ćemo završiti, samo da produžimo rok. Imam potpuno razumevanje za ministra privrede i smatram da ovoj temi zaista svi moramo prići na najozbiljniji mogući način. Dve stvari mi je drago čuti. Danas ovde ima vrlo malo tonova zle volje prema privatizaciji uopšte i vrlo malo negativnog. Ima realnosti i ima svesti o tome da možda različito vidimo uspeh primene ovog zakona, ali da će neki ljudi na kraju ostati bez posla, o tome se slažemo. To je zajednička briga, nema veze ko je vlast, a ko je opozicija. Baš zato mislim da treba pažljivo saslušati drugačiju reč i drugačije mišljenje. Imam samo dva pitanja, dve molbe, zahteva. Prvi se tiče kriterijuma ko će biti odabran da bude na nekakvom spisku do 31. oktobra, odnosno godinu dana. Ključ minimalne odbrane vladavine prava je u tome da vi znate, ne sada da mi odgovorite, nego da znate da odgovorite bilo kada da vas bilo ko pita. Ako toga ne bude, onda će to biti privatan dogovor neformalno moćnih ljudi koji su jedni drugima dostavljali spiskove. Ja ne želim da se to desi, jer to nikome nije na korist. Drugo jasno pitanje koje morate da imate, ne danas za mene, ali generalno, je način na koji je unešen problem sa imovinom na teritoriji Kosova i Metohije. Imamo problem sa saglasnošću sa Ustavom. Imamo problem jer u obrazloženju piše da ovako moramo da rešavamo jer je Kosovska agencija za privatizaciju uzurpirala imovinu i prava na koja mi polažemo pravo. Zašto smatram da treba imati jasan odgovor na to pitanje? Zato da ne bude interpretacije da je to tačka kojom se ometa normalizacija Beograda i Prištine, da je to namerno unošenje jedne odredbe u zakon da bi se imalo opravdanje i dobar izgovor zašto se neki dobri procesi ne dešavaju. Ja želim jasan, javan, čist spisak o tome kako je doneta odluka, ko je tu i zašto je nešto strateško, kao i jasan odgovor o tome na koji način ako ovo što je upisano u Zakonu o privatizaciji na Kosovu i Metohiji utiče na proces normalizacije? Sve manje od toga, ponavljam, ne sada i ne ovde, biće zajednička šteta, kako god neko posle vas ili neko danas s vama interpretirao odgovornost za stanje u kojem se nalaze preduzeća koja se ne mogu privatizovati. Zašto kažem da mi je drago da ima manje tonova negativnog u privatizaciji? Zato što je potrebno da se suočimo sa realnošću. Zato što kada je privatizacija počela, kako je rekao jedan moj poznanik na internetu, ona je samo upalila svetlo nad privredom koja 10 godina nije izvozila, nad privredom koja je za 10 godina stigla do 214% javnog duga, nad privredom koja nije radila. Privatizacija je samo upalila svetlo, a ja se nadam da ćemo je zajedno, a mi iz DS svakako, osvetliti tako da što veći broj ljudi ima koristi od dobrih rešenja u preduzećima u restrukturiranju, odnosno od primene ovog zakona. Dok ne vidimo jasne odgovore, ne verujem da ja mogu da dam svoj glas za ovakav zakon.
Zahvaljujem, gospođo Čomić. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite, gospodine Arsiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo sam pratio ovu diskusiju o privatizaciji, odnosno o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Ja bih zamolio kolege poslanike da u nekim svojim budućim diskusijama ne vređaju inteligenciju ljudskog roda i da predstavljaju prodaju „Maksija“ „Delezu“ kao veliku investiciju. Prodali smo preduzeće koje se bavi uslugom. Znači, tu nema proizvodnje i nema novih radnih mesta. Predstavljati to kao stranu investiciju, lično mene vređa. Prodaja imovine nisu strane investicije. Nešto ste prodali, novac potrošili i tu je kraj. Neko je spomenuo da ako nastavimo ovako da će u Srbiji poslednji ko izađe da ugasi svetlo. Srbija je bila do 2012. godine na tom putu i uskoro ću da vam kažem kako se sprovodila privatizacija, postojalo je više modela, kako se značajna imovina preduzeća pljačkala i kako je u međuvremenu 400.000 ljudi ostalo bez posla. Isto tako, ja mogu da prihvatim da su greške postojale. Ali, kada nešto radite pa pogrešite, nije strašno. Ali, ovo što se dešavalo sa srpskom privredom, sa subjektima privatizacije, to nije greška, nego isključiva namera. Nemojte da se pod izgovorom greške i političkom cenom koju je neko platio na izborima zaklanjate. Koga je briga za vašu političku cenu plaćenu na izborima kada su ljudi ostajali bez posla? Još uvek onima koji su sprovodili takvu jednu politiku u dobrom delu ni dlaka s glave ne fali. Neki bivši ministri koji su dolazili iz jednog grada iz Šumadije sa jednom gitarom, danas se predstavljaju kao uspešni biznismeni na Kopaoniku. Danas nam sole pamet neki bivši potpredsednici vlada, kao ugledni profesori, šta treba da radimo, a pokazali su šta su uradili. Pod izgovorom kritike budite makar malo iskreni prema sebi da kažete – nisu u pravu oni koji su vršili vlast, a imali su vaše poverenje kao narodnih poslanika. Ne znam kako pojedine kolege poslanici doživljavaju politiku, ali ja ne doživljavam da je u politici sve dozvoljeno i da poslanik, bilo koji ministar, bilo koji predsednik opštine, bilo koji republički, lokalni ili pokrajinski funkcioner ima pravo da laže, da zna da laže samo da bi dobio političke poene. Čuo sam dosta toga kada su bile predlagane izmene i dopune nekih zakona da se stave na dnevni red, ali hajdemo redom. Šta je problem sa preduzećima koja su u restrukturiranju, koja su privatizovana pa vraćena državi, sa preduzećima koja su u nekom određenom trenutku bila planirana za privatizaciju? Ajmo malo o tim preduzećima prvo koja su trebala da budu privatizovana, evo, do dana današnjeg nisu. Konstantno su beležila gubitke u svom radu. Izgovor je bio da se kupuje socijalni mir. Da se kupovao socijalni mir i da se brinulo o radnicima, ne bi bile tolike plate rukovodstvu tih preduzeća. Te plate su im davale sve vlade do 2012. godine. Koji su ekonomski efekti te politika koje su ta rukovodstva sprovodila? Užasni. Ja tu politiku, da sam na vašem mestu poslanika bivšeg režima, ne bih mogao da branim. Moje vaspitanje mi ne bi dozvolilo da branim. To je vaš problem. Sada je, navodno, priča za radnike briga, a nije bilo briga kada su se ovde u Skupštini donosili zakoni da je početna vrednost kapitala jednog preduzeća 20% od knjigovodstvene vrednosti preduzeća. Znači, nešto što košta 100 miliona dinara, knjigovodstveno košta deset, a početna cena je dva. Vratićemo se i na Železaru. Odlično ste me podsetili. Vratićemo se i na Železaru i na 2003, i na 2012. i na 2011. godinu i kako smo tu dobili isto gubitke. Samo vi tražite teme. Za svaku vašu temu imamo odgovore kako ste vodili državu. Šta se dešavalo tada? Kupovali su jeftino preduzeća, negde za gotov novac. Znači, odmah su raspolagali kompletnom imovinom. Tu kompletnu imovinu su rasprodavali po višestruko većim cenama nego što su je kupili od države. Ni to nije strašno, pod jednim uslovom, da su brinuli o radnicima. Ne, bilo je u interesu samo da se što više novca stavi u džep. Onda dolazimo do toga da su zakoni pisani do 2012. godine za jednu usku grupu ljudi. Drugi način privatizacije jeste bio na odložen rok od pet godina. Kako su to radili? Zaključivali su sporazume o dokapitalizaciji sa Agencijom za privatizaciju. Kako se to završavalo? Tako što su, uz saglasnost Agencije, subjekte privatizacije zaduživali na tržištu, novac ispumpavali u povezana lica. Evo, ja ću da navedem kako to izgleda u praksi. Recimo, evo, kolega, nemojte da mislite da se na vas odnosi, gospodine Veselinoviću, ali recimo da imate tri preduzeća. Jedno vaše preduzeće, ili vi lično, kupi nešto iz privatizacije za mali novac i odmah kreće sa rasprodavanjem imovine, pa čak i gotovog novca koje to preduzeće ima. Onda, ta sredstva koja ste prikupili transakcijama novčanim sa profakturama uplatite svom drugom preduzeću pa opet sa transakcijama prebacite trećem preduzeću. U međuvremenu, pošto nije preduzeće bilo 60 dana u blokadi, ono drugo koje je dobilo predmet privatizacije sredstva, oglasite stečaj. Ne prijavite dugovanja, ne prijavite potraživanja, pozovete Agenciju, prethodno završite stečaj drugog preduzeća, pozovete Agenciju i kažete – ja neću ovo da privatizujem, vraćam vam. Kako? U dugovima. Novac je kod trećeg preduzeća. Šta može da uradi poverenik kapitala? Ništa. Da pojuri dugove? Pa, oni se nalaze kod preduzeća koje je u međuvremenu ugašeno. Dužnik je mrtav, nema naslednika, nema ničega. Tako se arčio kapital koji je stvaran 50 godina. Zašto? Zato što je bilo moguće jeftino kupiti. Zato što se kupovalo za vrlo malo novca. Evo, ta čuvena priča oko Sartida, to vam je isto jedan dobar primer. Preduzeće koje je dugovalo najviše domaćim bankama, oko milijardu i 200 miliona dolara. Onda taj čuveni profesor sa univerziteta, pod jako sumnjivim okolnostima, kao direktor Agencije za sanaciju, stečaj i likvidaciju banaka otpiše Sartidu sve dugove. Ali, da bi to bilo makar malo dovedeno u jednu zakonsku formu, sačeka da se nenadležni sud u Beogradu, a ne nadležni trgovinski sud u Požarevcu zaključi ugovor sa US Steel. Kada je zaključen ugovor da se Sartid proda za 25 miliona evra, odnosno 35 miliona dolara, onda taj čuveni profesor otpisuje milijardu dolara dugova domaćih banaka. Onda je neko došao u posed jedne jako velike i skupe imovine, za mali novac. Radio je tu koliko je radio, procenjuje da mu se više ne isplati i onda čuje da Vlada Borisa Tadića kaže – mi to kupujemo za jedan dolar da bi imali socijalni mir. Nije tačno. Kupili smo za mnogo više para. Na ugovoru je pisalo jedan dolar ili jedan evro, ne sećam se više ni ja. Nasledili smo 300 miliona dugova, US Steel-a u Sartidu. Znači, mi smo to preduzeće platili, koja je bila naša imovina, 275 miliona evra plus jedan evro. E, tako su to radile demokratske vlade od 5. oktobra naovamo. Jel ih briga za radnike? Evo primer Tigar. Prodat je onaj koji je proizvodio automobilski program, ostalo je nešto drugo, tamo radi 500 radnika, do 2011. godine konstantan gubitak. Možete da negodujete, imate završne račune pa proverite. Zašto? Zato što se o tom preduzeću starao jedan bivši ministar i jedan bivši poslanik. Znate zbog čega? Nije ga bilo briga za 500 radnika koji rade u Tigru. Bilo ga je briga kako će Tigar da dođe u stečaj da bi se na jeftin način kupilo odmaralište koje pripada tom istom Tigru. Veliki stručnjak. Narod mu je dao nadimak „derikoža“, „vojvoda od Meridijan banke“. Vi mislite da su primeri Sartida i Tigra usamljeni. Nažalost, nisu. Imamo tu priču i oko privatizacije putarskih preduzeća. Pa to je onaj model o kome sam vam malopre pričao - kako ćemo kroz finansijske transakcije da opljačkamo preduzeća koja su kupljena za malo novca. Da stvar bude još gora, taj koji je smislio taj plan nije hteo na ovome da se zaustavi. Ta preduzeća su, pod izgovorom da treba sačuvati radna mesta, vraćena državi, država se i dalje zaduživala, država je i dalje plaćala nesposobno i lopovsko rukovodstvo u tim preduzećima, ogromne količine novca. Zašto? Da bi na red došlo i ono preduzeće koje je zdravo i ono koje još uvek radi, da bi i ona imala istu sudbinu kao i ova prva preduzeća koja su privatizovana. Valjda je moj kolega poslanik, kada je govorio o gašenju svetla, mislio na taj plan, da onaj koji zadnji izađe iz Srbije ugasi svetlo ovde. Samo vam je malo, čini mi se, Vlada Aleksandra Vučića tu pokvarila račun, pa gašenja svetla neće biti, a neće više biti ni takvih privatizacija. Odgovore na pitanja nemate. Kako to da taj „Tigar“ 2011. godine beleži gubitke, 2012. godine ima dobit, 2013. godine ima dobit, 2014. godine ima dobit, da isplaćuje plate za 500 radnika, da im redovno uplaćuju doprinose i da državi izmiruju obaveze. Kako to niste mogli da rešite problem „Sartida“, kako treba? Mnogo su oni koji su vršili vlast u Srbiji zla naneli građanima. Mislim da ni mi sami nismo toga svesni koliko je toga. Mogu danima da vam nabrajam preduzeća koja su na ovaj način upropašćena. Hoćemo „Minel“ iz Mladenovca, preduzeće koje je radilo, koje je imalo proizvodnju, koje je imalo ugovore, sada je opterećeno sa 50 miliona evra dugova i u restrukturiranju je. Gde je tih 50 miliona evra? Jesu radnici dobili za plate? Nisu. Završila su kod drugog preduzeća, drugo uplatilo trećem, pa je u međuvremenu drugo ugašeno i tako u krug. Sada je država to dobila da rešava. To sada mora da rešava ova Vlada. Baš bih voleo, da kad računate koliki nam je javni dug pa govorite neistine, uzmete papir i olovku pa izračunate koliko nam je uvećan javni dug na ime preduzeća koja su bila privatizovana, onda vraćena državi, a u međuvremenu opljačkana. Da se neko brine o ovim građanima, ne bismo danas imali ovakav zakon. Ja bih voleo da vidim, predložiću ga za Nobelovu nagradu, neka ga Vlada Republike Srbije predloži za Nobelovu nagradu, ako može ova preduzeća bez ovog zakona da izvuče iz svih problema u koja su bila dovedena od 2001. godine na ovamo sa kriznim štabovima, sa ministrima koji su došli u Skupštinu sa gitarom, a sada su ugledni biznismeni, sa profesorima koji su bili potpredsednici Vlade, pa su nam uništili finansijski sektor, pa sada neko kaže – nemojte da radite za strane banke. Pa, ne radimo mi za st rane banke. Vi ste domaće pozatvarali. O čemu govorite? Postali smo svi kao država taoci stranih banaka. Pa, nije to ova Vlada nas dovela do ove situacije, nego vlade i Vojislava Koštunice i Borisa Tadića, sve vlade do 2012. godine. Vlada Aleksandra Vučića rešava probleme i nemojte kada dobacujete da se identifikujete sa onim kada sam rekao da u politici nije moralno lagati, jer znate istinu. Kada znate istinu, laž je još gora. Zato ćemo mi bez problema da glasamo za ove zakone, da vidimo šta možemo od ovih preduzeća da spasemo, za razliku od onih koji su hteli da ugase svetlo i u tim preduzećima i u Srbiji.
Zahvaljujem gospodine Arsiću. Reč ima prof. dr Janko Veselinović, pretpostavljam replika na pominjanje predsednika stranke. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Naravno, da ne repliciram na onaj deo na pominjanje mog imena jer se zaista nisam prepoznao, što je gospodin Arsić rekao. Međutim, gospodin Arsića bih podsetio da taj iz „Meridijan banke“, kako ga je nazvao, da vam je on sada savetnik za privatizaciju „Telekoma“. Aleksandar Vučić je Lazaro izabrao za privatizacionog savetnika, gospodina Đelića, jedna stvar. Druga stvar, nesposobna i lopovska preduzeća i nesposobni lopovski rukovodioci, pa ti su vam sada svi rukovodioci po raznim ministarstvima, razni kadrovi G17. Pa, ne možete vrata otvoriti od njih. Ko je u zatvoru? Ko je u zatvoru od 24 privatizacije? Gutate knedle, gospodine Arsiću. I, dan i noć je Aleksandar Vučić pričao o 24 privatizacije i o 24 lopovske privatizacije. Ništa od toga. Niko nije uhapšen i danas gospodin Arsić priča jednu bajku koju su već svi zaboravili. Pričate bajke, gospodine Arsiću. Dvadeset posto knjigovodstvene vrednosti, pa sam gospodin Vučić je rekao da bi bio srećan kad bi neko za jedan dinar kupio Železaru, zato sam vam i pominjao Železaru. I, vi bi sigurno bili srećni kada bi neko za jedan posto knjigovodstvene vrednosti kupio ovih 500 i nešto preduzeća. Ko može da privatizuje po knjigovodstvenoj vrednosti preduzeća koja su u kolapsu? Rezultatima raznih vlada od Mirka Cvetkovića do Vlade Mirka Marjanovića. Ako hoćete možemo i obrnuto gospodine Arsiću.
Zahvaljujem se gospodine Veselinoviću. Da, gospodine Arsiću imate pravo na repliku, ali pre toga reč ima ministar Željko Sertić. Izvolite.
Molim vas, samo radi razjašnjenja, kada je „Telekom Srbije“ objavio javni poziv za prikupljanje ponuda za privatizacionog savetnika, javila se kompanija „Lazar Fres“, pobedila na tom konkursu, dala validna dokumenta, garancije i sve ostalo što ide u tom procesu. Gospodin Đelić, pročitao sam u medijima da radi u toj kompaniji i to nikakve veze nema sa tim jer kompletan deo posla radi potpuno jedna druga ekipa i nikada nije bio niti u Vladi Srbije niti u Ministarstvu niti u „Telekomu“, on lično na bilo koji način, a to je privatna kompanija koja bira svoj način funkcionisanja i rada. Za nas je važno da je validna, da može da uradi svoj posao, a da li su novinski članci u kojima se kaže da je gospodin Đelić tamo zaposlen ili nije, o tome zaista ne možemo da pričamo. U zvaničnom procesu nigde gospodina Đelića nema u tom postupku.
Zahvaljujem gospodine Sertiću. Reč ima, pravo na repliku gospodin Veroljub Arsić, na pominjanje vašeg imena.
Znate šta, postoji velika razlika, to se sve dešavalo za vreme Vlade Borisa Tadića i nekih drugih. Recimo, pljačka „Agrobanke“, za vreme Vlade Borisa Tadića. Razvojna banka Vojvodine, za vreme Bojana Pajtića i Borisa Tadića. Ne vidim ja razliku između „B“ „B“, ali ne Brižit Bardo nego Boris i Bojan. Još nešto, kada spominjete tu firmu u kojoj radi Božidar Đelić setite se i drugih preduzeća koja su radila procenu kapitala u Srbiji gde je jedan od suvlasnika bio baš ministar privatizacije. Da li se sećate toga? To ste zaboravili. Selektivno pamćenje imate. Ja sam rekao više puta, političku cenu ste platili ali najskuplju cenu su platili građani ne vi i žao mi je što zbog zakonske regulative, jer su zakoni i pisani da nikome ne odgovara da pravi zloupotrebe, nisu u mogućnosti neki da budu procesuirani. Takve ste zakone pisali. Što se tiče, knjigovodstvene vrednosti, zamislite kad očistite sve dugove preduzeća, prevalite sve na državu, a onda to prodate po knjigovodstvenoj vrednosti sa 20% te knjigovodstvene vrednosti, a sve ostalo plati država. Vreme kada su ta preduzeća privatizovana, kada su mogla dobro da se prodaju i kroz dobru prodaju da se sačuvaju su prošla. Sada nažalost imamo ekonomski nesposobna preduzeća o kojima moramo da se brinemo i o tim radnicima.
Zahvaljujem, gospodine Arsiću. Reč ima šef poslaničke grupe SNS Zoran Babić. Replika na pominjanje stranke. Izvolite.
Da li gospodin Arsić guta knedle ili ne, to je diskutabilno pitanje, ali ono što se definitivno zna da zbog nesposobne, nestručne, nekompetentne, loše politike Borisa Tadića, mnogi ljudi u Srbiji su ostali bez posla, neki bez budućnosti, a najveći broj bez parčeta hleba, a ne bez knedle. Kada neko pominje 24 i shvatam da je ovaj uzdah, uzdah za tim vremenima koja se nikada više neće ponoviti, znam odakle je i hvala vam gospođo Čomić. Kada govorimo od 24 sporne privatizacije, te 24 sporne privatizacije su nastale u vremenu Borisa Tadića, a sada taj isti Boris Tadić kaže, a zašto niste uhvatili lopove? Ja vas pitam, a zašto Borise Tadiću ste dozvolili da lopovi kradu u tih 24 privatizacije? Zašto ste ignorisali pokojnu Vericu Barać? Zašto ste ignorisali stavove EU koja vam je govorila da su načinjene 24 loše, pljačkaške privatizacije? Ali, ja se nadam da neko u ovoj sali zna da je pravosuđe nezavisna grana vlasti, da neko zna, ako Bojan Pajtić ne zna, pa kaže kada dođem na vlast ja ću da hapsim, da bar profesor pravnog, odnosno profesor prava, oprostite, zna da pravosuđe, tužilaštvo, sudovi to rade. Vi niste imali snagu ni da izvršite istragu te 24 sporne privatizacije, a sada očekujete od gospodina Arsića, od mene, od gospodina Sertića, da naručujemo i presude. Ne, nećemo to da radimo, zato što poštujemo našu državu…
Vreme
… zato što poštujemo sve naše institucije i zato što se i prema politici, prema našoj državi odnosimo odgovorno.
Zahvaljujem. Reč ima prof. dr Janko Veselinović, pominjanje imena predsednika stranke. Izvolite.
Zaista, ja bih voleo da se vratimo na raspravu o Zakonu, ali ne mogu da ne odgovorim na neke očigledne neistine. Prvo, od 24 privatizacije sporne, koje su sporne čak po nekim pitanjima i za EU, samo jedna delimično je urađena u vreme Vlade Borisa Tadića, kako vi kažete. Dakle, 23 privatizacije su urađene u vreme Vlade Vojislava Koštunice, sa kojim ste vi i sada njegovom strankom do danas, ne znam od sutra, u koaliciji na svim mogućim nivoima, radi istine. Dakle, ne kažemo mi da vi treba da hapsite koji su sproveli te pljačkaške privatizacije, ali bi trebali da obezbedite uslove da to radi nezavisno pravosuđe, ali to niste učinili. Postoje dva razloga, ili dve mogućnosti. Jedna je, da je to pravosuđe i tužilaštvo stvarno nesposobno, a druga mogućnost, koja je takođe u opticaju, jeste moguće da vi sa tim ljudima, koji su učestvovali u tim privatizacijama imate neki politički dil. Jedno od ta dva, je zasigurno tačno. Dakle, ili institucija ne rade, zato što ste nesposobni, ili imate neki dogovor sa njima. Pa, ne mislite valjda da opozicija može da spreči te istrage? Obezbedite nezavisno tužilaštvo, nezavisni sud da istraži te pljačke o kojima se govori, da istražite te pljačke o kojima govorite, pa da onda pričamo o temi, umesto da se stalno vraćate, već tri godine, koliko ste na vlasti, nazad. Dajte da pričamo o 500 i nešto preduzeća. Nemojte da se vraćamo 10-15 godina unazad.
Zahvaljujem gospodine Veselinoviću. Šef poslaničke grupe SNS, Zoran Babić. Izvolite
Neko ovde nije sposoban ni da se vrati ni godinu dana unazad, pa ne zna ko je tada bio ministar finansija, a ko ministar privrede. Toliko što se tiče vrćenja unazad. Kada je 2012. godine došlo, izbornom voljom došlo do promene vlasti, u Specijalnom sudu za organizovani kriminal u nekim fiokama, koje je onako debelo prekrila paučina i prašina, smo zatekli, odnosno su zatekli, nikada nisam ušao u Specijalni sud, zatečene su dve optužnice, dve. Tolike privatizacije, toliko loše urađeno, toliko pljački, toliko ljudi ostalo bez posla, toliko upropašćenih firmi, dve optužnice sa dva prsta prašine preko njih. Pa, ko je onda pravio tu dilove? Oni koji optužnice nisu podizali, a i te što su podignute su bile u prašini. Pa, vi ste to radili. Za godinu dana u Specijalnom sudu za organizovani kriminal, podignuto i potvrđeno 158 optužnica. O kojim dilovima pričate? Pa to su vaši drugari, pa to su vaši pajtaši, pa vama su finansirali stranke i sada ih finansiraju. S druge strane, što se tiče tog sposobnog ili nesposobnog pravosuđa. Nisam kompetentan da ja to radim, niti sam neozbiljan tako da preuzimam ulogu na sebe, takvu ulogu, ali to su ljudi koji ste vi doveli. Pa, niko nije ostao bez posla u pravosuđu za ove tri godine, niko nije otišao iz pravosuđa, niko nov nije doveden. Pa, ako su nesposobni, vi ste opet odgovorni zato što ste takve doveli, ako vi tvrdite da su nesposobni. Pa, to je vaša reforma pravosuđa, pa to je reforma za koju niko, niko ni u Srbiji ni van Srbije nije rekao jednu jedinu dobru reč. O čemu vi pričate onda?
Vreme
Kojom autoprojekcijom gledate, pa kažete to su vaši, vi ste se sa njima dogovorili. Pa, to je vaša autoprojekcija gospodine Veselinoviću.
Zahvaljujem gospodine Babiću. Da bi se vratili na temu, dajem pauzu dva minuta. [[Posle pauze]] Nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Žarko Mićin. Izvolite gospodine Mićin.
Zahvaljujem se. Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, predstavnici ministarstva, Agencije za privatizaciju, dame i gospode narodni poslanici, pred nama se danas nalazi izmene i dopune Zakona o privatizaciji, kojim se propisuje zaštita od prinudne naplate za 17 strateški, bitnih preduzeća za Republiku Srbiju, kao i zaštita preduzeća u postupku privatizacije koje su 2012. godine bile predmet zloupotrebe i danas su ta preduzeća zbog toga opterećena brojnim potraživanjima od strane poverilaca, koji bi u slučaju prinudne naplate u potpunosti mogla zaustaviti privatizaciju ovih preduzeća. Na žalost, danas je preko 500 preduzeća u postupku privatizacije u teškoj situaciji. Jedan od razloga za to je stari Zakon o privatizaciji, čijom primenom, a i ne primenom je naneta velika šteta kako privredi, tako i građanima Srbije, pri čemu je srpska industrija skoro u potpunosti uništena. Zahvaljujući zloupotrebama koje je omogućavao stari Zakon o privatizaciji, veliki deo građana je osiromašio, veliki deo ostao je bez posla, a od čak 2300 prodatih preduzeća privatizacija je raskinuta, čak u 680 slučajeva. Upravo iz ovih razloga, ova skupštinska većina je prošle godine usvojila novi Zakon o privatizaciji kojem su ovi nedostaci otklonjeni, međutim Zakonom koji je tada usvojen, propisani su rokovi za odlaganje postupka prinudne naplate na imovini preduzeća, u postupku privatizacije koji se moraju promeniti, jer bi u suprotnom mnoga preduzeća kod kojih privatizacija nije bila završena, bila u opasnosti da bude ugrožena prinudnom naplatom od strane poverilaca. Upravo iz pomenutih razloga, Vlada je ovim izmenama i dopunama Zakona predložila da se ove odredbe menjaju, tako da se rok za mogućnost pokretanja postupka prinudne naplate za preduzeća od strateškog značaja za Republiku Srbiju produžava za jednu godinu od dana stupanja na snagu Zakona, a sve kako bi se spasla ova preduzeća za koje postoje realni uslovi za prodaju. Realni uslovi za prodaju ovih preduzeća postoje, jer su ova preduzeća, posle čerupanja kojima su bila izložena pre 2012. godine, a sada zahvaljujući naporima Vlade Republike Srbije, danas pokazuju ekonomski oporavak. Međutim, s druge strane, ova preduzeća su upravo zbog pomenutog čerupanja danas ugrožena, odnosno opterećena brojnim postupcima prinudne naplate od strane poverilaca, zbog čega je potrebno odložiti ove postupke, kako ova preduzeća ne bi bila ugrožena. U pitanju je 17 preduzeća koja su strateški važna za Republiku Srbiju, a neka od njih su nekada bili giganti, kao što su „Galenika“, „FAP“, „FAM“, „Jumko“, „Resavica“, „Ikarbus“, „RTB Bor“ itd. Ova preduzeća danas zapošljavaju preko 20 hiljada ljudi, čija bi radna mesta mogla biti dovedena u pitanje u koliko se ovaj zakon ne bi usvojio. Ovim izmenama Zakona zaštićena su i preduzeća za koje Agencija za privatizaciju raspisala ili će tek raspisati javne pozive, a do dana stupanja na snagu izmena nisu prodata i ona će biti zaštićena od prinudne naplate, sve 31.10.2015. godine, čime će se omogućiti da se i ova preduzeća eventualno uspešno prodaju. Takođe, ovim izmenama Zakona o privatizaciji zaštićena su i preduzeća koja posluju na teritoriji KiM, koja posluju zaista na jednom teškom tržištu, gde su izložena oduzimanju imovine, gde su izložena protivpravnoj privatizaciji i upravo zato ih moramo zaštititi, i njihovu imovinu i ljude koji tamo rade. Ovim izmenama Zakona se predlaže i usaglašavanje imovine, obaveza i kapitala upisanog u prodajnu dokumentaciju, sa faktičkim stanjem, tako da će nakon stupanja na snagu ovih izmena svi subjekti privatizacije koji su u postupku prodaje morati ažurirati svoju imovinu, obaveze i kapital sa 31. decembrom poslednje poslovne godine. Ovim usaglašavanjem će se odstupanja svesti na najmanju moguću meru, a sve u cilju kako bi se olakšala kontrola postojeće imovine i obaveza, a ovakvo usaglašavanje daje određenu sigurnost i samom potencijalnom kupcu, koji će lakše sagledati pravo stanje imovine i obaveze preduzeća. Značajno je reći da se ovim izmenama Zakona precizira i kaznena politika u pogledu sprečavanja zloupotrebe u postupku privatizacije, pa se tako krivična odgovornost proširuje na određena odgovorna lica, i to ne samo na lica ovlašćena od strane Agencije za privatizaciju, nego i na samog kupca u postupku privatizacije i u slučaju kada se odnosi na davanje neistinitih ili nepotpunih podataka o imovini i obavezama, ili dostavljanja nepotpune ili netačne dokumentacije, za šta ova lica mogu biti osuđena na kaznu zatvora od tri meseca do pet godina, i novčanom kaznom od 100 hiljada do milion dinara. Smatram da je Vlada Republike Srbije predlaganjem ovih izmena Zakona o privatizaciji učinila jedan dobro promišljen potez, koji je iznuđen teškim stanjem u mnogim preduzećima koja su u postupku privatizacije, stanjem koje je posledica zloupotreba i nebrige za vreme vladavine prethodnog režima, zbog čega sada ovakve izmene predstavljaju neophodan uslov za uspešno okončanje postupka privatizacije preduzeća od strateškog značaja za Republiku i drugih preduzeća koja su u postupku prodaje. U Danu za glasanje ću podržati ovaj zakon i pozivam sve moje kolege da učine isto, kako bismo podržali napore Vlade Republike Srbije koje čini za ekonomski oporavak Srbije, a i za dobrobit preko 20 hiljada ljudi koji rade u ovim preduzećima. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica mr Mirjana Đoković. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici, građani Srbije koji pratite našu današnju diskusiju o određenim zakonskim izmenama Zakona o privatizaciji, i to po hitnom postupku, jer je jako važno da se primena ovog zakona obezbedi što pre, jer na taj način izbegavamo štetne posledice, kako na socijalnom, tako i na privrednom planu. Ovaj zakon otkloniće mnoge nedostatke prethodnog zakona. Kao primer ću uzeti predlog Vlade da se određeni subjekti privatizacije izuzmu, a to su subjekti koji imaju strateški značaj za našu državu. Ne smemo zaboraviti da upravo u tim strateškim firmama je zaposleno oko 25 hiljada radnika, tako da odlazak ovih firmi u stečaj i gubitak posla za veliki broj građana dovodi do velikih potresa u Republici Srbiji, kako na socijalnom, tako i na privrednom planu. Odlaganje isteka roka za zaštitu od prinudne naplate na jednu godinu od dana stupanja na snagu zakona, otvara se mogućnost da se pokuša sa revitalizacijom ovih subjekata i sa očuvanjem radnih mesta. Sve što nije završeno prethodnih 15 godina, sada moramo da završimo, i to pomoću tri glavne promene Zakona o privatizaciji. Preduzeća za koja su objavljeni tenderi za privatizaciju dobijaju zaštitu do 31. oktobra, Vlada za manji broj preduzeća može doneti odluku o zaštiti do godinu dana i procena tržišne vrednosti na dan 31. decembra poslednje poslovne godine – tu se traži usaglašavanje stanja imovine, obaveza i kapitala u prodajnoj dokumentaciji sa faktičkim stanjem, da se odstupanja svedu na najmanju moguću meru. Poenta je, dakle, da se za maksimalan broj preduzeća nađe strateški partner ili da ih prodamo. Dobro je da je pripremljen ozbiljan tranzicioni fond od 16 milijardi dinara i u dogovoru sa MMF-om ne treba da kršimo pravila. Suština je da svi radnici čija preduzeća uđu u probleme, da uzmu otpremnine i na taj način, bar privremeno, reše svoj socijalni problem. Novi zakon odrediće ko ide u raj a za koga više nema šanse. Priča mora da se okonča najbolje moguće za državu, ali i za armiju ljudi koji će ostati bez radno-pravnog statusa. Važno je napomenuti da u svim aktivnostima nema ništa loše ukoliko su te aktivnosti transparentne i bitno je da nema transakcija koje se rade mimo zakona. Sada imamo tri grupe firmi. U prvoj se nalazi 17 firmi koje su zaštićene od poverilaca godinu dana, u drugoj grupi se nalazi 28 preduzeća za koja je validna dokumentacija i za njih će se raspisati drugi krug, javni poziv za prodaju, a u trećoj je 117 firmi, gde zaštita od poverilaca prestaje 31. maja. Za preostalih 340 nema nade. To znači da će morati u stečaj. Radnici preduzeća koja Vladinim planom budu otišla u stečaj, mogu da računaju na pomoć tranzicionog fonda, a sredstva koja dobijaju ne treba da potroše na tekuću potrošnju, već za pokretanje sopstvenog biznisa, bilo da rade samostalno ili udruživanjem kroz osnivanje novih malih firmi. Ponoviću, u toj armiji ljudi koji ostaju bez radnog angažmana, značajan je broj ljudi koji su odlučni u svojoj profesiji i samo treba imati malo hrabrosti, i neka ovo bude jedna vrsta mog apela, da sredstva koriste za investiciono ulaganje i tako krenu u bolju budućnost, da sigurno zarađuju za sebe i za svoje porodice. Izvlačimo zaključak da su dosadašnji pozitivni privatizacioni efekti krajnje skromni, a da su oni negativni u svojoj punoj meri došli do izražaja. Proces privatizacije još uvek je daleko od svog savršenog kraja, ali naša Vlada sve čini da svojim aktivnostima sačuva što je moguće više radnih mesta. Meni je apsolutno jasno da privatizacija nije magična mašina za stvaranje profita i da neće baš tako brzo da dovede do rasta efikasnosti. Stanje koje smo nasledili je da su preduzeća ekonomski oslabljena, položaj zaposlenih je veoma težak. Neko je zaboravio pre nas da privatizacija nije samo ekonomska stvar, već je uvek socio-politička stvar. Naša Vlada čini sve i ulaže maksimalne napore da u svom tranzicionom procesu postigne pozitivne pomake, kako u postizanju makro-ekonomske stabilnosti, tako i u smanjenju stope nezaposlenosti. Dakle, mi nećemo da rušimo započeto, ali moramo da ispravljamo greške i dal vršimo dalju afirmaciju elemenata neophodnih za efikasnu tržišnu privredu. Na kraju, jako je važno da kažem da ova Vlada neće davati subvencije za neproduktivna preduzeća, već smelo ulazi čak i u reformu javnog sektora, što će biti jedna ključna determinanta uspešnosti jedne Vlade. I da rezimiram današnju diskusiju, privatizacija će biti okončana u zakonskom roku i proces će biti vođen u skladu sa svim zakonskim pravilima. Biće potpuno javan i otvoren. U Danu za glasanje, sa svojim kolegama iz Poslaničke grupe SNS, podržaću ovaj Predlog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Radmilo Kostić.
Hvala predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gosti iz Ministarstva privrede i Agencije za privatizaciju, ja ću se truditi da budem veoma kratak. Ova Vlada je preuzela rešavanje mnogih teških zadataka, ali mi se čini da je jedan od najtežih sigurno revitalizacija privrede, reforma javnog sektora i konačno završetak privatizacije u Srbiji. Zakon o privatizaciji je donet prošle godine, da podsetimo one koji su malo zaboravili, prošavši veoma kvalitetnu javnu raspravu, kako stručne domaće, tako i međunarodne javnosti. Samo produžavanje rokova koji se predlažu ovim izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, odnose se za grupu preduzeća, što pokazuje spremnost samog ministarstva i Vlade, da se konačno ovaj proces završi. Iako smo svesni činjenice da gotovo sva preduzeća u restrukturiranju su tehnološki zaostala, 50% od njih više i ne obavlja delatnost, izgubljeno je tržište, izgubljeni dobavljači, dugovanja prema državi itd. Ulažući maksimalne napore, uskoro ćemo i ovu stranicu naše nemari zatvoriti, kroz pronalaženje strateških partnera, kupaca, kroz stečaj i slično i konačno ćemo znati na čemu smo. Završićemo proces presipanja šupljeg u prazno, ponavljanje postupaka privatizacije i slično. Svesni smo da ćemo, zbog loših procena u privatizaciji, plaćati svi mi zajedno ceh na osnovu sudskih presuda zbog nezakonitosti u raskidu nekih privatizacija. Ali, izborićemo se i sa tim. Ja ću samo navesti jedan primer loših privatizacija, tako da kažem, a to je privatizacija „Prvog maja“ iz Pirota, koja je prvi put sprovedena 2004. godine, pa je raskinuta privatizacija 2007. godine, pa 2012. godine je opet privatizovana, a u međuvremenu se vratila u restrukturiranju. Potrošene su pare, dobijeni podsticaj od SIEPA i danas radnici na ulici, menadžment nije odgovoran, pa ministarstvo neka se nosi sa tim problemima. Obzirom da vidim da je i gospodin Šubara nestrpljiv jer ga čeka veliki posao da se vrati u Agenciju, a i ljudi iz Ministarstva, ja ću time i završiti i želim vam puno uspeha u budućem radu i u Danu za glasanje podržaćemo ove izmene. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Kostiću. Reč ima Milanka Jeftović Vukojičić, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Bojanić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi predstavnici Ministarstva privrede, na početku želim da kažem da je danas na dnevnom redu Skupštine Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o standardizaciji. I jedan i drugi zakon i te kako su važni pre svega sa ekonomskog aspekta. Strateški cilj SNS jeste ekonomski oporavak Republike Srbije i ekonomski oporavak na zdravim i realnim privrednim osnovama. Samo ekonomski oporavak Republike Srbije može dovesti do novog zapošljavanja i do daljeg napretka Republike, kao i svih njenih građana. Ono što želim da istaknem, to je da se Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji postiže nekoliko ciljeva. Najpre, štite se preduzeća koja imaju strateški značaj za Republiku Srbiju, kao i preduzeća čija se imovina nalazi na teritoriji AP Kosova i Metohije ili pretežna delatnost ili sedište se nalazi na području ove AP, i to se štite od prinudne naplate potraživanja, odnosno od prinudnog izvršenja od strane poverilaca i to najduže do godinu dana. U pitanju su preduzeća koja imaju strateški značaj za Republiku Srbiju, ali takođe i preduzeća koja imaju veliki značaj što se tiče pitanja zaposlenosti. Takođe, imaju veliki značaj što se tiče regionalne zaposlenosti i regionalnog razvoja pojedinih područja, ali se radi i o preduzećima koja imaju trenutno tekuću likvidnost i proizvode i obezbeđuju sredstva za svoje likvidno održavanje. Ono što takođe želim da naglasim je da ovim izmenama i dopunama zakona takođe se štite preduzeća od prinudne naplate i prinudnog izvršenja i to najkasnije do 31. oktobra ove godine, a to su preduzeća u kojima je raspisan javni poziv za prodaju kapitala preduzeća u kojima je raspisan javni poziv za izbor strateškog partnera. Želim da naglasim i to da dolazim iz jugozapadnog dela Srbije, iz grada koji se nalazi u dolini reke Lim, iz grada u kome se ta čitava limska dolina u periodu prethodnog režima, čija je okosnica bila DS, nazivala „dolinom gladnih“. Dolaskom nove vlasti 2012. godine, odnosno dolaskom premijera Aleksandra Vučića, u ovom jugozapadnom delu Srbije, gde spadaju i Priboj i Prijepolje i Nova Varoš i kompletan Zlatiborski okrug, pojavila se nada i sigurnost građana ovih opština da će doći do ekonomskog oporavka i ekonomskog razvoja, jer su simbol ovog kraja jugozapadnog dela Srbije kamioni. Prvi državnik koji je u Priboj došao ne da se slika u praznim fabričkim halama, već da se suoči sa problemima koji su se dešavali u Fabrici automobila Priboj je upravo naš premijer Aleksandar Vučić. On je došao u oktobru mesecu 2013. godine, a odmah u novembru mesecu 2013. godine formirana je radna grupa kako bi se pomoglo u iznalaženju strateškog partnerstva. Maja 30. 2014. godine potpisan je Memorandum o razumevanju između Vlade Republike Srbije i finske Fabrike za proizvodnju teških kamiona „Sisu auto“. Januara 23. 2015. godine Vlada Republike Srbije donela je Odluku o privatizaciji FAP-a putem strateškog modela, gde će se formirati novo preduzeće i gde će Republika Srbija ući u strateško partnerstvo sa finskim „Sisu auto“. To praktično znači ekonomski oporavak Republike Srbije, ali i ponovno prepoznavanje Republike Srbije na mapi zemalja gde će biti prepoznata po industrijskog proizvodnji teških kamiona. Svakako, SNS u danu za glasanje podržaće i jedan i drugi zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić.
Zahvaljujem. Gospodo iz Ministarstva privrede, gospodine Šubara, koleginice i kolege, ovaj predlog izmena i dopuna zakona je samo normalan sled onoga što ova Vlada radi i zakona koji smo ovde izglasali u prošloj godini i pokušaj da privedemo kraju, a tu se svi slažemo, jednu bezuspešnu privatizaciju koja nas godinama opterećuje i muči. Ono što me čudi u današnjim diskusijama je upravo pokušaj da se nametne neka kolektivna amnezija, da sve prekriju snegovi zaborava i šaš. Upravo to ne smemo dozvoliti. Ja bih zamolio gospodu koja učestvuje u radu i u Agenciji i u Ministarstvu privrede, da strogo povedu računa. Smeta mi što u ovim predlozima zakona nema konsekvenciji protiv onih koji su upravo ove privredne subjekte, a i preko 500, doveli u ovu situaciju u kakvoj jesu. Ne mislim tu samo na bivšu Vladu. Pre svega mislim na rukovodstvo tih preduzeća, na zastupnike kapitala, na direktore koji su dozvolili da oni dođu, da radnici, a uzeću jedan prosto primer iz grada Kraljeva iz kog ja dolazim. Koleginica Cica je pomenula malo pre ovaj grad gladnih. Pa, Kraljevo liči sada na grad gladnih. Grad koji je imao fenomenalnu industriju i to tešku industriju, Fabriku vagona „Magnohrom“, da ne pričam o jakim trgovinskim kućama. Pomenuću Fabriku vagona kao primer. Imamo Fabriku vagona, imamo bezuspešnu privatizaciju u ukrajinskoj firmi „Azov impeks“, koja se završila na kraju tako da je i Agencija za privatizaciju sada u blokadi i zbog tih četiri miliona evra koje Vlada Republike Srbije i mi svi građani Republike Srbije treba da vratimo tim stranim investitorima, jer su dobili sudsku presudu, negde oko 495 miliona, koliko ja znam i svi mi to sada vraćamo zbog nekoga ko je dozvolio da radnici Fabrike vagona 30 meseci nisu primili platu, da 650 što bivših što sadašnjih radnika podnese tužbe protiv te iste Fabrike vagona, da ta ista Fabrika vagona duguje 13 miliona evra javnim preduzećima i državnim ustanovama, da ta ista Fabrika vagona, nažalost, duguje „Železnici Srbije“ 295 vagona kojih nigde nema, a tih 295 vagona je nekih 435 miliona dinara sredstava koja smo dobili iz Fonda za razvoj Republike Srbije. Zar neko ne treba da odgovara za to? Zar samo da odgovaraju radnici Fabrike vagona? Upravo ovaj Predlog zakona nadam se da će najzad isterati lisicu na pravi put. Završićemo privatizaciju, siguran sam i ove Fabrike vagona, možda ne u ovom obliku i ne na ovaj način, ali oni segmenti fabrike koji i sada funkcionišu, kao što je „Livnica“, će opstati. Sve ono što radi i funkcioniše, opstaće. Pomenuću i na kraju svog izlaganja još jednog bivšeg giganta. Tu je „Magnohrom“. Zadovoljstvo mi je što mogu da kažem da je „Magnohrom“ pomenut kao preduzeće koje je kod Agencije za privatizaciju dalo jedan od najboljih procena imovine, to je nekih 10 miliona evra. Za „Magnohrom“ postoje strateški partneri, Poljaci i Grci i siguran sam, ako ne u prvom krugu, možda zbog visine te vrednosti imovine, siguran sam da u drugom krugu, a pre 31. oktobra, Industrija „Magnohrom“ srešće strateškog partnera. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, uvaženi predstavnici Ministarstva privrede, kolege poslanici, građani Srbije, ja sam Milija Miletić i dolazim iz najlepše opštine Svrljig, koja se nalazi pored Niša, i govoriću o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Tokom primene Zakona o privatizaciji pokazali su se određeni nedostaci koje je trebalo hitno rešiti, jer je veoma važno za preduzeća koja su u postupku, kao i za njihove radnike, da se postupak uspešno okonča. U poslednjih šest godina nije privatizovano nijedno preduzeće, dok je ranijih godina privatizovano na hiljade preduzeća. To je signal da treba nešto menjati, a preventivno treba zaštiti preduzeća u postupku prodaje, jer zaštita od prinudne naplate ističe 31. maja i mnoge firme bi mogle biti na udaru poverilaca. Tako se ovim predlogom rok za privatizaciju pomera za 31. decembar 2015. godine, ali za preduzeća koje je Vlada proglasila preduzećima od strateškog značaja, kao i za preduzeća sa Kosova i Metohije, ovaj rok ne važi. To je opravdano, jer se radi o velikim preduzećima koje imaju važnu ulogu u privredi Republike Srbije. Zato moramo učiniti sve što je u našoj moći i, kao prvo izmeniti odredbe postojećeg zakona o privatizaciji, stvaranjem osnovnih preduslova za uspešnu privatizaciju svih preduzeća, ali ipak sa naglaskom na preduzeća od strateškog značaja, kao i na preduzeća sa Kosova i Metohije ili preduzeća koja tamo pretežno posluju ili im je imovina na Kosovu. One su posebno izložene različitim pritiscima, kao i nezakonitoj privatizaciji od strane kosovske agencije za privatizaciju. Prva izmena u tom cilju je što subjekt privatizacije mora da izvrši popis i procenu fer tržišne vrednosti celokupne imovine i obaveza sa stanjem na dan 31. decembar poslednje poslovne godine, a ne 2013. godine kako je bilo do sada, što je dobar predlog, jer je taj podatak biti najstabilniji u stanju… U prodajnoj dokumentaciji neće biti naduvanih, nerealnih vrednosti koje odvraćaju potencijalne kupce i strateške partnere. Sledeća značajna izmena sastoji se u odlaganju prinudnog izvršenja i prinudne naplate protiv subjekata privatizacije najkasnije do 31. oktobra 2015. godine, a za preduzeća od strateškog značaja, preduzeća sa Kosova odlaganje do isteka jedne godine do dana stupanja na snagu ovog zakona, što znači do sredine 2016. godine. Odlaganjem roka za prinudnu naplatu i prinudno izvršenje se produžava zaštita ovih preduzeća, i to je najznačajnija izmena u ovom predlogu zakona. Ovim se stvara mogućnost da se pokuša u narednih pet meseci sa održavanjem ovih preduzeća i sa očuvanjem svih radnih mesta u preduzećima, sprečava se odlazak svih preduzeća u stečaj čime se spašavaju radna mesta i olakšava socijalni mir. Ovde je konkretno reč o 54 preduzeća za koje je objavljena prodaja, a sigurno je da je veoma opasno ugroziti egzistenciju 27 hiljada radnika i njihovih porodica, kao i ostati bez 54 preduzeća, gde je njih 17 od strateškog značaja sa 21.517 zaposlenih i 37 drugih preduzeća sa ukupno 5.857 zaposlenih. Ovaj zakon se donosi da bi se uspešno rešila sudbina subjekata privatizacije, a za koje postoje uslovi za prodaju, jer ako bi tokom postupka došlo do prinudnih izvršenja, prodaja i opstanak bi se ugrozili i onemogućili. Sigurno da je važno spasiti FAP, „Galeniku“, „Prosvetu“, preduzeća metalske industrije, ali je bitno spasiti i preduzeća u jugoistočnoj Srbiji i preduzeća, rekli smo, „Galenika“ … „Galenika“ je veoma bitna, kao što je malopre rekao i ministar, gospodin Sertić. Za nas, iz moje opštine Svrljig, je veoma bitna „Galenika“, jer je ona formirala u Svrljigu jedno preduzeće 2000. godine, a zove se „Herbogal“. Ja očekujem da će posle oporavka „Galenike“ postojati mogućnost da rešimo problem „Herbogala“. Još nešto što je bitno za naše firme koje se nalaze na jugoistoku Srbije, u Nišu, mašinska industrija, elektronska industrija, ovim predlogom zakona i donošenjem imaćemo mogućnost da puno stvari poboljšamo, da odredimo mnogo bolje privatizacije, nego što je bilo do sada i na taj način imaćemo mogućnost da pojačamo privrednu aktivnost u Nišavskom okrugu i jugoistočnoj Srbiji. Uvek stavljam naglasak, opština Svrljig odakle dolazim, ali za mene i moje Svrljižane bitan je i Niš, jer pokretanjem Niša imamo veliku šansu da pokrenemo i celu Srbiju. Za nas poljoprivredne proizvođače, ja sam predstavnik Ujedinjene seljačke stranke, veoma je bitan 25. maj, ne zbog toga što je to u prošlom veku bio Dan mladosti, već zbog toga što je danas German i u mojoj opštini se danas ne radi poljoprivreda. Malopre sam napomenuo 25. maj, Dan mladosti, stvarno imam poverenja u našu Vladu, u našeg premijera, u našeg ministra privrede, jer sam siguran da ćemo donošenjem ovog zakona potpomoći da uposlimo mlade ljude i zato ću ja kao poslanik Ujedinjene seljačke stranke u klubu SNS glasati za predlog ovog zakona i siguran sam da ćemo ovim zakonom potpomoći da se reše problemi zapošljavanja u celoj Srbiji, a stavljam akcenat na Niš i jugoistočnu Srbiju i moju opštinu Svrljig.
Reč ima narodni poslanik dr Vesna Simić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi predstavnici Ministarstva privrede, kolege narodni poslanici, uvaženi građani Republike Srbije, sistem standardizacije u Republici Srbiji uređen je Zakonom o standardizaciji iz 2009. godine. Međutim, imajući u vidu da su se evropska pravila iz ove oblasti promenila 2013. godine, ukazalo se kao neophodno uskladiti odredbe važećeg zakona sa ovim izmenama, a što je neophodan uslov za evropske integracije Republike Srbije. Dakle, kroz predložene izmene i dopune Zakona o standardizaciji postižu se sledeći ciljevi. Usklađenost domaćih propisa sa uredbom Evropskog parlamenta stvaraju se uslovi da institut obavlja i dodatne poslove radi uspostavljanja radi održivog i stabilnog izvora finansiranja, što je jedan od uslova za punopravno članstvo u evropskim organizacijama za standardizaciju, odnosno institut bi se pored poslova standardizacije bavio i poslovima sertifikacije. Preciznije bi se utvrdilo koji se standardi i srodni dokumenti koriste kao osnova za donošenje srpskih standarda i srodnih dokumenata i u kojim slučajevima. Ušteda budžetskih sredstava, obzirom da se izmenama i dopunama zakona ukida obaveza instituta da rešenja o donošenju i ukidanju srpskih standarda objavljuje u „Službenom glasniku“ Republike Srbije. Pored uštede budžetskih sredstava korisnicima se olakšava snalaženje u sistemu standardizacije, što je od posebnog značaja za mala i srednja preduzeća sa malim brojem zaposlenih, a koji imaju ograničene administrativne i stručne kapacitete. Dakle, predloženim izmenama se postiže bolja preglednost informacije o važećim standardima, jer se objavljivanjem odluke o donošenju standarda u glasilu i na internet stranici instituta omogućava korisnicima da bez dodatnih troškova pronađu sve informacije o donetim standardima. Ovim izmenama i dopunama se takođe postiže i potpuno usklađivanje sa praksom Evropske komisije i evropskih nacionalnih tela za standardizaciju. Na kraju, kao što je koleginica Aleksandra Tomić, kao ovlašćeni predlagač SNS, danas lepo rekla – ovim izmenama i dopunama naši domaći proizvodi će dobiti međunarodni sertifikat, što bi im omogućilo da budu konkurenti na međunarodnom tržištu. Ja ću u danu za glasanje podržati predložene izmene i dopune, a sigurna sam da će to učiniti i sve kolege iz SNS.
Reč ima narodni poslanik Žarko Bogatinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedavajući, poštovani gosti iz Ministarstva privrede, donošenjem Zakona o privatizaciji, koji je stupio na snagu 13. avgusta 2014. godine, u velikoj meri su ispravljeni nedostaci prethodnog zakona i rešeni su brojni problemi koji su se pojavili u praksi. Međutim, zakon je predstavljao veliki iskorak napred u regulisanju postupka privatizacije i samim tim je primena ukazala na postojanje izvesnih problema u primeni određenog broja odredbi. Vlada Republike Srbije, obzirom na dosadašnji postupak privatizacije, nije mogla da prihvati održavanje postojećeg stanja status kvo, pa je došlo, kao najlogičnije rešenje, do donošenja zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Suština ovog zakona u izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji jeste da predstojeća od strateškog značaja za Republiku Srbiju, kao i privredni subjekti na KiM budu izuzeti u odnosu na postojeći rok za privatizaciju. Da se olakša postupak privatizacije kao i da se utvrdi realno stanje imovine, obaveza i kapitala u preduzećima i utvrdi njihova stvarna tržišna vrednost. Zakonom je propisana obaveza privatizacije subjekata sa društvenim kapitalom, odnosno da se društveni kapital subjekata privatizacije mora privatizovati najkasnije do 31. decembra 2015. godine. Poštovanjem ovog roka nastali bi problemi u realizaciji privatizacije za veliki broj preduzeća, pri čemu se ne sme izgubiti iz vida da je ne privatizovan određen broj preduzeća koji imaju strateški značaj za Republiku Srbiju i koji zapošljavaju oko 25 hiljada radnika. Zbog toga se izmenama i dopunama Zakona predlaže izuzetak u odnosu na propisani rok za privatizaciju društvenog kapitala, ali samo pogledu subjekata koji su aktom Vlade određeni kao subjekti privatizacije od strateškog značaja. Izuzetak od propisanog roka primenjuje se i u odnosu na subjekte privatizacije čije se sedište nalazi, ili pretežna delatnost obavlja na teritoriji AP KiM ili imovina nalazi i na teritorijiAP KiM. Mora se imati u vidu kada je reč ovim subjektima privatizacije činjenica da je reč o subjektima koji su izloženi uzurpaciji imovine i protivpravnoj privatizaciji koju sprovodi kosovska agencija za privatizaciju. Navedeni subjekti su u nepovoljnijem položaju u odnosu na druge privredne subjekte u Republici Srbiji, jer su suočeni sa nedostatkom tržišta, administrativnim barijerama i činjenicom da im nisu dostupni bankarski krediti. Zbog toga je potrebna dodatna zaštita kao vid pozitivne diskriminacije. Obzirom da je trenutno u portfoliju Agencije za privatizaciju ukupno 526 preduzeća koja su predmet privatizacije definitivno je jasno da se predloženim izmenama zakona ne želi potpuno odložiti rok za privatizaciju i da se i dalje želi stvoriti čisti i pravni poredak i pravni ambijent u Republici Srbiji. Naravno da ovo predstavlja i poštovanje sklopljenog aranžmana sa MMF gde je definisano da se prekine dotiranje i pomoć bilo koje vrste državnim preduzećima. U vezi sa navedenim odredbama, dopunama zakona, predlažu se dva slučaja koja bi privremeno bila odložena primena mogućnosti privremene naplate potraživanja do 31. oktobra 2015. godine. Odlaganjem isteka roka za zaštitu od prinudne naplate, a što predstavlja osnovne izmene predloženog zakona, otvara se mogućnost da se pokuša sa revitalizacijom ovih objekata i sa očuvanjem radnih mesta, a sprečava odlazak u stečaj ovih društava i gubitak posla za veliki broj građana, što bi kako u razlozima za donošenje ovog zakona navedeno, dovelo do velikih potresa u Republici Srbiji, kako na socijalnom tako i na privrednom planu. Predložene izmene i dopune takođe, imaju za cilj da se stanje imovine, obaveze i kapitala u prodajnoj dokumentaciju usaglasi sa faktičkim stanjem, te da ustupanjem svedu na najmanju moguću meru. U tom smislu zbog proteka vremena, ukazuje se potreba da se ažurira procena vrednosti da se propisuje dužnost subjekata privatizacije da izvrši popis i procenu fer tržišne vrednosti celokupne imovine i obaveza i kapitala sa stanjem na dan 31. decembar poslednje poslovne godine, odnosno da dostavi novi popis i procenu sa stanjem na dan 31. decembar poslednje poslovne godineako je od popisa i procene proteklo 12 meseci, kao i da se pripremi privatizaciona dokumentacija sa stanjem na dan popisa i procene. U skladu sa navedenim izmenama propisivanje otpisa duga kao mere za pripremu i rasterećenje obaveza subjekta privatizacije kojim se državni poverioci subjekata privatizacije obavezuju da otpišu dug sa stanjem na dan 31. decembar poslednje poslovne godine, ima za cilj da uskladi datum na koji se vrši otpis sa datumom otpisa i procene. Veoma bitna odredba na kraju, koja se menja,je odredba kojom se propisuje odgovornost. Proširivanje odgovornosti za krivično delo i na odgovorno lice u subjektu privatizacije koje dostavi neistinite ili nepotpune podatke o imovini, obavezama subjekta privatizacije, ili netačnu ili nepotupunu dokumentaciju u programu za prodaju imovine, ima za cilj utvrđivanje prave, stvarne vrednosti subjekta privatizacije. Ovakvim izmenama omogućava se stvaranje pravnog okvira da se stanje imovina, obaveza i kapitala u prodajnoj dokumentaciji usaglasi sa faktičkim stanjem, te da se odstupanja svedu na najmanju moguću meru. Ne sme se smetnuti sa uma činjenica da iako se zakon odnosi pre svega na subjekte privatizacije, usvajanjem predloženih dopuna zakona stvoriće se uslovi za okončanje privatizacije, što će se pozitivno odraziti na sve aktere u postupku privatizacije, na zaposlene, poverioce, male akcionare, a pre svega na subjekat privatizacije. Rešavanje statusa subjekta privatizacije će pozitivno doprineti opštem stanju privrede Republike Srbije. Na kraju, na osnovu svega iznetog, naravno da će poslanici poslaničke grupe SNS podržati ovaj predlog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Jelisaveta Pribojac.
Zahvaljujem predsedavajući, Poštovani predstavnici ministarstva, poštovani predstavnici Agencije za privatizaciju, uvažene kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, mi danas govorimo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, ali i o onim privatizacijama koje su se u Srbiji desile, počev od 2000. godine. Svi danas govorimo o tome kao jednom od naših najvećih nacionalnih problema koji je uticao na propadanje ekonomije zemlje i u mnogim gradovima doveo do potpunog gašenja privrede i ogromnog siromaštva građana. Jedan od takvih gradova jeste i grad iz koga ja dolazim, a to je Kraljevo. Jedan je od retkih gradova u Srbiji, ako ne i jedini koji je podneo najveći teret tzv. tranzicije. Kraljevo je bio centar razvoja industrije, ali je za veoma kratko vreme doživeo svoj potpuni sunovrat. U periodu od 2003.-2008. godine, prodato je što aukcijskom prodajom, što kroz tendere više od 25 najuspešnijih kraljevačkih preduzeća. Preko 20.000 ljudi je ostalo bez posla i bez adekvatne otpremnine. O sumnjivim privatizacijama iz tog vremena i da ne govorimo. Za razliku od svih prethodnih Vlada, ova Vlada želi da kroz izmene i dopune Zakona o privatizaciji spasi ono što se spasiti može, što se jasno vidi iz predloga tri najvažnije izmene. Prva izmena se odnosi na to da za preduzeća za koja su već objavljeni tenderi za privatizaciju i izbor strateškog investitora, postupci prinudnog izvršenja i prinudne naplate odlažu se do zaključenja ugovora o strateškom partnerstvu ili do proglašenja postupka neuspešnim, a najkasnije do 21. oktobra 2015. godine. Na taj način ona dobijaju zaštitu od prinudne naplate, poverilaca i dobijaju šansu da se sprovede uspešna privatizacija. Nažalost, ima i onih preduzeća koja su prezadužena, koja zbog dugovanja i mnogih drugih administrativnih problema teško da će naći kupca, jer najveći broj potencijalnih kupaca zainteresovani su samo za kupovinu onih delova preduzeća koja nisu hipotekarno opterećena. Prezadužena je i kraljevačka fabrika vagona, koja je bila simbol jugoslovenske vagonogradnje. Hronologija njenog propadanja ne razlikuje se mnogo od drugih fabrika u Srbiji, a počela je 2006. godine kako je kolega istakao, kada je fabriku vagona kupila ukrajinska kompanija iz Donjecka. Privatizacija je poništena pa je onda došla druga, treća i nakon decenije tavorenja i loših privatizacija, broj zaposlenih sa 5.000 pao je na 730 kojima se danas duguje preko 30 plata. Pokrenuto je 645 sporova protiv fabrike vagona, što bivši, što sadašnji radnici. Uspostavljena je hipoteka nad imovinom od strane poreske uprave i Vojvođanske banke, a obaveze državnim poveriocima iznose oko 13 miliona evra. Blokada računa traje već bri godine za iznos veći od osam milijardi 144 miliona, a na osnovu procenjene vrednosti kapitala iz 2013. godine, gubitak kapitala preduzeća je oko 6,5 milina evra. Radnici Fabrike vagona su svesni toga i žele da se ova agonija što pre okonča. Od 730 zaposlenih, čak 426 radnika se prijavilo za socijalni program. Slična situacija je i sa kraljevačkim „Autotransportom“ gde se iznenađujuće veliki broj zaposlenih prijavio za socijalni program. Vlada Republike Srbije je pokazala da odgovorno brine o sudbini svih pa je u tom cilju pripremila i obavezan tranzicioni fond i kroz rešavanje statusa preduzeća štitiće i interese radnika. Druga važna izmena jeste da Vlada za jedan manji broj preduzeća koja su od strateškog značaja može da donese odluku o odlaganju isteka roka za zaštitu od prinudne naplate za jednu godinu dana od dana stupanja na snagu ovih izmena i dopuna zakona, čime se stvara mogućnost očuvanja radnih mesta za više od 22.000 zaposlenih. Treća bitna izmena jeste da je subjekt privatizacije dužan da izvrši popis i procenu fer tržišne vrednosti imovine, obaveza i kapitala, na dan 31.12. poslednje poslovne godine. Ono što je važno istaći, jeste da procenu vrše licencirani procenjivači, a cilj je da se stanje imovine, obaveza i kapitala u prodajnoj dokumentaciji usaglasi sa stvarnim stanjem i da odstupanja budu minimalna. Na kraju, s obzirom da dolazim iz Kraljeva i da Kraljevo ima još jedan nerešen status prirodnog lečilišta Mataruške i Bogutovačke banje, koja je dugo godina bila prepoznatljiva po zdravstvenom turizmu i lečenju steriliteta, raduje me to što su direktor Agencije za privatizaciju i ministar istakli da će banje biti pod posebnim režimom i da će Ministarstvo do kraja godine napraviti strategiju njihove privatizacije, kao i to da za Matarušku banju ima zainteresovanih. Nadam se da će se kroz privatizaciju u Mataruškoj banji ponovo razviti zdravstveni turizam. Sa ovom Vladom i premijerom Aleksandrom Vučićem, sigurna sam da će se to i desiti. Na kraju, u Danu za glasanje Srpska napredna stranka glasaće za sve izmene i dopune zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nenad Mitrović. Izvolite, gospodine Mitroviću.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su danas na dnevnom redu Predlog izmena i dopuna Zakona o privatizaciji i Zakona o standardizaciji. Ja ću se malo zadržati na izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, koji ima za cilj rešavanje dugog procesa privatizacije koji kod nas traje skoro dve decenije. Vlada Republike Srbije je prihvatila odgovornost za rešavanje sudbine oko 500 preduzeća. Od ovih 500 preduzeća malo koje od njih može da izdrži tržišnu utakmicu. Pred ovom Vladom postavljeno je pitanje - kako rešiti problem ovih 500 preduzeća i kako prekinuti ovu ekonomsku utopiju? Nemamo održive ekonomije zbog toga što preduzeća ne plaćaju svoje obaveze prema dobavljačima, prema državi i prema radnicima. Vlada se preko ovih izmena i dopuna Zakona o privatizaciji odlučila da konsoliduje i oporavi firme koje će kasnije moći da prežive od svog rada. U prethodnom periodu praksa je bila da se nešto obezvredi i uništi, kako bi se lakše prodalo. Ideja ove Vlade je da se loše stanje u privrednim subjektima popravi, da se pojedine firme ožive i kao takve da budu interesantne za potencijalne investitore. Izmene i dopune Zakona o privatizaciji između ostalog definišu uslovni otpis duga, popis i procenu fer tržišne vrednosti, pripremu privatizacione dokumentacije i, naravno, član 2. kojim se definišu određeni subjekti privatizacije od strateškog značaja. Strateški značaj za Republiku Srbije imaju subjekti privatizacije koji ispunjavaju sledeće kriterijume: pozitivan uticaj na nivo zaposlenosti u regionu; pozitivan uticaj na poslovanje drugih privrednih subjekata; tržišno učešće i tržišni potencijal; održivost tekuće proizvodno-poslovne aktivnosti; proizvod i usluge od značaja. Period od godinu dana predstavlja period u kome će biti mnogo manje poverioca. Imaćemo likvidnu privredu, odlazak radnika, odnosno smanjenje broja radnika preko odlaska u redovnu penziju i rešavanja viška zaposlenih otpremninama. Hoću kao pozitivan primer svega ovoga da spomenem „Jumko“ iz Vranja, jer imali smo priliku da je tamo bio štrajk i da su radnici bili na blokadi auto-puta. Moram da kažem da je novi menadžment i novi nadzorni odbor u ovoj kompaniji, u saradnji sa Vladom Republike Srbije i sa resornim ministarstvima, uspeo da radnike koji su bili u štrajku vrati u fabričke hale i organizuje proces proizvodnje. Naravno da su i radnici koji rade u „Jumku“ za svaku pohvalu, jer su shvatili da ih predlog menadžmenta i Vlade Srbije vodi u proces ozdravljenja i oporavka ove kompanije. Danas u „Jumku“ radi ukupno 1860 radnika, smanjeni su troškovi za energente i isplaćen je deo duga za električnu energiju. Na drugoj strani, došlo je do povećanja prosečnih plata, od oko 13.000 na 18.500 koliko je to danas, sa tendencijom daljeg rasta. Plate se isplaćuju iz sopstvenih izvora realizacijom ugovorenih obaveza. Dobavljačima se redovno izmiruju obaveze. Trenutni procenat izvršenja povećan je sa 40 na 70%, sa tendencijom daljeg rasta. Započeta je i realizacija socijalnog programa. „Jumko Vranje“ je strateški važno pozicionirana firma na krajnjem jugu Srbije i ima fabriku mineralne vode „Bivoda“ u Bujanovcu, koja zapošljava 103 radnika, a koja bi uz određeno ulaganje u liniju za punjenje staklene ambalaže i racionalizacijom troškova mogla da poveća broj zaposlenih. Za Bujanovac, kao opštinu koja spada u red nerazvijenih opština u Republici Srbiji, od velikog je značaja tih stotinak radnih mesta koliko imamo u „Bivodi“. Takođe, hoću da spomenem i „Jumkovu fabriku“ u Bosilegradu, koja je posle godinu i po dana otpočela sa radom. Gospodine ministre, vi ste na početku svog izlaganja spominjali i „Simpo“. Ove izmene i dopune zakona ne dotiču „Simpo“, ali hteo bih samo da kažem, s obzirom da „Simpove“ fabrike imamo skoro u celom Pčinskom okrugu, da je posle 186 dana blokade „Simpo“ počeo da radi. Blokada je bila negde oko milijardu i po dinara. Dobro je da je sa poveriocima napravljen sporazum i da su deblokirani računi ove kompanije. Takođe, moram da kažem da je sa upravom prihoda, sa lokalnom samoupravom, sa Fondom PIO izvršena konverzija obaveza „Simpa“ u državni kapital. Urađen je i plan i program konsolidacije, a pre svega napušten je koncept proizvodnje za magacine, finansiranje skupih bankarskih kredita, okrenuli su se novoj organizaciji prodaje, asortimanu proizvoda i ceni proizvoda. Izmirili su deo svojih obaveza po različitim osnovama, a od januara 2015. godine organizovan je kontinuirani proces proizvodnje. Realizovan je i program rešavanja viška zaposlenih preko socijalnog programa. Ovde ću pohvaliti menadžment „Simpa“ koji je, u saradnji sa Vladom Srbije, uspeo da ovako teško stanje dovede u neku normalu i koji stvaraju realnu osnovu za potpunu ekonomsko-finansijsku konsolidaciju koja podrazumeva da „Simpo“ postaje tržišno održivi sistem sa pozitivnim poslovanjem. Dame i gospodo narodni poslanici, ja vas pozivam da u Danu za glasanje svojim glasom podržite izmene i dopune Zakona o privatizaciji i standardizaciji. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Mitrović. Reč ima narodni poslanik Dragan Nikolić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, imali ste priliku da danas čujete mnogo argumenata za i protiv ovih izmena i dopuna Zakona o privatizaciji koji smo usvojili prošle godine, ali nas životna nužda naterala da se danas nađemo u ovom parlamentu i napravimo određene izmene i dopune ovog zakona. Izmene su malobrojne, nema ih na kvantitetu, ima na kvalitetu. Dakle, ideja predlagača ovog zakona, odnosno ovih izmena i dopuna odredaba zakona, jeste da poverioci ne mogu za jedan kraći period da naplate svoja potraživanja i na taj način onemoguće proces restrukturiranja i proces prodaje kapitala preduzeća koja tolike godine stoje, preduzeća koja su služila ranije za glasove, služila za davanje potpisa, služila za popunjavanje autobusa, služila za odvođenje radnika na razne mitinge različitih političkih opcija, a naročito je to bilo u periodu od 2000. do 2012. godine. Sećam se 2012. godine da su radnici „Jumka“ dva po dva, kao učenici odlazili u prostorije DS i potpisivali kandidaturu za lokalne izbore. Sećam se da su punili halu, sećam se da su išli na mitinge, sve su drugo radili, ali nisu obavljali ono što im je posao, ali najvažnije je bilo u tom trenutku, nije važno što mašine rade, nije važno što se dugovi gomilaju, važno je da pobede naši. Paradigma rada ove Vlade i ovog ministarstva jeste upravo „Jumko“. Reći ću da je prošle godine u vreme izbora bio žestoki štrajk u „Jumku“, obustava rada u potpunosti, sukobi, povrede, intervenisala je policija, pokušavali smo da ljude smirimo. Međutim, nastalo je jedno beznađe, jedna rekao bih čak autodestrukcija među tim ljudima. Oni su izgubili svaku nadu, nisu hteli da rade, nanosili su na taj način sami sebi štetu. Nije postojao koncept kako i nije postojao niko ko je uživao autoritet da ih ubedi da će biti bolje i u predizbornoj kampanji i u poseti „Jumku“ bio je tadašnji prvi potpredsednik Vlade, a danas predsednik Vlade, gospodin Vučić, ja sam bio u toj delegaciji, prisustvovao je i gospodin Babić, razgovarali smo najotvorenije sa tim radnicima. Premijer Aleksandar Vučić je tada rekao istinu, da će biti teško, da nas očekuju i znoj i suze i teške mere, da moraju da budu spremni i na socijalni program i da odluče šta hoće sa svojom firmom, da li je vole ili je ne vole. Tadašnjeg direktora su jedva spasili, čak je on otišao na godišnji odmor i nikada se više nije vratio u firmu. Pošto je usvojen koncept Ministarstva privrede i pošto je data ideja da „Jumko“ mora da se stavi na noge, od tog momenta počinje, rekao bih, spas i vidi se svetlo na kraju tunela. Ja sam vam tu veoma zahvalan, imajući u vidu da sam jedini poslanik iz Vranja i predstavljam sve građane Vranja iako sam bio na listi, čime sam ponosan, SNS, ali želim da vam se zaista zahvalim za sve one mere koje ste preduzeli i ono što ste rekli da perspektivu „Jumko“ ima i definitivno ima. Znam da su zaključili poslove od 12 miliona eura i to je jedna sigurna budućnost. Rade za Vojsku, rade za policiju, rade za poštu, rade za „Telekom“, a od dolaska novog menadžmenta sa kojim sam ja, naravno, zadovoljan, a i vi ste neko ko je posetio „Jumko“ i ko je veoma bio zabrinut za sudbinu tih mera koje ste predvideli i koje ste preduzeli i pokazali ste da ta forma ima perspektivu. Sada postoji samo kod mene još jedna molba vezano za to da se pronađe neko ko će zaista privatizovati tu firmu, ko će zaista kupiti jedan brend koji se zove „Jumko“ koji je zaštitni znak Vranja unazad 50 godina, da ta firma nastavi da radi, a da se ne prodaju hale, da se ne prodaju upravne zgrade, da se ne prodaju mašine. I, dobro je da poveriocu ne mogu da uđu i dobro je, sa njihove strane nije, njima je teško i loše što ne mogu da naplate svoja potraživanja od „Jumka“, ali na taj način dajete svež vazduh, dajete mogućnost da ta firma dobije pravog privatnika koji će nastaviti proizvodnju. Imate u zakonu jedan izraz koji kaže – strateški značaj i strateški značaj je vezan za „Jumko“, a reći ću vam i zbog čega, a to je jedan primer koji je životni. Radi se o pogonu „Jumka“ u Poljanici, koja je nekada bila opština, sada je jedna seoska sredina od 22 sela. Tamo postoji taj pogon. Počeo je ponovo da radi, obnovio je proizvodnju i po prvi put, posle 22 godine, u jednom od 22 sela u Poljanici je rođeno dete. Majka je zaposlena u „Jumku“, udala se, zasnovala porodicu, rodila tu bebu i to samo pokazuje šta to znači – strateški interes. Strateški interes je da tamo ljudi ostanu, da ona staračka domaćinstva koja su bila i zatvarale su se kuće, sada postoji opet nekakva nada i nekakva perspektiva. Takođe, znam da je „Simpo“ dobio od države pet miliona eura, da bi mogao da posluje, znam da su stali na noge, znam da sadašnji menadžment je veoma agilan i veoma aktivan u zaključivanju ugovora. Mislim, da su zaključili neke ugovore, pretpostavljam uz pomoć Ministarstva privrede sa crnogorskim hotelima gde će opremati. „Simpo“ je takođe zaštitni znak Vranja. „Simpo“ je nešto sa čime se svi ponosimo i biće nam drago da taj strateški partner koji se traži i koji će biti, uveren sam i pronađen. Znam da su bili razgovori sa firmom „Delo“ iz Rusije. Ne znam dokle se stiglo. Znam da više stranih partnera postoji koji su veoma zainteresovani za kupovinu „Simpa“ i, ako sakupite broj radnika ove dve firme to je otprilike negde 5.000 ljudi. U Vranju ima oko 82.000 žitelja, pa vi sad vidite, ako bi te dve firme prestale da rade, šta bi od Vranja ostalo. Nekoliko firmi, naravno, ići će u stečaj, tu mislim na „Zavarivač“ i nekoliko firmi iz Vranjske Banje, ali žao mi je, neko ko nije sposoban, ko nema snage, a po vašoj proceni, očigledno po merilima nisu mogli da uđu u listu onih kojima može da se pomogne. Nekome nema spasa. Žao mi je, izgubiće posao, ali sam takođe siguran i vidim da ste spremili fond za socijalni program i mnogi će od tih radnika uzeti socijalni program, otvoriti sebi perspektivu, otvoriti sebi radno mesto. Mnogi od njih su pošteni radnici, ljudi koji su godinama radili u drvnoj industriji, koji su radili za mašinom i znaju da naprave sebi prihod. Očekujem da ćete nastaviti ovako da radite. Siguran sam da i pod palicom predsednika Vlade i po onome što ste pokazali danas i agilnost i energiju. Uverili ste me kao narodnog poslanika da u danu za glasanje treba dati podršku ovome zakonu i dati mogućnost da se ove firme, koje mogu spasu i nastave da rade na dobrobit svih građana Srbije, a naravno i Vranja, zato što sam ja otuda i nekako sam lokal patriote. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Nikoliću. Reč ima narodni poslanik Boban Birmančević. Izvolite dr Birmančević.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovane kolege, poštovani građani, Zakon o privatizaciji je jedan od najvažnijih zakona imajući u vidu godine koje su prethodile dolasku na vlast SNS i ove Vlade i Zakon o privatizaciji koji smo usvojili prošle godine bio je jedan od poslednjih pokušaja da se nešto što je godinama sistematski uništavano nakaradnim i pogrešnim privatizacijama popravi. Ono što je moglo to je i urađeno kroz ovaj Predlog zakona o promeni Zakona o privatizaciji. Želimo da zaštitimo 17 preduzeća koja su naravno vlasništvo države, vlasništvo naših građana i samim tim želimo da zaštitimo ono što je naše. Ono što je sistematsko uništavano nije lako zaštiti i mi u stvari biramo najbolje moguće rešenje u jednom izboru loših rešenja. Uglavnom su to preduzeća koja su više puta prodavana, koja su u međuvremenu izgubila svoju vrednost i koja jednostavno u ovom trenutku predstavljaju više problem nego pozitivno poslovanje, odnosno pozitivan način, ali država je tu, Vlada je tu, Ministarstvo privrede koje zaista moram da pohvalim i iz svog ličnog ugla, jer imam odličnu saradnju sa njima kao i sve kolege poslanici. Imamo konačno ministarstvo u koje svi možemo da uđemo i koje svima širom otvorilo vrata. Dolazim iz grada Šapca gde je privatizacija zaista uzela velikog maha, ostavila jako negativan trag i prosto uništila radna mesta, počev od preduzeća koja su bila u sklopu „Zorka Holding“ kompanije, preko „Save“, „Jele“, „Sedmog jula“, „Inga“. Spisak je zaista neverovatno dug, ali ponosno kažem dolazim iz grada Šapca gde su građani i pored toga što u ovom trenutku ima 18.000 ljudi na spisku Nacionalne službe za zapošljavanje,uspeli upravo zahvaljujući njihovom kvalitetu i tome što žive vredni, sposobni i pošteni ljudi, uspeli da prežive ova teška vremena i pored toga što su za vrlo kratko vreme građani Šapca ostali bez svojih preduzeća, bez svojih radnih mesta, ostali su bez posla, ostali su bez budućnosti. Ovo je upravo prilika da pozovem mog kolegu, žao mi je što nije tu a trebalo bi, ozbiljna je tema u pitanju, Dušana Petrovića, da počne da se izvinjava svima, pre svega građanima Šapca, a potom i svima ostalima za ono što je učinjeno kroz ovaj proces privatizacije. To ne važi samo za njega, naravno, važi i za Borisa Tadića i sve one koji su dozvolili i koji su učestvovali u lancu privatizacija. Nemoguće je na današnji dan reći – da, to je bilo, ali to nema veze sa nama. Mi sada zasnivamo drugu stranku i to što je bilo, jednostavno, ne važi. Nisu ni Dušan Petrović ni Boris Tadić ni ostali koji su sada osnovali stranke bili kafe kuvarice i vozači u ministarstvima, nego su bili nosioci politike i nosioci upravo te pogrešne privatizacije i u skladu sa tim, svako jutro treba da se izvine svojim građanima za ono što je učinjeno i na način na koji je učinjeno a ne da osnivaju druge stranke i da kažu – krenite za nama u novu budućnost. Šta je i kako je bilo, ne samo u Šapcu nego u celoj Srbiji, vrlo dobro znaju građani, i u skladu sa tim su i glasali, i u skladu sa tim i broj poslanika u ovoj Narodnoj skupštini. Pošto dolazim iz „Telekoma“, želim samo da, neko je pomenuo privatizacionog savetnika, da ponovim ono što je ministar već rekao, a to je da je privatizacioni savetnik odabran na javnom konkursu, kao najbolji ponuđač, i jednostavno nigde u tenderskoj dokumentaciji niti je ko tražio, niti je ko odgovorio ko je zaposlen u tom preduzeću koje je dobilo tender. Odgovorno tvrdim da je to urađeno u skladu sa zakonom i u najboljem interesu, kako po „Telekom Srbija“ tako i po građane, tako i po državu Srbiju. Za kraj samo želim da još jednom pozovem one koji misle dobro ovoj Srbiji, da naravno podrže ove predloge zakona, jer ovo su predlozi koji pokušavaju da spasu ono što se spasti može i u skladu sa tim, svi oni koji dobro misle svojim građanima, svojoj državi, glasaće za ove predloge zakona. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Birmančeviću. Gospodine Bradiću, po kom osnovu? (Blagoje Bradić, s mesta: Pomenut je predsednik stranke…) Da, ali gospodine Bradiću, niti ste šef poslaničke grupe, niti zamenik, niti ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Po Poslovniku, morali bi to da znate, gospodine Bradiću. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Vladimir Pavićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani potpredsedniče Bečiću, ministre Sertiću i poštovani gosti. Ministar Sertić je, evo malopre, imao priliku da čuje nekoliko uspavanki narodnih poslanika SNS, poput uspavanke koju je izgovorio gospodin Birmančević, gospodin Nikolić i ostala gospoda, ali ja ću gospodine Sertiću sada da vam saopštim pet napomena koje se tiču vašeg izlaganja jutros, ovde u Skupštini, a i sadržine Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, poštovana gospodo. Gospodine Sertiću, treba malo buđenje jedno da se desi u ovoj Narodnoj skupštini nakon čitanja ovih esejskih zadataka. Vi ste jutros rekli gospodine Sertiću, da ste dobili vruć krompir kada ste postali ministar. Meni je to delovalo kao da hoćete da se požalite narodnim poslanicima – vidi kako je meni teško, ja sam dobio… Poštovana gospodo, pa posao ministra, naročito kada dođe u Narodnu skupštinu, pa nije da se žali nama ovde,nego da nam saopšti koji je rezultat iza toga ministra, njegovog ministarstva i Vlade u celosti. Etika odgovornosti je jedan od ključnih principa u politici. Taj princip sugeriše. Ako ima rezultata, svi da kažemo – bravo. Ako nema rezultata da se pomerimo sa tog mesta, a ne gospodine Sertiću, priča o vrućim krompirima i slično. Rezultat se ceni. Druga stvar, vi ste jutros rekli da, ja sam proverio i u stenogramu, da niste znali u šta ulazite kada ste postali ministar. Pazite, to ste nam rekli vi koji ste pre nego što ste postali ministar privrede, bili predsednik Privredne komore Srbije. Ja se onda poštovana gospodo pitam, pa šta se radi u toj privrednoj komori kada predsednik Privredne komore, kada prestane da bude predsednik Privredne komore, postaje ministar i onda on nama kaže – pa ja nisam znao u šta ulazim. Pa zamislimo poštovana gospodo, da na primer, gospodin Sertić danas kaže – evo, suočio sam se sa kritikom opozicije, nema rezultata, dajem ostavku. Upražnjeno mesto i za mesto se prijavi sadašnji predsednik Privredne komore, gospodin Marko Čadež. I Čadež dođe ovde, na primer, i kaže – pa ja ne znam u šta ulazim. Pa kako biste vi reagovali gospodine Sertiću? Treća stvar koju ste vi jutros rekli, kažete – nema čoveka koji bi nešto uložio u Srbiju, makar i dinar, a da se gospodin Vučić nije sastao sa tim čovekom. Pa poštovani gospodine Sertiću, upravo je takav pristup postavljanje politike iznad ekonomije. Predsednik Vlade, poštovana gospodo, ne treba da bude „pater familias“, pa nije naša država gazdinstvo, da nam treba jedan gazda da on u naše ime sve obavlja, sa svima razgovara za svaki dinar poštovana gospodo. Time smo daleko od funkcionišuće tržišne privrede, gospodine Sertiću. Četvrta napomena …
Samo malo se na temu vratite, gospodine Pavićeviću, samo malo govorite o zakonu, nemojte samo o napomenama i …
Pa to su reči gospodina Sertića. Ako on nije pričao o zakonu…
Nemojte samo da tumačite govor gospodina Sertića, nego govorite o temi, molim vas. Zahvaljujem.
Evo ja o temi. Ovo se tiče Predloga izmena i dopuna Zakona o privatizaciji koji je danas na dnevnom redu. Ja vidim da je gospodin Sertić pravio beleške, a on nije imao nikakvu primedbu gospodine Bečiću, ja očekujem sada i odgovor i komentar gospodina Sertića na ove moje napomene. Četvrta napomena, i sada ste mi oduzeli 20 sekundi ponovo. Četvrta napomena, poštovana gospodo, ja se sada pitam poštovana gospodo, šta jedan građanin na primer ili jedan privatnik, jedan privrednik ili investitor misli o tome da, kada se suoči sa tom idejom da bi mogao da uloži onaj dinar, a onda pogleda npr. istorijat Zakona o privatizaciji sam o za poslednjih godinu dana, gospodine Sertiću, pa primeti da smo 12. maja prošle godine, menjali stari Zakon o privatizaciji upravo, poštovana gospodo, oko ovih stvari o kojima danas dominantno raspravljamo. Pa onda u avgustu 2014. godine potpuno novi zakon. Gospodin Sertić kaže – to je to. I sada, maj 2015. godine, tačno godinu dana nakon što smo prvi put ovih godinu dana razgovarali o izmenama Zakona o privatizaciji, ponovo menjamo. Ovaj novi Zakon o privatizaciji, gospodine Sertiću, pa evo vi se zamislite kao privrednik. Da li biste vi tu sliku doživeli kao idealnu za ulaganje? Ja mislim gospodine Sertiću da ne biste. Budite realni kada budete komentarisali ovo. Peta stvar, poštovana gospodo, ja vas molim, najvažnija stvar koju mi ovde treba da radimo, ako želimo tržišnu privredu, funkcionišuću tržišnu privredu, molim gospodine Bečiću, onih 20 sekundi da mi produžite jer ste mi oduzeli.
Ne možemo to da radimo na takav način gospodine Pavićeviću, molim vas. Zaključite molim vas.
Mi ne smemo da privatne inicijative, da privatna ulaganja, stalno to slušamo od gospode Babića, Birmančevića, ostale gospodine iz SNS, identifikujemo sa nekim sumnjivim radnjama. Mi ovde moramo jednom da kažemo privatno vlasništvo je svetinja, privatna inicijativa je… [[Isključen mikrofon]]
Zahvaljujem gospodine Pavićeviću. Isteklo je 20 sekundi gospodine Pavićeviću. Molim vas, reč ima ministar Željko Sertić. Izvolite.
Nemoguće je a ne odgovoriti na pitanja koja ste vi meni postavili. Sa zadovoljstvom ću vam objasniti šta je u ovih vaših pet primedbi šta. Jedino moje pitanje je – jel ste vi bili jutros prisutni kada sam ja govorio? Ili ste vadili iz stenograma? Bili ste, ja bih rekao da ste vadili većinom iz stenograma, jer ste sve izvukli iz konteksta. Ovako, prva stvar, rekli ste da sam se žalio. Ne, ja se nisam žalio, ja sam samo rekao da sam na konsultacijama sa poslaničkim grupama čuo jedno pitanje i da odgovor na to upravo kako bih dao podršku tome da se ne žalim, nego da smo doneli vrlo jasnu političku odluku, veoma hrabru, poštenu i koja gleda u budućnost. To je prva stvar. Druga stvar, da, ja sam pošteno građanima Srbije rekao da za proces privatizacije, za problematiku rada same Agencije za privatizaciju i za dubinu problema sa kojim smo se mi suočili onog momenta kada smoodlučili da sprovedemo privatizaciju koja nije urađena u prethodnih 15 godina u najvećem delu, a da ne pričam o poslednjih šest godina, nisam imao informacije. Ja nisam bio u prethodnom mandatu direktor Agencije za privatizaciju, nego predsednik Privredne komore Srbije, i najvećim delom svog posla sam se bavio zdravim firmama, podrškom MSP sektoru, i međunarodnim poslovima upravo kako bih obezbedio što veći broj investicija i kako bismo naše kompanije koje rade i funkcionišu povezali sa zdravim svetom. Što se tiče, takođe, istrgnutog iz konteksta vaše primedbe da svakog ko jedan evro donese prima premijer Vučić, prvo mislim da je to velika stvar jednog premijera da hoće da se sastane sa privrednicima, da hoće da razgovara sa privredom, sa investitorima, a ja sam govorio u kontekstu asocijacija. Dakle, od NALED, od Američke privredne komore, od nemačke delegacije privrede u Srbiji, od Italijanske komore, da ne pričam o našoj privrednoj komori, o savetu stranih investitora. Sve ta asocijacije su aktivno uključene, ne samo u donošenju zakona, NALED je dobio ceo posao vođenja, između ostalog, operativnih poslova vezano za sivu ekonomiju u Srbiji. To do sada niste imali priliku da čujete. Ja ne znam nijednu asocijaciju koja do sada, poslovnu asocijaciju, pričam isključivo o privredi koja je bila uključena na ozbiljan način u državne poslove. Ovo je evropski i svetski standard. Kome spremamo zakone ako ne privrednicima? Pa, privrednici treba da budu deo tih procesa i da to kreiraju. U tom kontekstu sam pričao i na svaki mogući način pohvalio ulogu premijera jer to do sada nismo imali na takav način ili ja ne pamtim. Uzimam za sebe da mogu da pogrešim. Vaše pitanje kako će stranci da gledaju na promenu zakona? Vrlo blagonaklono. Vrlo blagonaklono Zato što, pre svega, stranci kada dolaze ovde pitaju različite konsultantske kuće, ozbiljne konsultantske kuće na koji način se poslovni ambijent u Srbiji poboljšava, da li je u stagnaciji ili ne daj Bože da se vraća unazad. Ne postoji danas ni jedna konsultantska kuća i ni jedna kompanija iz sveta ili Evrope koja je došla, a da ne podržava mere Vlade Srbije na putu oporavka i rada. Ja bih voleo da mi dovedete bilo gde kod mene u kabinet ili ovde u Skupštinu ili na neki sastanak javni da čujem nekog ko je napravio posao u Srbiji, nekog ko je vezan ekonomski za nas, a da ne podržava mere koje smo doneli. Na kraju, vaše peto pitanje. Apsolutno se sa vama slažem da svi ljudi koji, a to sam ja komentarisao kada je bilo pitanje vaših poslanika ili vaših kolega, pitanje privatizacije Avala filma i svega, onaj ko plaća poreze državi, onaj ko izmiri svoje obaveze treba da bude i bogat i ako je uspešan, ako izvršava svoje obaveze i prema radnicima i prema državi. Ne postoji granica koju nećemo podržati u tom smislu da ljudi koji se nisu ogrešili o zakon, koji sve svoje obaveze prema društvu poštuju ni na koji način, nikada neće biti kritikovani. Meni kao ministru privrede, meni je najveći uspeh ukoliko budemo imali mnogo više bogatih ljudi koji će svoje bogatstvo moći ovde da proširuju, da kupuju stvari, objekte, da ulažu u svoje kompanije, da šire kompanije i da ih na takav način da se sa poštovanjem odnosimo prema njima. To je nešto što tržišna ekonomija donosi. Isto tako vidite slučajeve kada neki ljudi koje su ogromne pare stekli zbog pogrešne odluke u određenom momentu izgube sav svoj kapital, ali, to je tržište na koje mi ne možemo da utičemo. Dakle, SNS, Ministarstvo privrede i ova Vlada podržava ljude koji su sposobni da zarade pare. Podržavamo pogotovo mlade koji trebaju da uđu što više i sve činimo iz dana u dan snažnije korake da podržimo mlade ljude i sve one koji žele da pređu iz nekog drugog sektora privrede, da li iz javnih preduzeća ili iz drugih državnih preduzeća, da krenu i da se osamostale kako bi napravili svoje privatne firme. Imaće svu podršku i pažnju Vlade i u narednom periodu. Hvala vam.
Zahvaljujem gospodine Sertiću. (Vladimir Pavićević, s mesta: Replika.) Gospodine Pavićeviću, nemate mogućnost… (Vladimir Pavićević, s mesta: Kako nemam?) Zato što ste bezuspešno pozivali pojedine narodne poslanike, niko vam nije dao mogućnost za repliku, a gospodin Sertić je samo odgovorio na vaša pitanja. Zahvaljujem. (Vladimir Pavićević, s mesta: Ali ja mislim da je u redu da nastavim.) Ne, nemožete da nastavite. (Vladimir Pavićević, s mesta: U sredu ćemo.) Reč ima narodni poslanik Vojislav Vujić. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa JS će podržati obe ove izmene i dopune zakona. To je danas rekao i zamenik šefa naše poslaničke grupe, gospodin Petar Petrović koji je možda onako ostavio, bar na mene, utisak dana kada su u pitanju kolege koje su pre mene pričale. To vaše nadahnuće u današnjem izlaganju sa toliko emocija, kako je i on rekao, definitivno uliva neko poverenje da ste spremni da jedan posao iznesete do kraja. Nisam ni ja shvatio da ste se vi žalili kada ste spomenuli taj vrući krompir nego da ste prosto slikovito hteli da kažete kakav je problem u pitanju. Onako realno ako sagledavamo situaciju, pored svih ostalih problema koje imamo u državi mislim da ministarka Kori Udovički i vi ovog trenutka definitivno imate najveće zadatke ispred sebe, a koliko vidim MMF je upravo zainteresovan ponajviše za te dve teme u narednom periodu šta će tu da se dešava. Izneli ste dosta činjenica danas i vi i dosta toga su rekle i moje kolege i teško je naći danas nešto što ovde nije spomenuto, ali činjenica svakako koja stoji posle svih ovih godina neuspešnih privatizacija, duplih privatizacija i svih problema o kojima smo danas pričali su sudbine radnika koji su u istim tim preduzećima ostali bez posla. To je veliki broj ljudi. Isto tako, veliki broj ljudi se nalazi i u ovih 500 firmi koje čeka neka slična sudbina, ja verujem da će da bude bolje od ovih koji su kroz privatizacije prošli prethodnu deceniju zato što ja bar lično, mogao bih na prste jedne ruke da kažem koje su uspešne privatizacije urađene u tom periodu. Ono što ljudi traže od nas poslanika, bar ja imam takva iskustva na terenu kada se sa njima sretnem, traže nečiju odgovornost, ne željni neke osvete, nego zbog neke lične pravde i sudbine koja je njih zadesila ni krive ni dužne samo zato što su radili svoj posao. Mi danas ovde imamo predstavnike Agencije za privatizaciju. Ja danas neću prema njima kritički da nastupim zato što su prosto ovo novi ljudi koji su od skoro na funkcijama, koliko sam ja upoznat od pre dva-tri meseca. Isto tako, i vi ste tu sedam meseci, tako da ne možemo u vama da tražimo krivca, a dokaz da radite su upravo ove izmene koje su danas ispred nas i ono što ste danas pričali, ali postavlja se upravo to pitanje – šta se dešava sa čuvarima kapitala? Šta se dešava sa menadžmentom tih firmi i tih502 preduzeća o kojima pričamo, 17 danas, i svih ostalih koji su u tom paketu? Vi ste danas rekli da ste u Smederevu u Livnici promenom menadžmenta, tj. cela Vlada promenom menadžmenta, napravljena je jedna poslovna klima gde se sada vide po prvi put pozitivni rezultati. Da li prepoznajete još neko preduzeće, ovo je moje pitanje, da li prepoznajete još neko preduzeće u Srbiji koje u narednihkoliko meseci do isteka ovog zakona, do tog, hajde da kažem zadnjeg roka privatizacije može da doživi istu sudbinu kao Železara? Slažem se da tu ima i malih firmi, da ima firmi koje definitivno ne može ni najbolji menadžment ovog sveta da pokrene, ali ja dolazim iz Vrnjačke Banje, tu je najveće ugostiteljsko preduzeće u staroj Jugoslaviji, HTP „Fontana“. Mi imamo šansu, oni i sada rade i sada se bore. Vi ste danas rekli u jednom trenutku da se kao problem javlja i procena vrednosti kapitala tih preduzeća koja treba da idu u prodaju. Čak ste pre tri-četiri dana kada smo imali sastanak pojedinačno sa poslaničkim grupama rekli da su vam se dešavale situacije da jedna agencija da procenu preduzeća na tri-četiri miliona, a od istog preduzeća jedna druga agencija, koja je opet sertifikovana za takav posao, da procenu vrednosti 10 miliona dinara, 10 miliona evra. Definitivno da na tržištu i to stvara određenu pometnju i onda oni ljudi koji su zainteresovani za takva ulaganja se nalaze u jednoj nezgodnoj situaciji. Isto tako, voleo bih još jednom da mi potvrdite, to ste danas rekli, ja sam to ovde i zapisao, da citiram da nećete dozvoliti tajkunima da kupi imovinu sa namerom da je rasparčaju i da je preprodaju a da osnovne delatnosti koje ta preduzeća imaju zanemare. Još jedan predlog vama, ja sam, opet ponavljam, konkretno za „Fontanu“, interesuje me, bez želje da to sada iznosim kao političke poene za jednu sredinu iz koje dolazim nego kao situaciju koju je možda teško ispraviti pred kraj, „Fontana“ je podeljena na četiri celine, na četiri grupe objekata. Mi smo bili dominantni u tom kongresnom turizmu, baš zato što imamo velike kapacitete. Ako jedno takvo preduzeće podelimo na celine, mi nemamo više mogućnost da ponudimo kapacitete velikim seminarima, velikim sindikatima, tako da vas molim da to uzmete u razmatranje. Za sada koliko znam da nema zainteresovanih, ali ukoliko se neko javi, to mu predstavlja problem, treba mu izaći u susret. Početna cena tih celina, to je ono što ste vi rekli, to sam definitivno ja video kao problem je upravo visoka cena. Jedna celina od četiri košta kao nekad čitavo preduzeće u jednom kompleksu. Ponavljam, MMF očekuje rezultate, prati šta se dešava. Verujem da ćete vi dati sve od sebe da se ti rezultati vide. Ono što je danas gospodin Petar Petrović, moj kolega iz poslaničke grupe Jedinstvene Srbije, rekao je i to da ne trebaju sve lokalne sredine, opštine i gradovi da sačekaju da vi ponudite rešenja, da vi dovedete investitore ili da se investitori jave, nego da prosto svi uložimo malo truda da ih dovedemo i da tako olakšamo vama i svima nama zajedno. Još jednom, ja verujem da ćete da istrajete u ovome. Imaćete podršku poslaničke grupe Jedinstvene Srbije i kažem još jedanput, poslanička grupa će glasati za obe izmene i dopune zakona. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Branka Karavidić.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Poštovani gospodine ministre, poštovani gosti, kolege poslanici, kada su pre deset meseci Zakon o privatizaciji i Zakon o izmenama i dopunama Zakona o stečaju stavljeni na dnevni red po hitnom postupku, bili su predstavljeni kao izrazito reformski zakoni, posle čijeg usvajanja će se privreda Srbije preporoditi. Sada se uspostavilo da tolika hitnost nije bila neophodna. Stiče se utisak da je Zakon o privatizaciji usvojen prerano, kako bi Vlada pobrala pohvale od strane MMF-a i Svetske banke. Očigledno je da sprovođenje procesa privatizacije po novom takozvanom reformskom zakonu, da za sprovođenje tog zakona niko nije imao volje. Mnogi su zakon opstruisali iz ličnih interesa, neki iz neznanja. Kriva je i spora birokratija Agencije za privatizaciju, Ministarstva privrede, Agencije za restituciju, Geodetskog zavoda i drugih. Šta je za to vreme radila Vlada? Da li je uopšte bila zainteresovana za tok procesa privatizacije, za probleme koji su nastali u primeni zakona? Govorilo se u septembru u Majdanpeku, odmah po usvajanju zakona, upravo o privatizaciji. Premijer je na predizbornom skupu pred lokalnim izborima u Majdanpeku obećao da će „Zlatara“ Majdanpek, pošto je u okviru strateškog plana, morati u potpunosti da se podigne, kako je rekao. „Svim silama ćemo se truditi da podignemo „Zlataru“ da ponovo radi, kao što je nekad bilo. Ovaj grad biće od bakra, zlata i srebra sazdan“, rekao je premijer. Moram priznati vrlo nadahnuto obećanje, gotovo epsko. Pitam vas da li će ovo obećanje premijera biti ispunjeno ili će možda kao i do sada ostati sve u praznoj predizbornoj priči? Vidim na sajtu Agencije za privatizaciju da su u prezentaciji atraktivnih preduzeća „Zlatara“ i „Industrija za preradu“ Donji Milanovac. Možete li mi reći, meni i naravno građanima Majdanpeka, da li ima zainteresovanih kupaca i ima li problema u procesu privatizacije „Zlatare“? Šta je sa ostalih preko 500 preduzeća koje bi trebalo privatizovati do kraja godine? Gotovo je sigurno da do toga neće doći, kaže gospodin Šubara, direktor Agencije za privatizaciju. Ko snosi odgovornost? Ko je obećavao brzu, poštenu i odlučnu privatizaciju sa ciljem da privreda konačno stane na noge? Doduše bilo je i obećanja da će se svako preduzeće sagledati posebno, da će se za neke naći strateški partneri i u nedogled je bilo najava o dolasku strateških partnera, bez imena, tek da se podgreje nada nezaposlenih i građana Srbije. U Memorandumu potpisanom sa MMF-om, Vlada se obavezala da će naći rešenje za MSK i „Petrohemiju“ do 1. aprila 2015. godine. Dokle se sa time stiglo? Znam odgovor, njega smo bezbroj puta čuli, pregovori su u toku, intenzivno radimo na tome i tome slično. Za koliko preduzeća je od usvajanja zakona iskazana zainteresovanost investitora, odnosno kupaca? Molim vas, recite mi, kakve su vaše prognoze na osnovu zainteresovanosti, koliko će se preduzeća privatizovati? Da li vi imate više optimizma u pogledu privatizacije od vašeg, pretpostavljam, bliskog saradnika direktora Agencije gospodina Šubare? Iz intervjua koji sam imala prilike da pročitam, datog „Politici“, može se samo videti haos, nesporemnost i opstrukcija koja vlada u procesu privatizacije. Problemi koji on navodi su sledeći: neusklađeni i prekratki rokovi u odnosu na po0četak primene zakona, sumnja se da su neka preduzeća precenjena da se ne bi privatizovala i tako otišla u stečaj, nerad u Agenciji za privatizaciju, koja je po donošenju tzv. reformskog zakona trebalo da prikupi privatizacionu dokumentaciju za sva preduzeća i da sačini pet dokumenata koja čine i javni poziv. Ništa od toga nije urađeno do januara 2015. godine. Zatim slede problemi sa sudskim sporovima i imovinskim pitanjima. Zatim sledi nemogućnost ispunjavanja obaveza i dogovora sa MMF-om i Svetskom bankom koja kreditira otpremnine. Misli se na nepoštovanje rokova. Zatim je tu prisutna i opstrukcija u pogledu okončanja privatizacije od strane zaposlenih u Agenciji za privatizaciju, a i od strane rukovodstva mnogih preduzeća. Da li su ovo realne prepreke u procesu privatizacije ili je ovo opravdanje za Vladu što je precenila svoje mogućnosti u odnosu na privatizaciju? Recite mi kako ovu vrstu opravdanja gleda MMF i Svetska banka? Kod građana, gospodine ministre, možda prolaze prazna obećanja, ali kod institucija kao što su Svetska banka i MMF verujem da ne. Zašto uz zakone nismo dobili spisak 17 preduzeća kojima se postupak prinudnog izvršenja i naplate odlaže za godinu dana? Da li je broj zaposlenih u njima bio od presudnog značaja da se nađu u toj grupi? Recite mi kolika su ukupna dugovanja tih preduzeća, naravno, ako imate te podatke. Vi kažete da će se otvoriti mogućnost da se revitalizacijom ovih preduzeća sačuvaju radna mesta i spreči gubitak posla za veliki brojradnika. Da je na vreme donet zakon o stimulaciji ulaganja, koji je najavljen pre skoro godinu dana, možda bi na vreme bili stvoreni uslovi za otvaranje novih radnih mesta, te neizvesnost i strah ljudi koji ostaju bez posla ne bi bio ovoliko veliki. Mislim da je pre Zakona o privatizaciji trebalo usvojiti upravo ovaj zakon. Dakle, jedino što je izvesno u dosadašnjem procesu privatizacije je to da će u stečaj do kraja ove godine otići 188 preduzeća i bez posla će do tada ostati 5.000 radnika. Recite mi kakva sudbina čeka ostale zaposlene u ovako traljavo vođenom procesu privatizacije? Izvesno je i to da će zaposleni u preduzećima od strateškog značaja biti zaštićeni u narednih godinu dana, a šta posle? Način na koji je do sada vođena privatizacija ne uliva poverenje ni njima. Da li će Vlada dati sve od sebe da valjano privatizuje veći deo preduzeća, zaštiti zaposlene, videćemo do kraja godine. Sudeći po tome kako ovaj proces trenutno teče, ja sumnjam. Na kraju, gospodine ministre, da li ćemo se ponovo videti u toku ove godine u Skupštini sa novim predlogom izmena, gde ćete, recimo, tražiti produženje roka za privatizaciju? Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar.
Ja se nadam da ste bili danas prisutni u sali za vreme mog obraćanja ili obrazlaganja zašto smo zamolili Skupštinu da prihvati ove izmene i dopune Zakona o privatizaciji i Zakona o standardizaciji, jer vi ste sada upravo pobrojali 90% onoga na šta sam odgovor već dao. Mogu da ponovim, a možete i vi da uzmete stenogram, pa da pročitate. To je stvar vašeg ličnog odnosa. Ali, ne mogu a da ne odgovorim na vaše osnovno pitanje – šta nije urađeno u ovom periodu, jer sam vrlo detaljno obrazložio šta smo zatekli u avgustu mesecu prošle godine, a pogotovo 3. septembra, kada sam ja postao ministar. Detaljno sam obrazložio koliko je pravnih poslova učinjeno, koliko je poslova učinjeno u kompanijama da ih postavimo na noge da mogu da doći u proces privatizacije i nabrojao sam od „Galenike“, od „Jumka“, od „Simpa“, od „Petrohemije“, od „Železare“, itd. To su konkretni podaci gde možete da vidite u APR, u bilansima preduzeća šta je urađeno u poslednjih godinu i nešto malo više. Sa druge strane, rekao sam vam da smo održali na stotine sastanaka sa sindikatima, sa pojedinačnim preduzećima, sa investitorima, pokušavajući da nađemo adekvatan model upravo kako bismo rešili probleme u kojima smo se nalazili. Objavili smo 12 dokumentacija, odnosno 12 privatizacija. Dve su već završene i još 20 i nešto će biti objavljeno ove nedelje. Među tih četrdesetak objavljenih privatizacija biće i kompanija koju ste spomenuli - „Industrija plemenitih metala“ u Majdanpeku sa 340 i nešto zaposlenih. Dakle, ono što je premijer obećao, to će biti ispunjeno, jer ćete imati u naredna dva tri dana priliku da vidite. Imamo i zainteresovane kupce za kompaniju, ja se iskreno nadam da ćemo taj proces završiti uspešno, ukoliko kupci budu zainteresovani da prema uslovima koje bude Agencija za privatizaciju i Vlada Srbije postavila da se, dakle prema svim pozitivnim zakonskim propisima, taj proces dovede do kraja. Mislim da je to jedna od veoma važnih stvari koje ste želeli da čujete i dao sam vam odgovor. Ono što jeste ostalo pitanje. Vi ste spomenuli Međunarodni monetarni fond, kao neku vrhovnu vlast koja nama deli packe, ako nešto ne uradimo. Pre svega, treba da znate da aranžman sa MMF je na dobrovoljnoj bazi. Međunarodni monetarni fond nije svetski policajac koji deli packe. Vi možete da uđete u aranžman sa njima ili ne morate. Mi smo se odlučili da uđemo, jer nam treba njihova podrška u svim procesima reformi, kao i podrška Svetske banke, da bismo učinili ambijent poslovanja u zemlji atraktivnim i za investitore, ne samo za strane nego i za domaće, da bi smo oslobodili sektor malih privrednih društava da najbolje moguće radi i funkcioniše, da bi smo osposobili naše institucije da budu, u meri primenljivoj za podržavanje razvoja privrede i održivih ekonomskih programa, namenjena njima. Dakle, taj isti MMF, koga ste vi na takav način nazvali, a ja kažem da je partner države Srbije, je dao pozitivnu ocenu kvartala ispunjenih obaveza koje smo imali. Dakle, u martu mesecu smo dobili prvo aranžman, a sada posle prvog kvartala smo imali prvu proveru, to znate da je bilo već u medijima itd, dakle potpuno pozitivno mišljenje. Da li postoje stvari koje se, upravo vam to govorim zbog toga što ste vi apostrofirali da nešto nije urađeno, to su stvari dogovora. Kada sedimo i razgovaramo zašto možda neki rok nije urađen u datom momentu, imate adekvatno obrazloženje, sedite sa živim ljudima i razgovarate, koji su ekonomisti, koji nisu političari, kada pričate o uslovima i dinamici sprovođenja određenih obaveza, vi dođete do zajedničkog zaključka da čak onda i ako nešto nije urađeno u vremenu ili terminu koji je bio predviđen, a biće urađen ili će na neki drugi način efekti sprovedenih mera koje trebaju da, kažem, zatvore taj neki dogovoreni aranžman biti sprovedeni, onda nemamo problem sa njima i videli ste da smo dobili potpunu pozitivnu ocenu. Ovih predviđenih 17 preduzeća ne mogu da uđu u Zakon, jer Zakon kaže drugačije da mora da bude široki, da ne može da bude opredeljen da se citira pojedinačno. Vlada Srbije će doneti odluku. Inače, ovih predviđenih 17 preduzeća, za koje ćemo odluku doneti na prvoj sednici Vlade, nakon izglasavanja ovde u skupštini i postajanje punovažnog Zakona, duguju negde oko 2,5 milijarde evra. To je direktan podatak na ovo što ste odgovorili. Dakle, preko 21 hiljada zaposlenih i orijentacioni dug. S tim, što računajte da samo jedna kompanija ima preko milijardu duga, a to je RTB Bor. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Olivera Pauljeskić. Izvolite.
Zahvaljujem, predsednice. Poštovani ministre sa saradnicima, uvaženi direktore Agencije za privatizaciju, kolege poslanici, poštovani građani Srbije, moje izlaganje će se danas odnositi na Zakon o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Prošle godine kada smo donosili Zakon o privatizaciji, imali smo 144 preduzeća u restrukturiranju i ta preduzeća su na određen zakonski način zaštićena od prinudne naplate poverilaca. Od 144 preduzeća, 40 je otišlo u stečaj. Ostalim preduzećima, po Zakonu o privatizaciji, 31. maja ističe zaštita od poverilaca. Zato je Vlada donela odluku o subjektima privatizacije od strateškog značaja. Do godinu dana će biti produžena zaštita od poverilaca za 17 najvažnijih preduzeća u restrukturiranju. Među njima je i „Azotara“, „Petrohemija“, Javno preduzeće za podzemnu eksploataciju uglja „Resavica, FAP i još mnoga druga preduzeća, odnosno preduzeća koja zapošljavaju oko 25 hiljada radnika, te bi odlazak u stečaj ovih preduzeća i gubitak posla za veliki broj građana doveo do velikih potresa u zemlji na socijalnom i privrednom planu. Odlaganjem isteka roka za zaštitu od prinudne naplate, do jedne godine od dana stupanja na snagu izmena i dopuna Zakona o privatizacije, otvara se mogućnost da se pokuša sa revitalizacijom ovih subjekata i sa očuvanjem radnih mesta. Ono što je jako bitno, država će za ona preduzeća za koja ne bude objavljen javni poziv za privatizaciju ili bude objavljen, a ne nađu svog kupca, kao i do sada, obezbediti socijalni program i mogućnost da neka od tih preduzeća za stečajni postupak nađu svoje nove kupce i neko novo tržište. Stečaj ne znači kraj, likvidaciju i smrt za preduzeća, kao što radnici to doživljavaju. Ako postoji tržišna perspektiva, te firme se mogu prodati iz stečaja. Ima niz primera, i to pozitivnih, gde je iz stečaja prodat „Mitros“ iz Sremske Mitrovice, „Pionir“ iz Subotice, „Livnica“ iz Topole i druga preduzeća. Tamo i dalje rade ljudi, privređuju i primaju redovne plate. Stečaj je lek, a ne kraj života za jedno preduzeće i to je ono što javnosti treba objasniti. Cilj ove Vlade na čelu sa premijerom Aleksandrom Vučićem je da se ovim zakonom stvore uslovi za uspešno rešavanje sudbine subjekata privatizacije, a kod kojih postoje uslove za prodaju, jer ukoliko bi tokom postupka došlo do prinudnih izvršenja na imovini navedenih subjekata, postoji objektivna nemogućnost da se njihova privatizacija sprovede. Na kraju, u danu za glasanje ću, kao i ostali poslanici SNS, podržati ovaj predlog zakona. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zoran Živković.
Priča o privatizaciji je uvek povoljno tlo za demagogiju, za prepucavanja, za niske udarce i mislim da je današnja rasprava imala neka takva obeležja, ali mislim da je dobro da se vrati na činjenice i što je realnost. Koliko je to pogodno tlo za sve te loše stvari, privatizacija lako može da se meri i kvantifikuje na vrlo jednostavan način. Imali smo tri faze u privatizaciji srpske privrede. Srpska privreda je inače propala 90-ih godina, najvećim delom, kao posledica loše politike koja, prvo, nije prevela iz one planske ekonomije, u prethodnom periodu, u tržišnu ekonomiju, a onda je tu došlo i do ratova, sankcija, bombardovanja, tehnološkog zastarevanja, i to su sve veliki razlozi da privreda bude loša. Naravno, dodatna loša priča o privatizaciji, odnosno loše delovanje se desilo i nakon 2000. godine, i to u periodu koji bi ja nazvao druga faza privatizacije. Znamo svi da su bila i dva zakona u devedesetim, ali po Zakonu o privatizaciji iz 2001. godine, koji je počeo da se primenjuje 2002. godine, imamo tri faze. Prva faza je 2002. i 2003. godina. Preko 850 privatizacija, 120 hiljada ljudi je radilo u tim preduzećima, milijarda i 200, 300 miliona je bio prihod u evrima, bez i jedne privatizacije koja po bilo kojoj listi sumnjivih može da se stavi na bilo koju od tih lista. Rekao bih da je to bilo Periklovo doba privatizacije u Srbiji. Od 2004. do 2009. godine je privatizacija koja je bila dosta prljava, gde je bilo svega i svačega, gde su oni spiskovi sumnjivih, kriminalnih privatizacija punjeni, najvećim delom, i to je jedan loš period koji je iskompromitovao sam pojam privatizacije i sve ono što on treba da nam donese. Treća faza, i tu se slažem sa ministrom koji je to lepo rekao, to je poslednjih šest godina, od 2009. do 2015. godine, to je jedan spoj hibernacije i šibicarenja, ja bih tako rekao. Ministar nije rekao da je u poslednjih šest godina u tome učestvovala i aktuelna vlast. Od 2012. godine pa do danas, tačno tri godine. To je jedno logično nasleđe, loše nasleđe onoga što je bilo ranije. To šibicarenje se videlo kroz prodaju NIS-a, kroz prodaju „Zastave“, za šta još uvek nemamo ugovore, neću da govorim više o JAT-u, jer Srbi dobro znaju da je to jedan veliki promašaj. Šta je ono što su naše primedbe na ovaj zakon? Mi ćemo glasati protiv. Prvo, član 2, imamo na njega amandman, izdvajamo onih potencijalnih strateških 17 ili koliko već bude preduzeća i mislimo da time ništa neće da se dobije za tih još pola godine. Ako imaju šansu da ostvare nešto dobro, da nađu dobrog mladoženju, to će biti gotovo do kraja ove godine. Šest meseci sledeće godine teško da će doneti nešto novo. Drugo, nejasni su kriterijumi po kojima su ona strateška. Zašto je, recimo, na toj potencijalnoj listi, „Fabrika maziva Kruševac“? Koji je to strateški aspekt? Zašto je „Politika“ tu, uz svo poštovanje ljudi koji tamo rade? Ali, šta je tu strateški za Srbiju? „Ikarbus“, rešio je Vučić – to je „Mercedes“. RTB Bor – rešeno već tri-četiri puta u poslednje tri godine. „Jumko“ – rešeno još decembra 2012. godine, takođe Vučić rešio. „Galenika“ – rešena. „Trajal korporacija“ – ne znam šta je sa tim. „PKB Korporacija“? Ne mogu da verujem da to ne može da nađe kupca, mislim da se čuva za nekoga, ko se oblači u belo i stavlja nešto oko glave. U svakom slučaju, to je jedan problem. Drugi problem je član 15. koji uništava pravnu sigurnost. Ono što je započeto da se privatizuje po postojećem zakonu se nastavlja po novom zakonu, što je nešto što je protivno načelu pravne sigurnosti. Član 18, gde je takođe osam dana rok, ustavni rok za početak važenja zakona, a vi predlažete da to važi odmah. Dakle, privatizacija mora da bude okončana. Ona predugo traje i zato se stvorilo toliko prljavih i kriminalnih stvari. Ja se zalažem da se ona završi tako kao što je predviđeno postojećim zakonom, krajem ove godine. A priče o demagogiji koje ćemo čuti verovatno u nastavku rada ove sednice, laži, za to uvek ima vremena.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministri, poštovani gosti, ja sam 2000. godine bio narodni poslanik, čak i glasao za Zakon o privatizaciji, jer je tadašnji, sad već pokojni premijer, uspeo da nas ubedi da sa jednog modela privatizacije, vaučerskog, pređemo na drugi. Kamo lepe sreće da nismo. Od 3.000 firmi, za njih je, koliko se ja sećam, više je dobijeno novca za „Mobtel“ nego za celokupnu privredu koju smo zatekli. Sistem je funkcionisao na način da se otprilike moglo smatrati posle 2001. godine, mogli ste to da opišete ovako – ja sam premijer, ja sam ministar, ja sam politički bog, preko privatizacije ću pomoći sebi i bližnjemu svom. Dakle, finansijski direktori, kad već pričamo o šibicarenju, a ja verujem da se moj kolega poljoprivrednik izuzetno razume u šibicarenje, da kažemo da je finansijski direktor stranke bivšeg režima kupio tri šećerane za tri evra. I ono malo prihoda što je država dobila, daleko je više morala da im vrati kroz razne projekte i poslove. Da se prisetimo da je to bio tvorac šećerne afere, iako je bio finansijski direktor stranke bivšeg režima, u kojoj je bio i moj kolega poljoprivrednik. Napravio je aferu koja se zvala „šećerna“ i država je zbog toga snosila daleko veće konsekvence nego što je dobila. Dobila je tri evra, devet evra za tri šećerane, ali je morala zato da plati milione i milione evra odštete zbog šećerne afere koja je proizvedena, zahvaljujući kupovini tri šećerane za tri evra. Kamo lepe sreće da je samo bila kupovina tri puta tri evra, devet evra, da je to bila konačna šteta, međutim, šteta je bila daleko veća. Moram da podsetim i na privatizaciju DIN-a i DIV-a, kada su umesto fabrika prodata tržišta. Dakle, prodati su svi pušači, svi oni koji konzumiraju cigarete, tako što su uz fabrike data i obećanja da niko određeni broj godina neće moći da podigne prerađivačke kapacitete duvana, odnosno fabrike cigareta, da bi kupac mogao da što pre izvuče kompletnu korist i sve strane cigarete su postale domaće. Akciza se smanjila a proračunata vrednost od milijardu i dvesta miliona fabrike cigareta otišle su za negde oko 500 miliona evra. Za tih 500 miliona evra su oni, kroz monopol koji su dobili da niko drugi ne može više da podiže fabrike cigareta određeni broj godina, uspeli za vrlo kratko vreme da povrate investiciju. Nisu prodavane samo fabrike, prodavani su i ljudi. Ovog puta su prodavani oni koji su konzumirali cigarete. U toj divljoj, tutnjajućoj, predatorskoj privatizaciji, jednostavno su izbrisana mnoga radna mesta i za ta radna mesta je dobijen neki novac, sa jedne strane. To je država potrošila u poslove koje su isti ti tajkuni pravili. Prema tome, novac koji je dobijen je opet na određeni način, kroz projekte, vraćentim istim ljudima koji su za vrlo mali novac uzeli ogromno bogatstvo i sve što je bilo naše postalo je njihovo. Ta njihova mesta su plaćena nesrećom i bolom, na stotine hiljada otpuštenih radnika koji od tada, praznih džepova i praznih stomaka, tumaraju Srbijom i sada imamo ljude od 50 do 60 godina, bez penzije i bez plate. Radna mesta su naprosto zbrisana. Što je još gore, otišla su poljoprivedna preduzeća, posebno prerađivačka i skladištari, umesto da budu, kao što su se neki od nas zalagali, predmet privatizacije i da pripadnu primarnim poljoprivrednim proizvođačima i da na takav način oni kroz poljoprivrednu proizvodnju dopune svoje prihode, oni su postali plen majstora tranzicije, tako da, sem što su za jeftine pare dobili ogromne površine njiva, voćnjaka i livada, dobili skladišni prerađivačke kapacitete, oni su dobili i instrument i ostali poljoprivredni proizvođači su postali taoc tih velikih tajkuna koji su se domogli ogromnih prerađivačkih kapaciteta, tako što su poljoprivredne proizvode mogli da preuzmu, otkupe a ne plate, tako što su mogli da se bave, umesto otkupom – preuzimanjem, umesto isplate su mogli da ne plate i da na takav način svoja bogatstva uvećavaju. Ja ću ministru napomenuti privatizaciju veterinarskih stanica, koje su oko 32 upropaštene i na takav način je stočarstvu zadat ozbiljan udarac po pitanju zdravlja životinja i programa mera. Sada navodim primer, ono što je Odbor za poljoprivredu tražio, da se veterinarska stanica u Bujanovcu proglasi javnom službom, odnosno, po zakonu, da se izuzme iz procesa privatizacije, jer ukoliko se privatizuje, može da bude veliki instrument na tom osetljivom području. Može da bude značajan instrument velikog šverca koji se i inače veoma teško na tom području suzbija.Mislim da tu veterinarsku stanicu, to je bio stav odbora i mi smo to prosledili Vladi, ne znam dokle je to došlo, ali mislim, ovde ima članova odbora koji su prisutni, da tu veterinarsku stanicu Bujanovac, s obzirom da radi na veoma osetljivom području, treba izuzeti iz procesa privatizacije. Sam podatak da je „Mobtel“ doneo više novca, koji je bio privatna firma, koja je uzeta na način na koji je oduzeta od svog vlasnika, da je donela više prihoda nego sve druge privatizacije, govori o načinu i karakteru tih privatizacija. Ovde se ministar pozivao na Linkolna. Linkoln je, između ostalog, rekao – Vlada naroda, iz naroda, za narod. Problem je bio što stranka bivšeg režima koja još uvek vlada na ¼ teritorije nije bila ta Vlada iz naroda za narod, nego je to bila Vlada protiv naroda, Vlada opšte narodne propasti. Takođe moram da vam napomenem da je jedan drugi, citiraću Tomasa Mana, rekao – za državu sve, a za Vladu koliko zasluži. Tako, gospodine ministre, morate da zavrnete ruke, ne kao stranka bivšeg režima, da zavrćete ljudima i privrednicima ruke, morate da zavrnete rukave i da od ništa napravimo nešto. Naš narod je najviše besan zato što dobitnike tranzicije na način koji sam opisao nismo kaznili i više od hleba gladni i žedni, bosi i goli, žele da kaznimo dobitnike tranzicije koji su na takav način opljačkali narod. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar Sertić.
Poštovani poslaniče, samo za vašu informaciju vrlo jasno i kratko, Veterinarska stanica u Bujanovcu je prekinuta privatizacija i vraćena je opštini, odnosno biće preneta na opštinu kako bi to kao javna služba ostala, kao i 23 druge veterinarske stanice koje smo zajedno sa Ministarstvom poljoprivrede i lokalnim samoupravama dogovorili da budu prenete u vlasništvo lokala, upravo kako bi se ta javna služba očuvala na adekvatan način, na korist naših građana.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem se. Mislim da smo se sporazumeli. Želim u ime Odbora za poljoprivredu, ne samo u svoje ime, da zahvalim Vladi i Ministarstvu za privredu i privatizaciju zato što je, za razliku od stranke bivšeg režima, shvatilo ozbiljnost situacije i koliko su te veterinarske stanice značajne za naše stočarstvo, a posebno ta u Bujanovcu zato što bi bila veliki instrument šverca. Zato još jednom želim da zahvalim na reakciji Vladi i Ministarstvu privrede i privatizacije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik dr Blagoje Bradić, a neka se pripremi narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Gospodine ministre, evo već, ako odbijemo pauzu, osam ili sedam i po sati tačno radimo neprekidno. Ja sam stvarno pažljivo slušao prvo vaše uvodno izlaganje, a zatim izlaganje svih kolega. Uvodno izlaganje se razlikuje od uvodnog izlaganja od 12. maja prošle godine, bio je drugi ministar. Mogu da vam kažem da ste vi jedan od retkih u ovoj sali koji je došao ispred Vlade i bio kritičan i prema sebi i prema svojim prethodnicima i dao neka obećanja, za koja je rekao da stoji svojim autoritetom i svojom nekom životnom referencom da će tako biti. Ja vama apsolutno verujem, samo se u jednom ne slažem, gospodine ministre. Onog momenta kada ste postali ministar u Vladi Republike Srbije, vi ste prihvatili sve ono dobro i loše što su ostavili ministri pre vas, i to ne onaj prvi koji je bio pre vas, nego i onaj pre njega, i onaj pre njega, i pre njega. Jer, onog momenta kada ste prihvatili kandidaturu i kada ste prihvatili da dođete ovde i položite zakletvu kao ministar, vi ste verovatno pročitali sve ono što se radilo u tom ministarstvu i videli da ima prostora da vi neko vaše rešenje tu materijalizujete, a ujedno ste i prihvatili sve ono što je dobro i loše nasleđeno. Pa, ono što ću ja sada malo vama da spočitavam, to je ono što se dešavalo u ovoj sali 12. maja i nešto pre toga dok je bila načelna rasprava i rasprava u pojedinostima i što nije održano. Da li je to Agencija za privatizaciju, da li je to Vlada, da li je to nemar preduzeća, da li je nesposobnost rukovodstva i menadžmenta, to nas ne interesuje. Mi smo doneli zakon uz tvrde garancije i tvrda obećanja, uz priče uvaženih kolega koji su isto ovako sedeli pre godinu dana da će to biti super, da je 520 preduzeća koja su problematična, kojima je bivši režim ne znam šta radio, sada ovaj režim će to da reši i to ima da bude super, a govorimo o 92.000, kako vi kažete, radnika. Niko normalan ne želi da ti ljudi idu na ulicu, niko normalan. Svi želimo da ova privreda krene i da krene ekonomija, da ne budu tužna lica na ulici, nego da ljudi budu nasmejani. Ali, ono što opet hoću da podvučem, gde ste vi bili jako korektni i rekli da ste vi zatekli to što ste zatekli, da vas ne citiram, da ne ponavljam, i da ste se trudili da uradite. Ali, ova Vlada, gospodine ministre, gde ste vi u sastavu kabineta, radi tri godine, u jednom ili drugom sastavu, ali skupštinska većina i Vlada radi tri godine. Tri godine je bilo vremena da to što sada pričate da ćemo da uradimo da se uradi. Sada ja pitam, ovaj zakon važi do 31. decembra, dok ga ne promenimo, a mi ga pomeramo za pet meseci, da li je to definitivno pomeranje i šta će se desiti u tih pet meseci što će biti toliko bitno da moramo da donesemo i da pomerimo za pet meseci? Da nije možda, pošto sam naučen da idemo od roka do roka, tu problem da preskočimo lokalne izbore koji su sledeće godine? Deluje smešno, ali ne bih želeo da bude istinito. To bi značilo da onda, na našu veliku žalost, jer kažem da nijedan normalan ne može da poželi nekom da izgubi posao, ovo produženje roka nema efekta. Ja volim da ima efekta i ja bih voleo da svi budu rešeni, jer vi ste rekli, a to su kolege ponavljale, evo citiraću – da je bitno i da se kod određivanja, a sada govorim o ovih 17 firmi, rekli ste da je to manje jer tu su u okviru nekog koncerna više firmi, pa je manje od 17, pa se tu gledalo da imaju tržišnih potencijal, da imaju strateški značaj, da su važni za region, da imaju mogućnost podsticanja razvoja firmi koje prate proizvodni proces, da imaju perspektivno tržište. Onda ste nabrojali da tu ide „Jumko“, koji ima ugovoren, kako ste rekli, posao za 12 miliona evra i 1.700 zaposlenih, pa je tu „Simpo“ iz Vranja, pa ste nabrajali firme, a ja ću sada da postavim jedno pitanje. „Vagonka“ i „Lokomotiva“, vi ste obrazložili da ste se dogovorili sa radnicima i objasnili ste im da je to nešto što je najizvesnije, a oni su tražili garanciju banke i imali su posao koji su dobili na tenderu preko pet miliona evra, ako imam dobru informaciju. Za vašu i moju informaciju i ovih ljudi koji i dalje slušaju, i hvala im na tome što su u sali dok ne završimo sednicu, „Vagonka“ može da ima tržište i može da egzistira samo na teritoriji Republike Srbije gde se trenutno nalazi u funkciji preko 15.000 vagona. Ja mislim da je to tačan podatak.
Vreme.
Nije mi jasno, ako je u gradu Nišu 36% nezaposlenih, kako to da nijedna firma nije ušla u ovih 17 i data šansa da bar neki ljudi zadrže svoja radna mesta? Ja se nadam, gospodine ministre, da ćete uložiti napor da ovih 17 preduzeća dobiju još jedno, da ih bude 18 i da to jedno bude u Nišu. Ne zaboravite da je to centar Srbije ispod Save i Dunava, ispod Beograda i da tu živi 250.000 ljudi i ima nezaposlenost 36%. To je strašno velika cifra. Vi kao ministar koji se time bavi trebali bi da obratite pažnju i da pomognete gradu. Za primer građanima, Beograd ima nezaposlenost od 17,5% do 18%. Znači, to je duplo više. Molim vas da, u vašim nastojanjima da očuvate radna mesta, obratite pažnju na grad Niš, i on se nalazi u Republici Srbiji i treba da ima dužnu pažnju Ministarstva i Vlade Republike Srbije. Hvala.
Reč ima ministar Željko Sertić. Izvolite.
Poštovani poslaniče, hvala vam na predlozima i na opasci, ali ponoviću ono što sam rekao, a to je da se iskreno borimo za svako preduzeće koje god ima mogućnost, bilo tržišnog opstanka, bilo mogućnosti da spakuje privatizaciju do rokova koji su predviđeni zakonima da ih objavimo. Što se tiče samog zakona, i vi ste verovatno, i pretpostavljam da je lapsus u pitanju, rekli da nam je rok za privatizaciju 31. decembar i da mi to produžavamo. Ne, to je za promenu društvenog kapitala, tako da tu oko toga vidim da razumete i da to nije sporno. Za ovih 17 preduzeća tražili smo ovih godinu dana od momenta donošenja zakona, upravo kako bismo proces završili, od prinudne naplate samo da zaštitimo preduzeća i onaj drugi deo preduzeća do 31. oktobra. Što se tiče samih kompanija iz Niša, zaista je Niš jedan od gradova koji je jako pogođen, veliki industrijski centar nekada u prošlosti. Nažalost, sve ove godine unazad, ne samo u ovih šest godina o kojima pričamo, znači, ne samo da u poslednjih šest godina nije ništa urađeno, nego i 15 godina i 30 godina unazad Niš je preživeo zaista izuzetno teške momente, jer industrija koja je nekada postojala u Nišu najvećim delom i koja je bila nosilac razvoja je postala danas sekundarna u odnosu na svetske trendove i u odnosu na ono šta su neke kompanije uradile. Mi smo nekada proizvodili televizore, tranzistore, radio aparate i elektronske komponente. Elektronska industrija Niš je bila nadaleko poznata, ali Elektronska industrija Niš i u onom periodu nije mogla da izdrži konkurenciju nadolazećih giganata, kao što je „Samsung“, kao što su japanske i nemačke kompanije. Verovatno prateći ekonomske pokazatelje vidite koliko velikih kompanija iz sveta, kao što su nekada bili od „Telefunkena“, „Grundinga“, nemačkih kompanija koje su funkcionisale i bile velike, koje nisu izdržale tu trku, a da ne nabrajamo manje poznate kompanije koje su bile. Potrebna su ogromna ulaganja, potrebno je mnogo sredstava velika ulaganja ne samo u opremu i mašine, nego velika ulaganja u razvoj, istraživanje. Ogromna sredstva potrebna za pravljenje novih mašina koji bi pravili mikro čipove u obrazovne centre. Mi tu trku jednostavno kao zemlja, bivša SFRJ, nismo bili spremni za svetsku trku na tom nivou. Dakle, onog momenta kada smo izgubili, ceo Niš je izgubio nažalost, jer svetski ekonomski tokovi su otišli u nekom drugom pravcu samo što se tiče MIN lokomotive o kojoj smo pričali i posla koji je nama predočen i poslove sa kojim smo razgovarali sa direktorom i sa predstavnicima sindikata u ministarstvu, to je jedan od onih slučajeva kada razgovarate sa ljudima i kada stavite matematiku na sto, u ekonomiji je matematika jedino merilo svega toga. Od tog posla za koje je trebala država da da nova sredstva, nove garancije, MIN lokomotiva nije imala sredstva, čista zarađena sredstva, jednu platu da isplati svojim radnicima. Dakle, taj posao nije izdaleka nije bio dobar kao što je predviđen bio i to je bio samo još jedan udah da pokuša da se nešto uradi. Ništa posebno se ne bi uradilo. Kada smo sve to obrazložili, ja ponavljam, a to možete da nađete u medijima, u novinama i da razgovarate sa ljudima koji su bili na sastanku, predstavnici sindikata su izašli i rekli da ono što su čuli na osnovu pokazatelja koji smo joj dali, da je za njih prihvatljiva mera da preduzeće ode u stečaj, da se kroz imovinsku celinu odvoji, a da deo radnika nastavi da radi. I, vi danas imate jedan deo radnika koji je nastavio da radi remonte i koji će nastavitiu budućnosti da radi. Mi ćemo učiniti i za svako preduzeće, pogotovo preduzeće iz Niša gde zaista imamo veliki broj preduzeća koji ne rade da pomognemo ovom procesu se rekonstruišu, da nađu neke nove partnere, ali to nekada ne može da bude klasičan proces privatizaciji i prodaje preduzeća, jer niko neće da dođe da kupi naše dugove. Niko ne može zastarelom mašinerijom i opremom da sprovede nove biznise i poslovne planove koji su osnova za učešće na surovom ekonomskom tržištu, nažalost, koje je i kod nas, a pogotovo na svetskom nivou.
Zahvaljujem gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite, doktore Atlagić.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, poštovani ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, zaprepašćen sam u prvom redu činjenicom da oni gospodine ministre koji su danas pokušali, neobjektivno da vas kritikuju, nema nijedan ovde u sali. Kako vidite, ama baš nijedan iz Demokratske stranke. Hvala vama, gospodine ministre, što vas sve češće viđamo u ovom visokom domu Narodne skupštine. To govori o vama kao ministru,o vašem predanom radu i o Ministarstvu i Vladi u celini. Pogotovo sam zaprepašćen što nema predsednika poslaničkih grupa nijednog osim našeg, gospodina Babića koji je ovde koji je kao predsednik najveće poslaničke grupe sa najviše obaveza uvek sa nama i deli sudbinu ovde sa nama u ovoj Narodnoj skupštini. To govori o ozbiljnosti opozicije koliko drži o problemima i ovim preduzećima. Kako vidimo, dame i gospodo, pred nama je proces privatizacije koji je započet kao svetski proces pre više od 20-ak godina. Proces je, kako rekoh, svetski, odnosno globalni i zahvatio je sve bivše socijalističke zemlje istočne Evrope i zemlje u razvoju, a čak i nerazvijene zemlje. Dame i gospodo narodni poslanici, inače, sve vlade bivših socijalističkih zemalja, žurile su da što brže izvrše proces privatizacije, a to znači pretvaranje društvenog i državnog vlasništva u privatno vlasništvo, što nazivamo privatizacijom. Taj proces privatizacije u realsocijalističkim zemljama, te zemlje završile su sve na vreme, jedino Republika Srbija do danas nije završila. Zašto, dame i gospodo narodni poslanici? Pa, upravo zato što su prethodne vlade bivšeg režima oklevale da to urade ne bi li što duže koristile te firme za sopstveno bogaćenje. Oni to, gospodine ministre, vrlo dobro znaju, zato ih večeras, nasuprot mene i nema iz DS. Punih 15 godinaje prošlo, a proces privatizacije nije završen jer su bivše vlade, bivšeg režima iz tih društvenih, pa i državnih firmi crpele finansijska sredstva za svoje sopstveno bogaćenje. Dame i gospodo narodni poslanici, i ovaj zakon kao i mnogi drugi koje smo doneli ovde u ovoj Skupštini poslednjih godinu dana ima svoje uporište u ekspozeu predsednika Vlade Republike Srbije, gospodina Aleksandra Vučića, kojeg je on podneo nama, narodnim poslanicima u ovom visokom domu Narodne skupštine Republike Srbije, 27. aprila gospodnje 2014. godine. I, naravno, dame i gospodo, da ne zaboravimo i zbog građana Srbije, taj ekspoze predsednika Vlade Republike Srbije gospodina Aleksandra Vučića je najsveobuhvatniji, najprecizniji, najsistematičniji, najalitičniji i najveći od svih 72 prethodna ekspozea od vremena prvog predsednika Vlade Republike Srbije, Prote Mateje Nenadovića, 1805. godine do današnjeg dana. Nema tog istoričara na svetu koji ovo neće potvrditi. Na stranici 10, odnosno 11 ekspozea, predsednika Vlade Republike Srbije, gospodina Aleksandra Vučića piše da će Vlada citiram – voditi brigu i on našim državnim preduzećima koja krvare. Neka od tih preduzeća imaju održiv poslovni modem, ali se njima loše rukovodi, neka od njih su korišćena da se pojedini moćnici obogate kroz odlivanje sredstava. Tokom 20 godina niko se nije usudio da pipne ta preduzeća. Svi su gurali stvari pod tepih, lagali ljude, a neretko i oni sebe, čekajući da država o trošku svih građana isplaćuje nešto što realno nisu zaradili. Svaka vlada je prebacivala loptu na sledeću. Završen citat. Dame i gospodo, zato je vrlo dobro što je predlog izmena Zakona o privatizaciji došao na dnevni red ove Skupštine. Podvlačim, sve što nije završeno prethodnih 15 godina u procesu privatizacije ova Vlada premijera Aleksandra Vučića, mora to da završi. Naravno, i ona će to završiti na sreću građana Republike Srbije, a na nesreću naših političkih protivnika koji, ponovo kažem, nema večeras, bar što se DS tiče u ovoj sali, a i ostalih osim gospodina doktora Bradića. Usvajanjem predloga izmena Zakona o privatizaciji 17 preduzeća od vitalnog su strateškog značaja za državu kao privredni subjekti i na Kosovu i Metohiji izuzeće se od privatizacije najduže za godinu dana. Time će zakon omogućiti da se stečaj i prinudna naplata odlaže u 17 preduzeća da bi omogućili da se uspešno privatizuju, zatim da se ponovo uradi procena imovine preduzeća u roku od 30 dana posle raspisivanja javnog poziva za privatizaciju. Dame i gospodo narodni poslanici, nemam nameru više da govorim o procesu privatizacije u ovom smislu jer su gospoda narodni poslanici iz SNS vrlo dobro, bolje od mene rekli, a dozvolite, poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, gospodine Bečiću i gospodine ministre da kažem još samo tri, četiri rečenice radi građana Republike Srbije. Bivši režim je privatizacijom bankarskog sektora i predajom banaka strancima suštinski prepustio važne ekonomske poluge države stancima. I, to je najveći problem, gospodine Sertiću, gospodine ministreto vi vrlo dobro znate. Taj koncept privatizacije primenjen je od 2001. godine i doveo je do toga da su prodata sva preduzeća koja su svoju profitabilnost crpela iz tržišta Srbije, jer su imala od ranije plasman na strana tržišta. To je tragedija bivšeg režima. Tako su pored ostalog, nabrojaću samo četiri, radi vremena, duvanska industrija, cementare, industrija piva i banke. E, tu ću da se zadržim samo minutu. Bivši režim uništio je bankarski sistem zemlje. Božidar Đelić je uveo stečaj u četiri najveće banke: „Beobanku“, „Investbanku“, „Jugobanku“ i „Beogradsku banku“. Te banke, poštovani građani Srbije bile su razvojne. Kreditirale su se sopstvenim sredstvima po povoljnim uslovima. Upravo ove banke trebale su biti motor razvoja domaće privrede, a nisu trebale biti zatvorene. A, on ih je zatvorio. Đelić je tada lagao da je dug te četiri banke bio osam i po milijardi, a bio je svega milijardu sedamsto eura, a ukupna potraživanja bila su 6,7 milijardi eura, dakle četiri puta više nego njihov dug, i to je uništilo ekonomske podloge ove zemlje. Tako je bivša vlast vršila privatizaciju. Ja verujem, poštovani građani Srbije, gospodine ministre, da će gospodina Đelića, sustići ruka pravde i da će odgovarati za ova nedela. Nadam se, da će na optuženičku klupu pored bivših ministara koji su već završili donekle u pritvoru, Jasna Matić, ministarka, Oliver Dulić, ministra, Saše Dragina, ministra, ministra Bubala, naći se i još bar tri ministra. Jedan od njih je i Božidar Đelić, a jedan od njih i poslanik u ovoj Narodnoj skupštini, ali ga nažalost nasuprot mene, nema u opozicionoj stranci, a smatram da će se i on naći na optuženičkoj klupi za pljačkašku privatizaciju. Na taj način, bivši režim uništio je našu prošlost, poštovani građani, našu sadašnjost, uništio je budućnost naše dece. Da su ostali na vlasti još samo godinu dana na republičkom nivou uništili bi i naše korene. E, to im vi, poštovani građani niste dozvolili. Oterali ste ih u političku prošlost, i bacili na smetlište političke istorije iz kojeg se neće, za sreću građana Srbije nikada više vratiti. Zato vas pozivam, dame i gospodo narodni poslanici, posebno gospodine Bradiću vas iz opozicije, jer ste jedina perjanica da kažem, večeras, da glasate za ovaj zakon jer ćete bar na taj način, bar malo umanjiti probleme koje ste naneli za 10 godina građanima Srbije. Na taj način daćete i svoj doprinos modernizaciji Srbije za koju se tako zdušno zalaže premijer, gospodin Aleksandar Vučić, a i čitava Vlada gospodine ministre, posebno gospodine Bradiću vas iz opozicije, jer ste jedina perjanica da kažem večeras, da glasate za ovaj zakon jer ćete bar na taj način, bar malo umanjiti probleme koje ste naneli za 10 godina građanima Srbije. Na taj način daćete i svoj doprinos modernizaciji Srbije za koju se tako zdušno zalaže premijer, gospodin Aleksandar Vučić, a i čitava Vlada gospodine ministre, Republike Srbije, potpomognuta od predsednika države Tomislava Nikolića, većine narodnih poslanika u ovoj Narodnoj skupštini, i poneki iz opozicionih klupa i najvećeg broja građana Republike Srbije. Hvala.
Zahvaljujem dr Atlagiću. Reč ima dr Blagoje Bradić, replika, na pominjanje vašeg imena i prezimena. Izvolite.
Zahvaljujem, kolega Atlagiću što ste me pomenuli. Ne vidim da sam ja učinio nešto mnogo veliko zato što sam ja u sali, to je moja poslanička obaveza. A što se tiče glasanja o zakonu, mi smo ovaj zakon, tj. ova Skupština je glasala za ovaj zakon 12. maja 2014. godine. Mi danas, a pročitaću vam član 6. da bi znali šta danas mi treba da pričamo u načelu, a prekosutra da glasamo – privatizacija je obaveza za subjekte privatizacije sa društvenim kapitalom. Društveni kapital subjekta privatizacije se mora privatizovati najkasnije do 31. decembra 2015. godine. I, ono što mi, tj. vi ćete izglasati, odredba stava 2. ovog člana ne odnosi se na subjekte privatizacije koji su aktom Vlade određeni za subjekte privatizacije od strateškog značaja, kao i na subjekte privatizacije čije se sedište nalazi, ili pretežno delatnost obavlja na teritoriji AP KiM, ili čija imovina se nalazi na teritoriji AP KiM. Mi smo o tome glasali prošle godine, kao Narodna skupština, kažem 12. maja, ovo pomeramo rok. I ovde je jedna mala redakcija, ovde se kaže – vi ste gospodine ministre rekli da će se odluka Vlade desiti posle zasedanja, a ovde kaže – koji su aktom Vlade određeni za subjekte privatizacije. Treba da piše – koji će biti određeni. Tako da bi mogli to amandmanom da korigujete. Dakle, gospodine Atlagiću, ja ne vidim razlog da glasam za ovu izmenu, a razlog je bio u mojoj načelnoj raspravi, kada sam se obratio gospodinu ministru. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Bradiću. Reč ima narodna poslanica Ljiljana Malušić. Izvolite.
Hvala, poštovani predsedavajući. Gospodine ministre, sa saradnicima, poštovana gospodo poslanici, danas ću govoriti o predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Izvrstan zakon, zahvaljujući Vladi i ministru, evo, došli smo do fantastičnih zaključaka. Ja sam bila šokirana kada sam čula da Svetska banka je izračunala da Srbija za firme koje bi trebalo da se privatizuju, koje su polumrtve izdvaja 750 miliona evra. Šta reći. Šta je radila bivša vlast 20 godina, ljudi moji, 526 preduzeća je u privatizaciji. Koliko su uspešnih firmi privatizovali, ja bih volela to da čujem od ljudi koji, evo trenutno, opet nisu tu, ali to je njihovo poslaničko pravo. Ono što je bitno, ono što je Vlada odradila na maestralan način, napokon završavamo, Zakon o privatizaciji je pre svega, da društveni kapital, subjekti privatizacije se mora privatizovati najkasnije do 31. decembra 2015. godine. Međutim, Vlada smatra da postoje firme, preduzeća, koja su od strateškog značaja, i to je izvanredno, i to je 17 firmi koje neće biti sada u procesu privatizacije, njima je produžen rok još za godinu dana. Evo zašto. To su firme od kapitalnog značaja i zaista imaju strateški značaj za Republiku Srbiju, a drugo sve ove firme od tih 17 firmi koje ću ja taksativno nabrojati su već u procesu da nađu dokapitalizaciju, odnosno da nađu izvore prihoda, tj. investitore. To su dobre firme. Upravo smo spomenuli JUMKO, koji trenutno zapošljava 1700 radnika i ima boljitak, ti ljudi plaćaju porez, ti ljudi imaju dohodak. Bravo. Znači, odrađujemo sve kako treba da se odradi. Zahvaljujući Vladi i Ministarstvu napravili smo 40 firmi za privatizaciju po kodeksima EU, po standardima, standardizacija, ljudi moji. Mi pričamo o 526, firmi, pa šta je ova vlada uradila za 20 godina? Mi smo napravili od godinu dana 40 firmi, samo je pitanje dana kada će da se odradi na način kao to treba. A što se tiče firmi koje su pod zaštitom Vlade trenutno, odnosno izuzete su od ovog zakona, samo godinu dana. Naravno da su izuzete, evo zašto. Tu radi 25 hiljada ljudi. To znači,sa porodima, to je otprilike 100 hiljada ljudi. napravili smo socijalni program za njih. Zato smo dali još jednu godinu. O čemu se radi? Za tu godinu će jedna većina, možda otići u penziju. Sledeće godine takođe, a za ostatak smo obezbedili 16 milijardi dinara. Šesnaest milijardi dinara za tranziciju. Fantastično. To niko nikada nije uradio i treba pohvaliti Vladu i Ministarstvo. Ovo je izvrsno. Sve pohvale. Što se tiče firmi, da naši gledaoci znaju, to su pre svega firma „FAM“ AD Kruševac, FAP Priboj, HIP Petrohemija, PKB, Galenika, „Trajal-Galenika“, „Politika“, „Ikarbus“, RTB Bor, Holding-Kablovi Jagodina, „Prva petoletka“, znači firme od strateškog značaja. Takođe, Vlada je rekla da i firme koje se nalaze na KiM, koje su pod velikom uzurpacijom Agencije za privatizaciju, a to znamo iz mnogih pređašnjih privatizacija ovakvih firmi, imaju dodatno godinu dana da bi se odradila prava privatizacija, odnosno da bi se spremila dokumentacija bez uzurpacije Agencije za privatizaciju. To je odlično. Ono što se meni jako dopada to su kazne koje Vlada, Ministarstvo propisalo. Kazne su blage, ja bih to malo drastičnije i gore, da napokon ljudi koji se bave manipulacijom i proneverama budu kažnjeni. Ja mislim da će doći vreme i za to. Pričali smo i o sudijama koje možda rade, možda ne rade, svoj posao, o tome ne bih ja da dužim, ali je poenta da su sada kazne od tri meseca do pet godina, i svi ljudi koji su napravili krivično delo će odgovarati i kazneno. Kazne su od 100 hiljada dinara do 10 hiljada eura. Po meni malo, ja bih to drugačije ali, dobro. Znači, fantastičan boljitak. Sve što radite, radite dobro. Niko neće da ostane na ulici, rekla sam kako će se to završiti. Ono što još treba reći je šta smo to mi uradili a da mnogo valja? Pre svega, prestali smo sa finansiranjem firmi gubitaša. Ako je nešto mrtvo-mrtvo je. Bolje da napravimo nešto novo pa da zaposlimo silne ljude, a već smo zaposlili za vrlo kratak period, 22.000. To je statistika, to nisam ja izmislila iako ovde čujem od kolega koji su nažalost otišli kući, neće da čuju nas koji možda nešto znamo, već smo zaposlili masu ljudi. Otvorili smo pre dva-tri dana u Rumi „Kalcedoniju“, drugu fabriku, prva je bila u Subotici, pa smo otvorili „Svarovski“, pa smo otvorili u Krupnju, pa smo otvorili u Velikoj Pazovi, pa smo otvorili svuda, po čitavoj Srbiji. Bravo za ministarstvo i za Vladu Srbije, samo tako nastavite. Imate podršku svih nas ispred SNS, naravno i moju. Mogla bih da pričam još dva sata, ali vreme mi odmiče, pa ću se zahvaliti vama na pažnji. U danu za glasanje SNS će, naravno glasati za ovako izvanredan zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Milena Turk. Izvolite.
Hvala vam. Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su izmene i dopune Zakona o privatizaciji, kojima se predlaže izuzimanje strateški važnih firmi iz ranije predviđenih rokova. Ovde se ubrajaju firme koje su od strateškog značaja, ali i one čije je sedište, odnosno delatnost koju obavljaju na teritoriji Kosova i Metohije. Cilj koji se želi postići je jasan. To je pronalaženje najboljih mogućih rešenja za preduzeća, za one subjekte privatizacije za koje postoje realne mogućnosti za prodaju. U suprotnom, bez ovakvih izmena privatizacija bi bila onemogućena jer bi se skinula zaštita od prinudne naplate. U ovih 17 firmi se ubraja i „Prva Petoletka“ iz Trstenika koja je zadovoljila kriterijum Vlade i pod oročenom je zaštitom. O ovome govorim i kao poslanik i kao stanovnik opštine Trstenik, ali i kao radnik fabrike „Prva Petoletka“. Mislim da u Trsteniku i ne postoji porodica koju sudbina „Petoletke“ ne dotiče. Ovo je nekada bio gigant, danas je to fabrika sa 3.000 radnika, ali i dalje od strateškog značaja i za Rasinski okrug i za čitavu Srbiju, budući da je u oblasti mašinske industrije preduzeće vodeće na Balkanu. Nažalost, u prethodnim godinama usled ratova, sankcija, ali i lošeg poslovanja, dovedena je u situaciju u kojoj je. Subvencije koje su dodeljivane su trošene bez ikakve kontrole, nije bilo nikakve strategije niti plana za investiranje za razvoj, nije bilo političke volje da se promeni upravljačka struktura, da se završi privatizacija, ali je zato bilo dosta stranačkog zapošljavanja. Sada je sve to ostavljeno da se reši u ovom trenutku, a moglo je mnogo, mnogo ranije da se reši. Međutim, bez obzira na sve ove poteškoće „Petoletka“ je uspela da u prethodnom periodu sa 500 radnika manje, sa 500 radnika koji su otišli kroz socijalni program, realizuje 500.000 evra više i to bez subvencija. Ovo samo govori o tome da je i te kako moguće dobro raditi uz samo mali podstrek države. Ovo govori o tome da smo priliku iskoristili, da ovo nije uzalud pružena šansa, da smo voljni da radimo i da postignemo to održivo poslovanje. Nekada fabrike „Petoletke“ su i postigle ovaj cilj, one redovno isplaćuju plate i samodoprinose. Ja bih navela samo jedan primer, to je privredno društvo „Namenska industrija“ koje je oslonac odbrambene industrije. Namenska industrija u okviru „Prve Petoletke“ ima kooperante, to su cilindri, kočna tehnika i TMO. Ovo je preduzeće koje zaista ima perspektivu i u prethodnom periodu imalo odličnu saradnju sa Ministarstvom odbrane, ali i sa čitavom Vladom. Ja zaista imam poverenje da će se ova saradnja nastaviti. Imam poverenje u Vladu, u Ministarstvo privrede, da će se za ove subjekte privatizacije pronaći najbolje moguće rešenje i u danu za glasanje ja ću podržati ove izmene i dopune zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milinko Živković. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane kolege, građani Srbije, pred nama je vrlo bitan Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Bitan je za državu, bitan za subjekte privatizacije, bitan za zaposlene u subjektima privatizacije, za učesnike u postupku privatizacije, znači za kupce i za strateške partnere. Predlog zakona sadrži 18 članova koji ispravljaju nedostatke prethodnog zakona. Član 6. Zakona propisuje da je privatizacija obavezna za subjekte sa društvenim kapitalom do 31.12.2015. godine. Izmenama i dopunama predlaže se izuzetak za subjekte koji su aktom Vlade Republike Srbije određeni kao subjekti od strateškog značaja, kao i za subjekte čije se sedište, imovina i pretežna delatnost nalaze na teritoriji AP Kosova i Metohije. Član 94. dopunjuje se odredbom da ako je agencija aktom objavila javni poziv za privatizaciju ili prodaju, postupci prinudnog izvršenja i prinudne naplate se ne mogu nastaviti do proglašavanje prodaje kapitala ili imovine, a najkasnije do 31.10.2015. godine. To isto važi i za strateške partnere i to do istog datuma. Sprovođenje prinudnog izvršenja bi se odložilo do 31.10.2015. godine za 37 subjekta privatizacije i blizu šest hiljada zaposlenih i za godinu dana od donošenja izmena zakona za 17 preduzeća i 22 hiljade zaposlenih od strateškog značaja, a spasila bi se i od uzurpacije imovina na Kosovu i Metohiji. Osim toga, cilj izmene je i da se stanje kapitala, imovina i obaveza privatizacija u propisanoj dokumentaciji, odnosno u prodajnoj dokumentaciji usaglasi sa faktičkim stanjem i to po fer tržišnoj vrednosti, normalno uz krivičnu odgovornost onih koji bi to davali. Jedno od 17 preduzeća od strateškog značaja koje se našlo na ovom spisku i koje je po kriterijumima Vlade zaslužilo da na tom spisku bude je i RTB Bor, odnosno Rudarsko-topioničarski basen Bor. Strateško je preduzeće zato što se 120 godina bavi proizvodnjom obojenih i plemenitih metala i što je svim vladama do sada davalo pomoć, odnosno učestvovalo u velikoj meri u BDP. U svojoj 112 godišnjoj istoriji rudarenja RTB Bor je prevrnuo dve milijarde 463 miliona tona iskopina, od toga dve trećine je jalovina, jedna trećina ruda. Dao je pet miliona i 400 hiljada tona bakra, 168 hiljada 850 kilograma zlata i milion kilograma srebra. Posrnuće RTB počinje od 2000. godine sa dekomponovanjem. Tada je RTB imao 19 preduzeća u svom sastavu i 22,5 hiljada radnika. Od 2004. do 2008. godine iz sastava RTB izašlo je 15 preduzeća i 17 hiljada radnika. RTB je u ta preduzeća uložio 371 milion dolara, a od toga je dobio samo 12 miliona dolara, 17 hiljada nezaposlenih i zatvorene fabrike. Godine 2007. je bio prvi pokušaj privatizacije, neuspešni. Godine 2008. takođe bezuspešni pokušaj privatizacije, Kuprum je trebalo da privatizuje preduzeće koje je za samo 250 miliona dolara, a ono danas poseduje imovinu gotovo milijardu. Od 2009. godine, do 2009. godine sredstva od Fonda za razvoj za RTB su dobijana samo za socijalni mir i za plate i u tom periodu je dato 100 miliona evra. Tadašnja vlast je RTB držala na stend baju na prodaji, obezvrednjivala imovinu i kapital i jednostavno htela da proda u bescenje RTB. Na sreću i države Srbije i zaposlenih u RTB i cele Timočke krajine, RTB nije prodat. Današnja guvernerka prilikom jedne posete Boru, Jorgovanka Tabaković je rekla – Kamo lepe sreće da je više preduzeća privatizovano kao RTB, tj. da nije privatizovano, gde bi nam danas bio kraj. Nasuprot tome, kada su pare davane za socijalni mir i za plate, ova vlast daje pare za investicije i jednostavno, daje novac isključivo za investicije uz ograničenje da se taj novac može koristiti samo za to i da se tako mora i pravdati. Date su pare za obnovu mehanizacije, date su pare za otvaranje novog rudnika i date su pare za osavremenjivanje flotacija. Date su pare i za metalurgiju, 251 milion evra, za otvaranje nove topionice i nove fabrike sumporne kiseline i od proizvodnje koju sada imamo, 230.000 tona koncentrata, kapacitet će biti povećan na 400.000 tona koncentrata. Čime danas RTB raspolaže i zbog čega je još od strateškog značaja? Rudarsko topioničarski basen Bor raspolaže sa 1.350.000.000 tona overenih rezervi rude, dovoljno za 40 godina pod istim uslovima eksploatacije u proseku, kao što je to do sada bilo. Vrše se i dalja geološka istraživanja na potezima od Paraćina do Dunava. Zbog čega je još RTB strateški bitan? Do sada, odnosno prošle godine, RTB je ostvario prihod od 300 miliona dolara. Ima 5.000 radnika koji primaju redovno svoje plate u proseku 70.000 dinara neto. Ima dobit iz tekućeg poslovanja. Redovno servisira svoje kupce i dobavljače i redovno izmiruje svoje obaveze. Mesečno izdvaja 400 miliona za struju, 300 miliona za naftu i oko 550 miliona za plate. Sa novom topionicom i našim koncentratom za dve i po godine, sa otvaranjem još jednog rudnika, dobit RTB će biti od 50 do 80 miliona godišnje. Ovo pričam iz razloga da bi napravili paralelu jedne i druge vlasti, jedna vlast koja je uzurpirala, koja je davala samo za plate i pripremala za prodaju i sadašnja vlast sa ministarstvom, na čelu sa premijerom Aleksandrom Vučićem, kome radnici RTB duguju veliku zahvalnost zato što je prepoznao da sa investiranjem može da se i u rudarstvu ostari dobit i da jednostavno preduzeće koje je trebalo da bude prodato samo za 280 miliona, danas vredi čitavu milijardu. To može da bude i koncept za ostalih 17, odnosno 16 preduzeća u restrukturiranju, kako se iz restrukturiranja za narednu godinu može da izađe. Pošto vreme ističe, reći ću samo da ću u Danu za glasanje glasati sa zadovoljstvom za izmene i dopune ovog zakona. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Živkoviću. Reč ima narodna poslanica Velinka Tošić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, poštovane kolege, poštovani građani Srbije, Loznica je samo jedan grad od mnogih gradova u Srbiji koji trpi posledice loših privatizacija. Danas grad ima oko 87.000 stanovnika. Osamdesetih godina u Loznici je radilo oko 24.000 lica. Danas je taj broj upola manji, od čega u privredi radi samo oko 6.000-7.000 lica. Preduzeća koja su od prvih privatizacija pa do danas prestala da postoje, ili ona koja postoje, primer su loših privatizacija sa ograničenim problemima u poslovanju, koji su se po pravilu završavali likvidacijom ili stečajem. To su nekada bila na daleko poznata preduzeća poput nekadašnjeg hemijskog kompleksa „Viskoza“, koja je zapošljavala oko 12.000 ljudi, a danas u njenim fabrikama rade samo stečajni upravnici i šačica zaposlenih. Sledeća propala firma jeste Građevinsko preduzeće „Zidar“, prodato iz stečaja i prestalo sa delatnošću, imalo je preko 1.000 zaposlenih. Trgovinsko preduzeće „Drina“ sa preko 1.000 zaposlenih, zatim, Autoprevoz „Loznica“, Konfekcija „Moda“, „1. maj Lešnica“, Fabrika auto traktorskih kočnica „Lofolen“, kao i firme sa ogromnim problemima, Vodoprivredno preduzeće „Loznica“, rudnici „Zajača“. Poslednje preduzeće koje je otišlo u stečaj jeste hotelsko-turističko preduzeće „Banja Koviljača“. Deo te tužne priče su i neke male firme. Loznički kraj je bio poznat po uspešnim zemljoradničkim zadrugama. Bilo ih je petnaestak. Nijedna danas ne radi, a zapošljavale su preko 500 lica. Za 12 godina tranzicije i privatizacije u Loznici bez posla je ostalo oko 18.000 lica. Loznica očekuje od države pomoć. Da li je baš ovoliki broj ljudi morao da ostane bez posla, a da nikome ni dlaka sa glave nije falila? Ima primera da su ljudi iz menadžmenta ovih firmi u periodu od 2000. godine postali nosioci javnih funkcija na lokalnom i republičkom nivou. Iz svega proizilazi da u Loznici nema primera uspešne privatizacije i gotovo po pravilu sve se završilo stečajem ili likvidacijom. Godinama smo svedoci pritužbi građana na sprovedene privatizacije i molim da se istražni organi uključe, jer sigurno je neko odgovoran što je na hiljade radnika u Loznici ostalo bez posla. Sve privatizacije su rađene bez organa lokalne samouprave. Sistemski bi trebalo rešiti da organi lokalne samouprave učestvuju u tom postupku ili da bar budu obavešteni o njegovom toku, jer informacije koje sam iznela morala sam da prikupljam, improvizujem, umesto da postoji zakonska obaveza na nivou lokalne samouprave da se ova oblast prati. Šta reći posle svega ovoga? Da je svakako nužno da dođe do promene zakona, jer nijedan zakon nije idealan, podložan je promenama, pa stoga i ovaj zakon mora da se modifikuje i prilagodi novonastaloj situaciji. Zbog svega ovoga iznetog, molim sve kolege narodne poslanike da u danu za glasanje podrže predlog ovog zakona. zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, šef poslaničke grupe SNS. Izvolite.
Očekivao sam, gospodine ministre, da ćemo više debatovati danas, da će više ideja prštati u ovoj sali, da će možda doći i do neke kritike. Međutim, od svega toga, ono najmanje što sam mogao da se nadam i najmanje što sam mogao da očekujem je da u pola osam, pri kraju ove debate, mi dobijemo praznu salu. Ja donekle razumem tu praznu salu i poštujem gospodina Bradića kao iskrenog čoveka i čoveka koji odgovorno radi svoj posao tokom cele karijere i sada kao narodni poslanik, ali verujem da je ova poluprazna sala odgovor ljudi koji su doprineli da naša privreda dođe u ovakvu situaciju u kojoj jeste i da jednostavno nisu imali ni obraza, ni časti da ostanu tu do kraja sa nama. Ja ću svoje izlaganje početi ne mogu da kažem jednom kritikom, ne kritikom zato što ste iz izlaganja narodnih poslanika, mojih uvaženih koleginica i kolega iz SNS videli da ćemo mi u punom kapacitetu glasati za ovaj predlog zakona. moja jedina zamerka je na naziv zakona – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Gospodine Sertiću, dame i gospodo narodni poslanici, ovo nije privatizacija. Mi ne možemo da govorimo u 2015. godini, posle 20 i kusur godina raznih neuspešnih modela privatizacije o privatizaciji. Mi ne možemo da govorimo o privatizaciji, čega, uništenog, devastiranog, nekoliko puta privatizovanog, vraćenog, opterećenog. Vaš posao, gospodine ministre, i to je ono što će gospodin Šubara, moj zemljak, dobro da protumači, dobro da shvati, govorimo istim jezikom, vaš posao je posao provodadžisanja. Taj posao provodadžisanja može da bude jako dobar, jako lep, kada upoznajete momka koji je završio fakultet, koji je mlad, lep, sposoban, upoznajete sa devojkom iz dobre kuće. I to je bilo nekada. Sada je vaš posao provodadžisanja kada čoveka mojih godina ili starijeg od mene pokušavate da oženite, a on ima više kilograma i manje kose, ima pet brakova iza sebe, ima još toliko dece ili više dece, ostao bez posla, plaća alimentaciju. Kako da oženite tog čoveka? Kako da vi prodate ili nađete strateškog partnera ili devojku iz dobre kuće Za one firme koje su godinama, decenijama devastirane, otimane, čerečene, gde se upropastilo sve što je moglo da se upropasti? Mi smo o privatizaciji u Srbiji mogli da govorimo do neke 2010, 2011. godine, kada je imalo i šta da proda i kada je imalo i kome da se prode, kada se svetska ekonomska kriza nije tako snažno obrušila na našu zemlju, a u to vreme zaista nikakav odgovor nismo imali. Možemo da govorimo o postupku privatizacije 2001. do 2004. godine, jer je taj zakon stupio na snagu u junu 2001. godine. Bio je oročen na četiri godine, gospodine Sertiću. Oročen do 2005. godine da se završi. Taj cilj nije ostvaren. Zakon je više puta dopunjavan, menjan, a ni posle 15 godina ceo postupak privatizacije nije okončan. U onom periodu kada smo imali šta da prodamo, od 2001. do 2004. godine, prodato je 1.382 preduzeća ili dva po jednom radnom danu. Ova je brzina bila nedovoljna za broj preduzeća koja su čekala u privatizaciji. Prihod od privatizacije, gospodine Sertiću, za tih skoro 1.400 preduzeća je bio jedva jedna i po milijarda evra. Skandalozno malo u vremenu kada ste imali i šta da prodate i kome da prodate. Od 2004. do 2011. godine, do onog nekog zenita do kad je moglo nešto da se proda i imalo svoju vrednost i imalo na kraju krajeva kome da se proda, prodato je još 2.380 preduzeća u kojima je radilo 332 hiljade ljudi. Kakve su karakteristike te privatizacije? Dramatičan pad zaposlenosti. Broj zaposlenih je smanjen za preko 410 hiljada. Sa 2,1 milion u 2001. godini broj zaposlenih je smanjen na 1,7 miliona u 2011. godini. Tokom tih godina, kada su oni koji su nas kritikovali, a nisu sada tu, gubili su godišnje u firmama koje su bile na prodaju, koje su prodavali, 45 hiljada radnih mesta godišnje. Podelite to sa brojem meseci, pa ćete doći do skandaloznih i šokantnih brojeva koliko je radnih mesta gubljeno svakog minuta, svakog sekunda u Srbiji. Zbog loše privatizacije Srbija je 2000-te godine neprekidno smanjivala učešće industrije u stvaranju bruto domaćeg proizvoda. Godine 2011. Rumunija, susedna zemlja, učešće u industriji u stvaranju BDP 41%, Češka 36%, Slovačka 35%, Slovenija 32%, Mađarska 31%. Mogu da govorim i o Južnoj Koreji, i o Rusiji, Nemačkoj, o Japanu, tek onda bi shvatili gde smo mi. U Srbiji 18%. To je posledica svih eksperimentisanja i loših privatizacija i loših modela, i to u onom trenutku kada smo imali i šta da prodamo i kome da prodamo i kada je uloga provodadžije bila mnogo jednostavnija i bolja. Restrukturiranje, podgrupa, skandal sa svim stvarima koje su rađene i kako su rađene. Restrukturiranjeje predviđeno još zakonom iz 2001. godine. Probaću da prođem kroz ceo taj postupak, jer siguran sam da vi znate, a voleo bih i da ostali ljudi u Srbiji znaju, da je Zakonom o privatizaciji, odnosno izmenama Zakona o privatizaciji iz 2005. godine, omogućeno u postupku sprovođenja restrukturiranja uvedena zaštita od prinudne naplate i prinudnog izvršenja. Ta mera je bila predviđena da traje dve godine. Onda je 2007. godine onaj čuveni član 20ž omogućio da to traje beskonačno. Neko je došao u ovu salu danas i rekao – ma, vi to populistički radite. Šta je ovo drugo, nego je bilo populizam. Kada naiđete na firmu, nema posla, evo su štrajkovi, evo su problemi, evo su izbori. Kada treba te izbore kupiti novcem svih građana Republike Srbije – hajde u restrukturiranje. Kakvi su efekti restrukturiranja? Ukupan broj preduzeća u kojima je bilo pokrenuto restrukturiranje 234 kompanije. Preduzeća koja su prodata iz postupka restrukturiranja, kapital i imovina, 104, ali da je to 104, pa da smo rekli – rešili smo tih 104, pa bih mogao da prihvatim i da kažem – u redu je, ali od tih 104 raskinut ugovor o prodaji 89. Šta to znači? Samo 15 je uspelo. O kojoj uspešnosti se priča? Od tih 89, što je još važnije, 75 ponovo vraćeno u restrukturiranje. Na koji način? Tako što su te firme očerupane, odnosno prodato i oteto je ono što je vredelo, ostatak je zadužen, pa prezadužen, a onda su vraćene u restrukturiranje i vraćene da te obaveze plaćaju, ko, građani Republike Srbije, a onda zadužuj se, nameti na privredu, na ono što je zdravo. Nije postojala hrabrost da se sa ovakvim jednim postupkom završi. Kažete – podzakonskim aktom država i odlukom Vlade Republike Srbije će doneti odluku koji su to 17 kompanija. To kažu oni koji su sam postupak restrukturiranja obezbedili da bude uređen podzakonskim aktom. Znači, ceo postupak restrukturiranja. Dve stotine trideset i četiri kompanije, 104 privatizovane, 89 vraćeno, 74, totalno ludilo, šizofrenija, podzakonskim aktom, a sada je problem zašto 17 kompanija podzakonskim aktom, veoma transparentno i javno. Video sam jedan amandman o kojem sa pričao i sa vama, gospodine Sertiću, nemam nikakav problem sa tim da on bude objavljen na sajtu Vlade Republike Srbije, ni Vlada, niti bilo ko treba da se stidi svega ovoga i odluke za 17 kompanija koje će imati šansu do godine dana, ne godinu dana, do godine dana. Sada podižemo temperaturu sve više i više i dolazimo do načina i do onih praktičnih stvari. Veoma sam zahvalan koleginicama i kolegama iz SNS, jer su danas tokom dana, brinući se o svojim mestima, brinući se o svojim komšijama, prijateljima, sugrađanima iz lokalnih samouprava u kojima žive, koji su ih na kraju krajeva i birali da zastupaju njihove interese u Narodnoj skupštini, govorili o svim tim lošim privatizacijama, govorili o novim šansama koje se daju, ali ja ću ovde govoriti o načinu kako je bivši režim i zbog čega danas nije tu, zbog čega su ove klupe prazne. „Aleksa Šantić“ iz Alekse Šantića, preduzeće procenjuje da šteta iznosi više od nekoliko stotina miliona dinara. Konkretno, samo po osnovu ugovora o okvirnom kreditu, obezbeđenom hipotekom iz 2008. godine u iznosu od 3,5 miliona evra, sada je ono najznačajnije, proda se firma „Aleksa Šantić“, gle kome, Miletu Jerkoviću, pa taj isti Mile Jerković dobije kredit na osnovu imovine „Alekse Šantića“ od 3,5 miliona evra. Taj kredit i taj novac nikada ne završi na računu „Alekse Šantića“, nego završi, naravno, u kompaniji VALKO D.O.O Bačka Topola. Sasvim slučajno povezano rodbinski, imovinski, bilo kako sa Miletom Jerkovićem i, što je još bolje, povezano sa Razvojnom bankom Vojvodine. Ništa nije moglo da se desi bez Razvojne banke Vojvodine. Ništa nije moglo da se desi bez Demokratske stranke i bez Bojana Pajtića. Naravno tih 3,5 miliona evra koje „Aleksa Šantić“ nikada nije video na svom računu, morao je naravno iz postupka privatizacije da nadomesti i da vrati. Neko drugi je uzeo 3,5 miliona evra, neko drugi mora da plati. Da je to samo jedan primer, pa bi bilo i lako. Idemo dalje, Bačka iz „Sivca“, prema informacijama dostavljenim od strane društva, ponovo gospodin Jerković naravno u organizaciji Pajtića, Razvojne banke, itd, itd, je zadužio ovo društvo na sledeći način – zaduženje kreditima sa kamatama približno 13,6 miliona evra, u transakcijama sa robama i uslugama 6 miliona evra, izvršene, a ne naplaćene usluge fizičkim licima 21 milion dinara, istina. Opet ništa od svega toga nije završilo na računima, opet je to otišlo u privatne džepove i ko zna gde. „Mladi Borac“ iz Sente – pozajmice, krediti, dobavljači, ista slika. „Agrobačka“ – tu im nije bilo dovoljno što su zaduživali na osnovu imovine i na osnovu kredita, tamo su otuđivani i kombajni. Najnoviji kombajni „nju holan“, slobodna procena 80.000 evra. Prodaja imovine, prodaja ekonomije, prodaja 291 hektara, itd, itd. „Mala Bosna“, „Graničar“ Gakovo, itd, itd. O kakvoj onda mi privatizaciji da govorimo? Govorimo o tome da smo dobro živi kroz šta su nas provukli, kroz šta su provukli ove firme, kroz šta su provukli ove ljude koji rade u tim firmama širom i Vojvodine i širom ostatka Srbije. Ne možemo da govorimo gospodine Sertiću o privatizaciji, možemo da govorimo o vašem vrućem, vrelom krompiru, ali ne na način kao što je to uradio jedan kolega, pa kako je počeo mislio sam da govorim više o kuhinji, a manje o zaista figurativno o vrućem i vrelom krompiru, koji vam je dat. Ovo sada je borba za svaku firmu, za svako radno mesto, za svakog čoveka, za svaku šansu. Isuviše dugo, godinama, decenijama je pevana uspavanka. Neko drugi je naručio uspavanku, neko drugi je i platio uspavanku. Uspavanku su platili svi građani Republike Srbije. Uspavani su ljudi u tim kompanijama, u tim firmama, naviknuti godinama, decenijama da ne rade ništa. Neko će doći iz Beograda, neko će iz Vlade poslati novac za plate koje nisu velike, ali su sigurne. Neko drugi je rekao – ne morate da plaćate ni struju, ni vodu, ni gas, ne morate ništa da plaćate, neko drugi će to da plati. Zbog takvog odnosa prema privredi izgubili smo ono zdravo i gubili smo ono zdravo. Gubili smo one zdrave kompanije i zdrave privrednike u Srbiji kojih je i voleo bih da ih je sve više i više. Oni koji redovno i dan danas izmiruju i plate zaposlenima i poreze i doprinose i plaćaju svoje račune. I naravno divim se, ne želim da na ovaj način pravim bilo kome reklamu. Zbog toga ću govoriti bez naziva. U mom mestu, u mestu iz kojeg dolazim nisam doživeo lepše popodne nego pre tri nedelje kada sam upoznao jednog mladog čoveka koji je u našu Vrnjačku banju došao sa suprugom i svoja dva sina i sa 300 evra u džepu. Ondana trpezarijskom stolu uz oklagiju, uz ideju, uz želju počeli su da prave od zdrave hrane kolačiće. Sada ta firma, gospodine Sertiću, posle šest godina zapošljava 43 ljudi. Nema ni jedan jedini kredit. Od svojih izvora, od onoga što zarade grade halu od 700 kvadrata na obodu Vrnjačke banje. Planira da proširuje, planira da radi dalje, ne žali se. Razgovarali smo, pitao sam ga da li ti treba nešto? Jedan jedini problem je imao oko građevinske dozvole baš za tu halu oko poljoprivrednog u građevinsko zemljište, rešili su, grade, prave. Na tim ljudima se zasniva razvoj ne samo u Vrnjačkoj banji, na tim ljudima se zasniva razvoj našeg društva. Nemojte da od tih ljudi otimamo da bi davali onome što je nezdravo zato što se plašimo. Glasaćemo za dva dana i glasaćemo za ovih 17 kompanija zato što su to kompanije koje same po sebi rade, same po sebi sada žive, plaćaju struju, plaćaju obaveze. Daću vam jedan primer „Jumko“ 1.770 ljudi radi u „Jumku“ u ovom trenutku, servisira obaveze i plaća 50 do 60 miliona dugova za struju. Šta je bilo pre nekoliko godina? Šta je bilo sa ljudima iz „Jumka“? Blokade auto-puteva, ne plaćaju račune, mrtva kompanija. Možda tih 17 kompanija nije našlo svog strateškog partnera ili onoga ko će ih kupiti i privatizovati, možda. Siguran sam da će se u narednih godinu dana i to desiti, ali ono što je vrednost ove Vlade Republike Srbije, što je vrednost Aleksandra Vučića, njegovog tima u Vladi, vas gospodine Sertiću, vas i vaših saradnika i gospodina Šubare i ostalih, što ste napravili za ovih godinu dana da ove firme žive same od sebe, od onoga što rade. Da plaćaju plate, isplaćuju poreze, doprinose, struju, vodu, bilo šta, sve ono što treba svaka kompanija da radi. To je vrednost ako ništa drugo. Jedini teg oko nogu, oko ruku koji imaju te kompanije, jedino zbog čega im je potrebna zaštita je zbog onoga što je bilo u prošlosti, zbog one uspavanke koja je svirana, naručena a platili je svi građani Republike Srbije. Zar to nije prilika da kažemo – kapa dole za ovu Vladu? Za godinu dana 17 kompanija koje žive same po sebi, zarađuju i od toga što zarađuju mogu da rade i da preživljavaju. Zar mislite da bi dobili saglasnost i MMF-a i Svetske banke da nije tako? Ne bi, naravno da ne bi dobili, ali to nekome u ovoj sali ko ne zna šta je rezultat, kome jedini rezultat tako što će nekom Miletu Jerkoviću ili nekim takvim Jerkovićima, a mnogo ih je bilo u prethodnih petnaestak godina davati imovinu koja nije njihova. Treća stvar koja je prošla nekako tiho, o kojoj je malo ljudi govorilo jeste nova procena vrednosti. Ja sam kroz amandmane koji su predloženi da se tražilo da ta nova procena vrednosti ne bude urađena za 30 nego za 45 dana, to je vaša procena, mada ne vidim razlog za prihvatanje takvog amandmana. Zašto bi gubili vreme, zašto bi gubili ovih 15 dana, naročito što sve te kompanije imaju svoju osnovu koja je već pre toga urađena? Zašto bi gubili još petnaestak dana preko svega toga? Međutim, čak i tu se primećuju one firme i one kompanije koje su želele da taj postupak urade na pravi način, pa se tako kao primeri realnih i pravih procena izdvajaju bar po onim podacima koje sam ovde imao i a.d. „Aleksa Šantić“ i IMPDO Majdanpek, „Magnohrom“ Kraljevo, ali imamo i neke stvari koje su malo ekstremno podignute. Zašto? Mogu da razumem da neko i žao mi je što tu nisu kolege iz Jagodine pa da recimo Industrija kablova iz Jagodine napravi procenu imovine na 118 miliona evra. Voleo bih da neko, po onom starom srpskom običaju bolje da krene od neke malo veće cene pa da dođe do onog realnog. Ne bih voleo da je to urađeno zbog jednog drugog motiva, da se tom visokom cenom oteraju potencijalni partneri i potencijalni kupci. Šta ćemo onda? Direktori će i dalje da primaju dobre plate, radnici će i dalje da tavore, neko iz Beograda će i dalje da donosi novac? Ne može. Jednostavno takav postupak je nemoguć. Zbog toga je ovo jedan apel i podrška da se ovo uradi za 30 dana, ali da se uradi na pravi način, a ne što će se neki postupci zamrznuti, zaustaviti. Ovo je dobra prilika i ovo je dobar reformski kurs Vlade Republike Srbije. Kurs kojim ćemo jedan bolan postupak jednom za svagda da završimo, da damo priliku i tim kompanijama da se probude. Ovih 17 se probudilo time što je uspavanka prestala, ali i time što ih je neko iz Beograda, iz Vlade, iz Ministarstva štipnuo, pa su se probudili, pa su pokazali kako treba i šta treba da se radi. Ali, ovo je još jedna dobra prilika da se pokaže reformski kurs ove Vlade, da poštujemo privatni kapital, da poštujemo privatnu inicijativu, da država nije najveći poslodavac, nego servis i građana i privredi, da pravimo dobar investicioni ambijent koji će biti jednak i za domaće i za strane investitore i da jednom prestanemo da otimamo od onog zdravog, a u Srbiji ima dosta toga zdravog, i da dajemo bolesnom, već da postanemo društvo zdrave privrede i zdrave ekonomije. Ovo je dobar način, jer znam da nećete gubiti ovo vreme. Ovo je dobar način, jer znam da ste voljni i intelektualno i politički da ovaj postupak sprovedete do kraja. Zbog toga će SNS u Danu za glasanje u punom kapacitetu podržati ovaj Predlog zakona.
Zahvaljujem, gospodine Babiću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Da) Reč ima narodni poslanik mr Dejan Radenković. Izvolite, gospodine Radenkoviću.
Hvala, potpredsedniče. Na kraju ove rasprave prosto ne zna čovek odakle ni da počne, ali ja moram da kažem da građani znaju, ja sam poslanik od 2008. godine i nisam imao iskreniji razgovor nego što smo imali u petak sa ministrom Sertićem i sa članovima njegovog ministarstva i sa direktorom Agencije za privatizaciju. Mislim da smo se potpuno razumeli, da smo sve karte stavili na sto i ja verujem u iskrene namere onoga što želimo da uradimo. Mislim da je to potpuno jasno i svima. Jedan od kolega je ovde rekao da je ova tema danas pogodno tle za…, da ne koristim sad neke njegove termine. Možda su Skupština i razne teme pogodno tle za mnoge stvari, za demagogiju i ostalo, ali ovo danas je bilo najpogodnije tle za licemerje. Ovo što smo mogli danas da čujemo od opozicije je čisto licemerje i čista zamena teza. Znači, kada bi pravili analizu šta se sve dešavalo, a osvrnuću se, danas mi niste dali, potpredsedniče, a ja sam samo hteo da reagujem jer je tu izneta jedna gnusna laž. Moram da napomenem, SPS nije glasala tada ni za jedan od tih zakona o privatizaciji, posle čega je usledilo da preko 500 hiljada ljudi ostane bez posla, na ulicu, da budu izbačeni iz svojih fabrika. Zarad javnosti samo hoću da napomenem da je 2003. godine 814 preduzeća privatizovano, za oko blizu milijardu evra. U 2004. godini je 43 preduzeća i ona su prodata za 31 milijardu. Ali, ono što sam i ranije kada su tu neke kolege sedele u skupštinskim klupama, a bili su u ranijim periodima ministri, napominjao kako se to sve jedno za drugim uklapalo, pa onda imate 06.01.2003. godine da se ukine Služba društvenog knjigovodstva koja je bila ujedno i kontrola, pa onda i tim privatizovanim preduzećima omogućite da više ne možete da ih kontrolišete šta rade kada su prešli u poslovne banke i da li plaćaju porez, jer je onaj kontrolor u Službi društvenog knjigovodstva ili u ZOP-u, kako god hoćete, bio i kontrolor da li ste vi to sve obračunali, pa te samo vrati ako i jedna dinar nisi platio državi i onda ne možeš da isplatiš ni plate. Mogu samo da kažem da je to što je tada rađeno, možemo da kažemo da je to bio udruženi zločinački poduhvat u uništavanju nacionalne privrede, finansija i društva. Ako za nešto treba da se formira specijalni sud u ovoj državi, to je za to. Onda ćemo mi da pričamo o vrućim krompirima. Pa, ljudi, ko nas je doveo do ovoga? Sve je posledica toga. Mi se vrtimo u krug. Kolega Babić je odlično napravio jednu analizu svega i ovako figurativno objasnio u kojoj se situaciji nalazimo. Moram da kažem, tu je direktor Agencije za privatizaciju, 2001. godine je Agencija za privatizaciju bila servis konsultantskim kućama, a ne one Agenciji da budu servis. Znači, one su preuzele poslove Agencije. Kada smo raspravu vodili o Zakonu o Agenciji za privatizaciju, 46 konsultantskih kuća je prihodovalo, tada sam rekao, 4,27 milijardi dinara, a 2003. im je bila najberićetnija godina. Tada su eksperti dobili 18,6 miliona evra, a radnici na ulicu. Dešavalo se da Agencija nekome šansu da 20 puta da ispravi neke greške kada mu terenska kontrola izađe u kontrolu, a nekome su odmah raskidali privatizacije. Pričali smo i onog dana iskreno o tome kako se i posle izvlačenja para i posle te takve pljačkaške privatizacije dolazilo do toga da mu, a i danas sam ja u prvom delu izlaganja napomenuo da smo možda uterali nekom novac duplo, jer je pitanje kakav će biti ishod svega toga. Ako bi pravili paralelu i onoga što se dešavalo i pre 2001. godine i kada je došla ta takozvana demokratska vlast, preko tri hiljade firmi je ukinuto u proseku od 10 do 20 ljudi koji su tada čuvali te privredne sisteme, jer tada su nas optuživali i pljuvali kako smo sve uništili. Pa, ne znam šta su to oni posle prodavali ako smo mi to bili sve uništili. To sam više puta rekao ovde. Više puta godinama unazad od kada sam poslanik.
Vreme.
Završavam. Znači, preko 40 do 60 hiljada sposobnih ljudi iz privrednog života su oterani sa posla, a novi menadžeri su ostvarili gubitke od nekoliko milijardi evra. Kada budemo raspravljali po amandmanima navešću i primer ovog izveštaja Saveta za borbu protiv korupcije, gde se jasno precizira kakvi su propusti namerno činjeni da bi se upropastila preduzeća u Srbiji i kako se obavljala pljačkaška privatizacija. Hvala vam, potpredsedniče.
Zahvaljujem, gospodine Radenkoviću. Reč ima dr Aleksandra Tomić, ovlašćeni predstavnik SNS-a. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre i kolege poslanici, imali smo prilike da čujemo danas detaljno i od našeg kolege Babića analizu praktično cele situacije prošlosti i da shvatimo da danas ne pričamo o privatizaciji, nego pričamo o rešavanju ekonomske katastrofe u Srbiji i rešavanju problema koji nas muče iz prošlosti, jer bez rešavanja prošlosti nema budućnosti i to je ono što je bila suština i u govoru gospodina Sertića. Ono što danas treba reći kao rezime, jeste da suštinski usvajanjem ovog predloga koji ste dali, gospodine Sertiću, mi pre svega radimo na očuvanju državnih, ekonomskih i nacionalnih interesa. Jer, članom 13, a malo ko je hteo da priča o tome, govorimo baš o firmama koje se nalaze sa svojim sedištima na teritoriji AP Kosova i znamo da sa tim članom 13. je reč o subjektima koji su izloženi uzurpacijom imovine od strane Agencije za privatizaciju, odnosno kosovske agencije za privatizaciju, koja je uzurpirala praktično imovinu Srbije na teritoriji Kosova i Metohije. Samim tim mi čuvamo i državne interese ovakvim zakonskim predlogom. Osim toga, čuvamo i takozvane domaće privredne aktivnosti. Zašto takozvane? Zato što stalno govorimo o tome da želimo da pričamo o privrednim aktivnostima i razvoju privrednih aktivnosti domaćih preduzeća, a negde im ne dajemo nikakav podsticaj. Ovo je vrsta jednog podsticaja, da očuvamo i spasimo ono što se spasti može. Na kraju krajeva, čuvamo i radna mesta, ali čuvamo realno situaciju i imovinu kapitala koji još uvek postoji kroz realnu procenu koju treba izvršiti, na osnovu izmena i dopuna kojima se traži, od strane Ministarstva, da u roku od 30 dana se izvrši ta realna procena. Ovim predlogom dajemo mehanizme i Ministarstvu privrede i Agenciji za privatizaciju, da mogu sve ovo da sprovedu i da jednostavno kompletnu analizu koju su izvršili za svako javno preduzeće, da mogu na određeni način da završe postupak do kraja, u stvari, da prekinemo jednu iluziju o tome da ovako preduzeća mogu da funkcionišu na održivi način. Samo ono što je zdravo, ostaće da živi, a ono što ne može da živi na održiv način, moraće da se restruktuira, ali ne način kako se ranije radilo, nego jednostavno po principima tržišne ekonomije. Taj će princip mnoge boleti, ali, sve je to mnogo manje u odnosu koliko je bolelo do sada, kada je nestalo 400 hiljada radnih mesta do 2012. godine. Ono što treba reći, to je da mi nemamo nazad. Znači, možemo da idemo samo napred. Godine od 2000. do 2014. su „godine koje su pojeli skakavci“, kada govorimo o privredi Srbije i kada govorimo o društvenim preduzećima i preduzećima u restruktuiranju i to je ono suštinski sa čime ste vi ovde došli i dali nam, uz velike dokaze, da je to tako. Onoga trenutka, pre mesec i po dana, kada je direktor Agencije prvi put došao da podnese izveštaj i kada nam je na Odboru dao pravu sliku i realnu sliku o tome kako stojimo sa društvenim preduzećima i preduzećima u restruktuiranju, svi smo bili u čudu, ali je to u suštini bila istina sa kojom smo mi kad-tad morali da se suočimo. Hvala vam na tome što ste nam zaista na realan način dali pregled i informaciju o tome sa čim sve mora ova Vlada da se suoči, šta je to što mora da uradi da bi krenula napred, da bi te evropske integracije o kojima toliko pričamo mogli da postignemo u smislu prevazilaženja korak po korak i ovaj put kojim je krenuo praktično postupak završetka privatizacije, jer, svaki korak je sve teži i teži. Na kraju svih tih koraka, jednostavno, privreda Srbije će moći da živi i moći će da daje dobre rezultate. Do sada je stagnirala, do sada je imala velikih problema, do sada je gubila, ali sa ovim završetkom, jednostavno, posle toga, videće verovatno to sunce o kome su sve zemlje u tranziciji na tom evropskom putu prošle. Mi smo imali prilike i od naših komšija koji su sada u EU, i o Rumuniji i o Bugarskoj i od strane država u regionu da čujemo koji je to put, da je to težak put, ali da jednostavno on mora da se prođe. Hvala vam što ste danas u ovoj raspravi pokazali veliku fleksibilnost i pokazali da ste otvoreni za svaku vrstu ideja, a nadam se da ćemo kroz amandmane, koje ćemo imati koliko prekosutra u raspravi, zaista doći do još boljih rešenja. U Danu za glasanje sigurno će SNS i Poslanički klub podržati ovakva rešenja. Hvala.
Zahvaljujem gospođo Tomić. Zaključujem zajednički načelni pretres. Nastavak sutra u 10.00 časova raspravom o trećoj tački dnevnog reda. Zahvaljujem. [[Sednica je prekinuta 20.20 sati]]
PRIVREMENE STENOGRAFSKE BELEŠKE (neredigovane i neautorizovane) (Sednica je počela u 16.00 časova. Sednicom predsedava Maja Gojković, predsednik Narodne skupštine.)
Poštovane dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, predsedniče Vlade Republike Srbije, poštovani ministri, vaše ekselencije, otvaram Treću posebnu sednicu Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Današnju posebnu sednicu sazvala sam da bi se Narodnoj skupštini obratila Njegova ekselencija gospodin Serđo Matarela, predsednik Republike Italije, koji se nalazi u zvaničnoj poseti Republici Srbiji. Čast mi je da u ime narodnih poslanika i u svoje ime pozdravim Njegovu ekselenciju gospodina Serđa Matarela. Ujedno pozdravljam i članove zvanične delegacije Republike Italije. Sada molim Njegovu ekselenciju predsednika Republike Italije, gospodina Serđa Matarela, da nam se obrati. Izvolite, ekselencijo.
Poštovani predstavnici parlamenta, gospodine premijeru, predstavnici diplomatskog kora, želim pre svega da izrazim osećanja zahvalnosti što mi je pružena prilika da vam se obratim. Čast mi je i zadovoljstvo što mogu da konstatujem da sam prvi predsednik Republike Italije koji govori u ovom parlamentu, u ovom narodnom parlamentu koji predstavlja sam centar demokratskog života Srbije. Vaša zemlja je već duži niz godina, odlučno i hrabro krenula teškim i složenim putem, odlučna da izabere svoju budućnost i ne pokolebljiva u nameri da se vrati na ono mesto koje joj prema istoriji pripada u Evropi. Prilika koja mi je pružena za mene ima veliki značaj jer mi daje mogućnost da još jednom potvrdim snažne odnose koje vezuju Srbiju sa Italijom i to upravo ovde pred vama, na mestu koje je simbol nacionalnog jedinstva i gde su izražene različite duše, vaše mlade, dinamične zemlje koja stremi ka budućnosti. Naša dva naroda, naše dve zemlje su pre svega prijateljske. Mogu upravo računati na to prijateljstvo u izgradnji zajedničke budućnosti, sledeći trag ponovno izgrađenog sklada naših ciljeva i ideala. Budućnost Srbije kao i u ostalom budućnost Italije je u Evropi gde obe po svojoj istoriji, kulturi i vrednostima i pripadaju. To su razlozi zbog kojih sam tražio i odlučio da dođem upravo u Beograd svega nekoliko meseci od početka moga predsedničkog mandata i da tako moja prva poseta zemlja kandidatu za pristup u EU bude ostvarena upravo ovde. Prihvatio sam i potrebu koja u celovitosti deli italijanska vlada da treba naglasiti čvrstu i uverenu podršku naše zemlje na svim institucionalnim, političkim, ekonomskim i kulturnim nivoima svim najvažnijim težnjama srpskog naroda. U datom istorijskom trenutku kada je sva pažnja Evrope i sveta usredsređena na ozbiljne krize i vanredne situacije, na istočnim granicama EU i na Mediteranu, mišljenja sam da moramo živo voditi računa o ravnoteži koja još uvek nije u potpunosti ostvarena na Balkanu kao i o veoma značajnim i kompleksnim formama, rastu i celovitom razvoju demokratskog života koji Srbija sprovodi. Poštovani predsedniče, poštovani članovi parlamenta, upotpunjenje EU sa potpunom integracijom Balkana u njen okvir, predstavlja nesumnjivo značajan cilj. Ne možemo ipak zanemariti ni činjenicu da su poteškoće koje su podstaknute dugom ekonomskom i finansijskom krizom isprečile na putu procesa integracije, realne i složene. One ipak nisu nepremostive. Treba ih prevazići. One niti mogu, niti treba da budu opravdanje za korake unazad i promene pravca, već nasuprot treba da podstaknu hrabre i dalekovide političke odluke kao što su one kojima se rukovodilo delovanje Beograda svih ovih poslednjih godina i još odlučnije, poslednjih meseci. Ma kako da nam se može učiniti napornim proces koji proizilazi iz odluka Kopenhagena, on predstavlja najbolju garanciju za ravnopravan ulaz u Uniju, sazdanu od ravnopravnih zemalja članica. Razumni pragmatizam i jasna strateška vizija koja karakterišu evropski izbor Srbije i ostalih zemalja u regionu, mogu i treba da predstavljaju za sve evropske narode jasan znak vere u budućnosti, u ovom teškom trenutku. Evropska težnja za koju osećam da je ovde prisutna i snažna, podseća nas na vrednost EU, da ne proističe iz njene ekonomske dimenzije, već iznad svega, iz činjenice da je pre svega to unija slobodnih naroda i demokratskih država. Sloboda, mir i demokratija, temelji su na kojima se oslanja budućnost našeg kontinenta. Ove vrednosti su, nažalost, dovedene u opasnost, usled dramatičnih događaja za koje nismo verovali da će ikada biti svedoci. Srbija je u trenutku, kada je moglo biti lako slušati sirene evro skepticizma i anahronih nacionalizama, umela da da apsolutnu prednost svom evropskom putu i to zahvaljujući političkoj evoluciji značajnih razmera. Ostvarene složene reforme, realizovane su i po cenu velikih teškoća za srpski narod i pokretanje istorijskog dijaloga u cilju normalizacije odnosa sa Prištinom, predstavljaju najočigledniji i konkretan primer. Napori usmereni ka ponovnom uspostavljanju dubokih veza koje spajaju Srbiju sa Evropom, upotpuno su podržane činom formalnog otvaranja pregovora o pristupanju, početkom 2014. godine. Nema nikakvih sumnji da će Beograd umeti da odgovori na očekivanja i da će odgovor EU biti pozitivan. Sa poverenjem gledamo na upornost, sa velikim poverenjem gledamo na upornost i uverenost kojom Srbija sledi svoj evropski cilj uz svu intenzivnu, zakonodavnu reformu i sve snažniju, stvaranje sve snažnije i korisnije mreže sa ostalim zemljama regiona. Sa druge strane, uveren sam da će prevagnuti, pozitivna mišljenja o kapacitetima i potencijalima vaše zemlje, njenih institucija i njenih građana. To je ono što Italija snažno priželjkuje, a što se nalazi u osnovi solidarnosti i uverene podrške koju dajemo Beogradu i čitavom regionu na dugom putu evropskih integracija. Strateško partnerstvo među našim zemljama, koje se ogleda u artikulisanoj saradnji, u ključnim oblastima, kao što su borba protiv korupcije i kriminala i u najširem zalaganju za olakšavanje dijaloga Beograda sa ostalim zemljama regiona, predstavljaju konkretnu potvrdu. Uvereni smo da kao što je to već bio slučaj sa nekim drugim regionima Evrope, integracija Srbije i drugih zemalja u regionu, zavisi u značajnoj meri od sposobnosti da se prevaziđu, kako drevne, tako i savremene podele, kako bi se izgradila budućnost regiona i ugušila žarišta napetosti koja i dalje tinjaju ispod pepela teške prošlosti i koji su još uvek živi u sećanjima mnogih. 3/1 DJ/IR 16.10 – 16.15 Zahvaljujući ovom uverenju, začeli smo inicijativu „Friends of Serbia“, kao trilateralne susrete i usklađivanje između Rima, Beograda i Tirane. Učestvujemo dajući svoj uvereni doprinos u najvažnijim istorijskim inicijativama dijaloga, pre svega u centralno Evropskoj inicijativi i Jadransko- Jonskoj, koja je na naš podsticaj osvojila evropsku strategiju za region. Poštovani predsedniče, poštovani članovi Vlade, gospodine prvi ministre, predsedniče Vlade, predstavnici diplomatskog kora, evropski put neće biti jednostavan, ali to je put koji vodi ka napretku. Namera Italije nije da pothranjuje lažna očekivanja. Svesni smo vremenskih ograničenja koja je komisija nedavno navela. Moramo učiniti tako da se ona ne preobrazi u dugu pauzu ili zastoj, koji bi mogao da izazove nepopularnost, odnosno promenu stava prema Evropi u zemljama kandidatima, kao i da dovede u pitanje realne perspektive integracije, kako bi se mogao izvršiti pozitivan uticaj integracije, potrebno je da ona bude blagovremena i koliko je to moguće brza i u stanju da unapred oseti istorijske promene. Uveren sam da je Srbija kadra da narednih godina shvati kao priliku da konsoliduje već postignute rezultate i da još više ubrza proces reformi koja je tako dobro započela, počevši od pravne države, sve do upravljanja pravnim sistemom, što predstavlja ključne tačke svakog demokratskog sistema i aspekte na kojima se najviše zadržava pažnja, institucija EU. Uveravam vas da vam podrška Italije, koja više od svih želi prisustvo Srbije u evropskoj porodici, neće izostati. Naša zemlja smatra da je jačanje EU i krunisanje sna o političkoj zajednici utemeljitelja EU vezano usko sa upotpunjenjem procesa integracije zapadnog Balkana. Samo na ovaj način će biti moguće da se definitivno prevaziđe tzv. „istorijsko zakašnjenje“ i ujedinjenje kontinenta u okviru sfere stabilnosti i demokratije za sve njegove narode. Daleke 1941. godine, jedan od utemeljitelja EU Altijero Spineli ovako je pisao o potrebi da se ostvari evropsko jedinstvo – Put koji treba preći nije ni lak ni siguran, ali mora biti pređen i to će tako i biti. Danas je red na Srbiju da prati put koji je ukazao Spineli. Italija je spremna da bude uz nju na tom putu. Poštovani predsedniče, poštovani članovi parlamenta, juče sam u oblasti Fjurija Venecija Đulija prisustvovao jednostavnoj ali svečanoj ceremoniji u čast 100 godina ulaska Italije u Prvi svetski rat. Od tada je Evropa doživela ratove, poslednji koji se odigrao upravo na Balkanu i danas nas zabrinjavaju tenzije na istočnoj granici EU i odnosi sa zemljom koja je od velikog značaja za našu budućnost, Ruskom Federacijom. Danas je stabilnost i mir na kontinentu pod pretnjom velikih kriza na južnim granicama, krize koje su nastale u Africi i na srednjem istoku. Teme i zabrinutost zajedničke su za Srbiju i Italiju, koje obe imaju stabilan sistem međunarodnih odnosa. Evropa mora uspešno da pristupi ovim izazovima, ali će to moći da učini samo ako pokaže povezanost, jedinstvo namera i solidarnost. Današnja Srbija je sastavni deo ovog kolektivnog napora. Srbija je za međunarodnu zajednicu postala zemlja rasadnik mira i stabilnosti. To između ostalog pokazuje i brojno učešće srpskih vojnika u međunarodnim mirovnim misijama i predsedavanje organizacijom za sigurnost i saradnju u Evropi, upravo u trenutku kada je ova organizacija pozvana da odigra značajnu ulogu u uspostavljanju uslova sigurnosti i mira u Ukrajini. Beograd ostvaruje svoju misiju oprezno i uravnoteženo, kao zrela zemlja u potpunosti svesna svojih međunarodnih odgovornosti. Zahvalni smo vam na tome. Poštovani predsedniče, poštovani članovi parlamenta, koreni naših uzajamnih odnosa vode poreklo iz istorijske vekovne prošlosti. Srbija je kolevka 17 rimskih careva, među kojima se ističe i figura Cara Konstantina. Rimsko prisustvo na ovoj zemlji ostavilo je tragove u velelepnim carskim gradovima, među kojima je i sam Beograd, čija je važnost raskrsnice u Evropi značajna. Još iz tih vremena naše se istorije neprestano prepliću. Godine 1697. spretnost i hrabrost Eugena Savojskog zaustavila je otomansko nadiranje pred kapijama Sente u današnjoj Vojvodini. Mnogo je primera razmene iskustava u balkanskim pokretima za nezavisnost u 19. veku. Jedan od primera je osnivanje 1866. godine po ugledu na Macinijevu mladu Italiju pokreta Mlada ujedinjena Srbija. I u najmračnijim trenucima evropske Italije, Srbija i Italija bile su kadre da ispišu herojske stranice bratstva i bliskosti, koje će zauvek ostati zabeležene u kolektivnom sećanju naših dveju zemalja. Mislim i na hiljade Srba koji su bežali pred nastupanjem vojske centralnih sila i koji su se spasili i sklonili na brodovima italijanske mornarice krajem 1915. i početkom 1916. godine. Danas oružane snage naših dveju zemalja zajednički učestvuju u brojnim mirovnim misijama, pre svega u okviru UNIFIL-a, gde prisustvuje 177 srpskih vojnika predstavlja dragocen i cenjen doprinos stabilnosti u Libanu. Preduzetništvo i kultura su stubovi našeg prijateljstva danas i oni pružaju neprestano novi podstrek našim odnosima. Naša preduzeća veruju u ostvarenje modela budućnosti ovde u Srbiji i za Srbiju i za Italiju, model preduzeća koji uspešno povezuje logiku profita sa logikom društvenim ulaganja, ostvarivanja zaposlenosti i obrazovanja. Naša preduzeća ulažu u vaše živahne energije mladih, uvereni u ekonomski i pravni model koji pospešuje preduzetništvo, a pre svega veruje u budućnost vaše zemlje. Osim ekonomskih veza koje se umnožavaju, postoji i izuzetna kulturna srodnost koju jasno osećaju brojni mladi ljudi koji studiraju na našim univerzitetima i govore italijanski jezik. Poštovani predsedniče, poštovani poslanici, gospodine predsedniče Vlade, želim da zaključim svoje izlaganje na četrdesetogodišnjicu od smrti citatom Ive Andrića, laureata Nobelove nagrade za književnost 1961. godine, slobodan citat: „Svuda na svetu, ma gde da je moja misao prošla ili se zaustavila, našla je verne i radne mostove kao večnu i nezadovoljenu čovekovu težnju da spoji, pomiri, sjedini sve ono što se nađe pred našim duhom, našim očima, našim stopalima, kako ne bi bilo podela, sukoba i odvajanja“. Želim da ponovim ove reči, jer to je budućnost kojoj treba da teži srpski narod i balkanski narod i čitava Evropa, pre svega, i italijanski narod. Ovde na ušću Save u Dunav ulivaju se snage hiljadugodišnje istorije, ali i struje budućnosti. Uveren sam da će Beograd umeti da u njima ostavi traga. Na drugoj strani Jadranskog mora, koje danas ne deli, već spaja naše dve zemlje u jedinstvenoj težnji ka miru, slobodi i napretku, Italija će biti uz vas kao veliki i iskren prijatelj.
Poštovani predsedniče, zahvaljujem se u ime Narodne skupštine Republike Srbije na vašem obraćanju. Zaključujem Treću posebnu sednicu Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Hvala. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Devete sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 95 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je suu sali prisutno 100 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: prof. dr Vladimir Marinković, Dubravka Filipovski, Stefana Miladinović i Zlata Đerić. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima Nada Lazić.