Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, u dvodnevnoj raspravi o Predlogu ovog zakona, raspravi koja je protekla neuobičajeno za ovaj skupštinski dom, u relativno mirnoj atmosferi, bez replika, a rekla bih da nije bila nijedna replika u toku rasprave, što govori o jednom solidnom duhu koji vlada u ovom parlamentu, ali više od toga rekla bih da je ilustracija za potpuno odvojene doživljaje i shvatanja koja su vezana za ovaj zakon. Dakle, dva koncepta viđenja i razumevanja teme braka, vanbračne zajednice, bračnih odnosa, porodice, porodičnih odnosa, tekla su potpuno paralelno, tako da, praktično, nije bilo potrebe za nekim ukrštanjem mišljenja. Sada je samo pitanje koji će koncept preovladati. Jedno od shvatanja koja smo imali prilike da slušamo tokom rasprave jeste tradicionalno, u mnogim elementima čak i retrogradno, i u tom konceptu, u tom viđenju dominira strah, i to strah od viška prava. Dakle, najčešća kritika koja je izricana u tom jednom konceptu jeste unapred pretpostavljena manipulacija, koja će tobože biti omogućena ukoliko ovaj višak prava, po njima, bude ostvaren. Naravno, taj višak prava pre svega se vezuje za ženu i za dete. Dakle, po nekom pravilu, ako možemo da interpretiramo to viđenje, žena, odnosno dete, odnosno one socijalne grupe koje su po pravilu slabije, a samim tim i najčešće predmet, objekat zlostavljanja, jesu po prirodi stvari - manipulanti i neko ko će ono što mu je zakonom predviđeno kao boljitak i kao korak napred manipulisati zarad ne znam kakvih interesa. Često se tu može prepoznati uobičajeni doživljaj i uobičajena osobina tih slabijih društvenih grupa, koje su opet predmet veličanja tradicionalne porodice, šta god pod tradicionalnom porodicom podrazumevali. Često se u veličanju tradicionalnih, patrijarhalnih vrednosti porodice i porodičnog života namerno ili slučajno zaboravlja praktično nabrojati koje su to osobenosti i vrednosti koje smatramo tradicionalnim i patrijarhalnim i za koje nisu potrebne bilo kakve izmene. Mislim da se u tom jednom konceptu razumevanja ovog zakona i dalje ozbiljno zatvaraju oči pred našom realnošću da nasilje u porodici postoji, da ono ne može biti stvar bilo kog člana porodice, niti porodice u celini, da taj društveni problem jeste upravo to - društveni problem, da je društvo odgovorno za stepen tolerancije prema nasilju uopšte, a naročito nasilju u porodici, i da to nije lična, privatna ni porodična stvar, koja se ne tiče bilo koga izvan te tradicionalne patrijarhalne porodice odnosno bilo koga izvan zatvorenih vrata. Dakle, jedan od najvećih pomaka koje nudi ovaj zakon jeste smanjenje stepena društvene tolerancije prema porodičnom nasilju. Ovde se, u tom jednom konceptu, u toku rasprave to često smatralo onim što je negativno u zakonu i unapred se osuđivalo, ili makar samo sumnjalo da su moguće manipulacije tim članovima. Mislim da nam je trenutak da, umesto nekih mitova o "sokolskim gnezdima", o nekim vrednostima patrijarhalne porodice, razmišljamo o pojedincu koji je član svake porodice. To je praktično vodeći motiv u onom drugom konceptu koji je tekao paralelno u toku rasprave i koji praktično podržava i Demokratska stranka. Dakle, mi smatramo da se sve vrednosti koje se vezuju za porodični život temelje na vrednostima i opusu sloboda i prava na izbor koje poseduje pojedinac. Umesto nedefinisane i nedorečene patrijarhalne porodice mi praktično porodicu doživljavamo, i to joj omogućava ovaj zakon, kao jednu zdravu zajednicu slobodnih pojedinaca koji imaju pravo na izbor. To je ono što jeste temelj podrške ovom zakonu od strane Demokratske stranke. Naravno, mi i dalje insistiramo da u toj slobodi na izbor idemo do kraja, jer ako je predlagač imao snage i hrabrosti da napravi taj iskorak u moderno i da porodicu i odnose unutar porodice tretira na savremen način, da apostrofira značaj pojedinca i njegovo pravo na izbor – pri tome naročito pohvaljujemo odredbe koje se tiču prava deteta i odredbe koje se tiču zaštite od porodičnog nasilja, jer je i to praktično društvena briga o pojedincu – mi apelujemo na predlagača da napravi još jedan važan korak napred i kada je u pitanju onaj član koji praktično suštinski kasnije proizvodi sve relacije u porodičnim odnosima, a tiče se prava na izbor o rođenju deteta. U toku amandmanske rasprave ponudićemo još argumenata i zaista mislimo, ukoliko predefinišemo član 5. i na pravi način iskažemo pravo žene da slobodno odlučuje o rađanju, da će ta priča o slobodi izbora i slobodnom pojedincu u opusu porodičnih odnosa biti poprilično zaokružena. Mislimo da je to izuzetno važan član u zakonu, jer je to pitanje oko kojeg ćemo se opredeliti da li će preovladati onaj prvi koncept o kojem sam govorila, pa ćemo ostati u velikoj meri u nekim zamagljenim odnosima, koje ćemo samo nazvati tradicionalnim, porodičnim, i time otškrinuti, ako ne sasvim otvoriti vrata mnogim manipulacijama o slobodi izbora na rađanje, što je prirodno pravo žene, ili ćemo pak podržati, za šta se Demokratska stranka zalaže, ovaj drugi koncept, koji tretira slobodnog pojedinca kao temelj prave, zdrave porodice, a time i zdravog društva. Hvala.
Da li još neki predsednik ili predstavnik poslaničke grupe želi reč? (Ne.) Pošto smo iscrpli načelnu raspravu, zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović podnela je amandman kojim predlaže izmenu naziva Predloga zakona. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Hvala. Poslanica Trifunović-Ruždić će da da svoje obrazloženje zašto smatra da zakon o porodici treba da nosi naziv "zakon o porodici", a ne "porodični zakon". Naime, smatram da zakon ne pripada porodici, nego da govori o porodičnim odnosima i svemu onome što se dešava u porodici, oko porodice i u vezi sa porodicom. Ne samo da mislim da je jezički ispravnije da to bude zakon o porodici, jer on podrazumeva i porodicu i porodične odnose i sve u vezi sa porodicom, nego smatram da je i logički ovo mnogo opravdanije. Zbog toga očekujem od koleginica i kolega da prihvate amandman, pa da nam se budući zakon zove – zakon o porodici.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Gospođa Beretić, izvolite.
Mislim da je predmet ovog amandmana zaista više jezičke prirode, ali ništa što je vezano samo za jezik naravno ne isključuje bilo koji drugi suštinski značaj. Dakle, ovde se radi o jednoj vrsti prisvojnog prideva. Takođe, podržavamo amandman gospođe Ruždić-Trifunović. U prvom redu, iz jezičkih razloga. Dakle, u ovoj grupi, u koju spada i pridev "porodični" sa nastavkom -ni, grade se uglavnom pridevi kao pojmovi uz čija imena oni stoje, pripadaju onome što kazuje imenica ili ime uz koje stoje, praktično oni prate ono što to ime kazuje. Kada bismo bili jezički analitičari, OK je, znači ispravno je, ali suštinski sužavamo značenje. Prosto, ono što bismo rekli najrazumljivije, nije u duhu jezika. Potpuno je prirodno da može – radni dan, radna knjižica, radni staž, ali ne može – radni zakon. To je otprilike, prosto poređenja radi, jer je opus, tema, mišljenje i ono što je obuhvaćeno ovim pridevom, mnogo širi. Tako, na primer, sasvim dobro zvuči – porodični grb, porodični praznik, porodična imovina, porodični odnosi, ali sve to može biti predmet zakona o porodici. Prosto, sveobuhvatnije je kada se upotrebi ta tzv. predloško-padežna konstrukcija.
Da li još neko želi reč o istom amandmanu? Narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, podrška amandmanu narodne poslanice Leile Ruždić-Trifunović sa par minuta dodatne argumentacije. Dakle, uz Krivični zakon ili zakonik ovo bi bio jedini zakon koji ima prisvojni pridev uz reč zakon. Mislim da nije u pitanju ni nedostatak argumentacije od strane poslaničke grupe DS, niti su u pitanju čvrsta uporišta onih koji brane stav da naslov zakona ostane "porodični zakon". Više je u pitanju psihologija – nećemo, baš ćemo ga tako nazvati i tačka. Dokaz za tezu koju izlažem je slična amandmanska borba oko imena Zakona o zaštiti životne sredine. Predlagali smo da se on zove – zakon o sistemu zaštite životne sredine. Amandman je odbijen, naravno, ali obrazloženje je bilo – pa, to je u stvari to, samo nećemo da se tako zove. Kao lako udaljavanje od teme, od dana usvajanja Zakona o zaštiti životne sredine vidimo da smo, nažalost, bili u pravu i tada, jer ne može biti primenjen iz razloga koje smo iznosili u amandmanima. Zašto zakon o porodici? Aforističari kažu – kada zakon krene da ti uređuje porodicu, onda je malo od toga u porodici ostalo, ali naš je posao da iz ove skupštine pošaljemo ljudima jasnu poruku. Prvo, da je to osim Ustava verovatno jedini zakon čije odredbe obuhvataju svakog pripadnika društva i po tome je neverovatno važan. Zašto treba da bude zakon o porodici? Zato što treba svim odredbama da bude poslat kao poruka svima u Srbiji koje odredbe ne smeš prekršiti. Ako već vidimo iz iskustva, iz istraživanja, iz pojava u našem društvu da ne važi da su nas još babe naučile šta se radi, a šta se ne radi u porodici, onda to mora da uradi zakonodavac, ali je mnogo jasnije i mnogo tačnije nazvati ga zakonom o porodici, jer on upravo to radi – propisuje gde će i na koji način država intervenisati ako pripadnik ili pripadnica porodice prekrši neku od odredaba zakona i propisuje obaveze svih onih koji žele da stvaraju nove porodice ili da uređuju sopstvene porodične odnose. Želeći da verujem da ne može samo psihologija u smislu – e nećemo baš, da bude razlog da se ne prihvati jedan razuman amandman, pozivam vas da u danu za glasanje prihvatite ovaj amandman, iz prostog razloga što svi delimo svest o tome da je bolji i što je jedna od manjih izmena u odnosu na tekst koji je dugo pripreman, i po tome je ovaj zakon dobar primer, znači, nešto što je važno dugo se radi, bila da se izmeni samo da se ne zove "zakon o porodici", kako je bilo u prvobitnom predlogu u javnoj raspravi, nego "porodični zakon". Želim da verujem da govor argumenata ima dejstva u ovoj sali i to je razlog zašto, kao poslanica DS-a, još jednom apelujem na poslanike i poslanice da u danu za glasanje prihvate amandman narodne poslanice Leile Ruždić-Trifunović.
Da li još neko želi reč o istom amandmanu? (Ne.) Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Bojan Kekić, Milan - Žire Janković i Zvonimir Stević. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, Zvonimir Stević.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, amandmanom koji sam podneo zajedno sa kolegama Bojanom Kekićem i Milanom Jankovićem na član 1. u prvi plan kao prvi deo stavili smo porodicu i, zarad javnosti, on glasi: "Ovim zakonom uređuju se: porodica, brak, bračni odnosi, odnosi u vanbračnoj zajednici..." i tako dalje. Znači, porodica je prvi, najosnovniji i najbitniji deo ili najosnovnija ili najbitnija institucija, što u članu 1.Predloga zakona nema. Naime, otkad postoji zakonodavstvo na našoj planeti, uvek je u pravnim sistemima porodica bila definisana kao osnovna ćelija svakog društva, bez obzira na društveno uređenje. Nažalost, u poslednjim decenijama ova problematika je prilično zapostavljena u našem javnom životu, a verovatno kao posledica teških vremena koja su iza nas, a možda i nisu. Rat i sankcije, pored ogromne štete, doveli su i do toga da smo prilično ogluveli na sasvim jasne činjenice; u proseku naše porodice su ozbiljno uzdrmane ili, bolje rečeno, razbijene. Zato bi zakonodavac trebalo više da misli i poklanja pažnju jačanju i učvršćivanju porodica, a ne situacijama kada se porodica rastura. Posebno nas socijaliste, kao dobre domaćine, uznemirava i pokušaj legalizacije biološki abnormalnih zajednica, koje po prirodi stvari ne mogu da spreče belu kugu koja nas je zahvatila i koja je mnogo ozbiljnija nego što nam se u ovom trenutku čini. Zato smo predložili amandman na član 1. Predloga porodičnog zakona, jer mi socijalisti smatramo da posebno treba naglasiti ulogu i značaj porodice kao posebne pravne kategorije. Naime, bela kuga koja nas je zahvatila traži i zahteva, pre svega, od nadležnog ministarstva, cele Vlade i drugih društvenih činilaca da preduzmu energične i hitne mere za povećanje nataliteta, jer nam ozbiljno preti da za neku deceniju postanemo zajednica ostarelih ljudi i manjina u sopstvenoj državi. Žalosno je pomisliti da mi koji ovde sedimo ostajemo tada bez penzija, jer neće imati ko da ih zaradi, jer prosta računica pokazuje da će za 20 godina biti duplo više penzionera nego zaposlenih, a što je logična posledica prosečnih porodica. Kako bi se sačuvala i zaštitila porodica, a na osnovu mera koje predlažemo i tražimo, neophodno je jačanje ekonomske baze porodice kao osnovne ćelije našeg društva. To podrazumeva obezbeđivanje solidnih materijalnih i ekonomskih sredstava, kao i prioritet u isplati dečijeg dodatka. Kao podsticaji žene majke, a što je pozitivno u ovom zakonskom projektu, predviđeno je stimulisanje rađanja trećeg i četvrtog deteta. Neophodno je i obezbeđivanje drugih uslova, kao što je skraćivanje uslova za punu penziju i predviđanje starosne penzije za žene koje su rađale, a nisu u radnom odnosu. Pored svega što su nam radili i rade na Kosovu i Metohiji, a posebno na planu nacionalnog progona i uništenja, i sve muke i patnje koje srpski narod na Kosovu i Metohiji doživljava, hvala bogu, rađaju se deca. Imamo ih četvoro po porodici, što nije dovoljno za Srbiju, ali to je jedan od posebnih razloga što ova država mora da brine o nama u svakom pogledu. A nadam se da se ovih dana lično i predsednik naše države uverio da, ponavljam, bogu hvala, na Kosmetu ima dosta dece, a da kažem i najviše. Zato s pravom očekujem da će poslanici podržati i prihvatiti amandman koji smo podneli na član 1. Hvala.
Hvala, gospodine Steviću. Molim vas, još jednom izvinite što sam pogrešno prozvao gospodina Jankovića, pomešao sam brade. Hvala. Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani predsedniče, poštovane kolege narodni poslanici, samo bih htela kratko da malo upotpunim želju poslaničke grupe SPS da se amandmanom koriguje ovaj član zakona i da praktično, pored svega što je pobrojano u zakonu, bude definisana i porodica. Zašto? Pa, zbog toga što se ovde radi o porodičnom zakonu, pa ako on reguliše porodične odnose onda mislimo da je po analogiji, ako postoji brak i bračni odnosi, logično da postoji porodica i porodični odnosi. Drugo, u ovom zakonu definišemo šta je to ili, da kažem, ko je to majka, a što verovatno svi podrazumevamo da znamo, pa ako ovaj zakon definiše to, zašto ne bi definisao i šta je to porodica. Zatim, ako uporedimo neko međunarodno zakonodavstvo, videli smo u nizu zakona koji su do sada usvojeni, kao što su Zakon o sistemu zaštite životne sredine, Zakon o energetici, Zakon o agencijama za lekove itd., a gde sam lično bila pobornik toga čemu definicija nečega što se podrazumeva da znamo i da treba u zakonu da stoji šta je to lek, valjda znamo gde treba da postoji da je to lek, pa je rečeno da je uobičajeno u najnovijem zakonodavstvu da se na početku svakog zakona daju osnovne definicije svih pojmova koje taj zakon obuhvata, odnosno problematike kojom se bavi. Ako je to tako, analogno tome dajemo samo amandmansku primedbu da se, ukoliko je moguće, doda i porodica u svim nabrajanjima koja definiše član 1. Moram iskreno da priznam, čitajući obrazloženje zbog čega je odbijen ovaj amandman od strane resornog ministarstva, bila bih sklona da prihvatim to objašnjenje, baš zbog toga što može da postoji vrlo široko tumačenje ukoliko se tačno i egzaktno ne nabroji šta je to i ko to sve čini porodicu i prosto možemo sami sebe da dovedemo u nezgodnu situaciju. Imajući u vidu sve ovo, zamolila bih sve vas da još jednom o ovome razmislite, pa da se u danu za glasanje korektno izjasnimo o eventualnom usvajanju ovog amandmana. Zahvaljujem.
Hvala vama. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo poslanici, sve kolege koje su govorile u načelnoj raspravi o Predlogu porodičnog zakona svoje diskusije su usmeravale ka borbi ili pokušajima borbe protiv nasilja u porodici, nad ženama i nad decom pre svega. U svim diskusijama je provejavalo da SRS, s obzirom da mi nećemo glasati za ovaj zakon, ne želi da se suprotstavi nasilju u porodici. To nije tačno. Mi samo imamo drugačiji koncepcijski pristup, a o tome su govorile kolege u načelnoj raspravi. Mi svakako mislimo da treba da se zaštite i žene i deca, ali to mora da se uradi na drugi način. Takođe, mislimo da treba da se zaštiti porodica. Ono što ovaj zakon predviđa jeste, nažalost, razbijanje tradicionalne srpske porodice, ma šta ko mislio o tome. Član 1. ovog predloga zakona objašnjava sve ono što smo govorili u načelnoj raspravi i što ćemo govoriti, verovatno, po amandmanima. Predlagač kaže da se ovim zakonom uređuju: brak i odnosi u braku, odnosi u vanbračnoj zajednici, odnosi deteta i roditelja, usvojenje, hraniteljstvo, starateljstvo, izdržavanje, imovinski odnosi u porodici, zaštita od nasilja u porodici, postupci u vezi sa porodičnim odnosima i lično ime. Sve se ovo dešava u porodici, ali vi niste napisali da se ovim zakonom uređuje i porodica. Upravo je amandman koji sam u ime poslaničke grupe SRS podnela na ovaj član 1. takav da mi na prvo mesto stavljamo porodicu. Ovim zakonom uređuje se porodica, pa onda sve ovo što je nabrojano u članu 1. Predloga zakona. To zaista sve jeste u porodici. Ne vidim čemu strah da kažemo da hoćemo da zaštitimo porodicu, da hoćemo ovim zakonom da uredimo odnose u porodici. Verujte, meni obrazloženje koje je Vlada dala za odbijanje ovog amandmana niti je uverljivo, niti pravnički potkovano, jer Vlada kaže da se "amandman ne može prihvatiti iz razloga što je praksa Evropskog suda pravde da se rukovodi tekstom Konvencije o ljudskim pravima dajući široko tumačenje porodice u zavisnosti od svakog konkretnog slučaja, ne definišući porodicu kao celinu. Pri tome, koncept Predloga porodičnog zakona ima u vidu zaštitu porodičnog života, pri čemu porodica kao celina ne ostvaruje prava, već prava ostvaruju članovi porodice". Mi srpski radikali mislimo da porodica mora da funkcioniše kao celina. Naravno, naše zalaganje za očuvanje porodice je zalaganje za očuvanje zdrave porodice. Ne mislimo mi, naravno, ako neko doživljava maltretiranja u porodici da po svaku cenu treba da opstane takva porodica i da to lice koje trpi bilo koju vrstu nasilja treba po svaku cenu da ostane u porodici. Naravno da ne, ali moramo da stvaramo uslove za očuvanje zdrave tradicionalne srpske porodice. To nam je jedino ostalo u šta nam se nisu umešali, to nam je jedino ostalo što još pokušavaju da nam razbiju i onda više nemamo u šta da se uzdamo i nemamo više na šta da računamo. Zato vam predlažem da usvojite ovaj amandman na član 1, da već u startu u prvom članu ovog zakona kažemo da mislimo o porodici, da želimo da uređujemo porodicu, a kroz sledeće amandmane govorićemo pojedinačno, da se shvati koji je to koncepcijski prilaz SRS u očuvanju porodice, u borbi protiv nasilja u porodici. Osnov je jačanje materijalnog osnova porodice. To je ono o čemu država treba da vodi računa, a onda će se i svi ostali problemi lakše prevazilaziti.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Smatram da je prosto neophodno da se definiše porodica u ovom zakonu, jer je ovo za porodicu matični zakon i jedini zakon u kome je mesto toj definiciji. Mi imamo u našem pravnom sistemu nekoliko zakona koji govore na razne načine o porodici. Nigde ona nije definisana, ali nigde nije ni mesto da se definiše. To mora da se uradi u matičnom zakonu, u zakonu o porodici, i mora tačno da se zna šta je porodica. Ovaj amandman koji sam predložila glasi: "Porodica je zajednica života roditelja i dece, supružnika, vanbračnih partnera i drugih srodnika koji zajednički žive". Dakle, ovim predlogom obuhvatila sam sve članove porodice. Na jedan način sam je definisala da bi posle svi ostali zakoni koji tretiraju problem porodice mogli lakše da se razumeju i da nema oko toga zabune. Inače, ako nam porodica ne bude definisana, dolaziće u svim zakonima, pa i u zakonu o porodici, do raznih nesuglasica. Setimo se samo kako će to da se tretira kada počnu da se procesuiraju predmeti iz oblasti porodičnih odnosa. Oni moraju biti jasno definisani da bi o njima moglo da se raspravlja.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Koprivica. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati,Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica.
U ime SRS podneo sam amandman na član 2. Predloga porodičnog zakona, tako što sam predložio da se u članu 2. ispred stava 1. doda novi stav 1. koji glasi: "Porodica je zajednica života roditelja, dece i drugih srodnika koji u smislu ovog zakona imaju međusobna prava i obaveze". Postojeći stavovi 1. i 2. postaju stavovi 2. i 3. Dakle, ovim mojim amandmanom definiše se porodica, tj. ono što je najvažnije i najsvetije kod nas Srba. Mišljenja sam da se porodici, kao važnom institutu, mora pokloniti posebna pažnja. Porodicu treba definisati i dati joj odgovarajuće mesto u pravnom sistemu naše zemlje. Porodica je skup lica vezanih po poreklu, braku i srodstvu, zajednica roditelja, dece i drugih srodnika. Naš Ustav kaže da je porodica najvažnija i uživa posebnu društvenu zaštitu, pa su porodično-pravni odnosi regulisani pre svega Ustavom. Zato se amandmanom SRS definiše sve što je najvažnije u srpskom narodu tj. pojam porodice, sa pravima i obavezama, pa vas molim da ovaj amandman SRS usvojite.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao i obično, ministra nema kada se raspravlja o amandmanima. To znači da ministra stavovi i mišljenja narodnih poslanika uopšte ne zanimaju. On je doneo Predlog zakona, smatra da će većina koju imate u parlamentu bez pogovora da usvoji ovaj predlog zakona, a to što ovaj ovako sročen, ovako prepisan i loše preveden predlog zakona iz neke od zemalja Evrope uništava osnovnu ćeliju oko koje se srpski nacion do sada okupljao, to izgleda ministra uopšte ne zanima. Narodni poslanik Božidar Koprivica podneo je amandman na član 2. koji glasi - u članu 2. ispred stava 1. dodaje se novi stav 1. koji glasi: "Porodica je zajednica života roditelja, dece i drugih srodnika koji u smislu ovog zakona imaju međusobna prava i obaveze". Obrazloženje Vlade Srbije zbog čega nije ovaj amandman prihvaćen kaže - amandman se ne može prihvatiti iz istih razloga koji su navedeni za neprihvatanje amandmana narodnog poslanika Vjerice Radete na član 1. To obrazloženje kaže – amandman se ne može prihvatiti iz razloga što je praksa Evropskog suda pravde da se rukovodi tekstom Konvencije o ljudskim pravima dajući široko tumačenje porodice u zavisnosti od svakog konkretnog slučaja, ne definišući porodicu kao celinu. Pri tome, koncept Predloga porodičnog zakona ima u vidu zaštitu porodičnog života, pri čemu porodica kao celina ne ostvaruje prava, već samo pojedinci. Evo vam dokaza, ukoliko se ovakav zakon usvoji, gde će se naći srpska porodica kao nukleus društva, a i Srbija.
Reč ima narodni poslanik Bore Kutić.
Dame i gospodo narodni poslanici, mišljenja sam da amandman gospodina Božidara Koprivice treba prihvatiti, a da je to tako pokazuje i odbornička grupa Demokratske stranke koja je podnela sličan amandman. Sam zakon je jedan od najvažnijih zakona u pravnom sistemu naše države i iz tog razloga bi trebalo prihvatiti pojedine amandmane koje smo podneli da bi se popravio tekst samog zakona.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Ovaj amandman na prvi pogled liči na jednu vrstu cepidlačenja, kao da je jako važno da se zakonom definiše šta je porodica, kao da se to ne podrazumeva. Međutim, kad je amandman već podnesen, onda je stiglo obrazloženje predlagača. Iz tog obrazloženja vidimo da postoji krupan razlog zašto se zakonom ne želi definisati porodica. Kaže se da Konvencija o ljudskim pravima daje široko tumačenje porodice, u zavisnosti od svakog konkretnog slučaja, a porodica kao celina se ne definiše. Šta to znači? To znači da je porodica zbir individua koje zajedno žive. Dakle, tu seapsolutno ne podrazumeva da moraju da postoje bračni ili vanbračni partneri, deca i drugi srodnici. Znači, bilo koje dve ili više osoba koje zajedno žive mogu da se definišu kao porodica. Možda je na mala vrata uvedena jedna dalekosežna novina, ono što sam ja u izlaganju u načelu već rekao, da su poslanici odahnuli što predlagač nije uveo tu neku revolucionarnu novinu da brak mogu sklapati i pripadnici istog pola. Ovde se na prikriven način otvara i ta mogućnost. Dakle, dve odrasle osobe istog pola mogu činiti porodicu i na njih se mogu primenjivati svi članovi porodičnog zakona. Ne znam da li je predlagač to imao na umu, ali iz obrazloženja predlagača i upornosti da se ne prihvati eksplicitno definisanje porodice može se izvući takav zaključak. Mislim da po pitanju ovog amandmana poslanici svih poslaničkih grupa treba jedinstveno da istupe i da glasamo za usvajanje ovih amandmana koji traže definisanje porodice, da se sutra ne iznenadimo da mi nismo hteli da donesemo porodični zakon koji može obuhvatiti homoseksualnu zajednicu, a u stvari smo to na mala vrataučinili.
Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, zaista mislim da treba jednom dati definiciju porodice. Kakav je to strah od konvencija? Pa šta ako su nešto i dekretom stavili? Pa, potpisuju li Amerikanci dekret o tome da neće narušavati stabilnost sredine, ovo jonizujuće zračenje itd.? Nikakve konvencije ne potpisuju. Sve što im ne odgovara neće da potpišu. Evropljani su takođe u večitom sukobu, a mi jednu veoma važnu pravnu instituciju nemamo jasno definisanu. Gde je definišu - u 197. članu, i to u odnosu na stav 1. značenje porodice može biti itd. Ne može definicija jednog istog pravno-sociološkog termina jednom biti tako eksplicite i tako vulgarno za naše prilike, recimo, da kažu da lica koja su međusobno bila ili su još uvek u emotivnoj ili seksualnoj vezi mogu biti porodica. Pazite, "mogu biti porodica", "bili u seksualnoj vezi". To će sad biti porodica, u kontekstu nasilja, a ako nije nasilje nego imovinska rasprava, neko drugi može biti član porodice. Ako su prava i obaveze staranja, onda je sasvim određeni krug. Neverovatno, vrlo fluidno. Zašto bežimo od jedne ključne definicije porodice? Šta tu nije u redu? Od koga nas je strah, kakva sramota? Onima što u kancelarijama sede i kontrolišu šta pišemo treba objasniti da je ovo srpska porodica, tradicija takvog života. Ovde se kod nas zna ko ti je otac, ko ti je majka, a i kada se ne zna, imamo i za to rešenje. Mi to poštujemo. Naš narod se zgražava da mogu u brak da se uključe svekar i snaja itd. Što se igramo sa tim? Što je to tako strašno? Da li to supervizor ne da da imamo definiciju porodice? Dokle smo došli? Što da saznamo šta nam je porodica indirektnim putem, u članu o nasilju? Dok na ulici nekome nešto kažeš, ispada da je bio u porodici, da si nekada sa njim bio, pa će biti nasilje... Da ne idem mnogo u taj tuđi član koji će doći, tuđ je u odnosu na član 2. Dakle, mnogo je razloga, kad čitate zakon u celosti, da vidite da nije nikakav problem i da to može biti samo jedan odličan šlagvort da se spasavamo od drugih nejasnoća i kolizija, ako pristanemo na definiciju porodice. Ne tražimo mi nikakvu specijalnu definiciju, ne osuđujemo ni NATO agresiju, ništa, nemojte da se plašite. Samo kažemo da hoćemo da u Srbiji znamo ko čini porodicu, ništa više od toga.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u smislu važećih odredaba Poslovnika, u ime SRS podneo sam amandman na član 3, jer smatramo da je potrebno da se u ovom članu predvide odredbe koje govore o tome da se pravni odnos u braku uređuje zakonom i da postojeći stavovi 2. i 3. postaju stavovi 3. i 4. Dame i gospodo narodni poslanici, mi iz SRS uložili smo određen broj amandmana na Predlog ovog zakona, smatrajući da tekst ovog zakona treba znatno poboljšati. Dame i gospodo narodni poslanici, moram iskoristiti priliku da kažem, u ime više stotina građana koji se nalaze pred Narodnom skupštinom Republike Srbije, koji su tražili i traže od narodnih poslanika ovog parlamenta da se reši pitanje krađe beba. Udruženja i grupe građana koji su došli danas pred Narodnu skupštinu bili su primljeni i od strane predsednika Skupštine. Međutim, ovo pitanje nije na adekvatan način uređeno i regulisano zakonom. Imate građane koji su danas došli... Između ostalog, vidite blizance i na jednoj fotografiji je, koga interesuje, po tvrdnji roditelja, ukradena beba i taj ko je ukrao bebu pozvao je majku da bude kuma na svadbi. Dame i gospodo, imam pravo da verujem ovim građanima, jer su mnogi pronašli svoju decu. Utvrdili su da su neke zdravstvene ustanove i centri za socijalni rad umešani u izdavanje određenih ličnih dokumenata, koji upućuju da se radilo o falsifikatima, o izdavanju lažnih dokumenata o potvrdi smrti deteta; da mnogi građani nisu mogli da dobiju dete da ga sahrane; da je centar za socijalni rad u tom delu učestvovao u nekim slučajevima i svojim odlukama obaveštavao zainteresovane. Zbog toga smatramo da je trebalo ugraditi u ovaj zakon ili predvideti mogućnost da se materinstvo i očinstvo ne ograničava u bilo kakvom vremenu, jer svako ima pravo da utvrdi određene činjenice, pogotovo kada je u pitanju krađa deteta. Zbog toga će SRS posle usvajanja ovog zakona (u stvari, ako bude usvojen) pokrenuti postupak za izmene i dopune ovog zakona, kako bismo na taj način našim građanima pomogli da dođu do svoje dece, iako su neka od te dece već punoletna, ali građanin i čovek ima pravo da sazna gde je njegovo dete i ima pravo da traži da to dete iz druge porodice dođe u njegovu porodicu. Smatram da je trebalo predvideti ovu mogućnost i nikako je ne ograničavati u vremenu, jer se na ovaj način čini velika nepravda i građanima onemogućava da ostvare svoja prava po Ustavu i zakonu. Hvala.
Za reč se javila narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, kada govorimo o ovom amandmanu moram kratko da se vratim na onu diskusiju u načelu, koja je vođena ovde o Predlogu porodičnog zakona, a uzgred budi rečeno, prema mišljenju srpskih radikala on treba da se zove – zakon o porodici. Dakle, nekoliko puta se čulo ovde, od poslanika koji će podržati ovaj predlog zakona, da mi sada imamo na snazi Zakon koji je star gotovo četvrt veka. Pitam vas - da li je to jedina mana tog zakona, to što je star četvrt veka? Pa, valjda i vi koji ćete glasati za ovaj zakon, kao što ste za sve zakone koje ste doneli, imate želju i ambiciju da donosite zakone koji će dugo biti primenjivani. Znate, to govori o kvalitetu tog zakona u odnosu na ovaj zakon. Vi donosite zakone koji su bukvalno za jednokratnu upotrebu. Zakon traje koliko i skupštinska većina. To su loši zakoni, za koje će naredna skupštinska većina odmah imati varijantu novog zakona, jer ovo što vi usvojite neće biti dobro za tu sledeću skupštinsku većinu. Dobar zakon je onaj zakon koji dugo traje. Zato nisam shvatila, nisam govorila u načelnoj raspravi, ali je o tome govorio kolega Miroslav Nedeljković, kakvo je to zlo što mi imamo zakon koji je star četvrt veka. Istina, taj zakon je u terminološkom smislu prevaziđen i mogao je izmenama i dopunama da se uvede u red. Ali, dobro, pristupili ste izradi novog zakona, nemamo ništa protiv, ali onda dajte da mi ovde u parlamentu ispravimo ono što je propustila Vlada. Videćete, i ovaj amandman a i ostali amandmani koje je SRS podnela podneti su sa iskrenom namerom da ovaj zakon bude takav da može da se primenjuje i da dugo traje. I ovaj zakon ćete vrlo brzo menjati, odnosno bićete vrlo brzo u situaciji da se uverite u ono što mi danas govorimo, i ovih dana, kao što ste se za svaki zakon uverili. Tvrdimo vam da je zakon neprimenjiv, da otvara vrata mnogim zloupotrebama. Nažalost, sve će to biti vrlo brzo, čim zakon počne da se primenjuje, istina. Da bi ovaj zakon zaista imao pravni sadržaj, mi smo predložili ovaj amandman na član 3, odnosno kolega Petar Jojić u ime poslaničke grupe SRS. Pored ovoga što ste vi rekli, ili što je Vlada rekla: da je brak zakonom uređena zajednica života žene i muškarca (što je u redu); da se brak može sklopiti samo na osnovu slobodnog pristanka budućih supružnika (takođe je u redu); da su supružnici ravnopravni (takođe je u redu), nije jasno zašto niste prihvatili ovaj amandman koji ispred svega ovoga kaže jednim stavom - pravni odnosi u braku uređuju se zakonom. Zašto se plašimo da ovo bude inkorporirano u ovaj zakon? Zaista je suština da želimo da naglasimo pravni osnov braka. Znači, koncepcijski ne diramo u ono što je Vlada zamislila i u ono što vi mislite, vi koji ćete izglasati ovaj zakon. Ne vidim ni u obrazloženju Vlade, a ne verujem ni da bilo ko od vas ovde može nekim argumentom da se suprotstavi ovakvom amandmanu. Dakle, član 3. ostaje takav kakav jeste, ali se kaže da se pravni odnosi u braku uređuju zakonom. Ništa normalnije, ništa prirodnije. Jednostavno hoćemo da to sadržinski bude jače, čvršće, da zakon ima nekakvu veću snagu. Svaki zakon ima snagu, pogotovo ako se primenjuje jednako za svakog i bez zloupotreba. Plašim se da sa ovim zakonom to neće biti moguće.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 3. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Ako sam narodni poslanik, onda nisam podnela, nego sam podneo. Rekao je - poslanik. Mora da nauči. Podnela sam amandman na član 3. i tražila sam da se iz zakona briše reč "sklapa" i zameni rečju "zaključuje", odnosno u Predlogu zakona piše: "Brak se može sklopiti samo na osnovu slobodnog pristanka budućih supružnika". Smatram da je mnogo primerenije da u zakonu piše da se brak može zaključiti samo na osnovu slobodnih izjava supružnika, jer mislim da stupanje u brak saglasnošću volja budućih supružnika predstavlja svojevrstan ugovor. To je ugovorni odnos koji ljudi zaključuju. Da bih potkrepila zašto mislim da je primerenije reći da se brak zaključuje, nego da se sklapa, navešću i član 40. istog predloga, gde se govori da supružnici imaju pravo na razvod braka ako zaključe pismeni sporazum o razvodu. Ako se zaključuje pismeni sporazum o razvodu, onda je logično da se i brak zaključuje. Imala bih još jednu primedbu koja bi mogla ići u korist ovakvom mom stavu. To je svečana izjava koja se daje prilikom zaključenja braka. Ona se daje prilikom zaključenja a ne sklapanja braka i ne znam hoćemo li morati menjati tu svečanu izjavu. Treće ili četvrto, što je takođe moja primedba, to je što nam zakon predlaže ministarstvo na čijem čelu je poslanik liste koja predlaže da se razdvoje Srbija i Crna Gora, i ne priznaje Ustavnu povelju, a poziva se na Ustavnu povelju u obrazloženju u kome je odbio moj amandman.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Bojan Kekić i Milisav - Miša Petronijević. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Poštovane kolege, evo još jednog amandmana, na koji, ubeđena sam, nijedan pravnik u državi Srbiji ne bi mogao staviti primedbu. U članu 4. Predloga zakona, u prvom stavu, kaže se: "Vanbračna zajednica je trajnija zajednica života žene i muškarca, između kojih nema bračnih smetnji". Dakle, nigde ne postoji, ni u ovom predlogu zakona ni inače, pravni osnov za zasnivanje i postojanje takve vanbračne zajednice. Šta to znači? Ako nema pravnog osnova, kakva je to faktička zajednica? Ne vidim zašto je problem da se prihvati ovaj amandman i da se kaže: "Vanbračna zajednica je trajnija faktička zajednica života žene i muškarca, između kojih nema bračnih smetnji" i da su to vanbračni partneri. Obrazloženje koje je dala Vlada, zbog čega odbija amandman kolege Milovana Radovanovića, kaže – amandman se ne može prihvatiti iz razloga što se odredbom člana 4. Predloga porodičnog zakona definiše zajednica života žene i muškarca kojoj se pod određenim uslovima priznaju porodično-pravna dejstva, pa je dodatak "faktička" suvišan. Priznali mi ili ne porodično-pravna dejstva, ovo nije pravna zajednica, nego je faktička zajednica. U nastavku ovog zakona govori se o pravima u bračnoj zajednici, vanbračnoj zajednici, to je neka druga tema, ali samo definisanje zajednice muškarca i žene, ako nisu u braku, a za brak postoji pravni osnov, onda su u faktičkoj zajednici. Interesantno je da nam je ministar objašnjavao, kada je govorio o Predlogu ovog zakona i o vanbračnoj zajednici, da dužina trajanja vanbračne zajednice nije bitna, već je bitna namera. Ministra normalno nema, ali bih volela kada bi mi neko objasnio ko je taj ko će utvrditi nameru. Na koji način će se utvrditi namera? Postoji li veća namera od one kada se dvoje ljudi dogovore da zaključe brak? Brak zaključuju sigurno svi sa namerom da to bude trajna zajednica. U međuvremenu se nešto desi, brak se raspadne, znači, namera je apsolutno postojala, namera je pokazana zaključivanjem braka. Ministar kaže – u vanbračnoj zajednici se utvrđuje namera. To je nešto što neće biti moguće utvrditi, niko živ ne može da dokaže da li dvoje ljudi ne mogu da plaćaju odvojeno stanove, pa onda žive zajedno, da li žive zajedno zato što zaista imaju nameru da formiraju vanbračnu zajednicu, sa decom i sa svim onim karakteristikama faktičke bračne zajednice. To je nešto što je nedokazivo. Dakle, mi srpski radikali mislimo da zakonom treba forsirati bračne zajednice. Pri tome, nemamo ništa protiv da dvoje ljudi različitog pola odluči da živi u vanbračnoj zajednici, ali samo tražimo da u zakonu to bude tretirano kao faktička zajednica, jer to, ponavljam, jeste faktička zajednica, zato što nema pravnog osnova i nije zasnovana na osnovu neke odredbe zakona.
Za reč se javio narodni poslanik Momir Marković. Izvolite, gospodine Markoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, kod jednog dela ministara prosto postoji fobija od amandmana koje podnose poslanici Srpske radikalne stranke. Sve što napišu, predlože, obrazlože poslanici SRS, odmah se u startu odbija. Razumem želju ministara da, dok su u portfelju, donesu određene zakone... Pa, evo, narodni poslanik gospođa Vjerica Radeta je maločas rekla da je jedna od grešaka prethodnog zakona koji je uređivao ovu materiju bila to što je star 25 godina. Jedino će u istoriji ostati zabeleženi po tome što su potpisali neki zakon. Sećam se, gospodin Mlađan Dinkić je menjao novčanice ne bi li ih on potpisao, a bio je spreman da svaku novčanicu potpiše pojedinačno, koliko voli da se potpisuje. Međutim, da se vratimo na zakon. Po Ustavu i svim zakonima koji regulišu ovu materiju, pa i ovom zakonu – bez obzira što je ovako nakaradno skrpljen, jedino ukoliko budu usvojeni amandmani SRS ličiće na nešto i biće primenljiv – razlika između braka sklopljenog u crkvi, opštini i vanbračne zajednice, u odnosu prava i obaveza, ne postoji. Dakle, vanbračna zajednica je faktička zajednica. U obrazloženju, koje je dato, zašto Vlada ne prihvata amandman, kaže se – amandman se ne može prihvatiti iz razloga što se odredbom člana 4. Predloga porodičnog zakona definiše zajednica života žene i muškarca, kojoj se pod određenim uslovima priznaju porodično-pravna dejstva, pa je dodatak "faktička" suvišan. Dodatak "faktička" nije suvišan i dodatkom "faktička" ovaj zakon će biti bar toliko popravljen da možete da ga primenjujete.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković.
Gospodo narodni poslanici, čini mi se da nijedno rešenje nije optimalno i precizno, ni ono koje je predloženo u zakonu, niti ovo koje se predlaže amandmanom. Naime, ovde se u zakonu postavlja tako kao da postoji ili bračna zajednica ili vanbračna zajednica. U praksi će biti slučajeva da je neko u braku i da zasnuje vanbračnu zajednicu, s tim što održava zajednicu života i na jednoj i na drugoj strani. Bez ikakve neozbiljnosti, moram da kažem da ima mnogo takvih slučajeva. Njemu bračni drug toleriše tu vanbračnu zajednicu, on održava vezu i u braku i van braka. Morala bi se postaviti malo oštrija granica u vezi sa vanbračnom zajednicom, imajući u vidu i ovakve slučajeve. To pitanje nije rešeno ni amandmanom, ni Predlogom zakona. Ukazujemo na opasnost.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podnela narodni poslanik Anita Beretić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Anita Beretić.
Poštovani predsedavajući, ovo je član 5. oko koga ćemo ukrstiti naše političke stavove na temu – sloboda pojedinca, sloboda građanina, sloboda građanke. Predložili smo da umesto ponuđenog teksta: "Svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju" stoji stav: "Žena slobodno odlučuje o rađanju". U obrazloženju koje je Vlada dostavila i na osnovu koga odbija praktično da prihvati ovaj amandman, stoji, između ostalog, i objašnjenje da je formulacija data u Predlogu zakona koja glasi: "Svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju" u skladu sa opšteprihvaćenom tehnikom pisanja propisa kojima se uređuju ljudska prava. Na primer, u članu 1. stav 2. Povelje o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama (pa citiraju): "Svako ima pravo na slobodan razvoj svoje ličnosti, pod uslovom da ne krši prava drugih zajemčena ovom poveljom". Ili, član 12: "Svako ima pravo na nepovredivost fizičkog i psihičkog integriteta"; ili: "Svako ima pravo na ličnu slobodu i bezbednost" i tako dalje. Dakle, tu nije ništa sporno. U našem uvodnom obrazloženju i ponudi naše argumentacije osvrnula sam se na upotrebu u prvenstveno jezičkom nivou opšte imeničke zamenice "svako". Dakle, ta zamenica u rečenicama označava skup često vrlo raznorodnih bića. Tvrdimo i skloni smo da mislimo da je svaka zakonska odredba onoliko valjana koliko će prvo oslikati životnu situaciju ili je čak i predvideti. Odluka o rađanju je jedna od najvažnijih, ako ne i najvažnija odluka, i ako zakon ima ambiciju da pravedno definiše i ostvari uslove za dobro donošenje te odluke, smatramo da je onda treba prilagoditi apsolutno životnom iskustvu. Dakle, u svim vrstama relacija između partnera želimo da verujemo i da tvrdimo da je najveći broj odluka donet i usaglašen zajednički. To je po prirodi stvari i to je najbolje i najlakše. Svako od nas ili najveći broj nas je prolazio kroz to. Dakle, imamo želju, pre nego što je dete i začeto, da dobijemo dete. Ali, i u idealnim odnosima među partnerima, kada je dete više nego željeno i očekivano, tu poslednju odluku da se ostane u drugom stanju, a kada se već ostane da se dete i rodi, mora, po prirodi stvari, doneti žena. Dakle, i u idealnim okolnostima. O onim drugim okolnostima mislim da ne treba preterano da govorimo, hajde da pretpostavimo da su to ujednačene volje. Bojim se da ako predlagač ostane pri formulaciji da svako ima pravo da odlučuje o rađanju, otvaramo malopre pomenuta vrata i da to prirodno pravo žene na izbor prepuštamo u ruke mnogim drugima koji ulaze pod pojam "svako". Istovremeno, nije slučajno, da vas podsetim, u toku je niz kampanja koje imaju za krajnji cilj ograničavanje slobode izbora, odnosno ograničavanje ženinog prava da se odluči na abortus, ili pak potpunu zabranu abortusa. Ta tema je u načelnoj raspravi dva dana vrlo obazrivo izbegavana. To je tema o kojoj bismo posebno morali razgovarati. Izvinjavam se predsedavajućem, molim vas da mi uračunate vreme koje sam citirala, samo ću malo produžiti. To ograničavanje prava na abortus ili pak zabrana abortusa, kao što već ide, svedoci smo, kroz medije nekoliko dana vrlo intenzivno, ne može biti opredeljenje predlagača ovako savremenog zakona i ne može biti mera populacione politike. Po mnogim istraživanjima, dnevno u svetu umre 500 žena od nestručnih, ilegalnih abortusa. Na sto dana to je 50.000 žena, godišnje to je 180.000 žena. Molim vas da pri razmatranju ovog našeg predloga i ovu brojku imate u vidu.
Za reč se javio prvo narodni poslanik Miroslav Nedeljković, pa ćemo redom.
Ovaj član 5, koji kaže: "Svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju", zaista nije dobar, nije dobro formulisan. Tu bih podržao gospođu Beretić da ovo "svako" može ništa da ne znači i može svašta da znači. Ne bih mogao ni da se složim da u zakonu ovako eksplicitno stoji: "Žena slobodno odlučuje o rađanju". Najprihvatljivija bi bila formulacija: "Supružnici slobodno odlučuju o rađanju". To ne znači da bilo ko iz SRS dolazi na pomisao da ženi oduzme pravo da slobodno odluči o rađanju, ali ne treba izričito jednom pravnom normom uređivati odnose između supružnika u oblasti odlučivanja o rađanju dece. Srpsko društvo je emancipovano društvo, žena je emancipovana. To je jedan proces i ja mislim da ne može da se vrati unazad. Te neke stečene, osvojene slobode i prava žena u srpskom društvu ima, a mi donosimo zakon za srpsko društvo, ne za neko necivilizovano afričko pleme, gde treba sada obezbediti ženi pravo u ovoj oblasti. Ta prava žena u srpskom društvu već ima, a neprirodno je da zakon sada izričito sugeriše ženi da suprug, bračni partner apsolutno nema nikakva prava po zakonu da ima svoj stav o tome. Dakle, nismo podneli amandman na ovaj član. Mišljenja smo da treba da stoji: "Supružnici slobodno odlučuju o rađanju", ali nam je amandman koji je gospođa Beretić podnela bliži od formulacije "Svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju".
Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović, pa zatim Slobodan Pajović.
Prvo bih odgovorila na ovo – "supružnici", zašto ne mogu supružnici. Zamislite, podnese muž privremenu meru i traži zabranu abortusa jer je žena rešila da abortira. Da li on o tome odlučuje ili odlučuje ona? Ovo je bila digresija, povukli ste me u stvari da stavim primedbu da je ovo "žena" ipak primerenije, jer je to jedino, isključivo pravo žene. Pošto se slažem sa svim što je do sada rečeno, naravno, podržavam apsolutno sve što je rekla gospođa Beretić, malo bih komentarisala odgovor koji smo dobili od Ministarstva zašto to ne može. Poziva se, takođe, na Povelju o ljudskim pravima i kaže da u njoj piše, izričito, da svako ima pravo na slobodan razvoj svoje ličnosti. Naravno, o svojoj ličnosti mogu samo ja da odlučujem i logično je da tako piše u Povelji. Kažu: "Svako ima pravo na nepovredivost fizičkog i psihičkog integriteta", a smatra se – svog fizičkog integriteta. Kažu: "Svako ima pravo na ličnu slobodu..." Mi ovde govorimo da svako ima pravo da slobodno odlučuje. To podrazumeva i Akademiju nauka, i svekra i svekrvu, i SPC, pa da kažem i Islamsku versku zajednicu, zbog diskriminacije. Prema tome, reč "svako" apsolutno ne može, ali sve ove ostale su bolje i primerenije. Čak i Ustav, za koji smatramo da treba iz temelja da se promeni, ima bolju formulaciju od ovog naprednog zakona; tamo piše: "Pravo je čoveka da slobodno odlučuje o rađanju dece." Znači, to bi bilo bolje neko "svako". Što se tiče Ustavne povelje, ona rađanje ni na koji način ne tretira, sem kroz član 39. gde kaže u drugom stavu: "Zajemčeno je pravo majke na podršku i zaštitu država članica u zakonom propisanom periodu, pre i posle porođaja." On prosto na neki opisni i zaobilazan način podržava rađanje i odluku majke o tome. Inače, Povelja ne tretira rađanje ni na jednom drugom mestu u svom tekstu. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović, zatim Momir Marković, pa Gordana Čomić. Onda ćemo redom, pošto ima dosta prijavljenih. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji je podnela narodna poslanica Anita Beretić glasi: "Žena slobodno odlučuje o rađanju." Pravna norma koju je predvideo Predlog porodičnog zakona glasi: "Svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju." Ovakva formulacija u Predlogu zakona je nejasna, nerazumljiva, neprecizna, neživotna. Jedino je normalno i prirodno da o rađanju odlučuje žena, i to je trebalo u zakonu jasno i precizno naglasiti, kako je, uostalom, i predviđeno ovim amandmanom. Obrazloženje da je formulacija "svako ima pravo" tehnička formulacija, koja se uobičajeno koristi, neprihvatljivo je, iz razloga što se takva formulacija koristi samo u slučajevima kada se radi o neograničenom broju fizičkih i pravnih lica. Međutim, u ovakvom slučaju, svako ima pravo i bilo ko ko dokaže pravni interes ima pravo da odlučuje o rađanju, to bi moglo da se tumači da, recimo, sportsko društvo, komšija, svekrva ili neko drugi može da odlučuje o rađanju. U tom slučaju, postavilo bi se pitanje kakva je pravna zaštita i na koji način se može ostvariti ovako predviđena pravna norma, pa bi značilo da može da se podnese tužba ili privremena mera da se spreči abortus od strane bilo kog lica. U krajnjoj liniji, ovakva formulacija u Predlogu zakona stvara zabunu, da se ne komentarišu drugi aspekti, tako da bi bilo nužno da se prihvati amandman DS. Ministar je u načelnoj raspravi to i nagovestio, međutim, evo, tek je stigao i mislim da će prihvatiti ove argumente. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, niti valja rešenje predviđeno Predlogom zakona, niti amandman. Rešenje predviđeno zakonom kaže: "Svako ima pravo da odlučuje o rađanju." Šta to znači – svako? Što kaže narodni poslanik, hoćete i komšiju da pitate hoćete li imati dece? S druge strane, ne može se ostaviti pravo samo ženi da odlučuje o rađanju, jer brak se i sklapa zbog toga da se formira porodica i da se deca rađaju. Brak se sklapa sa krajnjim ciljem da ima podmladak. Danas, kada u Srbiji vlada bela kuga, kada je natalitet daleko ispod mortaliteta, razne mreže, a pretpostavljam da su zakasnili razni helsinški odbori, "Žene u crnom" i sve ostale NGO, kako im vi tepate, pa nisu podneli amandman, a doduše nemaju ni pravo da podnesu amandman, odlučivaće o tome da li će se deca rađati. Bračni drugovi odlučuju, a mislim da je takvo rešenje u prethodnom zakonu, o rađanju deteta. Ne može ni samo otac, ne može ni samo majka, ali ne može ni svako. Prema tome, već počinjemo kod trećeg i četvrtog člana i dolazimo u situaciju da se neke nelogičnosti ne mogu ni amandmanima ispraviti, pa predlažem ministru da povuče ovaj zakon i da ga ispravi bar u ovim elementarnim članovima i da ga na nekom od sledećih zasedanja donese, pa da glasamo o njemu.
Pravo na repliku, narodni poslanik Anita Beretić. Izvolite.
Mislim da se samo, uvaženi kolega, nismo dovoljno dobro razumeli. Dakle, na odličnom smo putu da sasvim približimo naše stavove. Prvo, naravno da ne može formulacija (iz nepodnetog amandmana) – supružnici, jer šta je sa životnim situacijama gde odluku o rođenju treba da donesu partneri koji nisu u bračnoj zajednici. Već bismo sa takvom eventualnom formulacijom imali problema. Vanbračna zajednica takođe podrazumeva donošenje zajedničke odluke. Ponoviću donekle, pretpostavljam da je odnos među partnerima potpuno u redu i da je trudnoća planirana, željena i očekivana, i u tim uslovima žena mora doneti krajnju odluku. Idemo na one, hajde da se nadamo, malobrojnije životne situacije, gde se radi o diskutabilnoj, po osnovu željenosti, trudnoći. Moramo se suočiti sa realnošću, toga ima i biće. Naravno, niz faktora pre te situacije morali bi već biti pokrenuti u društvu, da ne otvaramo sada temu, a vrlo je bliska, i obrazovnog sistema i zdravstvene zaštite i pristupačnosti kontraceptivnim sredstvima, sve. Dešavaju se te situacije. Niko od nas ovde, koji ćemo se izjasniti o tome, ne može da uzme sebi za pravo da slobodu odluke o prekidu trudnoće uskrati ženi. Dakle, makar i u tim situacijama ili, bolje rečeno, naročito u tim situacijama kada trudnoća nije obostrano željena. Pričali smo ovih dana dosta o tim relacijama unutar porodice, braka, vanbračne zajednice. Neželjena trudnoća, neželjeno dete rođeno pod pritiskom, kada to nije snaga iskrene, sopstvene volje prvenstveno žene, partnera i žene, nukleus je budućih neomiljenih situacija vezanih za porodične odnose. To je vrlo često i izvor nasilja u porodici na mnogim relacijama.
Po Poslovniku, narodni poslanik Momir Marković.
Izvinjavam se, možda nisam bio dovoljno jasan u svojoj diskusiji, pa me gospođa Beretić nije dobro razumela, pa me je pogrešno protumačila. Ne govorim o situacijama u vanbračnoj zajednici, mada i u vanbračnoj zajednici valjda taj par mora da odlučuje o deci. Ne govorim o situacijama kada žena nije u braku, a hoće da ima potomstvo. Tu je njeno pravo da sama odlučuje. Govorim i o bračnoj i o vanbračnoj zajednici, čiji je osnovni cilj, u krajnjoj liniji, potomstvo i produžetak vrste. Normalno, kada se radi o zdravstvenim razlozima da prekid trudnoće bude jedan od načina da se sačuva zdravlje žene... Ali, ako ostavimo ovakav stav u zakonu, gde svako može da odlučuje, to znači svako i niko, to ne znači bukvalno ništa. Zakon ne definiše ovaj problem ovde, ali ako usvojimo amandman gospođe Beretić onda ćemo doći u situaciju, jer u nekim od članova dalje ide ono - ukoliko maltretirate, ukoliko vas žena prijavi, odnosno član bilo bračne bilo vanbračne zajednice, onda vas može optužiti da vi nju maltretirate jer vi hoćete potomstvo, a ona neće, pa ostaste bez kuće koja vam je dedovina. Ako ovaj zakon hoće da reguliše ovu materiju, onda moramo i o tim stvarima kod donošenja zakona da raspravljamo.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, podrška u argumentaciji za amandman koji je narodna poslanica Anita Beretić podnela na poglavlje - Rađanje, majka i dete, član 5. stav 1. koji glasi: "Svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju". Već iz prethodnih diskusija je jasno da imamo problem sa tumačenjem ko je "svako". Ako su "svako" samo muškarac i žena koji žele potomstvo, onda je trebalo da zakonodavac to jasno napiše i onda bismo o tome pričali, ali nije. Napisano je - svako. Duboko verujem i mislim da je ženino ljudsko i prirodno pravo da odlučuje o rađanju, i to je tako. Ne postoji zakonska odredba, osim ako nećemo umanjivati sva stečena prava, ljudska prava i ženska ljudska prava, kojom možete naterati slobodnu, poslovno sposobnu, odraslu pojedinku u društvu da ne rodi, ako hoće da rodi, ili da rodi ako neće. To je pitanje našeg opredeljenja hoćemo li ovim zakonom u stvari tražiti da imamo zakonsko propisivanje nje tj. žene o njoj samoj. Nigde i nikako se prihvatanjem ovog amandmana ne ugrožava pravo muškarca da učestvuje u odluci o rađanju. Pošto nedeljama razgovaram sa stručnjacima, sa onima koji su učestvovali u pisanju ovog zakona, sa nevladinim organizacijama koje su podržavale i finansirale izradu ovog zakona, bez obzira što znam da je njihov profil za život, a nikako za slobode u odlučivanju, sa pravnicima koji se bave ovom tematikom, i niko nije pružio argumentaciju kojom bi opravdao imenicu "svako". Reći ću vam argumentaciju koju sam ja čula. Pod rečju "svako" podrazumeva se muškarac. Zašto? Zbog toga što on ima pravo na lečenje od steriliteta, na sterilizaciju, na davanje saglasnosti za vantelesnu oplodnju i na obaveštavanje o tome da je njegovo dete začeto. Ta njegova prava, osim što su deo drugih zakona, dakle lečenje steriliteta ili davanje saglasnosti na vantelesnu oplodnju, mogu da bude predmet rasprave u ovoj skupštini ako hoćemo da povisimo nivo budžetskog udela države u tome i da time podstičemo one koji imaju problem sa plodnošću da se leče besplatno, to plaća društvo. Ukoliko govorimo o saglasnosti volja, uz argumentaciju da ovde nije tema samo porođaj, nego rađanje kao proces, onda možemo o saglasnosti volja govoriti od trenutka kada partneri (bračni, vanbračni) stupe u nekakve odnose, saglase se da žele da produže svoju vrstu, jer duboko verujem da su naša deca naša besmrtnost, u stvari, i u tom trenutku muškarac ima jednaka prava kao i žena. Onog trenutka kada je odluka o rađanju doneta, zakonom propisujete šta će ona da uradi sa svojim telom. Nigde i ničim nije ugroženo pravo muškarca i ne može biti ugroženo. Da je ugroženo, ja bih prva tražila da se otkloni svako ugrožavanje stečenog prava da se o začeću, o rađanju, o podizanju dece, o odnosima u porodici raspravlja. Poseban problem, osim što nedostaje argumentacije i osim što smo se saglasili da reč "svako" ovde pravi samo problem, a ne pojašnjava zakon – šta ćete sa tim da svako ima pravo, sa tim korpusom prava u slučajevima kada žena hoće da rodi dete, a partner - muškarac neće da se to dete rodi? Kome će on da se obrati za zadovoljenje svojih prava? Kome će da ode i da kaže – u članu 5. piše da svako ima pravo da odlučuje, ja o ovome ne odlučujem. Pri tome je nebitno da li su u bračnoj, vanbračnoj ili bilo kakvoj vezi. Ne postoji institut kojim ćete zadovoljiti pravo koje propisujete, pa podrazumevate da se radi o tome da su u pitanju i muškarac i žena. Naša molba je da pokažemo pravnu i političku hrabrost i da glasanjem za ovaj amandman pokažemo da priznajemo realnost. Ne može se zakonom propisivati šta će žena raditi sa svojim telom. U razgovorima sa svima nama ovde na kraju uvek ostaje ko donosi odluku o rađanju – žena donosi odluku. Da budemo ljudi, pa neka to piše u zakonu.
Reč ima narodni poslanik Nataša Mićić, pa zatim narodni poslanik Živodarka Dacin.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, podržavam sve argumente koji su ovde izneti u prilog amandmana da samo žena može slobodno odlučivati o rađanju. Šteta je, gospodine ministre, što ih niste čuli sve, pošto niste bili od početka u sali. Dakle, argumenti za amandman koji glasi da žena može slobodno odlučivati o rađanju mogu se svrstati, pre svega, u biološki i prirodni argument da je samo žena u mogućnosti da rodi, pa kada svi budu mogli da rađaju onda neka svi i odlučuju o tome. Drugo, ti razlozi mogu se grupisati u etičke i pravno-političke. Jedan od etičkih razloga jeste da žena može biti samo subjekt, a nikako objekat bilo kakve politike, a posebno razvojne, odnosno populacione. Podržavam sve argumente koji su ovde izneti u prilog amandmana da samo žena može odlučivati o rađanju i uopšte nisam iznenađena da je zakonodavac, odnosno Vlada predložila da svako može odlučivati o rađanju, pa i Vlada. Ta pojačana "briga" o ženama samo govori o tome da se, faktički, neko u Srbiji plaši da žene odlučuju, pa čak i o rađanju. Rekla bih da su to oni koji tragaju za izgubljenim nacionalnim identitetom, koji žele da zadrže Srbiju kao zaostalu, konzervativnu, patrijarhalnu, klerikalnu, obojenu mizoginijom. Dame i gospodo, nadam se da ćemo se složiti o jednom potpuno prirodnom pravu – da samo žena može odlučivati o rađanju.
Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani potpredsedniče, gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, čuli smo niz argumentacija oko kojih su se, rekla bih, sve poslaničke grupe složile - da u delu zakona "Rađanje, majka i dete" postoji jedna, da kažem, najtrapavija definicija, a to je da svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju. Ko je to "svako"? Da li svi vi imate pravo da odlučite da li ja želim da rodim ili ne? Ili... da sad ne apostrofiramo i hipotetički postavljamo ko to sve može. Zatim, kaže – amandman se ne može prihvatiti iz razloga što je pojam "rađanje" širi od pojma "porođaj". Naravno, ali ne mislimo na rađanje sunca, nego mislimo na rađanje onoga što nam je najvažnije, a to je dete. Zaista, apsolutno se slažem i potpisujem da je to tačno, da svako od nas ima pravo na slobodan razvoj svoje ličnosti, na nepovredivost fizičkog i psihičkog integriteta. Smatram, pre svega kao žena, da treba i apelujem da svi u Skupštini podržimo ovaj amandman. Naravno, moram da kažem da to ne govorim zato što sam feminista, čak ni zato što sam član Odbora za rodnu ravnopravnost, jer neko to može i tako da protumači, da mi žene, kao takve, nešto hoćemo da se izborimo za svoja prava. Naprotiv, borili smo se da sve što smo do sada radili na Odboru za rodnu ravnopravnost bude u interesu ugroženih muškaraca. Definitivno u ovom zakonu mora da stoji – žena. Naravno da se podrazumeva da čin rađanja, potomstvo jeste jedna najnormalnija posledica želje dvoje ljudi da stupe bilo u bračnu ili vanbračnu zajednicu, i verovatno želja svih nas da svi mi kroz svoju decu živimo, kao što i mi živimo kroz svoje roditelje; iako ih više nema, mi smo ono što je ostalo od njih. Zakon ne podrazumeva startno regulisanje žene, da li ima pravo da rodi ili nema pravo da rodi, nego u slučaju da dođe do nekih spornih momenata, kada jednu ovakvu zaštitu treba potražiti i pred sudom. U svim ostalim stvarima verovatno svi pod najnormalnijim definicijama podrazumevamo i porodicu, i decu i sve one odnose koji se tiču svega ovoga što ovaj zakon podrazumeva. Mi u poslaničkoj grupi SPS zbilja smatramo da se radi o jednom vrlo dobrom zakonu, sa nizom dobrih rešenja, ali u ovom članu i u jednom kasnije, gde smo mi podneli amandman, napravljena je jedna definicija koja praktično ne definiše ništa, jer ko je to ko se pod tim "svako" može podrazumevati. Da li svako ima pravo da traži od žene, a da se pri tom uopšte ne radi o supružniku, da joj da pravo da rodi? Ili, da ne pričam o našim navikama, ako žena sedam puta rodi devojčicu, ali treba da bude muškarac, onda dok god se žena ne iscrpi do kraja i zdravstveno totalno ugrozi, ona ima da rađa, pa makar i do kraja ne rodila dečaka. Znači, moramo da budemo svesni situacije u kojoj se nalazimo, da sagledamo sve relacije, običaje i navike koje postoje kod nas. Imali smo niz primera da ljudi zasnuju brak, žive u braku i, recimo, posle par godina obostrano odluče da nemaju decu. Tu može neko peti da se upetlja, sa jedne ili druge strane. (Glas iz sale: Komšija.) Zaista najozbiljnije govorim o ovome, a verovatno ćete vi reći ko može tu da se upetlja, a ko ne, zato što se ne rađaju deca. Da ne kažem da to može da dovede i do ugrožavanja institucije porodice, jer kad sa strane počnu da se petljaju, uglavnom tu uspeha nema. Svi mi možemo svaki član ovog zakona karikirati, tumačiti na ovaj ili onaj način, ali mislim da je ovo mnogo adekvatnije rešenje nego što je ponuđeno u zakonu, ako već takva klauzula treba da postoji u zakonu.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mislimo da je suštinski važno pitanje koje obrađuje amandman na član 5. Predloga zakona. Iz tog razloga, gotovo pola sata traje rasprava o ovom pitanju. DS smatra da je predloženi amandman civilizacijski iskorak koji država Srbija treba da učini po ovom pitanju. Postojeća formulacija, a to su i brojne prethodne kolege govorile, koja kaže da svako ima pravo da odlučuje o rađanju, složićete se, potpuno je nejasna i suviše je uopštena. S pravom postavljam pitanje ko je to "svako" i koga je pod tim "svako" zakonodavac predvideo, koja su to lica? Da li su to lica koja su najstarija u porodici, da li su to svekar ili svekrva, da li je to lokalni sveštenik, da li je to neko ko zaista nema pravo da se ovim pitanjem bavi, do isključivo majka, odnosno žena? Imali smo brojne primedbe i uvažavam i jednu i drugu stranu, i argumente koje smo čuli u prilog opravdavanja našeg amandmana i argumente o osporavanju našeg amandmana, argumente koje smo imali od strane gospodina ministra, ali apelujem da pokažemo dovoljno hrabrosti i spremnosti da ovo pitanje rešimo na adekvatan način. Još jedanput podvlačim civilizacijski važno pitanje – prirodno pravo žene, odnosno majke je da odlučuje o rađanju. Nema nikog drugog do upravo nje. Pri tome ne zadiremo u pravo o slobodnom planiranju porodice, jer se to ovim članom i ovim amandmanom ne remeti. Takođe, ovaj amandman poštuje i svu osetljivost pitanja, koje smo imali u načelnoj raspravi, o rodnoj ravnopravnosti. Ona se ovim amandmanom i rešenjem koje smo mi predložili ne ugrožava, jer ono se ovim pitanjem, kažem još jedanput, ne bavi. Zato još jedanput želim da apelujem na ministra da pokaže dovoljno spremnosti i hrabrosti da prihvati naš amandman, da zajednički iskoračimo jedan korak napred i da pokažemo da ovde ima dovoljno energije i snage da jedno ovakvo suštinsko pitanje regulišemo na valjan način. Još jedanput apelujem i pozivam ministra da prihvati ovaj amandman. Ukoliko ne budemo imali dovoljno razumevanja, još jedanput molim sve kolege poslanike da obrate pažnju na ovaj amandman i na član 5. Predloga zakona, kako bismo ovo pitanje regulisali na jedini mogući prirodan način, poštujući pravo žene da jedino ona odlučuje o rađanju.
Za reč se javio narodni poslanik Milan Marković.
Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, evo, upravo gledam na sat, više od 50 minuta diskutujemo o amandmanu na član 5. zakona. Poslanici iz tri poslaničke grupe su se javljali da govore o ovom pitanju. Neću se vraćati na argumente koji su ovde izneti, jer mislim da su u potpunosti jasni. Normalno, potpuno se slažem sa svim onim što je rečeno u prilog tome da rešenje koje je dato u zakonu ne valja. Što se tiče amandmana, on je jedini odraz faktičkog stanja, jer ako budemo realni i pogledamo život, pa ko drugi odlučuje o tome da li će roditi dete nego žena. I, šta će biti sa detetom ako i nateramo ženu da ga rodi? Mi možemo govoriti o tome da odlučuju supružnici, mada mislim da ovaj termin nije ispravan, jer "supružnici" – to je tehničko pitanje; roditelji su biološko pitanje, pa biste vi verovatno to ispravili u – roditelji. Ali, u krajnjem slučaju, šta i kada jedan hoće, a drugi neće, opet je zadnja reč na ženi. Ne dao bog da se rodi dete koje majka neće. Tu nema ništa gore. S obzirom da ova rasprava traje skoro sat vremena, stvarno bih zamolio gospodina ministra, mislim da zaslužujemo vaš odgovor za govornicom. Argumentacija koja je navedena u obrazloženju vašeg odbijanja amandmana nije adekvatna. To su kolege na pravi način obrazložile. Praktično, svaki poslanik koji je ovde izašao, bez obzira da li je podržao ili nije podržao amandman, sugerisao je da rešenje u zakonu nije adekvatno. Zaista bih zamolio ministra, poslanici zaslužuju, više od 15 poslanika je diskutovalo o ovom amandmanu, da nam sada kažete da li prihvatate ili ne prihvatate amandman. Iskreno se nadam da ćete vi ovaj amandman prihvatiti, s obzirom da je u skladu sa programom vaše partije, a u krajnjem slučaju i sa vašim dosadašnjim stremljenjima i, u svakom slučaju, sa saradnjom koju ste ostvarili sa poslaničkim klubovima i prilikom donošenja prethodnog zakona, a ta saradnja je stvarno bila na visokom nivou. Dakle, zaista vas molim da prihvatite ovaj amandman. Za to nije potrebna ni neka velika hrabrost, prosto je to stvar logike. Reč "svako" ne odgovara. Da ste zadržali rešenje iz Ustava možda bi i moglo, ali od svih ponuđenih rešenja koja smo čuli ovde, pa i od onog - supružnici, ovo rešenje koje sada stoji u zakonu je stvarno najnejasnije i možda najgore koje ste mogli da stavite. Slažem se sa vama, vas je verovatno povela ta opšta definicija koja se konstantno pojavljuje kada se govori o pravima, ali je činjenica da se ovde, kako je to koleginica Ruždić objasnila, stvarno radi o jednom malo drugačijem pravu, koje zaslužuje malo drugačiju definiciju. Hvala.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Izvolite, reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović - Plavšić.
Zahvaljujem. Javila sam se da govorim o ovom amandmanu, mada nisam bila ubeđena da je potrebno navoditi ovako mnogo argumenata za jedan amandman koji je potpuno razumljiv i za koji verujem da ćemo ga svi podržati. No, posle sve ove rasprave čini mi se da je potrebno reći još par stvari. Naime, ubeđena sam da Ministarstvo, koje je predložilo ovako dobar zakon, moderan zakon, sa ovakvim rešenjima, apsolutno nije imalo nameru da ovim članom ograniči pravo žene na rađanje ili na slobodu odluke o rađanju. Uverena sam da se radi samo o nespretnosti i u tom smislu sam sigurna da će ministar na kraju ove rasprave podržati naše nastojanje da ovo ipak bude preciznije i jasnije definisano, zato što je potpuno jasno da odredba "svako" u pravu može da bude definisana da zaista znači – svako. A, svako apsolutno ne može odlučivati o rađanju deteta. Mislim da je potpuno jasno da gotovo da nema poslanika u ovoj sali koji bi se vratio u situaciju u kojoj bi prava žene na rađanje bila ograničena, s obzirom na to da smo čuli da većina poslanika podržava tekovine modernog društva, civilizacijske tekovine koje govore o tome da je apsolutno žena ta koja odlučuje o rađanju deteta. Naravno, u krajnjoj liniji, i u onim slučajevima kada je nemoguće postići dogovor između partnera. Jasno je i poslanička grupa G17 plus smatra da bi bolje rešenje možda bilo da u dogovoru sa partnerom žena konačno odlučuje o rađanju deteta. Naravno da je, kao što smo već iz više argumenata čuli, najnormalnije i najbolja situacija u kojoj partneri zajedno donose odluku o rađanju deteta, i da je podizanje deteta u okviru partnerstva, bilo da se radi o bračnoj ili vanbračnoj zajednici, najbolje rešenje za njegov rast i razvoj. I naravno da je najbolje rešenje kada je dete željeno od strane oba roditelja. Nažalost, ima i mnogo drugačijih situacija. I u toj situaciji vrlo je jasno i treba definisati ko u takvim slučajevima donosi konačnu odluku. Mislim da je to pravo ženi zagarantovano u našem društvu jako davno, da je to nešto sa čime se većina nas žena u ovoj zemlji rodila, da je to pravo koje je jednostavno urođeno svima nama i mislim da je zaista bespredmetno razmišljati sada, u ovom trenutku, o mogućnosti da to pravo bude ukinuto. No, ne bih se složila sa argumentima koji govore o tome da je nemoguće da jedno pravo koje imamo u jednom trenutku izgubimo. Moguće je, nažalost. Naročito je moguće, čini mi se, u ovom trenutku, u našem društvu razmišljati o tome. Zbog toga je jasno da treba precizno definisati i reći da je to pravo neotuđivo pravo žene i zbog toga u punoj meri podržavam amandman koji je koleginica podnela, a naravno da ću za taj amandman i glasati.
Da li još neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Blagica Kostić.
Zahvaljujem. Zakon ne možemo nazvati proevropskim ukoliko ne prihvatimo podneti amandman. To je suština onoga što ja mogu da kažem. U svim zakonima koji se tiču ove oblasti, proevropskim, pravo žene je da odlučuje o rađanju. Eventualno, da smo rekli – pravo partnera. To je sve što ja imam da kažem. Definitivno mora ostati pravo žene da odluči o tome. Mi razmatramo ekstremni slučaj kada treba da primenimo zakon. Ko je taj "svako"? Baba, deda? Ko su ti ljudi? Znači, definitivno moramo ostati na stanovištu da to pravo mora imati samo žena. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Narodni poslanik Nataša Jovanović podnela je amandman kojim predlaže da se u članu 12. stav 3. i u svim drugim članovima reč "ministar" u odgovarajućem padežu zameni rečju "ministarstvo" u odgovarajućem padežu. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo i kada hoćemo da pomognemo ministru u okviru njegovog delokruga u ministarstvu on to neće da prihvati. Zato je i odbio ovaj amandman koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS. Nije u pitanju samo ministarstvo gospodina Lalovića, već principijelni stav i zalaganje SRS da kada je reč o pravilnicima i drugim podzakonskim aktima o tome treba da vode računa nadležne službe, odnosno načelnici zaposleni u ministarstvima, a ne ministar. Pozvali smo gospodina Lalovića, i kod mnogih drugih zakona, evo imamo i kod Zakona o privatizaciji, koji će da dođe na dnevni red, na član 71. Zakona o državnoj upravi. SRS nije glasala za taj zakon i zaista je naš savet vama a i svakom drugom ministru, a i namera da to ispravimo, pre svega Zakon o državnoj upravi, koji je promenjen za vreme prethodne DOS-ovske vlasti, koji je dao takvu mogućnost, samo u mnogo većoj meri, ministru finansija, a to je sada nasledio Dinkić. Smatramo da tu može da dođe do mnogobrojnih zloupotreba od strane ministra, a i nepotrebno je. Ovde se govori o organu starateljstva, pa ću da iskoristim ovu priliku... Mislim da vam je ova jasna i razložna argumentacija za član 3. dovoljna da na kraju možete da prihvatite ovaj moj amandman. Kada je u pitanju organ starateljstva i poslovi zaštite porodice, pomoći porodici i starateljstva, koje u smislu ovog zakona vrši centar za socijalni rad, iskoristila bih priliku da nešto kažem o stanju u Kragujevcu, iz koga dolazim, pa onda o Centru za socijalni rad na području grada Beograda. Ima nekih primera koji nisu pravilo, ali su zabrinjavajući, a tiču se rada centara za socijalni rad. Što god da uzmete, a da je predmet razmatranja, kao organa starateljstva, centra za socijalni rad, gospodine ministre, i u jednom delu ako postoje zloupotrebe, a zaista postoje, mi nikada ne možemo da kažemo, imamo mnogobrojne primedbe na pravosuđe, da su sve sudije loše, taman posla; najveći broj njih su odgovorni, časni i pošteni ljudi. Tako vam je i ovde, kada je ova oblast u pitanju, dolazimo do nekih frapantnih saznanja, o čemu neretko piše i naša štampa. To je ono čime bi vi trebalo da se pozabavite, kao resorni ministar, pre nego da vodite računa o podzakonskim aktima, što vam predlažem da prebacite na Ministarstvo u celini. Izneću vam jedan od primera. Recimo, dete koje nema roditelje, koje je iz Kragujevca prebačeno u Zvečansku u Beograd, zbog raznoraznih načina opstrukcije i nesavesnog ponašanja (to je samo primer, znači, hipotetički pričamo, možda i ne postoji takav slučaj da je iz Kragujevca dovedeno u Zvečansku), zbog raznoraznih zloupotreba, koje su neretke, to podvlačim, od strane zaposlenih u Centru za socijalni rad, zbog toga što Centar za socijalni rad u Kragujevcu treba da da saglasnost kod usvojenja takvog deteta, a vrši opstrukciju, čeka ko zna koliko meseci, a nekada i godina. Isti je slučaj kada je u pitanju jedan od poslova zaštite porodice, pomoći i starateljstva, što ovde vrši organ starateljstva; u kasnijem članu 21. dr Miroslav Nedeljković predložio je, kada je u pitanju brak između tazbinskih srodnika, da se prethodno pribavi mišljenje organa starateljstva, odnosno centra za socijalni rad. Vi ste rekli da je to potpuno nepotrebno, zato što su to punoletni, odrasli ljudi i mogu sami o tome da odlučuju. Nije to baš tako, zato što i vi znate da to nije normalna situacija. U stavu 2. stoji da sud može izuzetno, u određenim okolnostima, da odluči da se odobri sklapanje takvog braka. Sami znate da su u pitanju ili ekstremni slučajevi, koji se tiču koristoljublja, pre svega, kada su u pitanju prinadležnosti, obično devizne penzije ili teški psihički problemi između lica koja se odlučuju na takav korak. Zato je neverovatno zašto nisu, prvo, definisani zakonom osnovni pojmovi – šta je to porodica, kao što vam je to predložila SRS, a kod organa starateljstva – zašto ne uzima ulogu pri rešavanju ovako krupnih problema koji se dešavaju u praksi. Znate šta su bila obrazloženja vaših saradnica – znate, to su tako retke pojave da je bespotrebno i bespredmetno da o tome razgovaramo. Svaka takva pojava, sama za sebe, predstavlja ekstremni slučaj, ali da vam kažem, situacija je takva u mnogim centrima za socijalni rad, u celoj Srbiji. Navela sam samo primer Centra za socijalni rad opštine Rakovica, ili Novi Beograd, znam za neka dva svežija slučaja, koja se tiču starateljstva, gde se centar pojavljuje kao organ starateljstva. Pojedini zaposleni ljudi, navodni stručnjaci za tu oblast, rutinski rešavaju probleme koje pred njih donose članovi porodice, veoma zabrinuti za dalji opstanak porodice. Zašto to dalje da vam objašnjavam, kada vi ni samom sebi niste hteli da pomognete prihvatanjem ovog amandmana. Kako to da vam objasnim, kada vi niste želeli da prihvatite amandman SRS da se u startu definiše šta je to porodica, pa bismo onda kasnije mogli da nastavimo da pričamo o tome kakvu ulogu ima organ starateljstva u porodici, koja ima uređene i definisane odnose, što ovaj zakon na samom početku nije uradio.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, kroz ovaj amandman koji je u ime SRS podnela narodni poslanik Nataša Jovanović i kroz druge amandmane, gde god se u zakonu pominje reč "ministar", kod donošenja odluka, mi tražimo da se to izmeni i da to bude ministarstvo, dakle institucija. Razlog je vrlo jednostavan: od početka višestranačja, dakle, devedesetih godina, nekoliko ministara, bar se tako sećam, posle uspešno završenog mandata našlo se u zatvoru, ili već za vreme trajanja mandata, zbog zloupotreba. Zbog zloupotreba u prethodnoj vlasti, posle "buldožer revolucije", mnogi ministri su zaslužili da se nađu u zatvoru. Očekujem da će ova vlada da pozove na krivičnu odgovornost sve one koji su imali učešća u kršenju ljudskih prava 12.000 ljudi, pa do direktnog učešća u kriminalnim radnjama. Očekujem da će Vlada prozvati te ministre i pozvati ih na odgovornost. Ukoliko to ova vlada ne uradi, vrlo brzo će sledeća vlada, koja će biti uglavnom sastavljena od predstavnika SRS, za sva zlodela pozivati na odgovornost. Zbog toga tražimo da se u članu 12. stav 3, gde piše "ministar", to izmeni i da bude "ministarstvo". Ne samo u ovom članu, nego i dalje u svim članovima, pogotovo onim koji se odnose na usvojenje, na pravo stranca da usvoji decu koja su rođena u Srbiji, koja su srpskog porekla, srpskog korena, jer ćemo doći u situaciju da će ministar moći komotno da trguje (trgovina decom je širom sveta vrlo razgranata), a ovako, kada institucija - ministarstvo donese određenu odluku, malo će biti teže. Uostalom, zbog sličnih stvari i sličnih dešavanja evo pred Narodnom skupštinom nekoliko desetina onih koje je neki bivši režim zavio u crno, otimajući im, kradući im potomstvo; stoje sa transparentima. Ne bih da dozvolimo ni ovom, a ni svim budućim ministrima... Pri tome, kada sam rekao da ćemo pozivati na odgovornost nisam mislio na ministra Lalovića, ima mnogo većih od njega koji će ići na odgovornost.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica. Izvolite.
Dakle, ono što smo radili kada smo donosili Zakon o obrazovanju, o osnovnom i srednjem školstvu, kada smo formirali nacionalne prosvetne savete, i sve drugo što smo hteli da učinimo da malo ministra razvlastimo, da mu ne damo toliko ingerencije, pokušavamo i sada ovim amandmanom. Zapravo, on je meni krajnje logičan, budući da u Ministarstvu ima stručnih ljudi, makar onih profila koji ulaze u sastav organa starateljstva. To je sigurno pravnik, defektolog, psiholog, pedijatar, socijalni radnik ili neke druge struke itd. Ne može niko da me ubedi da će ministar imati toliko veliku mentalnu moć i toliko poznavanje stvari da će sam moći sesti i sa svojim kabinetom sročiti stručna uputstva, normativna akta i sve drugo što je potrebno da bi nekakav centar za socijalni rad funkcionisao dobro. Vidimo da u ovom zakonu postoji tendencija da se skrene u stranu uloga i značaj centara za socijalni rad. To nije u redu. To su upravo ljudi koji su nosioci posla i trebalo bi neko iz njihove struke, profila, zone interesa i poznavanja temeljne problematike da se uključi u pisanje stručnih standarda za svoj rad. Niko to bolje ne može da uradi, jer je to sigurno de fakto i bilo urađeno tako što ministru to neko donese. Gospodin Lalović sedne da sam piše stručna pravila za rad veoma složenih timova, gde su ljudi ekspertski orijentisani da rade na tom problemu. To je prosto nemoguće, da se objedini pet posebnih strukovnih zanimanja u jednom čoveku. Dakle, ta megalomanija objedinjavanja ministarstava i ministarskih nadležnosti je odlika vlasti i mi želimo da to tu presečemo. Ništa neće biti strašno, usvojićete vi i neke mnogo ozbiljnije članove, u kojima ministar ima, kao što smo čuli, čak i da piše programe za edukaciju usvojitelja, za strane državljane. Kako li će samo taj stranac da polaže na engleskom taj test da se vidi koliko je podoban? Mnogo je to šuplje, mnogo toga ima za otvorenu sumnjičavost. Mi pokušavamo bar na ovom terenu, što se tiče svake lokalne sredine, gde su organi starateljstva, da im pomognemo da to za njih (kada već ne rade sami na nekom kolokvijumu, na nekakvim stručnim seminarima) uradi neko u Ministarstvu ko se time bavi i ko to dobro zna, da to jednom čoveku uzmemo iz ruke. To je smisao amandmana i ja predlažem da podržite ovaj amandman i glasate za njega.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović podnela je amandman kojim predlaže izmenu naziva glave 1. u drugom delu Predloga zakona, iznad člana 15. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović podneli su zajedno amandman, sa ispravkom, kojim predlažu da se u drugom delu Predloga zakona posle člana 16. unese podnaslov: "Smetnje za sklapanje braka". Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman, sa ispravkom, odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom,pravno moguć. Da li neko želi reč?Reč ima ministar Slobodan Lalović.
Prvo da kažem da Vlada prihvata ovaj amandman Meha Omerovića i Ljiljane Nestorović, ali nisam se javio zbog toga, to je samo jedan detalj. Hteo sam nekoliko stvari da kažem. Ovde je najviše rasprave bilo, i to je ono što hoću da prokomentarišem, oko amandmana na član 5. To je sporno pitanje koje postoji. Prvo da kažem – svakako da sam ja poslednji čovek koji bi predlagao neki član koji bi ograničio pravo žene da slobodno rađa. Da se odmah razumemo, tu je bilo nekih takvih konotacija. Ono što je ovde problem oko ovog člana... Ja ću vam pročitati član 27. Ustava Republike Srbije. Ovde postoji jedan nesporazum oko interpretacije šta znači ovo što ovde piše. Član 27. Ustava Republike Srbije kaže: "Pravo je čoveka da slobodno odlučuje o rađanju dece". Prevedimo - čovek slobodno odlučuje o rađanju dece. Ko je čovek? Čovek je i žena i muškarac. Znači, iz tog ugla problem sa ovim amandmanom je u tome što bi se on mogao, sa punim pravom, oceniti kao neustavan kada bismo prihvatili ovo "žena slobodno odlučuje", jer je suprotno članu 27. Ustava Republike Srbije. Znači, ukazujem na problem. Prosto imamo zajednički problem. Druga bitna stvar, vezana zapravo za ovo, zašto u Ustavu stoji "čovek", a ne "žena" ili "muškarac", nego čovek obuhvata generički i muškarca i ženu? Pa upravo zbog pitanja ravnopravnosti, to je osnovna ideja Ustava. Znači, prihvatanjem ovog amandmana muškarci bi bili dovedeni u neravnopravan položaj. Znači, u odnosu na član 27. Ustava Republike Srbije imamo realno svi problem. Da hoćemo da usvojimo amandman, imamo problem, jer će sutra, prekosutra neko pokrenuti postupak pred Ustavnim sudom da ospori član koji bismo mi sada ovde usvojili. Naravno, ono što bih hteo da kažem jeste da je glavni nesporazum upravo oko interpretacije. Ovde se radi o jednom jezičkom izrazu koji je uobičajen kada su u pitanju načela, načelni stavovi. Takva nam je i ova naša Ustavna povelja: na niz mesta ima reč "svako", i kada bismo hteli da to maliciozno analiziramo mogli bismo u vezi još nekih stvari tamo u Ustavnoj povelji da kažemo - pa kako to, ne može to svako, taj, ne može neko. Ja imam sasvim dobru nameru. Namera predlagača zakona nije bila u jednom trenutku da se, kako se ovde izražavaju određene strepnje, žena obespravi da može odlučivati o rađanju, pa da će neko drugi moći o tome da odlučuje, a ne žena; dakle, u onom smislu da li hoće da rodi ili neće. To uopšte nije dikcija i konotacija ovog člana. To pokušavam da objasnim svima vama. Imam sasvim dobru nameru, ali imamo prosto problem i ustavne prirode i suštinske prirode. To se apsolutno ovim članom nije htelo, niti taj član uopšte znači, niti može značiti, kao što su neke kolege govorile, da može na primer lokalni sveštenik, u tom smislu. Potpuno je pogrešna interpretacija člana od onih koji to tako komentarišu. To pokušavam da objasnim svim narodnim poslanicima. U međuvremenu vršim još neke dodatne konsultacije oko ovog vašeg amandmana, odnosno oko ovog problema, zato što mislim da je jako loše da ja izađem ovde i da kažem da prihvatam amandman, a da je to suprotno Ustavu. Prosto imamo problem. Znači, vršim dodatne konsultacije. Mislim da ćemo posle podne imati jasan stav pravne prirode, da li na osnovu člana 27. Ustava Srbije možemo ovako nešto usvojiti. Govorim o tome da imam nameru, ako je moguće, ali je problem u tome što nije moguće. Meni se čini da se otišlo suviše daleko u tom pravcu jedne interpretacije pojma ove odredbe, jer ja sada mogu da uzmem Ustavnu povelju da vam čitam na pet, šest, sedam, osam mesta, gde se koristi reč "svako" i svaki put ćemo se zajedno zapitati – ovo nije dobro, zašto nije navedeno ko je to svako. Prosto ukazujem na problem i mislim da je to zajednički problem. Mislim, takođe, da ova odredba člana zakona u svakom slučaju ne ograničava na bilo koji način pravo žene da slobodno odlučuje o tome hoće li da rodi ili neće. To ovaj član ne znači. Tu je zapravo taj problem. Potpuno razumem, izlazili su predstavnici raznih poslaničkih grupa, imaju svoj stav, oko toga se može formirati i većina u Skupštini, nemam ništa protiv toga. Samo ukazujem na to kako sam, pored poslanika, i ja odgovoran na kraju za to kakav će zakon biti usvojen, ukazujem na problem ustavno-pravne prirode, a mislim da ta odredba Ustava takođe pokazuje u suštini neosnovanost ovog amandmana. Potpuno je jasno o čemu se radi. "Pravo je čoveka da slobodno odlučuje o rađanju", kaže Ustav. Mi ovde kažemo - svako slobodno odlučuje o rađanju. Nijednom interpretacijom ovog člana ne može se uskratiti pravo ženi da slobodno odlučuje o tome da li hoće da rodi ili neće. Jednostavno, ovaj član to ne znači, ja prosto imam obavezu i potrebu da vam to objasnim, ali ukazujem i na ove druge probleme. Naravno, kažem, posle ove pauze danas obaviću dodatne konsultacije sa republičkim zakonodavstvom i još nekim organima, prosto da do kraja bude jasna situacija. Znači, ova vlada svakako nema nameru da predlaganjem ovog zakonskog rešenja ograniči pravo žena da slobodno odlučuju o rađanju. To je poslednje što ova vlada želi, i ja lično. Prosto da se razumemo. Mislim da ovaj član to ne znači. Jednostavno je to tako. Samo još jednu rečenicu, pošto je ovaj član 5. bio posebno bitan, pa sam hteo malo da prokomentarišem sada. To su dve stvari koje se ponavljaju ovde oko ovoga što ministar donosi neke pravilnike itd. Radi se kao što je rečeno ovde u članu 71. Zakona o državnoj upravi; kada se taj zakon zbog nečeg bude promenio, onda će neko drugi donositi. Potpuno je jasno da u Ministarstvu, kada je u pitanju ovaj odsek – porodica i deca, u tri odeljenja ima 27 ljudi, stručnjaka koji rade ovaj posao. U suštini, ta podzakonska akta dolaze kod mene na potpisivanje. Pogledam, ali naravno da imam poverenja u stručne ljude. Dakle, ne donosi to u bukvalnom smislu ministar, niti može, on potpisuje u skladu sa zakonom. Još jedna stvar, postoji mali nesporazum oko toga, više puta je ponovljeno zašto u zakonu nije definisan pojam porodice. Ima jedan praktičan i opšti razlog. Praktičan razlog je što subjekt zaštite u ovom zakonu nije porodica nego članovi porodice, pa ne postoji potreba, sa aspekta ovog zakona, da se uopšte ulazi u definisanje pojma porodice, jer ona nije subjekt koji se tretira, elementarno i logično. Drugo, svima vam je poznato da kada je u pitanju pojam porodice, po pravilu, pojedini zakoni posebno regulišu pojam porodice za upotrebu kada je u pitanju taj neki zakon; na primer, Zakon o radu reguliše na jedan način, a drugi zakon na drugi način. Hoću da kažem da je ta primedba neosnovana. Toliko i hvala.
Hvala, gospodine ministre. Da li ste vi prihvatili ovaj amandman u ime Vlade? Ako sam dobro razumeo, prihvatili ste, u ime Vlade, amandman Ljiljane Nestorović i Meha Omerovića. Pošto je ministar prihvatio amandman, Odbor za zdravlje i porodicu, a da bi amandman postao sastavni deo Predloga zakona, mora da prihvati amandman, a ako ne, o njemu će se odlučivati u danu za glasanje. Prvo se po Poslovniku javio narodni poslanik Milan Marković.
Zahvaljujem. Biću vrlo kratak, a zahvaljujem ministru što je obratio pažnju na naše argumente i nadam se da ćete u pauzi doći do drugačijeg stava. Niko vama nije ovde hteo da spočita bilo kakve namere, daleko od toga. Mislim da uopšte ne stoje takve ocene. Rekao bih da je sa stanovišta Ustava u većoj meri dubiozno koristiti termin "svako", nego termin "žena". Zamolio bih vas da sa kolegama iz Sekretarijata za zakonodavstvo razmotrite i taj aspekt. Ako već hoćemo da ulazimo u ocenu ustavnosti, mislim da je manje sporno koristiti termin "žena", jer kaže se da žena odlučuje slobodno o rađanju deteta, a pri tom ne stoji bilo kakvo isključivanje supružnika, odnosno biološkog oca u samim odlukama o tome da li će doći do začeća itd. Ako bismo već isterivali mak na konac, mislim da bismo mnogo više primedaba u smislu ustavnosti mogli staviti terminu "svako", jer neko bi mogao reći da taj termin podrazumeva i pravna i fizička lica, i lica van kruga bioloških roditelja itd. Zamolio bih da i te argumente uzmete u razmatranje kada budete razgovarali u ovoj pauzi u 14,00 časova. Hvala.
Narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović, replika na ministrovo izlaganje.
Moram da se javim i da repliciram gospodinu ministru, ali do ovoga je došlo zato što nije čuo sva naša izlaganja u odnosu na amandman gospođe Beretić. Mi smo navodili sve te razloge iz Povelje koje su vaše objašnjenje zašto je reč "svako" upotrebljena. Kada pomislite da se "svako" odnosi na svoju ličnost, to nije svako nego svoja ličnost i da svako ima pravo na nepovredivost fizičkog i psihičkog integriteta, a to je mog, a ne tvog. Kod rađanja se odnosi na odlučivanje o rađanju. Odlučivanje može da bude svakog, i kada je svakoga to onda znači svako, a ne žena. Što se tiče Ustava, nije protivustavno. Član Ustava glasi: "Pravo je čoveka da slobodno odlučuje o rađanju dece". Žena je čovek. Šta će muškarcu to pravo ako ne može da ga koristi? Ovo je samo uže. Vi niste za ograničavanje prava žena – a ne radi se o ograničavanju prava žena, radi se o davanju prava svakome. Ne može svako o tome da odlučuje. Mi zahtevamo da pravo koje možemo da sprovodimo i da u njemu uživamo, samo mi možemo, samo žene mogu da ga koriste, a da svako ne može da dobija proširenja prava koja ni na koji način ne može da koristi.
Zahvaljujem. Po kom osnovu? Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, poštovani ministre, tačno je, imamo mali problem, a on nije, rekla bih, ni ustavne ni zakonske prirode, on je problem hrabrosti iskazivanja političkog stava. Mislim da je ogroman broj poslanika u ovoj sali ubeđen u ispravnost ponuđenog amandmana. Niz argumenata je bio iznet, da se ne ponavljamo preterano. Smatram da predloženi amandman nije u suprotnosti sa Ustavom. Po nekom mom skromnom znanju, Ustav jeste osnovni pravni akt i on na širokim osnovama definiše razne teme. Zakoni, praktično, u saglasju sa ustavnim odredbama preciziraju stvari koje su za određene teme vezane. Žena jednako je čovek. Na osnovu ustavne odredbe teško da bi bila ocenjena kao neustavna, tako je, i muškarac jednako je čovek, u pravu ste ministre, ali imenička zamenica "svako" u svom osnovnom jezičkom značenju podrazumeva bića. Za stvari imamo zamenicu "svašta". Ako bismo išli u tu jezičku analizu i analizu ustavnosti, bojim se da bismo imali problem čak sa usaglašenošću imeničke zamenice "svako" sa Ustavom, jer kao zamenica koja podrazumeva raznorodna bića ona je šireg značenja i može u krajnjoj liniji da podrazumeva i bića koja nisu ljudska bića. To je jezički mimo konteksta predloženog zakona. Mi vas zaista još jednom molimo da dobro razmotrite sve ove argumente i da neko svoje razmišljanje o potrebi i hrabrosti da se iskaže politički stav prema tom prirodnom pravu žene da donosi odluku o rađanju prosto ponudimo političkoj sceni Srbije i ženama u Srbiji, kao dobru, pozitivnu poruku iz ovog parlamenta da se ozbiljno bavi i ozbiljno prihvata ono što jesu njena prirodna ljudska prava.
Ministar je prihvatio ovaj amandman, ovo su sve bile replike. U principu, vi replicirate ministru na jedan od prethodnih amandmana, a ovde se radi o amandmanu koji je ministar prihvatio. Svi tražite repliku. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović.
Osim na izlaganje ministra, i to u vezi sa ustavnošću amandmana na član 5, jer ministar nije komentarisao kada smo diskutovali o tom amandmanu. Bila bi neustavna odredba koja je predviđena ovim predlogom zakona, jer je proširen krug lica. Ako je Ustavnom poveljom predviđeno da čovek slobodno odlučuje o rađanju, onda je ovde krug lica proširen i na pravna lica, a da ne kažemo samo na koji broj fizičkih lica i da to ne uzmemo u obzir, ova ustavna odredba ne bi bila ustavna odredba. Inače, sasvim je ustavna odredba koja kaže da žena slobodno odlučuje o rađanju, jer Ustavnom poveljom je predviđeno da se ne može ograničiti nikakvim zakonskim aktom da čovek slobodno odlučuje, odnosno žena o rađanju. Znači, ako bi ovim predlogom zakona bilo navedeno da ne može slobodno žena odlučivati o rađanju, to bi bila protivustavna odredba, a inače odredba gde žena slobodno odlučuje o rađanju je sasvim u skladu sa Ustavom.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević, takođe replika.
Poštovano predsedništvo, prepoznao sam se u delu diskusije gospodina ministra. Mislim da je argumentacija sa kojom je ministar izašao pred poslanike, obrazlažući argumente za ili protiv našeg amandmana na član 5, upravo pokazala da argumentacija sa kojom raspolažete zaista ne stoji. Ta argumentacija da nije u skladu sa Ustavom, i o tome možemo sa pravne strane svakako imati velike razloge i za i protiv, pokazuje kolika doza otpora postoji prema amandmanu na član 5. Predloga zakona. Pošto ste otprilike parafrazirali ono što sam rekao kada sam pod terminom "svako" naveo i lokalne sveštenike, ali to zaista tako stoji, pogotovo ako imate na umu činjenicu da je zadnjih par meseci vođena javna kampanja o zabrani abortusa, pa smo se sa pravom pitali, kao poslanici Demokratske stranke, da li je predloženi tekst, odnosno član zakona jedno seme koje će na kraju da se primi, a sve u cilju one kampanje o kojoj smo govorili, da je to početak jednog procesa koji ne treba da bude u jednoj civilizovanoj, evropskoj, modernoj Srbiji. Zaista, formulacija "svako" je nešto što je za nas neprihvatljivo. Ako smo konstatovali u načelnoj raspravi da ovaj zakon u velikoj meri menja balkanska pravila ponašanja, ne vidim zašto bismo jednu formulaciju koja će u dobroj meri da zakomplikuje odnose ostavili na snazi. Ako insistiramo na poštovanju prirodnog prava žene da odlučuje o rađanju, time ne zadiremo u slobodno planiranje porodice. To su dva suštinski različita pojma. Takođe, vodimo računa i o toliko pominjanoj rodnoj ravnopravnosti. Ona takođe ovim članom nije povređena, ali insistiramo na jednom prirodnom pravu žene da odlučuje o tome da li će rađati ili ne. Svaki moderan, normalan zakon sadrži u sebi i odredbe koje su definisane nekim drugim zakonima, konkretno u ovom slučaju prirodnim pravom. Zato poslanička grupa Demokratske stranke do te mere insistira, smatrajući da je daleko logičnije, normalnije rešenje da stoji "žena", a da pri tome, uz svu argumentaciju sa kojom vi raspolažete i sa kojom mi raspolažemo, tvrdimo ipak da neće biti povređen Ustav; da formulacija da žena slobodno odlučuje o rađanju nije protivustavna odredba i jednostavno ne može da stoji formulacija sa kojom ste vi izašli pred nas. To u dobroj meri možemo da tumačimo i kao postojanje jedne doze otpora prema predloženom rešenju.
Na član 18. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 19. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Rešila sam da se ne javljam više povodom ovih amandmana, a ima ih desetak, gde tražim zamenu reči "sklopiti" za "zaključiti", jer sam to podrobno obrazložila i mislim da je svima jasno šta sam htela tim amandmanom. Međutim, ovaj amandman na član 19. ima još jedan deo, gde smatram da prosto nije primereno da rečca "te" stoji u zakonu, pa sam predložila da bude "kao i". Prosto nije gramatički, vrlo ružno zvuči. Pošto ne može da se prihvati pola amandmana, moj predlog je da se izvrši tehnička redakcija. Ubuduće se neću javljati povodom svih mojih predloga koji se odnose na menjanje reči "sklopiti" sa "zaključiti".
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Pošto su ovaj amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 21. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Miroslav Nedeljković. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Vlada je odbila ovaj amandman i zaista ne vidim nikakav logičan razlog za to, osim možda želje da se ne usvoji previše amandmana koje je podnela SRS. O čemu se radi? Radi se o tome da je brak između tazbinskih srodnika u principu moguć pod određenim uslovima. Sud može odobriti sklapanje braka između tazbinskih srodnika ako nađe da za to postoje opravdani razlozi. Samo sam dodao da se takav brak može sklopiti po prethodno pribavljenom mišljenju organa starateljstva tj. centra za socijalni rad. Obrazloženje Vlade je da su tazbinski srodnici, po pravilu, potpuno poslovno sposobna lica, te nema potrebe za posebnom zaštitom njihovih interesa. Međutim, ovaj amandman ne ide za tim da zaštiti interese onih koji imaju namere da sklope brak, nego da zaštiti društveni interes. O čemu se radi? To su inače retke pojave da tazbinski srodnici sklapaju brak, kao što je definisano članom 16. zakona, radi zajedničkog života supružnika. Tazbinski srodnici sklapaju brak, po pravilu, radi rešavanja nekih drugih svojih potreba, a ne radi zajedničkog življenja. Te druge potrebe su najčešće imovinsko-pravne prirode. Klasičan je primer da svekar i snaha, koja je udovica, sklapaju brak da bi snaha nasledila penziju, da bi postala porodični penzioner nakon smrti svekra. Tu se apsolutno ne radi o sklapanju braka. To negira suštinu braka. Brak je zajednica života. Da li sud može samostalno da oceni da li postoje opravdani razlozi ili mu je za to potrebno mišljenje centra za socijalni rad? Sigurno ne ovo prvo. U sadašnjem zakonu član 148. upravo tako glasi - po prethodno pribavljenom mišljenju organa starateljstva. Zaista ne vidim nijedan opravdan, logičan razlog da se ovaj amandman ne prihvati, a obrazloženje da su to tako retki slučajevi i da ne moramo baš toliko oko toga da se pomučimo zaista ne stoji. Ma koliko neka pojava bila retka, ako ćemo je zakonom regulisati, dajte da to učinimo na valjan način.
Narodni poslanik Nataša Jovanović, pa narodni poslanik Vjerica Radeta.
Pre nekoliko dana, kada je bio Zakon o radu na dnevnom redu, ministar je zamerio poslanicima SRS, a nije bio u pravu, da ne posmatraju zakon u celini. Sada se to vama ovde dešava, ministre. Vi, očigledno, ili ne želite da pratite ono što je vaša namera ili ste prevideli da se kod sklapanja braka između tazbinskih srodnika i maloletnih lica u tim članovima druga tačka ili drugi stav ponavljaju, u neku ruku. Vi ste usvojili (mislite da je to neki veliki domet vaše velikodušnosti ili ne znam čega) amandman koji sam, u ime SRS, podnela na član 37. Predloga zakona, a on se nadovezuje na član 23. U amandmanu se kaže: "Brak maloletnika ne mora se poništiti ako se zadovolje uslovi iz člana 23. stav 2. ovog zakona". Kada je u pitanju sklapanje braka između tazbinskih srodnika, uz svu ovu argumentaciju da su veoma često u pitanju ne samo koristoljublje nego i određeni psihički poremećaji lica koja se upuštaju u sklapanje braka a tazbinski su srodnici, i to dovodi do skrnavljenja svega onoga što je pozitivno i vredno u našem društvu i u porodici uopšte, vi niste prihvatili amandman prof. dr Milete Poskurice, gde vam on traži da član 35. precizira ono isto što ste prihvatili kod mene u članu 37. Dakle, prosto je neverovatno da kada je u pitanju brak maloletnika idete u jednom smeru i kažete da je to dobro, a kada je u pitanju amandman dr Poskurice kažete da je neprihvatljivo, jer ne znate šta su to opravdani razlozi. Da bi se utvrdili opravdani razlozi, pored odluke suda, koji mora da sagleda sve te okolnosti pod kojima dozvoljava da se sklopi brak između tazbinskih srodnika, valjda je neophodno da se pribavi mišljenje organa starateljstva. Da li je za vas normalna situacija kada tazbinski srodnici dođu sa zahtevom da sklope brak? Recite mi da li je to normalna pojava u društvu. Nije normalna. Ako krenemo tako, onda ćete u sledećoj izmeni i dopuni zakona da kažete da homoseksualci mogu da sklapaju brak, mogu bez pribavljenog mišljenja suda i maloletna lica. Dokle će to da nas odvede? Dakle, ako centar za socijalni rad, kao organ starateljstva, ima mogućnost da sagleda, da pruža stručnu i svaku drugu pomoć porodici, onda dozvolite da on to radi i da on da mišljenje sudu, jer kada to već dođe pred sud, sud će sam da utvrdi činjenično stanje: ovaj je svekar, ova je snaha, i razmišljaće o tome šta se tu zapravo desilo. Zaista su opravdani oni razlozi koje je izneo dr Nedeljković. Ako hoćete ozbiljno, to je sociološki problem, nije to samo problem za sud, pa su napravili jedan građanski ugovor, koji neko ovde naziva sklapanjem, odnosno zaključivanjem braka. To treba da ima jednu malo veću dimenziju. Mi smo, pre svega, hrišćani ili većinski pravoslavne veroispovesti. Pa i oni drugi, koji su drugih veroispovesti, vode računa o tome kada su u pitanju takve veze. Prema tome, dozvolite da onaj organ koji za to dobija prinadležnosti od građana Srbije i iz budžeta, koji treba da ima, po prirodi svog postojanja, kvalifikovane ljude, stručne za to, daje stručno mišljenje, a ne– odosmo na sud, sud će da donese ili neće da donese i šta koga briga. Onda ćete doći u situaciju da vidite da je logičan amandman na član 35. prof. Poskurice, gde vam on kaže da ako se ispune uslovi iz ovog drugog stava, i ako ugradite da postoji organ starateljstva, onda je bespotrebno da poništavate takav brak.
Narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, kada je ministar Lalović ovde govorio o Predlogu ovog zakona, za koji bih ja volela da se zove zakon o porodici, a ne porodični zakon, na dobacivanja poslanika iz klupe, rekao je: "Znam da vam je krivo, ali biće usvojen", mislio je na ovaj predlog zakona. To je bila vrlo neumesna primedba ministra Lalovića. Zašto je sada spominjem? To što vi znate da će ovaj zakon biti usvojen ne daje vam za pravo da predlažete neka za naše društvo potpuno neprihvatljiva i nenormalna rešenja. Član 21. govori o nečemu što je neprirodno, nenormalno. To je jedino prihvatljivo i viđeno u ovim latinoameričkim serijama kojima se pune glave gledalaca svih televizija u Srbiji. U Srbiji je, prihvatili vi to ili ne, zaključivanje braka između tazbinskih srodnika nešto što je nenormalno, neprirodno. Moram da objasnim, radi javnosti, da se opet ne stekne utisak, kao što sam jutros rekla, što sve vreme pokušavate da kažete, kako smo mi srpski radikali protiv ovog zakona, a on toliko dobrog donosi Srbiji. Član 21. kaže da brak ne mogu sklopiti (a ja bih rekla – zaključiti) tazbinski srodnici u prvom stepenu prave linije, a to su svekar i snaha, zet i tašta, očuh i pastorka, maćeha i pastorak. Onda kažete da sud može, iz opravdanih razloga, dozvoliti zaključivanje ovakvog braka. Prvo, ne vidim opravdan razlog za takav brak i niko u SRS ne vidi opravdan razlog za zaključivanje takvog braka. Dakle, to je nešto nenormalno, neprirodno, čak lekari znaju kakve posledice mogu takvi brakovi da imaju kod eventualnog rađanja dece itd. Nismo amandmanom predložili da se briše ceo član, jer je očigledno da ste vi naumili da modernizujete Srbiju, jer sve vreme se priča kako je ovo mnogo moderan zakon. Ministar kaže: "Sve što je bilo moderno u poslednjih 25 godina, ugrađeno je u ovaj zakon". Ministre, niste morali ovoliko da nas modernizujete, da predviđate brakove između svekra i snahe, zeta i tašte, očuha i pastorke, maćehe i pastorka. Tolika moda je stvarno previše. Amandmanom je kolega Nedeljković tražio da sud ovakvu odluku, iz tih, navodno, opravdanih razloga, može doneti po prethodno pribavljenom mišljenju organa starateljstva. Vi kažete zašto ne prihvatate amandman: "Amandman se ne može prihvatiti iz razloga što su tazbinski srodnici, po pravilu, potpuno poslovno sposobna lica, pa nema potrebe za posebnom zaštitom njihovog interesa od strane organa starateljstva". Čak i ako su poslovno sposobna, ova lica su, u najmanju ruku, nemoralna. Ako svekar i snaha traže da zaključe brak, šta god da im je krajnja namera... Neko je ovde spominjao penziju kao jedan od ciljeva zaključivanja takvog braka; pa i to je nečasno, nemoralno, da se pravi takvo skrnavljenje svetinje porodice, svetinje braka, zato što će neko, bože, ostvariti pravo na penziju. Jednostavno, to je neprihvatljivo i što više odmiče rasprava o ovom amandmanu sve sam bliže razmišljanju da je trebalo potpuno brisati ovaj član, jer, definitivno, koliko god razmišljala, ne mogu da nađem nijedan opravdan razlog za zaključivanje braka u tazbinskom srodstvu. Šta bi moglo da bude, eventualno, opravdanje? Da se desi da, recimo, što je opet neprirodno i nenormalno, svekar siluje snahu, pa da snaha bude trudna. I tu je opet pitanje da li na drugi način da se reguliše, da se ozakoni i prizna to dete. Ali, u svakom slučaju, vi pokušavate da neprirodne, nenormalne situacije ugradite u zakon. Mi srpski radikali to ne prihvatamo. Šta god vi mislili o nama kao tradicionalnoj stranci, vi kažete i konzervativnoj, prihvatamo i to, ali brakove u tazbinskom srodstvu ne prihvatamo.
Hvala. Narodni poslanik Momir Marković, pa narodni poslanik Branislav Stevanović, po istom amandmanu, izvolite.
Stvarno ne znam, dame i gospodo narodni poslanici, šta treba i ovom ministru, a i mnogim ministrima koji su donosili predloge zakona pred ovaj parlament, da nam samo ono što je dekadentno u toj Evropi plasiraju i da nas stavljaju pred svršen čin da usvojimo ili ne usvojimo zakon. Slažem se sa gospođom Vjericom Radetom da bi ovaj član zakona trebalo potpuno brisati. Nažalost, takav amandman nije podnet, ali zato predlažem ministru da vrati ovaj zakon i da ga upodobi, pa tek onda da ga donese pred narodne poslanike. Dame i gospodo narodni poslanici, u pravoslavnoj tradiciji, ako smatramo da je većina građana Srbije pravoslavne veroispovesti, pored krvnog srodstva, to srodstvo koje se u zakonu naziva tazbinsko srodstvo takođe se poštuje do ne znam kog kolena. Gospođica Nataša Jovanović je maločas rekla - da li ćemo u nekom sledećem predlogu zakona imati i to, jer i to je Evropa, da se traži od poslanika da usvoje zakon po kome će homoseksualci moći da sklapaju brakove, jer širom zapadne Evrope takvi predlozi idu? Ako je to približavanje Evropi, Srbiji takvo približavanje Evropi ne treba. Meni je žao što ministar nije maločas malo bolje obrazložio, a nadam se da će sad da izađe i da nam kaže šta je to što može naterati, ubediti ove poslanike da glasaju za jedan zakon sa ovako dekadentnim stavom, gde će se omogućiti snahi i svekru, odnosno tašti i zetu sklapanje braka.
Prvo ministar Lalović, pa onda narodni poslanik Branislav Stevanović.
Samo da odgovorim na ovo, pošto je sada tema ovaj član 21. Dakle, prvo da kažem da taj član nismo menjali. To je član iz 1980. godine, odnosno postoji u Zakonu o porodici. To znači da vaša priča i vaši komentari o tome da smo mi tu nešto uradili u tom smislu, ne stoje. Dakle, ovde se radi o tome, kao što je bilo i 80-te, da je to bračna smetnja, zabranjuje se. To se zabranjuje, jer se ovde stavlja akcenat da se nešto dozvoljava. To se zabranjuje. To govorim zbog građana Srbije, da ne bi bili u zabludi. A onda se kaže da sud može pod određenim okolnostima da odluči nešto drugo, pri čemu će sud svakako konsultovati i centar za socijalni rad i sve druge koje treba da konsultuje da bi doneo kvalitetnu odluku. Ali, molim vas, pre nego što na ovaj način komentarišete Predlog zakona, ovde se ne radi o inovaciji, pogledajte sadašnji, važeći zakon, šta piše tamo, ista je stvar.
Replika autora amandmana. Izvolite, Miroslav Nedeljković, potom narodni poslanik Branislav Stevanović.
Evo, ministar je rekao da je ovaj član prepisan iz starog, odnosno sada važećeg zakona, a ja sam upravo podneo amandman da bi bio isti kao i u sadašnjem zakonu, gde stoji - po prethodno pribavljenom mišljenju organa starateljstva. Ako se ne varam, to je član 148. važećeg zakona. (Ministar, sa mesta: Član 48.) Molim, član 48? Možda. Znači, ne vidim nikakav racionalan razlog da se izbriše ta odredba da se prethodno mora pribaviti mišljenje organa starateljstva. Sud radi po nekoj svojoj logici i svojim pravilima. Ne verujem da sud ulazi u porodicu da proveri da li je to zaista namera da se osnuje bračna zajednica ili je ona već zasnovana i samo treba da se legalizuje. Centri za socijalni rad, preko svojih stručnih timova, to mnogo adekvatnije mogu da utvrde. Znači, samo sam tražio da ostane kao u starom zakonu, s tim da ostaje načelno sporno pitanje da li uopšte zakonom treba da se dopusti, da li uopšte principijelno treba da se dopusti sklapanje braka između tazbinskih srodnika prvog stepena.
Gospodine Nedeljkoviću, pojašnjenje ministra Lalovića. Izvolite. Repliku, zašto? Nije.
Ono što sam hteo da istaknem je suština, zato što je dikcija onih koji su izlazili ovde bila da smo mi sada izmislili u zakonu bračnu smetnju kada se o ovome radi. To postoji 25 godina u Srbiji. Samo sam hteo da ukažem da bi kada se komentariše trebalo da se pogleda važeći zakon, novi zakon, pa da u tom smislu komentar bude adekvatan realnoj situaciji. Što se tiče ovog drugog o čemu govori kolega – prethodno pribavljenog mišljenja, ili već kako je predložio, možda je ispušteno iz vida da sam, govoreći o zakonu u načelu, ukazao na jednu novinu u tom smislu, a to je da kada usvojimo ovaj zakon sledi specijalizacija sudija upravo za ove vrste sporova. U jednoj takvoj situaciji mislimo da to što je ranije bilo kao prethodno mišljenje itd. potpuno gubi smisao, zato što će sudije koje će biti specijalizovane za ovakve sporove umeti sasvim kvalitetno da odgovore na ovu vrstu problema. Evo toliko i hvala.
Hvala vama. Replika, ipak, je l′ tako? Narodni poslanik Nataša Jovanović, replika. Oprostite, po Poslovniku, kada god predstavnik Vlade traži reč odmah je dobija. Izvolite.
Neozbiljno se ponašate, predsedniče. Tražila sam ...
Molim vas, upozoravam vas da radimo po Poslovniku i citirao sam vam - kada god predstavnik Vlade traži reč odmah je dobija. I, moja je dužnost da ozbiljno radim po Poslovniku, a sada izvolite repliku.
Gospodine ministre, veoma kratko, ovo vam je već drugi put (a dva različita zakona su u pitanju, Zakon o radu i sada zakon o porodici) kako se stalno pozivate na ′80. godinu. To je godina u kojoj ste vi bili teško pogođeni, zato što je vaš ideolog Josip Broz te godine, hvala bogu, na sreću svih nas, preminuo, i vi imate taj problem i stalno vam je ′80. godina u glavi. Još samo da mi kažete - donet je zakon u maju mesecu, i znaću kompletnu tragediju vašeg slučaja da shvatim na pravilan način. Ako prigovarate, u konkretnom slučaju meni, zbog toga što stavljam primedbu na tazbinske srodnike i na sklapanje braka po pozitivnim zakonskim propisima iz 1980. godine, moram da vam kažem da sam ja i te 1980. godine, iako sam u to vreme pohađala osnovnu školu, ideološki bila dijametralno suprotstavljena vama. Posle 1990. godine došao je način i prilika da se većinska Srbija tako izjašnjava i da tako razmišlja, a te dogme i ono u čemu ste vi zarobljeni celog života jeste nešto sa čime vi morate da se suočite. Istinski osećaj svakog pripadnika srpskog naroda, a naročito vernika Srpske pravoslavne crkve, a rekla sam vam - i drugih hrišćanskih veroispovesti, ne dozvoljava ovakav način tretiranja odnosa kada su u pitanju tazbinski srodnici. Zato vas ubuduće upozoravam, kada god vam padne na pamet 1980. godina, a meni se obraćate, da se setite da sam ja ipak u to vreme bila neko ko nije mogao da utiče, naročito na taj ozloglašeni režim i na način na koji su se oni ponašali, oni delegati što su šetali, ulazili u ovakvu salu; zato je verovatno ovako i napravljena, jer im je služila za parade, da izglasavaju takve dekadentne zakone.
Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović. Izvolite po ovom amandmanu.
Dame i gospodo, nije ovo dovoljan argument, što kaže gospodin ministar, da je ovo odranije napravljen zakon. Gospodine ministre, vi ste tu da pravite bolje zakone. Međutim, vi nas sve vreme vučete ka Evropi. Ovaj zakon nas vraća u Aziju, gospodine ministre. Za nešto čega smo se ranije stideli, što smo uvek kritikovali, sklapanje ovakvih brakova, vi jednostavno dajete zeleno svetlo, da zet i tašta mogu da sklope brak. Niste imali u vidu, kada ste čitali i pravili taj član, da ste i vi nečiji zet, gospodine ministre. Na taj način, podržavanjem sklapanja ovih brakova, gospodine ministre, mi branimo bolesnu naciju. Treba da nam se rađaju ne znam kakva deca u takvim brakovima. Što se tiče sudskih postupaka oko nasledstva, penzija, postoje drugi mehanizmi da se naslede penzija i ostala imovina. Nikako ne podržavam da vi imate neki alibi, da se vadite da je zakon pravljen ranije i da ste vi to sada samo prepisali. Prema tome, to je jedna dodatna vaša sramota što niste uradili nešto bolje, ako je bilo loše u prošlosti. Hvala.
Hvala i vama. Ko se javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Ostoja Stojanović.
Narodni poslanici, gospodine ministre, ne mogu da se složim sa ovim. Bolje bi bilo da ovo prepustimo sudovima i socijalnim radnicima, neka oni rešavaju te probleme. Kao hrišćanin i kao čovek ne mogu da se složim da ja sutra venčam moju taštu, s tim nikako ne mogu da se složim. Bilo bi me sramota i Boga i naroda da to uradim, da živim sa njenom ćerkom, pa da živim sa njom. Kao hrišćanin i kao čovek to nikada neću uraditi. Sa ovim zakonom, sa ovom tačkom napravićemo po onoj narodnoj – Sinđelić Stevan uz brdo grebe, ovde se ne zna ko s kim živi. Tako će biti. Ministre, ovo je za mene bruka i sramota. Predlažem da ovu tačku zakona povučete.
Hvala narodnom poslaniku Ostoji Stojanoviću. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 22. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 23. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 24. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović zajedno su podneli amandman kojim predlažu izmenu naslova glave II u drugom delu Predloga zakona, posle člana 24. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Kolege narodni poslanici, gospodine ministre, predlažemo da se posle člana 24, kao što je predsedavajući već kazao, ime glave promeni – to ime sada glasi: "Dejstva braka", a mi predlažemo da se zove: "Prava i dužnosti supružnika" – zbog toga što se iz svih članova koji potom slede, a pripadaju toj glavi, jasno vidi da je u suštini reč o pravima i dužnostima. Na primer, član 25: "Supružnici su dužni da vode zajednički život..."; član 28: "Supružnici su dužni da se uzajamno izdržavaju..."; član 29: "Imovina supružnika može biti..." – sve su to dužnosti i prava. Zbog toga mislimo da je taj naslov glave mnogo prihvatljiviji odnosno adekvatniji, nego ovaj koji sada stoji u vašem predlogu. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na naslov iznad člana 31. i član 31. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Izvolite.
Hvala. Predložila sam da se briše naslov u delu o ništavosti braka, koji glasi: "Različitost polova, izjava volje i nadležnost". Ispod toga je član 31, čiji je tekst: "Brak je ništav ako su ga sklopila dva lica istog pola, ako izjave volje supružnika nisu bile potvrdne ili ako brak nije sklopljen pred matičarem." Smatrala sam da je suvišno da to uopšte piše i da piše na tom mestu, jer je to isto sadržina člana 15, koji kaže: "Brak sklapaju dva lica različitog pola davanjem izjava volje pred matičarem". Znači, mislim da naš narod i građani ove zemlje nisu retardirani da im se mora dva puta ponoviti ista rečenica da bi bolje zapamtili. Hvala.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 32. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Hvala. Na član 33. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Hvala. Na član 34. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Hvala. Na član 35. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Hvala. Na član 35. amandman je podneo narodni poslanik Mileta Poskurica. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, kolega Mileta Poskurica podneo je amandman na član 35. Radi se o zakonskim razlozima ništavosti braka, i u članu 35. i iznad člana 35. kao razlog za ništavost je predviđeno srodstvo. Kaže se da je "brak ništav ako su ga međusobno sklopili krvni, adoptivni ili tazbinski srodnici između kojih nije dozvoljeno sklapanje braka. Brak između tazbinskih srodnika iz stava 1. ovog člana ne mora se poništiti ako postoje opravdani razlozi". Predlog je da se drugi stav promeni i da glasi: "Brak između tazbinskih srodnika iz stava 1. ovog člana neće se poništiti ako se ispune uslovi iz člana 21. stav 2. ovog zakona". U obrazloženju ovog amandmana, u samo jednoj rečenici rečeno je: "Preciziranje je neophodno da bi se umanjila mogućnost zloupotrebe ovog prava". Zašto smo to tako rekli? Zato što je ovo vezano i za član 21, o kome smo ovde poprilično govorili. Zaključivanje braka između tazbinskih srodnika ne može da se tretira kao pravo. To jeste zloupotreba prava, jer ne postoji (to sam već govorila) nijedan pravni osnov, osim što ćete ga vi ugraditi u ovaj zakon, za zaključivanje tih nenormalnih brakova. U obrazloženju Vlade zašto se ne prihvata ovaj amandman kaže se - amandman se ne može prihvatiti iz razloga što predložena izmena ne doprinosi preciznijem definisanju pravnog standarda "opravdani razlozi", s obzirom na to da se pozivanje odnosi na odredbu koja ne sadrži bliže određenje tog pojma. Ovo obrazloženje jednostavno nije tačno. Inače, kada se govori o ništavosti braka, problematičan je ceo ovaj deo zakona koji govori o tome. Ovo što je rekla koleginica Leila je vrlo smišljeno. Odnosi se i na ovaj član, i nemojte sada da nam govorite da je to nešto prepisano iz onog zakona koji je sada na snazi, jer ako predlažete nov zakon i mi usvajamo nov zakon, onda dajte da usvojimo i nešto potpuno novo. Ako se u zakonu precizira pod kojim uslovima se zaključuje brak, onda je mala verovatnoća da se može desiti da se zaključi brak koji je u članu 35. predviđen kao ništav brak. Onda je pitanje odgovornosti onoga ko zaključuje brak, sada mislim na službeno lice, a ne na lica koja međusobno zaključuju brak, kako može da se desi da se zaključi brak, ako je tražio određenu dokumentaciju, koji kasnije postaje ništav iz ovih razloga. To je deo koji je trebalo ozbiljnije regulisati ovim zakonom. Ovde ste predvideli niz razloga za ništavost braka, ali to opet otvara mogućnost zloupotreba kod zaključivanja braka. Ako dva lica koja hoće da zaključe brak donesu službenom licu odgovarajuću dokumentaciju koja se traži na osnovu zakona, onda valjda ne postoji mogućnost da se zaključi brak koji po tom osnovu postaje ništav. Brak može biti ništav ako se u međuvremenu sazna činjenica koja je mogla da se prikrije u trenutku zaključivanja braka, ali ovo što je predviđeno u članu 35. nije moglo da se prikrije prilikom zaključivanja braka. Dakle, predlažemo da se ovaj amandman prihvati, zato što on jeste nešto što precizira, iako Vlada kaže da ne precizira ovu, predlogom predviđenu, situaciju. Mi tvrdimo da precizira i predlažemo da se ovaj amandman prihvati, iako je, opet moram da naglasim, uopšte postojanje mogućnosti zaključivanja brakova između tazbinskih srodnika nešto što je za SRS neprihvatljivo. Nikada ne može predstavljati neko pravo, čak i ako ga vi ovde predvidite i usvojite kao pravo, nego će samo biti izvor zloupotrebe prava, jer se takvi brakovi i zaključuju samo da bi se zloupotrebilo pravo. Dakle, molim kolege narodne poslanike, odnosno predlažem da razmisle, da ovaj amandman usvoje, a pre toga naravno da se usvoji amandman na član 21. ovoga zakona.
Narodni poslanik Mileta Poskurica, autor amandmana.
Mislim da ne postoje više reči kojima bi trebalo objašnjavati razloge zašto ne ići u sklapanje tazbinskih brakova. Da se samo malo krenulo levo ili desno po svom komšiluku i sa verujućim ljudima govorilo, bilo bi jasno. Ovako, stvorili smo pravnu zavrzlamu, gde će advokati najviše koristi imati; a i ceo zakon je takav, osobito kada bude došlo do razvoda, podele imovine, nasilja u porodici – pune ruke posla advokatima. Kod ovakvog zakona advokati imaju najviše posla. Ako ste već odlučili, verovatno koncipirali u svojoj glavi da ćete većinom izglasati da zakon prođe sa ovakvim članom i ovakvim preporukama, onda nije bilo logično da stavite – ne mora se poništiti ugovor o sklapanju braka između tazbinskih srodnika. To je krajnje nelogično, jer ako je sud doneo odluku znajući sve činjenice, onda ne može da se stavi "ne mora", nego "neće se poništiti". Znači, ne verujete ni sudu. Ako je već isključeno da se u proces stvaranja bračne zajednice između tazbinskih srodnika uključi centar za socijalni rad, da da preporuke, poznavanje sa terena, ličnu situaciju i tako dalje, nego sam sud dolazi do informacije o tome i doneo je odluku da brak može da se sklopi, da nema smetnji, što nas uvek iznenađuje, onda je nelogično staviti "ne mora", nego treba staviti "neće". Otpoštujte odluku suda i kraj priče. Ako se ne prizovete svesti i ne povučete jednu ovakvu nebuloznu odredbu, koja je nemoguće nekada bila kreirana, ali za neke druge okolnosti, neke druge navike, koje su daleko od hrišćanskih, koje nama ne pripadaju, pravoslavnom srpskom narodu, mislim da bi bilo vrlo logično temeljno o ovome razmisliti. Mi se nećemo ljutiti ako ovo povučete i građanima će biti jasnije da ste bili pravilno orijentisani u ovom pogledu.
Ako nema niko više po amandmanu, zaključujem raspravu o ovom amandmanu i zaključujem prepodnevnu raspravu. Nastavljamo u 15 časova. [[Posle pauze – 15.50]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad. Molim da utvrdimo da li imamo kvorum. Molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da imamo kvorum za rad. Na član 36. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 37. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 37. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Istovremeno, molim nekoga od potpredsednika Narodne skupštine da uđe u salu. Na član 38. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 40. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Podnela sam amandman na član 40. Član 40. Predloga zakona na koji sam podnela amandman, odnosno stav 2. glasi: "Sporazum o razvodu obavezno sadrži i pismeni sporazum o vršenju roditeljskog prava i pismeni sporazum o deobi zajedničke imovine." Smatrala sam da bi na ova dva sporazuma trebalo da se doda i - pismeni sporazum o izdržavanju. Onome ko se bavi ovom materijom jasno je šta znači da se na vreme reši problem izdržavanja da bi se kasnije izbegle sve moguće parnice koje iz problema izdržavanja nastaju. Pitanje izdržavanja je vrlo značajan deo odnosa između supružnika, a jako je dobro razrešiti ga još u okviru sporazumnog razvoda braka. To je razlog što sam smatrala da je neophodno da i ovo, kao treći sporazum, uđe u ovaj član. Hvala.
Zahvaljujem se. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 41. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Takođe imam amandman i na član 41. koji glasi: "Svaki supružnik ima pravo na razvod braka ako su bračni odnosi ozbiljno i trajno poremećeni ili ako se objektivno ne može ostvarivati zajednica života supružnika." Smatrala sam da je zbog zaštite žene i deteta neophodno da se doda stav koji je modifikovan i na drugi način rešen bio i u starom zakonu, a koji bi glasio: "Muž nema pravo na razvod braka za vreme trudnoće žene, odnosno dok njihovo dete ne navrši godinu dana života, osim na osnovu sporazuma o razvodu." Primedba Ministarstva koju smo dobili u odgovoru zbog čega je odbijen ovaj amandman, a radi se o mogućnosti da žena ne želi da se razvede, jeste da bi žena bila izložena većem nasilju. Ovde je ključno to da se predviđa da bez ženine saglasnosti nema razvoda. Žena koja trpi nasilje ili tek počinje nasilje nad njom, ako želi, može dati pristanak na razvod. Ovim hoću da kažem da žena ne mora trpeti nasilje, kako nam je Ministarstvo odgovorilo, jer ako da saglasnost na razvod, ona može da se razvede. Mislim da je ovo rešenje mnogo bolje nego u prošlom zakonu, koji je isključivao bilo kakvu mogućnost razvoda, odnosno razvoda sem sporazumnog, ali razvoda ako žena ne da saglasnost. Ovim bismo ženi dali mogućnost da se zaštiti, ako je u potrebi za zaštitom. Ako samo muž želi da se razvede, a ne postoji nasilje, ona bi mogla da ne dozvoli, naravno iz raznih razloga, a prvenstveno materijalnih, jer ni ovim zakonom to nije uređeno onako kako bi to trebalo da se uredi.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 47. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 47. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati,Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 48. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 59. amandman je podnela narodni poslanik Anita Beretić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Anita Beretić.
Dame i gospodo narodni poslanici, predstavnici Ministarstva, mislim da još samo malo dodatne pažnje treba ovde uložiti. Mislim da praktično govorimo o istom i nema zabune oko sadržine. U predlogu ovog amandmana koji smo podneli u članu 59. stav 1. posle reči "dete" dodaje se zapeta i reči "bez obzira na uzrast". U obrazloženju koje je Vlada dostavila zašto je odbila ovaj amandman kaže se da se amandman ne može prihvatiti iz razloga što je odredba člana 59. stav 1. Predloga zakona u skladu sa članom 7. Konvencije UN o pravima deteta, prema kojoj dete ima pravo na istinu o poreklu od samog rođenja. Mi smo upravo i hteli da naglasimo da, bez obzira na uzrast, što podrazumeva od trenutka samog rođenja, dete ima pravo da zna za svoje poreklo, a potpuno prihvatamo, znači ne ograničavamo i ne dovodimo u pitanje sadržaj trećeg stava, gde kažete, u Predlogu zakona, da dete koje je navršilo 15. godinu života i koje je sposobno za rasuđivanje može izvršiti uvid u matičnu knjigu rođenih i u drugu dokumentaciju koja se odnosi na njegovo poreklo. Dakle, to uopšte nije sporno, ali smatramo da nije jedini mogući (i, naopako da jeste) način da dete dozna za svoje poreklo prostim uvidom u matičnu knjigu rođenih sa navršenih 15 godina. To ne dovodimo u pitanje, ali smatramo da, bez obzira na uzrast, postoje mnoge životne situacije u kojima dete mlađe od 15 godina na jedan primereniji, humaniji, ljudskiji, topliji način treba da bude obavešteno o svom poreklu.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Dame i gospodo narodni poslanici, razumeo sam argumentaciju koju je ponudila koleginica Anita Beretić, ali ne mogu da je prihvatim zato što zakonom ne može da se propiše topliji i humaniji način. Mi možemo samo da želimo da se detetu koje je usvojeno, o njemu se radi, to saopšti na topliji i humaniji način, ali ne možemo da propišemo kakav je to način koji bi bio topliji i humaniji. Zakonodavac je, što se mene tiče, ovde u pravu što je odredio 15 godina kao donju granicu starosti kada bi se detetu moglo saopštiti nešto tako, a priznaćete da se radi o stvarima koje mogu biti krajnje traumatične za dete. Ukoliko bi se prihvatio amandman – još jednom kažem da ga potpuno razumem i potpuno razumem šta je bila vaša želja – mislim da bismo onda mogli jedan broj dece koja su usvojena dovesti u nepriliku, i da ona mogu dobiti trajnu frustraciju. Inače su to deca kod kojih postoji latentna opasnost da kada saznaju pravu istinu o svom poreklu imaju traume čitavog života. Radi se o jednoj delikatnoj situaciji i zato se zalažem da ovaj amandman ne bude prihvaćen, već da bude kao što je član 59. zakona o porodici predvideo.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, argumentacija za podršku amandmanu narodne poslanice Anite Beretić, ponovo. Dakle, član 59, koji tretira poreklo, prvi stav: "Dete ima pravo da zna ko su mu roditelji". Amandman podrazumeva i deo rečenice: "bez obzira na uzrast". Zašto dajem argumentaciju kao podršku? Zato što imamo mogućnost da usvajanjem ovog amandmana ublažimo proteste koji se tiču članova 249, 250. i 251. Predloga ovog zakona, gde se govori o utvrđivanju materinstva, odnosno očinstva i to do navršene desete godine života deteta. Ne sumnjajući da će ovakvi članovi, kako su predloženi, proći, usvajanjem ovog amandmana ostavili bismo jedan širok kanal za komunikaciju one dece za koju roditelji, o kojima smo i danas čuli za ovom govornicom, smatraju da su im deca, jednostavno rečeno, ukradena, da mogu u bilo kom trenutku svog života tražiti istinu o svom poreklu. Dakle, amandman narodne poslanice Anite Beretić omogućava da se i ovo uputi kao poruka ljudima koji imaju ličnu tragediju u životu zbog kriminalnog dela, utvrđenog, potvrđenog, neutvrđenog, to ostaje na nadležnim organima da saopšte konačnu istinu, da bar njihova deca imaju prava, bez obzira na uzrast, da utvrde i da znaju ko su im roditelji. Ovo nije ni u kom slučaju u suprotnosti sa Konvencijom koja je navedena u obrazloženju. Tim pre bi trebalo da se poslanička većina usaglasi i da kaže, ako će proći članovi 249, 250. i 251. u predloženom tekstu, ako majka i otac samo do detetove desete godine rođenja, odnosno majka može da utvrđuje svoje materinstvo, pustite onda pravo ovim zakonom da dete to može da radi dokle god je živo, bez obzira na to da li će mu roditelji u trenutku utvrđivanja istine o sopstvenom poreklu biti živi ili ne. Ovo je važno pitanje zbog toga što mislim da dodiruje bazične emocije koje kao ljudi delimo, i kao nečija deca i kao roditelji neke dece. Malo empatije sa ljudima koji imaju takav tragičan doživljaj u svom životu pokazalo bi se kroz glasanje za amandman narodne poslanice Anite Beretić.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 61. amandman je podneo narodni poslanik Branislav Blažić. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 65. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 65. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Malo je čudno da je Vlada odbila ovaj amandman. Pokušaću da budem jasan, da svi shvatite o čemu se radi. Nadam se da ćete ga kasnije, u danu za glasanje, prihvatiti. Kao što znate, Predlogom ovog zakona, primenjujući Konvenciju o pravima deteta i ostale konvencije, predviđeno je da se u određenim postupcima za priznavanje prava deteta sasluša i mišljenje deteta koje je navršilo 10. godinu života. Da vas podsetim, sa navršenih 15 godina dete samo donosi neke odluke. Sa navršenih 10 godina života sud ima pravo i obavezu da čuje mišljenje deteta o pitanjima koja se deteta tiču. Da budem konkretan, u toku razvoda braka sud treba da presudi kom roditelju će da pripadne dete, odnosno koji će roditelj da vrši roditeljsko pravo. Dobro je što je predviđeno da sud čuje mišljenje deteta i kroz član 65. provejava da to mišljenje dete mora da iskaže slobodno, bez pritiska. Međutim, kako je ovaj član napisan, to se ne obezbeđuje. Saslušanje deteta je praktično onemogućeno. To mišljenje neće biti slobodno izraženo. Zato smo intervenisali amandmanom. Ako je predlagač već hteo da se uvaži mišljenje deteta, odnosno da se sazna mišljenje deteta, dajte da to omogućimo kroz operacionalizaciju ovog člana. Znači, sud će saslušati mišljenje deteta u neformalnom razgovoru, u prikladnoj atmosferi, a u prisustvu lica koje dete samo izabere. Mi predlažemo da se briše ovo: "a u prisustvu lica koje dete samoizabere", iz dva razloga. Prvo, dete može da izabere jednog od roditelja. Ako su već odnosi u braku toliko poremećeni, normalno je da jedan od roditelja već ima dominantan uticaj na dete. Znači, ako dete povede roditelja koji ima dominantan uticaj, ono će otprilike izneti mišljenje koje taj roditelj očekuje da čuje. Dete će sigurno izabrati lice koje mu se na neki način nametne od strane roditelja koji ima dominantan uticaj na dete. Prema tome, ili usvojite ovaj amandman ili će ovaj principda dete slobodno može da izrazi svoje mišljenje biti samo obična deklaracija, mrtvo slovo na papiru.
Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Bojim se da je upravo završna rečenica gospodina Nedeljkovića možda i smisao ovog zakona. Vaša nesuvisla potreba da isprepisujete sve i svašta svela se na nešto slično onome što smo videli kada ste govorili o đačkim parlamentima, dakle, pravo da misli, pravo da odlučuje, pravo da ima ministra spoljnih poslova, ministra kulture, predsednika vlade. Evo i sada – pravo deteta da misli. Mišljenje je proces. Ko je ikada u bilo kom pravnom aktu detetu zabranio mišljenje? Ako mišljenje iznosi kao nekakav stav, onda ga artikuliše, pa je to onda opet stav deteta. Ako to svoje mišljenje operacionalizuje, to je onda delo, akt. Prosto je neshvatljivo zašto se to stavlja u ovako globalni koncept, da tek indirektno može da se zaključi da je to mišljenje koje dete može da izloži u momentu kada se odlučuje o njegovoj sudbini, recimo, kod usvajanja ili kod razvoda braka, kome će da pripadne itd. Trebalo je to preciznije navesti, jer ovako bombasto stavljeno - pravo na mišljenje, ostavlja upit gde je to dete do sada živelo, kakva je to država bila u kojoj se pravo na mišljenje deteta nije poštovalo. U prvom stavu se vidi kako je sposobno da ostvari, maltene, proces mišljenja. To je neverovatno. Jedna prilično nemušta formulacija pet stavova ovog člana čini ga glamuroznim, nejasnim, nedorečenim. Uopšte, osujećenje prava na mišljenje i stavljanje u prvi plan jednog misaonog procesa – nama je neshvatljivo zašto se toliko dalo tome značaja, kada je moglo za određene vezane članove, u kojima je prisustvo deteta bitno, da se stavi: ukoliko dete jeste sposobno ili dovoljno zrelo, biološki, mentalno, psihički, da da svoje mišljenje o određenim stvarima koje se njega tiču. To se tiče sličnih odluka koje dete donosi, u pogledu mišljenja, o podobnosti za intervenciju, za lečenje. Jednostavno, jedan galimatijas od rešenja, koji ne znam zašto je tako prepisivan ili ponovo dovođen u prvi plan, budući da je verovatno neko mislio da će zakon biti loš ako se ovo ne stavi. On bi bio jednako loš i bez ovoga što ste stavili, ali na nama je da na ovome intervenišemo, kada je već takav kakav je. Prihvatite sugestiju predlagača amandmana, pa ga utoliko izmenite.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Kolege poslanici, verujem da ćete, kada se bude glasalo o ovom zakonu, glasati za amandman kolege Milovana Radovanovića, jer ovim amandmanom dajemo težinu članu 65. Predloga zakona, u smislu da prihvatanjem ovog amandmana onda zaista ima smisla ono što je predviđeno u članu 65. Ne radi se samo, kao što je to Vlada predložila, o deklarativnom tekstu, koji, u principu, nikoga ne obavezuje. Ako bi bio prihvaćen naš amandman, onda bi bio postignut pravi smisao onoga što se htelo članom 65. Samo da podsetim, član 65. govori o mišljenju deteta prilikom razvoda. U stavu 1. predloženog zakona stoji da dete koje je sposobno da formira svoje mišljenje ima pravo slobodnog izražavanja tog mišljenja. Mi srpski radikali smo apsolutno saglasni sa ovakim stavom, ali zato ne možemo da prihvatimo ono što je napisano u stavu 6. ovog istog člana, što negira ovo što je predviđeno stavom 1. člana 65. U stavu 6. kažete: "Sud i organ uprave utvrđuju mišljenje deteta u neformalnom razgovoru koji se obavlja na prikladnom mestu, u saradnji sa školskim psihologom odnosno organom starateljstva, porodičnim savetovalištem ili drugom ustanovom specijalizovanom za posredovanje u porodičnim odnosima, a u prisustvu lica koje dete samo izabere". Prema mišljenju naše poslaničke grupe ove reči "u prisustvu lica koje dete samo izabere" ne mogu da stoje, odnosno umesto toga bi moglo da se kaže: "bez prisustva roditelja". Šta ovo znači, u suštini? Ako ostavimo da se dete izjašnjava o tome kojem roditelju će pripasti prilikom razvoda, ali to mora da kaže u prisustvu lica koje je samo izabralo, to automatski znači da se dete opredeljuje za onog roditelja koji je bliži sa licem koje je dete samo izabralo. Ako se dete opredeli za ujaka, sigurno je da će tražiti da pripadne majci, a ako se opredeli za strica, onda će sigurno pripasti ocu. Ako hoćemo da isključimo pristrasnost, da dete bez ikakvog straha može da kaže sa kim želi da ostane posle razvoda roditelja, onda to mora da kaže pred svim ovim stručnim licima koja jesu ovde navedena, ali bez prisustva ijednog roditelja i bez prisustva tog lica koje je na bilo koji način blisko jednom od roditelja. Jedino na taj način omogućavamo da dete kaže s kim zaista želi da ostane da živi. Ako ne biste prihvatili ovaj naš amandman, onda vam je valjda svima jasno da tu nema slobode deteta, jer sigurno da dete od 10 ili 11 godina neće da kaže - više volim da živim sa mamom, ako je pored njega stric koji je tatin brat. Jednostavno, to ne može da se očekuje od tako malog stvorenja. Vlada u obrazloženju kaže da ne prihvata ovaj amandman, s obzirom na to da je prihvaćen amandman narodnih poslanika Ljiljane Nestorović i Meha Omerovića na isti član Predloga zakona. Ne znam da li ste pročitali ovo obrazloženje i amandman kolega Ljiljane Nestorović i Meha Omerovića. On nema blage veze sa onim što smo mi predložili. Šta ovo dvoje kolega kažu? Da se u stavu 6. brišu reči "u neformalnom razgovoru koji se obavlja na prikladnom mestu". To nema nikakve veze sa onim što smo mi predložili. U redu, neka se briše to da se mišljenje daje u neformalnom razgovoru koji se obavlja na prikladnom mestu, ali to zaista nema nikakve veze sa ovim što smo mi rekli – da to mišljenje dete daje bez prisustva roditelja, odnosno lica bliskog jednom roditelju. Očigledno je da onaj ko je pisao obrazloženje Vlade misli da se mi narodni poslanici ovde igramo, da ne čitamo predloge zakona, mišljenje Vlade. Zaista sam bila zgranuta kad sam videla obrazloženje Vlade zašto nije prihvaćen amandman Milovana Radovanovića – zato što su Meho Omerović i Ljiljana Nestorović podneli amandman na isti član, ali na potpuno drugi deo priče, koji nema veze sa ovim našim amandmanom. Zaista vas molim, pretpostavljam da ste vi, gospođo, stručno obrađivali ovaj deo (obraća se gospođi iz stručne službe), da vodite računa i da uvažavate da mi ovde ozbiljno radimo i ozbiljno razmišljamo.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 70. amandman sa ispravkom zajedno su podneli narodni poslanici Bojan Kekić i Živodarka Dacin. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, kolega Bojan Kekić i ja smo podneli amandman za koji smatramo da zbilja suštinski pojašnjava neke stvari u ovom zakonu. Radi se zapravo o odeljku - Vaspitavanje deteta i članu 70. To je jedini član koji se odnosi na vaspitavanje deteta i glasi: "Roditelji imaju pravo i dužnost da sa detetom razvijaju odnos zasnovan na ljubavi, poverenju i uzajamnom poštovanju, te da dete usmeravaju ka usvajanju onih vrednosti koje imaju univerzalni karakter". Ponovo neka opšta karakteristika koja može da znači sve i ništa. Smatramo da smo ponudili mnogo bolje rešenje, pa je naša ponuda da umesto reči "onih vrednosti koje imaju univerzalni karakter" stoje reči "i poštovanju vrednosti emocionalnog, etičkog i nacionalnog identiteta svoje porodice i društva". Praktično se ovde određuju suštinske vrednosti kojima roditelji treba da se rukovode u vaspitavanju dece, a koje isto tako imaju opšti značaj. Još nešto, zbilja sam očekivala da će ministar Lalović biti tu i da će verovatno usvojiti ovaj amandman, samim tim što je on, naravno, pravno moguć i što je na resornom Odboru za zdravlje i porodicu praktično jednoglasno usvojen. S obzirom na činjenicu da ne može na samoj sednici da bude usvojen, samo bih vas zamolila da u danu za glasanje usvojimo ovaj amandman i tako poboljšamo član zakona, jedan jedini, koji se odnosi na vaspitanje deteta. Zahvaljujem.
Pošto je taj amandman prošao na Odboru, to je već pola posla. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 75. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. (Narodni poslanik povlači amandman.) Zahvaljujem se. Na član 76. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 77. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Odbor za zdravlje i porodicu i Zakonodavni odbor predlažu da se ovaj amandman odbije. Reč traži narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović.
Hvala. Zadovoljstvo mi je kada gospodin Anđelković vodi Skupštinu, onda se osećam kao žena. Inače sam, bogami, stalno u sumnji.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici Leili Ruždić-Trifunović.
Član 77. predviđa samostalno vršenje roditeljskog prava. On ima pet stavova. Svaki stav predviđa situaciju u kojoj može jedan roditelj samostalno da vrši roditeljsko pravo. Smatrala sam da moramo da dodamo još jedan stav i stavila sam ga kao stav 2, a ostale stavove pomerala za jedno mesto. Taj moj stav bi glasio: "Jedan roditelj sam vrši roditeljsko pravo na osnovu odluke organa starateljstva kada drugi roditelj zbog bolesti, trajnije odsutnosti ili iz nekog drugog razloga privremeno nije u mogućnosti da vrši roditeljsko pravo." Smatrala sam da je neophodno da i situacija u kojoj privremeno jedan roditelj ne može da vrši roditeljsko pravo uđe u ovaj član, a pošto je stvar privremena, odnosno rešenje privremeno, njega može da odredi organ starateljstva. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, reč ima ministar Lalović.
Prvo bih hteo da vas obavestim da Vlada prihvata amandman narodnih poslanika Bojana Kekića i Živodarke Dacin na član 70. Predloga porodičnog zakona. Hteo bih još da vam kažem i da smo obavili konsultacije oko amandmana na član 5. koji je ovde bio toliko problematičan. Na osnovu konsultacija koje smo obavili, Vlada Republike Srbije prihvata amandman Anite Beretić na član 5. Hvala.
Molim, ako bi mogao Odbor da zaseda u pauzi, pre kraja ovog zasedanja, da prihvati ovaj amandman, kako bi postao sastavni deo Predloga zakona, a radi se o amandmanu na član 5. narodnog poslanika Anite Beretić, a ... Ništa se ne sekirajte, samo redom. Ako ne, onda će Skupština morati da se izjašnjava o tome u danu za glasanje. Naravno, pošto su amandman narodnih poslanika Bojana Kekića i Živodarke Dacin prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je pravno moguć, konstatujem da je on postao sastavni deo Predloga zakona. Prelazimo na sledeći član. Na član 83. amandman je podnela narodni poslanik Anita Beretić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Anita Beretić.
Poštovani potpredsedniče, ministre, želim prvo da se zahvalim na ovom hrabrom i politički mudrom gestu i da kažem da će važnost ovakve odluke biti merena u vrlo skorom i dugom periodu koji je pred nama i da smo ovim, kao parlament, poslali jednu izuzetnu poruku ženama u Srbiji. Verujem da delimo mišljenje da su one to, na osnovu svih iskustava i različitih iskustava u kakvim žive, u potpunosti zaslužile. Hvala vam još jednom. Što se tiče amandmana na član 83, taj član glasi: "Roditelju se može vratiti roditeljsko pravo kada prestanu razlozi zbog kojih je bio potpuno ili delimično lišen roditeljskog prava". Mi predlažemo da se reči "potpuno ili" brišu. Zašto to činimo? Članom 81. predloženog zakona i članom 82. vrlo precizno, i to je jako dobro, definišu se uslovi pod kojima roditelji mogu biti potpuno, odnosno delimično lišeni roditeljskog prava. Član 81. u stavu 2. kaže: "Roditelj zloupotrebljava prava iz sadržine roditeljskog prava: 1. ako fizički, seksualno ili emocionalno zlostavlja dete; 2. ako izrabljuje dete sileći ga na preterani rad ili na rad koji ugrožava moral, zdravlje ili obrazovanje deteta, odnosno na rad koji je zabranjen zakonom; 3. ako podstiče dete na vršenje krivičnih dela; 4. ako navikava dete na odavanje rđavim sklonostima; 5. ako na drugi način zloupotrebljava prava iz sadržine roditeljskog prava". Smatramo da ukoliko u životu ima situacija, a nažalost ima ih, a želimo da verujemo da ih nema u dramatično velikom broju ili da će, pak, primenom ovog novog zakona način razmišljanja o porodici i milje biti drugačiji, savremeniji, nije zgoreg razmisliti da se u slučaju iskustava kroz koje dete prolazi, a pri tome trpi nasilje tipa fizičkog, seksualnog ili emocionalnog zlostavljanja, što spada i u domen krivičnih dela, pa bez obzira, kada prestanu razlozi, jer se kaže - može se vratiti roditeljsko pravo kada prestanu razlozi za lišavanje, bilo delimično ili potpuno. Smatram da ovako grubo narušavanje psihofizičkog zdravlja deteta, često i sa smrtnim ishodima, jeste dovoljan razlog da se razmisli o tome da se u takvim drastičnim slučajevima roditeljsko pravo praktično ne vraća.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Aniti Beretić. Reč je tražio narodni poslanik Miroslav Nedeljković. Izvolite.
Mislim da ovaj amandman ne treba da se prihvati. Daću obrazloženje. Gospođa Beretić je čitala razloge zbog kojih se može oduzeti roditeljsko pravo, ali nije pročitala sve do kraja. Pročitala je pet tačaka, ali je propustila da pročita još pet zbog kojih se može oduzeti roditeljsko pravo, a to su: 1. ako je roditelj napustio dete; 2. ako se ne stara o detetu; 3. ako izbegava da izdržava dete itd. Znači, ako je iz ovih razloga roditelju uskraćeno roditeljsko pravo i ako ovi razlozi prestanu, a složićete se da mogu prestati, onda zašto da se sudskom odlukom ne vrati roditeljsko pravo. Možda bi ovo moglo da se usvoji kada bi član 81. bio raščlanjen na više članova, pa da ovo što je pod naslovom – roditelj zloupotrebljava prava iz sadržine roditeljskog prava, ovih prvih pet tačaka, da je to poseban član; ja bih se složio, ako je roditeljsko pravo oduzeto iz ovih razloga, da stvarno nema logike da se ikada vrati, da to može raditi samo mentalno bolesna osoba. Ali, s obzirom da imamo i ove druge tačke, koje roditelj može da ispravi tokom života, onda ne treba zatvarati zakonski mogućnost da mu se vrate roditeljska prava.
Zahvaljujem se gospodinu Nedeljkoviću. Za repliku se javila narodni poslanik Anita Beretić. Izvolite.
Samo kratko. Dakle, nisam propustila namerno ili zlonamerno; tačno je, ne sporim da postoje i ostale tačke, kojima se još definiše zloupotreba roditeljskog prava. Možda je prosto rasporedom ili tehničkim uređenjem samog člana došlo do iščitavanja svih tačaka, da su jednake po važnosti. Dakle, mi insistiramo na onim situacijama kada je zloupotreba roditeljskog prava drastična. Što to sada nije kroz sam član razlučeno, pa je rečeno da se u slučaju tačke 1, 2. ili 3. može lišiti trajno roditeljskog prava, šta da radimo. Ali, ni mi nismo mogli, pri podnošenju amandmana, da budemo precizniji i da kažemo da se to odnosi samo na to. Ne smatramo da su uzroci za delimično lišenje roditeljskog prava svakodnevna situacija, ali potpuno prihvatamo varijantu da kada se ti uzroci otklone roditeljsko pravo se vraća bez problema, kao što može da se vrati roditeljsko pravo i iz trećeg stava tačke od 1. do 5, nije sporno. Ali, vrlo je sporna tačka 1. iz drugog stava.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Aniti Beretić. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 94. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Amandman se povlači. Na član 95. amandman je podneo narodni poslanik Paja Momčilov. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 96. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Odbor za zdravlje i porodicu i Zakonodavni odbor predlažu da se ovaj amandman odbije. Reč traži narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, član 96. Predloga zakona govori kad nije potrebna saglasnost roditelja za usvojenje deteta. Predlagač je predvideo da je to u slučaju ako je roditelj potpuno lišen roditeljskog prava; ako je roditelj lišen prava da odlučuje o pitanjima koja bitno utiču na život deteta; ako je roditelj potpuno lišen poslovne sposobnosti. Mi iz SRS predlažemo da se doda još jedna tačka i da to bude u slučaju ako je roditelj očigledno napustio dete, a njegovo mesto boravišta se ne zna duže od šest meseci. Zaista, ne postoji nijedan opravdan razlog, kojim biste me ubedili da ovo nije potpuno smislen i pravno valjan amandman. Uostalom, u obrazloženju kolega Krasić je napisao – s obzirom da roditelj koji napusti dete, a ne zna mu se prebivalište, ne obavlja roditeljske dužnosti, zbog toga nije potrebna njegova saglasnost za usvojenje. To je nešto što je potpuno normalno i, mislim, prihvatljivo. Vrlo sam iznenađena da Vlada nije prihvatila ovaj amandman. Još uvek očekujem da će ministar da ga prihvati, ili bar vi, kolege, u danu za glasanje, jer ovo što smo mi napisali govori u prilog tvrdnji da mi zaista ozbiljno pristupamo rešavanju ovih problema. Ne vidimo zašto bi neko dete ostalo bez usvojitelja zato što ima neodgovornog roditelja koji je nestao negde, ne zna se za njegovu adresu više od šest meseci. Nažalost, znate da takvih situacija u životu ima, a nadam se da prihvatate činjenicu da je detetu svakako bolje da bude kod neke nove porodice koja je spremna da ga usvoji, nego da bude u nekakvim ustanovama, kakve god da su. Nažalost, naše i nisu adekvatne za normalno opstajanje te dece koja nemaju roditelje, koja se nalaze u tim ustanovama, ali bez obzira o kakvim ustanovama da se radi, svakako da je prihvatljivije i bolje za dete da bude u krugu porodice. Zato mi je neshvatljivo da opet kroz sve diskusije ovih poslanika koji će glasati za ovaj predlog stalno provejava kako su, eto, jedino srpski radikali protiv ovog zakona. Kako vi tumačite, ako smo protiv zakona, onda smo i protiv prava deteta i ne vodimo računa o deci. To jednostavno nije tačno. Naprotiv, i ovim amandmanom pokazujemo da mi ovo doživljavamo mnogo ozbiljnije nego vi i da svestranije sagledavamo i ovaj problem. Zato smo predložili da se dozvoli usvojenje deteta bez saglasnosti roditelja ako se za tog roditelja ne zna duže od šest meseci, jer to naravno podrazumeva odmah da se radi o neodgovornom roditelju, koji grubo krši svoja roditeljska prava i ne postoji nikakav razlog da se sada čeka da se takav roditelj pronađe ili pojavi. U obrazloženju zašto ne prihvata amandman SRS Vlada kaže: "Amandman se ne može prihvatiti iz razloga što predloženo rešenje nije u skladu sa članom 9. Konvencije UN o pravima deteta. Naime, ako nema saglasnosti roditelja za usvojenje, mora postojati sudska odluka o lišenju roditeljskog prava zbog napuštanja deteta, odnosno grubog zanemarivanja roditeljskih dužnosti." Naš amandman, ministre, i kolege, nije u suprotnosti sa ovim članom 9. Konvencije UN o pravima deteta. Mi samo hoćemo da ovaj postupak ubrzamo. Ako ćemo čekati prvo da prođe šest meseci da se ustanovi da tog neodgovornog roditelja nema, pa se onda vodi postupak da se on proglasi nestalim, neodgovornim i tako dalje, mi gubimo najmanje, onako kako pravosuđe funkcioniše, čak i da funkcioniše bolje izgubili bismo najmanje još godinu dana. Sve to svakako negativno utiče na psihološki razvoj deteta i mislimo da je bolje da dete bude usvojeno kada je u manjoj starosti. U svakom slučaju, mislimo da bi ovaj amandman zaista trebalo prihvatiti. Koncepcijski ne kvari zakon, ali sigurno da pomaže deci koja, nažalost, zahvaljujući neodgovornim roditeljima, ostaju bez roditeljskog staranja i treba da im stvorimo uslove da se o njima staraju one porodice koje su spremne na usvojenje.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ko je ikada kročio u Zvečansku ili u slične domove video je mnogo dece ostavljene od roditelja, napuštene. S druge strane, ima mnogo bračnih parova koji traže način da usvoje decu, jer Bog im nije dao mogućnost da imaju svoju. Prema tome, znam decu čija je majka rodila osmoro njih i svih osmoro je završilo u Zvečanskoj. S druge strane, znam ljude koji su dvoje od te dece hteli da usvoje, a zbog toga što se zna mesto prebivališta majke, koja je toliko "odgovorna" da su joj se sva u Zvečanskoj našla, usvojenje nije bilo moguće. Amandman narodnog poslanika Zorana Krasića bi tu mutnu vodu u ovom segmentu društvenog života razbistrio. Ukoliko neko šest meseci ne brine o detetu koje je stvorio, ne nalazi za shodno da se posveti tom detetu, ukoliko se šest meseci ne zna gde se nalazi neko od roditelja i uvek im se prebivalište utvrdi kada donesu novo dete u Zvečansku, pate deca; pate, s druge strane, oni koji bi tu decu usvojili. Jedino oni koji su najkrivlji za to ne pate. Zato smatram da ovaj amandman treba usvojiti, upravo ovako kako je u tekstu narodnog poslanika Zorana Krasića obrazloženo. Čini mi se da bi jedna velika nepravda prema deci i prema onima koji bi tu decu usvajali bila izbegnuta.
Da li se još neko javlja za reč o amandmanu? (Ne.) Na član 99. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
U ime poslaničkog kluba SRS podneo sam amandman na član 99. gde tražim da se stav 2. briše. Član 99. glasi: "Razlika u godinama između usvojitelja i usvojenika ne može biti manja od 18, niti veća od 45 godina. Izuzetno, ministar nadležan za porodičnu zaštitu može dozvoliti usvojenje licu koje je starije od usvojenika manje od 18 godina ili licu koje je starije od usvojenika više od 45 godina, ako za to postoje naročito opravdani razlozi". Naročito opravdanih razloga nema. Stav 1. u ovom članu je sasvim dovoljan da reguliše materiju i mislim da ne treba dozvoljavati ni ministru (a opet se radi o tome da ako bi bilo, onda bi bilo ministarstvo, a ne ministar), ne treba dozvoljavati nikome da odlučuje mimo ovoga; ako je negde valjan ovaj zakon, onda je valjan u ovom članu. Smatram da stav 2. ovog zakona stvarno treba izbrisati, jer razlika veća od 45 godina između usvojenika i usvojitelja stvarno ničemu ne vodi.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković, pa potom Vjerica Radeta.
Ovim članom je dato diskreciono pravo ministru da odstupa od nekih proklamovanih, propisanih načela. U redu je da ministar mora imati i takva ovlašćenja u nekim situacijama. Međutim, ovde možda nije zgodno ostaviti tu mogućnost zato što će ministar, ma ko to bio, doći u neprijatnu situaciju da odbija (sa navodnicima ili bez toga) opravdane zahteve potencijalnih usvojilaca. Moramo imati na umu osnovni princip kod usvojenja. Usvojenjem se nastoji da se zadovolje interesi deteta, a ne budućih roditelja, odnosno usvojitelja. U svetlu činjenice da ima mnogo više potencijalnih usvojilaca nego dece koja su za usvojenje, sigurno nećemo doći u situaciju da nećemo imati dovoljno potencijalnih usvojitelja koji se uklapaju u ove razlike u godinama, pa da ćemo biti prinuđeni da ovo pravilo kršimo. Drugo, interes deteta je da živi sa roditeljima, a ako je starosna granica preko 45 godina razlike, onda se više ne uspostavlja relacija roditelj - dete, nego baba, deda - dete, a to svakako nije u interesu dece koja se daju na usvajanje.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, predložili smo da se u članu 99. briše drugi stav, koji kaže da izuzetno ministar nadležan za porodičnu zaštitu može dozvoliti usvojenje licu koje je starije od usvojenika manje od 18 godina ili licu koje je starije od usvojenika više od 45 godina ako zato postoje naročito opravdani razlozi. Predložili smo da se ovaj stav briše zato što je nedefinisan, neprecizan, otvara mogućnost zloupotreba, mogućnost slobodne ocene. Ko je taj koji je u stanju da proceni kada su naročito opravdani razlozi i koje struke bi trebalo da bude ministar da bi bio merodavan da utvrđuje da li su posebno opravdani razlozi da se primeni ovaj stav 2. člana 99. predloženog zakona? Inače smo uvek principijelno protiv ovako nedefinisanih pojmova u zakonu, jer smatramo da zakon mora biti precizan, koncizan, jasan, a ne da ostavlja bilo kakvu širinu, gde može i ovako i onako. To nije zakonsko rešenje. Dati takva ovlašćenja jednom čoveku, mislim da je to neverovatna odgovornost za ministra da on prihvati da odlučuje o sudbini jednog deteta, ne znam da li je to uopšte normalno i moguće očekivati od ministra. S druge strane, opet ponavljam, da li mora ministar da bude i psiholog i psihijatar i ne znam koje sve struke da bi njegovo mišljenje bilo merodavno. Ako će to da radi Ministarstvo i određene službe u Ministarstvu, treba da stoji u zakonu da je to Ministarstvo, a ne ministar. Mada mi mislimo da ne može ni ministar, ni Ministarstvo i da ne može nijedna ustanova. Ovo je neprirodan predlog. Zašto? Ako je normalno i uobičajeno da žene rađaju između 18 i 45 godina života, zašto bismo mi usvajanjem išli ispod te prirodne granice ili prelazili prirodnu granicu; zašto bi u drugačijem položaju bila deca koja se usvajaju od dece koja se rađaju, odnosno koja imaju roditeljsko staranje, a ova druga imaju starateljsko? Pogotovo je neprihvatljivo obrazloženje Vlade koja kaže da se amandman ne može prihvatiti, s obzirom na to da je prihvaćen amandman narodnih poslanika Ljiljane Nestorović i Meha Omerovića. Opet isto obrazloženje kao i za onaj amandman pre ovoga. Kolege Ljiljana Nestorović i Meho Omerović su predložili, i to je Vlada prihvatila, da se kaže: "ako je takvo usvojenje u najboljem interesu deteta". Nije šija nego vrat. Ovo je nešto što ostavlja na volju i na slobodno tumačenje ministru kada je to najbolji interes deteta da bude usvojeno od lica koje je starije manje od 18 godina ili više od 45 godina. Opet ostavlja mogućnost da ministar sam to procenjuje. Na osnovu čega? Na osnovu kojih kriterijuma? Da ste bar utvrdili u zakonu tačno, konkretno koji su to slučajevi i koji su izuzetni razlozi, pa i da bude prihvatljivo. Ovako nedefinisano, neprecizno za nas iz SRS je neprihvatljivo. Mislimo, i to je osnovno zbog čega smo intervenisali amandmanom, da ovo zakonsko rešenje nije u interesu deteta. Ni amandman koji je Vlada prihvatila takođe nije u interesu deteta, jer nije ništa bitno promenio, samo je drugim rečima rečeno ono što je Vlada, kao predlagač, već predložila u ovom predlogu zakona. Zato vam predlažem, poštovane kolege, da u danu za glasanje, pošto ministar očigledno neće, a ne znam zašto ne voli da me sluša, pa izađe svaki put kada govorim... Moraće onda malo duže da bude odsutan, pošto imam nameru da govorim o amandmanima SRS, zato što imam nameru da vas koji ćete glasati za ovaj zakon ubedim da prihvatite amandmane koji su, pre svega, u interesu deteta, a ovaj amandman to sasvim sigurno jeste.
Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Izvolite.
Kao i gospođa Radeta, javljam se povodom člana 99, odnosno amandmana koji sam podnela, i to na isti stav koji kaže, još jednom ću da ponovim: "Izuzetno, ministar nadležan za porodičnu zaštitu može dozvoliti usvojenje licu koje je starije od usvojenika manje od 18 godina ili licu koje je starije od usvojenika više od 45 godina, ako za to postoje" – pa u predloženom zakonu kaže – "naročito opravdani razlozi." Slažem se da to nije u dovoljnoj meri određeno, ali mislim da je "u najboljem interesu deteta" nešto što ipak na bolji način definiše situaciju. Ne slažem se sa vama da treba brisati ovaj član. Mislim da treba da ostane pod ovim okolnostima koje predlažem. Navešću vam konkretan primer kada je, recimo, to dobro u interesu deteta. Uzmimo neko dete koje, recimo, boluje od Daunovog sindroma. Većina ljudi ne prihvata rado da se stara o tako teškom bolesniku. To mogu da rade ljudi, recimo, koji su stariji, koji imaju dovoljno vremena, dovoljno finansijskih sredstava i dovoljno humanosti da to rade. Mislim da je taj slučaj dovoljan primer da opravda postojanje ovog stava, pa da ministar u tom slučaju, naravno uz konsultaciju sa svojim savetnicima koji su iz tih specifičnih oblasti, donese odluku da se takvom usvojitelju dozvoli da se stara o tako bolesnom detetu. Primera ima još. Mislim da upravo taj koji sam navela možda najslikovitije objašnjava potrebu da ovaj stav ostane, ali mislim da je Vlada donela pravu odluku kada je dozvolila da se usvoji naš amandman, a to je da umesto naročito opravdanih razloga stoji – u najboljem interesu deteta. Hvala.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SRS je podnela amandman na član 99. da se stav 2. briše. Kolega Momir Marković u svom izlaganju i kolege iz SRS koje su govorile za ovom govornicom dali su dovoljno obrazloženja, i nismo pominjali amandman koji su podnele kolege iz vladajuće koalicije. Suština našeg amandmana je da se briše stav 2, pre svega zbog mogućih zloupotreba, a na kraju krajeva, zbog nepreciznog definisanja opravdanih razloga. Član 99. stav 2. kaže sledeće: "Izuzetno, ministar nadležan za porodičnu zaštitu može dozvoliti usvojenje licu koje je starije od usvojenika manje od 18 godina ili licu koje je starije od usvojenika više od 45 godina ako za to postoje naročito opravdani razlozi." Ovaj član 99. Predloga zakona nije dobro koncipiran. Iz tog razloga smo podneli amandman koji narodni poslanici u danu za glasanje treba da podrže. Ovu problematiku je trebalo precizirati jasnije, a obrazloženje koje smo dali u izlaganju narodnog poslanika gospodina Momira Markovića na amandman na član 99. upravo je iz tih razloga, jer član 99. Predloga zakona nije dobro sročen, neprecizan je i daje mogućnost ministru da o tome odlučuje, nevezano za prihvaćeni amandman koleginice iz vladajuće koalicije koja je obrazlagala svoj amandman pre nego što sam izašao za govornicu.
Reč ima narodni poslanik Živorad Smiljanić.
Kada je u pitanju ovaj amandman želim da kažem da je, iako ovim zakonom govorimo da je porodica stub jednog društva i mi naravno to podržavamo, stopa priraštaja u Vojvodini od 1989. godine negativna i da praktično bela kuga već odavno vlada Srbijom. Mi smo govorili o tome da treba treće dete nagraditi ili plaćati. U opštini Apatin uveli smo 1% samodoprinosa, gde svakom prvorođenom detetu dajemo 500 evra. Već smo došli u poziciju da se borimo za prvo dete, a ne za treće dete, s obzirom na situaciju u kojoj se nalazimo. Međutim, šta se u praksi dešava? Veoma često mladi bračni parovi se posle godinu dana razvedu i dolazimo u takvu situaciju da praktično muškarac ode i oženi se, ostane majka sa decom, a onda se desi da se i ona uda i onda praktično decu iz razvedenog braka preuzmu roditelji, obično od majke, da bi zaštitili svoju ćerku i da bi je pustili da se uda. Preuzmu tu unučad i praktično ih ceo život hrane. Ako imaju sreće, iškoluju ih, a ako ne, onda ta deca, ako prevremeno odu deda i baba, praktično ostaju na ulici, nezbrinuta, iako zakon obavezuje roditelje. Prema tome, imamo situaciju da u mnogim razvedenim brakovima deca ostaju briga dede i babe. Bilo bi dobro da se omogući usvajanje deteta od strane dede i babe i da ta razlika može biti veća, dok ne postanu punoletni ili pak dok ne završe školovanje, do 27. godine. To bi bilo veoma dobro u praksi, jer bismo omogućili deci da naslede penziju i da mogu onda da se iškoluju. Zato vas molim da mogu da usvoje baba i deda decu, jer tu nema zloupotrebe. Čitao sam da u prvoj liniji ne može. Možda nisam dobro razumeo, ali bih vas molio da ta razlika može da bude veća i da baba i deda mogu da usvoje decu i izvedu ih na put. Nažalost, imamo mnogo razvedenih brakova. Ovo je velika pomoć toj deci, jer znamo da će u sistemu kapitalizma 2% biti bogati, a ostalo sirotinja, i ta deca ako ne mogu da naslede penzije neće moći da završe školovanje ako su dobri đaci. Molim, ministre, da objasnite da li ta mogućnost postoji. A ako ne postoji, s obzirom da ionako imamo malo dece, treba da pomognemo da mogu da ih usvoje baba i deda jer tu nema zloupotrebe. Tu je samo dobra namera da se deci omogući do 18 godina ili do 27 godina, ako studiraju, da mogu da naslede penziju.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 99. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavi deo Predloga zakona. Na član 101. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 101. porodičnog zakona kojim se predlaže da se nakon stava 1. ubaci stav 2. koji glasi: "Vanbračni partneri zajedno mogu usvojiti dete ako se ministar nadležan za porodičnu zaštitu saglasio sa usvojenjem". Smisao ovog amandmana, i uopšte ovih amandmana koje predlaže SRS, jeste da se ojača porodica, koja bi trebalo da bude osnovna ćelija našeg društva i koja je dugo vremena, dok je bilo sreće, u srpskom narodu to i bila, a koju ubrzano poslednjih godina rasturate i koja će i ovim zakonom mnoge negativne stvari pretrpeti. Vanbračna i bračna zajednica su dobrim delom prethodnog zakona o porodici bile izjednačene u nekim aspektima, i u ovom isto, ali cilj ovog amandmana je da se ipak stimuliše prilikom usvojenja da neki primat ima bračna zajednica. Datim Predlogom zakona ukoliko usvaja neko lice koje živi samo, to se može uraditi po posebnom postupku ukoliko postoje naročito opravdani razlozi i ukoliko se sa tim saglasi ministar nadležan za porodičnu zaštitu. U amandmanu koji sam predložio, ukoliko bude prihvaćen, slična saglasnost od ministra moraće da dođe i u slučaju da žele da usvoje vanbračni partneri. Cilj ovog amandmana je da država kroz ovaj zakon stimuliše parove da stupaju u bračne zajednice, koje su po pravilu stabilnije i dugotrajnije od vanbračnih zajednica i takođe da se spreče moguće zloupotrebe jer je moguće da lica koja faktički žive sama kroz ovaj institut, odnosno ukoliko bi bila izjednačena vanbračna zajednica sa bračnom, bilo bi veoma lako praktično simulirati vanbračnu zajednicu od strane nekih lica i na taj način po mnogo lakšem postupku obezbediti usvojenje, nego što bi ono bilo po standardnom postupku kada su usvojenici bračni drugovi. Mislimo da bi ovaj amandman bio pre svega u interesu dece, da ona lica koja žive u nekoj vanbračnoj zajednici, a žele da to čine i ubuduće, a usvojenje deteta je nešto što podrazumeva duži rok, što podrazumeva određenu ozbiljnost, ne bi trebalo da imaju bilo kakav problem sa stupanjem u bračnu zajednicu. Zbog svega iznetog predlažem vam da još razmislite o ovom amandmanu i da ga u danu za glasanje podržite.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 101. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Prvo moram da malo prokomentarišem amandman gospodina Šarovića. Mislim da je on diskriminacija. Mi ovim zakonom uvodimo izjednačavanje bračne i vanbračne zajednice, ali kroz čitav zakon. Ovo što vi predlažete je diskriminacija, tako da ne bih mogla sa tim da se složim i zbog toga ne mogu za njega da glasam, ali očekujem od vas da glasate za moj amandman na taj isti član. Već ste čuli da se ovaj član odnosi na bračni status usvojitelja. Moj amandman odnosi se na stav 3. koji glasi: "Izuzetno, ministar nadležan za porodičnu zaštitu može dozvoliti usvojenje i licu koje samo živi ako za to postoje naročito opravdani razlozi". Smatram da je ovo "izuzetno" u stvari diskriminacija u odnosu na lica koja sama žive, kad je u pitanju usvojenje. Mislim da je neophodno dati mogućnost za usvojenje pojedincima, ako za to ispunjavaju uslove koji su zakonom propisani, pa sam iz tog razloga predložila da se stav 3. menja i da glasi: "Usvojenje se može dozvoliti i licu koje samo živi ako ispunjava uslove propisane ovim zakonom. Odluku donosi organ starateljstva". Naravno da odluku o usvojenju uvek donosi organ starateljstva, ali ja ga ovde podvlačim iz prostog razloga što time kažem da će uslove određivati organ starateljstva, a da to bude izuzetno i iz naročito opravdanih razloga, smatram da se time vrši diskriminacija spram lica koje samo živi i da je neophodno dozvoliti usvojenje ovako kako sam predložila u amandmanu.
Reč ima ministar Slobodan Lalović.
Hteo sam da razjasnim ovaj poslednji amandman koji je stavljen od strane gospođe Ruždić. Naime, mi moramo posmatrati svaki član ovog zakona, kao i zakon u celini, iz ugla deteta, tamo gde se radi o detetu. Koje se dete usvaja? Pa, ono koje je bez roditeljskog staranja. Za to dete koje je bez roditeljskog staranja bila bi loša pozicija da se tek tako usvaja od strane jednog roditelja. Najbolja pozicija za dete je potpuna porodica. Zato je u zakonu pravilo da usvaja dvoje ljudi, a zaista samo izuzetno retko može i pojedinac da usvoji dete. Znači, iz ugla deteta, ove norme su dobre i logične i u tom smislu se i ne može ovaj pristup prihvatiti. Kada se govori o ovoj razlici u godinama kod usvojenja, što smo takođe napravili izuzetak, tu se radi, po pravilu, o tzv. srodničkom usvojenju. Mnogo je bolje, iz ugla deteta, da ga kroz srodničko usvojenje usvoji neki srodnik, iako je ta razlika u godinama, nego da ostane bez usvojenja. Jednostavno naglašavam da su ova rešenja dobra iz ugla deteta, a amandmani su, iz ugla deteta, loši. Samo ukazujem na ugao iz koga mi posmatramo ovaj zakon.
Narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović, replika, pa potom narodni poslanik Nemanja Šarović.
Moram da repliciram gospodinu ministru. Smatram da "izuzetno" ne može da se prihvati, upravo iz ugla deteta. Vi imate tri stava. Prvi stav je najjači, drugi stav je malo manje jači, a treći stav je onaj koji, ako se to desi, onda organ starateljstva o tome raspravlja. U svakom slučaju, organ starateljstva vodi postupak i on procenjuje. Ne vidim zašto je ministar nadležan da to uradi, ako je to izuzetna situacija. Pravo da vam kažem, ne mislim da je toliko pametniji ministar od čitavog tima u organu starateljstva, gde rade i psiholozi, i sociolozi, i pravnici i pedagozi. Prema tome, smatram da je mnogo bolje da odlučuje jedan stručni organ, kao što je organ starateljstva, koji će ubuduće da se obuči za ovu priču, nego da to radi sam ministar. Znači, imam dve primedbe. Jedna primedba se odnosi na to što se diskriminišu sami roditelji, odnosno pojedinci. Drugo je što ne vidim da se u ovu priču treba mešati ministar. Mislim da je organ starateljstva dovoljan; ako vodi postupak usvojenja i u ovoj situaciji može da vodi postupak.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Replika na ovo što je narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović rekla o mom amandmanu. Znači, ona je rekla da je amandman koji sam ja podneo, na isti član na koji je i ona podnela, diskriminatorski. Naravno, ne mogu da se složim sa takvom konstatacijom, i to nije tako. To što su amandmanom koji sam ja predložio i amandmanom koji ste vi predložili propisani drugačiji uslovi, ali to su samo uslovi koji su propisani zakonom. Ovim zakonom se uređuju porodični odnosi i u ovom konkretnom članu uređuju se uslovi za usvojenje. Ne može se ni na koji način reći da je ovo diskriminatorski amandman, jer on to nije ni prema polu, ni prema bilo kom drugom socijalnom, ovom ili onom statusu. Ono o čemu se ovde radi, to je da smo mi pokušali da kroz ovaj amandman sprečimo neke moguće zloupotrebe. Nesporno je da mogu da usvajaju i oni koji su u bračnoj zajednici i oni koji su u vanbračnoj zajednici. Znači, daleko od toga da smo mi ovim zakonom pokušali da sprečimo usvajanje, što je svakako u interesu deteta, ali smatramo da bi uslovi koji su potrebni u slučaju da se radi o vanbračnoj zajednici, koja u mnogim slučajevima može da bude i simulovana, trebalo da budu malo stroži nego kada se radi o uslovima koje treba da ispune oni koji su u bračnoj zajednici. Bračna zajednica je, kao što smo već rekli, a to je lako utvrditi, trajnija. Smatramo da oni koji se odluče na takav korak kao što je usvajanje deteta na to treba da gledaju kao na neku trajniju obavezu i oni samim tim ne bi trebalo ništa da imaju ni protiv ovoga, a država bi svakako morala da podstiče ljude i da stupaju u brak i da imaju što više potomstva. To je svakako u interesu svih nas i ni na koji način nije diskriminatorski.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.)
Na član 103. amandman je podneo narodni poslanik Miroslav Nedeljković. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, a Odbor za zdravlje i porodicu i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Član 103. Predloga zakona kaže da strani državljanin može usvojiti dete pod tim i tim uslovima. Mi smo podneli amandman na član 103. u kome kažemo: "Strani državljanin ne može biti usvojitelj". Ovako krut stav može se braniti sa više argumenata, a Vlada odbacuje ovaj amandman pozivajući se samo na naše obaveze po Konvenciji UN o pravima deteta. Ne znam da li je izričito potrebno da primenimo direktno Konvenciju, ali navešću razloge koji govore da ne treba da postoji zakonska mogućnost usvajanja dece od strane stranih državljana. Prvi razlog znamo svi, to je demografski, i ovom prilikom o tome ne treba šire otvarati raspravu. Drugi razlog je što se nakon zasnivanja stranog usvojenja gubi mogućnost praćenja načina ostvarivanja roditeljskog prava od strane stranih državljana. Organ starateljstva, domaći sud više nisu u mogućnosti da nadgledaju kako usvojioci vrše roditeljsko pravo i ne mogu da reaguju, čak ne mogu doći ni do saznanja da je došlo do grubog kršenja roditeljskog prava u smislu zloupotrebe dece. Ovde je navedeno da se usvojenje od strane stranog državljanina može odobriti, odnosno da ministar to može odobriti, ako se ne mogu naći usvojitelji među domaćim državljanima. A, u stavu 2. se kaže: "Smatraće se da se usvojitelji ne mogu naći među domaćim državljanima ako je prošlo više od godinu dana od dana unošenja podataka o budućem usvojeniku u jedinstveni lični registar usvojenja." Kada budemo došli do tog člana koji tretira postupak zasnivanja usvojenja, značaj tog ličnog registra usvojenja, onda ćemo videti da ovaj rok od godinu dana nije nikakva garancija i nije nikakav dokaz da se za dete nisu mogli naći domaći državljani, zato što ovaj zakon ne postavlja apsolutno nikakve rokove organu starateljstva da otpočne i završi postupak usvojenja. Po dosadašnjoj praksi, koja ovim zakonom apsolutno nije ni dovedena u pitanje, organ starateljstva, po mesnoj nadležnosti, može beskonačno dugo da ostavi dete bez roditeljskog staranja, a da ga ne pusti u postupak usvojenja. Nikakvi rokovi tu ne postoje, pa su zbog toga moguće situacije da neko namerno određeno dete čuva za konkretnog stranog državljanina, potencijalnog usvojitelja. Dete koje ima izuzetno pozitivne karakteristike, pre svega zdravstvene, rasne, može biti čuvano za stranog državljanina tako što će se namerno propustiti rok od godinu dana da se pronađe adekvatan bračni par naših državljana, koji su spremni za postupak usvojenja, a znamo da ima mnogo više potencijalnih usvojitelja od dece koja su na raspolaganju. Već sam rekao, kada se saglasimo sa stranim usvojenjem i kada ono bude zasnovano, naši organi, sud, organi starateljstva, gube svaku mogućnost da imaju uvid u to šta se zbiva sa tim detetom. Tu su moguće, ne samo u teoriji, to znamo iz prakse, teške zloupotrebe i ne bi trebalo tako olako da se ogrešimo o sudbinu naše dece. Hvala.
Hvala vama. Po Poslovniku, izvolite, prvo gospodin Albijanić, a po amandmanu gospodin Marković.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo, predlažem da, po Poslovniku, produžimo rad, zaključno sa devetom tačkom, do kraja rasprave o devetoj tački dnevnog reda. Molim da se Skupština izjasni o tome.
Hvala. Molim Skupštinu da se izjasni. Ko je za to da Skupština danas produži rad do završetka rasprave o ovoj tački? Izvolite. (Glasovi: Prvo kvorum.) Pokazaće se da li ima kvoruma, pobogu. To je vidljivo iz glasanja uvek. Za 122, nije glasalo pet, od ukupno 127 narodnih poslanika. Konstatujem da je Skupština prihvatila da se danas radi do završetka devete tačke. Sada prvo ima reč narodni poslanik Momir Marković... Izvinite, nisam vas video, molim vas, prvo gospođa Radeta, zatim Momir Marković, Milivoje Vuković, Leila Ruždić-Trifunović. Istovremeno molim za malo pažnje. Pošto treći kanal neće moći iz tehničkih razloga da prenosi skupštinu od 17,30 do 19,35, znajte da u tom periodu pošto je rad Skupštine javan, onda nećemo imati sednicu. Hvala vam, izvolite.
Dame i gospodo, važno je da je Treći kanal prenosio Skupštinu kada se videlo da je bila 121 kartica, a 122 glasalo za produženje rada, ali dobro, mi možemo da radimo i radićemo. Naravno, mi smo tu da radimo od 10,00 ujutru, a vi ste i danas počeli od 11,00, ali dobro. (Glasovi: Nije tačno.) To ćemo drugi put, tačno je, počeli smo u 10,55 časova.
Izvolite, gospođo Radeta, po amandmanu.
Dakle, amandman na član 103. narodnog poslanika Miroslava Nedeljkovića, u ime Srpske radikalne stranke. Ovim amandmanom traži se da strani državljanin ne može biti usvojitelj. Za nas srpske radikale je apsolutno i bezuslovno neprihvatljivo da strani državljanin može biti usvojitelj naše dece. [[Žagor.]] (Predsednik: Izvinite, gospođo Radeta. Molim vas, omogućite poslaniku, tolika je buka.) Ne smetaju oni meni, samo neka se oni šetaju, oni su došli da izglasaju i odoše, ja ionako radim ceo dan. Dakle, niti imamo ... [[Žagor.]] Naši razlozi zbog kojih ne prihvatamo i ne možemo da prihvatimo da strani državljanin može biti usvojitelj, u kratkom obrazloženju smo rekli, jesu: protiv inostranog usvojenja ima demografskih razloga, stručnih razloga, nemogućnost organa starateljstva da ima uvid u način vršenja starateljske uloge od strane lica koja žive u drugoj državi. O tome je govorio podnosilac amandmana Miroslav Nedeljković. Na drugi način ću pokušati da vam približim i objasnim zbog čega mi srpski radikali ne možemo ovako nešto da prihvatimo. Prvo, u obrazloženju Vlade se kaže da se amandman ne može prihvatiti zbog toga što nije u skladu sa članom 21. Konvencije UN o pravima deteta, kojom je propisana obaveza država članica da obezbede alternativne vidove zbrinjavanja, i sad slušajte - uključujući i međudržavno usvojenje, deci koju nije moguće adekvatno zbrinuti u zemlji porekla. Mi ovakav slučaj niti imamo niti možemo da imamo. Prema tome, našim amandmanom uopšte se ne krši ni ovaj član, niti bilo koji član Konvencije o pravima deteta. Zašto kažem da mi ne možemo imati takvu situaciju? Pa, znamo da u Srbiji imamo tri puta više porodica koje su spremne na usvojenje deteta, nego što ima dece za usvajanje. Odakle onda naša obaveza, prema ovoj konvenciji, da omogućavamo stranim državljanima da usvajaju našu decu? Uostalom, pogledajte zemlje u okruženju. Zašto Hrvati nisu uneli ovakvu odredbu? Nisu bogami, nego su rekli da njihovu decu mogu usvajati samo državljani Hrvatske. Jutros smo bili svedoci, kada smo dolazili u Skupštinu sačekala nas je grupa roditelja koji godinama bezuspešno pokušavaju da dokažu da su im deca ukradena prilikom rođenja, odnosno neposredno posle porođaja. Koliko to traje, svi ste verovatno upoznati sa tim sporovima, što iz javnosti, što iz neposrednih kontakata, jer su roditelji dolazili i u poslaničke grupe, traže pomoć jadni ljudi sa svih strana, a pomoći očigledno niotkuda nemaju. Ali zato imaju ovaj zakon, koji će ohrabriti one koji su možda učestvovali u krađi njihove dece da to sada rade za mnogo više para, za neke strance, koji će biti spremni da plate da dobiju zdravo dete iz Srbije. Zloupotrebe koje će otvoriti ovaj član zakona su, videćete nažalost da ćemo biti u pravu, neverovatnih razmera. Zato vas molim da još jednom razmislite. Treba da se omogući da deca koja nemaju roditeljsku brigu budu usvojena, ali u porodicama u Srbiji, da ih usvajaju državljani Srbije. Nemojte da na ovaj način doprinosite suzbijanju bele kuge, da otvarate mogućnost da onu decu koja su rođena u Srbiji kao male bebe odvode u inostranstvo, ko zna u koje svrhe i ko zna sa kojim namerama, a svi znate i za prosjačenja dece i za razne zloupotrebe. Nemojte da se igramo, nemojte da tek rođenu ili malu decu šaljemo na put bez povratka u inostranstvo. Ima dovoljno humanih i dobrih ljudi u Srbiji, onih koji hoće da usvoje decu, kojima je usvajanje neophodno. Molim vas, razmislite o ovom amandmanu, usvojite ga, jer je zaista neprimereno i naglašavam, vidim da se ministar javlja za reč, ministre - nemamo obavezu ni prema jednoj konvenciji da unosimo ovakvu odredbu u ovaj zakon. Nemojte da vam idol bude Anđelina Džoli, koja je usvojila ono dete iz Kine; to je lepo, ali ona živi u nekim drugim uslovima i pitanje je da li će to dete i viđati. Naravno, ne sumnjam da tom detetu neće biti dobro sa materijalnog stanovišta. Još jednom vas molim, ovo je zaista ozbiljna stvar, kolege poslanici, glasajte za ovaj amandman, nemojte da prihvatite da našu decu usvajaju stranci.
Hvala. Dajem pauzu do 19,30 časova, kada nastavljamo rad. Prvi će imati reč narodni poslanik Momir Marković. Hvala. [[Posle pauze.]] Nastavljamo rad popodnevne sednice. Molim vas da na početku utvrdimo kvorum. Molim poslanike da svoje identifikacione kartice ubace u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Hvala. Molim vas, pozovite narodnog poslanika Momira Markovića. (Nije prisutan.) Sledeći govornik je Milivoje Vuković (nije prisutan). Da li se još neko javlja za reč? Omogućićemo poslaniku Markoviću da govori, pristigao je. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Nemojte da se žurite, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj zakon i zakon o agencijama završićemo valjda do pola osam ujutru. Evo ključnog člana, na koji je bilo neophodno podneti amandman. Vi ste bili svedoci nedavno, kada je cunami zahvatio onaj deo dole zemljine lopte, da su mnogi roditelji morali pomoću DNK da dokazuju da su stvarni roditelji dece. S obzirom da je zemlja sve starija, da je populacija sve starija, da se mnogo manje dece rađa nego što bi trebalo za prostu reprodukciju, ovakav član zakona sigurno ne bi trebalo usvojiti. Član 103. stav 1. kaže – strani državljanin može usvojiti dete pod uslovom: 1. da se ne mogu naći usvojitelji među domaćim državljanima, 2. da se ministar nadležan za porodičnu zaštitu saglasio sa usvojenjem. Stav 3. kaže: "Izuzetno, ministar nadležan za porodičnu zaštitu može dozvoliti usvojenje stranom državljaninu i pre isteka roka iz stava 2. ovog člana ako za to postoje naročito opravdani razlozi". Opravdanih razloga, pogotovo naročito opravdanih razloga, da decu rođenu u Srbiji usvajaju strani državljani, nema. Podneo sam u ime SRS amandman, kojim tražim da se ovaj stav briše... Samo trenutak, dame i gospodo, da pronađem član 99.
Molim vas, govorite o amandmanu na član 103. koji je podneo poslanik Nedeljković. Ali, potpuno ste u pravu, to je tema o kojoj govorite - usvajanje i predlog da se briše, da umesto člana 103. piše - strani državljanin ne može biti usvojitelj.
Upravo tako, stav 3. iz ovog člana treba brisati i ne treba dozvoliti stranim državljanima da usvajaju decu rođenu na teritoriji naše države.
Hvala vam, gospodine Markoviću. Reč ima narodni poslanik Milivoje Vuković, a sledeći govornik je Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandmanom koji je podneo moj kolega iz Srpske radikalne stranke dr Miroslav Nedeljković član 103. Predloga porodičnog zakona menja se i glasi: "Strani državljanin ne može biti usvojitelj". Mislim da bi ovaj amandman trebalo usvojiti iz više razloga. Kao prvo, trenutno je tri puta više prijavljenih za usvajanje nego što ima dece, pa ne vidim razlog zašto bi se tu uključivali i strani državljani. Vlada se tu ograđuje i kaže – amandman se ne prihvata jer nije u skladu sa članom 21. Konvencije Ujedinjenih nacija o pravima deteta. Mislim da je tu nešto drugo u pitanju, a ne ova konvencija. U pitanju je lični interes pojedinaca i mogućnost raznoraznih manipulacija, prevara i zloupotreba dece. Lep nam je primer u načelnoj raspravi izneo gospodin Baralić. Bogati biznismeni, kada ovde usvoje dete, snižavaju poresku osnovicu u prekookeanskim zemljama, na prihod od sedam do osam miliona dolara, čak za milion dolara; pa mi onda, molim vas, recite da to dete nije usvojeno radi ličnog interesa, već iz humanih razloga, i pored toga što usvojilac ima i svoju decu. Jeste, u zakonu je predviđeno da će stranac moći usvojiti dete ako je prošlo više od godinu dana od dana unošenja podataka o budućem usvojeniku u jedinstveni lični registar usvojenja. Ovde se javljaju ogromne mogućnosti zloupotrebe položaja, ali sada pod okriljem zakona. To znači da će odgovorni radnik moći da manipuliše sa decom i čak "sačuva" odgovarajuće dete za nekog stranog milionera, ali uz dobru nadoknadu, što u našem slučaju, znajući u kakvoj se ekonomskoj situaciji nalazimo i u kakvim uslovima živimo, ne bi bilo ništa nemoguće. Voleo bih da nam gospodin ministar (po običaju nije tu) objasni, ako je usvojilac strani državljanin, na koji će način utvrditi da ima lična svojstva na osnovu kojih se može zaključiti da će roditeljsko pravo vršiti u najboljem interesu deteta, kako je to predviđeno u članu 100. Predloga porodičnog zakona i na koji način će se pripremiti lice za usvajanje, kad se u članu 102. kaže da će lice biti pripremljeno po posebnom programu. Još me interesuje koje su naše mogućnosti da pratimo šta se dalje događa sa tim detetom koje je u inostranstvu – kako ono živi, da li se normalno razvija, u kakvoj je porodici. Ili smo se jednostavno odrekli jednog građanina za sva vremena, a mislim da to u ovom periodu smanjenog nataliteta i tzv. "bele kuge" nije pametan potez. Na kraju bih rekao i ovo. Gospodinu ministru se ostavlja mogućnost, u dva do tri člana, da on može dozvoliti usvajanje stranom državljaninu ako za to postoje naročito opravdani razlozi. Pitam se koji su to opravdani razlozi i od čega to zavisi? Da li od debljine plave koverte ili boje novčanica u njoj? Ako ne radi nečega drugog, onda bi radi ovakvih sumnji najbolje bilo gospodinu ministru da prihvati ovako dobar amandman Srpske radikalne stranke. Hvala vam.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS kolega Miroslav Nedeljković je podneo amandman na član 103, da se menja i glasi: "Strani državljanin ne može biti usvojitelj". U obrazloženju amandmana koje je dato stoji: "Protiv inostranog usvojenja ima demografskih i stručnih razloga – nemogućnost organa starateljstva da ima uvid u način vršenja roditeljske uloge od strane lica koja žive u drugoj državi." Naravno, Vlada Republike Srbije je dala negativno mišljenje o ovom amandmanu i dala sledeće obrazloženje: "Amandman se ne može prihvatiti iz razloga što nije u skladu sa članom 21. Konvencije UN o pravima deteta, kojom je propisana obaveza država članica da obezbede alternativne vidove zbrinjavanja, uključujući i međudržavno usvojenje, deci koju nije moguće zbrinuti u zemlji porekla." Sam član 103. koji se odnosi na državljanstvo usvojitelja kaže u prvom stavu: "Strani državljanin može usvojiti dete pod uslovom: 1. da se ne mogu naći usvojitelji među domaćim državljanima; 2. da se ministar nadležan za porodičnu zaštitu saglasio sa usvojenjem." Srpska radikalna stranka smatra da je ovo jedan od ključnih članova na koje smo napisali amandmane i da će, u prilog ovom obrazlaganju svih naših kolega koji su izlazili za govornicu braneći ovaj amandman na član 103, Vlada Srbije imati u vidu da će ova poslanička većina u Skupštini glasati za amandman SRS, upravo iz ovih razloga koje smo iznosili za ovom govornicom. Mi treba pre svega da u ovoj skupštini donosimo zakone koji će zaštiti naše vitalne interese. To treba imati u vidu, i naravno, naše obrazloženje koje smo dali da smo protiv inostranog usvajanja, naročito kada su u pitanju demografski razlozi. Prema tome, nadam se da će skupštinska većina u danu za glasanje podržati amandman gospodina Miroslava Nedeljkovića, odnosno poslaničke grupe SRS, na član 103. Smatramo da ovaj član 103. mora da se menja i da upravo u ovom obrazloženju treba da stoji, u članu 103, da strani državljanin ne može usvojiti dete pod uslovima kako je ovo Vlada ovde naglasila u Predlogu zakona.
Još neko po ovom amandmanu? Narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, na član 103. u ime SRS amandman je podneo narodni poslanik Miroslav Nedeljković i ovo je jedan, reklo bi se, od izuzetno važnih amandmana. Radi se o starateljstvu. Po predlogu amandmana koji je dala SRS strani državljani ne mogu usvajati decu u Srbiji. Ovo je važno iz više razloga. Važno je zbog toga što ima više nego dovoljno ljudi u Srbiji koji ne mogu da usvoje decu, a to bi želeli. Svakako je državni interes da se prvo njima izađe u susret, a tek onda nekome ko je van granica ove zemlje. S druge strane, iz dana u dan sve je više parova koji ne mogu da imaju dece i sve je više zahteva za usvajanje dece. Ono što će se desiti u budućnosti je sigurno da će potreba za usvajanjem biti još veća, a da će te dece biti još manje. Obrazloženje koje je ovde dala Vlada – da se amandman ne može prihvatiti iz razloga što je suprotan Konvenciji UN o pravima deteta – nije tačno, jer član 21. Konvencije UN o pravima deteta kaže da će se obezbediti alternativni način zbrinjavanja, uključujući i međudržavno usvojenje, ali samo u slučaju da se deca ne mogu adekvatno zbrinuti u zemlji porekla. Dakle, Konvencija UN govori jasno o tome da je prioritet da se deca zbrinjavaju u državama porekla. Kao što smo već videli, u državi Srbiji, nažalost, postoji mnogo više onih ljudi koji bi usvajali, tako da ovo nije problem. Druga stvar koja je izuzetno problematična u ovom članu jeste to što su ministru data ovlašćenja koja on ni u kom slučaju ne bi mogao da ima. Jer, rečeno je da "strani državljanin može usvojiti dete pod uslovom: 1. da se ne mogu naći usvojitelji među domaćim državljanima; 2. da se ministar nadležan za porodičnu zaštitu saglasio sa usvojenjem", a onda je u trećem stavu rečeno da nijedan od ova dva, odnosno prvi i najvažniji od ova dva uslova ne važi, odnosno da ga ministar svojevoljno i samovoljno može zaobići, ukoliko oceni da za to postoje naročito opravdani razlozi. U tom slučaju nije potrebno da prođe godinu dana od unošenja podataka o budućem usvojeniku u jedinstveni lični registar usvojenja. U slučaju da ministar tako proceni, moguće je i da istog dana kada budu uneti ti podaci o usvojeniku u registar usvojenja, ili posle dva ili tri dana – za koje vreme apsolutno ne mogu da reaguju niti organi starateljstva niti drugi državni organi, niti je moguće da se u našoj zemlji, što bi morao da bude prioritet, nađu lica koja će usvojiti neko dete – bez ikakvog roka i bez ikakvog ograničenja, resorni ministar stranom državljaninu omogući da usvoji dete iz Srbije. Ono što dolazi nakon ovoga, nakon usvojenja jeste to da država, odnosno vladajuća koalicija nije prihvatila apsolutno nikakve mehanizme kontrole onoga što će se dešavati u budućnosti sa tom porodicom, odnosno sa tim detetom. Vi ste se dosta hvalili obrazlažući ovaj zakon da će se mnogo uraditi na zaštiti prava dece i na sprečavanju nasilja u porodici, ali vas ja pitam šta će se desiti ukoliko ovakvo dete bude sutra žrtva bilo kakvog nasilja. Kada neko dete bude usvojeno u inostranstvu po drugim međunarodnim konvencijama normalno da će to dete dobiti državljanstvo svojih roditelja, normalno da će tom detetu biti promenjeno ime, a država neće imati apsolutno nikakvu ingerenciju, niti mogućnost nadzora, niti bilo šta drugo nad tim detetom. Ko je nama garancija da sutra, usled zloupotreba da li onih koji usvajaju, da li ministara, neka od ove dece neće završiti kao belo roblje? Ko nam je garancija da ova deca neće završiti kao davaoci organa, ko nam je garancija da ova deca neće završiti na najgori mogući način? Naravno, nažalost, ovde takve garancije nema, niko o tome nije mislio, niti je predvideo bilo kakva ograničenja i bilo kakve mogućnosti kontrole nakon usvojenja. Zato vam predlažem da razmislite o ovom amandmanu. Izuzetno je važan i treba da ga prihvatite.
Još neko povodom istog amandmana? (Ne.) Na član 103. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 112. amandman je podnela narodni poslanik Anita Beretić. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 126. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. (Aleksandar Vučić, sa mesta: Tražili smo reč za amandman Meha Omerovića.) Oprostite, nisam čuo. Izvolite, narodni poslanik Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 126. porodičnog zakona. Zbog naše javnosti samo ću ukratko da uvedem u član 126. Član 126. reguliše starateljstvo. Prvi stav tog člana kaže ko subjektivno može da bude staratelj, a to su lica koja imaju lična svojstva i sposobnosti potrebne za obavljanje dužnosti staratelja. Stav 2. je objektivne prirode i govori o rodbinskoj vezi. To su nekakvi objektivni razlozi ko može postati staratelj, odnosno prihvatiti štićenika na starateljstvo. Za staratelja se prvenstveno postavljaju supružnik, srodnik ili hranitelj štićenika, osim ako u interesu štićenika nije tako. U ime SRS podneo sam amandman na član 126. da se, pored ova dva stava, doda treći stav – da za staratelja mogu da se imenuju bliski srodnici, i oni su dužni da prihvate starateljstvo osim (a to je nešto objektivno i preporučuje se) u slučaju da su stariji od 60 godina, bolesni, da već vrše starateljstvo, imaju više maloletne dece ili jedno dete koje je mlađe od sedam godina. Dakle, to su razlozi zbog kojih bliski srodnici ne bi mogli da se postave za staratelja. Zbog čega smo predložili ovaj amandman? Ovaj amandman je predložen iz razloga što SRS na centralno mesto stavlja porodicu, svakako pre bilo čega drugog, iz razloga da bi se deci kojima je potrebno starateljstvo omogućilo njihovo normalno podizanje, da bi porodica bila ono što nas zbližava, spaja, a naravno da bi posle i država, uz zdravu porodicu, zdravije i normalnije funkcionisala. Veoma mi je interesantno obrazloženje za neprihvatanje ovog amandmana koje je dala Vlada. Kaže: "Amandman se ne može prihvatiti iz razloga što je rešenje koje se predlaže amandmanom sadržano u važećem Zakonu o braku i porodičnim odnosima i u dosadašnjoj primeni nije dalo pozitivne rezultate." Dosadašnji rad ove vlade nije dao pozitivne rezultate i SRS nije zadovoljna njenim radom, a naravno da građani Srbije još više nisu zadovoljni, jer su očekivali mnogo više i mnogo bolje. Ovo obrazloženje koje je dala Vlada za neprihvatanje ovog amandmana može da pije vodu isto onoliko koliko mi cenimo rad Vlade. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo ću u nekoliko rečenica da se osvrnem i na malopređašnji amandman, jer nisam dobro čuo predsednika Skupštine, kriv sam, izvinjavam se. Dakle, najpre smatram da bi Vlada i resorni ministar... a ne znam šta on ima u ovom trenutku važnije da radi, radno vreme u Vladi je, koliko znam, okončano odavno, a Skupština Srbije zaseda i ne vidim da ima neka pametnija posla sem da sedne i da čuje šta poslanici misle o pojedinim članovima zakona i o amandmanima na pojedine članove. U svakom slučaju, smatram da ne sme... Dobro veče, gospodine ministre. Smatram da Vlada Srbije mora da prihvati amandman koji govori o nemogućnosti da stranci usvajaju našu decu. To je veoma značajno iz dva razloga. Nije reč ni o kakvoj ksenofobiji, kao što bi to neki želeli da prikažu, reč je o vrlo praktičnim razlozima. Tri su ta razloga. Prvi je demografske prirode. Dakle, mi u Srbiji imamo mnogo više starih ljudi nego mladih, govorim proporcionalno i procentualno, a posebno u poređenju sa onim zemljama koje se nazivaju mladim državama, kao što su na primer Turska, Albanija i druge zemlje. Dakle, apsolutno ne možemo da se poredimo, niti slučajno pohvalimo značajnijim udelom mlađe populacije u ukupnom stanovništvu. Drugi je razlog taj što ne postoji mogućnost praćenja samog starateljstva nad decom koju usvoji stranac. Dakle, ne postoji nikakva mogućnost da znamo kako se dete razvija, čuva, odgaja, kako i na koji način se vaspitava. Treći razlog koji bi mogao da se prihvati jeste činjenica da se time otvaraju mogućnosti za brojne zloupotrebe. Imamo logično pitanje, na koje ovde, čini mi se, nema odgovora. Mi imamo tri puta veći broj prijavljenih naših ljudi koji iz različitih fizičkih razloga ne mogu da imaju decu, žele da usvoje decu, žele da im pruže toplinu svog doma, žele da im učine sve što je u njihovoj moći. Obično su to ljudi koji užasno mnogo vole decu, kojima je smisao života da takvo dete usvoje i da mogu da pokažu svoju ljubav prema deci. Dakle, umesto da tim ljudima omogućimo da lakše i brže dobiju mogućnost starateljstva i da istovremeno time decu usrećimo mnogo brže, sada će stranci da dobijaju tu vrstu mogućnosti. Zbog čega? Ne zna niko, ali kaže – to piše u Konvenciji. Ne piše to u Konvenciji. Piše pod kojim uslovima – kada u nekoj zemlji ne postoji mogućnost da se drugačije zadovolji takva vrsta potrebe. To je, izgleda, neko naučio i prosipa svaki put kada ne zna šta drugo da kaže: to je u skladu sa standardima Evropske unije, a ono je u skladu sa konvencijama, treće je u skladu sa ne znam čim. Nije tačno. Kažem da nije tačno. To ne piše u Konvenciji o pravima deteta. Doneću vam je, a vi mi pokažite član u kome to piše. Znači, vrlo praktičan i pragmatičan razlog zašto bi bilo dobro da taj amandman na član 103. bude prihvaćen. Što se tiče člana 126, to je nešto što je vrlo blisko pameti: hajde da obavežemo bliske srodnike, one koji su najbliži rođaci, najbliži srodnici, a nemaju više od jednog maloletnog deteta ili dete mlađe od sedam godina, da imaju obavezu starateljstva nad takvim osobama. Mislim da ništa prirodnije, ništa bliže pameti, ništa bliže našoj tradiciji, ništa bliže našoj porodici ne postoji od toga. Ne vidim zašto bi se neko toga plašio i zašto bi to neko izbegavao. Imam još molbu, znam da se uvek ne bavi time ministar, time se bavi stručne službe u Vladi Republike Srbije – voleo bih da kada odgovaraju na amandmane i šalju svoja mišljenja to ne budu ovako birokratski odgovori, da ne budu isti odgovori na svaki amandman i na svako postavljeno pitanje, na bilo kakvu izmenu koju predlažu narodni poslanici, nego da neko stvarno sedne, ko želi time da se bavi, i da suštinske odgovore uputi narodnim poslanicima i Narodnoj skupštini, jer narodni poslanici i Narodna skupština to zaslužuju, kao predstavnici naroda i građana Srbije. Hvala lepo.
Hvala vama. Reč ima, po istom amandmanu, narodni poslanik Momir Marković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ako dete zbog bilo kog razloga ostane bez roditelja (da li su se roditelji razveli, ili su umrli ili su ga napustili), sasvim je normalno da se starateljstvo nad takvim detetom poveri bliskim srodnicima. Pri tom se imaju u vidu pre svega deda i baba, a dr Smiljanić je u svom izlaganju pre ove pauze nedvosmisleno potvrdio upravo ove reči koje sada izgovaram, dakle, bliski srodnici, pre svega deda i baba, i rođaci po prvoj liniji, stric, tetka itd. U obrazloženju Vlade zašto amandman nije prihvaćen kaže se – amandman se ne prihvata iz razloga što je rešenje koje se predlaže amandmanom sadržano u važećem Zakonu o braku i porodičnim odnosima i u dosadašnjoj primeni nije dalo pozitivne rezultate. Znam mnogo porodica gde su decu odnegovali upravo deda i baba, upravo roditelji roditelja, i danas su ta deca čestiti građani ove zemlje. Ne vidim ko je procenio da to nije dalo pozitivne rezultate i da će mnogo pozitivnije rezultate da da ukoliko unuče nekog dede i babe ne čuvaju deda i baba, ne staraju se o njemu deda i baba, nego neki koji nisu u srodstvu sa njim. Smatram da ovaj amandman treba usvojiti, jer on primenu ovog zakona dovodi bar u nekakav sklad.
Reč ima narodni poslanik i predsednik Skupštine Predrag Marković.
Želeo bih samo da se zahvalim ministru Laloviću što su autori ovog zakona, koji su, kao što znamo, godinama radili na ovom zakonu, uvrstili član koji omogućava da se ispoštuje najbolji deo srpske tradicije, a to je da u kriznim vremenima, kakva su stalno na Balkanu, mogu da se ponove situacije kakve smo imali tokom perioda posle Prvog svetskog rata, posle balkanskih ratova kada su srpsku decu usvojili, pre svega, Grci, potom Francuzi. Zahvaljujući tome, mi smo imali nekoliko vrsnih rodoljuba i naučnika koji su se posle tog usvajanja vratili, produžili prijateljstvo i omogućili da se nastavi i stvori srpska država.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 130. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Rajko Baralić, Toma Bušetić i Milisav - Miša Petronijević. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 143. amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, evo još jednog amandmana koji je u apsolutnom interesu deteta. Naime, u članu 143. Predloga zakona predviđena su prava staratelja, tj. pravo na naknadu troškova. U članu 143. je rečeno da staratelj ima pravo na naknadu opravdanih troškova učinjenih tokom obavljanja poslova starateljstva. Naknada troškova staratelju isplaćuje se prvenstveno iz štićenikovih prihoda, osim ako se time ne ugrožava štićenikovo izdržavanje. Na ova dva stava ovog člana nismo imali primedbu, ali zato smo predložili da se doda još jedan stav koji glasi: "Ako se naknada troškova staratelju ne može nadoknaditi iz štićenikovih sredstava, organ starateljstva je dužan da nadoknadu isplati iz sopstvenih sredstava". Mi iz SRS-a smatramo da nema ništa normalnije i celishodnije od ovakvog načina regulisanja naknade troškova staratelju, jer ne možemo da dođemo u situaciju da dovodimo u pitanje starateljstvo zbog nedostatka sredstava. Nažalost, vrlo česte ili najčešće situacije su upravo starateljstvo nad decom koja nemaju materijalnih sredstava i upravo iz tog razloga, zato što njihovi roditelji nemaju sredstava ili su beskućnici, uglavnom su ti materijalni razlozi najčešći razlozi zašto deca dolaze u situaciju da moraju biti usvojena. Bilo bi potpuno nenormalno i neprirodno da na taj način razdvajamo onoga ko ima pare i onoga ko nema pare. Zato postoji država, da i onima koji nemaju sredstava iz određenih izvora obezbedi ta sredstva. U obrazloženju Vlade zašto se ovaj amandman ne prihvata kaže se da se amandman ne može prihvatiti iz razloga što naknadu opravdanih troškova učinjenih tokom obavljanja poslova starateljstva staratelj ostvaruje prvenstveno iz štićenikovih prihoda koji se obezbeđuju na način utvrđen u članu 138. U članu 138. je zaista navedeno da je staratelj dužan da preduzima sve potrebne mere kako bi pribavio sredstva za izdržavanje štićenika i da se ta sredstva pribavljaju iz: štićenikovih prihoda, sredstava dobijenih od lica koja su po zakonu dužna da izdržavaju štićenika, štićenikove imovine, sredstava socijalne zaštite i drugih izvora. Pretpostavljam da je Vlada mislila na tačku 4. stava 2. - sredstva socijalne zaštite. Onda to uvek liči na ona minimalna, ali nedovoljna sredstva. Nije dobro obrazloženje Vlade, zato što je i ovo što je Vlada predvidela u Predlogu zakona u članu 143. već viđeno u članu 138. i onda ne postoji nijedan opravdan razlog da i ovaj naš amandman kao stav 3. člana 143. ne bude uvršćen. Jednostavno, radi sigurnosti štićenika, radi obaveze nadležnog organa starateljstva da obezbedi ta sredstva. Nadam se da će narodni poslanici u danu za glasanje glasati za ovaj amandman zato što je i ovo jedan od onih amandmana koji ne kvare koncepciju vladinog Predloga zakona, koji su samo u korist jedne normalne primene zakona, u korist zaštite onih koje vi samo deklarativno pričate da štitite. Gde god smo konkretno amandmanom pokušali da na pravi način i pravno potkrepljeno popravimo zakon, da bi on zaista imao smisla i odgovarao svojoj svrsi, vi to ne znam iz kojih razloga ne prihvatate, bar Vlada, ali nadam se da će poslanici u danu za glasanje glasati za ovaj amandman.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred vama je još jedan izuzetno dobar amandman SRS. Ovaj amandman podneo je narodni poslanik Milan Stevović. Odnosi se na član 143. i ovim amandmanom predloženo je da se nakon stava 2. doda stav 3, koji kaže da ukoliko se naknada troškova staratelju ne može nadoknaditi od štićenikovih sredstava, organ starateljstva je dužan da nadoknadu isplati iz sopstvenih sredstava. Mislim da ne bi trebalo mnogo objašnjavati zašto je bitno, ukoliko se sredstava za štićenika ne mogu obezbediti iz njegovih sredstava, da država bude garant da će ta sredstva, koja su neophodna, biti isplaćena upravo od strane države. Mislim da je to svakome jasno i na tome neću gubitivreme. Ali, zanimljivo je obrazloženje Vlade koje kaže da se amandman ne prihvata zato što je naknada opravdanih troškova učinjenih tokom obavljanja poslova starateljstva regulisana, između ostalog, članom 138. Predloga zakona, stavom 2. tačke 4. i 5, gde je propisano da će se sredstva za zadovoljavanje potreba štićenika, između ostalog, obezbediti i iz sredstava socijalne zaštite i drugih izvora. Onaj ko je čitao ovaj zakon, a to bi svakako oni koji su pisali ovo obrazloženje, na čelu sa ministrom, trebalo da budu, zna da je u članu 138. regulisano pribavljanje sredstava za izdržavanje štićenika. Svako ko je napisao... ne znam ko je napisao ovo obrazloženje, ali ministar svakako stoji iza njega, to je, pravno gledano, potpuno nepismeno. Član 138. kaže da je staratelj dužan da preduzima sve potrebne mere kako bi pribavio sredstva za izdržavanje štićenika. Onda se nabraja, i u drugom stavu ima pet tačaka, koji su to sve načini i koji su izvori iz kojih staratelj može obezbeđivati sredstva za izdržavanje štićenika. Ovim članom se nigde ne konstituiše ni za koga obaveza da bilo koja sredstva izdvoji za štićenika. Znači, ili su to štićenikovi prihodi, štićenikova imovina, lica koja su dužna da izdržavaju štićenika, sredstva socijalne zaštite i drugi izvori. Ali, šta ćemo ako nema prihoda štićenika, ako nema lica koja su po zakonu dužna da ga izdržavaju i ako nema imovinu? Šta onda? Ovim članom se ne konstituiše obaveza bilo kom državnom organu da isplati bilo kakvu naknadu. Evo, neka izađe ministar i neka kaže na osnovu kog člana zakona će staratelj moći da traži nadoknadu za štićenika, koju ne može da ostvari. To svakako neće moći da ostvari na osnovu člana 143, jer član 143. kaže da staratelj ima pravo na naknadu opravdanih troškova i da se naknada troškova staratelju isplaćuje prvenstveno iz štićenikovih prihoda, osim ako se time ne ugrožava štićenikovo izdržavanje. Znači, ukoliko biste prihvatili amandman SRS i dodali ovde još jedan stav, onda bismo imali pravni osnov da neko, ako treba i sudskim putem, potražuje od države ono na šta ima pravo. Na ovaj način, vi formalno proklamujete neko pravo, ali ga ne proklamujete ni jednim članom, nego ga proklamujete obrazloženjem za neprihvatanje amandmana. Znači, ovo što je urađeno, pravno je besmisleno. Još jednom pozivam ministra da kaže na osnovu kog člana zakona o porodici će sutra staratelj moći pred sudom da tuži i da traži nadoknadu nečega što je dao za svog štićenika.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 153. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Član 153. nalazi se u poglavlju Izdržavanje majke i deteta i govori o tome ko ima pravo na izdržavanje. Član 153. stav 1. kaže: "Majka deteta koja nema dovoljno sredstava za izdržavanje ima pravo na izdržavanje od oca deteta za vreme od tri meseca pre porođaja i godinu dana posle porođaja". Predložila sam da se umesto tačke na kraju stava stavi zapeta i da se toj rečenici doda deo rečenice: "a u slučaju ako je dete mrtvo rođeno ili je umrlo posle porođaja, za vreme nesposobnosti za rad izazvane porođajem, ali najduže do godinu dana od dana rođenja deteta". Predložila sam da se stav 2. briše, a on glasi: "Nema pravo na izdržavanje majka ako bi prihvatanje njenog zahteva za izdržavanje predstavljalo očiglednu nepravdu za oca". Smatram da stav 2. treba brisati iz prostog razloga što u članu 160. istog predloga, u stavu 3. već postoje određeni kriterijumi za određivanje izdržavanja. Dodatak koji sam predložila za stav 1. pojašnjava ovaj stav, bez obzira što predlagač zakona misli da je to suvišno rečeno, s obzirom da se ovo odnosi i na mrtvo rođeno i na živo rođeno dete. Mislim da je mnogo bolje rešenje ovako kako ja predlažem, nego ovo što nam je predložio predlagač zakona.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 153. amandman je podneo narodni poslanik Vojislav Milajić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Narodni poslanik Vojislav Milajić.
U poglavlju sedam Predloga zakona regulisan je institut izdržavanja i predviđene su četiri vrste izdržavanja: izdržavanje supružnika, izdržavanje vanbračnih partnera, izdržavanje majke i deteta i izdržavanje deteta, roditelja i bliskih srodnika. To je predviđeno članovima 151. do 167. Predloga ovog zakona. Što se tiče konkretno člana 153. stava 2. i amandmana SRS, ovim članom je predviđeno da majka deteta može tražiti izdržavanje od oca deteta tri meseca pre porođaja i godinu dana posle porođaja, a to pravo može se uskratiti majci, kako je predviđeno u stavu 2, ako prestavlja očiglednu nepravdu za oca. Naravno da SRS zastupa interese onih koji treba da budu izdržavana lica, u ovom slučaju to su majka i novorođeno dete, međutim, formulacija "predstavlja očiglednu nepravdu za oca" nije sretno formulisana i ne odgovara ovom institutu koji je predložen u ovom zakonu. Amandmanom SRS je predloženo da se umesto formulacije "predstavlja očiglednu nepravdu za oca" odredi da bi majka izgubila pravo na izdržavanje ukoliko bi to oca dovelo u teške materijalne prilike. Formulacija je mnogo preciznija i tačnija od ove predložene u zakonu, jer izdržavanje ne zavisi od pravde ili nepravde, nego je izdržavanje socijalna kategorija i ona treba da zavisi od materijalnog položaja majke i deteta koje se rodilo. Samim tim, ako je majka u situaciji da joj je neophodno izdržavanje, da nema sredstava kojima može da izdržava sebe i svoje novorođeno dete, izdržavanje koje bi otac davao ne pomaže samo majci, nego pomaže i tom detetu. Da majka ima dovoljno sredstava ne bi ni podnosila taj zahtev prema ocu deteta, nego je, s obzirom da je ona ugrožena, automatski i to novorođeno dete ugroženo. Samim tim, to nije pitanje pravde i nepravde, nego je pitanje materijalnih mogućnosti oca, da li otac ima materijalnih mogućnosti da izdržava majku ili ne. Mislimo da je mnogo preciznija formulacija koja je predložena u ovom amandmanu i smatramo da bi Skupština trebalo da usvoji ovaj amandman.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 155. amandman je podneo narodni poslanik Zlatan Jovanović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Dame i gospodo, članom 155. Predloga zakona definisano je kada punoletno dete ima pravo na izdržavanje. Ovaj član ima četiri stava. U prva dva su definisani uslovi u kojima punoletno dete ima pravo na izdržavanje, u trećem stavu definisano je kada to izdržavanje mora pružiti neko drugi, ukoliko roditelji nisu živi ili nisu u mogućnosti da izdržavaju punoletno dete, a u četvrtom stavu definisano je kada punoletno dete nema pravo na izdržavanje. Prvim stavom se kaže da punoletno dete koje nije sposobno za rad ima pravo na izdržavanje sve dok traje ta nesposobnost, znači takvo stanje koje je dovelo do nesposobnosti. U drugom stavu govori se da punoletno dete koje se nalazi na redovnom školovanju ima pravo da bude izdržavano najkasnije do 26. godine života.Trećim stavom se kaže da ukoliko roditelji deteta nisu živi ili nemaju dovoljno sredstava, u tom slučaju punoletno dete treba da izdržavaju krvni srodnici u pravoj ushodnoj liniji, srazmerno njihovim mogućnostima. Ni ovo nije sporno. Ovo je prihvatljivo i logično, međutim u četvrtom stavu mi smo intervenisali amandmanom koji je možda više formalno-tehničke prirode, ali mislimo da je u duhu predloženog člana zakona i da bi trebalo da se prihvati. Taj amandman se odnosi upravo na ono što je gospodin Milajić govorio o prethodnom članu. Amandman je isti kao i prethodni amandman gospodina Milajića, ali ja ću to ipak da ponovim. Daću još par argumenata koji idu u prilog tome da ovaj amandman treba usvojiti. Naime, u četvrtom stavu stoji da nema pravo na izdržavanje punoletno dete ako bi prihvatanje njegovog zahteva za izdržavanje predstavljalo očiglednu nepravdu za roditelje, odnosno druge krvne srodnike. Opet smo intervenisali kod ove "očigledne nepravde" i moj amandman, kao i amandman gospodina Milajića, teži ka tome da ove reči "očigledna nepravda" zamenimo rečima: "dovelo u teške materijalne prilike". O čemu se konkretno radi? Cilj nam je da ostanemo u duhu predloženog člana, a smisao člana jeste da se posmatraju socijalne prilike i aspekti roditelja odnosno lica koje izdržava punoletno dete. Mislimo da sam termin "očigledna nepravda" nije pogodan za primenu na ovom mestu, da se ovde govori o tom socijalnom aspektu, o materijalnim prilikama roditelja i da treba do kraja da ostanemo u tom duhu materijalnog i socijalnog aspekta na koji se ovaj član i poziva. Prema tome, molimo predlagača da razmisli o ovome. Ipak je materijalno stanje roditelja nešto što je merljivo, što se može proveriti i izmeriti, a ovaj termin "očigledna nepravda" je previše apstraktan, bar za primenu u ovom članu. Pozivam predlagača da razmisli i da prihvati ovaj amandman.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić. Izvolite.
Hvala. Dame i gospodo, amandman narodnog poslanika SRS Zlatana Jovanovića ukazuje i skreće pažnju na to da je u članu 155. Predloga zakona normirano nešto što će u praksi apsolutno biti neprimenljivo. Naime, postavlja se pitanje sada, u stavu 3. ovog člana, koji će organ, na koji način i u kom postupku da utvrdi ako je punoletno dete u smislu stava 1. i 2. ovog člana da ima pravo na izdržavanje od krvnih srodnika u pravoj ushodnoj liniji, srazmerno njihovim mogućnostima, ako roditelji nisu živi ili ako nemaju dovoljno sredstava za izdržavanje. Šta ćemo da radimo? Po kom to postupku treba da se utvrdi? Drugo, ko će to da utvrdi, u kom postupku? Da li će to biti upravni postupak, parnični postupak, hoće li biti krivičnog dela ukoliko onaj ko je obavezan da daje izdržavanje po ovom zakonu ... Molim vas, nejasno je. Zbog toga ova odredba neće biti primenjiva. Čak moram da vam kažem da je naše porodično zakonodavstvo preuzeto iz evropskih zemalja, dobrim delom iz austrijskog građanskog zakona, pogotovu kada je u pitanju imovinski režim između bračnih drugova i obaveze izdržavanja supružnika, i obaveze izdržavanja dece i štićenika. Zatim iz švajcarskog, francuskog, nemačkog građanskog zakona. Dakle, možemo slobodno reći da smo imali uređenije pravne odnose no što se predlaže nekim odredbama iz ovog predloga zakona. Zbog toga smatram da je trebalo da Vlada prihvati ovaj amandman, jer ukoliko se usvoji ovaj član, to će biti mrtvo slovo na papiru. Ovo ne može biti primenjeno. Zamislite sada – krvni srodnici u pravoj liniji, srazmerno njihovom doprinosu i srazmerno njihovoj ekonomskoj moći; pa se postavlja pitanje ko će doneti odluku, u kom postupku, hoće li neko imati pravo žalbe ili neće, i kako će biti izvršena odluka u odnosu na ovaj član. Zbog toga je i primedba SRS na tekst ovog zakona, na brojne članove koji su predloženi. Hvala.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 156. amandman je podneo narodni poslanik Goran Cvetanović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Hvala lepo. Dame i gospodo, evo i ovo je jedan u nizu amandmana iste sadržine, iz prostog razloga što su i članovi na koje se odnose ovi amandmani u tom delu iste sadržine, a ima ih još nekoliko i posle ovog. Mi srpski radikali, kao što vidite, insistiramo i pokušavamo da vas ubedimo da je smisleno i opravdano da se i ovaj amandman, kao i prethodni, a i nekoliko amandmana posle ovoga, prihvati zato što je to jedini način da ovaj zakon tj. ovi članovi budu zaista i primenjivi, jer ovo što ste vi predložili je nešto što neće moći u praksi da se primenjuje. Član 156. govori o izdržavanju roditelja, pa ću pročitati prvi stav: "Roditelj koji je nesposoban za rad, a nema dovoljno sredstava za izdržavanje, ima pravo na izdržavanje od punoletnog deteta ili drugog krvnog srodnika u pravoj nishodnoj liniji, odnosno od maloletnog deteta koje stiče zaradu ili ima prihode od imovine, srazmerno njegovim mogućnostima." Naravno da niko nema ništa protiv ovakve obaveze. To jeste obaveza, ali u drugom stavu ono što se u prvom stavu predvideli kao obavezu pokušavate da omalovažite i da dovedete u sumnju, jer ste u drugom stavu rekli da "nema pravo na izdržavanje roditelj ako bi prihvatanje njegovog zahteva za izdržavanje predstavljalo očiglednu nepravdu za dete, odnosno drugog krvnog srodnika". Još nam niko nije objasnio ko je taj ko će da utvrđuje šta to predstavlja "očiglednu nepravdu", na koji način, koji su to kriterijumi, ko je taj ko će preuzeti na sebe obavezu da kaže – e, ovo je očigledna nepravda, ovo dete ne treba da izdržava svoje roditelje koji nemaju materijalnih mogućnosti da se sami izdržavaju. Pogotovu što dalje u ovom tekstu niste predvideli čak ni nekoga kome biste eventualno ovako nezahvalnu ulogu predvideli. Zato smo mi predložili, kao i u ovih nekoliko prethodnih i potonjih članova, da preciziramo ovo što je Vlada predložila i da kažemo da eventualno nema prava na izdržavanje roditelj ako bi prihvatanje njegovog zahteva za izdržavanje dovelo u teške materijalne prilike lice koje je u obavezi da izdržava roditelja. To je svakako mnogo preciznije, konkretnije, postoje u stvari egzaktni podaci koji to mogu da utvrde. Znači, ne ostavljamo nikome na volju, ne ostavljamo mogućnost zloupotrebe, ali na jedan celishodniji način regulišemo ovo pitanje. Šta sada kaže Vlada u obrazloženju ovog i svih amandmana? Kaže: "Amandman se ne može prihvatiti iz razloga što je formulacija data u Predlogu zakona jasnija i ima opštiji karakter od formulacije predložene amandmanom". Mi smo i uložili amandman zbog tog opšteg odnosno neodređenog karaktera. Vlada je dala obrazloženje kao da je prihvatila amandman, a naravno nije prihvatila amandman, a u samom svom obrazloženju je kontradiktorna sa predlogom iz člana 156. stav 2. i još nekoliko članova, o kojima je ovde govoreno i biće govoreno. Predlažem da se ovaj amandman usvoji zato što će doprineti jednoj celishodnijoj primeni zakona, što je, na kraju krajeva, pravičniji, što će oni na koje se ovaj član zakona odnosi imati neku konkretnu korist od ovako formulisanog člana, kako ga predlažemo mi iz SRS, a ovako kako ga predlaže Vlada nema, da tako kažem, upotrebnu vrednost. Isti amandman je podneo i kolega Dragoljub Stamenković na sledeći član. Odmah da kažem, isto obrazloženje imam i za taj amandman, a odnosi se na izdržavanje tazbinskih srodnika.
Zahvaljujem se gospođi Radeti. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 159. amandman je podneo narodni poslanik Dragoljub Stamenković. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 160. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Ima reč narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Amandman koji sam podnela na član 160. odnosi se, u stvari, na brisanje minimalne sume izdržavanja. To je novi pojam, odnosno, kako su ga predlagači zakona nazvali, pravni standard, za koji mislim da je suvišan u ovom zakonu, ne samo suvišan, nego potpuno neprimeren. Prvi stav člana 160. kaže: "Izdržavanje se određuje prema potrebama poverioca i mogućnostima dužnika izdržavanja, pri čemu se vodi računa o minimalnoj sumi izdržavanja". Moj predlog je da se ovaj dodatak iza zapete "pri čemu se vodi računa o minimalnoj sumi izdržavanja", briše. Predlažem njegovo brisanje iz razloga što je u članu 162, gde se govori o visini izdržavanja, jasno koja je to suma koja se može dosuditi. U članu 167, gde se govori o prestanku izdržavanja, u tački 2. se kaže – kada dužnik izdržavanja izgubi mogućnost za davanje izdržavanja ili davanje izdržavanja postane za njega očigledno nepravično. Drugim rečima, hoću da kažem da ništa ne vredi da se vodi računa o minimalnoj sumi izdržavanja ako nastupe okolnosti iz člana 167, a to je već predviđeno tim članom, a visina sume određena je članom 162. Predložila sam da se dodatak u prvom stavu briše i, takođe, da se briše stav 4, koji pokušava da se prosto kaže šta znači ta minimalna suma, a ovo je predlog: "Minimalna suma izdržavanja predstavlja sumu koju kao naknadu za hranjenike odnosno za lica na porodičnom smeštaju periodično utvrđuje ministarstvo nadležno za porodičnu zaštitu, u skladu sa zakonom". Kada znamo da su određeni procenti za izdržavanje, kada znamo šta se dešava, ako nema više mogućnosti za davanje izdržavanja ovaj novi standard, koji pokušavaju da uvedu, potpuno je suvišan.
Zahvaljujem gospođi Leili Ruždić-Trifunović. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 167. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Ima reč narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite, gospodine Šaroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 167. To je amandman koji je povezan sa nekoliko prethodnih članova, na koje su amandmane podneli Goran Cvetanović i Dragoljub Stamenković. Mislim da ne bi trebalo da bude nešto preterano sporan. Radi se o pravničkom poboljšanju teksta. Ovim amandmanom predviđeno je da se u članu 167. u stavu 2. tački 2. reči "postane za njega očigledno nepravično" zamene rečima "dovodi dužnika izdržavanja u teške materijalne prilike". Znači, radi se o tome da će izdržavanje prestati kada dužnik izdržavanja izgubi mogućnost za davanje izdržavanja ili davanje izdržavanja dovodi dužnika izdržavanja u teške materijalne prilike. Ukoliko bi ostala predviđena formulacija – da postaje za dužnika izdržavanja nešto očigledno nepravično – doći ćemo u situaciju da će sudovi odnosno pojedinačne sudije procenjivati od slučaja do slučaja šta je to očigledno nepravično, pa ono što je u jednom sudskom veću očigledno, u drugome neće biti, što je u prvostepenom sudu očigledno, u drugostepenom sudu možda neće biti. To će nas onda dovesti do pravne nesigurnosti, do različitog postupanja sudova u sličnim ili istim situacijama. Mislim da je mnogo bolje da se ovaj amandman prihvati, da se stavi neki pravnički izraz koji bi mogao mnogo bolje ovo da reguliše. Predlažem da još jednom razmislite o ovom amandmanu. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Šaroviću. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 188. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Izvolite.
Već sam i sebi dosadna. (Predsedavajući: Izvolite, niste dosadni.) Član 188. govori o bračnom ugovoru, o kome sam u načelnoj raspravi govorila i imala neke zamerke, ali u osnovi mislim da je to dobro rešenje. Njegov prvi stav govori o mogućnosti da se zaključi bračni ugovor; drugi stav govori o tome kakva je forma za njegovo zaključenje; treći stav predviđa javnost i kaže: "Bračni ugovor koji se odnosi na nepokretnosti upisuje se u javni registar prava na nepokretnostima". Predlažem da se tu doda: "ako postoje zakonski uslovi". Mislim da je ovaj dodatak potpuno neophodan. Predlagač zakona mi je odgovorio da se upis u javni registar prava na nepokretnostima vrši uvek na osnovu propisa. Ne govorim o propisu, govorim o zakonskim uslovima. Naravno da se upis vrši na osnovu propisa, ali ne postoje uvek zakonski uslovi da se to uradi; u zemlji gde su zemljišne knjige ovakve kakve su kod nas postoji većina zgrada i u Beogradu, a da ne govorim o Srbiji, o južnoj Srbiji, gde zemljišne knjige uopšte nisu uređene. Za mene, zakonski uslov je da se tek onda kada se zemljište, zgrade upišu u javne knjige može izvršiti upis imovine koja je predmet bračnog ugovora u javnu knjigu.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 190. amandman je podneo narodni poslanik Miljko Četrović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović.
Poštovani poslanici, jedna od novina unetih u Predlog zakona jesu i ugovori supružnika: pored bračnog ugovora, ugovora o upravljanju i raspolaganju zajedničkom imovinom, i ugovor o poklonu. Što se tiče ova prethodna dva ugovora, prva odredba se odnosi na to da supružnici mogu zaključiti bračni ugovor i mogu zaključiti ugovor o upravljanju i raspolaganju zajedničkom imovinom. Nažalost, kod odredaba člana 190, gde se govori o ugovoru o poklonu, što je naslov ovog člana, nigde se ne govori, što bi bilo logično i pravnički opravdano i nužno, da supružnici mogu zaključiti ugovor o poklonu. Ovako kako je formulisan član 190, on bi trebalo da glasi – povraćaj poklona. U ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na stav 3, gde pravo na povraćaj poklona nema supružnik ako bi prihvatanje njegovog zahteva za povraćaj poklona predstavljalo očiglednu nepravdu za drugog supružnika. Amandman se takođe odnosi na tu formulaciju "očigledna nepravda za drugog supružnika". Nažalost, odgovor Vlade na ovaj amandman je da se ne može prihvatiti iz istih razloga koji su navedeni za neprihvatanje amandmana narodnog poslanika Vojislava Milajića na član 153. Jasniji i opštiji karakter, kako je navedeno u odgovoru na amandman poslanika Milajića, ne može se opravdati, ako su pokloni, a radi se o neuobičajenim poklonima bračnih drugova, po ugovoru koji treba da zaključe ili ako žele da zaključe o davanju i prijemu poklona, a ugovor je obligacioni odnos, i kao i svaki, i ovaj ugovor o poklonu se raskida tužbom u parnici pred sudom opšte nadležnosti. Zato je nužno i da se ovaj amandman prihvati da bi bilo jasnije, jer supružnik ne bi trebalo da vrati poklon koji je veće vrednosti, nije uobičajeni poklon, ako bi se vraćanjem tog poklona doveo u tešku materijalnu situaciju. Nadam se da ćete shvatiti da ovaj amandman treba na neki način da popravi ovaj stav 3. i da preciznije formuliše povraćaj poklona koji su veće vrednosti od zajednički stečene imovine, što se reguliše stavom 2, u braku.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 194. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Radić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Ivan Radić.
Dame i gospodo poslanici, podneo sam amandman na član 194. porodičnog zakona. Odnosi se na deo zakona koji uređuje imovinske odnose dece i roditelja, odnosno konkretno na pravo stanovanja. Član 194. glasi: "Dete i roditelj koji vrši roditeljsko pravo imaju pravo stanovanja na stanu čiji je vlasnik drugi roditelj deteta ako dete i roditelj koji vrši roditeljsko pravo nemaju pravo svojine na useljivom stanu. Pravo stanovanja traje do punoletstva deteta. Nemaju pravo stanovanja dete i roditelj ako bi prihvatanje njihovog zahteva za pravo stanovanja predstavljalo očiglednu nepravdu za drugog roditelja". Ovaj treći stav zakona je prilično neprecizan i donekle nejasan, te sam stoga svoj amandman usmerio upravo na taj treći stav člana 194. u kome kažem da posle reči "nepravdu" u zagradi treba dodati "jedini stan, zasnivanje druge porodice". Naime, u velikom broju članova ovog zakona ima dosta nepreciznosti i nejasnoća, a ja smatram da treba precizirati sve ono što se zakonom može precizirati i bez obzira što se ovakvom odredbom naslućuje o čemu se radi, mišljenja sam da je bolje i svrsishodnije to precizirati. Recimo, imamo situaciju da roditelj koji je izgubio pravo starateljstva nad detetom živi u garsonjeri ili nekom manjem jednosobnom stanu, da, primera radi, izdržava bolesne roditelje ili je u međuvremenu stekao novu porodicu, zaključio novi brak, iz njega dobio decu; postavlja se pitanje da li uopšte postoji mogućnost da se u tom stanu omogući kvalitetan život, sa članovima nove porodice i sa detetom i suprugom iz prethodnog braka, da ne govorimo o odnosima između članova prethodne i sadašnje porodice takvog čoveka. Dakle, ovaj moj amandman je čisto tehničke prirode. Suštinski ništa ne bi promenio, samo bi precizirao odredbe ovog člana.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 197. amandman je podneo narodni poslanik Paja Momčilov. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Narodni poslanik Paja Momčilov je u članu 197. intervenisao na dva mesta, a obrazloženje predlagača se odnosi samo na tačku 4. stav 2. Ono što je poslanik Momčilov predložio u tački 2. stav 2. uopšte nije prokomentarisano od strane predlagača. Šta je tu predloženo? Da se doda da se pod nasiljem u porodici, osim nanošenja ili pokušaja nanošenja telesne povrede, izazivanja straha pretnjom ubistva ili nanošenja telesne povrede, smatraju i emocionalne povrede. Ovo možda nekome ne izgleda toliko ubedljivo, ali iskustvo ukazuje da emocionalne, mentalne, psihološke povrede imaju velikog značaja, naročito ako se kontinuirano događaju u dužem vremenskom periodu, odnosno ako se akumuliraju. Vrlo često nanošenje tih emocionalnih povreda od strane jednog partnera kao reakciju može da izazove ovo drugo što je navedeno u predlogu, odnosno nanošenje telesne povrede. Ako emocionalnu povredu ne navedemo kao moguću povredu, onda će se često vinovnik jedne neadekvatne reakcije naći izvan domašaja sankcija ovog člana. Što se tiče tačke 4 – navođenje na seksualni odnos ili seksualni odnos sa licem koje nije navršilo 14 godina života ili nemoćnim licem, nama se čini da je 14 godina preniska granica. Predložili smo 18 godina. Mogli bismo donekle da razumemo da je predlagač odredio 16 godina, granicu starijeg maloletnika, a ovo 14 godina zaista ne razumemo, pogotovo ako vidimo ko se sve računa u članove porodice u smislu stava 1. ovog zakona – to ne samo da su krvni srodnici, nego i tazbinski srodnici, srodnici koje vezuje hraniteljstvo ili bilo koja lica koja žive u zajedničkom domaćinstvu. Pošto se predlagač potrudio da ovu zaštitu od nasilja u porodici snažno istakne u ovom zakonu, nerazumljivo je zašto nije prihvatio ove dopune člana 197. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Da). Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo, što se tiče amandmana na ovaj član i uopšte na ovo poglavlje - zaštita od nasilja u porodici, to je novi institut koji je predviđen ovim zakonom i koji nije postojao u ranije važećem zakonu. Sam institut po sebi nije sporan, on treba da postoji i ima svoje mesto u zakonu. Ono što je Srpska radikalna stranka htela da uradi amandmanom, to je da se popravi ovaj institut. U stavu 2. navedeni su slučajevi koji će se smatrati nasiljem u porodici. U stavu 2. tačka 1. navedeno je – nanošenje ili pokušaj nanošenja telesne povrede. Telesne povrede mogu da budu lake i teške. Teške telesne povrede su krivična dela koja se gone po službenoj dužnosti i predstavljaju obeležja krivičnih dela. Lake telesne povrede se gone po privatnim krivičnim tužbama i predstavljaju krivično delo. To bi se u svakom slučaju gonilo, bilo po službenoj dužnosti od strane javnog tužioca... U tački 2. je predviđeno – izazivanje straha pretnjom ubistva ili nanošenja telesne povrede članu porodice ili njemu bliskom licu. Pazite, pretnja ubistvom je takođe krivično delo, i nanošenje telesne povrede, a to je već kako sam obrazložio pod tačkom 1. Pod tačkom 3 – prisiljavanje na seksualni odnos – takođe može da predstavlja krivično delo silovanja. Pod tačkom 4 – navođenje na seksualni odnos ili seksualni odnos sa licem koje nije navršilo 14 godina života ili nemoćnim licem. Amandmanom smo intervenisali i hteli smo da podignemo tu starosnu granicu i da zaštitimo lica koja su starija od 14, a mlađa od 18 godina. Ne znam zašto je Vlada odbila da prihvati ovaj amandman. Pod tačkom 5. je ograničavanje slobode kretanja ili komunikacije sa trećim licem. To bi već moglo da predstavlja krivično delo protivpravnog lišavanja slobode nekog lica. Pod tačkom 6 – vređanje, kao i svako drugo drsko, bezobzirno i zlonamerno ponašanje. To spada u domen prekršajnog prava. Znači, od svih 6 tačaka to je kombinacija obeležja krivičnog dela ili prekršaja. Ono što je Srpska radikalna stranka htela ovim amandmanom da popravi, to je da se spusti nivo odgovornosti onih lica koja vrše nasilje u porodici. Znači, pod nasiljem u porodici se smatra i ono što predstavlja neku vrstu psihičkog maltretiranja bilo kog člana porodice. Ne treba da čekamo da neko nekome zapreti ubistvom ili nanese tešku ili laku telesnu povredu, pa da onda sud oceni da je došlo do nasilja u porodici i, po članu 198, preduzme neke od mera koje su predviđene u Predlogu zakona. Niži stupanj pritiska na određene članove porodice trebalo bi smatrati nasiljem u porodici. Ne treba čekati da učini krivično delo ili prekršaj, da bi sud onda izrekao neku od mera zaštite od nasilja u porodici. I u odgovoru Vlade na ovaj amandman je dato neko nemušto obrazloženje, potpuno nevezano za naš amandman, dat je odgovor u stilu – koliko ima sati, napolju pada sneg. Ne vidim nijedan razlog zašto Vlada ne bi prihvatila amandman, jer se ovim amandmanom proširuje mogućnost primene ovog novog instituta koji je predviđen u Predlogu zakona. Smatramo da bi trebalo prihvatiti amandman SRS.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 197. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite.
Član 197. Predloga zakona odnosi se na nasilje u porodici i daje definiciju šta je to nasilje u porodici. Govorila sam o tome da mislim da nije trebalo davati ovako raščlanjenu definiciju i navoditi tačke, nego dati opštu definiciju da bi bilo lakše kod vođenja postupaka. Šta je tu je, u stavu 2. taksativno su navedene tačke koje predstavljaju, naročito, nasilje u porodici, znači, neke koje su izdvojene i naglašene. Ima šest tačaka i protiv njih nemam ništa, ali nedostaje jedna koju sam predložila amandmanom, a to je tačka 7 – drugi oblici fizičkog, psihičkog, seksualnog i ekonomskog maltretiranja i ugrožavanja. Predlagač zakona je rekao da se ovaj moj amandman koji je izražen u tački 7. sadrži u članu 197. stav 2., a ja kažem da u šest prethodnih tačaka ne postoji ništa što predstavlja ekonomsko maltretiranje i ugrožavanje, a ovi ostali oblici fizičkog, psihičkog i seksualnog nasilja su dati u drugačijem kontekstu. Da bi bila sprovedena zaštita od nasilja u porodici na osnovu zakona, kako je dato i šest prethodnih tačaka, smatram da je neophodno da se doda i ova sedma tačka i da bi tada taj član bio upotpunjen.
Povodom istog amandmana, narodni poslanik Milan Marković. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, koleginice i kolege narodni poslanici, gospodine ministre, mislim da je trebalo da prihvatite ovaj amandman i da obrazloženje koje ste dali u ovom izveštaju – da se ne može prihvatiti iz razloga što je sadržaj predloženog amandmana obuhvaćen članom 197. stav 2 – baš i ne stoji. Praktično, mislim da je sama definicija - "drugi oblici fizičkog, psihičkog, seksualnog i ekonomskog maltretiranja i ugrožavanja" mogla da stoji u Predlogu zakona, odnosno mogli ste da prihvatite u vidu ovog amandmana, zbog toga što prethodnih šest tačaka ipak ne obuhvataju sve. Mada to jeste za pohvalu i treba da se taksativno navede, takav princip numeracije može biti loš zbog toga što bi mogle da promaknu neke stvari koje nisu sadržane ovde, a dešavaju se u stvarnom životu. Zato mislim da nije bilo nikakve štete da se prihvati sedma tačka koleginice Leile Ruždić. Prosto, čak iako se nešto ponavlja, jedan deo se sigurno ponavlja, jer koleginica Ruždić je navela fizičko, psihičko, seksualno i ekonomsko maltretiranje, ali jedan deo se sigurno ne ponavlja i mislim da ništa ne bi škodilo ukoliko biste prihvatili tačku 7. Ne bi se izvršila značajnija intervencija, a samo dobrog bi moglo doneti u primeni sutra u praksi.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 198. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Član 198. se odnosi na mere zaštite od nasilja u porodici, pa u stavu 1. govori da se mogu odrediti jedna ili više mera zaštite od nasilja u porodici, a u stavu 2. navodi šta su to mere zaštite od nasilja u porodici. Predlagač zakona daje nam pet mera zaštite od nasilja u porodici, i takođe nemam na njih nikakve primedbe. Međutim, smatram da je potpuno nedozvoljeno da se kao mera zaštite izostavi obavezno lečenje od alkoholizma i drugih bolesti zavisnosti, kao i obavezno psihološko savetovanje ili tretman. Znamo šta znači alkoholizam i bolesti zavisnosti u porodici, kako menjaju svest ljudi, koje su posledice tako promenjene svesti. Ako bi se u parničnom postupku određivale mere zaštite, mislim da bismo ovu situaciju daleko više poboljšali nego samo ovim merama koje su ovde predviđene. Iskustvo nam pokazuje da nasilnici nisu duševno obolele osobe, nego osobe sa psihopatskim poremećajima, i ovakvim ličnostima se može pružiti jako dobra zaštita ako ih uputite na psihološko savetovanje ili tretman. Ne radi se samo o tome da ćete zaštititi žrtvu od nasilnika, što je prioritetno kada je u pitanju tretiranje ovog člana, nego se radi o javnom interesu da se taj čovek jednog dana osposobi, bez obzira što je udaljen od žrtve, što je žrtva spasena od njegovog nasilničkog ponašanja, da jednog dana ipak može da se vrati u normalan život i da se resocijalizuje.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Gospodine ministre, ja bih vas zamolio ipak da nam odgovorite (naravno, ako nije problem, ali s obzirom da ste i do sada bili ljubazni nadam se da neće biti sporno) zašto ne prihvatate ovaj amandman. Dakle, vi se sigurno slažete, a i većina u ovoj sali, da bolesti zavisnosti, alkoholizam ili neki psihički poremećaji u stvari jesu vrlo često uzrok nasilja, posebno nasilja u porodici. Stoga je sasvim logično i normalno, ukoliko bismo u nekom postupku uspeli da otklonimo takve uzroke, da bi to dovelo do toga da se ta osoba na neki način resocijalizuje i da više ne čini nasilje u porodici. Vaše obrazloženje iz ovog izveštaja jeste da se amandman ne može prihvatiti jer se te mere kod nas izriču u krivičnom i prekršajnom postupku. Zašto se ne bi izricale i u parničnom postupku? U parničnom postupku će se sada izricati nešto što je, praktično, neka vrsta ograničavanja slobode kretanja. Imamo mere ovde, kaže - zabrana pristupa u prostor oko mesta stanovanja itd. Znači, već će se u parničnom postupku izricati ovako značajne mere. Ovde je baš u pitanju ograničavanje slobode kretanja. Sa druge strane, ako sudija koji radi u prekršajnom postupku može da izriče ovakvu vrstu mera, zašto ne bi mogao jedan sudija parničar. Sigurno je da su uslovi da bi neko postao sudija parničar daleko ozbiljniji i stroži nego što su uslovi da bi neko postao sudija za prekršaje, s obzirom da to u suštini nije pravosudni organ. Mislim da vaše obrazloženje u ovom smislu ne stoji. Vi ste ovim zakonom uneli niz vrlo naprednih rešenja. Prosto na neki način menjamo ovu materiju i stoga je zakon za svaku pohvalu. Zašto ne bismo i ovo promenili? Zašto ne bismo rekli da može u ovom postupku sudija parničar da izrekne ovakvu meru obaveznog lečenja od alkoholizma i drugih bolesti zavisnosti, psihološko savetovanje i tretman. Dakle, kao što je uvedeno da parnični sud može da izrekne svih pet mera, a što reče uvažena koleginica Ruždić – koje su stvarno za svaku pohvalu, zašto ne bismo tome dodali ove dve mere koje stvarno pogađaju centar mete i idu na to da se eliminiše upravo ono što je bio uzrok da dođe do nasilja u porodici. Dakle, ukoliko jedan sudija koji sudi u organu za prekršaje, koji u stvari nije sudija, može da izrekne ovakvu meru, zašto ne bi neko ko je zaista sudija mogao da izrekne takvu meru? Druga stvar, ukoliko ovde uvodimo jedan novi institut, ukoliko mu dajemo ovlašćenje da ograniči slobodu kretanja nekom licu, na ovaj način jednom negativnom enumeracijom time što će se utvrditi kom prostoru ne sme da prilazi, zašto mu ne bismo dali to ovlašćenje da kao sudija odredi obaveznu meru lečenja alkoholičara? Bio bih vam zahvalan ukoliko biste bili ljubazni da prokomentarišete ovaj naš amandman.
Da li još neko želi reč o amandmanu? (Ne.) Reč ima ministar Lalović.
Odgovoriću kratko na ovo pitanje koje je postavljeno. U prvoj verziji Predloga zakona imali smo predložene mere. Međutim, od strane Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo je rečeno da takve mere ne možemo tu da unesemo zato što to može samo u krivičnom i prekršajnom postupku. Mi smo, naravno, pri izradi zakona morali da se konsultujemo i uvažavamo stavove Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. To je jedini pravi razlog. Inače smo mi to u prvoj verziji imali. Kada sam već izašao još bih prokomentarisao par stvari koje su do sada bile. Ovde je dosta rasprave bilo oko prava na usvajanje naše dece od strane stranaca. To je bilo dosta prisutno. Želim da kažem nekoliko stvari u vezi sa tim. Prvo, usvajanje naše dece od strane stranih državljana je nešto što postoji od 1980. godine. Prosto je neobično da se to posebno problematizuje 2005. godine. Dosadašnje iskustvo, kada se radi o usvajanju naše dece od strane stranih državljana, nije bilo problem tokom četvrt veka, a sada to postaje zbog nečega problem. Godišnje se, otprilike, od strane stranih državljana usvaja od troje do petoro dece i većinom se radi o deci koja su ometena u psihofizičkom razvoju. Mislim da je takva vrsta primedbe potpuno deplasirana, jer imamo nešto što funkcioniše četvrt veka. Nezavisno od konvencija i svega ostalog što smo pričali, govorim o suštini stvari i suštini odnosa. Dakle, takva jedna primedba je potpuno neumesna i neutemeljena kada se radi o tome. Kada se radi o primoravanju srodnika da prihvate starateljstvo, mi u zakonu imamo rešenje prema kojem će oni biti prvi pozvani da budu staratelji. Međutim, ne samo što to nije dalo rezultate u prethodnom periodu, već ima nešto mnogo ozbiljnije od toga, a to je da je potpuno drugačiji kvalitet odnosa kada primoravate silom zakona nekoga da bude staratelj nekom detetu. Mislim da je svakome potpuno jasno kakve su moguće pogubne posledice baš po to dete ukoliko nekog primorate da bude staratelj, a ja sam više puta naglasio da ovaj zakon u dobrom delu treba posmatrati pre svega iz ugla interesa deteta. U tom smislu je primoravanje na ovo potpuno suprotno bilo kakvom interesu deteta. Još jedno pitanje je ovde bilo prisutno, a to je oko sredstava kod starateljstva. Stavljen je amandman da li će se i kako moći omogućiti sredstva za staratelja. Dakle, mi ovde potpuno jasno kažemo, u nekoliko tačaka, koje su sve mogućnosti da se obezbede sredstva za starateljstvo, i govorimo – sredstva socijalne zaštite. U stvari, radi se o centrima za socijalni rad kojima mi dajemo sredstva, pa oni daju sredstva starateljima. Dakle, postoji jedna sasvim čvrsta veza, garancija, u stvari, ako nema sredstava iz drugih izvora, to onda obezbeđuje država i mi to radimo. U tom smislu je i ovaj amandman ili ovaj prigovor, po našem mišljenju, neumestan. Još jedna i poslednja stvar: ovde je nekoliko puta kod ovog pravnog standarda "očigledna nepravda" (pa su davani predlozi koji su takođe jedna vrsta pravnih standarda) postavljeno pitanje kako mi to ostavljamo neodređeno, uopšteno i ko će o tome da odlučuje. Dakle, mislim da se ni na koji način ne može tretirati da je preciznije ono što piše u više amandmana – otprilike, kada bi to lice bilo u problemu materijalne prirode ako bi davalo to izdržavanje, što je takođe jedan pravni standard. U tom smislu je priča potpuno nepotrebna, suvišna. Ono što jeste bitno reći za ovom govornicom, na pitanje ko će da određuje šta je to "očigledna nepravda", još jednom bih apelovao, generalno, kada se rade amandmani, da se pogleda zakon u celini. Upućujem na članove 201, 202. i 203, gde se potpuno precizno kaže da to radi sud u parničnom postupku, pročitajte tamo ko šta radi. Znači, sva ova pitanja se vode pred sudom u parničnom postupku, po postupku uređenom u ovom zakonu, a što nije u ovom zakonu, primenjuje se shodno parnični postupak. Prosto, odgovor na jedno pitanje koje je neumesno, a ne bi se ni postavilo da je pročitan zakon u celini.
Gospodin Marković, replika.
Vi znate da je naš Zakonodavni odbor ocenio da je amandman pravno moguć. Zakonodavni odbor Skupštine se stara o zakonitosti i ustavnosti onoga što se predlaže. U krajnjem slučaju,Sekretarijat za zakonodavstvo u Vladi Republike Srbije nije ovlašćeni tumač zakona, niti se on stara o ustavnosti i zakonitosti onoga što ide pred Skupštinu ili onoga što Skupština usvoji. Moj predlog, odnosno moja molba je – kao što ste i za amandmane na član 5. razmislili malo, zamolio bih da se do kraja ove rasprave, a ona će očigledno još potrajati, još jedanput konsultujete, jer jasno mi je da se i vi sadržinski slažete sa amandmanom i da je ostalo samo to pravno pitanje. Moj predlog je da prihvatite taj rizik i da vidite da li će neko uopšte i pokrenuti ocenu ustavnosti, da li će neko uopšte reći da to nije u skladu sa Ustavom i zakonom, a ja vam jemčim, u skladu sa svojim znanjem koje nije veliko, ali dovoljno je da pokušam da tumačim ovo, da ukoliko prihvatite sigurno nećete pogrešiti.
Nemojte se loše izražavati o narodnom poslaniku. Molim vas, sa puno uvažavanja o svim narodnim poslanicima, pa i o gospodinu Markoviću. Izvolite, gospođa Leila Ruždić-Trifunović.
Drugi deo moje replike je bio ovo što je gospodin Marković rekao. Prethodno sam htela da vam kažem da ovo nije materija samo prekršajnog i krivičnog postupka. Kada se pogleda uporedno pravo, ova rešenja postoje u svakom zakonu u našem okruženju i u Evropi. Nema nijednog zakona bez prinudnog lečenja od alkoholizma i droge i zakona koji ne predviđa tretman kod psihologa.
Na član 203. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime SRS uložio sam amandman na član 203. stav 4. Predlažem da se na kraju teksta tačka zameni zapetom i dodaju reči "u roku od 90 dana od dana objavljivanja zakona u "Službenom glasniku RS". To znači da treba ostaviti dovoljno vremena ministru da on podzakonskim aktom reguliše način sticanja znanja iz ove oblasti koja se odnosi na prava deteta. Bez određenog vremenskog perioda, bilo bi pogrešno da se donese zakon i da se objavi u "Službenom glasniku" i u roku od osam dana da se zakon primenjuje, a da se ne izvrše određene pripreme i da se pripreme organi i fizička lica, ujedno i Ministarstvo, organ starateljstva i sud. Dame i gospodo narodni poslanici, kada je u pitanju član 203, osvrnuću se i na stav 2, gde se predviđa da sudije i članovi moraju biti lica koja su stekla posebna znanja iz oblasti prava deteta. Sada se postavlja pitanje da li mi imamo sudije koji su ostručeni i koji su u ovoj oblasti sposobni odmah da preuzmu ulogu da donesu odluku. Sa druge strane, u stavu 3. se takođe govori da se porotnici iz stava 1. ovog člana biraju iz redova stručnih lica koja imaju iskustvo u radu sa decom i mladima. Možda je ovde trebalo pravilnije reći i preciznije odrediti, jer se ovde ne može videti (onaj ko bude primenjivao ovaj zakon i odlučivao o tome ko će biti porotnik) koju stručnu spremu taj porotnik treba da ima, da li je to vaspitač, učitelj, nastavnik, profesor, socijalni radnik, pravnik itd. Dakle, po mom mišljenju, trebalo bi da se u konkretnom slučaju u svakom članu precizira mogućnost primene zakona. Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče člana 198. propustio sam malopre, došlo je do nesporazuma, jer sam se javio u odnosu na član 198. kada su u pitanju mere zaštite od nasilja u porodici. U članu 198. stav 2. tačka 3. predlagač zakona predviđa zabranu približavanja članu porodice na određenoj udaljenosti. Voleo bih da bilo ko u praksi preciznije i jasnije odredi koja je to udaljenost. Nije to puška M-48, čiji je domet 1000 metara. Moralo se ovde nešto drugačije urediti i osmisliti. Šta će se desiti ako sud donese odluku da se ne mogu približavati jedno drugom na kilometar, izađu na ulicu i sretnu se na trotoaru? Šta ćemo u tim slučajevima da radimo? Ima dosta nejasnoća, bez ikakvih ljutnji. Ima dosta uopštavanja, ali interesantno je da na ovoliki broj članova predloženog zakona obrazloženje ide samo na pet-šest stranica. S obzirom da se uvode brojne novine, kao što se vidi, predlagač zakona dužan je da svaku novinu i svaki član, kao što to obično i rade predlagači, obrazloži i omogući poslanicima da jasnije shvate predlog. Sa druge strane, ako se predlagač poziva na usklađivanje sa evropskim standardima, bio je red da nam kaže na osnovu kog zakona, koje države, da bar nešto bliže znamo da li se to odnosi na Nemačku, Francusku, Švajcarsku, Italiju, Rusiju, Englesku, Ameriku itd. Dakle, mi te podatke nemamo, a imali smo prilike u donošenju nekih drugih zakona da su nam bile izmišljene deklaracije i rezolucije, a u stvari nije bilo govora o tome, jer takve i ne postoje, i naše pravo nije usaglašavano. Zato je predlagač bio dužan da pomogne poslanicima, da upozna poslanike, kada donosi ovaj veoma važan zakon koji se tiče porodičnih odnosa, o svemu tome. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, izvolite.
Ministre Laloviću, zaista ne znam koliko puta moram sa ove govornice da vam ponovim da ste dužni da se narodnim poslanicima obraćate sa uvažavanjem, pa čak i ako govorite kao kolega poslanik. I ne znam koliko puta moram da vam ponovim da se vaša primedba kojom upućujete poslanike da čitaju zakone koje nam vi ovde predlažete ne može odnositi na poslanike SRS. Rekla sam vam i pre neki dan a i sada vam ponavljam – mi čitamo i ono što piše u zakonu, čitamo i ono što ste vi predvideli između redova, ali vi ne čitate. Vi ovde prezentujete nama prepisane zakone. Znate, da ste vi neko ko je radio na ovom zakonu možda bih i uvažila vaše mišljenje. Dakle, ovde se govori o postupku pred sudom u vezi sa porodičnim odnosima, konkretno u članu 203. govori se o sastavu veća, i kažete: "Program i način sticanja posebnih znanja iz stava 2. ovog člana sporazumno propisuju ministar nadležan za porodičnu zaštitu i ministar nadležan za pravosuđe." Kada će to biti, ne znamo. "Đekna još nije umrla, a kada će ne znamo". Vi u obrazloženju kažete da amandman ne možete da prihvatite zbog toga što je primena zakona, odredbom člana 363. Predloga, odložena do 1. jula 2005. godine, do kada će biti doneti svi podzakonski akti potrebni za sprovođenje ovog zakona. Tim pre ne vidim nijedan razlog zbog koga ne želite da se u ovom članu 203. u stavu 4. precizira da ćete program i način sticanja posebnih znanja iz stava 2. ovog člana urediti u roku od 90 dana. To je svakako jedan primeren rok, za vas i ministra pravde, tako da ne vidim čega se to plašite, osim činjenice o kojoj smo mi danas više puta govorili, da opet donosite zakon koji je neprimenljiv, odnosno koji će bez ovih podzakonskih akata biti neprimenljiv. Posebna je priča što predviđate da se ovi postupci u vezi sa porodičnim odnosima rešavaju opet u nekakvim specijalnim sudovima, opet ćete nekakve specijalne sudije da regrutujete za ovu vrstu posla. To je jednostavno nepotrebno. Ako imamo dobar zakon, ako imamo dobre sudije, svaki sudija je u stanju da primenjuje svaki zakon. Svaki sudija je u stanju da tumači svaki zakon. Naravno, mislim na časne i profesionalne sudije, i dalje ubeđena da je u Srbiji više takvih nego onih koji će verovatno biti pretvoreni u ove specijalne sudije, jer je to tako i ona prethodna vlast radila – one najproblematičnije sudije prevela je u nekakav specijalan status. Sećamo se svi ovde kada smo govorili o Zakonu o parničnom postupku da je onda taj zakon ovde predstavljen kao neko epohalno dostignuće, kao sveobuhvatan zakon. Ministar pravde nam je tada govorio, kao i kolege koje su tada podržale taj zakon o parničnom postupku, kako konačno u tom zakonu imamo sve što je za bilo kakvu parnicu predviđeno, sve je regulisano ovim zakonom i više nećemo imati na stotine strana regulisanu tu materiju. Evo, koliko vremena posle toga, a još Zakon o parničnom postupku nije ni stupio na snagu, a evo nam u ovom zakonu, porodičnom, kako ga vi nazvaste, a ja opet kažem da bi bilo primerenije da se zove zakon o porodici, predviđate čitav jedan odeljak koji se bavi parničnim postupkom. Opet nesklad između članova Vlade, opet "slobodni strelci" u Vladi, opet zamajavanje javnosti, kako se, evo, bože, predlaže nešto epohalno, od ovog zakona sve kreće nabolje u ovoj oblasti, a i šire. To smo imali priliku mnogo puta da slušamo, a danas pogotovo, odnosno ovih dana, kada je u pitanju ovaj zakon. Još jednom ponavljam, pošto konkretno govorim o članu 203, ne postoji nijedan opravdan ni pravni razlog da ne prihvatite obavezu da program i način sticanja posebnih znanja sudija vezanih za postupak pred sudom u porodičnim odnosima regulišete u roku od 90 dana. Izvinjavam se zbog produženog vremena.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 229. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Zaista se izvinjavam – narodna poslanica.
Ovo bi bilo – zar i ti, sine Brute, ali nije bilo. Ne, ne, dobro se izvukao. Napisala sam amandman na član 229. čija je sadržina postupak posredovanja. Zakon kaže: "Postupak posredovanja (u daljem tekstu: posredovanje) obuhvata postupak za pokušaj mirenja (u daljem tekstu: mirenje) i postupak za pokušaj sporazumnog okončanja spora (u daljem tekstu: nagodba)." Videćete i po sledećim amandmanima, smatram da postupak mirenja treba iz zakona potpuno da se izbaci i zbog toga mojim amandmanom predlažem da član 229. glasi: "Postupak posredovanja obuhvata postupak za pokušaj sporazumnog okončanja spora". Kada budem govorila o mirenju onda ću kazati zašto ovo smatram. Hvala.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 230. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović.
Kako sam kazala, u članu 229. ostavila bih nagodbu i mislim da je taj institut vrlo dobar. To je novina u ovom zakonu, a ostavila bih je jer je dobro rešenje. A član 230. predviđa kada se ne sprovodi posredovanje: 1. ako jedan od supružnika ne pristane na posredovanje; 2. ako je jedan od supružnika nesposoban za rasuđivanje; 3. ako je boravište jednog od supružnika nepoznato; 4. ako jedan ili oba supružnika žive u inostranstvu. Moj amandman predlaže da se posle tačke 4. doda tačka 5. koja glasi da se postupak posredovanja ne sprovodi "ako je podneta tužba za određivanje mere zaštite od nasilja u porodici, kao i za produženje mere zaštite od nasilja u porodici protiv supružnika ili njegovog srodnika". Mislim da je ovaj zahtev potpuno logičan iz razloga što je u postupcima gde je predložena mera zaštite potpuno van pameti ikakvo posredovanje sprovoditi. Mislim da bi ta tačka trebalo da bude prva a ne peta, ali stavila sam je na ovo mesto. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović predložila je brisanje naslova "Mirenje" i članova 233. do 239. Predloga zakona. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Ima reč narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Moj amandman na celo poglavlje "Mirenje" odnosi se na sve članove koji su u tom poglavlju, znači tražim da se briše sedam članova. Smatram da je mirenje postupak koji je suvišan po ovom zakonu, jer mnogo predviđenih radnji završava posao koji predviđa mirenje. Mislim da mirenje postupak jako odugovlači postupke. Ovde imamo predviđena dva meseca, pa ako ne bude posle dva, onda još jedan mesec, pa se tek onda vraća u sud. Ako smo napravili specijalizovane sudove, ako imamo predviđen sporazumni razvod braka, ako imamo pogodbu odnosno posredovanje posle donošenja brakorazvodne presude, koja rešava te međusobne odnose, mislim da je potpuno nepotrebno da se ostane kod instituta mirenja, jer se on, inače, pokazao u praksi tokom ovih 25 godina kao neefikasan postupak koji usporava proces brakorazvodne parnice.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 279. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 284. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Zahvaljujem predlagaču zakona što je prihvatio amandman na član 279, jer mislim da je on bio vrlo važan za provođenje brakorazvodnog postupka i veliko mi je zadovoljstvo što je prihvaćen. Ali, šta mogu, imam amandman na pokretanje postupka, na član 284. Amandmanom na član 284. stav 2. predlažem da se iza reči "zakonski zastupnik" dodaju reči "drugi član porodice". Pročitaću vam stav 2. člana 284, da bi bilo jasno šta sam predložila. Stav 2. člana 284. kaže: "Tužbu za određivanje mere zaštite od nasilja u porodici, kao i za produženje mere zaštite od nasilja u porodici, mogu podneti: član porodice prema kome je nasilje izvršeno, njegov zakonski zastupnik, javni tužilac i organ starateljstva". Smatrala sam da posle toga "njegov zakonski zastupnik" treba da se doda "i drugi članovi porodice", iz razloga što zamišljam situaciju gde je neophodno da brat ili sestra, ako je neko od članova porodice ugrožen, može da podnese tužbu. Razlog je što su to životne situacije, što se to često u praksi dešava i što svaki od ovih članova, ako su u krugu članova porodice, može biti, takođe, nasilnik.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 288. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Koprivica. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 292. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 297. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje i porodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 308. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Pošto su amandman prihvatili Vlada i Odbor za zdravlje iporodicu, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 312. amandman je podneo narodni poslanik Mileta Poskurica. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, naravno da posle našeg amandmana na član 103. sada sledi i amandman na član 312. Saglasno našoj amandmanskoj intervenciji na član 103. sada i ovde brišemo stav 2, po kome bismo učinili to da strani državljanin, bio to pojedinac ili bračni par, što opet nije definisano u članovima 101. i 102, ne pokreće postupak usvajanja, da njemu skratimo muke, da to ne radi, da poštedimo ministra da ne mora da piše program na engleskom, arapskom, francuskom i ko zna kojim sve jezicima, program podobnosti za usvajanje, da skratimo muku i organu za starateljstvo da taj program proverava, da jednostavno skinemo hipoteku moguće trgovine i sve druge razloge koje smo navodili govoreći o tome da strani državljani ne bi bili poželjni trgovci. Dosta smo toga prodali u Srbiji, dosta smo toga doveli pod znak pitanja; ima mnogo toga na šta smo pristali, pa ne moramo i na to da nam decu otuđuju. Saglasno tome, mislim da bi trebalo razmisliti, ali uslov je da prihvatite i amandman na član 103, a samim tim i na stav 2. člana 312, pa ćemo po tome doneti jednu mudru odluku i sačuvati našu decu za usvajanje na našim terenima. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, prazne priče koje nam ispriča ministar, objašnjavajući zašto treba dozvoliti strancima da usvajaju decu rođenu od građana Srbije, na teritoriji Srbije, državljane Srbije, mislim da ne piju vodu. Osnovni cilj svake države je da svakog svog državljanina zadrži na svojoj teritoriji. Smatram da i u ovom članu zakona, kao i u prethodnim članovima koji su obrađivali ovu materiju, ovaj stav treba da se izbriše i da se ne sme dozvoliti strancima da usvajaju decu iz Srbije, iz prostog razloga što to otvara mnoge mogućnosti, od trgovine decom do trgovine ljudskim organima. Mislim da treba usvojiti ovaj amandman i stav 2. u ovom članu izbrisati.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 317. amandman je podneo narodni poslanik Miroslav Nedeljković. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Mi smo ovim amandmanom pokušali da institut usvojenja dece učinimo efikasnijim, pogotovo što vrlo dobro znamo da je usvajanje dece problem koji karakteriše neorganizovanost, neefikasnost, korupcija, a vrlo često jedna prikrivena kupoprodaja dece. Zašto je sadašnji sistem neefikasan? To je zbog toga što su suvereni "vlasnici" dece koja su za usvojenje organi starateljstva, odnosno centri za socijalni rad po mestu prebivališta poznatog roditelja deteta. S druge strane, bračni par koji želi da usvoji dete nema na jednom mestu informaciju, podatke o tome koji centri za socijalni rad iz Srbije imaju pogodno dete za usvajanje. Ta su deca po pravilu smeštena u domovima za zbrinjavanje dece bez roditeljskog staranja, ali ne mogu potencijalni usvojitelji da odu u dom i da se raspitaju ima li dece pogodne za njih. Takve podatke ti domovi ne da nisu obavezni, nego ne smeju da daju, po zakonu. Šta se onda dešava? Potencijalni usvojitelji se raspituju; raspituju se obično u svom centru za socijalni rad, koji može ali i ne mora da ima podatke koji centri za socijalni rad u Srbiji imaju decu za usvajanje. Oni lutaju od grada do grada, raspituju se, pokušavaju da stupe u kontakt sa direktorom centra za socijalni rad, koji može da im da informaciju, ne mora da im da informaciju, kome oni mogu da se dopadnu ili ne dopadnu, i zbog toga imamo tu situaciju da deca bespotrebno čame u domovima. Prvi uslov da se ova oblast uredi jeste da se napravi centralna evidencija sve dece koja su za usvojenje, kao i centralna evidencija svih potencijalnih usvojitelja. To je u ovom zakonu predviđeno kroz uvođenje jedinstvenog ličnog registra usvojenja. Doduše, taj registar ili ta centralna evidencija već nekoliko godina postoji u nadležnom ministarstvu, ne zbog zakonske odredbe, već zbog uputstva samog ministarstva. Međutim, to je prvi korak, dalje se nije odmaklo. Sada će centri za socijalni rad imati centralnu evidenciju, ali ih nijedna druga odredba zakona ne tera da zasnivanje usvojenja obave za što kraće vreme i da nađu što pogodnije usvojitelje. Znači, mi smo samo njima omogućili da u svom računaru imaju evidenciju potencijalnih usvojitelja. Mi smo predložili da ministarstvo nadležno za porodičnu zaštitu, kada stigne zahtev potencijalnih usvojitelja i kada se evidentiraju deca pogodna za usvojenje, nadležnom centru za socijalni rad pošalje podatke o potencijalnim usvojiteljima (nismo naveli koji broj, ne mora to da bude jedan bračni par, može da bude tri, pet, deset), a da onda centar za socijalni rad mora u najkraćem roku da donese rešenje o zasnivanju usvojenja. Ako ne donese rešenje u okviru ponuđenih usvojitelja, onda usvojitelji imaju mogućnost da se žale ministarstvu kao drugostepenom organu, koje će kroz stručni nadzor da reši zajednički problem sa centrom za socijalni rad. Idealno bi bilo kada bi postojao jedan centralni državni organ, telo, institucija koja bi sama donosila rešenje. To bi trebalo da bude ministarstvo. Međutim, zbog Zakona o upravnom postupku ministarstvo je drugostepeni organ i ono zaista ne može u prvom stepenu da donosi rešenja i zato smo napravili nekakvo kompromisno rešenje – da centar za socijalni rad donosi rešenje, ali pod direktnim nadzorom ministarstva. Ministarstvo to nije prihvatilo, sa obrazloženjem da će se to što ovaj amandman predviđa urediti podzakonskim aktima, ali mi mislimo da je mnogo bolje, efikasnije da se to uredi zakonom.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 318. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Miroslav Nedeljković.
Ovaj amandman poslanika Krasića ne uzima u obzir mogućnost inostranog usvojenja. Ne bih više da ponavljam ono što smo opširno obrazlagali zašto smo protiv inostranog usvojenja, samo bih iskoristio priliku da repliciram ministru koji je nama praktično osporio pravo da se protivimo inostranom usvojenju, zbog toga što to pravo nije bilo isključeno ni starim zakonom. Znači, vi poslanici SRS nemate prava da se bunite zbog postojanja inostranog usvojenja, zato što je to već postojalo u starom zakonu. To apsolutno nije nikakav argument. Da se ovaj porodični zakon menjao ranije, mi bismo ranije izašli sa tim predlogom. Ovaj zakon je donet 1980. godine, kada SRS nije ni postojala. Sada je na dnevnom redu donošenje porodičnog zakona i ovo je nama prilika da iznesemo svoj stav protiv inostranog usvojenja.
Da li se još neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Ministre Laloviću, vidite kako mi srpski radikali veoma pažljivo čitamo predloženi tekst porodičnog zakona; nismo propustili ni jedan jedini član u kome ste predvideli mogućnost usvajanja dece od strane stranih državljana a da vam ne stavimo amandman i predložimo da to brišete. U članu 318. govorite o prilagođavanju. Kažete: "Organ starateljstva koji je izabrao buduće usvojitelje dužan je da im uputi dete radi uzajamnog prilagođavanja, osim ako je usvojitelj strani državljanin." Prvo, niste rekli šta ako je usvojitelj strani državljanin, ako ga već predviđate, na koji način će dete da se prilagođava, osim ako nije opravdana naša sumnja, zbog čega mislimo da ovde treba da se briše ovo – ako usvojitelj nije strani državljanin, jer mislimo da usvojitelj naše dece ne može biti strani državljanin. Govorila sam jutros o tome, vi niste bili tu, ali sada da vam ponovim nekoliko ključnih argumenata. Izneti su i u obrazloženju ovog amandmana i ostalih amandmana. Rekli smo vam da u prilog našem amandmanu idu demografski razlozi, zatim stručni razlozi, nemogućnost organa starateljstva da ima uvid u način izvršenja roditeljske uloge od strane lica koje živi u drugoj državi. Upravo u ovom članu 318. u stavu 1. dokazujemo da smo potpuno u pravu zbog ovih amandmana koje smo podneli i kojima se zabranjuje stranom državljaninu da usvaja našu decu. Ne znam da li ste videli da su vas jutros sačekali, ministre Laloviću, oni nesrećni roditelji (a govorila sam i jutros o tome) koji godinama pokušavaju da dokažu da su im deca nakon porođaja ukradena. Nažalost, svaki dan se pojavljuju novi roditelji sa novim podacima, a niko od nadležnih državnih organa ne preduzima ništa da tim ljudima pomogne. Od ove vlade su tražili, i to su u svom današnjem protestu i rekli, da se bar u ovom zakonu ne ograniči rokom dokazivanje majčinstva. Ne vidimo u čemu je bio problem, zar na taj način tim ljudima nije moglo da se pomogne i da se kaže – evo, Vlada ima dobru volju, ne možemo ništa konkretno da vam uradimo, ali nećemo ograničiti taj rok, dokazujte majčinstvo, očinstvo dokle god ne dokažete. Ne, ova vlada očigledno ne želi da se suoči sa tim. To je dokaz više da mi imamo pravo što sumnjamo da će omogućavanje starateljstva, odnosno usvajanja dece od strane stranih državljana dovesti do zloupotreba; pojaviće se dobar, nažalost, biznis i srpska deca koja bi trebalo da idu na usvojenje će se čuvati za strance koji će taj posao dobro da plate. To će opet biti novi vid organizovanog kriminala, nažalost, na najgori mogući način, preko najosetljivijeg dela ove nacije i ovog naroda. Zato mi je neshvatljivo, i svima nama u SRS, zašto ste gluvi na ovakav apel. Šta dobija Vlada, šta dobija država, ako ne prihvati naš amandman i ako omogući strancima da usvajaju našu decu? Mi vam tvrdimo da ako prihvatite amandman dobijamo mnogo, dobijamo u Srbiji svu tu decu koja bi eventualno otišla u inostranstvo i zatvaramo mogućnost zloupotreba; pomažemo ovim ljudima koji već pokušavaju da dođu do svoje dece, bar na taj način da im ne stvaramo i ne potvrđujemo njihovu sumnju koju oni godinama imaju i iznose u javnost Srbije. Vi, drage kolege i vi gospodo iz Vlade, nažalost, nemate razumevanje za stvarne probleme u Srbiji, samo se busate i hvalite kako donosite neke revolucionarne i epohalne zakone. Ni ovaj zakon niti je revolucionaran, niti je epohalan. Skoro sve ovo što je predviđeno u ovom zakonu već je predviđeno postojećim zakonom, možda na neki drugi način. Tvrdim da mi srpski radikali želimo i hoćemo da vodimo računa i o deci i o ženama koje trpe nasilje, ali da mi to hoćemo na drugačiji način, i da želimo i hoćemo da zaštitimo tradicionalnu srpsku porodicu, i verujte, nikome u Srbiji od toga neće biti ništa lošije. Naprotiv, zdrava porodica znači i zdravo društvo.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Ne bih da budem sumnjičav, dame i gospodo narodni poslanici, u desetak članova, u pola stava, u pola tačke, u pola alineje, u četvrtini alineje, na kraju člana provlači se ovo – usvojitelj strani državljanin. Ministar maločas reče – usvoji se od strane stranih usvojitelja petoro, šestoro dece godišnje, a uglavnom deca ometena u razvoju. Nije tačno, ministre. Neće stranci decu ometenu u razvoju, onoliko domova za decu ometenu u razvoju u Srbiji postoji; stranci hoće zdravu srpsku decu, i to vam se ne sme dozvoliti da im omogućite.
Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 357. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za zdravlje i porodicu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, polako smo se približili kraju rasprave o zakonu o porodici. Čini mi se da je ovo obrazloženje koje je Vlada dala, na čelu sa ministrom Lalovićem, na član 357. najbesmislenije od svih prethodnih, iako je zaista bilo dosta amandmana, bilo je dosta besmislenih obrazloženja, ali ovo je nešto što će sigurno ući u anale Skupštine. Amandmanom na član 357. predviđeno je da se primena ovog zakona promeni u odnosu na ono što je predložila Vlada i što bi u celosti bilo retroaktivno, jer je predviđeno da se ovaj zakon primenjuje i na odnose nastale pre donošenja ovog zakona. U obrazloženju kojim kaže da se ne prihvata ovaj amandman Vlada kaže da se ne može prihvatiti iz razloga što je smisao odredbe člana 357. da se odredbe zakona primenjuju na sve porodične odnose koji postoje u momentu početka primene zakona, bez obzira kada su nastali. To je tačno, to piše, ali to je upravo onaj smisao koji smo mi hteli da promenimo. Upravo to i jeste suština retroaktivnosti. Članom 357. ustanovljava se retroaktivnost kao pravilo, a retroaktivnost ne sme da bude pravilo, već mora da bude izuzetak. Takođe, Vlada se u obrazloženju dalje poziva na članove 358. i 359. zakona, ali tim članovima zakona u stvari se ne ustanovljava dalja primena, već se ustanovljavaju samo izuzeci; npr. u članu 359. kaže se koji će se zakonski propisi primenjivati na brakove zaključene pre 9. maja 1946. godine. To je bilo praktično pre 60 godina. Takvih brakova u Srbiji danas ima verovatno toliko da se na prste jedne ruke mogu nabrojati i to je svakako nešto što ne predviđa pravilo, nego izuzetak. Ukoliko se ovo ne prihvati, mi nemamo ništa protiv da se svi odnosi koji se u budućnosti budu formirali i koji u budućnosti budu nastajali regulišu ovim zakonom, a to je ono što je normalno. Jer, ukoliko ste želeli suprotno, morali ste u skladu sa Ustavom, koji, naravno, takođe zabranjuje retroaktivnost, da utvrdite posebne uslove i posebnu potvrdu i sve ono kako ide po zakonu, pa da se onda o tome izjasni u jednom posebnom postupku i ova skupština, pa onda kažemo da je ovaj zakon retroaktivan i tako može da bude i sve ostalo. Ovo svakako nije pravi način, ali s obzirom na to da i u ostatku zakona ima dosta toga što ne valja, i ovo što će biti retroaktivno mislim da nije previše. Hvala.
Reč ima ministar, gospodin Slobodan Lalović.
Samo dve rečenice, dugo smo pričali i neću da zamaram skup. Samo da kažem, čini mi se da je rasprava pokazala da je ovaj predlog porodičnog zakona jedan moderan evropski zakon koji unosi nove standarde u Srbiju. Takođe, mislim da je potpuno jasno da postoji drugačije stanovište. Mislim da je jasno da je to stanovište u manjini i to je dobro. To će se pokazati na glasanju o ovom predlogu zakona. Hoću da kažem da je Srbija uvek imala taj problem modernizacije kad god se time bavila. Podsetio bih da je svojevremeno, pre više od sto godina, kada je odlučivano o tome da se u Srbiji uvede železnica sa jednim glasom više u tadašnjoj skupštini usvojeno da se uvede železnica u Srbiji, a skoro polovina je bila protiv železnice, kaže - zagadiće itd. Znači, radi se o jednom hroničnom procesu modernizacije Srbije, uvek uz otpore, ali srećom, uvek i uz većinu onih koji jesu za modernu i evropsku Srbiju. Pozivam sve poslanike koji jesu za Srbiju u Evropi da podrže ovaj predlog zakona.
Replika na šta? Izvinite, ovo je bila završna reč. Izvolite, samo ne razumem na šta je replika.
Ovo je replika na jasnu aluziju ministra da je Srbija podeljena na dve opcije, modernu i anahronu; kao što su se navodno nekada Srbi bojali uvođenja železnice u Srbiju, sada se SRS bori protiv modernizacije porodičnih odnosa. To je stvarno velika glupost. To znači da ministar apsolutno nije shvatio smisao naših primedbi na suštinu i na konkretne članove ovog zakona. Mi smo apsolutno podržali sve ono što je dobro, želeli smo da zakon bude kvalitetniji, bolji. Nije dovoljno da predlagač ima nameru da nešto postigne, nego mora da pronađe prava i efikasna sredstva da tu nameru sprovede u delo. Vreme će pokazati da je i ovaj zakon jedan od zakona iza kojih stoji samo dobra namera i politički marketing. Najveći deo ovih novih članova apsolutno neće proizvoditi nikakvo pravno dejstvo i to će budućnost pokazati, a tolike smo desetine zakona doneli, čiji se efekat apsolutno ne oseća u političkom, društvenom i ekonomskom životu Srbije.
Hvala, mada stvarno i dalje ostajem pri tome... Oprostite, nije pominjana nijedna stranka. Nikada ne bih mogao da prepoznam da se misli na vašu stranku ako se govori o nazadnim. Što se tiče aluzije, oprostite, ista je i kada govorimo o engleskom parlamentu koji je imao isti problem prilikom uvođenja železnice. Prema tome, samo je aluzija u pitanju. Izvolite, gospodine Vučiću, po Poslovniku.
U pitanju je član 100. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Zanimljivo je da je ministar izrekao to što je imao i pobegao brže-bolje napolje, to mu je običaj. Moram samo da vam kažem, pošto vidim da ništa drugo ne umeju pojedini predstavnici vlasti, već da govore kako su oni nosioci evropskih ideja, kako su to veličanstveni i moderni zakoni, samo im neko stalno smeta, neko ih u nečemu sprečava, pa je naveo ministar ovde jedan primer. Vreme mi je krenulo od dva minuta i 20 sekundi, niste mi vratili, a vi ste govorili pre mene. Dakle, rekao je da je bilo problema kod uvođenja železnice. Ne znam za to, siguran sam da je bilo problema kod uvođenja železnice, ali da će ovako lako neko da ukine železnicu, JAT i aerodrom i sve što stigne po Srbiji, to niko nije ni razmišljao, ni znao. Kako to vama i vašoj vlasti polazi za rukom, to je nešto što je potpuno neverovatno. Voleo bih da pitam ministra, genija koji je dao izjavu za medije i rekao da treba da se poveća plata svima u Vladi, jer tu su stručni ljudi, tu su eksperti, da li je i on taj ekspert i za šta je to ekspert. Ko su ti eksperti? Je l′ onaj što je ukinuo JAT ili onaj što uništava Aerodrom? Je l′ onaj što je kupovao fikuse od 40.000, 650 dinara kašičice, ili ne znam ni ja šta sve? Ne, to su oni pre bili. Kakve to veze ima sa SRS? To što mi glasamo protiv vaših zakona, to što vam mi na nešto ukažemo, vi ćete da kažete - vi ste retrogradni, on je moderan. Po čemu je on to moderan? Šta je to moderno učinio, sem što ste i danas smislili veliku genijalnost da ostanu plate onakve kakve jesu. Genijalno, nema šta. Moram da pitam hoće li svaki ministar koji ovde dođe da za svog neprijatelja, protivnika ili ne znam šta pronalazi SRS, a ne sopstvenu nesposobnost. Dame i gospodo, građani Srbije žive loše ne zbog SRS, mi smo u opoziciji, već zbog vas koji ste na vlasti, zbog vas koji odlučujete o njihovoj sudbini, koji svakog dana govorite kako napreduju krupnim koracima ka evropskim integracijama. Ne znam gde napreduju i ka kojim integracijama, ali znam da ljudi nemaju hleba da jedu, da sve teže žive, da jedva krpe kraj sa krajem i budite sigurni da ćete na sledećim izborima da vidite koliko vam poštuju te ne znam kakve transatlantske ili bilo kakve integracije. Videćete kako narod hoće samo da živi od svog rada, da živi normalno, da ima poštenu vlast, da ima normalne ljude, koji neće takvim demagoškim floskulama da napadaju svoje političke protivnike.
Vreme.
Ako već to uradite, onda neka ostane ovde, pa neka sasluša šta ima neko da mu odgovori, a ne kao tetka neka, malo malo pa pobegne. Šmugne negde, ako ima pametnija posla u ovo doba; što, da nema sastanak zakazan u 23,15?
Vreme, a i na vas se odnosi član 100, gospodine Vučiću.
Naše vreme, gospodine predsedniče, tek stiže, što i vama želim.
Hvala na dobrim željama. Vreme je po Poslovniku isteklo. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 9. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O JAVNIM AGENCIJAMA Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Vjerica Radeta, Ljiljana Nestorović, Meho Omerović, Milan Marković i Snežana Lakićević-Stojačić, kao i mišljenje Vlade Republike Srbije o podnetim amandmanima. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 38 minuta 24 sekunde, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka - Boris Tadić – 44 minuta 24 sekunde, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Srpski pokret obnove - Nova Srbija – 26 minuta 24 sekunde, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta 24 sekunde i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi po pet minuta, saglasno članu 89. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Istovremeno vas obaveštavam da su ovlašćeni predstavnici za ovu tačku ispred poslaničke grupe SPO-NS Miodrag Stamenković, a ispred SPS Zoran Anđelković. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača dr Zoran Lončar, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, želi reč?
Dame i gospodo narodni poslanici, uvažavajući činjenicu da ste danas doneli odluku da se noćas radi do okončanja rasprave o ovoj tački dnevnog reda ja ću se pridružiti svojim najkraćim mogućim izlaganjem u ovom uvodnom delu. Naravno, ostajem spreman da odgovorim na sva pitanja koja vas budu interesovala tokom večerašnje rasprave. Zakon o javnim agencijama, koji se nalazi večeras pred vama, predstavlja nastavak procesa ozakonjavanja agencija koje postoje u pravnom sistemu Republike Srbije, a ja bih još dodao i pokušaj demistifikovanja svega onoga što rade agencije, što se u prethodnim godinama predstavljalo građanima. Sada ćemo imati priliku da dobijemo jedan zakon koji će predstavljati okvir za budući rad svih agencija koje postoje i svih koje će u budućnosti biti obrazovane. U našem pravnom sistemu postoje različiti oblici agencija. One su počele da se osnivaju još pre par godina. Među njima su najpoznatije: Agencija za privatizaciju, Agencija za razvoj malih i srednjih preduzeća, Agencija za duvan, Republička agencija za prostorno planiranje. Da spomenem neke od agencija koje ste vi u ovom sastavu Skupštine usvojili, a to su: Agencija za privredne registre, Agencija za licenciranje stečajnih upravnika, Agencija za lekove i medicinska sredstva, Agencija za mirno rešavanje sporova itd. Dakle, navođenje svih ovih zakona kojima su obrazovane ove agencije ukazuje na činjenicu da u našem pravnom sistemu postoji odsustvo sistemskog zakona koji bi prestavljao jedinstven pravni okvir za funkcionisanje svih agencija koje postoje i koje će u budućnosti postojati. Stoga zakon o javnim agencijama predstavlja jedan sistemski zakon kojim se uređuju agencije kao novi statusni oblik koji postoji u našem pravnom sistemu, kao imalac javnih ovlašćenja. Time se predviđaju pravila za rad agencija. Sama javna agencija se određuje kao organizacija, sa položajem pravnog lica, koja vrši razvojne, stručne ili regulatorne poslove koji su od opšteg interesa. Samo kratko ću spomenuti neka od možda najvažnijih rešenja. Što se tiče organa javne agencije koje predviđa ovaj zakon, to su upravni odbor i direktor javne agencije, pri čemu mislim da zaslužuje pažnju rešenje da osnivač, a po ovom zakonu to mogu biti Republika, pokrajina i jedinice lokalne samouprave, imenuje upravni odbor, direktora, ali ovoga puta isključivo na osnovu konkursa, i to na osnovu stručnih kriterijuma koji će biti određeni za svakog konkretnog nosioca funkcije, posebnim zakonom kojim bude obrazovana svaka od tih agencija, i to, što se predviđa ovim zakonom, na period od pet godina. Takođe, sva ova lica koja se imenuju od strane osnivača, i upravni odbor i direktor, imaju status funkcionera, u smislu Zakona o sprečavanju sukoba interesa. Za njih će, kao i na sve nas koji smo nosioci funkcija u Narodnoj skupštini, odnosno Vladi Republike Srbije, važiti Zakon o sprečavanju sukoba interesa. Mislim da zaslužuje pažnju činjenica da niko ko je narodni poslanik ili funkcioner u Vladi Republike Srbije neće moći da zauzme mesto u upravnom odboru, niti da bude direktor ni jedne agencije u Republici Srbiji. Poslovi koje obavljaju ove agencije, najkraće rečeno, mogu da se svrstaju u tri grupe. To su: razvojni poslovi (za njih će se obrazovati razvojne agencije), stručno-analitički poslovi (obrazovaće se stručne agencije), uređivanje pravnih odnosa, odnosno regulatorni poslovi (za obavljanje tih poslova će se obrazovati tzv. regulatorne agencije). Naravno, zakonom su predviđene i odredbe o zaštiti opšteg interesa u radu javnih agencija, koje do sada nisu postojale, i to u vidu prava osnivača da imenuje članove upravnog odbora, kao i da imenuje direktore i, naravno, da daje saglasnost na najvažnije akte koje budu donosile javne agencije. Na kraju, što se tiče finansiranja javnih agencija, predviđene su različite mogućnosti finansiranja, počev od budžeta, pa do naplaćene cene za usluge koje budu građanima pružale ove agencije. Što se tiče cena usluga, tu takođe treba naglasiti da zakon predviđa samo ekonomsku, ne tzv. tržišnu cenu. Razlika je u tome što ekonomska cena obuhvata onu cenu koja odgovara stvarnim troškovima koje agencija ima za usluge. Što se tiče korišćenja viška prihoda nad rashodima koje budu ostvarivale ove agencije u budućnosti, tu je zakon izričito predvideo da može da se radi samo o ostvarivanju svrhe u tri oblasti, a to je: za razvoj poslova javne agencije, za materijalno stimulisanje zaposlenih u agenciji i da se višak može uplaćivati u budžet osnivača javne agencije. Zahvaljujem vam se na pažnji i ostaću sa vama do kraja rasprave, da odgovorim na pitanja koja vas budu zanimala.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Odbora za pravosuđa i upravu - Jovan Palalić, predsednik Odbora? Zakonodavnog odbora - Miloš Aligrudić, predsednik Odbora? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pažljivo smo slušali ministra i od ministra smo čuli nekoliko rečenica koje stoje u nekoliko prvih članova zakona i u nekoliko prvih redova obrazloženja zakona. Dakle, jedno tri puta na različite načine nam je ponovio o razvojnim poslovima, stručnim i o regulatornoj funkciji koju treba da obavljaju agencije. Baš lepo, gospodine ministre, dobili ste i zasluženi aplauz. Nisam siguran da su svi baš pažljivo slušali šta ste govorili. Ono što moram da kažem, to je principijelno neslaganje srpskih radikala sa stvaranjem novih agencija. Sada ću vam na jednom primeru pokazati zašto to nije dobro i kako se samo troše državne pare, pare građana Srbije. Naime, vi ste naveli ovde nekoliko ključnih agencija: Agenciju za duvan, Agenciju za razvoj malih i srednjih preduzeća, Agenciju za privatizaciju itd. Znam da su i u ranijem vremenu neki počeli sa stvaranjem agencija, ne zato što su hteli da pokažu kako će nešto veoma efikasno da funkcioniše i kako će to da bude dobro za građane Srbije, već iz nekoliko razloga koji jesu suštinski. Prvi je potencijalno pranje novca. Drugi je pravljenje više centara političke ili ekonomske moći, da ne bude sve u rukama jednog centra, posebno u koalicionim vladama ili tamo gde postoji vrlo široka koalicija koja u parlamentu obezbeđuje većinu. Treća stvar je da nikoživ ne zna ko je za šta zadužen, koji je čiji posao, šta su čije ingerencije, da bi svako u pojedinim trenucima mogao da izbegne određenu odgovornost. Evo vam primer – Agencija za privatizaciju. Agencija za privatizaciju danas obavlja direktno poslove Ministarstva za privatizaciju. Hoćete dokaz? Isključivo se bavi upravnim poslovima. Da li je tako, gospodine Cvetkoviću? Gotovo isključivo. Dakle, ako je nešto posao državne uprave, nadležnog, resornog organa državne uprave, onda je to da vodi upravne poslove. Sve što donosi Agencija za privatizaciju jesu upravni akti, ili najvećim delom. Onda se postavlja pitanje šta će nam Ministarstvo. Ajde jedno od ta dva sklonite, nema potrebe za oba. Razumem da ćete mi naći možda u ovom trenutku više argumenata zašto da postoji Agencija, ali mi nećete naći nijedan da postoji takvo ministarstvo. Ako postoji takvo ministarstvo, onda nam ne treba Agencija. Nema apsolutno nikakvog argumenta. Znam da to znaju pravnici iz vaše stranke, verovatno i iz nekih drugih stranaka, koji o tome hoće korektno da govore. Samo postavljam jedno pitanje - pošto sam pažljivo proučio vaš Predlog zakona, ako se ne varam, možda sam i pogrešio, ispravićete me, ali mislim da član 6. govori o načinu finansiranja javnih agencija. U tom članu se tamo negde kao treće, četvrto navodi, a što u stvari jeste suštinsko značenje, da će se javne agencije finansirati iz budžeta. To smo imali do sada. Znači, svako ko je učestvovao u raspravama do sada, ili u glasanju, ili čitanju akata koji su dolazili pred narodne poslanike, svi su mogli da vide da smo sve agencije do sada finansirali iz budžeta. I, ubacivane su u budžet i u rebalans budžeta i u svakom trenutku smo mogli da vidimo samo kako trošimo više novca. Zbog čega? Zbog toga što treba da dobijemo novog direktora? Zato što treba da dobijemo nov upravni odbor? Govorite o tome da ti funkcioneri potpadaju pod Zakon o sukobu interesa (podrazumeva se, i moraju da ga poštuju), ali ja vas pitam - a ko to poštuje Zakon o sukobu interesa u ovoj zemlji? Ima mnogo zakona koje niko živ ne poštuje i navešću vam jedan. Imate čoveka koji je jedan od najviših državnih funkcionera, koji otvoreno pozove ljude, mlade vojnike, da se ne odazivaju na mobilizaciju. Da li se to goni po službenoj dužnosti? Goni se, znate svi. Da li to neko goni? Ne goni. Koga gonite? Gonite onog što ukrade kilo paprike, ili vaše političke protivnike koji su delili bonove radnicima, a da ih nikada nisu ni videli. Da li je to vaš posao? Samo hoću da kažem da zakon mora da važi za sve. Ako su agencije napravljene da biste imali nove upravne odbore, da biste imali nove direktore, da bi se samo pravilo, rekao bih, novo slaganje uprave ili nečega što nije baš uprava direktno, iako obavlja upravne poslove, ne zna se baš tačno koji su to poslovi stručni, regulatorni, razvojni... Razumeo sam da je vaša vlada razvojna, da ima strateški, razvojni program. Šta će vam onda još i agencije koje će to da razvijaju još bolje nego vaša vlada? E sad, da vidimo kakvo je naše iskustvo sa tim agencijama. Kakvog smo mi to velikog dobra videli od tih agencija? Mogu da se složim da je bolje da postoje bilo kakva pravila, nego da ih nema, da se bar nešto zna. Da se zna način izbora upravnog odbora, način izbora direktora, da postoji kakav-takav sistem, kako ste vi to nazvali u ovom zakonu - samo funkcionisanje agencija, ako one već moraju da postoje. Ali, kažite mi, molim vas, neki rezultat u svemu tome, sem činjenice... A sada ću vam to reći, recimo, oko "Sartida"; vi znate kakav se postupak vodi trenutno. Vi znate da nadležni državni organi pokušavaju da pronađu pravu istinu - zašto je ova zemlja jednu fabriku prodala za 60 miliona evra, manje novca nego što je mogla da dobije po najmanjoj ponudi koja je bila iznad te ponude. A, bilo je ponuda za više od stotinu miliona evra, većih. Da li to znate? Znate. I znate da je taj postupak u toku. O čemu je reč? Koga ćete da uhvatite sad? To služi za to. Cela priča je u tome što se time izbegava odgovornost. Sada ćete da uhvatite dvojicu protivpožaraca, dvojicu pomoćnika i zamenika, a ključne ljude koji su u tom prljavom poslu učestvovali nećete da uhvatite. I, zato što tu ima i elemenata inostranosti itd. Zašto? Zato što će neko da kaže - izvinite, ja sam bio na čelu resornog organa državne uprave, nisam bio na čelu Agencije za privatizaciju koja je to sprovodila. Ili će neko drugi to da kaže. Naveo sam vam jedan primer. Imate ih koliko hoćete, na svakom mestu. Svojevremeno, 1999. i 2000. godine, kada su neki pravili agencije, mi smo se tome suprotstavljali. Nije vredelo. I ti su neki u tom trenutku to pravili da bi mogli da dobijaju više para na te račune, jer je to služilo - prebaci mi pare na agenciju, a ta agencija iznajmi dve ili tri druge agencije. Naravno, to su uglavnom što marketinške usluge, što neke druge usluge. Niko živ u trag ne uđe tome. Vi to dobro znate. Kada su u pitanju usluge, to niko živ ne pohvata, kad, kako i na koji način ste novac oprali, i nikom ništa. To su sve primeri iz bliske prošlosti. To su primeri sa kojima se svakodnevno suočavamo. Jedino što mene plaši u ovome što ste rekli, to je - ovim se uređuje stvaranje novih agencija. Ma, nemojte, molim vas, više. Nemojte, molim vas, više. Dajte negde nešto, smanjite upravu, smanjite broj članova Vlade. Ma, možete da imate i 50 članova Vlade, ali ukinite 20 agencija zato što će se i time postići značajna ušteda. Neka nešto ide nekim racionalnim putem. Nisam načisto šta stoji iza ovoga i o čemu je ovde reč. Mogu da razumem ako ćete da nam kažete - evo da nekako regulišemo sam status agencija, izbor unutrašnjih organa, da se bar to zna, da postoji neka vrsta regulative koja se na to odnosi. Ali, to uz obećanje - čekajte, sada nam stižu nove, jer u obrazloženju se kaže da je većina država EU u pogledu razvoja tzv. nedržavnih subjekata uprave daleko otišla, a nismo ni mi za odbaciti po tom pitanju. E, ja bih voleo da se mi po nečemu drugom sa njima uporedimo. Da ne bude svake večeri kao ovde - aha, postoje retrogradne snage, to ste vi što mislite drugačije, i mi koji smo veliki, koji nosimo plavu zastavu sa žutim zvezdicama, ne znam već kako izgleda, znam dobro kako ova naša izgleda. Znači, ključno pitanje je možemo li mi da se poredimo po pitanju ekonomije, privrednog rasta, po pitanju bilo čega sa bilo kim, a ne samo u praznoj priči, u floskulama, u tome kako će samo još ovo i biće nam mnogo bolje. Samo još jedan korak i biće nam mnogo bolje. A narodu sve teže, narodu sve lošije. Ljudi žive sve gore i gore. Samo hoću da vam kažem da ovo sa agencijama ništa posebno dobro ili ništa dobro neće doneti ni građanima Srbije, osim što će još više novca morati da izdvajaju iz budžeta za potrebe nečega što ne možemo da nazovemo poslovima uprave, već nečega što niko živ ne može baš do kraja ni da razume. I, voleo bih kada bi to bio slučaj da vi čak i deo ljudstva, u onim agencijama koje postoje, da deo tih ljudi možete da prebacite iz resornih organa državne uprave, jer ti ljudi mogu, ukoliko su stručni, ukoliko zaista jesu eksperti, da na najbolji mogući način obave neke konkretne poslove, koji bi bili od značaja za građane Srbije. Ali, plašim se da je ovo samo nagomilavanje i funkcionera i novih budžetskih korisnika i da građani Srbije neće imati nikakve koristi. Voleo bih da jednoga dana izađete i da sa govornice pokažete šta, kako i na koji način će biti dobro za građane Srbije. Mi smo ovde zbog njih, a ne zbog nas, ne zbog ove sale, već nešto moramo da uradimo i za te ljude. Hvala vam najlepše.
Hvala vama. Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? Izvolite, reč ima gospodin Anđelković.
Poštovani predsedniče, poštovani ministre, dame i gospodo, naravno, kada u ovih nekoliko prethodnih godina imamo zaredom formiranje raznih agencija, direkcija i slično, pa još po neka kancelarija, onda smo došli u poziciju da moramo nekako da uredimo te agencije, direkcije, kancelarije i slično. Posle 5. oktobra osnovni zadatak DOS-a je bio da formira razne agencije, direkcije, kancelarije i da na taj način smesti prvoborce petooktobarske revolucije, da ih zaposli i da reši pitanje razduživanja prema onima koji su im pomagali u toj petooktobarskoj revoluciji. Ubeđen sam bio i tada, a i sada, nažalost, da te agencije i direkcije nisu ničemu služile, sem za povećanje administracije i povećanje budžeta Republike Srbije. Naravno, baš zbog te činjenice je i došlo do toga da smo mi u 2002. i 2003. godini imali enormno povećanje budžeta, a time smo apsolutno opteretili privredu Srbije i doveli je u poziciju da jednostavno ne može da funkcioniše. Možemo sada da pravimo kakve god hoćete zakone, treba se vratiti na to. Sećam se onog perioda, naravno više iz knjiga ili iz priča ozbiljnih privrednika, da je zbog politike tehnomenadžerstva 1971. godine smenjeno 2000 direktora i da se privreda Srbije narednih desetak godina oporavljala od promene ili smenjivanja tada vrlo poznatih direktora pod optužbom da su bili tehnomenadžeri. Nešto slično, samo pod drugom optužbom, pod optužbom da su birani u vreme vlasti SPS (ili SPS i koalicionih partnera, kao što su radikali), desilo se posle 5. oktobra – smenjeno je 30 hiljada ljudi. Kada smenite 30 hiljada sposobnih ljudi, kada ih rasterate, proterate, a dovedete one koji su sedeli negde u zapećku, po "Dunavu" npr., pa se pojave u kriznom štabu i preuzmu "Dunav", pa potroše 37 miliona dolara za tri meseca (samo zato je i došao), onda naravno mora da se formira agencija, da se vidi kako to da se reši i da se prevaziđu problemi i legalizuje ta situacija. Takvu smo mi situaciju, u stvari, imali u prethodne tri godine vlasti DOS-a, kada se formiralo sijaset agencija. Dobili smo agenciju i za dijasporu, pa je, po podeli resora u okviru DOS-a, svako ko je dobio svoju agenciju zapošljavao svoje partijske drugove. Tako je Vladan Batić zaposlio 30-40 ljudi u Agenciji za dijasporu, a u suštini nije se video nikakav efekat, jer to nije moglo ni da radi. Danas imamo Ministarstvo za dijasporu i ne znamo šta je sa tih 30-40 ljudi koji su radili za dijasporu. Da li su ostali bez posla? Da li su prešli u Ministarstvo za dijasporu? Ovde smo raspravljali, kada je bilo reči o Zakonu o budžetu, da će se te agencije ukinuti, ali da dobijemo izveštaj šta je sa ljudima, sredstvima, da li smo na taj način uštedeli u budžetu Republike Srbije. Naravno da smo bili tada protiv formiranja agencija. Ali, kada je već formirano toliko agencija, neophodno je urediti oblast u funkcionisanju tih agencija, da ova skupština i Vlada imaju neku kontrolu nad funkcionisanjem tih agencija. Danas imamo agencije bez ikakve kontrole. Neke agencije čak nemaju ni upravni odbor, imaju samo direktora. Ti direktori (doduše i po ovome, gde imam primedbu na jedan član) određuju i plate, imaju po 200-300 hiljada plate, po 100-150 hiljada, a nemamo nikakvu kontrolu. Mi treba iz budžeta da obezbedimo sredstva, da damo pare iz budžeta, da izglasamo taj budžet, a nemamo nikakvu kontrolu nad radom tih agencija. Potom, imamo agencije za koje ne znamo za šta služe. Imamo obećanje da će se neke ukinuti. Iz tih razloga mislim da je neophodno da se zakon o agencijama usvoji. Znači, ako ne možemo da ukinemo agencije, onda bar da uredimo tu oblast, da narod zna, da ova skupština može da prati dešavanja u tim agencijama. Ako je već tako, ako moramo da uredimo te odnose, onda se postavlja pitanje da li smo do kraja u ovom zakonu rešili pitanje kontrole agencija, pitanje upravljanja agencijama i stvaranja atmosfere da agencije rade u skladu sa pozitivnim zakonskim propisima, pa i sa ovim zakonskim aktom koji se ovde predlaže, zakonom o javnim agencijama. Na primer, u članu 2. se govori o neposrednom nadzoru, ali i političkom nadzoru. Ne znam u kom smislu se misli da se vrši taj politički nadzor, sem ako se ne misli preko upravnih odbora, ako se u delu zakona govori da agencije mogu da imaju direktno izabran upravni odbor mimo Vlade i predloga Vlade. Ako direktor, po ovom zakonu, ima pravo da sam donosi pravilnik o unutrašnjoj organizaciji i sistematizaciji radnih mesta, mislim da je neophodno da dobijemo pojašnjenje na koji način će Vlada, Skupština, pa čak i preko upravnog odbora, koji bira najmanje polovinu, kako predlaže zakon, kontrolisati direktora da on ne kaže - evo, moja sistematizacija predviđa 150 ljudi u ovoj agenciji, a logično bi bilo 30 ljudi. To znači da nedostajuća sredstva mi moramo u budžetu Republike Srbije da predvidimo za tih 150 ljudi, nezavisno od toga da ta agencija nema potrebe da ima 150, nego može da radi sa 20-30 ljudi. U članu 21. vrlo precizno piše da je delokrug rada direktora da on napravi sistematizaciju radnih mesta. Prema tome, to je njegovo inokosno ovlašćenje. Ako je tako, onda može da zaposli i da tom sistematizacijom predvidi broj radnika koliko hoće, a da mi sutradan imamo obavezu da u budžetu servisiramo faktički sva ta radna mesta, iako na drugim mestima imamo toliko nezaposlenih ljudi. Naravno, mi ćemo podržati zakon o javnim agencijama kako bismo pokušali da pomognemo da se uvede red bar u tim agencijama koje su formirane, kako bismo došli u poziciju da znamo na koji način se kontroliše to, ali tražimo da se uvaži jedan broj amandmana, koje nismo mi podneli, nego druge poslaničke grupe. Podržaćemo neke od tih amandmana koji govore o tome da Vlada ne može da se odrekne prava uticaja, jer iz ovoga može da se tumači da se Vlada, na neki način, ne odriče prava uticaja na rad agencija, s jedne strane; s druge strane, da se ograniči pravo direktora, ne mislim na broj mandata, kako je tu predviđeno, nego da on, kada je reč o sistematizaciji, programu i sličnim stvarima, nema inokosno pravo bez odluke upravnog odbora, čiju većinu bira Vlada Republike Srbije. U tom smislu, mislim da u ovom zakonu mora da se predvidi veća uloga Vlade i Narodne skupštine, ako želimo da zakonom uredimo ove postojeće i neke buduće agencije koje bismo formirali. Prema tome, podržaćemo zakon, a molimo da se u skladu sa raspravom prihvate ti amandmani, kako bi se uspostavio red u agencijama, direkcijama i kancelarijama koje su formirane u vreme DOS-ove vlasti.
Hvala, gospodine Anđelkoviću. Reč ima gospodin Miodrag Stamenković, ovlašćeni predstavnik SPO-Nova Srbija.
Gospodine predsedniče, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u ove sitne sate nisam imao nameru da govorim, ali sam podstaknut neverovatnim nerazumevanjem suštine novog javnog menadžmenta, a to je osnova svega ovoga čemu vodi ovaj zakon, odnosno sistemskim promenama, i to veoma bitnim, a okrenutim pre svega prema korisnicima, kako bismo državnu upravu odnosno njene funkcije što više približili građaninu. Nažalost, ovo što smo do sada čuli je žal za tradicionalnom državom, birokratizovanom državom, čije su osnovne odlike centralizacija, potpuna regulativa, preopterećenost pravilima, ograničenje slobode inventivnosti građana i stvaranje jedne nove elite i privatnih privilegija umesto društvenih interesa. To je tradicionalna država, koja po svojoj organizaciji odgovara industrijskom društvu, koje je prošlost, pa i kod nas, a ne novom informatičkom društvu koje je, slično veštačkoj inteligenciji i informatičkim tehnologijama, okrenuto uvek ka dograđivanju, povratnoj informaciji, u ovom slučaju od strane korisnika, kako bi se funkcija društva što više približila njima. Nije problem kod tradicionalne države u ljudima, problem je u sistemu. Zato je ovo suštinski sistemski zakon koji uvodi taj tzv. novi javni menadžment, a njegove osnovne odlike su: razdvajanje strateške javne politike od operativnog upravljanja, briga za rezultate, a ne za proces i procedure, orijentacija ka potrebama građana, a ne interesima organizacija ili birokrata, orijentacija da se korisnicima odnosno građanima pruži vrednost za novac, za javni novac - adekvatna usluga, i povlačenje države iz oblasti direktnog pružanja usluga, prenošenjem usluga na ove, kako ih prethodnici nazvaše, maltene ozloglašene agencije. Takav transfer vlasti ima suštinski cilj da uslugu što više približi korisniku, da korisnik može da utiče na kvalitet usluga; normalno,50% upravnih odbora su predstavnici korisnika. Trideset godina se u svetu javna uprava, odnosno javni menadžment transformiše, sa manje ili više uspeha. Samo jedan slučaj da vam navedem, da to nije tako strašno: u državi koja je prethodnica "vestminsterskog" načina organizovanja, u Britaniji 1998. godine su imali 138 javnih agencija, sa 386.000 zaposlenih ili 75% državnih službenika. Onaj ko površno sluša brojke, reći će - pa to je strašno, 75% državne uprave je izvučeno iz države, decentralizovano i depolitizovano. Šta to znači, zbog javnosti? Mi upravo kod nas imamo suprotan proces, borimo se protiv njega. Evo jednog primera. Pogledajte na nivou lokalne samouprave. Sa sadašnjim Zakonom o lokalnoj samoupravi i sa odlukom Vrhovnog suda da su odbornici vlasnici mandata, u većini opština imamo da svaka sledeća sednica skupštine opštine donosi novu koaliciju. Svaka nova koalicija menja sve, od direktora do čistača u javnim preduzećima. Totalno dovodi do jednog strahovitog stresa u celom državnom sistemu. Znači, svaki izborni ciklus je stresna pojava. Zato treba depolitizovati javne službe i tome služe javne agencije. Pogledajte do čega smo doveli: da su danas kod nas, pre svega na lokalu, ljudi počeli da pište pa kažu - pa dajte, koliko vas ima partija, dajte u svako javno preduzeće svako po jednog čoveka, pa koji je na vlasti neka njegov bude direktor, ostali neka budu na "stendbaju", ali nemojte da svakih toliko vremena imamo totalni diskontinuitet u poslovanju. Tome služi depolitizacija, a ako ne shvatate o čemu pričamo, onda uopšte ne razumete temu.
Da se ne vređamo samo.
U sistemima koji su fleksibilni ovakva transformacija i nije neophodna. Međutim, u državi, odnosno u Republici Srbiji, koja se odlikuje izuzetnom krutošću političkog sistema neophodna je ovakva decentralizacija, depolitizacija i transfer državne uprave upravo na ovakve javne agencije. U onih 138 agencija koje sam spomenuo u Britaniji ne postavlja država direktore, birani su na javnim oglasima. U tome je suštinska razlika. Zato će se ove agencije koje sada imamo transformisati, odnosno prilagoditi u duhu ovog zakona, jer taj zakon ima za cilj samo da kao kapa ujednači sve sadašnje i buduće agencije, kojih će, nadam se, biti toliko da dovoljno državu decentralizuju i da konačno zaboravimo one, da izvinite, šalterčiće deset sa deset u nivou pojasa, da se što više sagnete i da se javite službeniku koji ima previše regulative tako da ne može da završi svoje poslove, pa imamo slučaj da je potrebno po 236 dana da se dođe do pojedinih dozvola. Trebamo državu sa takvom javnom upravom koja će u svakom trenutku građaninu, korisniku pružiti maksimum usluge, na taj način mu deo i naplatiti, vrednost za novac, i da pokušamo da stvarno dobijemo jednu efikasnu državu koja neće kod svakog izbornog ciklusa pući odozgo do dole.
Da li se još neko od predsednika poslaničkih klubova ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Da. Predsednik poslaničkog kluba DSS-a Miloš Aligrudić.
Ja ću vrlo kratko, da ne bih oduzimao vreme, s obzirom na neke konstatacije koje su ovde bile izrečene, a u pogledu ovog predloga zakona. Dakle, ne treba zaboraviti jednu ključnu stvar. Ovaj predlog zakona ne služi ničemu drugom nego da na sistemski način uredi jednu oblast. To treba isključivo imati na umu. To je ovde bilo rečeno od stranih svih govornika i svih predstavnika poslaničkih grupa koji su do sada govorili. To je ključni okvir. To je ono u kom domenu moramo da se krećemo. Naravno da ima i nerazumevanja u pogledu karaktera agencije. Tom nerazumevanju doprineo je odnos prema posebnim organizacijama, zavodima, agencijama, kako god to zvali u državi, koji smo imali u prethodnom periodu. Kada jednu oblast nemamo sistemski uređenu i kada se ove posebne organizacije, zavodi i agencije osnivaju na haotičan način, uredbama Vlade, bez jasne vizije o tome kako treba da izgleda i kako treba da bude uređena ova oblast, onda sigurno da imamo i različite prigovore koji su ovde bili izneti u odnosu na to kako takve vrste javnih službi treba da izgledaju. Problem je u tome što je moderno društvo, moderna država dokazala da postoji niz poslova koji su po svojoj prirodi državni poslovi, a koji se ne mogu zbog racionalizacije poslova države i državne uprave obaviti u telu koje oličava državnu upravu u užem smislu, a to su ministarstva. Jednako tako postoje poslovi koji se ne mogu uspešno obavljati ni u nekom obliku koji možemo danas nazvati javnim preduzećem, jer ona ostvaruju dobit na tržištu i žive svoj privredni život nezavisno. Prema tome, taj čitav sektor poslova, kao što je gospodin profesor Stamenković maločas pravilno kazao, u cilju depolitizacije jednog veoma važnog sektora društvenog života može i treba da egzistira na jednom posebnom koloseku. Ja ću vas podsetiti da smo to imali u ranijim propisima ove države; ako čitate Zakon o opštem upravnom postupku videćete da se pojedini poslovi državne uprave mogu preneti, poveriti kao upravni poslovi posebnim organizacijama i zavodima. To po svojoj prirodi nije ništa drugo nego ono što danas imamo. Mi danas pokušavamo samo da na jedan sistemski način uredimo jednu oblast. Prema tome, ovo nije rasprava u kojoj treba pokazivati bilo kakvu žuč, bilo kakvu zlu energiju, zlu volju prema nečemu. Jednostavno, agencije se osnivaju isključivo zakonom. To je osnovni cilj, da bismo smisao, potrebu i ciljeve svake od tih agencija koje se budu eventualno osnivale sagledavali kroz prizmu određene oblasti za koju se donosi određeni materijalni propis, jedan zakon koji se donosi u Narodnoj skupštini. Na taj način Narodna skupština, kao najviši zakonodavni organ u državi, ima pravo, priliku i obavezu da procenjuje da li za određenu oblast ima potrebe uopšte da se osnuje određena agencija da obavi ovu vrstu državnog posla. Dakle, u celoj ovoj priči nema nikakve mistifikacije, sve ono što je vezano za pitanje finansiranja agencija, način njihovog rada, sve to može da se reši kroz jedan sistemski propis i kroz materijalni i poseban propis, zakon kojim se agencija osniva. Sve što nije regulisano jednim opštim zakonom, sistemskim propisom, kao što je ovaj, može se posebno regulisati, kako je ostavljena mogućnost, posebnim zakonom. Prema tome, nema nikakvih razloga da budemo zabrinuti ili da osećamo bilo kakvu opasnost da će nam agencije naneti bilo kakvo zlo. One su pokazale svoje dobre strane u modernim državama, naročito onim koje danas čine srž Evropske unije.
Da li se još neko od predsednika poslaničkih klubova ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Da. Narodni poslanik Dušan Petrović, šef poslaničke grupe DS-Boris Tadić.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, DS će izjašnjenje o ovom zakonu, dakle, način na koji ćemo glasati, utemeljiti na odnosu koji će predlagač imati prema amandmanima DS-a. Iskoristiću ovu priliku – takođe vrlo kratko, jer nažalost u kasne sate raspravljamo o jednom vrlo važnom zakonu – da kažem samo nekoliko reči o tome da je dobra evolucija prisutna u stavovima Vlade Republike Srbije i ministra i ministarstva koji su i predlagači ovog zakona. Postojala su mnoga predubeđenja, postojale su predrasude. Neka od tih predubeđenja i predrasuda bila su vrlo važne teme u predizbornim kampanjama koje su iza nas, ali je vrlo bitno i od odlučujuće važnosti da u preovlađujućem delu srpske političke scene dolazimo svi zajedno do vrlo čvrstog ubeđenja da je neophodno i državnu organizaciju i sve one koji vrše ili će vršiti javna ovlašćenja prilagođavati organizaciji i načinu vršenja ovlašćenja u razvijenim evropskim i prekomorskim zemljama. Ono što mogu da zaključim iz Predloga ovog zakona jeste da agencije konačno prestaju, za jedan vrlo značajan broj stranaka u srpskoj politici, da budu sporno pitanje. Naravno da agencije kao organizacioni oblik same po sebi predstavljaju sadržinu poslova koja se preko agencije vrši ili će se vršiti. O tome je večeras ovde izgovoreno i dosta pametnih reči. Ono što mislim da je važno jeste da sa razumevanjem ili bez razumevanja, voljno ili nevoljno menadžment u vršenju javnih poslova postaje opšteprihvaćena vrednost u srpskoj politici ili, da budem precizan, vrednost prihvaćena od značajne većine učesnika u politici u Srbiji. To je najbitnije. Najbitnije je da ono o čemu je DS govorila i u šta je mnogo truda uložila za vreme dok su na Vladi bili pokojni Zoran Đinđić i Zoran Živković postaje vrednost u javnom i političkom životu u Srbiji. Predrasude uvek dovode do loših posledica. Samo ću dati jednu ilustraciju kakve loše posledice mogu da nastupe kada se bez dovoljno promišljanja, a sa emocijama i predrasudama, u politici sudi o pojedinim pitanjima. Agencija za privatizaciju je bila jedna od ključnih tema protivnika DS ili, bolje rečeno, funkcionisanje Agencije za privatizaciju. Prošlo je skoro godinu dana, a da nijedna krupna nepravilnost u radu Agencije za privatizaciju nije utvrđena u procedurama koje su u ovoj državi propisane. Postojala je predrasuda o tome šta bi trebalo da radi i šta radi Agencija za privatizaciju. Imali smo posledicu da je u ovoj državi privatizacija, koja je jedan od ključnih procesa, šest meseci bila zaustavljena. Desilo se da politička većina u ovoj skupštini dođe do tog zaključka posle šest meseci i preduzme vrlo radikalne korake i u personalnom i u političkom smislu, baš zbog toga što je uvidela da je nemoguće ili, bolje rečeno, štetno zaustaviti proces koji je ta agencija vršila. Dan-danas Ministarstvo za privredu ili aktuelni ministar i Agencija za privatizaciju ispravljaju sve ono loše što je učinjeno u šest meseci ideološkog pristupa koji je bio obojen predubeđenjem prema Agenciji za privatizaciju. Mnogo je ovde govoreno u prethodnom periodu o tome da će budžetska inspekcija ili drugi nadležni organi vršiti sve potrebne kontrole u agencijama koje su do sada postojale, i to je u redu. Ne znam da je pronađena bilo kakva ozbiljna nepravilnost u funkcionisanju agencija koje su osnovane za vreme ranije dve vlade. To je dokaz, još jednom kažem, da je u politici uvek potrebno dobro promišljati i imati predstavu o strategiji. Jedna stvar je bila takođe istaknuta kao bitna, kada su agencije u pitanju, a to je da ne postoji parlamentarna kontrola rada agencija. Prema ovom predlogu zakona i prema konceptu koji je ovde dat, parlament neće biti u prilici, bar ne neposredno, da utvrđuje da li su agencije poslovale zakonito ili ne, da li su radile celishodno ili ne –to će raditi onaj ko agencije bude osnivao, a to će biti Vlada Republike Srbije. Ovaj parlament uvek ima mogućnost da na posredan način, tako što će voditi debatu o funkcionisanju Vlade i ministarstava, vrši odgovarajuću kontrolu i nad onim što budu radile agencije. Zaključiću tako što ću da ponovim još jednu važnu stvar: dobro je što se Srbija pomera ka Evropi i što predubeđenja u dobrom delu srpske politike padaju. To nas približava nekoliko koraka ka onome što predstavlja najvažniji državni cilj Srbije, a to je što brži ulazak u EU. To je pobeda vrednosti za koje se bori DS.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Prelazimo na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč u načelu o Predlogu zakona o javnim agencijama. Po članu 89. stav 3, prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Ljiljana Nestorović, a neka se pripremi narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
Kolege poslanici, uvaženi gospodine ministre, delim mišljenje onih poslanika koji su ovde izneli sve razloge zbog kojih je potrebno doneti jedan sistemski zakon o javnim agencijama. Međutim, smatram da ovaj predlog zakona ipak zahteva jednu ozbiljnu analizu i komentar, jer koncepcija ovog zakona po mom mišljenju jeste, u neku ruku, čudna. U obrazloženju su navedeni razlozi za donošenje ovog zakona: razvoj uprave i širenje njenih poslova, rasterećenje državne uprave, stvaranje neposrednog odnosa sa korisnicima usluga i, kao najvažnije, potreba da se donesu ujednačeni propisi zbog već osnovanih agencija na osnovu posebnih zakona, što stvara, kako je navedeno, nepregledno zakonodavstvo. Kada smo pomislili da smo dobili jedan potpuno čvrst sistemski zakon sa jasnim pravilima za osnivanje i rad agencija, susrećemo se u samom tekstu zakona sa jednim novim stilom pisanja, sa velikim brojem odredaba koje su na duplom koloseku. Da li su takve odredbe u zakonu dobre, to jeste pitanje o kojem treba porazmisliti i izvršiti analizu. Možda one jesu i bile bi dobre u jednom društvu u kome pravna država do kraja funkcioniše i u kojoj nema u tolikom procentu pojave korumpiranosti i siromaštva. Možda bi do kraja liberalni zakon bio prihvatljiviji u takvim okolnostima. U uslovima u kojima danas funkcioniše ovo društvo i sa karakteristika sa kojima se još uvek suočavamo, mislim da bi trebalo smanjiti donekle taj liberalni koncept samog zakona. U članu 1. Predloga zakona data je definicija javne agencije i kaže se da je javna agencija organizacija koja se osniva za razvojne, stručne ili regulatorne poslove od opšteg interesa. U stavu 2. najavljuje se ono što dalje sledi, a to je da se posebnim zakonom mogu, shodno svrsi javne agencije, pojedina pitanja položaja javne agencije urediti drugačije nego ovim zakonom. Moram da kažem da slična odredba sledi u mnogim članovima ovog zakona koji dolaze posle ovog prvog člana, pa u članu 7. stoji: "U pogledu zakonitosti, stručnosti, političke neutralnosti, nepristrasnosti, upotrebe službenog jezika i pisma, stručne spreme i osposobljenosti zaposlenih koji rade na poverenim poslovima državne uprave i u pogledu kancelarijskog poslovanja, na rad javne agencije primenjuju se propisi vezani za državnu upravu", da bi se potom u stavu 2. kazalo da se "na prava, obaveze, odgovornosti i zarade direktora i zaposlenih u javnoj agenciji primenjuju opšti propisi o radu, ako ovim ili posebnim zakonim nije nešto drugo određeno". Zatim, kaže se u članu 8: "Pravo osnivača u ime Republike Srbije vrši Vlada ako posebnim zakonom nije što drugo određeno. Ako su poslovi javne agencije u delokrugu više ministarstava, ona odluke Vladi predlaže sporazumno, ako ovim ili posebnim zakonom nije što drugo određeno." U članu 13: "Organi javne agencije jesu upravni odbor i direktor. Posebnim zakonom može se odrediti da javna agencija ima još neke organe, sasvim druge organe ili da upravni odbor i direktor imaju drugačiji delokrug od delokruga određenog ovim zakonom." Navešću još jedan primer, mada ima toga još u članovima koji slede, u članu 14, posebno mi je to zasmetalo: "Članovi upravnog odbora i direktor jesu funkcioneri", a to ste vi govorili u vašem uvodnom izlaganju, "u smislu zakona kojim se uređuje sukob interesa pri vršenju javnih funkcija." U drugom stavu kaže: "Zabrane i obaveze kojima podležu članovi upravnog odbora i direktor mogu se posebnim zakonom ili aktom o osnivanju javne agencije proširiti mimo zakona kojim se uređuje sukob interesa pri vršenju javnih funkcija." Ne znam na šta ste ovde konkretno mislili, jer smatram da se ovde dezavuiše zakon koji je inače opšti zakon, Zakon o sukobu interesa, koji je donela ova skupština i koji bi trebalo da važi, bez izuzetka, apsolutno za sve zakone koje budemo dalje donosili, pa i za ovaj zakon o javnim agencijama. Kao što vidite, iz velikog broja pravnih normi sledi odredba - ako posebnim zakonom nije drugačije utvrđeno. Šta se zbog svega navedenog može očekivati u primeni ovog zakona kao krajnji rezultat? Smatram da opet donekle dobijamo nepregledno zakonodavstvo, koje je navedeno kao jedan od razloga za donošenje ovog zakona. Predlog ovog zakona se zbog toga ne može smatrati do kraja sistemskim zakonom. Ono što sam kazala, mislim da Srbija nema, iako se o tome mnogo govori u poslednje vreme, veliki činovnički aparat, ali je činjenica da će ovim zakonom taj aparat biti povećan, kao što je činjenica da će biti povećana i sredstva iz budžeta za rad agencija, jer u zakonu se pominju dva načina finansiranja. Vi ste ih ovde naveli, da ih ne citiram. Još jednom ponavljam da je zbog svega ovoga bilo bolje, po mom mišljenju, da se donese zaista sistemski zakon, sa sasvim jasnim pravilima, jer je naša država još uvek sa visokim stepenom korupcije, prilično siromašna, a da se tek kasnije, sa uporednim jačanjem pravnih institucija i ekonomskim oporavkom zemlje, liberalizuju odnosi u oblasti osnivanja i rada javnih agencija.
Reč ima narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić, a neka se pripremi narodni poslanik Ivan Živadinović.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, u ime poslaničke grupe DS želim da izrazim najdublje nezadovoljstvo što se ovako važan zakon raspravlja u ovo nevreme. Skoro je ponoć, a mi treba da donesemo odluke o uređivanju jedne ovako važne oblasti, koja je mnogo ranije od Demokratske stranke prepoznata kao važna oblast. Radujemo se što je ovaj zakon došao na dnevni red Narodne skupštine, ali zaista mislimo da u najmanju ruku nije pristojno i nije korektno da se zakon za koji i u obrazloženju stoji da je sistemski zakon u ovom trenutku raspravlja. Moguće je da svi mi imamo kondicije, moguće je da shvatamo značaj parlamenta, verovatno je da ga svi mi zajedno shvatamo, ali isto tako je malo verovatno da se može izdržati rad duži od 12, 13, 14 ili ko zna koliko časova, kada će današnja sednica biti završena. To jeste tema, jer izrazito sumnjam u sposobnost poslanika da na adekvatan način prate rad zasedanja ove sednice i da se na adekvatan način kritički osvrnu, pozitivno ili negativno, na ovaj zakon koji treba da reguliše jednu vrlo važnu oblast našeg pravnog sistema.
Mi u vas ne sumnjamo da ćete dobro da obrazložite vaše stavove. Nemojte da sumnjate u poslanike da će oni u ovo vreme da razumeju.
U vas sumnjam odavno, i molim vas da me više ne prekidate.
Vaše je pravo da sumnjate u mene, ali ja vama kažem kao narodnom poslaniku, govorite o temi, a narodni poslanici su izglasali da imaju snage da rade i nastaviće dalje da rade.
Demokratska stranka smatra da je jako dobro što se ovaj zakon našao na dnevnom redu i da to dokazuje mogućnost političkih stranaka u Srbiji da prepoznaju oblasti koje treba da se regulišu i pokazuje mogućnost svakoga da se transformiše i prihvatamo to kao pozitivan segment i evoluciju našeg političkog života. Zaista nam je drago da se ovog puta našao ustavni osnov za donošenje ovog zakona, jer nedavno je osporavana mogućnost da ovakav zakon dođe i da postoji ustavni osnov za postojanje agencija na državnom nivou. Drago nam je da danas taj ustavni osnov, kao što piše u obrazloženju, postoji i da je pronađen u članu 72. i članu 94. Ustava, a kao što znate, Ustav Srbije još uvek nismo promenili. Drago nam je i da agencija za mnoge političke strukture u Srbiji prestaje da bude bauk, prestaje da bude nešto od čega ćemo se svi mi plašiti ili od čega će se plašiti narod Srbije. Agencije su nešto što je potrebno svima vama, nešto što poznaju pravni sistemi razvijenih zemalja Evrope, nešto što većina država Evropske unije smatra kao vrlo važan segment funkcionisanja privrednog i javnog života. Ono što nama nije jasno je, opet ponavljam, zbog čega je bilo potrebe da se ovoliko dugo čeka, da se toliko dugo osporava rad dosadašnjih agencija, koje su mnogo toga dobrog uradile u Republici Srbiji. Kritike koje su mnogo puta upućivane da agencije nisu bile podložne kontroli, pre svega parlamentarnoj, takođe trenutno u ovom zakonu nemaju osnova. Agencije ni po ovom zakonu takođe nisu podložne parlamentarnoj kontroli. Pobedili smo predrasude, pobedili smo predubeđenja i nadamo se da ćemo pobediti i neku našu ličnu sujetu i pokušati da analiziramo amandmane koji su podneti, jer, između ostalog, DS će svoj odnos prema ovom zakonu usloviti i usvajanjem amandmana koje je podnela. Amandmani su, pre svega, stručne prirode i u mnogo čemu se odnose isključivo na preciziranje određenih odredaba ovog zakona. Smatramo da je u članu 2. jako važno preciznije opredeliti i jasnije napraviti razliku između javne agencije i organa državne uprave i zbog toga smo predložili amandmansko preuređenje stava 1. člana 2. Dalje, mislimo da je jako važno agenciju za životnu sredinu organizovati kao stručno telo i kao stručno regulatorni organ nadležnog ministarstva za životnu sredinu i smatramo da je to u skladu sa zahtevom Evropske unije. Postojeće rešenje, prema Zakonu o ministarstvima, gde je Agencija za životnu sredinu u sastavu nadležnog ministarstva, nije rešenje u skladu sa evropskim integracijama i predlažemo ministru da razmotri taj naš amandman, a takođe poslanicima predlažemo da taj amandman usvoje. Mislimo da je važno obavestiti poslanike u Republičkoj skupštini da je usvojen Zakon o registraciji privrednih subjekata, pa da bi samim tim trebalo usvojiti određene amandmane DS koji se tiču, pre svega, usaglašavanja ovog zakona sa zakonom koji je ova skupština nedavno usvojila. Određene odredbe koje govore o upisu u sudski registar treba zameniti odredbama koje govore o upisu u registar privrednih subjekata koji vodi Agencija za privredne registre, jer svakako da moramo da vodimo računa o jedinstvenom pravnom sistemu u Republici Srbiji. Takođe je važno precizirati član 8. zakona, u pogledu određivanja osnivača agencije. Smatramo da je nedovoljno jasno određeno ko je osnivač agencije i mislimo da taj član 8. treba dopuniti stavom 1. u kome je osnivač javne agencije Republika Srbije, ako to zakonom nije drugačije predviđeno, jer ne postoji jasna odredba u zakonu koja prepoznaje osnivača agencije. Ono što je takođe važno i smatramo da to treba u svakom slučaju urediti ovim zakonom, to je svakako način na koji korisnici imenuju svoje predstavnike u upravni odbor. Mislimo da to treba urediti osnivačkim aktom. U tom smislu je DS takođe podnela amandman. Ono što je takođe važno i mislimo da bi dobro došlo amandmansko rešenje DS, to je uvođenje prava na pokretanje upravnog spora. To je regulisano u članu 38. i smatramo da ga treba dopuniti predlogom da je rešenje ministarstva konačno u upravnom postupku i da se protiv njega može pokrenuti upravni spor. To su osnovni amandmani koje je DS podnela. Vidite da nemaju političku prirodu i mislimo da su maksimalno usmereni ka poboljšanju odredaba ovog zakona. Ono što je nama posebno drago jeste da konačno i zakonodavac i Vlada priznaju da je menadžerski pristup u državnoj upravi nešto što je strašno važno i priznaje da je pogrešila kada je ne tako davno, pre samo par godina, smatrala da je menadžerski pristup u državnoj upravi suprotstavljen principu legalizma i da po tome sigurno liči na devizu iz novina iz 2002. godine, jednog od najvećih komunista "da se ne treba držati zakona kao pijan plota". Drago nam je da sada smatramo da je menadžment nešto što je suštinski važno za razvoj svih mogućih segmenata u Republici Srbiji i drago nam je da se ovaj zakon, bez obzira na velike probleme, ipak našao na dnevnom redu Republičke skupštine.
Reč ima narodni poslanik Ivan Živadinović.
Hvala lepo, gospodine predsedavajući, dobro veče dame i gospodo narodni poslanici, poštovanje gospodine ministre, nama iz poslaničke grupe G17 plus, za razliku od mojih prethodnika, nije teško da radimo i u noćne sate. Podsetiću vas da smo već imali sedam, osam ovakvih dana, da smo radili i subotom. Budžet smo izglasali u 3,30 ujutru, a sve zbog toga što je 460.000 naših građana u decembru 2003. godine glasalo za nas i mi ih nećemo izneveriti. Jedan od mojih omiljenih pevača Rambo Amadeus u jednoj pesmi kaže: "Ne filozofiraj Rambo, no napravi hit, narod je te tvoje filozofije sit". Ako on to može sebi da kaže, bio bi red da se za ovom govornicom priča o temi koja je na dnevnom redu, a to je zakon o javnim agencijama. Javne agencije predstavljaju nove organizacione oblike, koji, pored ostalog, vrše i upravne poslove u nekim oblastima društvenog života. Osnivanje agencija već je bila praksa ove skupštine, kroz Zakon o Agenciji za privatizaciju, Zakon o Agenciji za razvoj malih i srednjih preduzeća, Zakon o duvanu, Zakon o planiranju i izgradnji, Zakon o Agenciji za privredne registre, Zakon o Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika, Zakon o lekovima i medicinskim sredstvima. Ovim zakonom jasno je definisan odnos između agencija, korisnika i državne vlasti i predviđa se da, pored Republike, osnivači mogu biti i autonomne pokrajine ili jedinice lokalne samouprave. Prethodno navedeni zakoni utvrđuju organizaciju, organe i rad agencija, ali nedovoljno dobro, i odnose, koji nisu uniformni od agencije do agencije. Potrebno je doneti sistemski zakon, zakon o javnim agencijama, koji bi odredio jedinstvene okvire delovanja javnih agencija i pravila delovanja prema korisnicima. Donošenjem zakona o javnim agencijama bi se precizno definisala odgovornost javne agencije prema osnivaču i korisnicima i povećala bi se uspešnost i racionalnost trošenja javnih sredstava. Ono što je potrebno posebno naglasiti, donošenje ovog zakona ne iziskuje dodatna sredstva iz budžeta Republike Srbije. Ovim zakonom se predviđa prenošenje nekih poslova, koji se mogu brže, bolje i efikasnije odraditi, sa organa državne uprave na javne agencije. Takođe, ovo će poboljšati i nezavisnu regulaciju, tj. upravljanje nekim područjima koja su nezavisna od kratkoročnih političkih pretenzija vlasti. Prateći načelo srazmernosti, prenos ovlašćenja sa vlasti na javne agencije će imati upotrebu najmanjeg mogućeg obima sile. Korisnici usluga će imati veći nadzor nad kvalitetom i stručnošću rada javnog sektora. Uspostavljanje mehanizama uticaja korisnika usluga na rad javnih agencija trebalo bi da spreči pojavu oligarhije. Javna agencija se definiše kao organizacija koja obavlja razvojne, stručne i regulatorne poslove od opšteg interesa. Svrha postojanja nije sticanje dobiti i zato podleže posebnom pravnom režimu. Javna agencija može da se osnuje posebnim zakonom, kojim bi se uređivale posebnosti neke oblasti društvenog života i odredila svrha njenog osnivanja, poslovi, kao i poslovi državne uprave koji joj se poveravaju. Postoje dva zakonska uslova za osnivanje javne agencije. Prvi uslov je da agencija deluje i ispunjava svrhu u autonomnoj društvenoj oblasti, tj. bez stalnog političkog nadzora preko ministarstava i Vlade. Drugi uslov je da javna agencija može bolje i uspešnije da obavlja poslove nego organ državne uprave, pogotovo ako se ti poslovi u celini ili pretežno finansiraju iz cene koju plaćaju korisnici usluga. Naravno, mi uSrbiji ne moramo da izmišljamo toplu vodu, jer ovakva rešenja već postoje na zapadu. Takva rešenja postoje u Americi, postoje u EU; Slovenija je 31. maja 2002. godine donela zakon o javnim agencijama. U zakonodavstvu Evropske unije agencija je telo određeno evropskim javnim pravom, odvojena je od evropskih institucija: saveta, parlamenta, komisije itd., ima svoj sopstveni pravni identitet. Osniva se aktom sekundarnog izvora prava, uredbom, uputstvom, odlukom, preporukom parlamenta, saveta ili komisije, u cilju da ostvari vrlo specifične tehničke, naučne ili upravljačke zadatke koji su navedeni u relevantnom aktu Evropske unije. Pored relativno poznate Evropske agencije za rekonstrukciju, postoji još 15 specijalizovanih agencija, kao npr. Evropska agencija za unapređenje životnih i radnih uslova, Evropska agencija za životnu sredinu, Evropski posmatrački centar za rasizam i ksenofobiju, evo i jedne Kancelarije za harmonizaciju unutrašnjih tržišta (verovatno je nekima poslužila kao model da to urade u Srbiji i da uguraju stotinak svojih ljudi), Evropska agencija za lekove, Evropska agencija za sigurnost i zdravlje na poslu. Javne agencije su nezavisne u odnosu na vlast. Nezavisnost se izražava preko: organizacione nezavisnosti, jer javna agencija nije neposredno podređena Vladi ili nekom drugom organu državne uprave; funkcionalne nezavisnosti, jer su ovlašćenja i pravila po kojima posluje javna agencija određena zakonom, čime se sprečava stvaranje slobodnog prostora u kome bi osnivač javne agencije ili korisnici njenih usluga mogli da ostvare uticaj na odlučivanje u javnim agencijama; personalne nezavisnosti – zakon precizno definiše postupak i uslove za imenovanje odgovornih lica, nezavisno od vlasti; finansijske nezavisnosti, koja se ogleda u samostalnom finansiranju od usluga korisnicima. Naravno, pored nezavisnosti koju će uživati javne agencije, osnivač zadržava dve nadležnosti. Prva je imenovanje i razrešenje članova organa javne agencije, a druga se odnosi na davanje saglasnosti na najbitnije odluke javne agencije, i to: godišnji program rada, finansijski plan, tarifu i raspodelu viška prihoda nad rashodima. Poslanička grupa G17 plus će sa zadovoljstvom glasati za ovaj zakon i pozivamo sve koji se dvoume da to urade u danu za glasanje.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Nedimović.
Dame i gospodo poslanici, već više učesnika u ovoj diskusiji se hvata za EU, za SAD, za druge zemlje zapadne Evrope i kažu da su tamo agencije moderne. Moguće. Moguće je, jer nijedna od tih država ne mora da daje donaciju iz budžeta za zdravstvenu zaštitu i da upumpava 65 milijardi dinara u penzioni fond da bi penzioneri primili penzije. Zato mogu da imaju agencije, jednu, sto, hiljadu. Ovde u Srbiji nije takva situacija. U Srbiji je budžet, ovakav kakav jeste, nategnut do kraja. Otvaranjem novih agencija, već ionako osiromašen i unakažen budžet došao bi u još težu situaciju. Svi oni koji tvrde da ovo neće biti dodatno budžetsko opterećenje, primena ovog zakona, ili se varaju ili lažu i poslanike i narod koji ovo gleda. Priča da će agencije same da se finansiraju pada u vodu ako se malo pogleda budžet za 2005. godinu. Recimo, imate Agenciju za reciklažu, koja će 100% da se finansira iz budžeta Republike Srbije i da potroši tridesetak miliona dinara tek onako. Ili, imate Agenciju za strana ulaganja i promociju izvoza. Ne znam šta će nam to, jer stalno se beleži spoljnotrgovinski deficit, ali nema veze, potrošiće nekih 40 miliona dinara. Ovde neko uporno pokušava da prikaže da agencija ne predstavlja organ državne uprave. Ako čovek malo pogleda ovaj zakon i pročita, vidi da nije tako. Sada postavljam pitanje - mi imamo Agenciju za zaštitu životne sredine, koja treba da potroši nešto malo manje od 30 miliona dinara, a imamo i Upravu za zaštitu životne sredine, koja treba da potroši 720 miliona dinara. E, tako izgleda kada DOS, onaj stari, ili ovaj novi, troši budžet i budžetska sredstva. Nema ni godinu dana kako su poslanici iz vladajuće većine iskakali iz ovih klupa za ovu govornicu i tvrdili kako je Vlada, na čelu sa Vojislavom Koštunicom, poništila sve uredbe kojima su formirane agencije. Pa je krenuo jedan zakon koji formira novu agenciju, pa drugi, pa treći, pa četvrti, pa peti, dogurasmo već ponovo na onaj isti broj agencija kao kada je bio DOS na vlasti. E, sada, evo sistemskog zakona. Neće više morati poslanici da se pitaju o agencijama, nego ćemo da napišemo zakon, i ako su vam agencije toliko dobre, gospodo iz vladajuće većine, odmah čim zakon stupi na snagu osnujte javnu agenciju za osnivanje javnih agencija. To vam je izgleda najbolje rešenje, jedino što znate u sistemu državne uprave. Već u prvim delovima samog predloga zakona vidi se da tvrdnja svih onih koji su branili ovaj zakon – da je ovo nešto dobro, revolucionarno, nema nikakve veze. Čitavo vreme želi da se prikaže da agencija nije organ državne uprave, a već u prvim članovima zakona ima sva obeležja državne uprave. Hoće da se prikaže da je ona nezavisna u radu, a već u prvim članovima zakona vidi se da je i te kako zavisna. Na primer, već u članu 2, u korist vaše tvrdnje, stoji – ako javna agencija može bolje i delotvornije da ih vrši nego organ državne uprave, znači to je neki posao koji će agencija da obavlja, a u članu 3. se kaže – javnoj agenciji mogu se posebnim zakonom, kao javno ovlašćenje, poveriti sledeći poslovi državne uprave: 1) donošenje propisa za izvršavanje zakona i drugih opštih akata Narodne skupštine i Vlade; 2) rešavanje u prvom stepenu u upravnim stvarima. Pa, neka me sada neko ubedi da agencija nije organ državne uprave i da nije u sistemu državne uprave. Kada je u pitanju samostalnost, to pokušava da se prikaže u članu 4, koji kaže: "Javna agencija je samostalna u svom radu. Vlada ne može usmeravati rad javne agencije, niti ga usklađivati sa radom organa državne uprave." Da pogledamo kako se ta agencija osniva u članu 8, agencije koje osniva vlada – pravo osnivača u ime Republike Srbije vrši Vlada ako posebnim zakonom nije drugačije određeno. Odluke Vladi predlaže ministarstvo u čijem delokrugu su poslovi javne agencije. Stav 3, ako je to u nadležnosti više ministarstava... Međutim, već kod upravnog odbora, koji je organ uprave jedne agencije, znači u članu 16. stav 2. prve reči kažu: "Sve članove upravnog odbora imenuje osnivač..." Čitaj – Vlada Republike Srbije. Izvršni organ, da kažemo da je direktor, definiše se u članu 24. Predloga zakona: "Direktora imenuje osnivač posle sprovedenog javnog konkursa". Umesto osnivač, čitaj slobodno – Vlada Republike Srbije. Kada su u pitanju sredstva za finansiranje javnih agencija, mogu samo da kažem da sam uzeo nekoliko agencija koje se finansiraju iz budžeta Republike Srbije, već spomenuta Agencija za zaštitu životne sredine, Agencija za razvoj infrastrukture lokalne samouprave, recimo, potrošiće nešto manje od pet miliona, gospodine ministre. To je vaša agencija, vašeg ministarstva. Agencija za strana ulaganja i promociju izvoza - 37 miliona, Agencija za reciklažu - 25 miliona, Agencija za energetsku efikasnost - 8.760.000 itd. Moj vam je predlog: ukoliko želite stvarno jednu efikasnu upravu, na onaj način kao što je vi vidite, možete slobodno odmah, čim ovaj zakon stupi na snagu da osnujete javnu agenciju za osnivanje javnih agencija.
Reč ima narodni poslanik Branislav Nedimović, a potom Milan Veselinović.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, na početku svog izlaganja ističem da će poslanici DSS-a glasati za Predlog zakona o javnim agencijama u danu za glasanje. A zašto će to učiniti, pokušaću da obrazložim u nekoliko narednih minuta. Sedamdesetih i osamdesetih godina prošlog veka u zemljama EU počele su da se javljaju određene organizacije koje su vršile određene poslove, odnosno koje su imale određena upravna ovlašćenja. To su bili nedržavni subjekti, koji su bili nosioci određenih upravnih ovlašćenja. Ali, zašto su one osnivane? Osnovane su pre svega u zemljama koje imaju krut sistem državne uprave, gde je samo zakonom bilo moguće osnovati bilo koji organ državne uprave, a počeli su da se javljaju brojni poslovi koji nisu mogli na jedan normalan način da se ostvaruju u okviru organa državne uprave. Sam zakonodavac definiše javnu agenciju kao organizaciju koja se osniva za vršenje regulatornih, stručnih i razvojnih poslova od opšteg interesa. Postavlja se pitanje koji su razlozi doveli do pojave ovakvih oblika organizovanja. Odgovor leži u činjenici da su ovi poslovi koje obavljaju organi državne uprave izuzetno obimni po svojoj prirodi, da su to poslovi koji su u poslednje vreme počeli da se množe i da usled toga dolazimo u situaciju da organi državne uprave postaju tromi, te da ne mogu da na odgovarajući način odgovore potrebama građana. Opšti je trend, dakle, da dođe do rasterećenja organa državne uprave, kako bi oni sami, na mnogo bolji način, obavljali suštinske poslove državne uprave, a da se nedržavnim subjektima uprave prepuste ona upravna ovlašćenja gde nije potrebna stalna prisutnost političke kontrole, štaviše, potrebna je stalna prisutnost struke. Da bi uopšte došlo do osnivanja javnih agencija zakon propisuje dva uslova: da javna agencija deluje i svoju struku ostvaruje u relativno autonomnoj oblasti društvenog života i da javna agencija te poslove može vršiti samostalno i nezavisno, odnosno da te poslove može vršiti mnogo bolje nego organ državne uprave. Još jednom ću naglasiti da se ovim zakonom na jedan sistemski način uređuje postojanje javnih agencija. Ovim zakonom ne osniva se nijedna nova javna agencija. Ovim zakonom se pokušava da prevaziđe jedna situacija koja je postojala u nekoliko prethodnih godina, kada su brojne javne agencije osnivane uredbama Vlade Srbije. Ova Narodna skupština je donela nekoliko zakona koji su predviđali postojanje nekoliko javnih agencija, ali nijednu javnu agenciju nije osnovala Vlada Republike Srbije svojom uredbom. To je jedna tekovina koju mi moramo priznati, odnosno odati joj priznanje i ova Narodna skupština treba da se podiči time. Cilj predlagača je bio da se utvrdi položaj javne agencije, kao nosioca javnog ovlašćenja, da se utvrdi njena organizacija, da se utvrdi zaštita opšteg interesa, odnos sa korisnicima usluga javnih agencija i da se utvrdi samofinansiranje javnih agencija. Javna agencija predstavlja, u suštini, pravno lice javnog prava, jer se obrazuje za vršenje poslova od opšteg interesa. Ona je samostalna u svom radu i predlagač joj je dao da vrši određena upravna ovlašćenja, i to pre svega: da donosi propise za izvršenje zakona i drugih opštih akata Narodne skupštine i Vlade, da rešava u prvom stepenu u upravnim stvarima i da vodi javne evidencije i da na osnovu njih izdaje javne isprave. Nijedna javna agencija ne može biti osnovana ukoliko posebnim zakonom nije predviđeno njeno osnivanje. Dakle, nema mesta osnivanju javnih agencija na osnovu uredbi. Samo na osnovu posebnog zakona, kojim je jasno definisana određena oblast društvenog života u okviru koje se može osnovati javna agencija, osnivač tj. vlada može da donese akt kojim se osniva određena javna agencija, a sve u skladu sa ovim zakonom o javnim agencijama. Veoma je značajno što je predlagač predvideo organe agencije, a to su upravni odbor i direktor. U ovim organima javne agencije, koje imenuje osnivač, učestvuju neposredni korisnici, konkretno u upravnom odboru; to je izuzetno važan kontrolni mehanizam i u okviru njega se u velikoj meri spoznaje javnost rada same javne agencije. Javnost rada javne agencije može se spoznati kroz davanje informacija koje o svom radu daje javna agencija korisnicima svojih usluga. Pored organizacije javnih agencija, tekst Predloga zakona jasno definiše i poslove kojima se bave javne agencije. To su, pre svega, regulatorni poslovi, koji se odnose na donošenje podzakonskih akata za izvršenje zakona i drugih opštih akata i rešavanje o upravnim stvarima u prvom stepenu. Isto tako, imamo i razvojne agencije, koje služe za razvoj određene društvene oblasti. Imamo i stručne javne agencije. Iako se javne agencije osnivaju kako bi se određeni poslovi izdvojili van organa državne uprave, neophodno je da se na valjan način zaštiti opšti interes. On se štiti na dva načina. Pre svega, preko imenovanja članova upravnog odbora i direktora od strane osnivača; konkretno, direktor posle sprovedenog javnog konkursa, koji se objavljuje u "Službenom glasniku", može biti imenovan od strane osnivača. I, na drugi način – preko davanja saglasnosti na najvažnije akte javne agencije. Na ovaj način osnivač ipak zadržava uticaj na rad javne agencije, ali i pored toga javna agencija ostaje nezavisna u velikom delu svog postojanja. Jedna od najvažnijih karakteristika ovog zakona je i velika finansijska nezavisnost javnih agencija, jer one najveći deo prihoda ostvaruju naplatom usluga koje vrše prema korisnicima, ali isključivo po ekonomskim cenama, bez sticanja dobiti. Iz ovog razloga su javne agencije dodatno primamljive kao oblik vršenja upravnih ovlašćenja. Ovde su se čuli brojni navodi da se javne agencije najčešće finansiraju iz budžeta. Međutim, mislim da ne stoji takva tvrdnja. Postoje javne agencije koje se samostalno finansiraju. To su agencije za telekomunikacije, Agencija za registar privrednih subjekata. One stiču određene prihode od vršenja svojih usluga, na osnovu kojih obavljaju svoj rad. Još jedna stvar koja je predviđena Predlogom zakona o javnim agencijama jeste da i organi autonomne pokrajine i lokalne samouprave mogu osnivati javne agencije, i to isključivo ukoliko je to opštim aktom organa autonomne pokrajine i lokalne samouprave predviđeno. Ovde se može činiti, dakle, da će doći do velikog talasa osnivanja novih javnih agencija, naročito u lokalnim samoupravama. Ali, to ne bi trebalo da bude trend. U Predlogu zakona o javnim agencijama ovo proističe iz činjenice što organi lokalne samouprave, u okviru izvornog delokruga poslova koje obavljaju, imaju određene poslove koji u okviru postojećih organa ne mogu na najbolji način da se realizuju. Dakle, imamo situaciju u članu 18. Zakona o lokalnoj samoupravi, stav 1. tačka 17) –lokalna samouprava donosi osnove zaštite, korišćenja i uređenja poljoprivrednog zemljišta i stara se o njihovom sprovođenju, uređuje erozivna područja, stara se o korišćenju pašnjaka, odlučuje o prevođenju pašnjaka u druge kulture. Pošto potičem sa područja Vojvodine, možda upravo ova oblast poljoprivrede može biti oblast društvenog života u okviru koje pojedine agencije mogu naći utemeljenje, jer na jedan lakši način građani mogu ostvarivati svoje interese u okviru lokalnih samouprava. Na kraju, treba reći da je ovo jedan dobar zakon, koji na sistemski način uređuje postojanje javnih agencija, što do sada nije bio slučaj. Zbog toga pozivam sve poslanike da, pored poslanika DSS, glasaju za Predlog zakona o javnim agencijama. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milan Veselinović, a neka se pripremi narodni poslanik Velimir Simonović.
Dame i gospodo narodni poslanici, Srpska radikalna stranka je generalno i principijelno protiv osnivanja agencija, nekih centara, nekih novih pomiritelja ili povereništva i slično, što smo do sada i čuli i usvajali, vašom većinom, u ovoj skupštini. Zašto smo protiv osnivanja agencija? Pre svega zato što se stvaraju novi centri političke moći, nova praonica novca. Jednostavno, građani Srbije pored državnih organa uprave plaćaju nov državni organ uprave, znači, to su novi nameti, novi birokratski centri. Zbog toga je generalno i principijelno Srpska radikalna stranka protiv ovakvog zakona. Verujem da noćas mnogi građani Srbije gledaju ovu skupštinu sa velikom pažnjom. Zašto? Zato što su i ovi koji su na vlasti danas, ostatak DOS-a, obećali u predizbornoj kampanji da će poništiti sve agencije koje je osnovao onaj prethodni DOS zato što su tamo pravljene mnoge malverzacije i nezakonite radnje. Nažalost, ova vlada ide dalje u osnivanju mnogih agencija; čekajući od zakona do zakona, uvek postoji poneka agencija, poneka ispostava nadležnog ministarstva. Šta su, u stvari, ove agencije i ovaj zakon koji se danas donosi, a verovatno će vašom većinom biti usvojen? Naime, građani Srbije moraju znati da se ovim zakonom uređuje rad agencija, ali tako da budu direktno pod patronažom Vlade. Međutim, posmatrajući kako je pisan i pravljen ovaj zakon, zaključio sam da je pravljen iz više centara, jednostavno dirigovano je iz više centara da bi se ovakav zakon napravio. Zbog čega to govorim? Zato što su, pre svega, zakonske odredbe suprotstavljene jedna drugoj, u koliziji su i zato što se ovim zakonom želelo udovoljiti Evropskoj uniji i moćnicima centara moći u Evropi, a na drugi način da se agencije stave pod totalnu kontrolu Vlade Republike Srbije. To se može videti prilikom čitanja samog zakona. Verujem da građani Srbije noćas očekuju od nas da se ponište sve agencije, a nikako da se osnivaju nove; posebno kada se radi o Agenciji za privatizaciju, kada to čuju građani Srbije, a posebno radnici kojima ste vi rasprodali preduzeća, verujem da noćas neće imati miran san, a pojedinci će dobiti stresove. Svakodnevno čujemo da se prave prigovori na poništenje ugovora o kupoprodaji njihovih preduzeća. To najbolje znaju članovi Odbora za privatizaciju. Imam primer iz Novog Pazara: Trikotaža "Raška" je transformisana u "Oktanpro", a radnici godinu dana traže svoja prava o poništenju ugovora, ali ih mi šetamo od Odbora za privatizaciju do agencije, pa ponovo od vrata do vrata, od kancelarije do kancelarije, tako da nikada neće moći da dođu do svojih prava. To je ono što je zamišljeno ovakvim stvaranjem novih birokratskih moćnih centara. Iz samog zakona ćete videti da su neke odredbe ovog zakona u koliziji i jednostavno se ne može reći da su agencije nezavisne od ministarstva, odnosno Vlade Republike Srbije. Pre svega, u prvoj, osnovnoj odredbi imamo samostalnost javne agencije: "Javna agencija je samostalna u svom radu. Vlada ne može usmeravati rad javne agencije, niti ga usklađivati sa radom organa državne uprave". Odavde zaključujemo da je agencija samostalna i da Vlada ne može njom rukovoditi, niti joj davati bilo kakve nadležnosti ili odredbe kojima se oni moraju rukovoditi. U drugom poglavlju, gde imamo vršenje osnivačkih prava, član 8: "Pravo osnivača u ime Republike Srbije vrši Vlada ako posebnim zakonom nije drugačije određeno. Odluke Vladi predlaže ministarstvo u čijem delokrugu su poslovi javne agencije". Znači, Vlada je osnivač agencije, a poslovi koje agencija vrši su deo poslova nadležnog ministarstva, što znači da se demantuje to da mi decentralizujemo ili depolitizujemo naš sistem stvaranjem ovakvih agencija. Dalje, sredstva za početak rada javne agencije – poslovni prostor, opremu i druga sredstva za početak rada javne agencije obezbeđuje osnivač. Odavde se vidi da osnivač obezbeđuje čak i sredstva za početak rada. Zatim, imamo upis osnivanja javne agencije u sudski registar, član 11: "Posle donošenja akta o osnivanju javne agencije osnivač imenuje privremenog direktora javne agencije, koji pod nadzorom osnivača priprema početak rada javne agencije." To je još jedan dokaz da osnivač imenuje i v.d. direktora. Imenovanje prvih organa javne agencije: "Posle upisa javne agencije u sudski registar osnivač imenuje upravni odbor javne agencije, a posle sprovedenog javnog konkursa i direktora javne agencije." Zar ovo nije dovoljno da se zaključi da je jednostavno javna agencija ispostava Vlade ili nadležnog ministarstva Vlade Republike Srbije. Samo da podsetim na član 16, gde se kaže u stavu 2: "Sve članove upravnog odbora imenuje osnivač, izuzev kada deo članova imenuju korisnici sami." Imalo bi logike da se ovde kaže da korisnici imenuju upravni odbor. Tada bismo mogli da kažemo - dobro, ova je agencija nezavisna, da poverimo određene poslove. Međutim, korisnici imenuju samo deo upravnog odbora, a Vlada Republike Srbije imenuje većinu upravnog odbora. Po ovom pitanju niste u pravu kada govorite kako je agencija samostalna u svom radu. Imamo član 20: "Upravni odbor ima predsednika, koga imenuje osnivač među članovima upravnog odbora...". Znači, osnivač imenuje i predsednika upravnog odbora. Tolika je decentralizacija same agencije da ne može upravni odbor da izabere svog predsednika upravnog odbora. To su stvarno anomalije i mislim da je ovo trebalo sasvim drugačije regulisati ukoliko se želelo postići ovim zakonom ono što vi govorite. Podsećam još na imenovanje direktora i javni konkurs: "Direktora imenuje osnivač posle sprovedenog javnog konkursa." Znači, osnivač imenuje i direktora. Jednostavno, ovo je čisti centralizam, da se ovim želi samo rasteretiti ministarstvo, u neku ruku, i zamajavati građane da idu od ustanove do ustanove da ne bi mogli nikako doći do svojih rešenja. Poslovi javne agencije: "Javnoj agenciji mogu posebnim zakonom biti povereni svi poslovi državne uprave koji se prema ovom zakonu uopšte mogu poveriti javnim agencijama." Ako se ovako nastavi osnivanje javnih agencija i ako ovakve zakone pravite, doći ćemo u situaciju da nama uopšte neće biti potrebna Vlada, niti ministarstva. Jednostavno, treba osnovati agencije iz svih resornih ministarstava, treba da nađemo jednog pomiritelja i onda nam neće biti potrebna vlada. Po ovome tako proizilazi. Finansiranje javne agencije: "Poslovi državne uprave koji su povereni javnoj agenciji finansiraju se iz budžeta Republike Srbije." To je činjenica, znači, da se finansiraju iz budžeta Republike Srbije. Šta se dešava sada? Građani Srbije plaćaju poreze za punjenje budžeta Republike Srbije, a sada moraju platiti i za usluge agenciji. To je novi namet građanima Republike Srbije. Na kraju da vam kažem da ovaj zakon, kako je napisan, ne bi smeo da bude uopšte izglasan u ovoj skupštini. Jednostavno, treba da se povuče iz procedure i da svi poslanici rade u interesu građana Srbije, da sve agencije koje osniva Vlada Republike Srbije i one koje se finansiraju iz budžeta prestanu sa radom.
Reč ima narodni poslanik Velimir Simonović, a neka se pripremi za reč narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo, pošto je više govornika istaklo u čemu je najveći značaj ovog zakona, a to je da se ujednači osnivanje agencije, potrudiću se da o tome ne ponovim nijednu reč, nego da govorim o nekim sasvim drugim stvarima. Evo nekoliko mojih napomena. Dobro je što je u članu 7. predviđeno da se na zarade direktora i zaposlenih u javnoj agenciji primenjuju opšti propisi o radu. Postoji doduše i nastavak – ako ovim ili posebnim zakonom nije nešto drugo određeno. To je sada malo neobično, da ne dođemo opet u situaciju kada je u jednoj agenciji bilo predviđeno da predsednik saveta ima deset prosečnih dohodaka, članovi saveta osam prosečnih dohodaka, pa smo se svi ovde pobunili protiv toga. Mislim da se samo opšti propisi o radu treba da koriste za određivanje zarada. U članu 12. predviđeno je da osnivač imenuje upravni odbor, a posle i direktora na osnovu konkursa. Mislim da je ovo izuzetno važno da se konačno direktori agencije biraju putem javnog konkursa, i to je ta depolitizacija. Dakle, raspiše se konkurs, pa ko misli da može da bude direktor neke agencije, neka se javi, pa će biti izabran ili neće biti izabran. Međutim, tu stoji da osnivač imenuje upravni odbor, a posle javnog konkursa i direktora javne agencije. Možda je bilo i dobro rešenje da upravni odbor predloži direktora, a da ga onda eventualno osnivač potvrdi, pa čak da ima i diskreciono pravo da ne mora nikoga da izabere. Čak ni to meni ne bi smetalo. Što se tiče članova upravnog odbora, oni očigledno, mora se tako shvatiti, nisu ili ne moraju da budu na stalnom radu u agencijama. Onda ima smisla ovo što stoji u članu 17. da se naknada za rad određuje prema merilima koja se definišu pri osnivanju javne agencije, što nije u saglasnosti sa članom 7. koji se odnosi samo na zarade direktora i onih koji u agenciji rade. Međutim, u članu 21. stoji da direktor donosi pravilnik o unutrašnjoj organizaciji i sistematizaciji radnih mesta u javnoj agenciji. Mislim da bi bolje bilo rešenje da stoji da direktor predlaže pravilnik i sistematizaciju, a da to prihvata upravni odbor. Ono što meni naročito pada u oči to je član 22, gde stoji da za direktora može biti imenovano lice koje ispunjava određene uslove, među kojima i taj da ima najmanje pet godina radnog iskustva. To je suviše malo. Ne mogu da zamislim da je neko direktor Agencije za privatizaciju, Agencije za efikasno korišćenje energije ili neke druge agencije, a da ima samo pet godina radnog iskustva. I deset je malo, verujte mi. Mislio sam da pišem amandman, da tražim minimum deset godina. Nisam to učinio, tešim se time što će primena zakona da reguliše to na jedan prirodni način. Kada bude raspisan konkurs javljaju se ljudi sa mnogo više radnog iskustva, tako da ovi sa pet - šest godina nemaju nikakve šanse da budu izabrani. Da sam podneo jedan takav amandman, možda bi ga Vlada i prihvatila. Bez deset godina radnog iskustva niko ne može da bude direktor bilo koje agencije.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević, a neka se pripremi narodni poslanik Dragoslav Milković.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije koji ste još budni i gledate direktan prenos Narodne skupštine, SRS ima niz primedaba na vladin Predlog zakona o javnim agencijama. Suštinski, SRS je principijelno protiv formiranja agencija, kao što to je radila bivša vlast DS-a, koja je formirala tu famoznu Agenciju za privatizaciju, pa za duvan, za izgradnju i planiranje i tako dalje. Ova vlada koju predvodi DSS formirala je takođe nekoliko agencija. Između ostalog, i Agenciju za zaštitu životne sredine. Ono što su kolege iz SRS-a koje su govorile za ovom govornicom principijelno rekle, to je upravo da se u razlozima za donošenje ovog zakona, kako je Vlada Republike Srbije iznela u ovom predlogu, kaže: "Razvoj uprave i širenje njenih poslova nalažu potrebu za stvaranjem novih, novim poslovima prilagođenih statusnih oblika koji su u stanju da izvršavaju nove poslove." Onda se u tim razlozima navodi – stvaranje novih statusnih oblika, da bi se i ova oblast uskladila sa evropskim zakonodavstvom i tako dalje. Kad god treba da se pravda razlog za donošenje zakona koji ne ide, siguran sam u to, u prilog građana Srbije... A pogotovo smo imali prilike, kada smo govorili o Zakonu o železnici i o mnogim drugim zakonima za ovom skupštinskom govornicom, principijelno smo bili protiv stvaranja i formiranja agencija, zato što znamo da to povećava birokratski aparat i administraciju u državnoj upravi. Kada pojedini poslanici vladajuće koalicije braneći ovaj predlog zakona govore o tome da su to tzv. nezavisni organi, smatramo da će te javne agencije biti paralelni sistemi. Ono čega treba da se pribojavamo, mislim da je to za ovom govornicom pomenuo neko od poslanika vladajuće koalicije kada je rekao da Srbija nije ekonomski dovoljno razvijena i jaka da bi mogla da dozvoli sebi, a takođe znamo da u državi ima mnogo korupcije i znamo koliko je bilo mahinacija upravo od strane bivše vlasti kada je u pitanju Agencija za privatizaciju. Ministar je rekao u svom izlaganju da ovaj predlog zakona koji je Vlada predložila Narodnoj skupštini predstavlja demistifikovanje onoga što rade agencije. Možemo da kažemo da imamo niz primedaba na Predlog zakona, mada smo podneli samo jedan amandman, imajući u vidu činjenicu da se principijelno zalažemo da se ne formiraju agencije, jer smatramo da su to paralelni sistemi moći i da mogu u to da prerastu. Suština ovog predloga zakona može se videti u članu 1. gde se u stavu 2. kaže: "Posebnim zakonom mogu se, shodno svrsi javne agencije, pojedina pitanja položaja javne agencije urediti drugačije nego ovim zakonom." Čemu onda ovaj zakon koji ste predložili Narodnoj skupštini ako ovim zakonom ne uređujete kompletnu oblast? Takođe, imamo niz primedaba na član 2: "Javna agencija osniva se ako razvojni, stručni i regulatorni poslovi ne zahtevaju stalan i neposredan politički nadzor i ako javna agencija može bolje i delotvornije da ih vrši nego organ državne uprave, naročito ako se u celini ili pretežno mogu finansirati od cene koju plaćaju korisnici usluga." U drugom stavu kažu: "Osnivač mora posebnim zakonom biti ovlašćen na osnivanje javne agencije." Opet se govori o nekom novom zakonu. U članu 3, gde se govori o poveravanju javnih ovlašćenja javnoj agenciji, u tački 2) se kaže – rešavanje u prvom stepenu u upravnim stvarima, i u tački 3) izdavanje javnih isprava i vođenje evidencije. Čemu onda državna uprava? Čemu onda resorna ministarstva ako vi predviđate da to prebacite u nadležnost agencije? Ministar je u obrazloženju, koje je bilo vrlo kratko i šturo, kada je govorio o regulatornim poslovima, govorio o tome da je osnivač Republika. Te agencije ne mogu da budu nezavisne, one su zavisne od Republike Srbije i Vlade. Činjenica je da se finansiraju iz budžeta Republike, da se odvajaju sredstva za finansiranje tih agencija. Ta priča za ovom govornicom, koju neki brane slavodobitno, da su pojedine zemlje EU usvojile ovakav princip i da mi moramo tim putem da idemo – verovatno su to ekonomski najrazvijenije zemlje EU, kao što je to jedan od poslanika vladajuće koalicije za ovom govornicom govorio. Kako se ne bih vraćao na to, suština je da se SRS ne može složiti sa ovim zakonom, jer smatramo da su agencije nešto što će povećati administraciju u državnoj upravi. Da je to tako kao što mi kažemo vidi se u članu 8. Predloga zakona u poglavlju 2. gde kaže – osnivanje javne agencije od Republike Srbije i vršenje osnivačkih prava, pa se u članu 8. kaže: "Pravo osnivača u ime Republike Srbije vrši Vlada ako posebnim zakonom nije što drugo određeno." Mislim da i terminološki ovo "što drugo određeno" nije dobro napisano, ali to nije toliko bitno, bitno je da je ta agencija u nadležnosti Vlade Republike Srbije. Govoreći o nezavisnosti agencija i da će to biti neka paralelna tela, mislim da to u svakom slučaju nema utemeljenja. Na taj način ćemo daleko povećati administraciju u državnoj upravi. O tome da zakon nije dobro koncipiran i napisan govori i činjenica da se u članu 13. kaže: "Organi javne agencije jesu upravni odbor i direktor. Posebnim zakonom može se odrediti da javna agencija ima još neke organe, sasvim druge organe ili da upravni odbor i direktor imaju drukčiji delokrug od delokruga određenog ovim zakonom." Opet treba donositi neki poseban zakon, i to je suština. U članu 15. stav 1. ovog predloga zakona se govori o upravnom odboru, koji donosi propise i druge opšte akte javne agencije izuzev pravilnika itd. Ovo je potpuno sporan član, kao i članovi 16. i 17, da to ne navodim. Ono što je stav SRS jeste da smo protiv osnivanja agencija, da agencije, po nama, ne mogu da donesu dobro, da se povećava administracija i da na taj način građani Srbije neće živeti bolje. Vi ste u kampanji govorili da će građani Srbije živeti mnogo bolje i da ćete vi ovu oblast rešavati na drugačiji način nego što ste to dali, recimo, u Predlogu ovog zakona, koji nije dobar za građane Srbije.
Reč ima narodni poslanik Dragoslav Milković, a neka se pripremi narodni poslanik Slobodan Vučković.
Dame i gospodo narodni poslanici, Srpska radikalna stranka je protiv osnivanja raznih agencija, direkcija i fondova i protiv je donošenja zakona o javnim agencijama. Uzimam reč, ali se odmah izjašnjavam da neću da izrazim ljutnju na eventualnu primedbu da sam nedovoljno kompetentan za bavljenje ovim veoma složenim pitanjem. Zašto se ipak javljam za reč? Formiranjem agencija vraćate se 20 godina unazad, a to je vreme formiranja SIZ-ova. Moji vršnjaci, ljudi stariji od mene i oni koji nisu mnogo mlađi znaju da smo u jednom periodu postojanja naše samoupravne socijalističke države živeli sa skraćenicama: ZUR, SOUR, OUR, OOUR, IZ, SIZ, MZ. Od svega ovoga preživela je samo mesna zajednica. A ove ourske i sizovske organizacije iz sfere ekonomije, odnosno raspolaganja dohotkom, propale su, ostalo nam je "duplo golo", ne smem da rimujem, perfektno bi se uklopilo. Trebalo bi da se sećate: čim je počelo prestrojavanje po ZUR-u i pravljenje sizovskih i zurovskih organizacija, počelo je, u stvari, sejanje semena iz kojeg su iznikle divizije činovnika. Na poznavanju ZUR-a i OUR-skog i SIZ-ovskog organizovanja rada i života branjene su disertacije i sticani doktorati. Od industrija najviše je profitirala ona drvna industrija koja je proizvodila kancelarijski nameštaj, a od kože i obuće oni koji su proizvodili akten tašne, a od kozmetike proizvođači ruževa i laka za nokte – akten tašne za novoizabrane direktore, a ruževi i lak za sekretarice i ostali personal koji se množio brzinom većom od brzine množenja glodara. A onda je sve išlo u stilu života glodara – da se glođe dok se ne oglođe. Zašto ne, kad je ionako sve tuđe, tj. društveno. I sad smo tu gde smo. Mislite da nam je spas u bekstvu u Evropu. Eto, gospodo, u tome je makar delić moje kompetentnosti da uzmem reč. Ne sumnjam u poštene namere autora Predloga zakona o javnim agencijama. Ne sumnjam ni u proevropsku orijentaciju i autora i onih koji se slažu sa autorima. Ipak, i onako opširno i ozbiljno obrazloženje nije me ubedilo u opravdanost ovoga zakonau ovom momentu našega bivstvovanja. Indirektno, u ponečem i sasvim direktno, priznaje se postojanje bolesti u obliku trčanja za zadovoljavanjem dnevno-političkih interesa. Strana 3 obrazloženja: ".... time se izlazi u susret potrebi za nezavisnom regulacijom, tj. upravljanjem nekim područjem koje nezavisno od kratkoročnih političkih pretenzija oličenih u Vladi i ministarstvima ....". Da li su agencije lek? Na sadašnjem stepenu našeg razvoja –nisu. Pa, gospodo, ako smo na svetskim rang-listama na visokom mestu po korupciji, zar treba očekivati da se na sadašnjem našem stepenu opšteg stanja nešto pošteno završi? Uzaludna je tvrdnja na strani 4. obrazloženja: "Javna agencija zadovoljava opšti, a ne privatni interes", kada znamo da će maheri ovdašnji, i sa Madagaskara i Sejšela, sve ovo iskoristiti za najprivatniji interes. Ova država u ovom momentu jednostavno ne može da ih zaustavi. Suviše smo bolesni. Pa, ljudi, unapred znamo, službe agencija biće ispunjene suprugama, svastikama, braćom, bratučedima, stranačkim aktivistima i elektronskom opremom. Biće to novo otuđenje vlasti, poput nekadašnjih SIZ-ova, jer raspolagaće sredstvima kojima će moći da potkupe svetog Savu. Pa dajte da bar ne pomažemo sve to dajući mu pravni osnov u obliku zakona o javnim agencijama. Zar nam trebaju nove divizije činovnika, dok gospodin Dinkić propoveda racionalizaciju državne uprave? Gospodo pomoćnici ministara, savetnici i saradnici, ni vama ne bi trebalo da je na čast da pišete zakone, a da po njihovom donošenju pišete priručnike za primenu tih zakona i, razume se, predajete. Neće život da stane ako se bar u ovome ne zaustavimo do boljeg trenutka. Odložimo donošenje zakona o javnim agencijama. Molim ministra da mi objasni kakva je to država koja povećava broj činovnika u državnim organima, a otpušta radnike. Lanci i katanci i dalje ostaju.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković, a neka se pripremi narodni poslanik Paja Momčilov.
Dame i gospodo, nema sumnje da agencije mogu da dovedu do efikasnijeg rada državne uprave i neke regulative. To pokazuje iskustvo Evropske unije i tu nema zbora. Međutim, kakve će biti, to zavisi od propisa, kako su osnovane i kako su postavljene u zakonu. Mi patimo od toga da neke stvari nazovemo jednim imenom i onda smatramo da smo time ušli u Evropu. Imamo agencije, a kakve su one, kakva je njihova sadržina i kako su regulisane, to nismo sigurni da smo najbolje napravili. Možemo lako da ostvarimo sa agencijama evropske institucije, a možemo lako da padnemo u čistu obrenovićevsku balkansku birokratizaciju i birokratiju. Sa druge strane, zabrinut sam, kao pravnik, već više dana sedeći ovde, prateći i čitajući zakone koji nam se predlažu, da su ti naši zakoni labavi, nekonzistentni i protivurečni. Nikada ne znate šta je u stvari zakonodavac hteo da postigne, pa ću vam dati neki primer, baš u vezi sa ovim zakonom. Imate ovde ovlašćenje agencije da prima poklone sponzora i donatora i čak se na dva mesta u zakonu govori o tome, u članu 6. i u članu 53. Agencija ima pravo i dužnost da sprovodi upravni postupak, a na taj upravni postupak po ovom zakonu nije dozvoljeno vođenje upravnog spora. Kako će da postupa jedna agencija koja dobije od jednog bogatog sponzora bogatu nagradu, bogatu donaciju i sada ona prema njemu treba da primeni neki objektivan, oštar zakon u državnom interesu? Neće to uraditi. Zašto mi to da očekujemo? Ne može se protiv toga voditi upravni spor. Sa druge strane, imate želju da ta agencija bude nezavisna, pa se kaže da se agencije osnivaju za neke poslove kod kojih se ne zahteva stalan i neposredan politički nadzor. Kakav se onda nadzor zahteva? Nestalan i posredan. Kako nestalan nadzor, kada u članu 53. stoji da se za obaveze agencije vezuje obaveza Vlade i ove države. Zašto onda nestalan nadzor? Ako se kaže posredan, posredstvom kog organa Vlada vrši kontrolu agencije? Nema nijednog organa koji je označen kao organ putem koga Vlada na posredan način vrši kontrolu. Ministarstvo suspenduje propise agencije i vrši nadzor, član 44. zakona, a sa druge strane kaže se da ne vrši to na stalan način, nego na nestalan i na posredan način, a ne kaže se kako na posredan. To je velika protivurečnost. Sada dolazi član 4. u kome se kaže da Vlada ne može usmeravati rad javne agencije, niti ga usklađivati sa radom organa državne uprave. Zašto da ga ne usklađuje sa radom državne uprave? Valjda neće da ga dovodi u koliziju sa radom državne uprave. Za ljubav toga da se pokaže kako su agencije nezavisne dat je ovaj član, a sa druge strane član 44. kaže - mi te kontrolišemo neposredno, mi kontrolišemo tvoje propise, ali na nestalan i posredan način, ali se ne kaže kako se to radi. Šta će se onda desiti? Desiće da će te agencije biti veoma zavisne od Vlade, da će se Vlada pokrivati nezavisnošću agencije, da će nazvati nekog direktora agencije ili predsednika upravnog odbora i kazati mu, kao što se to već dešavalo - da li si ti normalan, šta to radiš. Ne, ne može se tako. Zakoni moraju biti jasni, određeni, precizni, gde smo nezavisni, gde je agencija nezavisna, gde je zavisna, ko vrši kontrolu, kako, na koji način itd. Ako zaista hoćemo kontrolu onda dajmo to u nadležnost parlamentu i uradimo onako kako su Slovenci to uradili za upravne odbore i za svoje agencije. Tamo treba dve trećine skupštine da se složi da se obori neki upravni odbor koji je nekada postavljen. Tako bi trebalo uraditi i za agencije. Neka se prituži Vlada ovoj skupštini, ako hoće nezavisnu agenciju, da ta agencija ne vrši kako treba svoj posao, a ova skupština će odlučiti da li ta agencija treba da se menja, njeno rukovodstvo, njen direktor, ili ne, ali sa dvotrećinskom većinom, tako da joj obezbedimo zaista neku nezavisnost. Ovako smo dobili jedan zakon koji "ni riba, ni devojka" i dozvoljava razne mogućnosti od kojih mi ovom času možda 100 možemo da predvidimo, a 1000 ili bezbroj uopšte ne možemo da predvidimo.
Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov, a neka se pripremi narodni poslanik Vojislav Milajić.
Poštovane koleginice i kolege, uvaženo predsedništvo, vi me podsećate na nešto što sam kvalifikovao ranije, ali me je jedan poslanik baš iz vaše stranke upozorio da sam prilično oštar. Sada ću izbeći tu svoju oštrinu, jer tog čoveka iz vaših redova izuzetno cenim. Evo, pošto me sada već prozivate, ne mogu da vam ne odgovorim bar na neki određen način. Mi se sada nalazimo u ranim jutarnjim satima i debatujemo o jednom sistemskom zakonu, kako je definisan od strane predlagača. Mislim da u onom pismu koje smo dobili, a to je jedno vrlo toplo pismo koje nam je svima uputio predsednik Skupštine, a vi ga svi dobro znate, gde je rečeno kako se izvinjava našim porodicama zato što smo i noću ovde radili, što smo radili preko vikenda i da to više neće da se dogodi. Sada čisto sumnjam da mi u petak nećemo raditi, a već vidim da noću radimo. Da ne bih bio grub, smatram da je to nekorektno. Neko će kazati – pređi na temu. Prvo, nekorektno je iz mentalno-higijenskih razloga. Zašto? Prvi i osnovni razlog je da je ljudski mozak tako programiran da može da izdrži 8 sati intelektualnog rada. Mi smo od 10 do 18 sati raspravljali jedan važan zakon, imali smo raspravu o amandmanima, o porodičnom zakonu. To je za kapacitet jednog normalnog ljudskog mozga i suviše. Šta će se desiti ako mi nastavimo i dalje? Pošto su se neki ovde junačili da to nije ništa, da možemo mi koliko hoćeš da izdržimo, događa se ovo: pad koncentracije, pa onda ide pogrešno rasuđivanje i onda greške u činjenju, što dovodi do nekvalitetnog rada ove skupštine. Noć je i predviđena za odmor, treba znati, ljudi. Sve normalne institucije rade danju. Skupština bi trebalo da bude normalna institucija i da radi osam sati, kada su intelektualni poslovi u pitanju. Naravno, ne sporim da ako se čitaju novine, ako se pasivno popunjava kvorum, da onda može i više da se radi. Tada može, bogami, i više od 24 sata da se izdrži. Sada da se mi vratimo na ovaj naš zakon. Poslanici SRS jasno su kazali da nećemo glasati za ovaj zakon. Smatramo da je to jedan apsurdni zakon. Nepotrebno dupliranje nadležnosti između agencije i uprave je skupo za jednu zemlju koja je u tranziciji. Mi zbog toga nećemo da glasamo za ovakav besmislen zakon. Šta je cilj, šta su motivi predlagača? Biću slobodan da iznesem neke fakte za koje mislim da su relevantni. Prvo, želi se rušiti postojeće institucije i sistemi države. Vi imate Agenciju za lekove. To je tipičan primer. Agencija nije, ni Uprava za lekove nije u ministarstvu, a bogami institut za farmaciju je uništen i ne postoji onaj institut koji se bavi strukom i naukom. Šta vi danas imate u ovom trenutku? Rekao je kolega da u Engleskoj postoje agencije. Ali, engleska agencija za lekove je kontrolisana od strane ministarstva. Pođite dalje, Američka agencija za lekove (FDA) je pod striktnom kontrolom američke vlade i ministra za zdravlje, a budžet joj propisuje Buš. Kažite to odavde, radi prave istine. Takav stepen deregulacije države ne poznaju savremene države u Evropi. Toga nema nigde. Vi sada pričate o evropskim zakonima. Ovo uopšte nisu evropski zakoni. Evropska unija se nikome ne meša u zakonsku regulativu. EU dozvoljava svakoj zemlji da reguliše sve oblasti društvenog života na svoj način, kako im odgovara. Moraju im se poštovati principi i direktive. Prema tome, nemojte pričati da ovim ulazimo u Evropu. Ovakvom deregulacijom, koja ne postoji nigde u svetu, nemojte ni mi da ulazimo u Evropu. Hvala vam na takvim ponudama. Dalje, ovde se vrši razaranje pravnog i zakonodavnog sistema. Ako pođete od Ustava, šta je sadržina Ustava - ljudska prava i nadležnosti. Stalno pričate o promeni Ustava. Pa, promenite ga, pa onda izmenite i nadležnosti u tom ustavu i onda dajete toj agenciji te nadležnosti koje hoćete da date. Šta hoćete? Hoćete da upravni postupak prebacite u javnu službu, hoćete da deregulišete državu. Bojite se politike. Šta je politika, nešto nečasno? Ukinimo političke stranke, ako je to nečasno. Da li je Vlada nesposobna, neko će kvalitetnije da odradi ove poslove - ukidajmo vladu. To i hoćete. To je krajnji cilj da se dođe do ukidanja uprave, do ukidanja ministarstava. Šta ćemo dobiti? Dobićemo ovu državu koja se zove Srbija i Crna Gora. Hoćete savet ministara, to je krajnji cilj. Da li to Srbiji u ovom trenutku treba? Ne. Prava država, ozbiljna država trpi pritiske od multinacionalnih kompanija, da dereguliše i da liberalizuje zakonsku regulativu, ali se odupire i ne pristaje na to. Upravo agencija za lekove, o kojoj sam pričao, engleska, francuska, nemačka i američka, govore u prilog ovome što ja govorim. Da vam još nešto kažem vezano za Agenciju za lekove. Lepo smo vam pričali u junu mesecu prošle godine - nemojte u oktobru da date rok da Agencija počne da radi i da radi zakonsku regulativu. U oktobru ta agencija nije imala direktora, imenovali ste ga nedelju dana posle, i upravni odbor. I dan-danas ta agencija nema ni sistematizaciju, ni cenovnik po kome radi. Ta agencija, koja od oktobra reguliše lekove, nije uradila, jer nema ni cenovnik, nijedan posao za koji smo je mi ovlastili. Šta mi sada imamo? Imamo pravni interegnum, imamo vršljanje stranih kompanija i ilegalno tržište lekova u ovom trenutku. Kažu oni koji se dobro razumeju da je trenutno na ovom tržištu minimum 20% ilegalnih lekova. Gospodo, to su vaše agencije. Ajde da se ostavimo ove agencije, da ne kažete da sam se uhvatio ove agencije, mada je to jako važna agencija. Ljudsko je pravo pravo na zdravlje. Lekovi potpomažu to zdravlje, ali mogu i da ugroze. Vi ste vašom agencijom u javnu službu premestili ovo i kazali ste da je to javna služba, da se tamo radi šta se radi. Upravo se to i događa. Šta se tamo radi? Prolaz stranim kompanijama je omogućen, one vršljaju na našem tržištu i rade ono što rade. Pošto treba da ostavim vreme i nekim mojim kolegama da kažu neke važne stvari, samo bih završio sa tim da smo apsolutno protiv ovog. Ovo nije napredak, ovo je nazadak, i to jedan veliki nazadak. Vi deregulišete našu državu. Prava je istina da sa ovom zakonskom deregulativom, da ste hteli u Evropu, da primenjujete standarde, 80% ste mogli svih standarda EU već sprovesti. Vi to ne radite, vi zamajavate narod i pričate da ovom zakonskom regulativom ulazite u Evropu. Nije tačno. Sad ovaj plan za pridruživanje, to će vam biti alibi za dalju korupciju i kriminal i time ćete se pravdati za sve što ste do sada radili, oni koji su radili. Prema tome, srpski radikali su protiv ovog zakona. Pozivamo i sve ostale da budu protiv toga.
Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo, pred nama je Predlog zakona o javnim agencijama, koji treba da reguliše osnivanje i rad javnih agencija, koje, u suštini, treba da zamene rad organa državne uprave i izvršne vlasti. Ako krenemo od člana 1. ovog predloga zakona, kojim se reguliše pojam javne agencije, gde se daje definicija šta je to javna agencija i koje vrste poslova vrši, videćemo da ona vrše tri vrste poslova: razvojne, stručne i regulatorne poslove. U stavu 2. prvog člana već se derogira prvi stav i tu se kaže: "Posebnim zakonom mogu se, shodno svrsi javne agencije, pojedina pitanja položaja javne agencije urediti drugačije nego ovim zakonom." Prosto je neverovatno da se već u prvom članu obesmišljava ceo zakon. U prvom stavu se daje definicija poslova koje će vršiti javne agencije, da bi već u drugom stavu to derogirali i prepustili posebnim zakonima koji će urediti na drugačiji način rad agencije. U članu 2. su regulisani uslovi za osnivanje javne agencije: "Javna agencija osniva se ako razvojni, stručni i regulatorni poslovi ne zahtevaju stalan i neposredan politički nadzor...". Prosto je neverovatno da Vlada nema apsolutno nikakav politički uticaj na rad tih agencija koje osniva. Postavlja se pitanje – ko će imati uticaj, ko će onda vršiti politički uticaj i politički nadzor nad radom tih agencija ako neće osnivač? Poslovi koje će vršiti te javne agencije pre svega zadiru u nadležnost državne uprave, i nejasno je potpuno koje će poslove vršiti državna uprava a koje javna agencija. U članu 3. je predviđeno da se javnoj agenciji mogu posebnim zakonom poveriti sledeći poslovi državne uprave: donošenje propisa za izvršavanje zakona i drugih opštih akata Narodne skupštine i Vlade. Ustavom Republike Srbije predviđeno je da podzakonska akta, akta kojima se reguliše primena zakona, mogu da donose samo Vlada i upravni organi. Ovde se nadležnost za donošenje podzakonskih akata, koja je bila u nadležnosti Vlade, koja je propisana Ustavom Srbije, prenosi na agencije. Pod tačkom 2. i 3: rešavanje u prvom stepenu u upravnim stvarima i izdavanje javnih isprava i vođenje evidencija. To je bila isključiva nadležnost uprave i ne znam zbog čega bi se to poveravalo javnim agencijama i duplirao ceo posao. U članu 4. predviđena je samostalnost javne agencije, gde se kaže da Vlada ne može usmeravati rad javne agencije, niti ga usklađivati sa radom organa državne uprave. Prosto je neverovatno da jedna takva odredba stoji u Predlogu zakona, da ne postoji usklađenost između rada organa državne uprave i javnih agencija, nego da se ostavlja agencijama da one samostalno rade, ne znam na osnovu čega i kako. U članu 8. se predviđa da pravo osnivača u ime Republike Srbije vrši Vlada. Normalno bi bilo, i svuda u svetu je to normalno, da onaj ko je osnivač mora da usklađuje rad i vodi politiku onih organa koje i osniva. U članu 6. je predviđeno finansiranje javnih agencija. Javna agencija se finansira iz cene koju plaćaju korisnici usluga, poklona, priloga pokrovitelja (sponzorstava), budžeta Republike Srbije i drugih priloga i prihoda. Neverovatno je da jedan organ koji osniva Vlada može da se finansira iz donacija i sponzorstva. Koji su motivi donatora i sponzora da ulažu u agencije? Mogu samo da budu lični interesi pojedinaca ili pravnih lica koja bi ulagala u agencije. Nema drugog motiva, nego samo lični interes koji bi postojao iza toga. Jedini logičan izvor finansiranja agencije bi mogao da bude iz budžeta Republike Srbije, ali je problem u tome što će se povećati troškovi države i duplirati funkcije, a samim tim što se dupliraju funkcije između državne uprave i javnih agencija automatski moraju da porastu i troškovi države. Što se tiče organa koje ovaj zakon predviđa, on deklarativno predviđa postojanje dva organa, upravnog odbora i direktora. Međutim, uopšte ne postoji nadzor, ne postoji organ koji bi vršio nadzor nad radom agencija, a u stavu 2. se opet predviđa mogućnost da mogu da se posebnim zakonom odrede i drugi organi agencija. Znači, sve može i ovako i onako, ostavljeno je da se posebnim zakonima uvode i drugi organi agencije. I, nejasno je zašto se ne primenjuju norme koje su predviđene osnovnim zakonom o formiranju javnih agencija. Zašto se dozvoljava da se posebnim zakonima derogiraju odredbe ovog zakona. Načelo još iz rimskog prava – da specijalni zakon derogira poseban, ovde ne bi moglo da se primeni. To načelo može da se primeni u onim društvenim odnosima u kojima postoji autonomija volje, gde postoji odnos između pravnih subjekata i učesnika u određenim društvenim odnosima, gde ti društveni odnosi zavise od autonomije volje. Ovde bi morale da postoje imperativne norme koje bi tačno utvrdile načine finansiranja, organe koje bi morale da imaju agencije, organizacionu strukturu, poslove koje bi vršile te agencije i ne bi smelo da se dozvoli da se posebnim zakonima određuju drugačiji organi agencije, jer bi došlo do šarenolikog formiranja raznoraznih agencija koje bi ličile na sve i svašta. Na kraju, ovim zakonom se htelo da se izbegne mogućnost formiranja agencija preko uredbi, čega je bilo u ranijem periodu vladavine DOS-a, i prešlo se na zakonsku regulativu, da zakon bude taj kojim će se regulisati formiranje javnih agencija. Međutim, suština nije u formi u kojoj će se osnivati agencije, nego u tome ko će biti osnivač tih agencija. Mnogo je bolja varijanta da Skupština bude osnivač tih agencija i da Skupština bude ta koja će vršiti kontrolu i nadzor nad radom agencija, a ne Vlada, pogotovu što se Vlada unapred, preko ovog zakona, odriče svog političkog uticaja i kontrole nad radom tih agencija. Što se tiče približavanja Evropi samo sa pravnom regulativom i usklađivanjem pravnih propisa sa propisima EU i prihvatanjem standarda EU, ne ide baš to tako lako. Podsetio bih vas na to da je 1993. godine održan samit u Kopenhagenu, gde su definisane grupe uslova koji su potrebni da bi neko postao član EU. To su grupe uslova koje se tiču pravnih, političkih i ekonomskih uslova koje jedna zemlja treba da ispuni. Pravni uslovi se relativno lako mogu ispuniti. To je usklađivanje pravnih propisa. Što se tiče političkih uslova, to su uslovi koji se tiču nacionalnih manjina, ljudskih prava. Treća grupa uslova, koje ćemo vrlo teško ispuniti, jesu uslovi koji se tiču ekonomije i to ne može da se uradi u jednom kratkom vremenskom periodu, kako vi hoćete da predstavite ovom narodu i da kažete da ćete za par godina ispuniti uslove za ulazak u EU. Mnogo je dugačak put do EU, baš zbog ovih ekonomskih uslova, koje mi, nažalost, za dugi niz godina nećemo uspeti da ispunimo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, koliko sam ja iz štampe saznao, zakon o javnim agencijama predstavlja deo strategije reforme državne uprave. Nažalost, mi poslanici nismo imali prilike da se upoznamo niti sa obrazloženjem te reforme državne uprave, niti sa samom strategijom državne uprave, niti sa akcionim planom koji prati tu strategiju. Da smo imali priliku da se upoznamo sa tim dokumentima, verovatno bi bilo manje nerazumevanja između, pre svega, poslanika SRS i ministarstva. Možda bismo bili manje kritični, možda bismo prepoznali viziju koju je imalo Ministarstvo u donošenju Predloga ovog zakona. Ostaje nam da ovaj zakon doživljavamo, pre svega, kao izmenu forme, a ne kao promenu sadržine u radu državne uprave, kakvu imamo danas. U svakom slučaju, SRS, kao i sve ostale stranke, smatra da treba da idemo na depolitizaciju državne uprave, da nam treba profesionalnija državna uprava, racionalnija. Ali, ono što je problematično, sa naše strane, to je decentralizacija, jer smatramo da se još uvek nisu stvorili uslovi za samu decentralizaciju, da još uvek nemamo nosioce javnih funkcija, zaposlene koji se odgovorno odnose prema svojim obavezama; znači, ta lična odgovornost nije na tom nivou koja bi garantovala da ćemo decentralizacijom da dobijemo jednu kvalitetniju državnu upravu. Isto tako, mislim da zaposleni u državnoj upravi nisu u dovoljnoj meri profesionalni, da nema dovoljno poslovne etike, ličnog morala kod nosilaca javnih funkcija, da ima previše ličnog interesa, egoizma i uskogrudosti i da je to razlog zbog koga moramo da sumnjamo u eventualnu decentralizaciju, da sumnjamo da bi to značilo nešto bolje za našu državnu upravu. Kada bi prelaskom na agencije mogli da se reše svi problemi državne uprave, bilo bi to jedno relativno prosto rešenje i sigurno da bismo se svi za to založili. Sumnjam da je moguće tako prosto rešenje. Da bismo došli do jednog kvalitetnog kadra koji mora da nosi državnu upravu potrebno nam je vreme, potrebne su godine i potrebno je da u tu decentralizaciju idemo polako, korak po korak, onako kakve su i naše mogućnosti. Kada je u pitanju depolitizacija, mislim da ovim predlogom zakona Ministarstvo i Vlada nisu bili dosledni. Istina, u članu 4. garantovana je samostalnost u radu svim agencijama koje će eventualno da se osnuju. Zatim, u članovima 16, 24, 31. i 41. imamo upliv Vlade u imenovanje upravnih odbora, direktora, razrešenje tih istih direktora, postavljanje vršilaca dužnosti, pa čak Vlada ide tako daleko da daje i saglasnost na akta koja se odnose na prava, obaveze i odgovornost zaposlenih. Ukoliko Vlada utiče na sve organe tih agencija nema govora o depolitizaciji, a depolitizacija nam je i te kako potrebna. Kada je u pitanju racionalizacija, samo uvođenje agencija sasvim sigurno će značiti veće opterećenje i za našu privredu, koja je poprilično slaba, i za sve građane. Agencije koštaju. Lična potrošnja nam je prevelika, odnosno javna potrošnja, pre svega, a u okviru nje lična potrošnja. Ona se uvećava i ovim predlogom zakona i nizom zakona koje smo imali prilike da usvajamo prethodnih meseci; ona stalno raste i ozbiljno preti da naša privreda, ionako nelikvidna, uđe u još veće probleme. Šta Vlada dobija ovim zakonom? Čini mi se da dobija jedno fiktivno rasterećenje budžeta. Imaćemo priliku da će se verovatno ministar finansija hvaliti kako je smanjio budžet, imaćemo možda smanjenje zaposlenih u organima državne uprave za onih famoznih 10%, koliko nam je obećano, ali zato ćemo te ljude da vidimo u okviru agencija, tako da bi se to narodski reklo "presipanje iz šupljeg u prazno". Sve to ne rešava naš problem. Moći će Vlada da prebaci odgovornost na agencije, ali mislim da je mnogo bitnije za nas da se bavimo suštinom, a ne formom, i to sigurno neće da reši mnogobrojne probleme građana Srbije. Beda, siromaštvo i očaj koji danas vladaju u Srbiji neće se promeniti Predlogom ovog zakona, zbog svih ovih nabrojanih nedostataka i nedoslednosti koje smo mi prepoznali u Predlogu ovog zakona. Smatram da Srpska radikalna stranka ne može da glasa za ovaj zakon i nastaviće i dalje da se bori protiv uvećavanja državne uprave, jer to direktno utiče na standard građana i na stanje naše privrede. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Sreto Perić. Neka se pripremi narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, jedna stara kineska poslovica kaže: "Lako je otvoriti dućan, ali teško ga je držati otvorenim". Pitate se da li ima nekakve veze? Ima, kada smo izglasavali da radimo produženo bilo nas je mnogo više, sada smo se lepo začitali sa novinama, a poneko i radi. Kada je ovde neko pričao o agencijama, pomislio sam da je to naša nasušna potreba i u jednom momentu sam bio ljut na sve sazive ove skupštine, kao i na sve vlade i ministre, koji su bili, zašto ove agencije nismo ranije uveli i osnovali, kako bismo mnogo bolje živeli, nego što je sada situacija. Međutim, to nije tačno i suština nije u tome. Jedan naš poslanik, Branko Ranković, jednom prilikom je rekao – ovaj zakon je malo dobar, malo loš. Za neke od prethodnih, ovaj nije nimalo dobar, s tim što se izvinjavam ministru na ovoj konstataciji, ako ništa drugo, cenimo njegov uložen rad prilikom izrade ovog zakona, a i njegova volja i strpljenje da prisustvuje do kraja i da ne napušta ovu sednicu, kao što to rade njegove određene kolege, pokazuje da prema njemu treba imati jedan drugačiji odnos. Argumentacija koja je išla u prilog ovih agencija nama je neprihvatljiva. Jedan od razloga, kaže – depolitizacija javne agencije. Do sada je osnovano, ne znam tačan broj agencija, ali sam potpuno siguran i sa ovog mesta odgovorno tvrdim da ni u jednoj od tih agencija nije zaposlen neko ko je član Srpske radikalne stranke, ne zato što nije trebao posao, nego iz razloga što su to političke agencije, koje strukturom svojih zaposlenih odražavaju strukturu skupštinske većine, odnosno Vlade. Kada smo jednom imali na dnevnom redu Zakon o uvođenju poverenika, rekli smo da to ne sme da bude ličnost koja pripada određenoj političkoj stranci. Međutim, na to mesto je postavljen čovek koji je bio istaknuti član jedne stranke i sada ga vidim u restoranu, naravno na ručku, nije to bitno, sa kolegama iz njegove stranke. Znači, depolitizacija agencija, to je priča koja uopšte nije istinita i tačna. Ovaj zakon ima u sebi puno protivrečnosti i suprotnosti od jednog do drugog člana. Naravno, nemam nameru da komentarišem sve ove članove, jer hoću da budem kratak, da bi još mojih kolega govorilo, a da bismo ujedno priveli ovu sednicu kraju. Kaže se da je agencija samostalna, ne znam samo od koga je samostalna. Treba malo povezati sa članom 6, gde se kaže ko obezbeđuje sredstva za rad agencije, da li je to ovim redosledom kojim je predviđeno u članu 6. ili je možda iz budžeta Republike Srbije na prvo mesto trebalo staviti, pa samo, da se mi ne bismo dosetili, da malo iskrenemo ovu situaciju. Ali, nije ni bitno, ona u svakom slučaju ne može biti samostalna i nije nezavisna od Vlade i ne treba ni da bude. Zbog čega se uvode ove agencije? Pokušavao sam da analiziram, malo da razmislim, da li zbog neefikasnosti Vlade, pa pokušavamo na ovaj način neke slabosti u samoj Vladi da otklonimo, ili ne, ne znam. Moram da vam kažem da sam imao prilike da jedno 27 puta telefonski kontaktiram sa šefom kabineta jednog ministra. Nikada nisam imao priliku da se javi na telefon, a uvek su mi rekli - javiće se ona vama, ostavite broj telefona. Nisam siguran da će se sutra kada budu uvedene ove agencije popraviti situacija, jer pretpostavljam da će veliki broj radnika iz ministarstava biti prevedeni u te agencije i na kraju nema uštede i nema neracionalnog zapošljavanja. Što se tiče pevača Ramba Amadeusa, znam da je u maju ili junu, kada smo usvajali Zakon o nacionalnim korporacijama, on bio oduševljen, kao i većina mladih koji su smatrali da će biti rešeni njihovi stambeni problemi. Tako je to rečeno, takva je bila suština u obrazloženju tog zakona, a znamo da se ni do dana današnjeg ništa suštinski po tom pitanju nije uradilo i nije rešavalo. Meni je ovde iz zakona interesantan i član 13. koji kaže: "Organi javne agencije jesu upravni odbor i direktor. Posebnim zakonom može se odrediti da javna agencija ima još neke organe, sasvim druge organe ili da upravni odbor i direktor imaju drugačiji delokrug od delokruga određenog ovim zakonom." Ovaj član negira postojanje kompletnog zakona. Neko je objašnjavao i rekao, pa čak i ministar, da ovim zakonom samo želimo da uredimo stvari, odnosno agencije koje već postoje, a ovde u ovom članu kažemo da posebnim zakonom sve može biti drugačije određeno. Pa, mogli smo ostaviti te zakone i te agencije koje sada postoje da se snalaze i rade onako kako su i do sada, a izdržavanje ovih agencija i zaposlenih u njima građani Srbije će osetiti kroz poreska zahvatanja i još veće obaveze koje će im biti nametnute.
Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić, a neka se pripremi narodni poslanik Radiša Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada se pročita prvi član ovog zakona mora se svaki poslanik zapitati čemu onda zakon. U prvom stavu se govori o tome šta je javna agencija, zašto se ona osniva, a u drugom stavu se kaže: "Posebnim zakonom mogu se, shodno svrsi javne agencije, pojedina pitanja položaja javne agencije urediti drugačije nego ovim zakonom." Čemu onda ovaj zakon, kada se sve agencije mogu urediti nekim drugim zakonima? Kada su u pitanju uslovi za osnivanje agencija, u članu 2. je navedeno da jedan od uslova treba da bude da agencija može da vrši neke poslove bolje i delotvornije nego organ državne uprave. Odmah dole u članu 4. se kaže da Vlada ne može usmeravati rad javne agencije, niti ga usklađivati sa radom organa državne uprave. Kako će Vlada znati da agencija uopšte može da vrši poslove bolje od organa državne uprave, ukoliko ne usklađuje rad i ne vrši uticaj na to kako će agencija raditi ili na neki drugi način ne proverava na koji način agencija radi? Da su članovi kontradiktorni i da zakon gubi svrhu, evo vam npr. i član 13, kada su u pitanju organi javne agencije. U članu 13. prvim stavom se kaže da organi javne agencije jesu upravni odbor i direktor. Odmah posle se kaže da se posebnim zakonom može odrediti da javna agencija ima još neke organe, odnosno da nema ove organe koji su propisani stavom 1, ili da ti organi mogu da imaju drukčiji delokrug od delokruga određenog ovim zakonom. Uopšte, ceo zakon je napravljen tako da se u jednom stavu deklarativno da neko pravo, a već u sledećem se oduzima ili se potpuno poništava svrha pisanja prvog stava. Ja ću zaobići komentarisanje nekih članova zbog vremena, ali je apsurdna situacija ovde gde govorite, prilikom imenovanja direktora, o izbornom postupku. Sve ovo što ste napisali u članu 27. kao izborni postupak, to su vam, u stvari, uslovi konkursa. Ovde nema nikakvog izbora, jer od onih koji ispune uslov koji je propisan konkursom osnivač će imenovati direktora. Da li vi mešate, ministre, pojam imenovanja i izbora, nije mi jasno, ali jednostavno u ovom zakonu to ne bi trebalo i ne bi smelo na ovakav način da stoji. Rekli ste, takođe, da ovaj zakon treba da postigne demistifikovanje rada agencija. Kada se govori o javnosti rada javne agencije imate navedene četiri tačke i u ni jednoj tački nije baš javnost rada, nego su uređeni unutrašnji odnosi: klijent, Vlada, odnosno osnivač i agencija. Samo tačkom 3) je propisano da su obavezni da saopšte informacije koje su propisima određene kao informacije od javnog značaja. Najveća katastrofa koju će ovaj zakon proizvesti sadržana je u glavi IX - Javne agencije koje osnivaju autonomne pokrajine i jedinice lokalne samouprave. Prilikom osnivanja jedne agencije, kroz jedan drugi zakon, rekao sam da je u Boru osnovana Agencija za smeštaj studenata. Svima je u Boru poznato da Studentski dom u Boru ima ogroman broj slobodnih mesta, da svaki student koji dođe u Bor sa strane ima da bira čak sprat i sobu u kojoj će da stanuje, ali jednostavno nekome u lokalnoj samoupravi je palo na pamet da može tu jedan broj koalicionih partnera da se zaposli i da se osnuje jedna takva agencija, koja nema nikakve svrhe. Prokomentarisaću vrlo kratko neke stvari koje ste dali u obrazloženju i to prevashodno kod razloga za donošenje zakona, gde ste rekli da je očigledno da se ustavno uređenje državne uprave uRepublici Srbiji odlikuje izuzetnom krutošću. Ako je to već tako, onda mi nije jasno kako ste, kada se odlikuje takvom krutošću, već uspeli da osnujete ovoliki broj agencija. Da to nije tačno, evo, sami ste rekli na kraju toga – da bi agencije bile potpuno utemeljene u pravnom poretku Srbije. Znači, da li ste prilikom obrazloženja u ovome pogrešili ili ste na kraju pogrešili, ili vam je neko drugi ovo pisao, ali zakon obiluje kontradiktornostima. Takođe, jedan od velikih apsurda jeste u obrazloženju zakona, gde kod objašnjenja osnovnih pravnih instituta i pojedinačnih rešenja kažete – rasterećenje organa državne uprave trebalo bi da u prvi plan istakne (time i poboljša) najbitnije i suštinske poslove organa državne uprave: učestvovanje u oblikovanju politike Vlade itd. Ako vi pravite agencije da one oblikuju politiku Vlade, onda je ovo krah za društveni sistem u Srbiji. Valjda je potpuno suprotno, valjda Vlada treba da oblikuje politiku i da usklađuje rad agencije u skladu sa politikom koju je Vlada oblikovala. Ne mogu da verujem da ste ovo uradili svesno, mora da je neka greška. Međutim, suviše je mnogo grešaka, tako da moram napomenuti bar još dve. Evo ovde kada navodite koji su to uslovi potrebni da bi se osnovala agencija. Prvi uslov je otprilike da se agencija osniva u relativno autonomnoj društvenoj oblasti. Navedite mi društvenu oblast koja nije autonomna. Svaka društvena oblast koja nije autonomna potpada pod neku drugu društvenu oblast. Valjda su društvene oblasti, čim se zovu oblasti, same po sebi autonomne. Po ovom vašem, svaka društvena oblast može ispuniti uslov za osnivanje agencije. Drugi uslov koji treba da se ispuni jeste da ta društvena oblast u kojoj agencija treba da deluje pruža dovoljno širok prostor za samostalno i nezavisno odlučivanje, za razvijanje i vođenje sopstvene inicijative i oživotvorenje potreba korisnika usluga javne agencije. Ima li bilo koja društvena oblast da ne pruža dovoljno širok prostor? Nema, samim tim što je oblast nema. Samo ću još kratko prokomentarisati jednu stvar na samom kraju zakona, a to je sledeće. Rekli ste, kod finansiranja, da višak sredstava koja ostvari agencija može otići u budžet Vlade Republike Srbije. Međutim, potpuno je nejasno kako agencija može ostvariti višak prihoda, ako ste rekli da agencija nije privredni subjekat, ne ostvaruje prihod i naplaćuje usluge samo onoliko kolika im je ekonomska cena. Ona prihod ne može ostvariti, a ako ostvari prihod, iz donacija... Niko agenciji koja posluje neće dati donacije, nego ćete vi morati dalje da se ponašate kao prosjaci i da molite za donacije, time brukajući celu državu, za donacije u budžetu, a ne ovim agencijama koje osnivate.
Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Stevanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada su javne agencije u pitanju, svima je dobro poznat stav SRS, a to je da su agencije nepotrebne, izlišne i iziskuju velika materijalna i finansijska sredstva, u najvećem delu iz budžeta Republike Srbije. Sve poslove i obaveze koje ste namenili agencijama nekada su obavljala odeljenja ili uprave pri pojedinim ministarstvima, i to uspešno. Izdvajanjem iz ministarstva, ministarstvu se na neki način sada smanjuje delokrug rada. Agencije se osamostaljuju pri vršenju propisom predviđenih poslova. To osamostaljivanje u stvari znači da u većini slučajeva agencije mogu da rade šta hoće, iako su ovim zakonom predviđene neke mere nadzora i kontrole rada. Dakle, stvaranjem agencija odjednom nastaje potreba za velikim brojem novih radnih mesta. Potreban je novi radni prostor, pa sredstva kojima treba da se opreme objekti agencije itd. Kada se na nivou Srbije saberu sva radna mesta po agencijama, plus troškovi održavanja objekata, to dovodi do velikih izdataka za budžet Republike Srbije, a efekat je skoro nikakav. Šta, u stvari, za uzvrat nude agencije državi Srbiji, građanima i našoj privredi? Jedan broj agencija prosto se utrkuje gde će pre da potroši državne pare. To se odnosi na one agencije koje, po članu 35, vrše tzv. razvojne, stručne i regulatorne poslove, a na kraju diskusije pokazaću vam na primeru Agencije za reciklažu kako se uzaludno bacaju pare poreskih obveznika Srbije. Jedan broj agencija prosto se utrkuje gde će pre da potroši državne pare na održavanju raznih simpozijuma, seminara, okruglih stolova, i to obično po ekskluzivnim turističkim odmaralištima u Srbiji. Raznorazne studije i elaborati, debelo plaćeni onima koji su sa licencom sve to radili, skupljaju prašinu po podrumskim arhivama i opet narod sve to plaća. Kao što se bacaju državne pare za pojedine nevladine organizacije koje direktno rade protiv naše države, isto tako se troše i sredstva za mnogobrojne agencije. Neko će po običaju da prebaci radikalima – tako je na Zapadu, tako piše i u zakonskim propisima EU, ali njihove agencije sigurno neće da, na primer, prodaju fabrike za 3 evra ili da unište preduzeća poput "Jugoremedije" itd. Za takve stvari na Zapadu se debelo odgovara, a takvima sledi robija. Dakle, javnu agenciju formira Vlada i kao osnivač poverava agenciji poslove državne uprave: izdavanje javnih isprava, kao i donošenje propisa za izvršavanje zakona i drugih akata Narodne skupštine Republike Srbije i Vlade. Sada treba da se zapitamo koliko ima smisla sve ovo maločas rečeno, a što ste vi napisali u članu 3, ako to uporedimo sa članom 4. koji propisuje upravo suprotno, dakle, samostalnost javne agencije. To se čak u stavu 2. ovog člana lepo vidi i potvrđuje. Tu piše: "Vlada ne može usmeravati rad javne agencije, niti ga usklađivati sa radom organa državne uprave." Sa čime će ga usklađivati, sa kojim propisima? Meni ovo već počinje da liči na blagu anarhiju. Kako je Vlada zamislila da funkcionišu agencije, stvarno je teško razumeti. Izgleda da je najtačnija definicija – kontrolišem te, radi šta hoćeš. Takođe, jedno zakonsko rešenje u članu 10. u stavu 3. prosto bode oči. Predvideli ste, gospodine ministre, da za početak rada javne agencije mogu da se koriste pokloni i prilozi koje domaće ili strano (a ovo podvlačim) pravno i fizičko lice daje radi osnivanja agencije. Opet uvodite strance tamo gde ne treba. Tako ste se i u prošlom Predlogu zakona ovog dnevnog reda omogućili da usvajaju srpsku decu, pa zašto ne bi iz senke uticali na rad agencija koje su im zanimljive. Na ovaj način priznajemo koliko smo sami nesposobni da formiramo agencije da obavljaju državne poslove. Stav 3. u članu 10. pre svega liči na jedan sirotinjski vapaj da neko sa strane bukvalno deli milostinju našim agencijama. Sa kojim interesom bi strano lice davalo finansijska sredstva srpskoj agenciji? Objasnite mi, molim vas, ko bi mogao da bude sponzor agencije za privredne registre. A da je agencija za privatizaciju u pitanju, mogao bih da razumem, tu očigledno nekakav lovac u mutnom sa Zapada i te kako može da se okoristi, kao što već jesu. Ta priča koja se provlači kroz ovaj zakon o nezavisnom radu agencije, samo je pro forme radi. U skoro 20 članova ovog predloga zakona direktno se sprovodi nadzor osnivača, to jest Vlade Republike Srbije, nad radom i organima javne agencije. To imate u članovima 10, 11, 15, 44. itd. U članu 23. govori se o obavezama direktora agencije. Sad da vas pitam, gospodine ministre, da li je do sada neko, pa makar bio to i direktor agencije, odgovarao za propuste i katastrofalne greške u radu agencije, greške koje skupo koštaju državu Srbiju? Da li je neko odgovarao i za Agenciju za privatizaciju, kada svi znamo da se pojavilo na desetine slučajeva gde je agencija sklapala kupoprodajne ugovore na štetu zaposlenih i imovine ove države. Mnoge obaveze iz ugovora koje kupci nisu ispunjavali agencija je svesno prenebregavala, opet na štetu države i radnika. Da li je neko odgovarao? Da li su ti radnici u agencijama nedodirljivi gospodari sudbine običnih ljudi? Štetu koju naprave agencije svojim delovanjem, po članu 53, namiruju same agencije, odnosno država Srbija. Zamislite koju su štetu nanele pojedine agencije svojim delovanjem; em ih plaća država za rad, em im država plaća štetu koju su nanele građanima, odnosno imovini – dvostruka šteta. Ovaj predlog zakona predviđa i formiranje javnih agencija za teritoriju AP, odnosno lokalne samouprave i to po istom aršinu kao i za teritoriju čitave Republike. Ionako osiromašeni opštinski budžeti imaće još jedan nepotrebni balast zvan javne agencije, u svakom slučaju pogodne za upošljavanje stranačkih aktivista na lokalnom nivou. Na primeru mnogobrojnih firmi može se videti pogubno delovanje javnih agencija. Na kraju, samo da vam pokažem na primeru Agencije za reciklažu: u izveštaju za 2003. godinu jedna studija je skupo plaćena, radilo ju je preduzeće AD "Zaštita na radu", a ticala se upravljanja otpadnim uljima. Ta firma je samo posle pola godine napravila čuvenu aferu sa otpadnim uljem iz fabrike cementa. To pokazuje kakav je kredibilitet onih firmi koje agencije biraju i koliko skupo plaćaju njihove usluge, opet sredstvima i novcem građana Srbije. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović, a neka se pripremi narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo, mnogo puta se čulo kako mi poslanici SRS sa ove govornice žučno kritikujemo mnoge agencije koje su do sada osnovane. Jedan od primera je takođe Zakon o energetici, gde imamo tri agencije. Smatramo da su to suvišne institucije i da se više koriste za zapošljavanje partijskih drugova, familije, pranje para. To je osnovna delatnost svih tih agencija koje rade. Hteo bih da kažem i to da bismo mi podržali osnivanje agencija kada bismo znali da bi bio smanjen broj zaposlenih u ministarstvima. Međutim, na taj način, osnivanjem agencija samo gomilamo taj birokratski aparate, dupliramo ga i, prema tome, tu zaista ne vidimo neki veliki dobitak od osnivanja agencija. Posebno kada se govori o samostalnosti javnih agencija mora se priznati da javne agencije nemaju samostalnost. Jedan od primera je Agencija za privatizaciju, gde je gospodin Cvetković bio direktor Agencije i apsolutno je bio u direktnoj sprezi sa gospodinom Vlahovićem, tako da su mnogi radnici ostali bez posla zbog tih ljudi koji su više trgovali u svom ličnom interesu nego u interesu naroda i države. Za to, naravno, niko nije snosio nikakve odgovornosti, niko nije uhapšen. Posebno je sam Vlahović više puta govorio da je on jedini ministar iz zemalja u tranziciji koji nije uhapšen; a trebalo je odavno, da smo mi na vlasti svakako da bi to bilo. Takođe, finansiranje javnih agencija – opet navodim primer Agencije za privatizaciju, zato što znamo da su glavni izvor prihoda za finansiranje agencija u stvari korisnici usluga, a to su kupci, da li naši domaći tajkuni ili iz inostranstva, uglavnom oni su glavni finansijeri te Agencije za privatizaciju. Pošto sam član Odbora za privatizaciju, iz nekih izvora sam čuo da gospođa Prokopijević prima stranke za 30 hiljada evra i to je ulaznica za dogovor o sklapanju kupoprodajnog ugovora. Postavljanje direktora je apsolutno mrtvo slovo na papiru. Zna se kako to ide – partijskim putem, i to je jedini način kako se bira direktor preduzeća. Takođe, hteo bih da kažem da je jedna od glavnih delatnosti svakako zapošljavanje partijskih drugova, familije i ostalih i da niko nema apsolutno neku posebnu svrhu. Hteo bih vama, gospodine ministre, da predložim jednu specijalnu agenciju, recimo da to bude agencija za prodaju srpskih velikana. Predlažem vam da direktor te agencije bude Havijer Solana, a predsednik upravnog odbora neka bude Karla del Ponte. Članovi bi bili Boris Tadić, Vuk Drašković, Miroljub Labus, Rasim Ljajić i Čanak.
Kolega, da li biste bili ljubazni da se koncentrišete malo na diskusiju? Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, imam utisak da vam ovaj zakon nije prijemčiv i da ne možete ni sami da se složite sa mnogobrojnim odredbama i sa onim što on predviđa. Vi, kao pravnik i kao profesor univerziteta, teško da možete za ovaj zakon da kažete da ima sistemski karakter. Pripremajući se za ovu tačku dnevnog reda podsetila sam se na, a vi ste dali neki predmet, početak osnivanja agencija u Srbiji i na činjenicu da vi imate tri sistemski različite vrste agencija, a jedan zakon, koji je, u narodnom žargonu, zbrda-zdola napravljen. Ako vam pročitam prvu rečenicu u obrazloženju videćete da sam u pravu, kao i uvažene kolege narodni poslanici koji su voljni da sve ovo u 01,30 slušaju. Za nas, kojima je, odnosno pojedinima je popustila koncentracija ovo je potpuno nesuvislo obrazloženje koje do sada nije prikazano, niti se pojavilo u nekom obrazloženju zakonskog teksta. Kaže, pored ustavnih osnova za donošenje zakona, razlozi za donošenje zakona: "Razvoj uprave i širenje njenih poslova nalažu potrebu za stvaranjem novih, novim poslovima prilagođenih statusnih oblika koji su u stanju da izvršavaju nove poslove" Ako neko od vas može da razume šta ova rečenica znači, i u 10 ujutru i u 01,30, ja mu odajem priznanje, ali mislim da je ovo zaista neprihvatljivo zato što u suštini zakon ne donosi ništa novo, osim što vi želite da nešto što je naišlo na veoma negativan odijum javnosti legalizujete na ovaj način. Malopre mi je kolega uzeo za noćas ekskluzivno pravo da spomenem prvog među krivcima – Aleksandra Vlahovića, bivšeg ministra za privredu i privatizaciju, ali vratiću se korak nazad i podsetiću vas na nekoga ko se zove Božidar Đelić. Dakle, to je čovek koji je došao 2001. godine u Srbiju, odnosno tada počeo da ministruje, otpočeo kroz paket zakona u aprilu 2001. godine da nam promoviše agencije kao takve. Onda su se one neverovatnom dosovskom progresijom množile. Samim tim, reakcija javnosti je bila sve negativnija i ono što je danas najveća boljka u Srbiji jeste postojanje Agencije za privredu i privatizaciju, a i – ni malo važna po svom "značaju", jer zaista ogromnu štetu nanosi zaposlenima u zdravstvu i pre svega građanima koje to pogađa zato što su poreski obveznici i samim tim pune budžet – Agencija za lekove i zdravstvena sredstva. Nivo, odnosno stepen kriminala koji je do sada otkriven, pranje novca i sve ono što su uradili funkcioneri, zapravo oni koji nikako, po mom skromnom ubeđenju, neće doći pod udar Zakona o sukobu interesa pri vršenju javnih funkcija, jeste nešto što je zaista u Srbiji nezabeleženo u poslednjoj deceniji. Kada se oni koji su ojađeni, a uglavnom su to radnici koji su stavljeni bez posla u procesu privatizacije, obrate Agenciji za privatizaciju (jer najčešće su narodni poslanici iz ovog saziva imali susrete sa ljudima iz te agencije), dolaze do neverovatnog stepena osionosti, bahatosti i nerazumevanja i pre svega njihovog tumačenja. Da su oni u pravu, da ne može ništa da se vrati na početak, da ne mogu da utiču na dalji tok privatizacije. I, onda se postavlja pitanje zašto se osnivaju agencije i kakva je njihova svrha. Pre mesec dana, nešto manje, ministar Velimir Ilić nam je govorio o Zakonu o poštanskim uslugama. Kolege poslanici, moram da vas podsetim da je tu ustanovljena jedna agencija i da je jednim amandmanom, gle čuda, plata direktora agencije, predsednika upravnog odbora i članova upravnog odbora smanjena za celih 20 posto, a suma je bila neverovatna i čak mnogo veća nego ova neprimerena poslanička plata koju ste vi dodelili sebi i na taj način pokazali kako tretirate današnju ekonomsku i socijalnu situaciju u zemlji. Nije bilo potrebno da vam kažem samo ovu rečenicu da se trgnete iz sna, vi koji ste možda zaspali, a da vas podsetim na to da radnici u Srbiji koji traže posao, a njih je danas preko milion, nažalost, ne mogu da prihvate da se na ovakav način, kroz tri vrste agencija, one ustanovljavaju. Pre svega, zbog toga što nije tačno, kao što stoji u članu zakona koji nam je predložen i za koji sam sigurna da ne može sigurno da naiđe na odobrenje od strane ministra, da javna agencija vrši razvojne i stručne poslove, saglasno svrsi svog osnivanja, najpre zbog toga što znamo da je ove godine izdvojeno 12 miliona evra za finansiranje svih dosadašnjih agencija. Ako se tom progresijom nastavi, kao što jedan kolega ovde reče, treba nam još na desetine agencija, onda će se taj iznos za sledeću budžetsku godinu popeti možda do neverovatnih dve, tri ili pet milijardi dinara. Čemu to i šta su one učinile, a pogotovo Agencija za podsticanje preduzetništva, razvoj malih i srednjih preduzeća, rekla sam vam na primeru Agencije za privatizaciju – da bi se poboljšao opšti privredni ambijent. Kome i čemu danas služi Agencija koja vrši poslove iz nadležnosti zdravstva i prometa zdravstvene opreme i lekova? To je danas najpogodnije tlo za vršljanja i za kriminal najgore moguće vrste. Zaposleni u zdravstvu u celoj Srbiji znaju da je to tako. Samo neke od primera vam je danas ovde rekao kolega Paja Momčilov. Da li vi smatrate, ako su neki od vas, ali sada se ispostavilo samo deklarativno, bili kritičari prethodne DOS-ovske vlasti, da nas ovakvi zakoni vode u bolju budućnost i stvaraju mogućnost da ova zemlja ide putem napretka i da se u svim segmentima društvenog života za koje su predviđene agencije stvara neki napredak? Mi mislimo da to nije slučaj. Nagomilane funkcije, direktori, upravni odbori i, naravno, svemu tome da aminuje Narodna skupština, kao najviši zakonodavni organ, ne samo da nije dobar put, već je potpuno bespotreban. Kao što reče gospodin Aleksandar Vučić, niti ćete imati mogućnost da, na osnovu prošle godine u aprilu mesecu usvojenog Zakona o sukobu interesa pri vršenju javnih funkcija, kontrolišete ove ljude koji će da vršljaju i da troše budžetska sredstva (opet vam ponavljam, preko milijardu dinara, odnosno 12 miliona evra), niti ćete pomoći bilo kome u Srbiji danas kome je ta pomoć najpotrebnija. Zar nije bilo normalno da se odreknete takve vrste "usluga" koje se ustanovljavaju ili su ustanovljene agencijama, a da 12 miliona evra preusmerite onima kojima je danas u Srbiji najpotrebnija pomoć: za zdravstvenu, socijalnu zaštitu, za pomoć Srbima na Kosovu i Metohiji, za sve ono što danas od vas traže građani Srbije, za školstvo, za zdravstvo. Ovo što se danas napravilo i što mi danas u Srbiji imamo ispraviće se ne jednim potezom pera, ali stavljanjem van snage i ovog zakona i ispravkom kroz sve zakone gde postoje te agencije. To će se desiti veoma brzo. U sledećoj budžetskoj 2006. godini vlada srpskih radikala, i eventualno nekog njenog koalicionog partnera, ako nam bude bio potreban, neće u budžetu predvideti sredstva, ni jedan jedini dinar, a kamoli milijardu, za raznorazne agencije koje se legalizuju ovim zakonom. Sve ćemo da ih ukinemo i time stvorimo mogućnost da ministarstva nadležna za poslove za koje su osnovana vrše svoju funkciju, a da građani ne izdvajaju od teško stečenog novca u budžet za finansiranje ovakvih i nekih drugih, ne daj bože novih, agencija.
Konstatujem da poslaničkoj grupi SRS nije ostalo više vremena za diskusiju u načelu. S obzirom da idu amandmani, pretpostavljam da ćete iskoristiti vaše pravo da se javite povodom amandmana, pa onda možete reći i ono što ste mislili u ovih par minuta, koliko ste tražili reč. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona, u pojedinostima. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, do sinoć sam bila jako zabrinuta jer nisam znala odgovor na pitanje zašto ove do sada formirane agencije uopšte ne rade ili, ako eventualno rade, rade loše i pogrešno. Onda mi je ministar Lončar skinuo kamen sa srca i reče čovek: "Okvir za budući rad svih agencija jeste ovaj predlog zakona". Kad bi to bilo tako, ajde onda da ne pravimo neko posebno pitanje oko usvajanja ovog zakona. Naravno, nažalost, to nije tako. Mnogo je agencija formirano do sada, mnogo je loših iskustava sa onima koje rade, nikakvog iskustva sa onima koje ne rade, a imamo samo one koje ne rade ili one koje rade loše i pogrešno. Sećam se, a nadam se i vi, bivši šef poslaničke grupe DSS ispriča ovde onomad kako se on i njegova stranka zalažu protiv agencija, da su agencije paraorgani, da su agencije trošenje budžetskih para, nepotrebno, naravno, da su agencije uporedna vlast. Međutim, to bi tada. U međuvremenu, svaki zakon – jedna nova agencija. Stav SRS prema ovom zakonu je sadržan u amandmanu koji sam ja u ime poslaničke grupe podnela. To je amandman na član 1. Predložila sam da se član 1. briše. Onda smo dobili od Vlade Srbije neko pisanije. Meni se čini da je ovo nekakav falsifikat, s obzirom da piše: "Amandman narodnog poslanika Vjerice Radete: amandman 1. član 1. briše se", pa obrazloženje. Verujte, nisam ovakvo obrazloženje napisala. Obrazloženje koje sam u ime SRS za ovaj amandman napisala ću sada da pročitam, jer to obrazloženje glasi: "Programski, SRS je protiv osnivanja agencija kao organa državne uprave zato što je to skup, a malo efikasan deo državnog aparata, neprimeren sadašnjoj ekonomskoj situaciji. Nijedna do sada osnovana agencija nije u svom radu dala očekivane rezultate, a utrošile su značajan deo sredstava iz budžeta, jer su njihovi prihodi koje samostalno ostvaruju relativno mali. Isto tako, ako planiramo da nam državu vode agencije, postavlja se pitanje šta će nam uopšte ministarstva i Vlada Republike Srbije." Dakle, ovo je stav SRS prema agencijama i prema ovom zakonu o javnim agencijama, koji se čak neko usudio ovde da nazove sistemskim zakonom. Šta li je to sistemski ovde rešeno, zaista je nejasno, kao što je nejasno ovo obrazloženje Vlade; ne znam da li je ikad i jedan narodni poslanik, a da je podneo neki amandman na bilo koji zakon, dobio obrazloženje Vlade na dve strane. To je otprilike obrazloženje Predloga zakona, pa onda onako visokoumno, između ostalog, u ovom obrazloženju stoji: "Novi poslovi, čija priroda zahteva njima prilagođen statusni oblik i pravila rada, jesu razlozi zbog kojih su neki zakoni Republike Srbije već ustanovili drugačije organizacione oblike koji, pored ostalog, vrše i upravne poslove u nekim oblastima društvenog života. Oni su nazvani agencijama." Zamislite, kao da smo mi nepismeni, debilni, kakvi li, pa nam sada Vlada objašnjava nešto što je očigledno. Naravno, nemamo obrazloženje i objašnjenje zbog čega zaista amandman koji sam podnela nije prihvaćen, ali zato Vlada i u ovom odgovoru podseća nas narodne poslanike na postojanje Agencije za privatizaciju. A, evo i ja da podsetim predstavnika Vlade i vas kolege poslanike šta li je to dobro donela Agencija za privatizaciju u državi Srbiji: onu još uvek spornu, u nerazjašnjenom preuzimanju akcija "Knjaza Miloša", ulogu Agencije za privatizaciju u tom poslu, odnosno u pokušaju da se uradi nešto potpuno nezakonito. Šta je uradila Agencija za razvoj malih i srednjih preduzeća? Koliko je to malih i srednjih preduzeća ova vlada omogućila i osnovala? Agencija za duvan; Agencija za prostorno planiranje – stvori li ta agencija za prostorno planiranje uslove za legalizaciju objekata? Uzeše oni bivši onoliko sredstava na ime administrativnih taksi, a evo ni vi do danas niste osposobili ovu agenciju, niti imamo pripremljena planska akta za legalizaciju. (Predsedavajući: Šest minuta je.) Pa, to se valjda očekuje od ove vlade. O Agenciji za lekove govorio je Paja Momčilov; Agencija za privredne registre, gde god krenemo sve problem do problema. Drage moje kolege, poštovani ministre, možda je vaša namera dobra, ali ovo nije dobar posao, niti su agencije dobro rešenje, niti ono što rade doprinosi boljem životu u Srbiji. Zahvaljujem se predsedavajućem na strpljenju.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Zahvaljujem, predsedavajući. I, da obradujem moje kolege poslanike, kojima je očigledno, kao i meni, problem što radimo ovoliko kasno, od jutros – očigledno je da na nas ne može da se primeni upravo izdiskutovan zakon o radu. Govoriću o ovom amandmanu a obrazloženje koje ću dati odnosiće se i na niz amandmana koje sam podnela, a koji se svi u suštini tiču iste argumentacije i iste teme. Dakle, amandmanom na član 1. tražim da se stav 2. ovog člana briše. Stav 1. definiše agenciju i kaže da je javna agencija organizacija koja se osniva za razvojne, stručne ili regulatorne poslove od opšteg interesa, a stav 2, koji predlažem da se briše, glasi: "Posebnim zakonom mogu se, shodno svrsi javne agencije, pojedina pitanja položaja javne agencije urediti drugačije nego ovim zakonom." Upravo je to jedna od osnovnih primedaba koje sam iznela kada smo govorili u načelu o zakonu. Na tako utvrđenom pravilu, koje se nalazi već na početku ovog zakona, zasnovana je celokupna koncepcija ovog zakona. I sva druga pitanja u daljem tekstu ovog zakona, kao što su vršenje osnivačkih prava, organi agencije, prestanak rada agencije, regulisana su na istom principu i za normu kojom se utvrđuje neko pravilo sledi nastavak – da se navedeno pitanje može i drugačije urediti posebnim zakonom ili osnivačkim aktom. Sasvim se opravdano može postaviti pitanje zašto se ovaj zakon uopšte donosi. Ne može se kao argumentacija prihvatiti floskula iz obrazloženja Predloga zakona da je ovaj zakon potrebno doneti kako bi se statusna pitanja javnih agencija jedinstveno regulisala, uz maksimalnu fleksibilnost, shodno svrsi zbog koje se javna agencija i osniva. Javne agencije, bar na početku svog osnivanja, u uslovima kada pravna država do kraja ne funkcioniše, po mom ubeđenju zahtevaju čvrstu regulativu i sasvim jasna pravila, a ne izuzetke, koji su u ovom zakonu vrlo česti.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Milan Marković. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Milan Marković. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu prihvatio je amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se ovaj amandman odbije. Da li neko želi reč? (Ne.) Narodni poslanik Milan Marković podneo je amandman kojim je predložio izmenu u nazivu dela II, kao i izmenu u članu 8. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Milan Marković. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za pravosuđe i upravu je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se ovaj amandman odbije. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Milan Marković. Vlada nije prihvatila amandman, a Odbor za pravosuđe i upravu je prihvatio ovaj amandman. Zakonodavni odbor predlaže da se ovaj amandman odbije. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Meho Omerović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući, taman malo da se odmorite, pošto ste brzo čitali prethodne amandmane. Na član 21, koji govori o delokrugu i trajanju dužnosti direktora, podneo sam amandman na stav 2. koji glasi – umesto tačke stavlja se zapeta i dodaju reči "uz saglasnost osnivača". Pažnja vam je maksimalno popustila. Da vas podsetim, radi se o stavu koji govori: "Direktor donosi pravilnik o unutrašnjoj organizaciji i sistematizaciji radnih mesta u javnoj agenciji." Smatram da ova formulacija bez dodatka koji sam predložio – "uz saglasnost osnivača" daje i suviše velika ovlašćenja direktoru, jer pravilnikom o unutrašnjoj organizaciji i sistematizaciji radnih mesta, pored stručnosti i zahteva koji iz toga proizilaze, utvrđuje se i broj zaposlenih u javnoj agenciji. Direktor agencije u pravilniku koji donosi samostalno određuje, kao što pretpostavljate, i broj ljudi koji će biti zaposleni u ovoj agenciji. Izvedena ograničenja, data u Predlogu zakona, koja samo posredno (npr. ako direktor radi savesno) po pravilu opredeljuju broj zaposlenih u javnoj agenciji sadržana su u članovima 42. i 45, prema kojima upravni odbor javne agencije podnosi osnivaču na saglasnost godišnji program rada i finansijski plan agencije. Smatram da to nije dovoljno. Predloženim amandmanom omogućila bi se, na neki način, veća kontrola osnivača nad direktorom javne agencije. Usvajanjem ovog amandmana, što nije nimalo beznačajna činjenica, sredstva iz budžeta Republike koristila bi se svrsishodno, racionalnije i pod kontrolom, a svi znamo da je kontrola budžetskih sredstava i te kako prioritetni zadatak, pre svega ovog visokog zakonodavnog doma. Stoga vas molim da prihvatite moj amandman na član 21. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 21. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Zahvaljujem, vrlo kratko ću reći: u članu 21. Predloga zakona, u stavu 3. posle reči "imenuje" unosi se reč "najduže". Inače, ovaj član se odnosi na trajanje mandata direktora agencije, koji može biti i produžen. Dakle, mi predlažemo da stoji: "imenuje se najduže na pet godina", s obzirom da smo predvideli realnu situaciju, u kojoj, recimo, postojanje neke agencije može da bude i kraće od pet godina. Samim tim, ako se kaže "najduže na pet godina", onda se podrazumeva da to može biti dve, tri ili četiri godine, jer nema potrebe da ako agencija ne postoji toliko, što je realna situacija, imenovanje ide na ovaj način.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 34. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 38. amandman je podnela narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 47. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 48. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Snežana Lakićević-Stojačić. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Na član 54. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Nestorović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman pravno odbije. Ovo bi trebalo neko da proveri, jer mislim da ovde postoji tehnička greška kod izveštaja Zakonodavnog odbora. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi da da završnu reč? Reč ima predstavnik predlagača ministar Zoran Lončar.
Dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom na činjenicu da je upravo dva sata, ja svoju završnu reč ne mogu da započnem drugačije osim da vam se zahvalim, pre svega, na strpljenju, pažnji i energiji koju ste posvetili razmatranju Predloga zakona o javnim agencijama. Stoga, vodeći računa o ovoj činjenici koju sam izneo, najkraće – mislim da vaš trud zaslužuje da se bar u dve rečenice osvrnem na tok večerašnjeg izlaganja povodom ovog zakona. Najpre, ne bih mogao da prihvatim tvrdnju, uprkos činjenici da ova vlada predlaže zakon koji se zove zakon o javnim agencijama, ovaj zakon predstavlja akt kontinuiteta sa prethodnim periodom, kada smo zaista kritikovali postojanje agencija, ali ne svih agencija, već samo onih agencija koje su protivustavno bile obrazovane uredbom prethodne vlade. Donošenje ovog zakona predstavlja ispunjenje programskog obećanja, datog prilikom izbora vlade, da će se preispitati rad svih agencija, da će se ukinuti one čije postojanje nije neophodno, a postojanje ostalih urediti na ustavom predviđen način, a to znači zakonom. Upravo se to, između ostalog, čini večeras. Još jedan kratak osvrt na brojne kritike ovog zakona koje smo imali prilike večeras da čujemo, koje, za mene kao predlagača mogu da kažem – na sreću, dolaze od manjeg broja predstavnika parlamenta. Naravno, one dolaze kao posledica principijelnog i doslednog stava da se bude protiv takvog statusnog oblika koji se zove - agencija. Takav stav ne zaslužuje nikakav komentar političkog neistomišljenika, već zaslužuje poštovanje. Međutim, ako hoćemo da odgovorimo na pitanje kakva je razlika u pogledu pravnog položaja ovih organizacionih oblika koje ovaj zakon naziva javnim agencijama i onih organizacionih oblika koji su se zvali arhivi, trezori, tela, muzeji, biroi, centri, ne mogu da napravim nikakvu razliku, osim činjenice da su oni postojali 1996, 1997, 1998. i 1999. godine, naravno prošlog veka. U svakom slučaju, zahvaljujem se na večerašnjoj raspravi i nadam se da ćete u danu za glasanje ubedljivom većinom podržati ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Nastavak sednice je danas u 12,00 časova.