Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, ako se slažete možemo da počnemo sa radom. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu. Nastavljamo rad Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 94 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem se i konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutan 91 narodni poslanik, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad. Obaveštavam vas da je sprečena da sednici prisustvuje narodni poslanik Branka Bošnjak. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O REHABILITACIJI (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Kao što znate, vreme za diskusiju poslaničkih grupa je sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 36 minuta, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta i 36 sekundi, Demokratska stranka-Boris Tadić – 43 minuta 12 sekundi, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta 24 sekunde, Nova Srbija i samostalnih poslanika 9+9, 17 narodnih poslanika – 20 minuta 24 sekunde, poslanička grupa za Evropsku Srbiju – šest minuta, poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, tri poslanika SPO, tri nezavisna poslanika – po pet minuta. Da li predstavnik predlagača, ministar Zoran Stojković želi reč? (Da.) Izvolite. Reč ima ministar Zoran Stojković.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pred vama je Predlog zakona o rehabilitaciji. Razlozi za donošenje ovog zakona su izuzetno značajni. Imali smo prošlost koja nije bila laka. U toj prošlosti imali smo mnogo problema i propusta. Veliki broj ljudi, što zbog ideoloških, a pre svega klasnih razloga, bio je lišen života, imovine i drugih prava koja su mu pripadala. To vreme je prošlo, ako želimo da stvorimo demokratsku i urednu državu, a to bi trebalo da bude naša buduća Srbija, jedna liberalna država, u kojoj ćemo imati normalno funkcionisanje demokratskog sistema, gde neće biti kopanja rovova, gde neće postojati neprijatelji samo zbog činjenice što imaju drugačije mišljenje, ideološke poglede i slične stvari. Mislim da je neophodno usvojiti ovaj zakon. Sam zakon je kratak, ali dovoljno jasan. Ako želimo da imamo normalan put i razvoj, neophodno ga je doneti. Ne znam da li bi to mogli konačno da rešimo, predviđeno je da pokretanje ovog postupka ne zastareva. S druge strane, data je mogućnost da postupak pokreću ne samo naslednici, već sva pravna, a prihvatićemo i amandman, i fizička lica. Kažem – fizička i pravna lica. Ono što je najbitnije, vodiće se kratak postupak kod suda, gde će moći da se stavi predlog sa određenim dokazima, da se postupak sprovede i donese odluka. Nezadovoljna stranka imaće pravo žalbe višem sudu. Radiće profesionalci, predviđen je Okružni sud u Beogradu, kao stvarno i mesno nadležan sud za donošenje ovih odluka. To je uređeno iz razloga što je potrebno prikupiti, koncentrisati sve postupke kod jednog suda, da se stvori valjana praksa i da se donose validne odluke. Moram da kažem da će se ovaj zakon odnositi i na one slučajeve gde nisu postojale nikakve odluke, a ljudi su lišeni života ili su im oduzeta prava. Odnosiće se i na one postupke gde je ispoštovana samo forma, ali ne i suština. Ono što je najbitnije, važiće do dana stupanja na snagu ovog zakona. Znači, svi oni nemili slučajevi koji su se desili moći će, nakon donošenja ovog zakona, da se regulišu i da najzad dobijemo onu pravu mogućnost da i mi postanemo liberalno demokratsko društvo. To je ona obaveza koju imamo prema ovim građanima, a i budućim generacijama. Kažem, da jednom zauvek zakopamo sekire, zatvorimo rovove i krenemo da funkcionišemo kao sva uredna društva. Ljudi koji eventualno imaju drugačije poglede i drugačije viđenje stvari, nisu neprijatelji, nego samo politički protivnici. Iz tog razloga, ako želimo zaista trajno pomirenje, obezbeđenje jedinstvene Srbije koja može da krene napred, neophodno je doneti ove zakone ispravljanjem onih grešaka koje su se desile u prošlosti. Želim da kažem da je uzet datum još od 1941. godine, znači od dana objavljivanja Drugog svetskog rata, odnosno napada na ovu zemlju, jer je tada došlo do raspada sistema, imajući u vidu određene elemente koji su se nakon toga javljali – totalitarne. Normalno je da se ovaj zakon donosi i svi slučajevi, povezani sa takvim situacijama, mogu da se regulišu ovim zakonom i da građani dobiju satisfakciju za ono što im je učinjeno. Normalno da onome ko je izgubio život ne može nikada da se vrati to dobro, ali se može dobiti satisfakcija. Želim da napomenem da je bilo problema da li će ovakve predloge moći da stavljaju naslednici ili svako zainteresovano lice kako smo stavili u zakonu. Na stanovištu smo da zbog proteka vremena veliki broj ljudi danas možda i nema naslednika. Imate izuzetno poznate ljude koji su ostavili traga u istoriji ovog naroda, a danas nemaju naslednike,kao što je slučaj sa prof. Slobodanom Jovanovićem. Svesti samo na naslednike znači isključiti mogućnost da takvi ljudi budu rehabilitovani. Iz tih razloga smo uneli ovu odredbu da svako zainteresovano lice, kako fizičko tako i institucija, a mislim na akademiju, fakultet itd. mogu da podnesu predlog za rehabilitaciju. Ako delite moje mišljenje kakva nam Srbija treba, kako u njoj da živimo, i ponavljam, kao ljudi koji mogu da se ne slažu u mnogo čemu, koji mogu da imaju različite poglede ili ideološke pristupe stvarima, ali da ne funkcionišemo kao neprijatelji, nego samo kao politički protivnici. Mislim da je neophodno da usvojimo ovaj zakon i krenemo u neku normalnu budućnost. Hvala.
Zahvaljujem se ministru Stojkoviću, predlagaču zakona. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Ne žele. Da li predstavnici poslaničkih klubova žele reč? Da. Reč želi narodni poslanik Zoran Krasić, ovlašćeni predstavnik Srpske radikalne stranke. Izvolite, gospodine Krasiću.
Moram na početku da sa nekoliko rečenica otklonim eventualne nedoumice kod poslanika, kod ministra i kod javnosti Srbije. Srpska radikalna stranka neće podržati ovakav predlog zakona zato što se pribeglo lošoj formulaciji, nepreciznoj, trapavoj, te se plašimo, ukoliko se ovakav predlog zakona usvoji, tj. stupi na snagu, da će biti neprimenljiv i da će omogućavati da se na više načina tumači isti pojam. Pretpostavljamo, ako se ide u ovu operaciju zvanu rehabilitacija političkih osuđenika i optuženika, onda to mora da se uradi preciznim tekstom zakona iz koga će da izađe i vrednosni sud. Nije dovoljno samo reći – rehabilituju se politički zatvorenici, politički osuđenici, a da nema vrednosnog suda. Šta se uzima kao kriterijum? Ovde će praktično da ispadne jedini kriterijum – Siniša Važić. On je, kao kriterijum, za mene potpuno neprihvatljiv. Čim on dočekuje Karlu del Ponte onda znate da tu vrednosnih kriterijuma nema ili da su oni loši. Ako on treba da instruira sudije Okružnog suda, pošto će oni biti nadležni za primenu ovog zakona, onda možemo da dobijemo različite vrednosne sudove o nekim krivičnim postupcima iz naše prošlosti. Koliko je loš ovaj predlog zakona? Evo šta je napisano u prvom članu. Da ne čitam sve, obuhvaćen je period od 6. aprila 1941. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona. Da li vi to, ministre, priznajete da je ovo što se radi sa Karićem politički progon, da li priznajete da se, otkad ste na vlasti, vrši politički progon? Od 5. oktobra se vrši politički progon. Bila je „Sablja“ – 13.000 uhapšenih. Ne znam da li ima četrdesetak optužnica, nema. Da li to znači da na ovaj način želite da osudite Vladu Zorana Đinđića i Zorana Živkovića koje su vršile politički progon? Ako to želite da uradite onda napišite, morate malo drugačije to da napišete. Da li vam je drugi kriterijum da se rehabilitacijom omogući naslednicima da povrate konfiskovanu imovinu iz nekog perioda pedesetih godina prošlog veka? Ako vam je to cilj, onda je onaj vaš Parivodić to već uradio sa nekoliko propisa, u koaliciji sa Demokratskom strankom koja mu je prihvatila potvrdu o evidentiranju oduzete imovine. Evo vidite, u prvom članu se ne vidi vrednosni sud, na čemu se zasniva ovakav predlog zakona. Verovatno, kao predlagač, znate da postoji u našem pozitivnom pravu, konkretno u Krivičnom zakonu – institut rehabilitacije, ali je on nešto drugo, ne ovo što vi predlažete. Postoji takozvana zakonska i sudska rehabilitacija. Ovde se ide na političku rehabilitaciju, slažem se sa vama. I Slobodan Jovanović i dr Laza Kostić i mnogi eminentni stručnjaci treba da se rehabilituju. Ali ovaj zakon ih neće rehabilitovati, jer sve zavisi od volje sudije koji postupa u predmetu, od njegovog vrednosnog suda. Mi smo u međuvremenu prošli kroz neke društveno-ekonomske formacije, od državnog socijalizma preko samoupravnog socijalizma do, navodno, neke višestranačke demokratije, pa onda do prve demokratske vlade, do prvog demokratskog predsednika, a sve prvo demokratsko povezano je sa bedom, sirotinjom i gaženjem ljudskih prava, itd. I sada mi kažite koji kriterijum da primeni sudija? Nema ga ovde. Evo, uzeću nekoliko primera. Sećate se da je jedan danas veliki demokrata nekada jahao popove. Jeste, jeste, smejte se. On je veliki demokrata. Evo, sada ću vam dati precizno ime – Desimir Tošić, član Odbora za mandatno-imunitetska pitanja u Saveznoj skupštini, kada je skinut imunitet Vojislavu Šešelju tri meseca je bio u zatvoru. Da li je to bio politički progon? Jeste, bio je politički progon. A ko je vršio taj progon? Desimir Tošić. Drugi primer, ovaj Žarko Jokanović što se ne javlja sada, on je noću zasedao ovde i skidao imunitet ljudima koji su morali da leže u zatvoru u Gnjilanu. Da li ćete da rehabilitujete Vojislava Šešelja? Hoćete, onda morate ove da terate u zatvor, a oni su sada najveće demokrate u ovoj zemlji i najviše nam pričaju o demokratiji. Taj vrednosni sud ga nema ovde. Slažem se da gde nema savremenika, gde je to velika prošlost, gde je i optuženi i progonitelj upokojen, treba ispraviti neku pravdu. Golootočani, to je unutrašnji sukob unutar Komunističke partije, uz pomoć ustaša koji su promenili uniformu pa batinali tamo na Golom otoku. To je već velika prošlost, daleka prošlost. Ako onaj vaš Parivodić želi da se vrši rehabilitacija da bi dokončao proces zbog koga je ušao u Vladu, a to je restitucija imovine, onda nemojte ovim zakonom to da radite, jer vređate rehabilitovana lica zato što je nedorečeno. Dalje, ovako nešto je počeo da radi Batić pa je stao. Stao je onog trenutka kada je video da je posle njegovog boravka na mestu ministra pravde potreban verovatno još jedan zakon o rehabilitaciji, da se rehabilituju osobe koje je on proganjao. I tako ćemo stalno da idemo u krug. Kako se menja vlast donosi se novi zakon o rehabilitaciji itd. U Americi to su lepo rešili, novi predsednik čim položi onu zakletvu ode u Belu kuću, potpisuje ukaz gde amnestira prethodnog predsednika od krivičnog gonjenja. Kod nas ne može da dobije ni minut ćutanja. Bila Klintona je Buš amnestirao zato što je svog prijatelja Bil Klinton amnestirao da se vrati u Ameriku posle 10 godina, jer je vršio utaju poreza u Švajcarskoj itd, pa se postavilo moralno pitanje da li Buš može da amnestira Bila Klintona za nešto što je očigledno da je kriminal. Ako treba da idemo stalno u tom začaranom krugu, onda treba javno da kažemo da su svi naši sudski postupci – politički postupci. Napisali ste ovde da s pravom Karić može da računa da je politički progonjen, kaže – do dana stupanja na snagu ovog zakona. Promeni se vlast, dođu demokrate, promene predsednika Okružnog suda, dođe novi sudija i amnestira Karića, rehabilituje ga, nije bio kriv. Zašto? Pa, nema vrednosni sud. Da vam sad kažem koji će biti problem. Formalno-pravno za proteklih možda 17-18 godina i ukoliko je bilo nekog političkog progona, suštinskog, on je bio uvek pokriven nekom odredbom nekog zakona. Tako je Vojislav Šešelj u Gnjilanu bio kriv što se popeo na klupu i rekao građanima da neće biti mitinga, pošto ga je policija zabranila. Posle te rečenice policija je sve tamo pobila, sve premlatila i on je bio tri meseca u zatvoru. Mislite li da će vaš Siniša Važić da kaže da je to politički progon. Ne, on će da kaže – prema Zakonu o javnom skupu, našao si se na mestu gde je bio zabranjen javni skup. Da li je politički progon kada su odavde iznošeni poslanici, kad je Tomislav Nikolić maltene zadavljen kravatom dok ga je vukao jedan policajac? Da li je politički progon kad 90 dana Tomislav Nikolić nije mogao da uđe u ovu skupštinu zbog Nataše Mićić? Da li je politički progon kada se zabrani nekome knjiga? Da li je politički progon montirani sudski postupci protiv Vojislava Šešelja, montirani sudski postupci protiv predstavnika bivše vlasti? Ne znam da li ima neko od socijalista i radikala ko nije dobio krivičnu prijavu ako je bio ministar. Svi su dobili krivične prijave. I dan-danas tavori to, da li je u fazi istrage, da li je neki predkrivični postupak. Mahom ćute ti predmeti. Zašto? Sudije se hvataju za glavu, policija se hvata za glavu. Nisu smeli kod onih "žutih" ništa da pisnu, a vas baš briga. Nasledili smo, teraj, itd. Nismo rehabilitovali lica koja su pre dve godine pohapšena u akciji "Sablja". Pohapšeno je 13.000 ljudi. Da saberete sve od 1948. godine do 2003. godine toliko ljudi nije pohapšeno u jednoj akciji ili u svim tim organizovanim akcijama. Zar je moguće da demokratija kuca na vrata preko zatvora, trpanjem ljudi u zatvor? Čak i ne mora da postoji sumnja. Znate i sami kako su se dogovarali na sednici Vlade. Da li ste čitali one stenograme? Batić kaže: "Ovog ćemo da uhapsimo", a Čeda kaže: "Ako tog uhapsiš, onda ćemo da hapsimo i onog tvog". Znate i sami da je akcija bila zamišljena da jednu mafiju zameni druga mafija, nema veze sa ovim zbog čega se vodi postupak. Sukob između dve mafije. Sve je to pretvoreno u demokratski performans. Navodno, to je bilo protiv korena demokratije, prvi put demokratija u Srbiji od 5. oktobra. Nema veze. Kažite mi sad kako će te vrednosne sudove da primeni sudija koji treba da postupi po ovom zakonu? Nemoguće. Zato što je nemoguće i toliko proizvoljno, onda to prerasta u svoju suprotnost, gotovo da postaje bruka za lice koje treba da se rehabilituje. Za sve te progone uvek se kao veza našao neki član nekog drugog propisa. Malo je bilo postupaka gde je bilo otvorenog političkog progona. Od 1950. i neke godine do 1990. i neke godine imali smo 6-10 političkih suđenja, gde su ljudi proganjani zbog narušavanja njihovog prava na slobodu misli, izražavanja stavova itd. Mahom se gonilo zbog knjiga itd. Šta nam se desilo od 5. oktobra?Od 5. oktobra su dva puta amnestirani oni koji ne priznaju državu, tri puta su amnestirani i ko zna koliko puta pomilovani, doći će Petar Jojić, pa će vam reći kakva ste pomilovanja davali od 5. oktobra i kome, za vreme našeg Nalića, dok je bio tamo savetnik, šta je sve podmetnuto nekome da se potpiše. Teroristi, zlikovci, sve je to pomilovano, kasnije je nešto i amnestirano, data je opšta amnestija, tri puta. Sad idemo na rehabilitaciju. Dok su bili oni iz GSS, išli su na lustraciju. I sada postoji stavka za lustraciju i postoji spremnost svih da se ukine taj zakon, pošto je besmislen zakon. Razmislite malo o tome što držite u pravnom prometu i o ovome što sad želite da donesete. Osnovna zamerka ovog zakona je što je neprimenjiv i sve zavisi od volje postupajućeg sudije, od njegovog vrednosnog stava. Konkretno, da li on daje primat odredbi na osnovu koju je neko lice kažnjeno, a tiče se Zakona o javnom redu i miru, o okupljanju građana ili o samoj suštini i pozadini zbog čega je vođen neki postupak. Ako on ima tu širinu, pa da suštini primat nad formom, onda će lice biti rehabilitovano. Ali, ukoliko kaže – vidite, tu se mnogo stvari govorilo i izvodili dokazi na okolnosti vezane za Zakon o javnom redu i miru, Zakon o okupljanju, itd. lice ne podleže rehabilitaciji. Tako će da odluči. Vrednosni sud javnosti je poznat svima. Sudija za svaku odluku može da se pozove i u istoj situaciji jedan čovek može biti rehabilitovan, a drugi ne mora biti rehabilitovan, a sudija ništa nije pogrešio u primeni ovog zakona. Ako je zakon takav, onda nam ne treba. Zato je SRS podnela amandmane, da skrenemo pažnju. Nisam hteo da iznosim konkretno o članovima. Kad budemo govorili o članovima, onda ćemo da opišemo u čemu se ogleda nedostatak svakog konkretnog člana. Ovde ste pogrešili čak i sa ustavnim osnovom. Nisu to druga pitanja. Ovde su u pitanju ljudska prava i to je tačka prva – zaštita ljudskih prava. Znači, ustavni osnov za ovako nešto postoji, ali ovo jeste netipičan zakon, to mora da se kaže. Ova rehabilitacija nije ona koja je obuhvaćena Zakonom o krivičnom postupku, ona je malo više vezana za ukidanje pravnih posledica osude i brisanja osude. Ovo je, pre svega, politički odraz društva, jednostavno, da želi da raščisti i prizna da je bilo nekih političkih progona u prošlosti i da se povrati dostojanstvo tih lica i zvanično. Oni su u javnosti već povratili svoje dostojanstvo, postali poznate ličnosti. I Slobodan Jovanović i Laza Kostić, i naš Vojislav Šešelj je postao i te kako poznata ličnost. Svi znaju da je ovo što se radi protiv njega politički progon. Mogu da vam postavim pitanje šta ćemo da radimo sa ovima koji su insistirali da on ode u Hag – Čovićem, Svilanovićem, Đinđićem? Zna se, na njihov zahtev je Karla del Ponte sklapala nešto, ovi sa pravnog fakulteta – GG udruženje sastavili, dali okvir i krenuli. Šta radimo? Je l' to politički progon? Jeste. Nije valjda da smo sada raspoloženiji da ovde osudimo politički progon, a nećemo da osudimo onaj koji dolazi sa strane? Juče niste bili ovde, Skupština nije htela da uvrsti u dnevni red rezoluciju kojom bi trebalo da se osudi politički progon. Koji politički progon? Onaj koji direktno zadire u pravo na život ljudi u Hagu. Ovde su se cerekali neki, njima je to interesantno, kažu –bolje neka bude Vojislav Šešelj tamo, duže ćemo biti na vlasti. To je njihov rezon. Oni su kao, mnogo pametni i procenjuju koji su interesi države. Veliki je interes države da Vojislav Šešelj bude u Hagu. Kako ih nije sramota? Kako takvi ljudi uopšte mogu da uđu u Skupštinu? Gde je njima ta širina da razmišljaju o nacionalnim interesima, o državi? Šta da radimo sa onima koji su naterali okružnog javnog tužioca 2001. godine da odustane od krivičnog gonjenja Tonija Blera, Bila Klintona i ostalih. Šta da radimo sa njima? Hoćete da kažete da je optužnica protiv čelnika NATO-a bila politički progon? Samo da vas podsetim, prvo su počeli da nas bombarduju, pa na pola bombardovanja digli optužnicu protiv Slobodana Miloševića. Da su prvo digli optužnicu, pa onda nas bombardovali, neko bi možda i mogao da shvati, međutim ne. Kada ste ga isporučili dodali ste mu Hrvatsku i Bosnu kao potpisniku Dejtonskog sporazuma. Zašto i ostale potpisnike nisu gonili? Svi koji su potpisali Dejtonski sporazum su krivi. Eto, vidite kako to ide sa vrednosnim sudovima. Onaj ko toplo prima Natašu Kandić, Karlu del Ponte, pa je šeta kroz sud, pokazuje joj kako su se opremili, odmah da vam kažem, ako mislite na taj način da pokažete svoju spremnost da možete da sudite za ta dela, grdno se varate. Oni mnogo više forsiraju ovaj sud u Bosni i Hercegovini, odnosno sud u Sarajevu. Tamo pozovu nekog našeg Srbina, koji je pobegao jadnik, izgorela mu kuća, da ode u Sarajevo da reši pravo na penziju, a oni ga uhapse i strpaju u zatvor, a takvih je četiri i nešto hiljada ljudi optuženo. Ko zna koliko ima u Hrvatskoj pod tim tajnim optužnicama. Kome se vi dodvoravate? Koga možete da pogledate u oči i da mu kažete da ide dobrovoljno u Hag, to je nacionalni interes. Terate ga odmah na klanicu. Pričate o rehabilitaciji i donosite neke preširoke propise koji su neprimenjivi apsolutno. Ako znate da u Okružnom sudu u Beogradu postoje sudije koje će po nalogu sve i svašta da napišu, kao što ste imali tužioca Dušana Simića, pa imate tužioca Branka Stamenkovića, svašta rade, a da vam ne pričam za Vukčevića. Vređate državu. Ako izglasate ovakav zakon povredićete i ona lica i njihove porodice koja zaslužuju rehabilitaciju zbog političkog progona. Moram da vam kažem i da dajete lažnu nadu nekim fukarama koje misle da se okoriste zbog nekadašnje konfiskacije. Zato mi nećemo da glasamo za ovaj zakon.
Reč ima ministar Stojković.
Ne odnosi se ovaj zakon ni na Bila Klintona, ni na ostale koji su bili gonjeni po tim optužnicama, jer se radi o licima koja su imala prebivalište na ovoj teritoriji. Znači, na njih se ne odnosi.
Reč ima Ivica Dačić, šef poslaničkog kluba SPS.
Dame i gospodo, da ne bi bilo dileme zašto se piše ovaj zakon i na koga se odnosi, odnosi se na Dražu Mihailovića, Milana Nedića, Ljotića i ostale, zbog toga ga donosite. Nemojte da govorite o političkoj rehabilitaciji žrtava nekog režima. Uostalom, vi koji predlažete taj zakon imate više godina od mene, živeli ste u tom sistemu. Neki od vas su bili članovi Komunističke partije, možda čak i duže nego što ja imam godina, pa je nemoguće da sada govorite o nedemokratskom sistemu i da je, kako piše u obrazloženju koje je krajnje politički neukusno, krajnje netačno, a kaže se da je donošenje Zakona o rehabilitaciji obaveza demokratske Srbije. Mnoštvo ljudi ubijeno je i na drugi način kažnjeno bez suđenja ili nevino osuđeno jedino zbog tzv. klasnog pripadništva. O čemu vi pričate? Nemojte to uvijati u neke oblande. Ovo je druga tačka one rasprave koju smo imali kada smo govorili o četnicima i partizanima. Budite iskreni pa tako kažite. To je vaše predizborno obećanje i razumem da su sve političke stranke koje ovde sede, osim SPS, u principu za takvu političku opciju. Nemam ništa protiv i mi nemamo ništa protiv. Ponekad je važno biti na svojoj strani pa čak i ako ste sami. Moram da vam kažem da je rasprava o partizanima i četnicima mnogo doprinela ugledu SPS-a, a oni koji su bili u partizanima i partizanskim porodicama i na izborima glasaju za četničke političke partije, treba dobro da razmisle kada dođu izbori. Kada dođu izbori svi se prave da su neke nestranačke i vanstranačke organizacije, a kada dođe zakon na dnevni red onda pitaju gde su poslanici SPS. Da se razumemo, nemamo ništa protiv rehabilitacije političkih osuđenika. Ideja o tome da onaj ko je osuđen iz političkih i ideoloških razloga ili nije osuđen, a ubijen, neko pravo mu je oduzeto, uhapšen, ideja da se ti ljudi rehabilituju – za nas je apsolutno prihvatljiva i to nije sporno, ali je veoma sporno, nacionalno neodgovorno, istorijski neopravdano da se kroz ovaj zakon rehabilituju ljudi koji su sarađivali sa okupatorima od 1941. do 1945. godine. Da li će Milan Nedić biti rehabilitovan? Milan Nedić je bio predsednik srpske vlade u vreme nemačke okupacije, osuđen je, ubijen. Da li će da ga rehabilituju? Nekoga ko prihvati da bude predsednik vlade u uslovima okupirane države i vi ćete rehabilitovati, naravno da hoćete, zato što bi mnogi od vas to postali i danas. Znači, kada Zoran Đinđić i njegova stranka za vreme bombardovanja Srbije idu po svetu i govore o tome da treba nastaviti, izdržati još malo u bombardovanju Srbije, naravno da bi ti ljudi prihvatili da budu predsednici vlade ili ministri i u uslovima okupirane Srbije. Zato je ovaj zakon potpuno normalan i normalno je očekivati da ćete ga predložiti. Ovde je reč o tome da prvo govorite da je ovo obaveza demokratske Srbije. Da li je Srbija od 6. aprila 1941. godine do danas bila nedemokratska? Da li je Srbija sve vreme posle 5. oktobra nedemokratska? Da li je Srbija pre 6. aprila 1941. godine bila demokratska i gde nađoste baš 6. april 1941. godine, zato što je tada razbijen pravni sistem. Kakvo je to opravdanje? Gde je rehabilitacija za žrtve šestojanuarske diktature? Gde je rehabilitacija za one komuniste koji su obznanom stavljeni van zakona, hapšeni i pobijeni? Da li znate da ovim vašim zakonom možete da rehabilitujete pripadnike kvislinških jedinica, muslimanske milicije u Sandžaku koji su pobili na desetine hiljada Srba i za koje će ispasti da su žrtve političkog progona? Da li znate da možete da rehabilitujete Pavelićeve ustaše u Sremu, u Slankamenu, Golubincima? Da li znate da možete da rehabilitujete honvedovce u Bačkoj? Šta je sa Nemcima koji su posle 1945. godine otišli iz ove zemlje? Da li su bili žrtve političkog progona? Radite protiv svoje zemlje i svog naroda. Radite nešto što nigde u Evropi nije problem. Hoćete praktično da poništite sve sudske odluke koje su donete posle 1945. godine. Da ne bude bilo kakve zabune.Svako ko je iz političkih razloga osuđivan ili svako ko je bez sudske odluke imao određene posledice treba da bude rehabilitovan i to nije sporno, ali, molim Albijanića da omogući da se ovde radi. Znači, da ne bude dileme, znamo da se ovaj zakon donosi zbog onih ljudi koji treba da budu rehabilitovani zbog događaja koji su bili u Drugom svetskom ratu. Znate kako? Veliko je pitanje, ako imate okupiran Beograd i u Beogradu imate Gestapo koji daje izjavu i kaže – molimo Srbe da više ne prijavljuju svoje sugrađane, jer nemamo toliko ljudi da sve to propratimo. Ako znate da su na Terazijama obešeni ljudi, a ispod obešenih ljudi piju kafu i sluša se muzika u centru Beograda 1941, 1942. godine, ako imate situaciju da vam ubijaju narod po Srbiji, a u Beogradu se prave balovi za Nemce i tu učestvuju naši ljudi, ako se igraju pozorišne predstave gde učestvuju naši glumci za Nemce, da li je reč o tome da je neko žrtva političkog progona? Imate potpuno pomešane kriterijume, znam da ovaj zakon donosite zbog ovoga što sam rekao, a ne zbog ispravljanja nekih velikih istorijskih nepravdi. Prvo, apsolutno je netačno, koristite formulaciju da se iz komunizma prelazi u liberalno društvo. Znate šta? To je formulacija koja se ne koristi odavno na političkoj sceni u svetu, jer je svet odavno prešao tu fazu prelaska iz komunizma u liberalizam. U svetu trenutno ne postoji liberalizam kao oblik države, uređenja. Postoji kao ideologija, ali liberalna internacionala, liberalizam, ne postoji kao sistem. O tome su se vodile rasprave pre 200 godina u svetu. Valjda ovde u obrazloženju to rešavate. Imate situaciju, šta ćemo sa najnovijim političkim progonima? Ministre, da li je, pošto ste u obrazloženju rekli da je obaveza demokratske Srbije da se ovo donese, Srbija demokratska zemlja? Da li je Srbija demokratska od 5. oktobra do danas, kada je za vreme akcije "Sablja" bilo više žrtava, uhapšeno, čak i bez sudske odluke držano, ne znam kako to zovete, to nije bio pritvor, to je bilo zadržavanje, ne znam da li je bilo lišavanje slobode? Kako se zvalo to gde vas 80 dana neko zadrži bez sudske odluke? Ne znam kako to zovete. Više ljudi je bilo tamo nego na Golom otoku, više ljudi je bilo uhapšeno nego kod Pinočea. Vaš predsednik zamalo nije uhapšen. Optuženi ste da ste zločinačko udruženje koje je ubilo Đinđića, podstrekači. Da li je to tačno? Svi smo bili optuženi da su za naše potrebe i interese, Crvene beretke i ostali ubijali. Mnogi ljudi su pohapšeni. Šta ćemo sada? Da li su to žrtve političkog progona? Da li oni imaju pravo na rehabilitaciju ili mislite samo na ono što je bilo od 1941. do 1945. godine? Mislim da je ovo još jedan pokušaj falsifikovanja istorije. Više puta smo govorili, kada je bila rasprava o četnicima i partizanima, ko god da se borio protiv okupatora, taj je sa naše strane ispravan, bez obzira da li je nosio petokraku, kokardu ili bilo šta, samo da li se borio protiv okupatora? Ko god da je politički osuđen treba da bude rehabilitovan. Šta ćemo ako sada rehabilitujete Milana Nedića? U Smederevu je bila ideja, ne znam gde je Šormaz, bila je ideja u prošloj vlasti da se trg u Smederevu zove trg Dimitrija Ljotića. Mislili su da je to neki komunista, a nisu shvatili da je to onaj što je ubio austrijskog prestolonaslednika. Znači, u svakom slučaju imaćemo pravni galimatijas. Imate situaciju da to radi Okružni sud, gde je gotovo nemoguće da će on sve to moći da uradi. Zahteva će biti na hiljade. Kada ste već rešili da amnestirate, što ne proglasite opštu amnestiju i rehabilitaciju za sve koji su od 1945. do danas za bilo šta osuđeni. Da se isprazne zatvori, pa krenite od početka. Imaćemo situaciju da se zakonom ne definiše ko može da podnese zahtev za rehabilitaciju. Može svako zainteresovano lice. Znate šta je to? Logično bi bilo da to može da bude porodica. Ovde je apsolutno politički motivisan ovaj pristup. Znači, SPS podržava predlog da se rehabilituju svi oni koji su politički osuđeni i maltretirani, zato što smo i mi bili žrtve jednog takvog režima, od 2000. do 2003. godine. Ali, ovde je problem u tome što će se najverovatnije kroz ovaj zakon rehabilitovati neki koji su sarađivali sa okupatorom. Zato se zakon i donosi. On se ne donosi, šta sada, vi se sekirate za žrtve na Golom otoku, a većina vas koji sede ovde misli da je trebalo da svi idu na Goli otok, i ovi koji su ih poslali i oni koji su tamo, zato što su komunisti. S druge strane, šta je, ministre, sa onim direktorima koji su posmenjivani u vreme Tita, vi to bolje znate od mene, jer ste stariji. Borba protiv tehno-anarho-liberalizma i tehno-menadžerstva itd. Šta je sa njima? Znate čega se samo plašim? Da će isti oni koji su ljude osuđivali po političkoj osnovi sada da ih politički rehabilituju. To je najgore od svega. Znači da će oni koji su dobili gvozdeni krst od Hitlera sada imati pravo da budu rehabilitovani. Pavle Đurišić je dobio gvozdeni krst od Hitlera. Ne znam da li treba da diskutujemo o tome kada je neko dobio gvozdeni krst od Hitlera, da li je Hitler bio u pravu ili nije bio. Šta, Hitler je bio u zabludi pa mu je dao gvozdeni krst, jer je pogrešno obavešten odavde, nije se on u stvari borio protiv partizana, nego je ubijao Nemce, ali ti Nemci mu dadoše gvozdeni krst. To jeste predmet, ministre, vi donosite zakon zbog toga, priznajte to ovde. Donosite zakon zbog toga da rehabilitujete Nedića, Dražu Mihailovića, Đurišića i ostale. Zbog čega donosite zakon? Koga da rehabilitujete, seljake i kulake? Seljaci i kulaci nisu uopšte žrtve. Konfiskacija je vršena protiv onih koji su sarađivali sa okupatorom. Ta zemlja je vraćena zakonom koji smo doneli, o čemupričate, jer mi smo doneli taj zakon. U redu, nije sva, ali što je ne vratiste, jer šest godina ste na vlasti, uradite nešto. Dajte nešto uradite, nemojte samo da pričate, obećali ste ljudima da ćete im vratiti imovinu koja je nacionalizovana i konfiskovana. Obećali ste, što im niste vratili, što lažete vaše biračko telo, što im ne vratite? Lako je da pričate, ali treba da radite. Da li je to moguće da uradite? Znači, vi se sada brinete za seljake, za kulake, brinete se za one pripadnike građanske klase koji su nepravedno optuženi posle 1945. godine. I mi se brinemo, i slažemo se, njih treba rehabilitovati, ali ne donosi se ovaj zakon zbog toga. Ovaj se zakon donosi zbog ovoga što sam malopre rekao. Ovaj se zakon donosi da se nastavi priča o partizanima i četnicima, da bi se verifikovalo pravo nekih da mogu da sarađuju sa okupatorom. Nije valjda da su svi koji su osuđeni posle 1945. godine bili žrtve političara. Dakle, svi su bili žrtve. Svi – ne. Molim vas, kako se to onda desilo da su Partizani pobedili u tom ratu, kada su svi vaši bili toliko jaki, kako se to desilo, ovde su četničke stranke sve, prema tome, nema tu dileme. Jedino je SPS na strani, ali to je bilo pre 50 godina, da se razumemo. Neću da živim u tom vremenu partizana i četnika. Mene interesuje, ljudi, ko je danas na strani onih koji će da nas okupiraju, ili onaj ko je na strani našeg naroda. Vi sada govorite o tome, Koštunica se zalaže za to da naša zemlja treba sama da odlučuje, da neće potpisati kapitulaciju, dakle, da ćemo oko Kosova imati takav pristup, a mi sada legalizujemo da može Milan Nedić, koji je bio predsednik Vlade Srbije u vreme Hitlera, u vreme okupirane Srbije, da bude rehabilitovan. Dakle, i Žanka Stokić je glumila, jeste, i O.K. Možda nije kriva toliko da bude osuđena na smrt, ali razumete, ako imate situaciju u kojoj vas ubijaju, a neki zabavljaju te koji vas ubijaju, pravo da vam kažem, ne znam kako biste se vi sada ponašali. Evo, uzmite sada svi koji ćete glasati za ovaj zakon, svi koji ste ovde, evo levom rukom ću da pokažem, da ste u prilici da, ne daj bože, dođe do takvih problema kao što je bilo tada, isto biste se ponašali, i još i gore. Zato, kao što znate, što kaže Vučić – nema vremena, preuzeli smo rukovođenje Skupštinom, pošto ostali ne rade, prema tome, hvala. Želim samo da skrenem pažnju da će ovaj zakon uneti još jednom podele unutar naših naroda, podele koje su bile pre više od 50 godina i mislim da je apsolutno suvišan. Ovim zakonom će se ponovo otvoriti sva ta pitanja i ona se neće rešiti. Ovim zakonom će se možda rehabilitovati neki koji su sarađivali sa okupatorom. Ovim zakonom će se, kao i Zakonom o amnestiji, dati loš primer za budućnost, da je u ovoj zemlji sve moguće, sve dozvoljeno i da će sve biti oprošteno. Možete da im oprostite koliko hoćete, ali ne možemo da im zaboravimo, jer narod koji zaboravlja svoju istoriju, biće osuđen da je ponovo preživi. Nažalost, bili smo osuđeni da je ponovo preživimo i kroz sve te iste stvari smo prošli u vreme kada je ovoj zemlji i ovom narodu bilo najteže. Ako sada uhapsite Gorana Svilanovića, zato što poziva na rušenje teritorijalnog integriteta i suvereniteta ove zemlje, a možete da ga uhapsite ministre, ali nećete, zato što kaže da Kosovo treba da bude nezavisno. Ko to sme da kaže, ko to sme u ovoj državi da to kaže? U svakoj državi na svetu bio bi sutra u zatvoru. Ako ga uhapsite, da li je žrtva političkog progona? Da li je žrtva političkog progona, pitam vas opet, da li su žrtve političkog progona oni Albanci koje ste za vreme zajedničke DOS-ove vlasti amnestirali, da nećete možda da ih rehabilitujete sada? Gospodine ministre, to su naši državljani, oni su imali prebivalište na teritoriji Srbije. Znači, njih možete da rehabilitujete. Uzmite onu, kako se zove, Brovina, ona je žrtva političkog progona Slobodana Miloševića i SPS-a. Ramuš Haradinaj je žrtva političkog progona. Uostalom, to ste sami rekli, skinuli ste te poternice, ne vi, nego prošla vlada, pustili ih iz zatvora i sve ostalo. Sve je to žrtva političkog progona. Zato, ako hoćete nekoga da rehabilitujete, mnogo bi bilo korektnije i poštenije da ste seli kada imate sednicu Vlade, pa rekli, ova Vlada odaje priznanje i rehabilituje Milana Nedića, Dražu Mihailovića, Ljotića i sve ostale, nego ovako, jer ćete imati opšti politički haos. Imaćete povratak onih koji su sarađivali sa okupatorom, oni će ovo iskoristiti kao priliku za rehabilitaciju. Naravno, to sam i rekao. Ovo je samo logički nastavak mišljenja da je bolje sarađivati sa okupatorom, jer će biti bolje za naš narod, kako oni kažu. Jer, Nedić je, kako kažete, bio srpska majka, predsednik Vlade u vreme Hitlera. Taj ne bi dočekao sutra ujutru da dođete na vlast. Umro je, Bog da mu dušu prosti. Bolje što je umro, jer onaj ko sarađuje sa vašim neprijateljem, ne može nikada da bude rehabilitovan. Gospodine Albijaniću, izvolite. Hvala vam.
Reč ima ministar Stojković.
Samo informativno, za govornika, poslanika Dačića, znam dobro šta je liberalno društvo. Jedan od elemenata je i taj da ne zovete ministra pravde da hapsi, jer se borimo za društvo u kome će svaki organ da radi svoj posao, pa ni ministar pravde da ne hapsi, kako navedoste na sastancima, da ovaj kaže – ja ću tvog, ovaj će tvog, onaj će tvog da hapsi. Rekli ste – nema ovakvih slučajeva, mudro društvo. Navešću vam primer, a ima ih više, možemo kasnije da razgovaramo. Uzeću najsvežiji primer, znate ga – Sloveniju. Mudar narod kaže – nećemo napred sa džakom na leđima. Šta su uradili? Doneli su političku odluku, tužilac je dozvolio ponavljanje postupka u svim predmetima i odustao je. Oni više nemaju ovaj problem. Imaju mir. Nemaju taj džak nazad, znaju da je bilo u prošlosti grešaka i sa jedne i sa druge strane. Ali, to su rešili. Hoćemo i mi to da rešimo i da krenemo zaista napred, da to funkcioniše, kako kažete, liberalno društvo, a znam da znate da ga ima. Druga stvar, neki su već amnestirani. Prema tome, na njih se ne odnosi Zakon o rehabilitaciji. Čisto informativno, znam da znate, ali ne želite da kažete, informisaću vas zvanično, ako ne možete da kažete. Optužnice prema Haradinaju i Čekuu su podignute, odnosno postoji krivični postupak, čak prema Čekuu je i optužnica. Prema tome, nije tačna ova konstatacija koju ste prethodno izneli. A šta će raditi Interpol, sami znate da nismo Interpol, jesmo član, ali nismo Interpol.
Zahvaljujem se, ministre. Reč ima Marko Krstin, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe G17 plus. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo, gospodine ministre, zaista je bila inspirativna rasprava koja je, po meni, nažalost ideološki obojena. Mislim da bi ovim zakonom možda trebalo da prekinemo takvu priču, ali eto, ne možemo, pa makar da pokušamo da pričamo na neki drugi način. Sumnje u to da se ovim zakonom rehabilituje neko ko je nekoga ubio, ko je nekome nešto ukrao, ko je nekoga ispratio u neki logor, otklonio bih samim tekstom zakona. Znači, sud će odlučiti da li je neko gonjen iz političkih ili ideoloških razloga, ili zato što je nekoga ubio, osakatio, oterao u logor i nešto mu oteo. To sud i sada radi. Ne vidim razlog da sumnjamo da će sud dobro oceniti zašto je ko progonjen. Sudovi i sada sude za sva krivična dela, pa će suditi i za ovo. Nema nikakve sumnje da neće rehabilitovati onoga ko je osuđen zato što je nekoga ubio, oterao u logor, zato što je odao državnu tajnu, potpisao kapitulaciju. Dakle, u to ne sumnjam, jer kada bih sumnjao, onda bih izrazio nevericu u sudove, u ovu državu. Verujem u Srbiju, i to piše u zakonu. Ako ga čitamo, da bi neko bio rehabilitovan, treba da je lišen prava iz političkih i ideoloških razloga, ništa više i ništa manje. To jasno piše. Šta je ko hteo time da kaže, pričajući o ovim ili onim istorijskim ličnostima, to verovatno on zna. Ali, u zakonu piše jasno i glasno, poverili smo sudu, koji sada to radi, da uradi taj posao. I sada postoji sudska rehabilitacija. Kolege su o tome pričale. Znači, radi se o osudama preko tri do pet godina zatvora, ako u roku od 10 godina učini novo krivično delo. Dakle, ništa posebno i ništa naročito. To je institut u kome sudovi rade svoj posao. Verujem da će sudovi to dobro uraditi. Ako već govorimo o osobama, odnosno licima koja bi došla za primenu, kada se radi o ovom zakonu, nažalost tih osoba i lica mislim da više nema. To bi bili ljudi od 80 i više godina. Oni neće osetiti "blagodet" rehabilitacije. Njih više nema. Mislim da se svi ovde možemo složiti da je bilo postupaka bez postupaka. Dakle, da je neko prostim putem odveden negde i nije se više vratio. Ne znam da li mislimo i da li delimo mišljenje da bi njega trebalo rehabilitovati. Mislim da bi. Mislim da se slažemo oko toga da je takvih bilo podosta, da tu nisu ništa uradili, nego su zbog nečega nekome smetali, pa su odvedeni i ubijeni, ne znam im se grob, ne zna se gde su zakopani, familiji je zabranjeno da dođe do njih na bilo koji način. Dakle, možemo se složiti oko toga da je zaista bilo različitih slučajeva u kojima je došlo do toga da nečija prava budu grubo povređena. Nabrojaću nekoliko: jedan je prinudni otkup, drugi je kolektivizacija nacionalizacije, treći je Rezolucija Informbiroa i događaji oko toga, četvrti – obračun sa dobrim delom intelektualaca koji su učestvovali na ovaj ili na onaj način u javnom životu, koji su bili izdajnici ili nisu, ali nisu svi bili izdajnici; na kraju, dodao bih i nacionalno sumnjive, sa kojima se isto tako obračunavalo bez presude, bez rešenja. Ne kažem da u tim situacijama nekada nije bila odmazda, ali mislim da ne treba mi da se bavimo odmazdom. Trebalo bi ovde da se bavimo pravom. Citiraću naš Ustav, pošto, kao kolega Krasić, delim mišljenje da predlagač nije pogodio ustavni osnov i da ustavno uređenje Republike Srbije pruža daleko jače i pouzdanije ustavne osnove za ovakav zakon. Samo ću da pomenem, recimo, član 1. Ustava: "Republika Srbija je demokratska država svih građana", znači, ne pominje se ni ovaj ni onaj građanin, ni ovaj ni onaj narod, koji u njoj žive, "zasnovana na slobodama i pravima čoveka i građanina, vladavini prava i socijalnoj pravdi". Znači, vidim osnovu u slobodama i pravima, kao kolega, i u vladavini prava. To je za mene osnov. Član 14: "Život čoveka je neprikosnoven". Član 15: "Sloboda čoveka je neprikosnovena". Dalje ne bih da citiram. Tu su osnove. Zaista se držimo našeg Ustava koji pripada redu savremenih, modernih evropskih Ustava, takav kakav je, i sadrži osnove za nešto ovako. To što je predlagač napisao – procesno-pravni osnovi, iz člana 72. može da se dopuni ovim materijalno-pravnim osnovom koje ga puni apsolutnom sadržinom koja dozvoljava nešto ovako i omogućuje nešto ovako. Da vidimo ko su ti ljudi na koje bi se ovaj zakon odnosio, poslužiću se citatom iz knjige: "U leto 1945. godine doneta je na nivou Jugoslavije Uredba o otkupu i prometu hlebnih žita u ekonomskoj 1945-46. godini". Ovo pominjem zato da bi na ovaj način izrazio svoje poštovanje prema ovim žrtvama. To su bile žrtve i niko to neće moći da ospori. Od početka do kraja to se neće moći osporiti. Po ovoj uredbi svakom domaćinstvu je bila određena količina obaveze viška hrane. U početku, radi obezbeđivanja hranom, posle rata, što je opravdano, a potom kao sredstvo klasne borbe usmerene protiv bogatih seljaka. Zatim, ovom uredbom produžen je otkup. Kada se planirane količine nisu mogle obezbediti političkom agitacijom, primenjivana je represija. U Vojvodini je kroz zatvore prošao 8.821 seljak. Da li to nešto vama znači ili ne, ali meni to mnogo znači. Bilo da je prošao jedan seljak, znači mi, a prošao je 8.821. Da li mislite da je bilo rešenja? Nije bilo. Kada nije isporučio, uzeli su babu iz kuće, onako u gunju bosog, odveli ga, zatvorili u podrum, pa onda – ko se obesio, ko čupao brkove, ko sekao vene, ko skakao sa balkona, ako je bilo balkona, ako nije bilo prizemlje. To je tačno i to neće moći da se ospori nijednom istorijom koja se bude pisala na ovim prostorima. Uz sve to, kazne, konfiskacije pokretne i nepokretne imovine, potpuna ili delimična. Da vas podsetim, porodica Glavaški iz Novog Bečeja. Od kašike i viljuške do salaša, sve je uzeto. Znate šta piše u rešenju: "Konfiskuje se kao bogatom", doslovno tako piše, ne kao saradniku okupatora, nije sarađivao sa okupatorom; taj je imao mnogo dece i radio je; njemu je sve uzeto. Mi smo to nešto vraćali, tačno je, doneti su zakoni. Međutim, ono što je vraćeno ne može da vrati ono što se desilo. Ljudi su poniženi, vešali su se, gubili su pamet, mozak. To je bilo strašno. Vreme otkupa 1945-1952. zapamćeno je u Vojvodini kao najstrašnije vreme pljačke, bezakonja i terora. To pišu savremenici. Dakle, nije izmišljeno. Što se tiče kolektivizacije, da pomenemo i to, radi se tu o hiljadama ljudi. Zakonom o agrarnoj reformi i kolonizaciji od 1945. godine ustanovljen je agrarni maksimum i kolektivizacija. Kolektivizacija je sprovođena uz pomoć političke agitacije i represivnim merama primenom fizičke i psihičke torture. U Vojvodini je kolektivizirano ukupno 40% domaćinstava, a u privatnom vlasništvu ostalo je 41% zemlje. Šta se dešavalo sa ljudima koji nisu imali da isporuče žito u onim količinama u kojima je neko ocenio da on to može da uradi? Šta se dešavalo – ljude su hapsili, odvodili u logore. Tako je bio logor u Dečanima, da se ne zaboravi, na Kosovu je bio logor za seljake, koji su se zvali popularno "žitari", najviše iz Vojvodine, ali i iz Šumadije. Bilo ih je od četiri i po do pet hiljada tzv. žitara, umirali su tamo, nisu bile dozvoljene posete rodbine, prijem hrane i u Dečanima i danas postoji, ako postoji groblje žitara. O Informbirou mislim da je suvišno ovde govoriti, opet svi znamo da se radilo o nekoliko desetina, između 15-25.000 ljudi koji su iz ideoloških razloga, kao pripadnici jedne partije, u jednom trenutku pogrešili određenu odluku jednog ili drugog rukovodstva i stradali zbog reči, šale, zbog priče. Propadale su čitave porodice i to je trajalo tako od 1948. pa nadalje do 1952, 1953. godine. Nije se znalo gde su ti ljudi. Nisu donošena rešenja, ali to ne treba da se rehabilituje. Dakle, o tim ljudima se radi. Ne bih da ovde zamenjujemo teze, ako smatramo da će naši sudovi rehabilitovati one koji su streljali, ubijali, logorisali. Mislim da neće, naši sudovi nisu takvi i to i od ove i od one vlasti zavisi verovatno. Pravosudni sistem je nešto drugo, što neguje jednu drugu priču. Što se tiče samog teksta zakona, mislim da je dobro da pošto tih ljudi više zaista nema, da svako zainteresovano lice može da pokrene ovaj postupak i da taj postupak ne zastareva. Mislim da nije dobro što se od podnosioca zahteva, u članu 3. traži da podnese dokaze opravdanosti zahteva, jer ne mogu da zamislim kako će dokaz podneti onaj koji nije dobio rešenje, odnosno lice koje je osuđeno ili nije ni osuđeno, nema rešenja, nema odluku, kakav dokaz on da podnese? Nema ni izvoda iz matične knjige umrlih, ne zna se gde je on umro, kad je umro, znači tu dokaza nema. Zato je članom 4. sud obavezan da pribavlja dokaze, što je dobro, ali u članu 3. se traži nešto što je po meni za najteže slučajeve, nemoguće. Nadalje, šta mislim, mislim da je u ovom postupku bilo neophodno da se isključi plaćanje sudske takse, koja je prilično visoka i koja će naravno onemogućiti neke da urade ovaj posao. Što se tiče efekata zakona mislim da oni nisu dobro analizirani u samom Predlogu zakona, jer ih zaista tu i nema. Kaže se: "Primena rešenja predloženih u ovom zakonu, po našoj proceni, neće izazvati dodatne troškove građanima". Prvo, to je sudski postupak, on svakako nešto košta, dakle, ne možemo reći da angažovanje pravosudnog aparata nema neki iznos troškova. Drugo, mislim da efekti zakona nisu u troškovima, efekti zakona su u tome da se jačaju demokratska načela pravne države, zaštite života i zdravlja građana i da se u krajnjoj liniji, po meni, izvrši naknada štete. Ovde u zakonu to ne piše. Međutim, mislim da će pravnici – praktičari, koji se bave ovakvim problemima, u praksi ipak doći do nešto drugačijeg zaključka u osnovi, iz toga što, ako se stavlja van snage konfiskacija imovine kao kazna, ta imovina se mora vratiti. Dakle, tu nastaju neke obaveze. Drugo, ako ima neko od preživelih, što će teško biti da ima, pošto se radi o osobama posle 60 i više godina od kada im je tako nešto izrečeno, oni će imati pravo na naknadu nematerijalne štete po opštim propisima. Dakle, ne možemo govoriti da neće biti toga. Znači, potpuno im pripada to pravo, jer će se odluka doneti, stupiće na pravnu snagu i deset godina od stupanja odluke nastaće zahtev za naknadu štete. Istina, nematerijalna šteta prestaje smrću onoga ko ima pravo na nju, tako da će toga biti malo, ali ne možemo reći da toga neće biti. Dakle, G17 plus će podržati ovakav tekst zakona, da ponovo naglasim, ne radi ideologije ovih ili onih stvari, nego radi toga da se nekoliko desetina hiljada ljudi koji su najčešće ugroženi, kojima su najčešće oduzimani život i zdravlje čak bez ikakvog papira, dovedeni u tu situaciju da se kaže – ti i ti ljudi su pod tim i tim uslovima stradali zato što nije bilo prava, pravde i elementarne pravičnosti, i to je suština ovog zakona. Da li je on savršen, ne bih mogao da kažem, obzirom da se radi o zaista sumarnom tekstu zakona. Ali, mogu da kažem da sudovi imaju na raspolaganju dosta propisa koje je ova skupština donela. Dakle, tu se radi o Zakonu o krivičnom postupku, o Krivičnom zakoniku. Znači, tu su svi zakoni koji se primenjuju u ovoj materiji, zatim odredbe Krivičnog zakona o rehabilitaciji, itd. To su sve odredbe koje se mogu primeniti na ove slučajeve. Mislim da ovaj zakon možemo doneti bez neke opasnosti, još jednom to da naglasim, jer vidim da je to priličan problem i izaziva dilemu. Da li će biti rehabilitovan onaj koji je nekoga ubio, koji je nekoga osakatio, ko je nekom nešto ukrao? Nema mogućnosti za to, jer je sam član zakona isključuje. Znači, samo kada se radi o progonu lica iz političkih i ideoloških razloga. Mislim da je vama potpuno jasno šta je to. To su oni koji prvo nemaju nikakvo rešenje i presudu, znači, nema osude, a kao drugo,oni kojima nema takvih krivičnih dela na teretu. I to su ti ljudi. A to zašto neko sumnja na ovaj način, verovatno ima neke druge razloge. Hvala vam.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Marku Krstinu. Izvolite, gospodine Dačiću, po Poslovniku. Jel' vas neko povredio tamo pozadi?
Ne, zamolio bih vas, gospodine predsedavajući, da iskoristite tu priliku što predsedavate i što ste sami za predsedavajućim stolom. Veoma sam zadovoljan što je gospodin Krstin rekao da je Ustav Republike Srbije demokratski dobar i da je evropski. Molio bih vas da to konstatujete zato što smo svih ovih godina svedoci da se drvlje i kamenje i alibi za sve promašaje i neuspehe prebacuje na taj ustav. Paželim da, po Poslovniku, kažem da ima i pozitivnih primera u diskusiji. Hvala vam.
Gospodine Dačiću, koliko znam G17 je uvek govorio da je Ustav evropski i demokratski. Izvolite, gospodine Albijaniću.
Replika. Dakle, gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, zamolio bih vas da na valjan način vodite sednicu, nema razloga da komentarišete niti G17 plus niti, ovih dana predsednika poslaničke grupe, moju malenkost. Što se tiče Ustava Republike Srbije svima je jasno i sve političke stranke u Skupštini Srbije su na ovaj ili onaj način učesnice u donošenju najvišeg državnog akta. Valjda je svima jasno da tako nešto moramo uraditi u narednom periodu. Jasno je da osnovne vrednosti savremenog sveta danas, u zakonodavnom smislu, treba da se nađu u takvom dokumentu, a nema ih u Ustavu Srbije. Podsetiću vas – ljudska i manjinska prava, imamo ih u Ustavnoj povelji, ali je potrebno da država Srbija ima određene stvari ugrađene, bez obzira što smo potpisnici određenih dokumenata na koje se pozivamo. Prema tome, sve političke stranke učestvuju u Ustavnom odboru, u pododboru, gde je bilo određenih problema, sumnji, ko koči ili ne koči donošenje Ustava ...
Gospodine Albijaniću, samo da vas pitam, o čemu se radi sada?
Gospodine Anđelkoviću, dozvolite da završim izlaganje.
Pa ako nisam shvatio za dva minuta, ne verujem ni da ću još za minut.
Imam tri minuta pravo, po Poslovniku.
Imate, ali ako reklamirate Poslovnik ili se javite za repliku.
Replika je tri minuta, javio sam se za repliku zato što je pominjana poslanička grupa G17 plus sa vaše strane.
Pozitivno sam rekao, ishvalio sam vas. Gospodine Albijaniću, stvarno vas niko nije povredio. Samo malo da razrešimo. Možemo da se našalimo, možemo sve, ali niko ni G17 plus ni vas lično danas ni na koji način nije povredio niti uprljao vaš ugled.
Komentarisali ste šta je stav G17 plus i sada ga iznosim zato što ste to pogrešno protumačili.
Znači meni replicirate, gospodine Albijaniću. Ajde, završite, konačno sam shvatio treću minutu da meni replicirate.
Dakle, nadam se i očekujem od svih poslaničkih grupa u Skupštini Srbije da ćemo imati snage, hrabrosti, volje, da novi Ustav Republike Srbije donesemo ovde. Naravno, jasno je da postoje određeni problemi u radu Pododbora za ustavna pitanja i o tome je s vremena na vreme predsednik Skupštine izveštavao javnost i apelovao na različite ljude da utiču da dođe do zajedničke saradnje i nastavka rada na tom dokumentu. Ako se zalažemo za donošenje novog ustava, to znači da postojeći nije dovoljno demokratski, kako ste želeli da tvrdite, da je potrebno, u skladu sa savremenim tekovinama i ustavnim tekovinama Evropske unije i drugih zemalja, tako nešto i da donesemo. Ako hoćete da tumačite reči narodnog poslanika koji se pozvao na ustavni osnov za ovaj zakon, to je sasvim drugo pitanje i o tome mogu i gospodin Krstin i drugi da rasprave.
Zahvaljujem se, gospodine Albijaniću. Uspeli ste u 4,5 minuta da nas ubedite. Gospodine Albijaniću, ovo je Skupština, ovo nisu šareni baloni i ovde niko nije prozvao G17 plus, nego se složio sa gospodinom Markom Krstinom da ima dovoljno elemenata i da je postojeći ustav demokratski i evropski. To je činjenica, kao što je činjenica da se svi koji sede ovde u sali slažu da treba da napravimo novi ustav. Sa tom činjenicom se slažemo svi. Kad dođemo do novog ustava, usvojićemo ga. Ne usvaja ga Skupština, nego građani. Prema tome, ne vidim razlog, ni kome ste replicirali. Nismo ovde samo da vodimo replike. Ako hoćete da raspravljamo o tome ko šta radi ovde, mogao bih da pitam zašto je G17 plus juče glasao protiv svog predloga za člana Saveta guvernera NBS. Predložili ste ga i glasali ste juče protiv, a mi socijalisti smo glasali za. Predložen je kvalitetan čovek i glasali smo za. Predložili ste čoveka iz vaše stranke i glasali ste juče protiv. Valjda ste se zbunili ili niste znali, mislili ste da je to moj predlog. Predlažem da se vratimo na dnevni red. Nemojte međusobno, u okviru poslaničke grupe, da replicirate jedan drugom. Gospodine Nikoliću, izvolite.
Ovde je izrečena neistina. Gospodin Albijanić je rekao da sve političke stranke zastupljene u Skupštini učestvuju u izradi novog ustava i da postoje neke teškoće, a moram da vam kažem da teškoće čini predsednik Skupštine, u tesnoj saradnji sa DS, pomagan DSS. Objasniću tu vezu. Znate da smo stigli do 40. ili 50. člana, da je DS imala primedbi na nekoliko rešenja u tim prvim poglavljima i da i dan-danas čekamo šta će biti, pošto DS neće da odgovori na naš poziv da to ispravimo i da dođemo do zajedničkog stava. Predsednik Skupštine ne saziva Pododbor za ustavna pitanja. Predložio sam da idemo dalje. Što moramo svi da se složimo? Ko kaže da se konsenzusom donosi Ustav? Donosi se dvotrećinskom većinom u Skupštini i većinom upisanih birača na referendumu. Ko kaže da oko svake tačke moramo da budemo saglasni? Rekao sam – hajde da glasamo za svako rešenje na Pododboru i stižemo do kraja, idemo pred Skupštinu i ako imamo dvotrećinsku većinu idemo na referendum. Nas ne može da ukoči neko ko ne želi u tome da učestvuje. Može, ako mi to želimo. Zašto vi želite – da ne bi bilo izbora. I vi, i vi i "žuti". Samo da ne bi bilo izbora stoji rad na izradi Ustava. Ako me pitate, tu i vama repliciram, gospodine Anđelkoviću, meni je ovaj ustav potpuno dobar. Učestvujem u tome zato što ste rekli –hajde da napravimo još savremeniji Ustav, pa da ne ispadne da SRS vrši opstrukciju. Ne, učestvujemo u tome. Ustav je tako dobar da po njemu funkcioniše država. Sve dok ima Ustava i dok ga poštujete, država funkcioniše, ali se prema ovom ustavu ponašate kao da ne postoji. To je vaš problem. Nastavio bih da vam otkrivam adute i u diskusiji o zakonu, kako za vas ne postoji, ako je neko drugi bio na vlasti. To je vaš problem. Srbija ima Ustav. Kažete da imamo želju da napišemo novi. U redu je, ali ne radimo na tom novom. Nemojte da kažete da svi na tome radimo. Ne radimo. Predsednik Skupštine nas ne saziva. Postavite mene za predsednika tog pododbora, pa da vidite da li će da radi, da li će da bude sastanaka, da li će da se ide dalje. Ako mogu da se saglasim sa nekim rešenjima ili da ostavim da Skupština glasa o rešenjima koja predlaže SRS, može to i G17 plus, može i DSS, može i DS. Od septembra meseca trpite da nas izveštava predsednik Skupštine kako čeka odgovor DS na neke naše primedbe. Dokle će da čeka? Do novih izbora, po starom Ustavu. Dobro vas znam.
Gospodine Nikoliću, nisam shvatio da ste mi replicirali, zato što mislim da je Ustav idealan, još sam i učestvovao u njegovom usvajanju. Gospodine Aligrudiću, izvolite.
Ne sporim ove činjenice koje je izneo Tomislav Nikolić, nego sporim način na koji se one interpretiraju ovde. Dakle, predsednik Odbora za ustavna pitanja, koji je upravo ušao u salu, istovremeno vodi i Pododbor za ustavna pitanja, i može da potvrdi ovo što govorim, tačno je da nije sazvao Pododbor za ustavna pitanja i tačno je da ga nije sazvao zbog toga što nismo dobili odgovor DS, na kome su oni insistirali, a kako bi mogli da nastavimo dalji rad na tekstu Ustava. Gde je greška u interpretaciji i zbog čega sam se javio? Prvo, zato što ste rekli da je cela ta stvar potpomognuta DSS-om, što naravno nije tačno. Mi smo učestvovali u Odboru i Pododboru za ustavna pitanja. Problem je samo što je Odbor za ustavna pitanja doneo odluku da se sačeka taj odgovor pa da se onda zakaže sednica. Taj dogovor postoji i to će potvrditi predsednik parlamenta. Međutim, nije ni u tome poenta ovoga što želim da kažem, već u sledećem: da bi doneli Ustav Republike Srbije i da bi to bio poštovan akt, da bi trajao dugo, neophodno je da imamo širok društveni dogovor za njegovo donošenje. Ići sa varijantom da možemo krenuti u ustavnu promenu, tako što bi isključili DS iz te procedure, šta god o toj stranci mislio i o njenom postupanju, kada je reč o proceduri za promenu Ustava, a mislim sve najgore, mislim da je loše. Ono što treba da uradimo to je da ubedimo relevantne političke stranke u Srbiji da učestvuju u ovom procesu, da to rade iz najboljih namera i da taj postupak do kraja završimo. Dakle, niko to ne radi zbog toga da bi odugovlačio potencijalne izbore, prve redovne izbore nakon donošenja novog ustava, nego upravo zbog toga da bi taj ustav bio donet. Vrlo dobro znate da smo mi privrženi poštovanju postojećih pravila, postojećeg ustava i njegovih revizionih odredbi koje vrlo jasno govore na koji način se Ustav menja i donosi novi. Ovoj državi je potrebna podrška građana za promenu Ustava, a do te podrške može se doći jedino tako što će za donošenje novog ustava agitovati relevantne političke stranke u Srbiji. Dakle, to je ono što njima nije odgovaralo. Verovatno će se to vrlo brzo promeniti, imamo nekih nagoveštaja, ali videćemo šta će naredni dani doneti. Ne sporim činjenice koje su iznete, nego samo sporim njihovu interpretaciju, u onom delu koje se tiče pomaganja i u onom drugom delu, gde se prenebregava činjenica da je potreban vrlo širok društveni dogovor da bi ta stvar funkcionisala kako treba.
Reč ima gospodin Obradović. Gospodine Albijaniću, u čemu je problem? Gospodine Albijaniću, nemate oči pozadi, gledam napred i vidim kada se ko javio.
Javio sam se po Poslovniku, kao član Odbora za ustavna pitanja, povodom ove teme koja se sasvim nenadano nametnula u radu parlamenta, da kažem nekoliko reči, a i povodom onoga što je gospodin Albijanić pomenuo, govoreći o odnosu ili stavu G17 povodom našeg ustava. Naime, svima u Srbiji je poznato, ali ne znam zašto, kada govorimo u Narodnoj skupštini, pričamo ili pozivamo one političke stranke koje, objektivno, nisu do sada želele da učestvuju u radu na izradi novog ustava. Zna se da postoji obaveza izrade novog ustava, obaveza koja proističe iz Ustavne povelje i da smo mi u Narodnoj skupštini pristupili ispunjavanju te obaveze, kao i da je na Odboru za ustavna pitanja, tu je tačno ovo što govori poslanik Nikolić iz SRS, u početku postignuta apsolutna saglasnost i Skupština je donela odluku da se pristupi izradi novog ustava. Tada je postojala apsolutna saglasnost i znam da je na Odboru za ustavna pitanja bilo rečeno – kada se uradi novi ustav ići će izbori, ali izbori na svim nivoima: parlamentarni, predsednički i lokalni. Posle toga se DS, iz vrlo pragmatičnih razloga, pojavila sa svojim predlogom novog ustava, a znamo i zašto – zato što treba da se raspišu izbori za predsednika Republike Srbije, a Tadić i svi oni dobro znaju da više neće biti predsednik, zbog načina na koji radi svoj posao. Meni je interesantno da neki ovde u sali to neće da shvate. Nemamo šta da pozivamo DS, da tvrdimo da smo ih isključili iz rada Odbora za ustavna pitanja, oni su isključili sami sebe zato što ne žele izbore za predsednika Republike, kao posledicu donošenja novog ustava. Inače, kada je reč o postojećem ustavu, on apsolutno jeste Ustav koji sadrži gro, ili u najvećoj meri ona rešenja koja služe na čast Republici Srbiji, u odnosu na evropsko zakonodavstvo. To je činjenica. U prethodnom sazivu Narodne skupštine, kada se pristupilo izradi novog ustava i ušlo u suštinu i sadržaj, videlo se da će 80% materijala postojećeg ustava biti u novom ustavu. Ljudska i manjinska prava uopšte nisu sporna i ne stoji argument koji je gospodin Albijanić pomenuo. Ljudska i manjinska prava su nešto oko čega je odmah postignut dogovor. Jedino što naše demokrate nisu htele da utvrde, obaveze pripadnika manjina, kao deo ustavne materije, vezano za ljudska i manjinska prava, da se zna kakvu obavezu ima pripadnik manjine, kao državljanin Republike Srbije, ne samo prava nego i obavezu, jer i to piše u odgovarajućim aktima ili standardima međunarodne zajednice. Inače, postoji logička nedoslednost. Čini mi se da smo imali najveći broj predloga zakona iz Vlade Republike Srbije, ili bar u velikoj meri od kolega iz poslaničke grupe G17 plus, odnosno zastupali suih ministri iz te političke stranke. Ako je Ustav nedemokratski, kako to da se baš toliki broj zakona donosi i da se svi pozivaju na Ustav. Nešto tu nije logično. Prema tome, ne stoje ti navodi, a ne stoje ni navodi vezano za rad Odbora za ustavna pitanja.
Reč ima gospodin Marković, replika.
Naravno, postoje političke želje, postoje političke poruke. Moja obaveza je da poštujem odluke Skupštine i verujem da je to obaveza svih. Ova narodna skupština je jasno donela odluku o tome da se počne izrada novog ustava preko Odbora za ustavna pitanja i svi su dužni da tu odluku sprovode. Ne vidim zašto bismo se oko toga sporili, osim ako se dešava, a povremeno se dešava, i čuli smo sada svedočenja da neki nisu u stanju da poštuju odluke za koje su glasali. Ovde ima dovoljno odgovornih ljudi koji su u stanju da poštuju svoje odluke i potpuno razumem da ljudi, koji su nadležni, učestvuju odgovorno u radu jednog tela, ovog puta u Pododboru za ustavna pitanja, jer je to, takođe, odluka i to odluka Odbora za ustavna pitanja, da se na određeni način pristupi radu. Razumem da zbog političkih razloga žele javno da dobiju tačnu potvrdu onoga što su lično dobili, dakle tačne informacije i to ne zameram, ali pošto sam prozvan, onda moram javno da kažem. Mnogo ljudi po medijima, koji niti su obavešteni, niti učestvuju, niti su poslanici, daju čitav niz izjava o tome šta se dešava sa Ustavom i naravno da nikada lično na to nisam odgovarao, jer zašto bih odgovarao nenadležnima na njihove zablude. Naravno, moguće je da bih time ušao u neke unutarstranačke rasprave, moguće je da u njihovim strankama njih ne obaveštavaju. Kada je u pitanju mogućnost i odgovornost za zakazivanje sednica pododbora, predsednik Odbora za ustavna pitanja, ovo gospodin Nikolić zna i smatram da je samo želeo da javno izgovorim sve ovo i potpuno razumem tu vrstu poziva, na insistiranje jednog člana pododbora, posle zastoja u radu tokom 2005. godine; molim vas pododbor ne radi javno, i nije neophodno da dajem imena i prezimena; izdiktirana je odluka za koju smo svi glasali da bismo pokazali odgovornost svih ostalih članova pododbora, iz svih poslaničkih grupa, koji su prilježno i odgovorno radili. Čuo sam samo prvi deo vašeg izlaganja, tako je, do polovine teksta, gde je delimično usaglašen tekst, a delimično su ostavljene alternative, jer nema suštinskih razlika, već su alternative za tehničko-pravno rešenje. Dakle, isključivo zalaganjem jednog člana doneta je odluka da se pododbor ne saziva, pa sam dužan da poštujem tu odluku, dokle god zainteresovane strane predlagača tekstova koji su uzimani u obzir ne daju stručnjake da usaglase ove alternative, a da se potom, u skladu sa predlogom koji je dao gospodin Nikolić, a koji smo takođe svi prihvatili, na Odboru za ustavna pitanja utvrdi konačna verzija prve polovine usvojenog Predloga ustava. U odnosu na to, moram da poštujem te odluke. Pitao sam zainteresovanu stranu, gospodina Nikolića; jer smo i gospodin Nikolić i ja, pored još dva predlagača Predloga, kao ljudi koji su stavljali rešenje, bili zainteresovani; i rekli smo – ne, nećemo predlagati stručnjaka. Potom je jedan zainteresovani potvrdio stručnjaka, drugi nije. O tome sam ga obavestio pismom, 28. septembra 2005. godine. Pošto se ispostavilo da mu pismo stranka nije uručila, a on je prezauzet državnim funkcijama, tako sam shvatio, uputio sam mu novo pismo, 28. februara ove godine i o tome sam vas takođe obavestio i razumem što želite da ovo potvrdim. Da bi pododbor nastavio, neophodno je da strana koja je tražila ovakav zaključak i koji je jednoglasno izglasan, ispuni svoju obavezu. Ne mogu da nateram ljude da ispune svoju obavezu. Samo još jedna napomena, lepo je politički pričati o Ustavu, ali on svakako trebuje što širi konsenzus da bismo sproveli odluku koju je ova Narodna skupština donela. Potvrđujem, kao što sam javno nekoliko puta potvrdio, da su u dosadašnjem radu, sem te nespremnosti jednog člana, svi aktivno učestvovali, kao što vas podsećam da šta god da se priča, gospodine Obradoviću, na Odboru za ustavna pitanja, izbori na svim, ili ne svim nivoima, uopšte se ne određuju Ustavom, nego ustavnim zakonom koji sledi. U odnosu na to, ne može Odbor za ustavna pitanja da donese odluku da će posle donošenja Ustava biti izbori na svim nivoima, zavisi od rešenja u Ustavu i naravno, to dobro znate, istovremeno kada se donese Ustav, posle toga se donosi, u periodu koji je predviđen jasno zakonom, ustavni zakon o sprovođenju. Njime se definišu i rokovi za izbore. U slučaju, osim ako su rešenja potpuno identična postojećim zakonima, a iz ovih nacrta to neće tako biti, najprirodnija bi bila usvojena nova zakonska rešenja, u skladu sa Ustavom, kao i izbori na svim nivoima. Još jednom potvrđujem, ni male, ni velike stranke do sada nisu sprečavale ovo. Žao mi je, moram i sada dok ovo objašnjavam da vodim računa o tome, i zahvaljujem se svima koji o tome vode računa, da moramo da činimo sve da stignemo do što većeg konsenzusa, a ja i dalje ne mogu da utičem na one koji nisu sposobni da sprovode odluke za koje su sami glasali. Hvala vam na razumevanju.
Zahvaljujem se, gospodine Markoviću, dali smo vam dve i po replike, zato što je bilo važno pitanje. A sada, gospodin Albijanić.
Dame i gospodo narodni poslanici, javljam se da reklamiram povredu Poslovnika, član 104. Poslovnik je povredio predsedavajući, trenutno gospodin Anđelković. Dakle, ne samo dostojanstvo Narodne skupštine, već moje lično i ne znam više koji su to razlozi i motivacija gospodina Anđelkovića da mene već danima proziva, da pokušava da koristi i Skupštinu za određene obračune, da li u svojoj političkoj stranci ili na drugim mestima, što mene potpuno ne interesuje. Ne znam zašto koristiti mesto predsedavajućeg za komentarisanje pogrešno određenih stvari. Prvo, tačno je da greškom jedan broj poslanika G17 plus nije glasao juče za jednu od tačaka za koju smo glasali iz tehničkih razloga. Greškom sam ustao sa svog mesta u toku samog glasanja, ali to zloupotrebljavati na najgori mogući način nije dozvoljeno. Ne razumem šta vam to zapravo znači. Drugo, određeni politički stavovi koje mogu određene stranke da iznose na određenim mestima u određeno vreme; zar je moguće da sve vreme, i juče u toku dana i danas, pokušavate na određen način da me isprovocirate, kao predsednika poslaničke grupe G17 plus, da bi o tome polemisali, zarad neke vaše političke unutarstranačke promocije, što me ne interesuje. Nadam se da će već jednom ti baloni da vam izađu iz glave.
Zahvaljujem se gospodinu Albijaniću, što je upozorio na član 104. Moraću, naravno, da ga citiram da bi ljudi znali o čemu ste govorili. Član 104. kaže: "Narodni poslanici su dužni da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine". Duboko sam uveren da su svi danas poštovali dostojanstvo Narodne skupštine. (Miloljub Albijanić, sa mesta: Osim vas.) Gospodine Albijaniću, nemojte da vam dam upozorenje i opomenu što dobacujete sa mesta, jer je to direktno kršenje Poslovnika. Sada ću biti korektan, iako možete da me optužite da kršim Poslovnik zato što vas ne upozoravam što dobacujete sa mesta. Drugi stav: "Narodni poslanici su dužni da se jedni drugima obraćaju sa uvažavanjem". Treći: "Nije dozvoljeno korišćenje uvredljivih izraza, kao ni iznošenje činjenica i ocena koje se odnose na privatan život". Ništa od ovoga nije bilo predmet, ni sa moje strane, ni sa strane bilo kog drugog poslanika. Činjenica je da poslanici G17 plus juče nisu glasali za člana Saveta guvernera Narodne banke, koji je predložen od strane G17 plus na Odboru za finansije, a Odbor za finansije je prihvatio. I ja sam glasao tada, kao član Odbora, i to jeste politička činjenica. To nije korišćenje niti u moje političke svrhe, niti u druge političke svrhe, to je nešto što mislim da vređa parlamentarnu većinu, kada ne glasate za ono što ste predložili, a to znači da ne verujete vašem predlogu. Samo sam izneo tu političku činjenicu i to nije vređanje nikoga. Naprotiv. Prema tome, gospodine Albijaniću, ne želim da vas provociram, ali dobićete reč kada dođete na dnevni red, ili po redosledu, kada ste se prijavili, a ne kada poželite. Niste privilegovani u odnosu na bilo kog drugog narodnog poslanika ovde, a sada se za repliku javio… Ne, završili smo ovo, nastavljamo dalje. Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč o tački dnevnog reda? Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Gospodin Nikolić i gospodin Dačić su govorili, kao i gospodin Krasić, a ne gospodin Nikolić, pošto je on ovlašćen. Niste bili tu, pa verovatno čekate da budete poslednji od šefova poslaničkih klubova, ali sada izvolite.
Hvala vam na tom komentaru. Dakle, pred nama je Zakon o rehabilitaciji, koji je civilizacijski zakon, iz prostog razloga što pokušava da uradi nešto što na nivou ljudskog, moralnog civilizacijskog čina nije lako postići, pokušava da ispravi određene nepravde. Svestan sam toga da je kroz čitavu istoriju nepravdi bilo puno, da su ih činili razni ljudi koji su bili na vlasti, jer vlast je takva da čoveka kvari, korumpira ga, čak i najograničenija vlast na svetu,ograničena dobrim ustavom, u dobrim demokratskim porecima takođe kvari one koji tu vlast vrše i ostavlja prostora da ona, mimo zakona, mimo Ustava države čini nepravdu. Pogotovo je nepravdu moguće zamisliti i najviše se dešavaju u ratnim vihorima kada, upravo zbog delovanja oružanog sukoba na teritoriji jedne države ili više država, dolazi do nedostatka mogućnosti da pravni sistem, pravni poredak, zaštiti ljudska prava. Međutim, ne bih govorio ovde o tome na tako širok način, već bih se skoncentrisao na dva pitanja. Da li možemo da formiramo do kraja demokratski poredak na onaj način kako je to učinjeno u demokratskom svetu koji nam je danas uzor, a da jednostavno kažemo, za sve što se desilo u prošlosti, a tiče se 20. veka, jer je to neka mera, kada govorimo o kategorijama zaštite ljudskih prava i osnovnih vrednosti civilizovanog društva, teško možemo govoriti o 17, 18. i 19. veku, već govorimo o 20. veku, a onda su se tu pojavile i Ujedinjene nacije koje funkcionišu sa osnovnim postulatima i principima i dokumentima koje je međunarodna zajednica kroz, pre svega, ovu vrstu udruženja država iznedrila, dakle, da li mi tu možemo govoriti o tome da jedno društvo, jedna država može da nastavi normalan demokratski život, a da se drži onog slova – učinjenom poslu mane nema. Jednostavno, ono što se dogodilo u našoj ne tako davnoj prošlosti, i danas postoje živi svedoci tih zbivanja i onoga što se dešavalo u osnovi u nedemokratskom poretku posle Drugog svetskog rata, ako ništa drugo zbog toga što je bio u pitanju jednostranački sistem, dakle, ono što se dogodilo i nepravde koje su činjene ljudima u tom trenutku, da li država treba da ostane bez odgovora, po principu – učinjenom poslu mane nema. Mislim da ne, mislim da moramo delovati na taj način da rehabilitujemo one kojima je nepravda učinjena. Rehabilitacijom ne možete ljude oživeti, ne možete automatski njima ispraviti nepravdu i verovatno nekome, posle 40, 30, 20 i nešto godina, jer je bilo nepravdi u periodu koji nije vezan samo za Drugi svetski rat, to ne znači puno danas, ali može da znači ovoj državi i može da znači naciji. To je ono što je jako bitno. Naravno, može značiti i članovima porodice, odnosno njihovim naslednicima. Dakle, postoje dve kategorije tih lica, jedni koji su prosto lišeni života ili imovine ili bilo kakvog drugog dobra, bez ikakve sudske ili administrativne odluke i koji su kasnije trpeli posledice tog čina koji su arogancijom tadašnje vlasti, a to se pre svega odnosi na period tokom Drugog svetskog rata i neposredno posle njega, trpeli i druge posledice, naročito imovinske i posledice u pogledu prava na nasleđivanje takve imovine koja je bila najčešće konfiskovana. Naravno, postojali su i sudski i administrativni aduti, odnosno odluke, koje su proizvele iste takve posledice. Ono što treba danas da kažemo jeste da se ovaj zakon ne odnosi na rehabilitaciju bilo koga ko je počinio bilo kakav zločin, jer zločin prema kriterijumima kojih se danas pridržavamo i u našem zakonodavstvu kojim regulišemo pitanja i ratnih zločina i zločina protiv čovečnosti i zločina protiv života i tela, protiv imovine, krivičnih dela protiv imovine, ti standardi važe i za ono vreme, i mi danas moramo da pretpostavimo i da su u to vreme važili. Drugim rečima, ovaj zakon ne može rehabilitovati one koji su učini krivična dela i zbog toga je predviđen postupak u ovom zakonu da se proceni da li su ispunjeni u svakom konkretnom slučaju po podnetom zahtevu uslovi za rehabilitaciju. Dakle, ovaj zakon služi samo jednoj svrsi – pravičnoj svrsi, a to je da se rehabilituju nevina lica. Sve drugo je potpuno van predmeta rasprave u ovom slučaju. Sva pitanja koja se tiču ideoloških rasprava o tome ko je sarađivao sa kim, sa okupatorom, da li je ili nije, koja je vojska činila pravednu borbu protiv okupatora, koja nije, sve to nije predmet rasprave ovog zakona, već je predmet onoga o čemu danas ovde raspravljamo – da se rehabilituju ona lica koja su vihorom događaja, a koji su bili vezani i za Drugi svetski rat na našem području, i za one događaje koji su bili neposredno vezani za vreme posle Drugog svetskog rata, pa bogami i više godina nakon toga, učinila da vlast koja je bila tada legalna, a ne mora značiti da je bila i legitimna, svojom arogancijom nanela štetu tim ljudima. Dakle, o tome je reč. Naravno, molim vas da samo u ime te činjenice koja služi da našu državu potpuno stavi u kontekst država demokratske strukture, donesemo ovaj zakon i da ne vodimo raspravu o četnicima, partizanima, okupatorima, domaćim izdajnicima i sličnim stvarima, jer ovaj zakon nema to uopšte za predmet. Hvala lepo.
Da li se još neko od šefova poslaničkih klubova ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, samo malo, da li ste vi ovlašćeni ispred poslaničke grupe, nemamo nikakvo ovlašćenje, znači, ispred poslaničke grupe, onda vas molim da dostavite ovlašćenje
Dakle, o ovom značajnom zakonu govorili su predstavnici svih poslaničkih grupa u ovom parlamentu. U ime poslaničke grupe Nove Srbije i samostalnih poslanika, našao sam za shodno da se i sam o ovoj stvari izjasnim, mada samim činom glasanja mi svoj politički stav već iskazujemo. Ovde su se zaista čule neke stvari koje su bile nepotrebne, opet se otvara priča o četnicima i partizanima. Doneli smo Zakon o pravima učesnika ravnogorskog pokreta i taj zakon ima u principu samo moralnu snagu. Broj preživelih pripadnika ravnogorskog pokreta je suviše mali i njihova materijalna prava, mislim na ona koja smo odobrili, u dobroj meri su zakinuta, jer vidimo da je ovaj zakon o invalidskoj zaštiti opet skinut sa dnevnog reda. Prema tome, njihova prava su u dobroj meri i prolongirana, ukoliko uopšte budu realizovana. Ipak sam smatrao za shodno da kažem nešto i ovom zakonu. Istina je da ovaj zakon ima svoju moralnu i civilizacijsku težinu. Prigovori onih zašto se on odnosi samo na vreme od 6. aprila su potpuno po meni nerazumni. Naravno, neki datum se mora ustanoviti i taj najprirodniji datum jeste 6. april 1941. godine, jer ako bi razmišljali o nekom datumu koji je dalje od toga, onda bi to tek moglo da otvori puno pitanja. Ovako, ipak, bilo je nasilje, okupacija, jedan pravni i državni sistem je pao i uspostavljen je novi. Ono što se meni zaista dopalo u obrazloženju ovog zakona jeste stav koji ću citirati: "Donošenje Zakona o rehabilitaciji predstavlja jedan od načina odlučnog raskida sa našom autoritarnom prošlošću i veoma bitan moralni čin kojim se iz komunizma prelazi u demokratsko i liberalno, savremeno društvo". Naravno da se iz demokratizma može preći i u neko drugo društvo, ali naša je nada da to drugo jeste liberalno i demokratsko društvo i zaista, od oktobra 2000. godine ta promena je evidentna. Istina je da su u tom demokratskom prevratu učestvovali i bivši članovi Komunističke partije, ali prosto su to učinili iz uverenja da su se tog stava odrekli. Prema tome, ako bi pričali o ovoj stvari, potreba je, zaista, još jednom, da se rehabilituju ta prava. Druga stvar koja mi se dopala u ovom zakonu, i razume se da će moja poslanička grupa podržati ovaj zakon, jeste činjenica da zahtev Prvom Okružnom sudu, koji je prvostepeni, mogu podneti sva zainteresovana lica za rehabilitaciju i da to ne moraju objašnjavati. Niko od njih neće tražiti objašnjenje zbog čega se oni smatraju zainteresovanim, on je prosto samim činom što podnosi zahtev za rehabilitaciju, zainteresovano lice. Na taj način, čak i oni koji imaju određene ideološke razloge, pa i političke, ili prosto nisu ni u kakvom srodstvu, ni rodbinskom, ni krvnom, imaju načina, razloga, potrebe da pred sudom istorije, pred sudom pravde skinu ljagu sa imena onoga za koga smatraju da je bio neopravdano optužen. Recimo, čuli smo ovde prigovore da će se ovim zakonom o rehabilitaciji rehabilitovati i Milan Nedić. Ne mora Milan Nedić da bude rehabilitovan. Ali, recimo, njegov komesar za izbeglice Toma Maksimović mora biti rehabilitovan. Da nije bilo Tome Maksimovića, Sava ne bi mogla da primi toliko srpskih glava koliko bi nam NDH poslala. Tomu Maksimovića moramo rehabilitovati. Sigurno, ukoliko to do sada nije učinjeno, a pretpostavljam nije bilo zakonskih mogućnosti, sada će biti. Prema tome, one reke izbeglica, one reke srpske sirotinje koja je u Srbiji majci našla spas, imaće priliku da rehabilituju Tomu Maksimovića. Njega sam se u ovom momentu setio. Sigurno da nije njegov primer najeklatantniji, postoji zaista dosta primera ljudi koji su na pravdi Boga stradali. Ovim zakonom će se takve odluke, u kojima su oni stradali, staviti van zakona i sve pravne posledice koje iz takvih nepravednih odluka proizilaze će biti suspendovane. Zato vidim da ovaj zakon ima svoju moralnu i civilizacijsku vrednost i podržaćemo njegovo donošenje. Hvala lepo.
Zahvaljujem se, gospodine Ćirkoviću. Da li još neko, ko još nije iskoristio pravo, predsednik poslaničkog kluba ili ovlašćeni predstavnik, želi reč? (Ne.) Prelazimo na redosled narodnih poslanika, prema prijavi. U načelnom pretresu Predloga zakona o rehabilitaciji, prvi prijavljeni za reč se javio Ištvan Išpanović iz G17 plus. Izvolite, gospodine Išpanoviću, potom se za reč prijavio Žarko Obradović, zatim Jovan Palalić, pa gospodin Nikolić.
Hvala lepo. Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, želim da kažem nekoliko reči o ovom predlogu zakona o rehabilitaciji, s tim što ću govoriti uopšte o potrebi donošenja ovakvog zakona, a posebno ću govoriti o značaju donošenja zakona iz ugla mađarske nacionalne manjine u Vojvodini. Videli smo već u dosadašnjoj raspravi da se radi o veoma složenom pitanju. Mislim da je to i veoma osetljivo pitanje, a za mnoge građane danas i bolno pitanje, tako da zbog toga ovaj zakon ima izuzetan značaj. Na neki način, to je suočavanje društva sa sopstvenom prošlošću. Bitno je i zbog raskida i distanciranja od nedemokratskog režima, iako je u dosadašnjoj raspravi bilo da je veliko pitanje da li je neki prethodni režim do 1990. godine bio nedemokratski. Mislim da jeste. Veoma je važno utvrđivanje nekih činjenica, nažalost, ne 20, 30, 40, nego i iz proteklih više od 60 godina. Sasvim sam siguran da donošenjem ovog zakona nećemo moći ispraviti sve istorijske nepravde, ali nam i ova rasprava i kasnije sam postupak rehabilitacije može pokazati drugačiji put, put u izgradnji demokratskog društva u kome će dominirati neke druge vrednosti savremene civilizacije, kao što su: pravo na život, na slobodu, bezbednost, pravo na slobodu izražavanja mišljenja, okupljanja, udruživanja, neotuđivo pravo na privatnu imovinu koja dugo nije bila poštovana i neka druga prava, vama poznata, koja pripadaju čoveku i građaninu. Naravno, ovde je bila rasprava o potrebi donošenja Ustava. Takođe, mislim da, ukoliko želimo da menjamo društvo, nužno je da što pre donesemo taj ustav, ali to nije dovoljan uslov za menjanje društva. Nužno je doneti i neke druge zakone, osim ovog zakona o rehabilitaciji, i Zakon o vraćanju imovine, nadam se da ćemo ga još ove godine doneti, Zakon o otvaranju tajnih dosijea, Zakon o civilnoj kontroli organa bezbednosti i neke druge zakone. Potrebno je primenjivati neke već donete zakone koje, nažalost, ne primenjujemo, iako smo ih doneli. Mnogi misle da ovaj zakon moramo doneti zbog toga što od nas to očekuje međunarodna zajednica. Mislim da zakon moramo da donesemo zbog nas samih, a ne zbog spoljnih pritisaka. Na ovaj način možemo i treba da iskažemo svoj stav o nekim prošlim događajima. Mislim da se takvi prošli događaji ne mogu pravdati nekom revolucionarnom pravdom i nekim drugim ideološkim razlozima. Mislim da, posebno mi stariji koji smo učili školu u drugačijem okruženju, drugačijem režimu, sami moramo menjati neke svoje stavove o istorijskim događajima. Želim da pozdravim i delim mišljenje većine poslanika, da je to hrabar potez Vlade Republike Srbije, sam Predlog zakona ima određene nedorečenosti koje ćemo, nadam se, ispraviti kroz razmatranje podnetih amandmana. Lično sam podneo nekoliko amandmana na ovaj zakon. Verujem da ćemo imati zakon, uz teškoće koje su ovde navedene u primeni tog zakona, ipak utvrditi neku pravu istorijsku istinu, bez čega se ne može izvršiti objektivna rehabilitacija ljudi koji će koristiti odredbe ovog zakona. Period od 1941. godine, u nekim svojim delovima nije dovoljno izučen, posebno se o nekim događajima uopšte nije moglo ni govoriti, sve do 1990. godine. Kasnije ću reći nešto o tim događajima. Razlozi su uglavnom ideološki, a nažalost postojali su razlozi da neki ne bi bili pozvani na odgovornost, pa zbog toga nije bilo moguće da se o tim događajima javno govori. Ovde je već bilo reči da je situacija u Srbiji bila izuzetno složena, počev od 1941. godine. Na ovim prostorima je osim borbe protiv okupatora bio i građanski rat, bilo je međuetničkih sukoba i socijalističke revolucije, bilo je kolektivnog kažnjavanja, etničkog čišćenja i raznoraznih kažnjeničkih logora. Besneo je rat, ovde je takođe malopre bilo govora o nedićevcima i ljotićevcima. Bio je praktično rat svako protiv svakoga. Da situacija bude složenija, Vojvodina, odakle sam ja, za vreme rata je bila podeljena na tri dela, praktično je pripadala, odnosno bila pod suverenitetom triju različitih država. Smatram da je poseban problem što se zakasnilo sa obradom tih istorijskih činjenica za vreme rata, neposredno posle rata. Naime, u drugim zemljama, u većini zemalja, sva pitanja iz perioda Drugog svetskog rata uglavnom su raščišćena. To nije urađeno u komunističkim zemljama jer su tamo postojali određeni razlozi zbog kojih se nije moglo govoriti o periodu za vreme rata, odnosno neposredno posle rata. To odražava i neke diskusije koje su danas ovde vođene. Prema tome, nužno je da iz postojeće istorijske građe pokušamo da damo odgovore na neka od tih pitanja. Ovde moram da kažem i nekoliko reči o odluci Skupštine Vojvodine koja je obrazovala Anketni odbor za utvrđivanje istorijske istine za period od 1941. do 1945. godine. Taj anketni odbor je počeo sa radom još 2000. godine i dan-danas radi i završeno je oko 80% poslova na utvrđivanju te istorijske građe. Naravno, taj anketni odbor ne radi, ne rade poslanici koji su izabrani u taj odbor, odnosno ne rade samo oni, nego su uključeni istoričari, znači naučni radnici, koji obavljaju poslove oko utvrđivanja te istorijske građe. Kasnije bih nešto rekao, sada bih samo napomenuo, o periodu vojne uprave u Vojvodini. Ta vojna uprava je bila od oktobra 1944. godine do februara 1945. godine. Ovde je već govoreno, od strane nekih diskutanata, o raznim događajima, o ljudima koji su osuđivani kao saradnici okupatora, raznim izdajnicima, neprijateljima, ratnim profiterima, itd, kojima je, naravno po tom nekom osnovu i oduzeta imovina, a da ne govorim o informbirovcima, radnim disidentima, o ljudima koji su osuđivani za verbalni delikt. Naravno, to je sada prilika da oni budu rehabilitovani. Što se tiče same koncepcije zakona, kada sam pročitao zakon i pokušao da dam neke amandmane, postavilo se pitanje opšte koncepcije, da li je trebalo njime obuhvatiti i one koji su osuđivani i one ljude za koje nije bilo nikakve odluke, ali su pretrpeli neke druge stvari ili im je oduzet život, da li je to moglo da se reši na neki drugi način. Znači, da se ljudi koji nisu učinili ništa, posebnom odlukom rehabilituju, a da se ne traži u svakom pojedinačnom slučaju da se vrši rehabilitacija. To je način, Predlog zakona je pošao od mogućnosti da se za svakog mora posebno voditi postupak i da se oni tako rehabilituju. Naravno, nisam želeo da podnesem neki amandman koji bi u potpunosti menjao koncept zakona, pa sam ostao u okviru predloga i moji amandmani samo poboljšavaju tekst koji je predložen od strane Vlade. Mislim da će posebno biti polemike i oko prava na naknadu šteta i o povraćaju oduzete imovine. Naime, sam tekst zakona, odnosno član 5. ne omogućava direktno naknadu štete, posebno naknadu nematerijalne štete, nego se to mora rešiti na drugi način. O tome ću govoriti kada budu amandmani na dnevnom redu, u pogledu tog pitanja. Moram reći da postoje određena međunarodna iskustva koja regulišu način obeštećenja tih lica, da li u materijalnom pogledu ili za tu nematerijalnu štetu. Mislim da, ukoliko budemo donosili zakon o vraćanju imovine, u tom zakonu ćemo morati predvideti i odredbu o isplati nematerijalne štete licima koja su obuhvaćena rehabilitacijom. Sada vas neću više zamarati, ali bih želeo da kažem nekoliko reči o potrebi rehabilitacije, odnosno kako se to reflektuje među vojvođanskim Mađarima i nekoliko reči o njihovom stradanju za vreme vojne uprave. Moram reći da nije bilo nikakvih ozbiljnih istraživanja o stradanju vojvođanskih Mađara za vreme ili neposredno posle Drugog svetskog rata. Jedan istoričar kaže da to niko nije tražio, da zato taj period nije istraživan. Nadam se da to neće ostati tako, jer već postoje određeni rezultati, malopre sam govorio o radu tog anketnog odbora u Vojvođanskoj skupštini. Ali, ima i nekoliko istoričara koji se tim pitanjima veoma ozbiljno bave. Sada bih želeo da nešto kažem o tim stradanjima vojvođanskih Mađara i ne želim da izazivam emocije, pa ću se truditi da govorim uglavnom jezikom činjenica. Poznato je da je oktobra 1944. godine doneta odluka od strane vrhovnog komandanta partizanskih jedinica, Josipa Broza Tita, o uvođenju vojne uprave u Bačkoj, Banatu i Baranji, kada je već na tim prostorima rat završen, jer su sredinom oktobra već bili oslobođeni Bačka, Banat i Baranja. Znači, radi se još za vreme rata, ali na tim prostorima više nisu bila ratna dejstva. Od strane vojne uprave, ali i najvišeg pokrajinskog partijskog rukovodstva, Nemci i Mađari ocenjeni su kao osnovni krivci za masovne i raznovrsne zločine počinjene nad Srbima i Jevrejima u Banatu, Bačkoj i Baranji, za šta su morali da odgovaraju. To je stav rukovodstva vojne uprave iz tog vremena. Nakon donošenja ove odluke, kažu istoričari, nisu moje reči, da je prvih dana oslobođenja, znači u oktobru 1944. godine, bilo i nekontrolisanog ubijanja Mađara, među kojima je bilo i nevinih. Činjenica je da su uglavnom bili nevini. Isto tako, evidentirano je da su posle nekoliko dana u Bačkoj počeli pred sudovima da se izvode uhapšeni ratni zločinci i njima slični, pa se govori da je oko 250 ljudi osuđeno i streljano kao ratni zločinci. Međutim, koliko je bilo žrtava, to je sad najveći problem, zašto nije bilo istraživanja tih zločina, pa se sad cifre kreću, bar neki istoričari ocenjuju kao najmanju cifru stradalih Mađara – oko 4-5 hiljada, dok neki kažu da je bilo 20 hiljada. Čak ima nekih pisaca iz Mađarske koji smatraju da ima 50-60 hiljada žrtava. Problem nije toliko u broju žrtava, iako je i to veoma značajno, nego u tome da uopšte ne postoje bilo kakve evidencije, odnosno do skoro su bile potpuno nepristupačne evidencije, razni dokumenti iz tog perioda, zato što su ta streljanja vršile uglavnom jedinice OZNA-e, to je neka prethodnica državne bezbednosti, pa su sva dokumenta čuvana u raznim arhivima državne bezbednosti, do kojih se do 1990. godine uopšte nije moglo doći. Znači, postoje te manipulacije u vezi žrtava mađarske nacionalnosti. Veoma bi bilo važno da se u okviru tog postupka rehabilitacije utvrdi tačan broj. Sada vas molim da se ne iznenadite – u Vojvodini danas postoji veliki broj masovnih grobnica, gde su sahranjeni Mađari za koje se tačno ni ne zna, nije tačno obeleženo, a kamoli bilo kad utvrđivano koliko je tamo žrtava sahranjeno. Sada ću samo još jedan primer koristiti, a to je primer iz šajkaškog dela Vojvodine. Vi znate, svi zajedno smo učili u istoriji da su 1942. godine mađarske vlasti izvršile pokolj u oblasti Šajkaša, u južnom delu Tise, odnosno u Novom Sadu. Nesporno je, to je u udžbenicima istorije već odavno, da je u to vreme stradalo oko 4000 nedužnih Srba. Imam istorijske podatke da je bilo oko 1200 žrtava u Novom Sadu, a ostalo je bilo u Čurugu, Žablju itd. Međutim, posle završetka rata, tri sela gde je bilo najviše tih nedužnih srpskih žrtava, a to znači Čurug, Žabalj i Mošorin, to su bila mešovita sela, bilo je Srba i Mađara, nakon rata iz ova tri sela su iseljeni svi Mađari. Oni su iseljeni na taj način što je deo ubijen, a ostali su uzeli zavežljaj u ruke i oterani svi u logor. Znači, u ova tri sela ni danas nema, ne znam tačno, ima tu poslanika iz Žablja, on možda bolje zna, mađarskog življa. Da ne kažem da ni danas nije moguće posećivati grobove u ova tri sela, odnosno na bilo koji način obeležiti ona mesta na kojima su stradali vojvođanski Mađari. Naravno, o ovim pitanjima bih mogao mnogo da govorim. Međutim, to je prvi put da je u jednoj skupštini, mislim i na Saveznu i na Republičku skupštinu, uopšte ovo pitanje pomenuto. Znači, u proteklih više od 60 godina o ovome se jedno vreme nije smelo, a kasnije nije moglo govoriti. Pokušao sam biti objektivan što se tiče ovih činjenica i nisam želeo da na bilo koji način izazivam vaše emocije u tom pogledu. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, a neka se pripremi narodni poslanik Jovan Palalić.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, SPS neće glasati za Predlog zakona o rehabilitaciji, jer mislimo da je zakon loš, da je neprecizan, da daje osnovu za unitarističko ponašanje, da su pojedine formulacije široko postavljene, da mu je cela suština – revizija istorije, pre svega onoga što se zbivalo na prostorima Srbije i državne zajednice Srbija i Crna Gora u toku Drugog svetskog rata, kao i politička rehabilitacija ljudi koji su sarađivali sa Nemcima, Italijanima, koji su zajedno sa fašistima okupirali ovu zemlju i borili se protiv ljudi koji su bili učesnici narodnooslobodilačkog rata i revolucije. To potvrđuje i obrazloženje ovog zakona, ne članovi, ali obrazloženje apsolutno, to potvrđuju dosadašnje diskusije onih koji će glasati za ovaj zakon, kao i ponašanja nazovi demokratskih snaga posle 5. oktobra 2000. godine. Kada je reč o obrazloženju, zanimljivo je da se pominje raskid sa autoritarnom prošlošću, obaveza demokratske Srbije, govori se o ubijenim ljudima, zbog političkog stava. Kada je reč o dosadašnjim diskusijama, videli ste da gotovo svi govore o Drugom svetskom ratu, a niko ne pominje neke druge periode iz naše političke prošlosti koje bi, eventualno, mogao podvesti pod odredbe ovog zakona. Kada je reč o dosadašnjem ponašanju, o zbivanjima u Srbiji posle kontrarevolucije od 5. oktobra ili puča, videli smo kako u praksi izgleda kada demokratske snage vrše vlast. Pozivajući se na demokratske vrednosti i primenjujući Ustav u meri koja im odgovara, zakon – kada to žele, pravosuđe su stavili pod svoju kontrolu i apsolutnim diktatom izvršne vlasti ogroman broj socijalista i ljudi koji su bili u vlasti do 2000. godine podvrgli su apsolutnom političkom progonu. Sa ove govornice ministri nekadašnjeg DOS-a pretili su javno da će predmet rada Unutrašnjih poslova i pravosuđa biti socijalisti, što se dešavalo i to je politički osnov. Sa ove govornice oni su izricali pretnje koje su kasnije pretakane u konkretan poraz. Ima još nešto što govori da je ovde reč o apsolutno političkoj stvari. Pominje se u delu zakona da, ukoliko sud donese neku odluku da se oštećena stranka može pozvati na nadoknadu imovine. Da je stvarno tzv. demokratskim snagama posle 5. oktobra stalo da i taj deo priče ili obećanja koja su davali pre toga ispune, onda ne bi sigurno tu spornu imovinu pustili da bude preneta u džepove novokomponovanih bogataša. Srbija je opljačkana kroz privatizaciju, 1.000 najboljih preduzeća prodato je za dve milijarde evra. Deo tih preduzeća, bar prema tvrdnjama ljudi koji su nudili određene papire i dokumenta, bio je deo imovine ljudi koji su to posedovali pre Drugog svetskog rata. Da su stvarno mislili o nadoknadi imovine i tvrdili da je ta imovina nezakonito oduzeta, da su vodili računa o tome, onda ta imovina ne bi trebalo da bude predmet privatizacije, a bila je, jeste i biće. Znači, to je nešto što se apsolutno dešava i ovaj zakon nema veze sa tom dimenzijom, iako je pominje. Naravno, ako slučajno do toga dođe, to će se, kao i mnoge stvari koje su u načelu opšteg karaktera, posle prelomiti preko leđa građana, jer političke odluke za sobom će nositi zahtev za nadoknadu materijalne štete, za povraćaj imovine, a imovina je već otuđena, prodata, u džepovima je nekog od novih bogataša i onda će se moći učiniti samo nešto da se iz budžeta Republike Srbije ta imovina vrati, doduše imamo slučajeve da pojedine opštine bez bilo kakve odluke vraćaju imovinu. To govori u kom je stanju Srbija. Pre neki dan novine su objavile podatak da su u opštini Aranđelovac tri lokala vraćena pređašnjim vlasnicima, na osnovu sugestije predsednika Narodne skupštine Republike Srbije. On je poslao cirkularno pismo, gde sugeriše lokalnim samoupravama da vrate imovinu pravim vlasnicima i SO je na osnovu tog pisma, sugestije, donela te odluke. Onda možete misliti šta će biti kada bude doneta neka odluka da je pojedinac, odnosno odluka koja znači političku rehabilitaciju i sve ono što sledi iz toga. Ja lično i mi iz SPS mislimo da ovaj zakon predstavlja samo nastavak Zakona o izjednačavanju prava četnika i partizana, zakon koji smo doneli pre nekog vremena u Narodnoj skupštini i zbog kog nam se ceo svet smeje. Ceo svet se smeje Srbiji koja je 60 godina posle Drugog svetskog rata našla za shodno da izvrši reviziju istorije i da one koji su sarađivali sa okupatorom proglasi savezničkim snagama. Zato nas nisu zvali na manifestacije koje su se obeležavale širom sveta o pobedi nad fašizmom, a ako su nas pozivali mesto nam je bilo u zadnjem redu, zato što smo se usudili da prekrajamo istoriju, verujući da zakon koji se u Skupštini usvoji može promeniti ono što se zbivalo decenijama pre i ono o čemu su se mnogi izjasnili. Tada smo ponudili obilje stranih dokumenata, da se ne bi prigovorilo u objektivnost, koji su pokazali i dokazali da sem pojedinačnih akcija 1941. godine četnici nisu bili neko ko se borio protiv fašista. Naprotiv, sarađivali su, činili zla, i to je poznato. Sada će se, na osnovu nekog zakona iz 2006. godine, na osnovu dokaza koji će biti boga-pitaj-kakvi, a već se stvara atmosfera da ti dokazi budu relevantni, to će biti kao dva svedoka i završena priča, da je neko zbog političkih razloga bio predmet torture i da mu je uskraćeno neko pravo. To Srbija treba da zna, jer ovaj zakon je samo nastavak tog zakona. Stvaramo neko bezlično društvo u kome se jednostavno neće znati šta je dobro, a šta je loše. Neće se znati šta je pozitivno, šta je negativno, već će verovatno biti politička volja ili naredba političkih snaga, nešto što je odlučujuće za delovanje svih. Zašto 6. april 1941. godine, kao datum koji je sadržan u ovom zakonu? Zašto nije uzet datum stvaranja Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca? Zašto se pod kršenjem ljudskih prava ne obuhvati onaj deo istorije Srbije kada je nekoliko hiljada komunista bilo u zatvorima zbog političkog stava i mišljenja iskazanog? Zašto 6. april 1941. godine, a nema veze sa Drugim svetskim ratom. Nismo dobili nijedan relevantan odgovor. Kada to nema veze, onda je moglo i pre. Jedan kolega kaže da bi to izazvalo dodatne probleme. Neka izazove. Mislite da ovo neće izazvati probleme? Nekome je stalo da se politički rehabilituje, da bude rehabilitovan zbog članova porodice, dece ili unuka. Članovi porodice imaće pravo da to traže. Zašto bi se mi brinuli o pravima nekih drugih? Dajte da stvorimo pravni uslov, pa neka oni to traže. Nije na nama da procenjujemo da od tog i tog datuma može da se podnese zahtev. Potpuno smo ubeđeni da će predmet ovog zakona biti revizija svih sudskih presuda ili bar ogromnog broja sudskih presuda koje su protiv učinilaca ratnih zločina, a koje su doneli vojni sudovi narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije. Potpuno smo ubeđeni u to. Verovatno će biti i odluka, presuda, stavova koji će pokazati da ljudi koji su ubijeni u borbi protiv narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije, da je to bio predmet, odnosno, da je to bio razlog, ideološki ili neki drugi, jer će 60 i nešto godina posle Drugog svetskog rata pitanje dokumenata i dokaza biti krajnje relativno. To je nešto što postoji kao činjenica. Da li će ovaj zakon obuhvatiti one koji su bili predmet političkog progona posle 5. oktobra? Formalno – da. Da li će suštinski moći ljudi da dokažu da su bili predmet progona? Ne. To je pokazala praksa u ovih prethodnih nekoliko godina. Pomenuo sam više puta u Narodnoj skupštini Republike Srbije stotine slučajeva, pripadnika SPS-a, koji su bili predmet političkog progona. Nađen je zakonski osnov ili čuvena zloupotreba službenog položaja ili neka druga odredba Krivičnog zakonika koja je krajnje zlonamerno tumačena. Ti procesi traju i traju i ne može ništa da se dokaže, i kada ne mogu da dokažu ono što je sadržano u optužnici, onda se optužnica proširuje na godine pre da bi se još nešto našlo. Zar stvarno mislite da će biti predmet sudske presude oni ljudi koji su, primera radi, predsednika Miloševića lišili slobode na osnovu protivustavne odluke Vlade Republike Srbije? Na osnovu jedne odluke, protivustavne odluke, u kojoj je učestvovalo celo srpsko pravosuđe. Nije se reagovalo, niste rekli ništa, ni istražni sudija, ni okružni sudija, ni Vrhovni sud, ni Tužilaštvo. To je par ekselans politička odluka i ne treba nam velika mudrost da shvatimo njenu suštinu. To je nazovi demokratska Srbija i to su te demokratske vrednosti. Sve je moguće, sve je dozvoljeno, samo da završimo ono što nam treba. Predsednik Milošević je bez sudske odluke lišen slobode, kidnapovan i odveden u Hag i tamo suštinski ubijen, jer se ovaj zakon odnosi i na njega. Formalno da. Da li mislite da se nešto može uraditi? Znam da ne, zbog stanja u srpskom pravosuđu i zbog pojedinaca ili grupa ili čak političkih stranaka, kojima je sve što je levičarsko u prošlosti – komunističko, koje je sve apriori negativno. To je nešto što oni nose sa sobom i ne mogu se toga osloboditi. Dok tako bude nema koraka napred. Da završim, ovaj zakon je po našem mišljenju jako loš, izazvaće mnogo negativnih posledica. Ako oni ljudi koji budu sprovodili ovaj zakon budu dosledni, a znam da neće, ali govorim: ako, hipotetički, onda će predmet sankcija biti i ljudi iz sadašnje vlasti. Ljudi naravno računaju da se to na njih ne odnosi, ali moraju znati da je vlast čudo. Danas si u vlasti, sutra već nisi, a izbori će brzo i vlast će se promeniti. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Naslov u novinama – "Socijalisti kažu izbori će brzo".) Izbori će brzo i vlast će se promeniti. Ovakva politička struktura neće ostati na vlasti, a oni koji se ovako busaju u grudi i pozivaju se na poštovanje zakona, a tumače ga na svoj način, biće sutra u situaciji, hteli to ili ne, da osete sve blagodeti nazovi demokratske Srbije.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, a neka se pripremi narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Gospodine predsedavajući, gospodo narodni poslanici, pored činjenice da se ovim zakonom opravdano teži uspostaviti pravda i ispraviti nepravda koja je činjena u prethodnom periodu, nema sumnje da je ključan motiv donošenja ovog zakona pitanje afirmacije osnovnih ljudskih prava i privrženosti Srbije pravnoj državi i vladavini prava. U prethodnom periodu, kada se analizira istorijski put Srbije i opredeljenje, jasno je da je od svog nastanka moderne Srbije težnja bila da se kroz donošenje Ustava spreči da vlast bude autoritarna, da nekontrolisano raspolaže životima, imovinom i svim drugim pravima građana. Posle despotije koja nije bila sporna, Miloševe, kada se otimala i imovina i žene, donet je Sretenjski ustav i od tada je krenuo put ustavnosti Srbije, gde su se upravo ova osnovna ljudska prava jemčila. Ne možemo da prenebregnemo činjenicu da smo u jednom periodu naše istorije imali režim koji je sva ova prava stavio van snage i politički progon, zatiranje svega onoga što je u to vreme mislilo drugačije, uspostavio kao politiku. To nisu bili pojedinačni slučajevi, nego jasna politika progona neistomišljenika, potencijalno politički opasnih, onih koji su nosili građansku i nacionalnu svest u Srbiji. Nema sumnje da je u tom periodu bilo kršenja svih osnovnih ljudskih prava koji su onim deklaracijama iz 19. veka utvrđeni, prava na život, na slobodu misli, na imovinu, a čemu je Srbija bila posvećena, kazao sam, od svog nastanka pa do ovog perioda uspostavljanja autoritarne vladavine 40.-tih godina prošlog veka. Upravo činjenica donošenja ovog zakona, u vremenu kada se Srbija menja i kada želi da kroz jačanje svojih institucija afirmiše pravnu državu ponovo i na taj način se legitimiše kao deo velike porodice evropskog naroda, važno je doneti ovakav zakon i poslati poruku da Srbija želi ponovo ova osnovna ljudska prava da afirmiše na taj način da nikad više ne bude ideoloških pitanja ili političkih progona zbog razlike u političkom mišljenju. Nikad više, bez obzira ko bio na vlasti. Zato je ovaj zakon važan i zato je važna njegova poruka. Naravno, sprovođenjem ovog zakona moramo verovati u srpsko pravosuđe, da će nadležan sud, kada mu se zainteresovano lice obrati sa jasnim dokazima, utvrditi da li je bilo ovih pojava. Ne samo što je lako utvrditi da li je bilo sudske i administrativne odluke, nego da li je bilo, a bilo je, znamo, u Srbiji i onih koji nikakve veze nisu imali sa raznim vojnim pokretima koji su bili ili neprijatelji ili su drugačije mislili u odnosu na režim koji se tada stvarao, na taj način lišeni pojedinih prava, pa čak i života. Tačno je, pored ovog zakona o rehabilitaciji važno je doneti zakon o denacionalizaciji, jer jeste oduzimana imovina onima koji su označeni kao politički protivnici i treba im to vratiti, jer se mora afirmisati pravo svojine. Zato je vrlo važno da se ovaj proces nastavi, da se Srbija ponovo afirmiše kao pravna država u kojoj se jemče osnovna ljudska prava i da ta prava koja u Ustavu budu garant i slobode misli i imovine pojedinaca i prava čoveka da se slobodno opredeli na koji način će živeti, na koji će način delovati. Zato će DSS podržati ovaj zakon i preporučuje i drugim strankama u ovom parlamentu da ga podrže.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, a neka se pripremi narodni poslanik Đorđe Mamula.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SRS neće ući u salu u danu za glasanje po ovom predlogu zakona, a vi rešavajte sami kako ćete dalje i da li možete, ova rasprava je samo prazna priča. Da vidimo razloge zašto ne treba učestvovati u glasanju za ovaj zakon. Prvo, ovaj zakon je prst u oko političkim sledbenicima komunista od kojih vam zavisi Vlada. Ne razumem zašto toliko ponižavate te ljude i izazivate do koje granice ide njihovo strpljenje, tim pre što se ovde ideološki obračunavate sa njima. Drugi razlog nalazim u pripremama da se srpskoj emigraciji omogući da glasa elektronski, pa velite, predstavili ste se već kao ljudi koji su četnicima dali penzije, a sada ćete i onima kojima su partizani oduzeti imovinu, pa će njihovi naslednici to da cene, elektronski da vam šalju glasove iz inostranstva, kad već neće ova sirotinja koja nema para da kupi hleb, glasaće za vas neko iz inostranstva. Treći je – licemerno vođenje države i Vlade. Ovaj zakon liči na Zakon o lustraciji, u čemu je razlika, da li je primenjen Zakon o lustraciji? Jeste, na nekoliko pojedinaca u prosveti, nešto u pravosuđu. Da li su ispravljene nepravde? Nisu. Ni ovaj zakon neće ispraviti nepravde, a ko će ih ispraviti, vi? Ko to sada tvrdi da možemo bez džaka na leđima, vi koji ste 5. oktobra ušli u ideološki i politički obračun sa onima koji su pre vas bili na vlasti. Do pre tri dana ste se politički obračunavali sa mrtvim Slobodanom Miloševićem, jeste li njemu nešto oprostili? Ako nikada nije osuđen, da li je bivši predsednik države mogao da bude sahranjen uz vojne počasti u Aleji velikana, da li je mogao da bude izložen u Saveznoj skupštini? Šta je rekao predsednik Srbije? Narod je 5. oktobra rekao šta misli o Slobodanu Miloševiću. Pa šta, prošle godine je rekao šta misli o Demokratskoj stranci, da li sada neka budala treba da izvadi Zorana Đinđića iz onog groba? Šta je rekao za suprugu Slobodana Miloševića: "Lično sam ubeđen da je učestvovala u više teških krivičnih dela". Predsednik države to kaže i gotovo, nema amnestije. Kako mogu da verujem da ćete vi da sprovodite pravdu. Hoćemo li da uđemo u analizu zakona? Ovim zakonom uređuje se rehabilitacija lica koja su bez sudskih ili administrativnih odluka ili sudskom i administrativnom odlukom lišena političkih i ideoloških razloga života, slobode ili nekih drugih prava, od 6. aprila 1941. godine. Ne možete da me ubeđujete da je razuman rok – skoro 70 godina, a da je ići dalje od toga nerazuman. Dakle, 70 godina je predug rok, izvinjavam se, ima li nekoga u sali ko je star 70 godina, to je predug rok, kao i 30 godina i 20 godina, sve je zastarelo posle 20 godina, a vi ste pronašli datum 6. april 1941. godine. Znači, od 6. aprila do danas i izdaja, ako je počinjena iz ideoloških i političkih pobuda ili ako je neko kažnjen iz ideoloških i političkih pobuda, može se rehabilitovati. Dakle, sve do danas, a današnje unapred rehabilitujemo, jer ovaj zakon, ne kažete ovde da dejstvo zakona prestaje, nastavlja da živi. Nekakvi vaši drugi lex specialisi prestajali su danom donošenja, samo da se reguliše vreme do tada. Ne, ovaj zakon nema ograničenja. Sada predviđate, kada ste na vlasti, da će neko iz ideoloških i političkih razloga da bude gonjen. A zašto ne pre 6. aprila, jer tada su stradali komunisti, da li nisu bili ljudi, nisu imali ideju, nisu se borili za tu ideju? Ako vam smetaju oni koji su u vreme komunizma vodili državu, što mogu da prihvatim, moram da vas upozorim, to je naš stav iz 1990. godine dok smo svi bili u opoziciji. Tada je bilo glavno udariti na komuniste, na nesvrstane, na prisilni otkup, na ovo, na ono, a sada nema prisilnog otkupa. Dinkić ne vrši prisilni otkup? Ne otima redom, crno ispod nokta, ne zatvara banke, ne propisuje limite, ne ograničava raspolaganje privatnom imovinom kako on hoće? U čemu je razlika, naš ili njihov, gde je tu princip? Ko će da rehabilituje ljude pre 1941. godine, ljude koje je proganjala monarhija, ko će Milana Stojadinovića da rehabilituje, da li ne zaslužuje to? Šta kažete ovde dalje, sudiće sud u Beogradu, Okružni, a obrazloženje, time se stvaraju pretpostavke za ujednačavanje prakse u sprovođenju zakona. Samo jedan sud imamo u Srbiji. Šta to znači da po jednom zakonu može da bude suđeno samo u jednom sudu u Srbiji? Hajde za sve zakone da kažemo, sudi se u Okružnom sudu u Beogradu, jer tu je ujednačavanje prakse, znači, jedan sud sudi u celoj Srbiji i to je ujednačavanje prakse. Ko to nema poverenja u druge okružne sudove, ko sada to misli da će presude u drugim sudovima biti donete mimo zakona i što bi bila praksa jedinstvena? Praksa je poštovanje zakona, a ne donošenje odluka. Svaka odluka mora da bude zasnovana na zakonu i prepušta se sudiji da odluči, a ne nama koji glasamo za zakon. Mi odlučujemo koji je sud sposoban da sprovodi ovaj zakon, zato što zakon ne valja, zato što je nakaradno postavljen. Ako je odluka doneta, onda će doći do rehabilitacije, posledice će biti ništavne, čak preti i konfiskacija državne imovine. Ali, ako se rehabilituje neko za koga nije ni doneta odluka, on se proglašava žrtvom progona i nasilja iz političkih i ideoloških razloga. Šta ako je doneta sudska odluka? To onda nije politički i ideološki razlog. Da li ćete rehabilitovati ljude koji su na bilo koji način iz ideoloških i političkih razloga lišeni života, slobode, nekog drugog prava ili imovine? Ako to hoćete, onda je svejedno da li je postojala odluka ili nije, jer on je žrtva, a članom zakona izričito kažete – žrtva je samo onaj zbog koga nije postojala odluka, tako se tumači ova pravna norma. Možete i drugačije da je tumačite, ali pošto nije zasedao Odbor za pravosuđe, ne znam kako izgleda stvarno tumačenje Odbora. Šta će ovaj zakon da uradi? Da izazove nove podele i svađe, samo vam je to u interesu. Izazvali ste podele za ovom govornicom, između onih koji su na vlasti i onih koji vlast podržavaju i šta računate, na ovom predlogu zakona možda ćemo izgubiti socijaliste, ali radikali će da glasaju, njihovi su dedovi proganjani za vreme komunista. Kada dođe sledeći, reći će – šta nas briga za radikale, sada će socijalisti da glasaju. Tako se ne vlada u državi. U državi moraju svi da budu zadovoljni, i deca četnika i deca partizana i mi što smo mešoviti. I ja sam tako prepolovljen već 50 godina, jer jednog dedu su mi ubili četnici, a drugog partizani. Nijedan moj deda nije bio kriv, ali džabe. Ko je imao pušku, on je ubijao. I sada ću ja, posle 65 godina da sudim, da procenjujem kako je to bilo, kao što je vama lako da procenjujete ulogu Slobodana Miloševića, izađete ovde, veličate Nedića, što mogu da prihvatim, spasio je mnoge Srbe, a zašto niste rekli, pa i Milošević je uradio to isto 1990. godine, isto, sve bi reke bile pune mrtvih Srba da Milošević nije pomogao Republici Srpskoj, Krajini. Ako je to merilo ko hoće da pomogne Srbima, onda ne smete da budete protiv ideologije koju je sprovodio Slobodan Milošević, kao što ni ja nisam bio protiv, samo sam bio protiv načina na koji to radi. Jedno je merilo. Pričate o školama, šta je tada učeno u školama. Tada sam naučio i epske pesme, Prvi srpski ustanak, Drugi srpski ustanak, balkanske ratove, Prvi svetski rat i Drugi svetski rat. Pričate mi o tome ko je koga klao i iznosite primer svog naroda. Sada mi Srbi da savijemo glave, da nabijemo glave u klupe. Svako ko hoće da natovari Srbima neku grešku, on će da izađe ovde i da kaže – u mom selu Srbi su ubili, a mi ćemo da ćutimo, da obaramo glavu. Što ne kažete da je komandovao Hrvat? Što ne kažete da je Tito bio Hrvat? Kakve to sada ima veze sa Srbima? Čini mi se kao da ovde opet otvaramo neki haški tribunal. Pričate o ljudima koji su zbog ideoloških razloga pretrpeli štetu. Strpali ste Slobodana Miloševića, mimo Ustava, u avion i odvezli ga u Hag. Neki od vas su napisali optužnicu protiv Vojislava Šešelja. Tri godine vas ne interesuje nijedan građanin Srbije koji se nalazi u Haškom tribunalu, kao da su šugavi, kao da niste ovde vlast, nego – eto njegova porodica, stranka, pa neka se bore za njega. A to što bi presuda protiv Miloševića bila presuda protiv svih nas, a niste hteli da pomognete njegovu odbranu, to što bi presuda protiv Mladića i Karadžića bila presuda protiv svih nas, a obećali ste, dali ste takvo obećanje da su vam propustili rok koji je bio dead line. Znači, nešto ste mnogo obećali. Novine kažu – Mladić. Šta ako ne uhvatite Mladića? Da niste obećali Kosovo? Da niste obećali da mi ovde više ni o čemu nećemo da raspravljamo? Koga ste danas pomirili od nas koji predstavljamo narod u ovoj sali? Zamislite kada se to prenese u selo. Kako će to da izgleda? Da li treba da pričamo o tome šta je ko kome radio pre 70 godina? Mislim da ne treba. Pošto je danas hleb? Koliko fabrika u Srbiji radi? Koliko je kriminalaca na slobodi? Kako ste organizovali državu? Ko nam komanduje po Srbiji? Kako održavate sednice? Četiri meseca nismo ušli u salu, a vi ste nam doneli zakon o ispravljanju nepravdi od pre 70 godina. Živite u prošlosti, živite u oblacima. Kada budemo sve ispravili i ove nepravde će biti ispravljene. Ima li živih kojima su nanete nepravde? Nema. Ako je neko imao 20 godina – 1945. godine, koliko li sada ima? Znate da ljudi od 1920. do 1930. godišta više nisu živi. Svaka čast, neka se živi i 200 godina, ali biološki časovnik otkucava. Ako sada u 54 godine čekam da mi vi, kao vlast, rešavate probleme od pre 70 godina, znači da mogu danas da kažem unučetu – kada budeš imao 54 godine, možda će ti rešiti današnje probleme. Da li ste nam potrebni takvi? Ili neki koji kažu – sutra ćemo ovo da uradimo, prekosutra ono, za godinu dana ovo. Neprekidno neki obračun sa onima pre vas, samo obračuni. Kada nema dovoljno onih pre vas, onda između vas. Ono što sam govorio, objavljeno je u knjigama SRS. Da vidim da li sme neko od vas da objavi šta je govorio? Znači, ko nije za ovaj zakon, taj u danu za glasanje neće ući u salu. Ko želi da zaštiti ljude koji su stradali u poslednjih 15 godina, u poslednjih pet godina, taj neće ući u salu kada bude dan za glasanje. To će da nauči Vladu Republike Srbije kakve zakone treba da donosi. Nismo se sastali tri meseca, mogli smo da održimo vanredne izbore. Šta bi se u Srbiji promenilo na loše? Bio bi neki novi saziv parlamenta. Pregovarački tim bi radio svoj posao, Vlada bi obavljala svoj posao. Parlament nije imao šta da radi, nije ni radio, i danas biste znali kakva je volja građana Srbije. Ovo što zakonom ispoljavate, nije volja građana Srbije. Nije im želja, neće da se svađaju više. U ovom ratu to smo završili, tamo se i deca četnika i deca partizana nazivaju međusobno četnicima, tamo više nema podela. Ko je bio na muci, on se više ne deli, nego vi koji ne znate šta je muka, i dalje se svađate, i dalje delite. Da vas je stisla muka, ne biste se delili. Ali, imate vi svoja merila, kriterijume, za vas je vaš vredan, tuđ nije; za vas je vaš predsednik Vlade – predsednik Vlade, a tuđi nije. Za vas Mirko Marjanović, koji je bio šest godina predsednik Vlade u kontinuitetu, Nikola Pašić nije sastavio šest godina u kontinuitetu –nije bio predsednik Vlade, bio je kuče koje treba negde baciti. To čeka i nas, ako biste bili na vlasti. Ustanovite jednom princip jednak za sve. Ima ljudi koji su politički proganjani, ima ih i pre 1941. godine, ima ih i od 5. oktobra naovamo. Gde su vam ti ljudi? Koji će od njih biti zaštićeni? Koji će sudija smeti da ga zaštiti? Kako se zove taj sudija koji će smeti da ga zaštiti, a da ga posle ne isterate iz suda? Još jednom, nećemo ući u salu, a oni koji uđu, neka znaju da su pomogli da zakon bude donet.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula, a neka se pripremi narodni poslanik Milisav Petronijević. Pre toga, replika narodni poslanik Zoran Ćirković. Sada ćemo da čujemo na šta se odnosi replika. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, naravno niste čuli, jer je sednicom predsedavao gospodin Anđelković kada sam govorio, ali prisutni su čuli. Očito da je moj prethodnik, pominjući Milana Nedića, mislio na deo diskusije u kome sam govorio, pošto pretpostavljam da ga niko nije pomenuo. Rekao sam da, čak iako Milana Nedića neće da rehabilituje Prvi okružni sud, ni Vrhovni sud, može se rehabilitovati Toma Maksimović, njegov komesar za izbeglice. Moj uvaženi prethodnik mi je i tada sa mesta dobacivao – "pa izbeglice je primao i Slobodan Milošević". Nisam mu odgovorio, ali pošto je maločas to pomenuo, evo sada ću da odgovorim. Prosto je nepotrebno, rekao bih i nepristojno, dovoditi u istu ravan Slobodana Miloševića i Milana Nedića. Milan Nedić nije osuđen, on je umoren u komunističkom kazamatu, nije izveden, itd. (Vjerica Radeta, sa mesta: A Milošević je osuđen?) Dalje, taj kazamat je bio otvoren od ondašnjih vlasti. Ovaj u Hagu nije od ondašnjih vlasti, nego je otvoren odlukom Saveta bezbednosti. Znači, otvoren je odlukom nekog drugog organa, itd. Prosto dovođenje toga u vezu je nepotrebno i štetno. Dalje, Miloševiću nije ni suđeno, Milošević je nevin zbog toga što mu presuda nije izrečena, ne znam zašto bi ga rehabilitovali kada nije osuđen. (Vjerica Radeta, sa mesta: Šta, bio je na godišnjem odmoru?) Dalje, ingerencije ovog zakona prestaju sa granicama Srbije. Ingerencije ovog zakona su samo za građane Srbije, za sudove Srbije. (Vjerica Radeta, sa mesta: Za građane Srbije – dobro reče!) Tako je i za sudove koji su sudili u ovoj zemlji. Ali, prosto, ponekad se pravimo "toše", pa ne znamo o čemu se radi, a zapravo vrlo dobro znamo. Zaista, bilo je ljudi koji su nevino stradali na pravdi boga. To vreme je bilo ozakonjeno bezakonjem u periodu dok se nova komunistička vlast nije stabilizovala. Navešću, dakle, primer iz mog kraja. Mihajlo Jevđević, prota pribojski je poveden negde krajem rata 1944. ili 1945. godine, navodno na sud i usput likvidiran. Prema tome, njegovi potomci, a ima samo jednog sina koji je ovih dana umro u dubokoj starosti, sa 93 godine i bio je znameniti profesor Columbia univerziteta i ekspert Ujedinjenih nacija, poznati geolog, itd, patio je iz razloga što nije mogao doći u ovu zemlju, jer je njegov otac likvidiran na pravdi boga. Ovakav zakon hoće da ispravi te istorijske nepravde. Maločas je neko govorio o Apisu i "Crnoj ruci". Pa komunisti su napravili reviziju Solunskog procesa i ne znam zbog čega su to činili, i tada su rehabilitovali Apisa. I to nisu učinili zbog toga što vole Apisa, nego su hteli da ocrne kralja Aleksandra, jer je Apis osuđen iz razloga što je, navodno, spremao atentat na kralja Aleksandra, što nikada nije dokazano i moguće da je on zaista stradao u nekoj nerasvetljenoj crnoj rupi, itd. Još jednom ističem – oni ljudi koji su stradali zbog toga što se ideološki nisu slagali sa novim poretkom, a taj novi poredak koji je ozakonjen nasiljem jeste bio komunizam i to moramo da priznamo. Ne može se porediti nasilje koje je činio komunizam sa navodno monarho-fašističkom diktaturom kralja Aleksandra, kako su nam to komunisti pričali. To nije tačno, to se uopšte ne može dovesti u ravan, iz prostog razloga što je kralj Aleksandar pao kao fašistička žrtva. Kralj Aleksandar je likvidiran ustaškom zaverom, ona je stajala iza te likvidacije. Zašto bifašisti likvidirali svoje ideološke saveznike? Još jednom apelujem da, prosto, u ovoj stvari imamo dobre volje i da se sve ono što je učinjeno protiv slobode, ljudskih prava i njihove imovine, mora nadomestiti. Uostalom, ova skupština je u prethodnom sazivu donela Zakon o lustraciji i on se ne primenjuje. U ovom momentu ovaj zakon će se, ukoliko se usvoji, primenjivati i on će služiti kao neka zamena prethodnog zakona. Uostalom, ako se ovaj ne usvoji, onda prethodni zakon može da se primenjuje. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, po Poslovniku. Izvolite.
Mislim da je grubo povređen Poslovnik, a da ne insistiram na tome da se glasa zato što, ako pomenem neku istorijsku ličnost, pre mene su je bar trojica poslanika pomenuli, niko od njih ne bi trebalo da ima pravo na repliku. Ali, možda mi ovo pruža priliku da još malo objasnim svoje stavove ili da komentarišem tuđe. Znači, sad sam čuo da vlast ne ubija svoje saradnike, a vi optužujete Miloševića da je izvršio atentat na Vuka Draškovića, svog najboljeg saradnika. Što bi to odgovaralo Slobodanu Miloševiću? Ili, rekli ste mi da je Milan Nedić ubijen bez presude, a onda ste rekli – Slobodan Milošević je nevino ubijen. Pa što nije sahranjen u Aleji velikana, što bivši predsednik države koji je bio nevin nije sahranjen uz vojne počasti? Što nije bilo izloženo njegovo telo u Saveznoj skupštini, gde izlažu? To je moja priča o dvostrukim standardima koje imate. Imate dvostruke standarde za sve nas, i za našu decu i za decu naše dece. To bihhteo da ispravim u Srbiji, da standardi važe za sve. Ako se vraćate u prošlost nikada se nećemo pomiriti, ako krenete napred možda i možemo. Ali, ako se vraćate u prošlost i uvek svoje pozicije veličate kao jedine prave i ispravne; jedino svoje poglede na svet, na ljude; jedino vrede oni za koje vi kažete da vrede i takvi mogu gde god hoće – na nebo, u raj. Već čujem neke vaše istomišljenike koji su Miloševića odmah poslali u pakao, bez strašnog suda, sami su presudili. Uopšte ne svojatam Slobodana Miloševića, on je bio predsednik Socijalističke partije Srbije. Govorim u principu. Ne bih voleo da to slučajno pokušate sa Vojislavom Šešeljem, jer tada biste imali građanski rat u Srbiji, to dobro znate. Takvo ponašanje vam nikada ne bih oprostio.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula. Izvinjavam se, narodni poslanik Ivica Dačić. Po Poslovniku tražite reč?
Ne, javio sam se za repliku gospodinu Ćirkoviću, pošto je, kada sam govorio o ovom predlogu zakona, isticao Milana Nedića, kao primer čoveka koji je bio predsednik Vlade u okupiranoj Srbiji, uopšte ne želeći da ulazim u to kakav je čovek bio, da li je bio dobar general, da li je imao zasluge pre toga, da li je pomagao i spašavao Srbe u vreme nemačke okupacije? Sve to na stranu. Sama činjenica da je neko pristao da bude predsednik Vlade u okupiranoj Srbiji, kao i njegovi ministri, gospodine Ćirkoviću, apsolutno ne dozvoljava da na bilo koji način bude rehabilitovan. Niko nema pravo da prizna kapitulaciju i okupaciju, a oni su to uradili. Zato, apsolutno potvrđujem sve ono o čemu sam malopre govorio, kada sam pričao da će ovaj zakon biti zloupotrebljen, da se rehabilituju ljudi koji su očigledno sarađivali sa okupatorom. I to nije ništa čudno, jer danas u Srbiji i u svetu nema toliko zemalja koje bi htele da nas okupiraju, koliko ima onih koji bi potrčali da im budu predsednici vlade i ministri u tim vladama. I zato to nije ništa čudno. Samo molim da se Milan Nedić ne poredi sa Slobodanom Miloševićem, on je bio čovek koji je biran od strane ovoga naroda dva puta na predsedničkim izborima, za njega je glasalo nekoliko miliona ljudi i nemojte time da vređate ovaj narod i one koji su za njega glasali, kao i one koji nisu za njega glasali zato što je bio predsednik marionetske vlade u uslovima okupacije. Slobodan Milošević je bio predsednik države koja se trudila da sačuva svoju nezavisnost, svoje nacionalne i državne interese i bez obzira na političke konotacije i političku pripadnost svakoga od nas, mislim da ta poređenja nisu umesna. Što se tiče sahrane Slobodana Miloševića, kao što znate gradska vlast Beograda nije dozvolila da Slobodan Milošević bude sahranjen u Aleji velikana, iako smatramo da je njemu tu mesto. Ali, sa druge strane, gde on bude sahranjen to jeste aleja velikana. S druge strane, gradska vlast takođe, odnosno nove institucije gradske vlasti nisu dozvolile da telo Slobodana Miloševića bude izloženo u nekim od reprezentativnih objekata; Vojska Jugoslavije nije dozvolila da to bude u Domu JNA ili Domu Vojske Jugoslavije; Vrhovni savet odbrane koji čine Boris Tadić, Marović i Vujanović nije dozvolio da Milošević bude sahranjen uz vojne počasti. Pokušavali smo više puta, razgovarali sa Domom sindikata, Sava centrom, za Saveznu skupštinu je bila neophodna odluka za koju nisu hteli da glasaju Crnogorci i moram da kažem da je na kraju pronađeno rešenje uz pomoć Vlade Republike Srbije, da se izbegne da se Srbija obruka sa Slobodanom Miloševićem. Naravno da smatramo da je to velika bruka, ali sa druge strane treba jasno reći koje grane vlasti u Srbiji to nisu dozvolile. Prema tome, ne bih želeo da polemišem dalje sa gospodinom Ćirkovićem oko toga. Pretpostavljam da niko nije imao loše namere, ali svaka istorijska ličnost je ličnost za sebe. Mi jesmo za rehabilitaciju svih političkih osuđenika, ali smo protiv toga da se kroz ovaj zakon može desiti da neko ko je eklatantni primer saradnje sa okupatorima, bude rehabilitovan. Hvala vam.
Gospodine Ćirkoviću, tražite repliku ili povredu Poslovnika? Povredu Poslovnika, izvolite.
Gospodin Dačić se meni direktno obratio, tako da nije bilo potrebno da se prepoznam. Samo sam pažljivo slušao šta je on rekao. Gospodine Dačiću, zaista nema potrebe da napadate Milana Nedića tako što ćete braniti Slobodana Miloševića, kao što ni ja neću braniti Nedića tako što ću braniti Slobodana Miloševića. Hajde da budemo malo strpljivi. Neko ko je zainteresovan podneće, verovatno nakon usvajanja ovog zakona, zahtev da se rehabilituje Milan Nedić. Od njegove mučeničke smrti protekla je 61 godina. Hajde da sačekamo nekih 50 godina i verovatno će doći na red i Slobodan Milošević.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula. Neka se pripremi narodni poslanik Milisav Petronijević.
Bez obzira na ispoljene razlike, mislim da je danas veliki dan u ovoj skupštini i da možemo slobodno da iznesemo svoje stavove, šta mislimo o Predlogu zakona o rehabilitaciji. U sadržini ovog zakona može se videti da je vreme "majstorsko rešeto". Mislim da je ovaj predlog zakona trebalo da bude bar pre 15 godina na dnevnom redu u skupštini, ali dobro je što je i danas došao na red. Sličan zakon je donet u Čehoslovačkoj 1968. godine, a neke druge države srednje Evrope i Balkana su slične zakone donele 1991, 1992, 1993. godine. Kada je reč o ustavnom osnovu, mislim da treba imati na umu da se on nalazi i u Ustavnoj povelji, koja u 10. članu kaže da se odredbe međunarodnih ugovora o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama koji važe na teritoriji Srbije i Crne Gore neposredno primenjuju; zatim, u članu 16. imamo primat međunarodnog prava, kaže se: "Ratifikovani međunarodni ugovori i opšteprihvaćena pravila međunarodnog prava imaju primat nad pravom Srbije i Crne Gore i pravom država članica"; kao i Povelja o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama, koja u članu 7. kaže: "Ljudska i manjinska prava zajemčena su međunarodnim pravom". Pored toga, treba se podsetiti da je 9. maj 1945. godine – Dan pobede nad nacizmom i da je to Dan Evrope. Prema tome, vododelnica je vrlo jasna. Na osnovu međunarodnih ugovora koji su ratifikovani i primata međunarodnog prava, kao i na osnovu Ustava Srbije i ovog zakona, ako bude bio donet, a nadam se da hoće, ne može se očekivati da će biti rehabilitovani oni koji su bili kvislinzi ili činili zločine. Ovde je reč o onima koji su imali određene ideje, određena razmišljanja, ideologiju i samo zbog toga stradali. Problematično je što ranije nije bilo mogućnosti da se slična prava ostvare, jer Jugoslavija 1948. godine nije glasala za Opštu deklaraciju o ljudskim pravima i slobodama, bila je uzdržana. Prema nekim podacima, tada je u UN stigao predlog iz Jugoslavije da u deklaraciju uđe i pravo na osnivanje logora. To je sklonjeno iz procedure da ne bi bilo o tome rasprave, ali su logori formirani. Međutim, još je interesantnije da od 1945. do 1992. godine nije bilo sankcija Saveta bezbednosti protiv Jugoslavije zbog kršenja ljudskih prava, tako da su ta merila rastegljiva. Može država biti i osnivač UN, kao Jugoslavija, zbog učešća u Drugom svetskom ratu na strani saveznika, imati logore ili do 1948. oštre obračune sa političkim protivnicima i neistomišljenicima, a da nema sankcija. Međutim, podsetio bih na neke javno obelodanjene stvari, neke podatke koji su javno dostupni. Aleksandar Ranković je 1951. godine obelodanio podatak da je, prema istraživanjima MUP-a FNRJ, do 1949. godine 47% građana bilo nevino lišeno slobode i pod istragom. U Srbiji, do 1949. godine, oko 49%; u Sloveniji 39%; u Bosni 51% itd. Kasnije, 1966. godine na Brionskom plenumu obelodanjeno je šta je činila ta služba, na čijem je čelu on bio. Pored toga, od 1990. do 2000. godine vlasti su dozvolile da se objavi toliko podataka iz tog perioda i pokazale toleranciju. Nije bilo zabrane nijedne knjige, časopisa, publikacije koje su obelodanjivale podatke o kršenju ljudskih prava. Bilo je čak doktorskih disertacija, publicističkih radova, pitanje kakve vrednosti, tako da je i to vreme nametnulo razmišljanja o ovom zakonu. Pošto je bilo nekih tonova koji zaslužuju osvrt, podsetio bih vas da smo u udžbenicima istorije za osnovnu i srednju školu 90-ih, od 1993. godine mogli da pročitamo da su u Srbiji postojala dva antifašistička pokreta: jedan partizanski i jedan jugoslovenske vojske u otadžbini. To su sve obelodanile prosvetne vlasti. U knjižarama i dan-danas imate i domaće i strane autore koji su o tome pisali, tako da je to nešto što su te vlasti iz '90-ih slobodno obelodanile. Zaista mislim da je to bio izraz slobode i da su mnogi mogli da obelodane ono što do '90-te uopšte nisu mogli, tako da to pozdravljam i mislim da je to bio veliki prilog toleranciji i obelodanjivanju podataka koje mnogi nisu mogli da saznaju. Pored toga što je veliki broj ljudi zbog svojih uverenja ubijen i osuđen zbog verbalno-političkog delikta, kao što je, recimo, krivično delo neprijateljske propagande, koje je bilo tako sročeno da je veliki broj ljudi, čak mislim da je u ranijim sazivima bilo poslanika koji su zbog tog dela odgovarali, bili osuđeni na dugogodišnje kazne zatvora. Zakon je izmenjen 1959. godine samo zbog jednog čoveka – Milovana Đilasa, pa je uneta sintagma: zlonamerno i neistinito prikazivanje prilika. Potom je osuđeno hiljade ljudi zbog toga što su iznosili vrednosne sudove, svoja mišljenja kroz vrednosni sud o sistemu, politici i prilikama. Isto važi i za povredu ugleda države, čak je i izazivanje nacionalne, verske i rasne mržnje korišćeno za obračun sa političkim protivnicima, a posebno krivično delo širenja raznih vesti. Trebalo bi da imamo na umu veliki broj ljudi koji je samo zbog toga što je iznosio svoje mišljenje odgovarao. Pored toga, hteo bih da vas podsetim da su bili mešoviti kriterijumi u poslednjim decenijama, tako da su ljudi sa različitim biografijama zauzimali različite pozicije u vlasti, što bi trebalo imati na umu. Recimo, do mesta predsednika SIV-a dogurao je Branko Mikulić, koji je bio prvak ustaške mladeži u Bugojnu. Čovek iz "Hitler Jugend" organizacije je bio Stane Dolanc, kasnije visoki državni funkcioner, ali je on imao tetku Lidiju Šentjurc, koja ga je pred kraj rata izvukla iz te situacije, a i teču koji je bio Boris Krajger, šef Uprave državne bezbednosti za Sloveniju, pa je čovek imao prilike daleko da dogura. Ne znam da li je tetku i teču imao Branko Mikulić, ali je bio predsednik vlade. Podsetio bih vas da je drugi predsednik vlade – Veselin Đuranović bio četnik, do 1943. godine je bio u četnicima, postoje fotografije iz ratnih dejstava, gde se vidi da on baš nije momak iz crkvenog hora. Njegov ministar unutrašnjih poslova u četničkoj organizaciji je bio Dobroslav Ćulafić i Budimir Šoškić. Obelodanjen je podatak da su bili na platnom spisku italijanskih vlasti, tako da to nije bila neka smetnja da napreduju. Prema tome, vreme je majstorsko rešeto. Budite tolerantni. Mislim da ovaj zakon treba usvojiti.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a neka se pripremi narodni poslanik Borko Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, uz sav trud i napor, a inače pripadam takvom tipu ljudi da budem tolerantan, što i jesam, mislim da ovaj zakon ne treba usvojiti. Već je rečeno da Zakon o rehabilitaciji, koji je ovde predložen, nema podršku SPS-a i ona je protiv toga. Na dva načina ću pokušati da obrazložim zašto smo protiv. Prethodno želim da ponovim dve rečenice istrgnute iz izlaganja gospodina ministra. Prvo, da želimo demokratsku državu u kojoj neće biti neprijatelja zbog drugačijeg mišljenja. Drugo, da je potrebno da se zakopaju sekire i rovovi da bi Srbija išla napred. Unapred izjavljujem da sam apsolutno za obe rečenice. Pitam, da li ima neko ko je protiv tih rečenica, ali to tako rečeno je deklarativno, jer nije sporno da ćemo se složiti da svi koji su stradali iz političkih razloga da treba da budu rehabilitovani. Sporimo se oko toga ko su ti, ko je to stradao iz političkih razloga. To je problem ovog zakona, nedovoljno obrazloženo. Nije sporno da će svi da se slože oko toga da treba već jednom u ovoj Srbiji da se ujedinimo, makar oko najosnovnijih državnih i nacionalnih pitanja, itd. Podsećam vas da je 1998. godine doneta Deklaracija u Skupštini Srbije o narodnom jedinstvu, gde je definisano kako će to da se radi, ali je sporno što u praksi kod nas to izgleda mnogo teško. Posle toga, posle ovog obrazloženja i ove rečenice gospodina ministra, Srbija nikada podeljenija. Izdeliše nas na sve moguće načine. Jedni pripadaju tzv. demokratskom bloku, a drugi su nedemokratski blok. Jedni su pripadnici nekog prošlog, starog režima, drugi su pripadnici nekog novog dobrog režima. Jedni su haški, jedni antihaški, jedni su za Evropu, drugi nisu i sve to naravno bez ikakvog uporišta u bilo kakvim činjenicama. Zato, gospodine ministre, apsolutno podržavam vaš pristup da niko ne sme politički da strada i da se ne delimo, ali ovaj zakon ne nudi to. Ovaj zakon nudi da nemamo jasan način kako ćemo to da uradimo. Nije valjda sporno na koga Zakon o rehabilitaciji treba da se odnosi, treba da rehabilituje nevine ljude, valjda to nije sporno. Sporimo se oko toga, a iz iskustva zadnjih meseci ili godinu dana imamo ko je to nevin, kako ko to posmatra itd. Nije sporno da svako ko je nevin stradao treba da bude rehabilitovan, svako kome je naneta nepravda treba da bude ispravljena, ali je sporno što ovaj zakon ne nudi tako nešto. Već samim obrazloženjem, u razlozima za donošenje zakona, stoji da je ovo u stvari ideološki zakon, jer jednu zamenjuje drugom. Vidite, u zakonu vrlo jasno piše od kada se primenjuje, od 6. aprila 1941. godine. Ne ulazim u to zašto nije ranije, ali praktično će se primenjivati, a to je ono što ne piše, do 1945. godine, jer se sve svodi na to, diskusije i obrazloženja govore o tom periodu. Nije sporno da svako ko je stradao iz političkih razloga bude rehabilitovan, ali sporno je ono što smo imali pre godinu i nešto dana kada je ova skupština utvrdila zakonom ono što treba da rade naučnici, struka, istorijski instituti, da je i kvisling u prilici da politički strada zato što su ideološki razlozi u pitanju. Svakome je valjda jasno da se ideološki razlikuju kvisling i borac protiv fašizma. Ovaj zakon sada daje mogućnost da oni iz ideoloških razloga budu rehabilitovani. Ne kažem da je to predlagač nameravao, samo kažem da postoji mogućnost za tako nešto i da može da nam se dogodi da saradnici okupatora budu rehabilitovani, jer su iz ideoloških razloga bili saradnici. Sa druge strane, gospodine ministre, pitam vas da li je politički progon kada se 40.000 ljudi 2000. godine nasilno otpusti sa posla, samo zato što pripadaju SPS-u. Da li je to politički progon? Da li je politički progon kada se formira hiljade kriznih štabova, preotimaju i preuzimaju preduzeća, ustanove, samo zato što su tamo bili neki iz SPS-a. Da li je to politički progon, ili kako da nađemo meru da važi za sve. Koliko je samo od 2000. godine isfabrikovano krivičnih prijava, koliko se trčalo i tražilo razloga da se to potkrepi. I dan-danas stoji još u fazi istrage, pet godina posle. Da li ti isti aršini važe, evo gospodine ministre, juče pročitah u novinama da je gospodin Batić oštetio državu za milion evra. Da li za njega to ne važi, jer ako se pokrene postupak dići će se pet-šest nevladinih organizacija sa po pet-šest članova, u pet-šest novina biće velika hajka i onda će reći da je to politički progon. Dakle, tu je suština naših problema, šta je politički progon. Hoće li se to odnositi na sve one koji su stradali 2000. godine, kada su socijalisti masovno stradali. Pitam direktno. Pominjano je zašto izražavamo sumnju. Zato što, nažalost, u Srbiji svaka vlast donosi zakone za vreme dok je ona na vlasti. Sve ono prethodno nije valjalo ništa. Čim se dođe na vlast, prvo što se uradi – promene se nazivi ulica, pa se izbrišu jedni, odrede da su neki drugi velikani i tako redom i dan-danas. Vidite, drugo direktno pitanje, gospodine ministre, kakav je odnos ovog zakona i Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica? Konkretno, član 15. zakona, znate da je ova Skupština tada formirana većinom samo za taj zakon, što lično nemam ništa protiv, očigledno da su se našli ljudi. Doneta je i izmena i dopuna Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica, kojim je prvo izmenjen drugi zakon, ne taj, izmenjen je Zakon o osnovnim pravima boraca, jer Zakon o osnovnim pravima boraca reguliše ko je borac, a Zakon o pravima boraca, srpski, određuje samo uslove za neka socijalna pitanja. Da li znate da je članom 15. usvojeno, bez obzira što postoje pravosnažne presude, da će se on primenjivati. Sada vas pitam, kada ovde po ovom postupku takvi dođu pred sud, sud odbije zahtev, šta će se onda događati sa ovim, koji će se primenjivati? Vidite, iz svih tih razloga, mislimo da nema garancija da se stvarno misli da se nevini rehabilituju, da se nepravde isprave, već jednostavno se želi da se svede na jedan period, da se jedna ideologija zameni drugom. Naravno, ona prva da ne valja ništa, a ova druga je demokratska, savremena itd. Ničim ovde nije dato kao garancija da će se isti aršin preduzimati prema svima. Konačno pitanje, ovde je predviđen jednostavni postupak, ako tako mogu da kažem, da kada se odbije zahtev za rehabilitaciju onaj ko traži ima pravo žalbe Vrhovnom sudu. Pitam vas, zašto je to tako? Ako svako, kako ste predvideli, zainteresovano lice ima pravo da pokrene postupak, ako je postupak javni, zašto nije dato pravo da neko uloži žalbu Vrhovnom sudu i kada se prihvati zahtev za rehabilitaciju? Zašto ne biste, na primer, dozvolili meni koji sam živi svedok onoga što se tamo rešava u sudu da kažem – to što je prihvaćen zahtev za rehabilitaciju nije tačno, to je laž. Zbog čega nije data ta mogućnost, već samo mogućnost da, ako je odbijena žalba, može da se žali? Naravno, da ne dužim više, moje kolege su iznele dovoljno i iz tih razloga ne podržavamo ovaj zakon.
Reč ima narodni poslanik Borko Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, gospodine ministre, poštovani građani Srbije, puno se ovde pričalo o istoriji, a niti je Narodna skupština mesto na kom se istorija piše i utvrđuje, niti je svaka istorija tačna i istinita. Uostalom, pre desetak dana smo se uverili u to kako je istorijski mit o kome smo svi ovde učili, govorim o demonstracijama 27. marta, razbijen autentičnim snimkom iz tog vremena i gde je pokazano kako je i sama istorija varljiva. Međutim, s druge strane, Narodna skupština jeste mesto gde valja ispravljati nepravdu, nepravdu koja je počinjena u ime pravde. Oni su rekli da je pravda jednakost, a pravda nije u jednakosti. Da je bog hteo da svi budemo jednaki, onda bi nas sve jednakima i učinio, pa onda kada su videli da je nemoguće da svi budu jednaki, tako što bi ih podigli na viši nivo i unapredili državu, društvo i svakog pojedinca, rešili su da sve one koji su bili iznad njih spuste na niži nivo, pa su svakoga ko je bio pametniji, obrazovaniji, inteligentniji, ko je imao više zemlje za nekoliko hektara, politički progonili, hapsili, neke i ubijali. Mi u DSS-u smo uvek bili odlučni u borbi za pravdu, a pravda je i da se ispravlja nepravda koja je počinjena u ime ove države, tj. u ime države koja je ovoj državi prethodila. Činjenica je da je nepravda prema nekima ispravljena. Ispravljena je od strane istorije i društva prema onima za koje su svi čuli. Ispravljena je nepravda prema Slobodanu Jovanoviću, verovatno jednom od najvećih srpskih političkih mislilaca 20. veka; prema episkopu Nikolaju, kome nije bilo dozvoljeno da se vrati u zemlju, bio je proglašen saradnikom okupatora; postoji na hiljade onih seljaka, radnika, trgovaca, građana, zanatlija, koji su u ime jednakosti progonjeni, hapšeni, ubijani i zadatak Narodne skupštine je da nepravdu koja je učinjena ispravimo. Pre nekoliko dana mogli smo da pročitamo u štampi kako se u Engleskoj naslednik jednog vojnika iz Prvog svetskog rata isto tako bori za pravdu. Naime, 1916. jedan vojnik na zapadnom frontu koji se tada borio protiv sila Nemačke i Austrougarske, vojnik britanske armije streljan je od strane iste te armije i optužen kao dezerter, iako je doživeo ono što bi se danas nazvalo kao ratni stres. Jednostavno, nije psihički bio u stanju da se vrati na front. On je tada streljan kao dezerter. Danas britanski parlament i britanska vlada raspravljaju o tome da se nepravda koja je njemu tada učinjena ispravi, jer nepravda ne zastareva i nije bitno da li je učinjena pre dve godine, kao što neki ovde pričaju, pre 10 godina ili pre 50 godina, bitno je da je naš zadatak da tu nepravdu ispravimo. Zašto? Zbog budućnosti, ako smo ispravili nepravdu prema onima koji su ovde navedeni, prema komunistima koji su učestvovali u radu Komunističke partije za vreme kraljevine Jugoslavije, a znamo da je ta nepravda ispravljena, jer znamo kakve su zasluge i privilegije imali španski prvoborci ili prvaci Komunističke partije iz perioda pre Drugog svetskog rata i nakon Drugog svetskog rata, onda je naš zadatak da ispravimo i nepravdu prema ovoj drugoj strani, ne govorim tu samo o onoj drugoj strani koja je bila protiv komunista. Ovim zakonom govorimo i o nepravdi koja je učinjena od strane komunista prema onima koji su hteli da budu veći komunisti od njih, pa su 1948. sve one koji su bili za Staljina isto tako nepravedno u političkim procesima poslali u zatvore. Ne radi se o grupacijama prema kojima treba ispraviti nepravdu, radi se o pojedincima, o građanima ove zemlje o koje se država ogrešila, a zadatak države je da brine o građanima i da štiti građanska prava. Samo ukoliko ispravimo nepravdu možemo graditi pravedno demokratsko i moderno društvo. Zašto sudovi? Za mandata Vlade Vojislava Koštunice i ovde prisutnog ministra i mandata vlasti DSS koja jeste poluga, osnovana pokretačka poluga ove vlade, doveli smo do toga da sudovi u Republici Srbiji budu nezavisni. Nezavisno sudstvo jeste sposobno da po slovu ovog zakona odlučuje o tome kome je nepravda naneta i kako tu nepravdu ispraviti. Ne radi se o ispravljanju nepravde nad onima koji su sarađivali sa okupatorom, već se radi o ispravljanju nepravde nad onima koji su u ime pravde i jednakosti obeleženi, uglavnom kao neprijatelji naroda i države, a niti su to bili, niti su imali veze sa ideologijom, već sve što su želeli jeste da mirno žive u svojoj zemlji i na svom imanju. DSS će glasati za ovaj zakon i poziva sve ostale poslaničke grupe da ga podrže, zarad budućnosti Srbije, zarad ispravljanja nepravde ka našim građanima, ka pojedincima koji su pretrpeli nepravdu u ime ove države i pozivam sve poslanike da po svojoj savesti glasaju da pravda pobedi nepravdu i da se ono što je nepravedno učinjeno pojedincima, ispravi. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić. Posle vašeg izlaganja ću dati pauzu.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SRS, razume se, u skladu sa dobrim običajima kojima pristupa opozicija, odnosno opoziciona politička organizacija, neće glasati za predlog Vlade, ne zato što odbacujemo samu ideju rehabilitacije u načelu, ona bi nekada mogla da nosi elemente pravednosti, i da govorite o nekom Slobodanu Jovanoviću, o Lazi Kostiću, o nekim drugim ljudima, mislim da nema nikakve sumnje, iako je suštinska rehabilitacija tih ljudi već izvršena. Dakle, u prethodnih 15 godina Slobodan Jovanović je de facto postao naš najizučavaniji istoričar, sociolog i pravnik i njegova teorija rezonovanja postala je danas najpoznatija u našim pravnim i sociološkim krugovima, a istovremeno, zahvaljujući SRS i Vojislavu Šešelju, to se isto dogodilo i sa Lazom Kostićem. Ali, ono što donosi ovaj zakon jesu i neka rešenja za koja ne može niko da kaže da su dobra. Zašto? Suštinski razlog zbog čega SRS neće glasati za ovaj zakon jeste arbitrarnost u odlučivanju okružnih sudova. Naime, ljudi ne misle da je to nekakav obiman zakon, jer to je zakon od osam članova, gde se vrlo lapidarno govori o tome kako bi trebalo oni koji su bili ili nisu bili sudski kažnjeni, a lišeni slobode ili nekih drugih prava, da budu rehabilitovani. Sada se postavlja pitanje ko donosi tu odluku i zašto neke druge stvari nisu urađene. I dalje u pravnom prometu imate zločinački Zakon o lustraciji, a zašto zločinački? To građani Srbije treba da znaju, a siguran sam da vi to znate, taj zakon je zločinački, zato što kaže: mi ćemo da se, kao vlast, obračunamo sa onima koji nam se ne sviđaju, zato što ćemo proceniti da su oni nekada kršili ljudska prava, iako tada nisu kršili nijedan postojeći zakon. Narušava se nekoliko ključnih pravnih principa – o nullum krimen, nulla poena sina lege, pa nadalje i baš nekoga briga, teško vam je da donesete zakon o prestanku važenja tog zakona. Hoćete da vam kažem zašto? Zato što se plašite da vas ne napadnu žuti, pa ovi još žući, ili ne znam ni sam koji. Hoćete još nešto da vam kažem? To su oni koji nas teraju na stadione, neki od njihovih urednika kulturnih rubrika u pojedinim novinama, izvesni Vlajčić, slušao sam ga na B92, kaže da bi nas sve trebalo strpati na stadion, ograditi žicom i nigde ne puštati. To vam isto izgovara u listu "Vreme", još oštrije, ali on je čovek za neke posebne namene, tu čike u belom ne mogu da pomognu. Tamo su ljudi ozbiljni, ozbiljni su doktori i ozbiljno te probleme rešavaju, ali u ovom slučaju ne mogu da pomognu. Za onog Pančića ili kako se već zove, on je to isto predlagao, ali hajde da računate, on je neuračunljiv, njemu neće pomoći. Ovaj prvi je uračunljiv i poslanička većina koja se u ovoj skupštini izjašnjavala za taj zakon, svi su bili uračunljivi. Svi ste uračunljivi i zato taj zakon držite u pravnom prometu. Moram da vam kažem i da vas pitam, ko će da odlučuje o tome šta je politički progon, a šta nije. Hoće li Vojislav Šešelj biti rehabilitovan zbog toga što je osuđen na kaznu od dva, pa je povećano na tri meseca, zato što je držao skup, prekršio javni red i mir, jer se podigao na klupu u parku visoku 30 cm, kada je policija počela da bije sve oko sebe, hoće li da bude rehabilitovan ili ne? Da vas pitam, hoće li da budu rehabilitovani oni koje je zločinački DOS-ov režim hapsio po ulicama Beograda kada su išli na roditeljske sastanke svojoj deci, a sada su osuđeni na najteže kazne zatvora u Haškom tribunalu. Reč je o Milomiru Stakiću i o mnogim drugim ljudima. Hoće li ti ljudi da budu rehabilitovani? Neće biti, zato što ćete nas učiti još malo i u udžbenike i čitanke stavljati da je najlepše sarađivati sa Karlom del Ponte i utrkivati se kog ministra ili predstavnika vlasti će više da voli Karla del Ponte. Jeste li videli šta ste uradili? Govorite o rehabilitaciji, o pravdi i pravičnosti, a građani Srbije nisu čuli za sledeći podatak, ali je dobro da čuje Narodna skupština, samo da ne pogrešim ime. Posle sahrane Slobodanu Miloševiću, a na ispraćaju je bio prisutan i potpukovnik Vojne akademije Pančić Milisav, koji je inače čovek sirotinja, živi u kasarni sa suprugom koja nema posao, penzionisao ga je onaj bandit na čelu Ministarstva odbrane i vaša vlast, zato što časne oficire danas penzionišete sa 40 godina, da bi kriminalci i lopuže mogli da rade u ovoj zemlji šta hoće. Da li je to rehabilitacija, da li je to pravda za koju se zalažete? Da li je to vaš princip pravičnosti za koji se zalažete? Da li je vaš princip pravičnosti, da vas pitam, ponašanje prema Dragoljubu Milanoviću, to kada grakne, kako se zove onaj što je pokrao društvenu i državnu imovinu, Veran Matić i njegova televizija, a ćutite, zato što mu je Dinkić dao zgradu budzašto tamo u zakup, ali to ćemo da vidimo tačno kada su uplate stizale i kolike, imao sam sve podatke do pre pet meseci, a uskoro ću i nove da dobijem. Onda će nadležni državni organi o tome, jer se plašite sopstvene senke, zakona, jer se plašite svega, ne može čovek da izađe iako su svima sada dali da imaju vikend odsustva, ne može da ima ni vikend odsustva, zato što je vaš politički zatvorenik. Nije on bombardovao RTS, nego ovi kojima se dodvoravate i ulizujete po ceo bogovetni dan, oni su bombardovali RTS, oni su ubili 16 ljudi. Zašto njih ne pohapsite, kada ste toliko hrabri za pravdu i za rehabilitaciju. I nije Milanović osuđen zato što je učestvovao i zato što je kriv za smrt 16 ljudi, ne, nije to krivično delo, vi to znate, gospodine Palaliću, kriv je zbog izazivanja opšte opasnosti, jer nije poštovao naredbu 37, a nemamo baš dokaza da je bila naredba 37, jer je izgorela u petooktobarskim događajima, pa smo doveli dvojicu revolucionara da nam to potvrde. Koga zavitlavate? Dolazi da vam izdaje naređenje onaj koji je izdao naređenje za napad na RTS, naređenje za ubijanje ljudi, taj vama danas izdaje naloge i hvalite se kako je najbolji na zemaljskoj kugli, milina. Za njega crven tepih, a ovaj – ti ćeš da ideš u zatvor, ne možeš da imaš ni vikend odsustva, zato što će da grakne 500 njih. Da li ste videli privilegovan položaj, čuj, u zatvoru, pa privilegovan položaj, pa ćete da puštate tekstove kroz svoje novine: "U Hagu kao u Hajatu". Voja Šešelj tri dana struje nema. Lepo vama, tako pošaljete ljude u avion, uhapsite, pohapsite gde koga ko stigne, ljudi prodaju paprike, pa stavite lisice ni krivom ni dužnom, sve kod vas može. Kod ovih žutih još više. Hoće motkom da bije poslanike, ovaj pevač, zgubidan. On će motkom da mlati poslanike. Poslanike je narod birao, njega niko nije birao, da kradu, otimaju i rade ono što rade. Niko ga nigde nije birao. Sve može. Da li je to vaša pravda, vaša rehabilitacija? Ovde se govorilo o saradnji sa okupatorom. Ljudi za koje nisam siguran da su sarađivali sa okupatorom su optuživani. Znam mnoge i siguran sam da danas sarađuju sa okupatorom, sa kojim god hoćete okupatorom. (Vjerica Radeta, sa mesta: Zoran Đinđić.) Čuj – Zoran Đinđić. Koji danas ne sarađuje? Utrkuju se, štikle im iz njihovih zadnjica ne izlaze koliko se utrkuju u tome da bi pokazali da su im što bliži i što viši. (Vjerica Radeta, sa mesta: I Drašković.) Onda će da ih još podržavaju na sve moguće načine, pa da kažu – to su nekada oni sarađivali. A šta danas pa radite na svakom mestu na kugli zemaljskoj? Sve. Kaže Toma Nikolić – ako nam otmu Kosovo i Metohiju, biće okupacija, pa to piše u Ustavu Srbije, samo je vaš problem što ne čitate Ustav, kao i problem onih bednika koji se iz pojedinih antisrpskih medija dočepaju, strašno, proglasio, pa šta drugo, ljubi vas majka pametne. Šta drugo, nego okupacija, kada vam neko otme deo teritorije. Ne, nastavićemo da sarađujemo, da nam otmu još neki deo teritorije. Malo je KiM, da nam otmu i Vojvodinu, Rašku oblast, pa i tada – nemojte da se svađamo ljudi. Nemojte da im kažemo da to nije u redu. Onda može da im padne na pamet da jug odvoje od Srbije. Ne znam šta će onda nekome još da sine u glavu i da dođe ovde da kaže. Razumem gospodina Išpanovića, čovek je izašao i govorio o svom narodu. Nije rekao do kraja. Niste rekli da je Rukavina bio onaj koji je time komandovao, a nije bio Srbin koji je komandovao takvim stvarima, itd. Malo ste prećutali brojne zločine koji su dokazani i potvrđeni nad srpskim narodom. Razumem šta čovek priča, ali vas ne razumem. U ovoj zemlji se pojavljuje kao najviša vrednost neko ko će da rehabilituje nekoga, a nekoga da proglasi krivim, najveći kriminalci. Vi se plašite to da kažete. Da, u ovoj zemlji nekakav Čume određuje ko je ubijao po Srbiji. Je li to istina ili nije, kažite mi? Što zamajavate naciju, zašto nas sve zavitlavate? Kaže Čume – ubila Nataša Jovanović, ode ona u zatvor 40 godina. (Nataša Jovanović, sa mesta: To je i rekao Čume.) Da, otkrio je tajnu. Dođe vam smešno. Nije smešno, nego je žalosno. Zato što je čovek saradnik. Čiji saradnik? Znam da je okupacioni saradnik ovaj tužilac za ratne zločine, onaj što zapeni. Jeste li videli onog golubara Vukčevića, što mu ne smete ništa, pošto je pod direktnom zaštitom pojedinih ambasadora u Beogradu, kome ne smete ništa da kažete. Kada se taj nesrećnik pojavi, pa zapeni, pa počne da preti svima živima, onda ode na još jedan kurs i vrati se, pa onda kaže – trebaju nam direktni prenosi, da se vidi kako su Srbi ubijali u Zvorniku, Vukovaru, da doživimo malo katarzu, da se očisti srpska nacija i ne znam šta sve. Onaj što će da hapsi golube pismonoše ili golubove pismonoše, svejedno, ako negde ustanovi da postoje golubovi pismonoše. Imali smo svakakve u Srbiji. Bilo je generacija koje su vaspitavane na Starcu Vujadinu. Ali, ovakvog ološa što danas imamo u Srbiji, to ne pamtim da smo mnogo decenija imali. Uvek smo imali one koji su i u vreme Drugog svetskog rata sarađivali sa okupatorom, imali smo najveći radio u Istočnoj Evropi, Lili Marlen, Srbi su radili. Imamo one koji nam danas sole pamet o demokratiji, pentraju se sa žutima na binu kada dođu izbori. Jedna od njih glumila je u "Soldaten" domu u Beogradu. Jedan od njenih najbližih srodnika igra u ustaškom kazalištu "Sobrioz" za Pavelića, Došena i ostale ustaške poglavnike i doglavnike. I danas su oni za Evropu. Mnogo vole Evropu, a mi svi ludi i blesavi, pa će oni da nam objašnjavaju kako to treba da idemo u Evropu, kao ovaj sa fekalnom motkom što će da nas vodi u Evropu. A ona "Grbavica" mu najbolji film. Taman, sve što ima protiv Srba, to će tako da bude. Kako će onda taj nekakav Vukčević, ovaj vam je tužilac, hajde ovde ćete nekog sudiju, neki važeći će da ga pozove na kolegijum, evo, sada ćete da sudite. Šta će oni da kažu? Reći će – ne puštaj tog Milanovića ni za živu glavu. Naredio nam Havijer Solana da ga ne puštamo. Onaj što nije bombardovao valjda naređuje onome što je bombardovao. Nemojte ljudi. Ne znam šta da vam kažem na to. Znam da mislite isto što i ja. Znam da znate isto što i ja. Ne razumem samo što ne smete to da kažete i da uradite. To ne razumem. Možda ima nešto što ne znam, ne shvatam i nije mi jasno. U ovom gradu menjaju se ulice, a videli ste kako. Kada govorite o rehabilitaciji, nema više General Ždanova, nema više Maršala Tolbuhina. Znate li koje je objašnjenje. Idiotsko. Kako to samo Skupština grada, inače prepuna takvih ljudi, a pre svega lopova, može da donese. Kaže – ne može po komandantima da se dobijaju imena ulica. To im je zvanično objašnjenje. Ne mogu po komandantima da se daju imena ulica. Samo čekam kada će da osvane da umesto – Srpskih vladara, bude – Čumetova i pajtaša ulica. Taman će onda da pokažu svoje pravo lice. Naš saradnik i pomagač je čovek koji je doprineo oslobađanju Srbije, naš saradnik nije general Ždanov, naš saradnik je Ljubiša Buha. Tako to izgleda, građani Srbije. Kažu, imamo, što se tiče rehabilitacije, svojevrsne, ne mislim u pravnom smislu reči, primera koliko hoćete. Josip Broz Tito je posle Drugog svetskog rata rehabilitovao najgore ustaške zločince. Neki od njih su postali, ako hoćete, najpoznatiji, najpriznatiji ljudi potonje Jugoslavije. Neki od njih su čak bili vrsni golgeteri, najbolji fudbaleri jednog jugoslovenskog sportskog društva ovde u Beogradu. Jedan je, da li je tako gospodine Kojčiću, bio golgeter nekoliko sezona. To su bile ustaše, ne domobrani, od Valoka, do ne znam kojeg. Znam da je tako. Bili su najgore ustaše. Dobro su došli u Beograd da daju ovde golove i da postanu svetski priznati i ne znam šta sve još. Albijaniću, sedi na mesto, nemoj odozgo da dobacuješ. Stane Dolanc, ideološki prethodnik nekih u ovoj sali, Hitler Jugend, nikome ništa, ni to ne sme da se kaže, hajde i za to da ćutimo, da se pravimo da se ništa nije dogodilo. Ne može doveka i ne mogu samo oni da donose sudove ko je šta i kakav je. Sada vam kažem, a sa tim završavam, izvinjavam se što sam oduzeo od pauze toliko vremena, govorite o zločinima bivšeg režima. Ne znam da li ste primetili jednu stvar, tehnički vrlo značajnu, koliko znam bivši režim u ovoj zemlji su "žuti". Da li je tako? "Žuti" i vi zajedno, to podrazumevam, samo su tada "žuti" bili glavni, a sada ste vi. Nema tu neke velike razlike, sada su "žuti" rezerva crvenima, pa se ne zna ko će pre tu da utrči ne bi li vas podržali itd. Sad vas pitam, kako možete, toliko ste dobri da se svi oni utrkuju ko će. Srećan sam vala što samo mi nećemo, pa nek bude tako, ako hoćete. Dakle, imamo ozbiljan problem. Vlast je, i na to hoću ljudima u Srbiji da ukažem, tom pričom tobože bivši režim, ne misle oni zaista na režim žutih koji je bivši režim kako god posmatrate, misle na one koje hoće ideološki da progone, pa čak i fizički da unište. Misle da kao Tito vladaju 88 godina, a da svoje iskrene i istinske protivnike napadaju kao reakciju, konzervativce, kulake, zločince, ovakve i onakve, a da niko ni za šta nije osuđen. Kada su videli da ne mogu da nas osude ni za šta, onda – bez suda, sada ćemo lustraciju, pa ćemo onda nešto peto. Sad čekam šta će da smisli Veran Matić, Sonja Liht, Nataša Kandić ili ne znam ko, čekam šta će sledeći neki genijalni evropski zakon da bude. Obrijte ih do glave zato što nas ne podržavaju, ili ne znam šta. Zato sam spreman, a čujem da neki ljudi pripremaju takvu organizaciju, da ne učestvujem u tome. Juče sam rekao, celu platu dajem za fond žrtava DOS-ovskog režima, našao sam još dvojicu ljudi u mojoj porodici, pristao je moj brat, pristao je i otac i oni će da daju celu platu u fond i znam mnogo ljudi koji će da pomažu sve fondove za žrtve zločinačkog DOS-ovog režima, jer toliko bi toga trebalo ljudima da se nadoknadi – od posla, kuća, stanova, svega drugog što su im pootimali posle 5. oktobra, fabrika, njiva, i svega ostalog, nekima i živote. Ne igramo se sa tim da govorimo da je za to kriv direktno režim, za Gavrilovića i neke druge, za Pantića, itd, kao što vi unapred okrivljujete onaj prethodni režim. Ipak smo mi ozbiljni ljudi, poštujemo pravne norme, poštujemo zakone i Ustav ove zemlje, ali sam siguran da će taj fond imati mnogo ljudi koji žele da ga pomognu, jer toliko je žrtava zločinačkog DOS-ovog režima da će desetinama godina biti teško da se te godine nadomeste i da konačno dođemo do pravde. A kako ste krenuli, plašim se samo da će nepravde biti još više, jer ste oni koji govorite o pravdi i pravičnosti, a juče niste imali hrabrosti da ustanete na minut ćutanja čoveku koji je vodio ovu zemlju. To govori kolika je vaša pristojnost i ozbiljnost i kako bi se te sudije ponašale, jer bi morale da gledaju u vas i da kažu – sramota je da stojite na minut ćutanja. A one oficire koji će da dođu nekome na ispraćaj i sahranu penzionisaćete, iako imaju 40 godina, penzionisaćete ih samo zato što misle drugačije, što ne pripadaju onima koji predstavljaju potrčka Karle del Ponte, kao što je Zoran Stanković, Vuk Drašković, Boris Tadić ili onaj njegov Nebojša Krstić, zvani "fekalna motka", ili ne znam ni sam ko. E, zato ćemo u Srbiji stvari da menjamo.
Prekidamo sa radom. Određujem pauzu od sat vremena. Nastavak je u 15,20 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa popodnevnim radom sednice. Zbog pomeranja redosleda poslanika u prepodnevnom delu, redosled poslanika sa poslaničkih lista je sledeći: narodni poslanik Mika Vlaović, potom narodni poslanik Vjerica Radeta, pa poslanik Goran Rakovac, pa poslanik Stevica Deđanski. Dakle, došlo je do rotiranja zbog toga što je već u prepodnevnom delu pomereno za jedno mesto. Sada replika koju je na kraju prepodnevnog izlaganja tražio gospodin Ištvan Išpanović.
Bez želje da polemišem sa gospodinom Vučićem, koji je nešto govorio u vezi mog izlaganja, tačno je da nisam hteo da pomenem ko je kriv, po mom mišljenju, u vezi stradanja vojvođanskih Mađara, pa je on rekao da je u to vreme komandant u Vojvodini bio Ivan Rukavina, general, koji je, po meni, ratni zločinac. Ali, nisam hteo o tome da govorim. Takođe, gospodin Vučić je rekao da nisam govorio o žrtvama srpskog naroda. Jesam, govorio sam o Šajkašu i govorio sam takođe o raciji u Novom Sadu i žrtvama, oko 4000 građana u to vreme. Sada ću iskoristiti priliku još nešto da kažem – između racije u Šajkašu i racije u Novom Sadu, hrabar poslanik u mađarskom parlamentu, Endre Bajči Žilinski, zahteva da se spreči to što se dešavalo u tzv. južnim krajevima Mađarske, tj. u Vojvodini. Vredno je zapamtiti da je on već tada digao glas zbog zločina nad srpskim narodom u tadašnjim južnim krajevima Mađarske.
Gospodine Išpanoviću, hvala vam na ovom dobrom istorijskom primeru. Izvolite, narodni poslanik Mika Vlaović. Pre nego što vam dam reč, samo da obavestim sve poslanike, zbog važnosti zakona koji su na dnevnom redu i potrebe da Skupština u roku izglasa čitav niz zakona, a juče je i proširen dnevni red odlukom Skupštine, na osnovu člana 85. st. 4. i 5. produžićemo danas rad najkasnije do 20 časova, a za slučaj da se pre toga završi rasprava o trećoj tački dnevnog reda, najkasnije do završetka načelnog pretresa te tačke. Gospodine Vlaoviću,izvolitei hvala što ste sačekali.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, gospodine predsedniče, kada sam video ovaj predlog zakona, trezveno sam razmišljao da će u Skupštini proći sa dve-tri diskusije. Međutim, prevario sam se. Odmah su se pokazale podele, mržnjai stare navike da neke stvari ne krstimo pravim imenom. Ne bih o tome da li će se ovim izjednačiti neko ko je osuđen za ratni zločin, govorio bih o onom delu koji se odnosi na konfiskacije i obavezan otkup, deo koji je u vojvođanskim selima dobrim delom napravio haos. Samo jedan podatak, koji govori da ljudi koji su stradali nisu bili buržuji – 1119 veleposednika u Srbiji imali su ukupno 84000 hektara zemlje. Podeljeno na njih 1119, to je 73 hektara. U Vojvodini se zemlja kreće od dve do tri hiljade evra po hektaru. To je jedan dobar automobil koji sad neki novokomponovani mladi tajkun koji nema vrat, kome iz ramena izlazi glava, obrijan i ošišan, tera. Mnogi od onih koji su čupali brkove, konfiskovali i maltretirali vojvođanske i srbijanske domaćine, vičući da su bili kulaci, truli kapitalisti, državni neprijatelji, sva moguća imena koja su postojala, a mogla da se prilepe kao nakaradna, to su dobili. Većina tih domaćinstava, poražena oduzetom imovinom, razočarala se u poljoprivredu i napustila je, većina od njih su sad proleteri. Mnogi egzekutori tog vremena su sad truli bogataši i to im ne smeta. Mnogi od tih koji se bude da se ova istorijska nepravda ispravi, imaju vilu na Dedinju koja košta 2-3 miliona evra, a to je hiljadu hektara prvoklasne vojvođanske zemlje u Evropi. Ovo što radimo, što raspravljamo i što se svađamo, ne verujem da odgovara građanima Srbije, ne verujem da odgovara Srbiji i našim prijateljima. Odgovara sigurno našim neprijateljima. Zato vas molim da sakupite snage, glasajte za ovaj zakon. Ništa tu nije strašno. Prevaziđimo te ludosti i zablude, pokažimo da smo nova Srbija, koja teži redu, radu, disciplini i koja će to da prevaziđe. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, potom narodni poslanik Goran Rakovac, pa narodni poslanik Stevica Deđanski.
Na ovoj našoj pauzi malopre, čujem da je Televizija B-92 mnogo hvalila Predlog zakona o rehabilitaciji i meni je to samo potvrda više da smo mi srpski radikali apsolutno u pravu što nećemo da glasamo za ovaj zakon. U suštini nemamo ništa protiv rehabilitacije, to su govorile sve kolege iz SRS, ali način na koji je to predviđeno ovim zakonom je jednostavno nemoguć i samo bi doveo do još veće primene zakona u onom delu gde bi se eventualno mogao primeniti i doveo bi do još većih problema i produbljivanja tih loših odnosa. Konkretno ću nešto reći o pojedinim ili o skoro svakom članu ovog zakona, jer zaista svaki zaslužuje pravnički komentar, pre svega. Član 1, gde je predviđeno da se rehabilitacija iz političkih i ideoloških razloga odnosi na datum 6. april 1941. godine, zaista se postavlja potpuno logično pitanje zašto je to ovaj datum, zašto se to odnosi na sve koji su iz ideoloških razloga nekada proganjani, kome je palo na pamet da to bude baš ovaj datum, a u obrazloženju zakona nisam videla valjano pojašnjenje zbog čega je tako. U članu 2. kaže se da zahtev za rehabilitaciju može podneti svako zainteresovano lice. Ovo je toliko preširoko, a u suštini neprecizno, da se zaista ne zna na koji način će se eventualno rehabilitovati lice koje je progonjeno iz ideoloških razloga, ako nema direktnih naslednika ili ako nekome jednostavno ne padne na pamet da traži takvu rehabilitaciju. Dakle, takav ostaje trajno obeležen zato što se niko nije setio, niko nije našao svoj interes da pokrene ovaj postupak. Ovo je, ministre, morate priznati, vrlo neprecizno. U članu 3. predvideli ste da se zahtev za rehabilitaciju podnosi Okružnom sudu u Beogradu. Opet nekakvi specijalni sudovi, opet nekakva specijalna odeljenja, specijalna veća. Zašto samo Okružni sud u Beogradu? Da li vi, ministre, mislite da su sudije Okružnog suda u Beogradu veći stručnjaci i pravičnije sudije od ostalih sudija u Srbiji? Ja ne mislim. Mislim da ima dobrih sudija u Beogradu, a i u celoj Srbiji, kao što mislim da ima loših sudija u celoj Srbiji, pa i u Beogradu. Dakle, ne postoji nijedan valjan razlog, niti pravno logičan, niti pravno opravdan zbog čega samo Okružni sud u Beogradu, osim naravno, ako nemate nameru upravo ono što sam rekla na početku, da napravite još jedan specijalni sud koji će suditi i po babu i po stričevima, najmanje po zakonu, ako ne želite još jedan sud poput ovog veća za ratne zločine, koje je presudilo za ratni zločin u Ovčari, na osnovu izjava svedoka saradnika, koje nije uvažilo potpuno relevantne dokaze koji su ukazivali upravo na činjenicu da su svedoci saradnici izvršili zločin na Ovčari. Presude, odnosno ceo postupak koji je imao za cilj povezivanje zločina na Ovčari sa Vojislavom Šešeljem i nečijom namerom da pomogne sudu i tužilaštvu u tzv. Haškom sudu, zato što su svesni oni tamo, a i vi ovde da protiv Šešelja ne postoji nijedan dokaz, odnosno još bolje, da Vojislav Šešelj nije učestvovao ni u jednom krivičnom delu i da ne postoji delo ni u njegovoj optužnici. U članu 4. govorite da o zahtevu odlučuje veće od tri sudije, u javnom postupku, kako prikuplja dokumentaciju, obrazloženim rešenjem usvaja ili odbija zahtev za rehabilitaciju. Nigde, ni u ovom, niti u bilo kojem od postojećih zakona ne postoji decidno i jasno navedeno kada neko može biti rehabilitovan ili kada neće biti. Dakle, na osnovu čega će biti doneto to obrazloženo rešenje da se usvaja ili odbija rehabilitacija, koji su to kriterijumi, gde je to propisano, da li je to opet samo volja sudskog veća koje će biti za ovo opredeljeno u Okružnom sudu u Beogradu, mislim da je upravo to u pitanju. U članu 6. ste, u stavu 2. rekli da Vrhovni sud Srbije odlučuje o žalbi u veću od pet sudija. Naravno, to nije sporno, ali je moralo da se napiše i da se odredi, ovo je ipak neka vrsta lex specialisa, koji je to rok. Da li neko kome ne bude priznata rehabilitacija, ko uloži žalbu Vrhovnom sudu, može da čeka dok ne umre, a da ne dobije odluku Vrhovnog suda. Mislim da je ovo takođe neprecizno. Što se tiče člana 7, ne znam ministre zašto ste mislili da vaše ministarstvo treba u "Službenom glasniku" da objavljuje imena i podatke o rehabilitovanim licima. Zašto to ne radi sud koji donosi takvo rešenje? Sudovi se inače oglašavaju u "Službenom glasniku" kada su u pitanju proglašenja nestalih lica, umrlih, o postavljanju privremenih zastupnika itd. Znači, ne bi bila nikakva novina da se rešenje nadležnog suda objavi u "Službenom glasniku", pogotovo što ste predvideli da to radi jedan jedini sud u Beogradu, dakle ne mora nešto da se sakuplja širom Srbije i ne vidim nijedan razlog da to ne radi upravo ovaj sud. Dakle, sve ove pravničke primedbe na Predlog ovog zakona samo potvrđuju političke stavove SRS i naš odnos prema ovakvom predlogu i uopšte prema ideji koja se nekome rodila u glavi da treba da se donese ovakav zakon, odnosno da treba da se donese bilo kakav zakon. Bitno je da u naslovu stoji da je to Zakon o rehabilitaciji, odnosno predlog tog zakona, da bi to zvučalo dobro čak i ovima sa B-92, a u suštini ovim zakonom se ne rešava ništa što bi trebalo da bude predmet rešavanja ovakvog pravnog propisa. Ne vidim iz ovog zakona kako će se rehabilitovati žrtve petooktobarske revolucije. Ne vidim kako će se rehabilitovati žena koja je u sedmom mesecu trudnoće dobila otkaz u Ministarstvu vera. U sudskom postupku je vraćena na posao, ali nekakva rehabilitacija bi valjda trebalo da postoji. Ne znam kako će se rehabilitovati čovek koji je dobio rešenje o otkazu u opštini Zemun, bez ikakvog obrazloženja, u vreme dok je bio na bolovanju. Ne znam kako će se rehabilitovati osoba koja je u opštini Zemun dobila rešenje o otkazu, sa obrazloženjem tadašnjeg sekretara da njeno radikalsko prisustvo iritira novo DOS-ovsko rukovodstvo. Verujte, ovo je citat. Dakle, takve stvari u ovom vašem zakonu ne postoje, vas to ne interesuje, nastavili ste ono što ste započeli dok ste bili zajedno u velikom DOS-u, da svet počinje 5. oktobra i da ste eventualno nekada negde bili proganjani. Onda se pojavi tako neko od funkcionera i funkcionerčića iz tog proširenog DOS-a pa kaže kako je bio proganjan, kako iz ideoloških razloga nije mogao da se skrasi nigde, a onda se pojavi sa nekim enormnim bogatstvom, protiv Dragana Đilasa kome je 70 procenata profita njegova čista zarada od ukupnog što zaradi ona njegova agencija. Gde on to zaradi, kako to postade bogataš, ako je nekada proganjan kao neistomišljenik nekadašnjeg, kako volite da kažete, režima. Ili, ne znam kojim parama je to Zoran Đinđić pokupovao firme po Srbiji, kojim parama je kupio cementaru "Popovac" koji je u jednom delu sada nasledila Ružica Đinđić i jednom mesečno je obilazi. Kako je mogao da zaradi nekakve pare, ako je bio proganjan kao ideološki protivnik Slobodana Miloševića i te vlasti u to doba. Dakle, mnogo je nerazjašnjenih pitanja i tema o kojima bi ovdemoglo mnogo toga da se kaže, a ovo što ste pokušali da zakukuljite u nekih sedam osam članova zakona zaista ne zaslužuje pažnju. Slušala sam danas kolege koje su se izjasnile da će glasati za ovaj zakon, pa je tu bilo poziva i na humanost, na moral i ne znam na šta sve, a onda se zaista pitam gde je tim kolegama osećaj za humanost, gde im je bio moral onoga dana kada smo odavali poštu minutom ćutanja bivšem predsedniku Srbije i Jugoslavije Slobodanu Miloševiću. Da li to znači da neko ko nije izabran DOS-ovskom većinom, nikada u Srbiji neće biti i ne može biti priznat za nekog državnog funkcionera? Da li ste samo vi koji ste birani od strane vaših birača danas narodni poslanici, a mi koje je birao neko drugi, odnosno druga grupa ljudi, mnogo veća nego vas pojedinačno, nismo. Drage moje kolege, morate da imate isti aršin. Da vas pitam još, gde vam je humanost i moral bio juče kada smo predlagali da se po hitnom postupku raspravlja o Rezoluciji o kršenju osnovnih ljudskih prava u Haškom tribunalu tamo zatočenih Srba. Naravno, pre svega mislimo – o kršenju ljudskih prava predsednika srpskih radikala Vojislava Šešelja, koji je u Haškom tribunalu za nešto više od tri godine preživljavao svakakve torture, od toga da su mu nekoliko meseci zabranjivali da komunicira sa porodicom i stranačkim prijateljima, do ovog poslednjeg što se desilo pre tri dana, da mu isključe struju u tom delu kazamata gde je on smešten. Gde vam je tada bio, drage moje kolege, moral i gde vam je humanost i briga za građane Srbije i za ljudska prava i slobode. Kada sam govorila o nedostatku vašeg morala i nečovečnosti, kada smo minutom ćutanja odali poštu Slobodanu Miloševiću, žao mi je, nije ovde kolega koji je govorio, da ga pitam zašto nije ustao kada smo mi ostali tada ustali, jer je pokušao danas ovde da nam, kao mlad i novopečen poslanik, održi predavanje kako britanski parlament vodi računa o pojedinačnim pravima građana, da se čak parlament bavi ljudskim pravima nekog tamo pojedinca koji se iz nekih svojih ličnih stavova nije vratio u neki rat. Dakle, primer britanskog parlamenta nam se ovde predočava u takvom svetlu o kakvom je taj kolega danas govorio, a naš parlament vašim ponašanjem i Poslovnikom doveli smo do najnižih granica. Dakle, pozivam vas da razmislite o ovom predlogu zakona, da ne usvojite tekst koji će, verovali ili ne, biti vrlo brzo ovde na doradi, jer ovakav kakav je – neprimenljiv je, i nije prvi put da vas upozoravamo da donosite i predlažete neprimenljive zakone i uvek kada to govorimo, smeškate se, kao što se i sad neki smeškaju, a podvijete glavu kada posle nekoliko meseci dođe isti zakon ovde na dnevni red sa izmenama i dopunama, a naravno u tim izmenama i dopunama redovno je ono što mi govorimo, pre nego što se zakon usvoji. Dakle, ponavljam, naša poslanička grupa neće glasati za ovaj zakon, zato što mislimo da ovim zakonom neće biti rehabilitovani svi koji su kažnjavani i proganjani zbog različitog ideološkog stava, zato štodanas proganjate zbog takvih stavova, odnosno zbog različitih stranačkih pripadnosti, pošto većina vaših partija i nema ideološki stav. Ali, morali ste to preciznije da uredite ovim zakonom da bismo mogli i mi sutra da ga primenjujemo, a ovakav kakav je ni vi nećete moći.
Reč ima narodni poslanik Goran Rakovac, potom narodni poslanik Stevica Deđanski, potom poslanik Dragoljub Kojčić, pa poslanik Nataša Jovanović.
Uvažene kolege narodni poslanici, gospodine ministre, iako sam pažljivo slušao diskusije mojih prethodnika, verujte da su mi i jedne i druge, i one koje su za i protiv, samo uveravale da za ovaj zakon treba glasati. Šta više, nedostatak argumenata onih koji ovaj zakon osporavaju, bilo iz razloga zbog kojih treba da se donese, bilo da kritikuju određene odredbe ovog zakona, više su nego jaki u onom smeru i u onom cilju da zakon, ovakav kakav je danas predložen Narodnoj skupštini, treba doneti, jer treba da bude jedan od kamena i prekretnica u novijoj istoriji Srbije. Zašto ovo kažem? Vratimo se u '90-te godine, vratimo se na početak parlamentarnog života u Srbiji i setimo se da su gotovo sve stranke koje su se tada formirale u svojim programima tretirali materiju o rehabilitaciji. Svi su govorili o tome da postoje čitave grupacije ljudi u našoj zemlji koji su, iz ovih ili onih političkih ili ideoloških razloga, bili lišeni nekih od osnovnih ljudskih prava u svom životu. Neki su bili lišeni slobode, većina imovine, a neki života. Imamo obavezu kao parlament i ova država ima obavezu prema svojim građanima, da donese propis kojim će izvršiti rehabilitaciju tih ljudi, kojim će država priznati da je u određenom periodu svog postojanja napravila grešku u odnosu na pojedine svoje građane. U razlozima za donošenje ovog zakona piše da je jedan od razloga to što je ovo pitanje demokratske Srbije. Složio bih se sa tim, ali bih dodao da, osim što je ovo obaveza demokratske Srbije, po meni ovo je mnogo više obaveza domaćinske Srbije, narodne Srbije, iz prostog razloga što su pod udar ideoloških i političkih progona u prošlosti, uglavnom i najviše dolazili srpski domaćini. Nisu dolazili pod udar ovih progona oni koji su bili na nekoj najvišoj lestvici u datom trenutku, niti oni koji su bili na najnižoj. Mnogi govornici pre mene, posebno iz Vojvodine, ovde su pominjali šta se radilo i dešavalo u Vojvodini prilikom otkupa, posle Drugog svetskog rata. Ništa bolje stanje nije bilo ni u centralnoj Srbiji. Neki od kolega su ovde osporavali ovaj zakon, navodili primere da će zakon napraviti nove deobe, da će ponovo razjediniti Srbiju. Ne delim to mišljenje i hteo bih na konkretnom primeru da pokažem zašto je ovakav zakon, sa ovakvim odredbama, sudskim postupkom i rešenjem koje sud treba da donese onako kako je zakon propisan, baš potreban Srbiji. Sticajem okolnosti poznavao sam divnog čoveka koji je osuđen na 14 godina robije iz čisto ideoloških razloga. U trenutku osude je imao nepunih 18 godina. Bio je maturant gimnazije i sticajem okolnosti, kažem, nije stigao ni da podigne svoju diplomu, osuđen je na 14 godina zatvora i svih 14 je odležao u Sremskoj Mitrovici. Dva puta je bio pomilovan tokom robije, jer su i njegovi tamničari znali da je nepravedno osuđen i da je tamo nepravedno, ali je on dva puta odbio pomilovanje. Pitao sam ga, čika Pero, koji je razlog da ste odbili pomilovanja, a bili ste mlad čovek? Vrlo jasno mi je rekao: sine, da sam prihvatio pomilovanja, priznao bih da sam kriv za ono za šta nisam kriv, priznao bih presudu koja je bila nepravedna, koja je bila ideološka i politička, a ne zasnovana na pravu i na pravdi. Izdržao je 14 godina, izašao je sa robije, oženio se, završio fakultet, stekao porodicu, penziju, ali nažalost, nije doživeo da vidi ovakav zakon. Noćima sam sa njim tih '90-tih godina razgovarao o ovoj materiji i stalno sam ga ispitivao – šta bi to bilo satisfakcija za tih 14 godina koje je kao mladić, od 18-te do svoje 32-ge godine proveo u zatvoru? Nije se ljutio na one koji su ga utamničili, svima je oprostio. Neke je od njih čak i viđao posle toga, ali je želeo satisfakciju, ne toliko više zbog sebe, koliko zbog svoje porodice, dece i unuka. Ovaj zakon upravo tretira takve slučajeve. Dužan sam da kažem, radi se o gospodinu Petru Jovanoviću, pokojnom, iz Starog sela pored Velike Plane, koji '90-tih godina nije hteo da se priključi nijednoj političkoj stranci, ostao je veran samo zemlji Srbiji, srpskom narodu i bio je prvi čovek koji je uspostavio ravnogorski pokret u Srbiji i prvi predsednik tog pokreta posle Drugog svetskog rata. Neke kolege su pominjale ovde član 5, način na koji se donosi odluka i kako ta sudska odluka treba da glasi. Upravo primer koji sam naveo pokazuje da je zakon pogodio stvar, jer se vrlo jasno kaže u članu 5:"Rešenjem kojim usvaja zahtev za rehabilitaciju sud utvrđuje da je odluka koja je bila doneta protiv rehabilitovanog lica ništava od trenutka njenog donošenja i da su ništave sve njene pravne posledice". Ukoliko je u pitanju administrativna odluka ili ukoliko odluke nije bilo, sud utvrđuje da je rehabilitovano lice bilo žrtva progona i nasilja. Jako je bitno i mislim da je suština u tome, da se na osnovu ovog zakona utvrdi da li su svi ti ljudi, progonjeni iz ideoloških i političkih razloga, bili žrtva režima u određenom periodu. Ne bih sada govorio da li se radi o onima koji su stradali od 6. aprila 1941. godine do 1944. godine, onima koji su stradali nakon toga ili se radi o onima koje su progonili do juče njihovi partijski istomišljenici, a nakon razlaza u istoj partiji otvarali "gole otoke", ili su stradali neki drugi, jer je stradanja bilo i nakon toga. Svi ti ljudi su žrtve države i režima koji je u datom trenutku bio na vlasti i oni zaslužuju da im se sudskom odlukom prizna pravo žrtve, kao i pravo na potpunu rehabilitaciju, jer samom činjenicom da su te odluke bile ništave i da nikakvo pravno dejstvo ne mogu da proizvedu od momenta kada su donete, a ne od momenta kada se sada donosi sudska odluka, samo je to prava rehabilitacija. Sve ono drugo bi bio akt milosti, a to neko drugi daje tim ljudima i bojim se da bi na taj način još jednom potvrdili njihovu krivicu koja nikada nije ni postojala. Svi smo, dakle, složni da je bilo progona, i oni koji su osporavali ovaj zakon, kažu – bilo je političkih i ideoloških progona, bilo je tamničenja ljudi koji to nisu zaslužili. Zašto se onda osporava donošenje ovog zakona. Naš narod ima onu izreku – "ko se vrabaca plaši, taj žito ne seje". Ova vlada se ne boji vrabaca, žito je posejala, zakon će biti usvojen u ovoj skupštini i na dobrobit mnogih koji neće neposredno osetiti njegove blagodeti, obzirom da su u međuvremenu zbog svojih godina već pokojni, ali će njihovi potomci, njihova deca i unuci s ponosom moći da pokažu presude kojima su njihovi preci oslobođeni nošenja krivice koju nikada nisu zaslužili. DSS ovakav zakon ima u svom programu od svog osnivanja, u više navrata je sa sličnim tekstom već izlazila u javnost. Poslanici DSS će sa velikim zadovoljstvom glasati za ovaj zakon i ubeđeni smo da će ogroman broj građana Srbije na osnovu ovog zakona povratiti svoje dostojanstvo. Vraćanjem njihovog dostojanstva, vraćamo dostojanstvo i Vladi i državi Srbiji i srpskom narodu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Stevica Deđanski, a neka se pripremi narodni poslanik Dragoljub Kojčić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što ste već čuli od prethodnika, mi srpski radikali, u danu za glasanje nećemo biti prisutni kada se bude o ovome odlučivalo. Čuli ste nekoliko puta sve razloge koji su izneti od strane SRS, ali jedna od osnovnih primedbi, više nas je to reklo, uzeću sebi za pravo da ponovim, dakle, nelogičnost i pitanje za koje mislimo da je vrlo svrsishodno. Znači, ko je odlučio da rehabilitacija važi od 6. aprila 1941. godine i logično pitanje, kako je taj datum izabran, dokle važi, da li unapred važi i tako dalje. Dakle, pazite, pre 1941. godine su stradali komunisti zbog svojih ideja. Ne govorim o tome, sigurno ne mogu da budem pripadnik nekih komunističkih ideja, ali govorim o tome da su ljudi bili osuđeni zbog ideje i ko će sada, tj. da li će važiti i zašto neće važiti da i oni budu rehabilitovani. Takođe, postavlja se pitanje šta će biti sa Apisom, Stojadinovićem, ko će da rehabilituje žrtve od 5. oktobra nadalje, jer to su žrtve kriznih štabova, sećate se onih zloglasnih kriznih štabova koji su žarili i palili Srbijom posle 5. oktobra. Dakle, opet demokratski – delite narod na podobne i na one koji to nisu. Postavlja se pitanje dokle ćete to da radite. Šta će ovaj zakon da uradi, pored toga što će podeliti narod, šta još, možda vam je cilj, možda želja, sigurno jeste, ne mogu da tvrdim, da otvorimo ovde i Haški Tribunal. Slobodana Miloševića su neki od vas oteli, a Vojislavu Šešelju ste pisali optužnicu da na pravdi boga leži tamo, a kao što ste čuli pre neki dan ostao je i bez struje. Gde je sada tu briga kao za sve građane, što pokušavate da se predstavite kao neki dušebrižnici i gde je tu pomoć države, sistema? Postavlja se jednostavno pitanje, kako ćete po ovom zakonu da rešite bilo koji problem, po kom kriterijumu? Po vašem, pa da bude da su dobri oni koje ste vi odredili, a svi ostali su loši. Pa onda, samo vaši istomišljenici su bili u pravu, bili su čisti i nedodirljivi, a ostali, iako ih je narod birao, doduše protiv vaše volje, šta je to nego dvostruki standard koji ovde pokušavate da primenite. Po vašim standardima, a videli smo ih, jeste i to da nekoga šaljete u pakao i tu su standardi važni, a ne zakon, jer ste vlast, pa kada DOS-ovcima od 5. oktobra kažeš da su vlast, to stvarno i pomisle. Pomisle da su važni, da su pametni, da ih narod voli, pa prave krizne štabove, kao što sam malopre spomenuo. Moram da vas pitam da li ste skoro izašli među narod, na ulicu, u radnju, na pijacu, gde gospodin Dinkić šalje batinaše da otimaju robu od sirotinje, jer to se trenutno dešava u Srbiji. Da li uopšte smete da izađete, da vidite kako se sve lošije živi u Srbiji. Verovatno većina vas ne zna o čemu se radi. Poruka je da više ne delite narod, manji ste deo tog naroda, mnogo manji, skoro zanemarljiv, pa hajde, idemo na izbore ako mislite da nije tako, da svi zajedno idemo na sud građana, pustite fotelje, neće ništa loše da im se desi, obećavamo, čuvaće se fotelje. Nemojte opet u ime naroda da narod delite. Moram da kažem, zbog naroda, ne zbog vas da, kada u ime naroda radite – fabrike ne rade, a kada radite u ime naroda, onda seljak ne zna šta će; imamo skupu struju, gas, naftu, uporedite sa cenama od pre samo par godina; imamo milion nezaposlenih; pored svih otpisa koje ste nam obećali, imamo 15 milijardi evra duga; lopovi su biznismeni, a neki drugi postaju eksperti. Nemojte više da radite u ime naroda, u ime pomirenja, podela, nemojte više uopšte da radite, samo idite.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Kojčić, a neka se pripremi narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada je početnik na studijama za dirigovanje pitao svog pedagoga kako može najkraće da se objasni šta je to dirigovanje, ovaj je rekao da je to veština na koji ćete akord da stavite akcenat i da interpretacija muzičkog dela zavisi od toga da li ćete da stavite akcenat na prvi ili na poslednji akord. Ovde je bilo dosta diskusija. Mislim da je većina stavljala akcenat na prvi akord, a ja ću početi od prvog, da bih ipak taj konačni muzički i smisaoni politički akcenat stavio na ono zadnje. Elem, ponajmanje sam očekivao da ću morati da se prisetim sopstvenog detinjstva i biografije sopstvene porodice. Kao dete onih koji su bili proglašeni narodnim neprijateljima, koji su bili proganjani od Nemaca, Gestapoa, pa posle i od partizana, bio sam građanin, kako bi se reklo, drugog reda. Dakle, bio sam izložen onome što bi moglo danas modernim politikološkim jezikom da se nazove – sistematska segregacija. Dobro pamtim termin moralno-politička podobnost koji je čitavu klasu građana stavio u poziciju građana drugog reda, uključujući i to da ne mogu da dobiju određeni posao. Primera radi, kao diplomirani filozof radio sam kao noćni čuvar, zato što nisam bio moralno-politički podoban. Sa druge strane, nasuprot ideološkim konfrontacijama, demokratija upravo nastoji da izjednači sve građane, da ideologiju podredi, tj. spakuje ideološke razlike u jedinstven sistem, u kome će svi građani da žive harmonično, bez obzira na svoje ideološko opredeljenje ili etničko poreklo, da kažem– nacionalne manjine ili na svoju versku pripadnost. Pošto sam se tokom života osećao kao građanin drugog reda, jer nisam imao moralno-političku podobnost, jer je to bila i zakonska kategorija, borio sam se za demokratizaciju društva samo zbog jedne stvari – da nikada niko ne bi bio u tom smislu podređen segregacijom. Dakle, imam isti ljudski odnos, istu emociju, bez obzira da li je čovek član ove partije, neke pozadi, moje stranke. To ljudi dobro znaju. Ovde sam čak hteo da pokažem tu odnegovanu ljudsku, prosto običnu humanu crtu i u prijateljski boljim odnosima sa ljudima koji su drugačijih ideoloških uverenja. Tu je, na primer, gospodin Bušetić, može da potvrdi da uvek odlično razgovaramo, i imamo dobre međuljudske odnose, ili gospodin Perić. Dakle, cela stvar je u tome da bi trebalo svi zajedno da gledamo donošenje ovog zakona sa aspekta ovog zadnjeg akorda, odnosno budućnosti. Hajde da što više harmonizujemo Srbiju, hajde da ne radimo ono što je jedan od učesnika pregovora u Dejtonu rekao – da podelimo Srbe na zapadne Srbe, Srbe u Srbiji, južne Srbe, pa ćemo lakše sa njima. Mislim da je demokratija, a to znači pravedan odnos i prema prošlosti, u stvari – uslov moći Srbije i svih građana u Srbiji i nas Srba. Naravno, slažem se da treba imati vrlo izdiferenciran odnos prema svim pojavama. Dakle, verujem u kompetentnost sudova i u kompetentnost svih odluka, da postoji izdiferenciran odnos. Apsolutno mislim na tu primedbu na koju su neki predgovornici skretali pažnju. Prosto, imam pozitivan odnos. Dakle, da niko ne bi više nikada bio pod segregacijom, mislim da treba da, kroz ovu vrstu pravednog odnosa prema sopstvenoj prošlosti, to je dug prema svima nama, utoliko možemo da očekujemo i spokoj u budućnosti. Samo u ime toga, jer to je prosto nadpolitički zakon u ovom slučaju, molim vas da uvažite ovaj rezon i da date svoj glas ovom zakonu.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović. Neka se pripremi narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite.
Gospodine Mihailoviću, verovatno je slučajnost htela da predsedavate sada dok raspravljamo o Zakonu o rehabilitaciji, kao unuk ubijenog đenerala Draže Mihailovića. Ali, u svemu tome je i dobro što sada predsedavate, a više niste u stranci onog, malo je reći poremećenog ministra inostranih poslova Vuka Draškovića, koji sa četništvom i sa čiča Dražom nije imao ama baš nikakve veze, tek tolike da šenluči na Ravnoj gori, iz godine u godinu. Što se tiče onoga što je radio, okupljajući određene paravojne formacije i zbog toga se sada dodvorava Karli del Ponte, zato što mu je omča zvana – haška optužnica oko vrata, to je nešto što će da ga progoni do poslednjeg dana dok ga ne iscede, kao svaki isceđeni limun i dok mu ne napišu optužnicu od koje beži, što bi se reklo, kao "đavo od krsta". Zato je danas, a i vi to znate, s obzirom na to da, kada govorimo o ovome, možete, kao pripadnik te porodice, da razmišljate u kontekstu ovog zakona, a i svako od nas pojedinačno, sa nekim svojim slučajem u porodici, kao što je ovaj, malopre izrečen od strane gospodina Kojčića ili ono što smo potencirali celog dana. Stvaranje jaza među građanima – Srbima, pre svega danas, u današnje vreme, kada je neophodno da se postigne toliko traženo i toliko potrebno nacionalno jedinstvo, kada ovde u poslaničkim klupama sede ljudi koji žive i dan-danas u veoma teškim uslovima na okupiranom Kosovu i Metohiji, kada sede poslanici poput gospodina Buhe, koji je predsednik Vlade Republike Srpske Krajine, u izbeglištvu ili koleginica Radeta, koja je morala od ustaškog noža da pobegne sa svog ognjišta i ne može da obiđe grob svojih predaka, onda znate da nije u redu da se ljudi, pre svega ideološki pogrešno usmeravani unazad 15 godina, ko zna, možda su ih tako pogrešno usmeravali decenijama u njihovom vaspitanju, a pre svega ostrašćeni i puni mržnje prema onima koji drugačije govore i misle, pojavljuju za skupštinskom govornicom. Danas smo imali i takvih primera, da oni sebi prave listu Srba koje treba rehabilitovati, a ne pitaju se šta zapravo predstavlja ovo mrtvo slovo na papiru i šta znače ove reči koje ništa ne znače i koje, u najmanju ruku, dovode u zabunu, ne samo potomke ljudi koji su iz ideoloških, političkih i drugih razloga bili proganjani, unižavani i na svaki mogući način su se rušila njihova elementarna civilizacijska i ljudska prava, već šta o tome da govore buduća pokolenja, odnosno oni koji nas danas gledaju, čije su oči uprte u nas. Ono što sigurno znam, a što vi ne znate, sa ove strane vladajućih stranaka je da, kada govorimo, ili bilo koji drugi predstavnik SRS, mogu da računam, a to poručuje u svom oproštajnom pismu predsedniku Slobodanu Miloševiću haški optuženik, predsednik naše stranke – prof. dr Vojislav Šešelj, na naklonost miliona Srba, ma gde da žive, najviše ovih što žive ovde u Srbiji i onih što žive u Crnoj Gori, Republici Srpskoj, kao i onih koji su morali da pobegnu od ustaša iz Republike Srpske Krajine i žive u dijaspori. To vrlo dobro znate, zato što oni znaju da su na putu odbrane nacionalnih interesa i na putu stvaranja uslova da se brane sve srpske zemlje i da se deca, kao što vam je jutros rekao gospodin Nikolić, i partizana i četnika, u poslednjem otadžbinskom ratu nazivaju četnicima, te mogućnosti i poziv na tako neophodno jedinstvo je sve ove godine činila i radila jedino SRS i naš predsednik. Ali, šta da govorim pojedincima, odnosno mnogima od vas, čast malom broju izuzetaka iz vladajuće garniture ili onih ministara koji se nalaze u Koštuničinoj Vladi, kada su govorili o tome da smo mi Srbi zlikovci, a najstradalniji smo narod i to dobro znate, da smo narod koji je želeo drugima da nanese zlo i zaboga, vršili smo nekakve, kako imaju običaj da kažu – oružane akcije. Imala sam slučaj pre nekoliko dana u Skupštini grada Kragujevca da u jednom aktu, u kojem se daje mogućnost da učesnici poslednjih otadžbinskih ratova budu oslobođeni prevoza, a onda se kaže da to pravo imaju oni koji su učestvovali, zamislite, u oružanim akcijama od avgusta 1990. godine. O čemu se zapravo radi? Radi se o tome da u vašim glavama i u svesti vas samih, a sve manji broj ljudi je koji vas podržava, još uvek ne postoji ono što je primarno i što je zapravo osnov da bi se neko nazivao patriotom i da bi zaista dobio priznanje od naroda da voli svoju državu i svoj narod, a to je – da raščistite sa time ko smo mi Srbi, a ko su, kroz vekove i unazad, ako se vraćam ovih 60 godina, bili naši neprijatelji. Govorim o periodu Drugog svetskog rata, a naročito o "brozomaniji", o tom vremenu jednoumlja i komunizma, i o periodu od 1990. godine, pa naovamo. Znate, po ovom vašem zakonu, sada nazivate to zakonom, čovek koga svi vrlo dobro poznajete, koji je aktivni učesnik političkog života Srbije, jedan je od osnivača, odnosno bio je predsednik Demokratske stranke i sada je član predsedništva, Dragoljub Mićunović, može da se pozove na ovaj zakon i da, pošto je kratko vreme boravio na Golom otoku, kaže – tražim da budem rehabilitovan. Ali, da pitate ljude koji su isto vreme bili sa njim na Golom otoku šta je on tamo radio dok su bili na najgori mogući način mučeni, reći će vam da je sarađivao sa onima koji su ih držali u takvim neljudskim i necivilizacijskim uslovima, i došao za kratko vreme u svoj Beograd. Isti odnos sada imaju i oni koji ga slede, a takozvani su demokratski blok, ova njegova demokratska deca, pod znacima navoda, i Boris Tadić i onaj Šutanovac, razni Đilasi i drugi. Isti odnos imaju prema onima koje sada drugi sudovi i drugi zlikovci i dželati progone, poput gonitelja u Haškom kazamatu. Nisu digli glas zbog toga što je na ovakav način pre tri godine i više, uz njihovu pomoć, uz pomoć Svilanovića i ostalih ustaša u Srbiji isposlovana lažna optužnica protiv predsednika naše stranke – prof. dr Vojislava Šešelja. I ne piše dr Vojislav Šešelj sve ove knjige samo za vas neuke da se nečemu naučite, ova koju držim u ruci je knjiga pod brojem 63. Znate kako se zove? "Kriminalac i zločinac Havijer Solana". Ne govori se samo u ovoj knjizi o tome kakva je sve nedela i zlodela taj zlikovac počinio ovde u Srbiji, nego o tome da su svi koji su bili spremni da služe i Amerikancima i zapadnim silama, a isto tako oni koji su bili spremni da sarađuju sa fašistima i nacistima u Drugom svetskom ratu, da između njih može da se povuče paralela – između ovih novih ili mlađih domaćih izdajnika i onih koji su to radili za neke privilegije: za sebe, za članove svojih porodica, nekada davno i prosto uživali u montiranim političkim procesima i sehirili nad time da se nevini ljudi ubijaju. Zbog toga niste pozvani da govorite na dostojanstven način o ovome, zato što još uvek imate ideološke barijere u svojoj glavi. Ako danas svi od reda ne izađete i ne kažete da hoćete da branite svakog haškog zatočenika i ako ne pokrenete inicijativu i ne prihvatite ono što vam je juče ponudila Srpska radikalna stranka – da se ukine Haški kazamat, zato što je napravljen da bi se, kroz montirane političke procese u toj najmonstruoznijoj političkoj tvorevini u svetu, sudilo samo Srbima, o čemu onda pričate? Kako ćete onda da budete humani prema senima onih koji su stradali, bili na ovoj ili onoj strani, kao i da razumno i racionalno donosite neki sud sa ove vremenske istorijske distance? Zbog toga, ne samo da nećemo biti u sali kada se bude glasalo o ovom predlogu, nazovi zakona, nego ćemo onako, kao što to sada iz haške ćelije i bez svetla ovih dana čini Vojislav Šešelj, i kroz ovakve knjige i okupljanja na stotine hiljada ljudi, to ste najbolje mogli da vidite pre nekoliko dana kako je to kada patriotska Srbija izađe, onda vam je to istorijski sud za vašu noviju istoriju, šta ste radili, i za one koji su vas učili da radite pogrešno za ovu državu i za ovaj narod. Tada ćete se pitati i stideti pred svojim potomcima.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović. Nije tu. Narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Isto nije tu. Onda, narodni poslanik Vojislav Milajić, a neka se pripremi narodni poslanik dr Paja Momčilov.
Dame i gospodo, ovaj zakon koji je pokušao da ispravi određenu istorijsku nepravdu, po svoj prilici će napraviti nove nepravde. U članu 1. ovog zakona dati su uslovi pod kojima neko lice može biti rehabilitovano, dati su vremenski periodi od kada važi postupak rehabilitacije, za koje postupke, i za koje kršenje ljudskih sloboda, prava i gubitka života, na žalost nekih ljudi iz prošlosti za koje treba izvršiti rehabilitaciju. Ono što bih hteo ovde posebno da istaknem, to je period za koji se vezuje ovaj zakon i koji treba da reguliše određene odnose. Vezuje se za period od 6. aprila, do dana donošenja. Sporan je period, iz prostog razloga što je lišavanje života, slobode i osnovnih ljudskih prava bilo i pre 6. aprila 1941. Samo bih vas kratko podsetio da je za vreme Kraljevine Jugoslavije, kralj Aleksandar doneo Zakon o zaštiti države i obznanu, gde je Komunistička partija ondašnje Jugoslavije bila zabranjena i gde su komunisti zatvarani baš zbog ideoloških i političkih razloga. Datum 6. april je takođe sporan, zato što je 6. aprila postojala Kraljevina Jugoslavija, ona je zvanično kapitulirala 12 dana kasnije, znači 18. aprila, i do 18. aprila 1941. su i postojali, bar formalno, i sudski i administrativni organi koji su mogli da donose tu vrstu odluka. Od 1941. do 1945. Srbija je bila okupirana, imali smo kvislinšku vladu, postojali su organi koji su donosili određenu vrstu odluka i bili pod direktnom ingerencijom okupacione vojske Nemačke, i pitanje validnosti tih odluka, tj. da li će se one preispitivati, a koje su donosili sudovi ili administrativni organi okupacionih snaga. Današnja diskusija uglavnom se vezuje za žrtve iz političkih i ideoloških razloga, vezano za period od 1945. pa do 1990. godine, žrtve komunističkog terora. Međutim, hteo bih da vam skrenem pažnju na drugu stvar, a to je da je u skorijoj prošlosti, u selu Račak 1999. godine, u februaru mesecu, ubijeno više pripadnika oslobodilačke vojske Kosova, što je bilo povod za akciju „Milosrdni anđeo“ i akciju NATO pakta. Iz sadašnje perspektive i s obzirom da su Ujedinjene nacije naknadno verifikovale agresiju NATO pakta na našu zemlju, ispašće da će teroristi oslobodilačke vojske Kosova biti žrtve terora države Srbije i da će imati pravo na rehabilitaciju. To bi bio svojevrstan apsurd, jer svi ti teroristi iz OVK imali su prebivalište na teritoriji Srbije, a ovaj zakon obuhvata i taj period. Da apsurd bude još veći, sasvim je moguće da će se i Adem Jašari rehabilitovati ovim zakonom. Ovim zakonom takođe nije predviđeno da li se vrši rehabilitacija samo onih ljudi koji su osuđeni odlukama suda ili administrativnih organa naše države ili i stranih država i međunarodnih sudova. Kud ćete veći primer od kršenja ljudskih prava zbog čisto političkih stavova i ideologije, od prava koja se krše našem predsedniku stranke, dr Vojislavu Šešelju u Hagu. Sedam meseci nije imao pravo kontakta sa svojom porodicom, prijateljima, tri dana mu je bila isključena struja u ćeliji, a svi vrlo dobro znate da je cela optužnica zasnovana na političkim i ideološkim stavovima dr Vojislava Šešelja. Šta je ova država preduzela da zaštiti dr Vojislava Šešelja i sve optuženike u Haškom sudu, jer ogromna većina ljudi koji su optuženi u Haškom sudu odgovaraju zbog političkih stavova i ideja koje su iznosili u određenom periodu bavljenja politikom, pre svega onih optuženika koji su i obavljali visoke državne funkcije. Dr Vojislav Šešelj, u periodu za koji je optužen nije obavljao nikakvu državnu funkciju, niti je bio na državnom položaju, nego je bio predsednik SRS. Cela optužnica je zasnovana na ideološkim i političkim stavovima dr Vojislava Šešelja. Mislim da je zakon na brzinu predložen i apsolutno ne zadovoljava kriterijume koje bi trebalo da ima. Mogao bi da bude prihvaćen i od strane naše stranke, ako bi bio temeljno preuređen i obuhvatio sve slučajeve, gde su ljudi zbog svojih političkih i ideoloških stavova ili platili glavom, bili lišeni slobode, ili su im bila uskraćena bilo koja druga ljudska prava. Iz ovih razloga SRS i poslanički klub sigurno neće podržati ovaj zakon i u danu za glasanje neće glasati za njega.
Reč ima narodni poslanik dr Paja Momčilov, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što ste čuli, SRS neće glasati za ovaj zakon. Moji prethodnici iz SRS su dali detaljna obrazloženja zbog čega nećemo glasati za ovaj zakon, a ja ću sa svog aspekta da dodam neke argumente zbog kojih smatram da je ovo loš zakon koji ne treba prihvatiti i koji treba vratiti. Prvo pada u oči interesantna, možda je to malo i formalna činjenica, da su eventualna zlodela koja su se mogla dogoditi zbog političke i ideološke nepodobnosti nekoga, suđena, od rata naovamo, prema saveznim zakonima. Logično je bilo da se onda oglasi savezna država i zakoni savezne države, da nešto hoće da isprave, na sličan način kao što je ovde pokušano. Prema tome, nama je ovde bačeno nešto što nam ne pripada. Još imamo državnu zajednicu Srbija i Crna Gora. U onom parlamentu, koji apsolutno ništa ne radi, trebalo je eventualno nekakav sličan zakonski projekat da bude razmotren i donesen. To je prvo i osnovno. Zašto to kažem? Kažem iz prostog razloga, što je i ovo način na koji se urušava naša državna zajednica i na koji se derogiraju i pravni sistem, a bogami i parlamenti koji kod nas postoje. Ovaj zakon je vrlo kratak. Međutim, koliko je kratak, može se slobodno reći i da je toliko dosta loš. Zašto? Donosi se u potpuno pogrešno vreme. Neko je rekao – rano ste se setili, šta ste čekali pedesetak i nešto godina da ispravljate greške koje su se ranije događale. Hajde da ostavimo to. U vremenu smo tranzicije, privatizacije. Izuzetno je mnogo siromašnog sveta. Narod ovo ne interesuje u velikoj meri. Od ovoga neke velike koristi neće imati većina naših građana koji danas žude za radnim mestima, za boljim životom, prosperitetom i standardom. Ovakvim zakonima se to apsolutno ne obezbeđuje. Ono što je još naglašeno od mojih prethodnika, vrlo su loša i rešenja koja se ovim zakonom nude. Sad ste dali diskreciono pravo jednom sudu – beogradskom sudu, ne znamo iz kojih razloga, da arbitrira šta je to ideološka podobnost i nepodobnost i šta je to što je uzrokovalo sankcionisanje na osnovu političke i ideološke podobnosti. Ne znam da li se do sada, u 2500 godina tradicije i sudovanja, ikada sud bavio političkim prosuđivanjem i ideološkim odmeravanjem. Ima tu jedna interesantna paralela. Haški sud je sebi dozvolio, a znamo šta je Haški sud, složićete se da je to politički sud, da služi satanizaciji srpskog naroda, koga treba proglasiti da je genocidan, da se pokušava suditi istoriji i da se prekraja. Znate kako je počelo suđenje u Tribunalu. Tribunal je odredio svedoka istine, istoričara iz Engleske, koji je održao uvodno predavanje, gde je govorio o genezi srpskog nacionalizma, od Kosovske bitke, pa je rekao da je Kosovska bitka začetak srpskog nacionalizma i velikosrpskog šovinizma, koji je još onda imao kao projekat "Veliku Srbiju". Takvu glupost je prvi put taj Haški tribunal uveo u sudnicu, da sudi istoriji i da modifikuje istoriju. Znamo mi zašto je to, jasno nam je. To je zbog toga da bi se opravdao genocid i udruženi zločin najmoćnijih država današnjice, koji je primenjen na našem narodu i koji se primenjuje na drugim neposlušnim malim narodima. Genocidne su sankcije koje su uperene protiv naroda, a nikako protiv rukovodstva, a pričano je da se time lomi rukovodstvo. Genocidna je agresija najrazvijenijih zemalja, kad se ruše komunikacije, kada se bombarduju pijace, zdravstveni objekti, civilni ciljevi, a u celoj priči najmanje stradaju vojni objekti i vojni ciljevi. Zbog tog genocidnog čina, što danas ne sme da prizna deo Srbije, imamo i ovakvu situaciju – da raspravljamo o ovakvim zakonima. Videli ste kakva je rasprava. Normalno je da se socijalista, neko ko je zagovornik socijalističke, komunističke ideje, zapita – "zašto od 6. aprila, a ne od 6. januara, kad je počela šestojanuarska diktatura?". Nemate obrazloženje, pošteno obrazloženje. Pesnik Sterija je rekao, to se danas lepo videlo, kaže: "Preci nam spleše žalost" i još je rekao: "Naglost, razor i nesloga praotačne naše kletve". To se videlo i danas u ovoj skupštini manifestovalo. Rekao je veliki Sterija još jednu stvar koja možda kompletira čitavu ovu današnju raspravu: "Sa grčkim mekuštvom srpska naglost postaše složnom tuđincu žrtvom". Neko će kazati da je ovo klaustrofobična izjava, nešto što je teorija zavere. Sterija sigurno nije živeo u ovo vreme, a on je znao i ovaj prostor u kome se živi, znao je naše naravi i upravo je veliki umetnik uspeo da oslika našu tragiku. Nekoliko stvari bih hteo da kažem, koji je razlog koji je nagnao zakonodavca da donese ovakav zakon u ovo nevreme. Sigurno je to da se želi stimulisati briga o zaštiti ljudskih prava, da se na ovaj način žele ispraviti neke ranije nepravde. To je, u stvari, kupovanje vremena. Kada nemate da date ozbiljniji zakon, onda nekim neodređenim odredbama i, naravno, politizacijom, ideologizacijom, koja sada ulazi u naše sudove, želite da se opravdate. Verovali bismo zakonodavcu, Vladi i skupštinskoj većini da stvarno imate te namere, kada biste u konkretnom životu to dokazivali svakodnevno. Juče ste odbili naš predlog da raspravljamo o kršenju prava Vojislava Šešelja u Haškom tribunalu. Da ste istinski borci i iskreni – prihvatili biste tu raspravu, jer argumenata ima koliko hoćete. Ova vlada i ova skupštinska većina podržavaju isporučivanje naših ljudi Haškom tribunalu. Inkvizicija je 1517. godine tražila Martina Lutera da bude isporučen. Šta je rekao onaj koji je vladao tada – moji građani se ne isporučuju. Nije ga isporučio moćnoj inkviziciji u 16. veku, srednji vek, vek tame i mraka. Mi u 21. veku isporučujemo olako sve naše građane. Znači, takav Haški tribunal, koji je direktno pod kontrolom NATO pakta, što ne kriju ni protagonisti bombardovanja, sankcija, koji su nam to priredili, u liku Džejmi Šeja, koji na konferenciji jasno kaže, kada ga pitaju šta će se dogoditi ako se nađe na klupi za optužene: "Neće se to dogoditi, jer mi smo osnovali taj sud, taj sud je pod kontrolom NATO-a". To je sud koji ima preko 1.000 zaposlenih iz različitih zemalja sveta, ima veliki budžet, lepo živi od tuđe nesreće i doneo je ad hoc pravila po kojima sudi, mešavina anglosaksonskog i kontinentalnog pravosuđa, tri puta je menjao svoj pravilnik i 29 dodatnih izmena je uradio i svi ćutite, ne dižete glas protiv svega toga, sve vam je to dobro, ali se borite za nekoga ko je umro pre 50 godina. Nemojte se tako boriti, jadna je to borba. Gomila je stvari zašto bi trebalo ovaj parlament, ova vlada da podignu glas, jer Vojislavu Šešelju se sudi za verbalni delikt. Nije to ništa novo i zato je Sokrat popio otrov, to znamo, a Platon je rekao da je prirodna pravda važnija od svake druge. Vojislav je zbog te prirodne pravde otišao u taj Hag da brani interese našeg naroda. Šta dobija kao odgovor od ove vlade? Nemušto sklanjanje, poglede u zemlju ili čak zlurado smejanje nad eventualnom mogućom sudbinom. Koja je sudbina optuženika u Hagu? Videli smo na primeru Slobodana Miloševića – smrt. To su hladnokrvne ubice. Nije ni čudno, jer Amerika ubija svoje predsednike: Linkoln, Vilson, Kenedi, u Regana je pucano, pa zašto ne bi ubili predsednika jedne balkanske zemlje. Završavajući moje izlaganje, neću da govorim o kršenjima elementarnih ljudskih prava, a gomila ih je u Haškom tribunalu, kada je u pitanju Vojislav Šešelj. Pročitaću vam šta je rekao utamničeni strani državljanin, musliman, a ime mu je Zejnil Delalić, 1.000 dana je čamio u Haškom tribunalu, a rekao je: "Zato poručujem, pre svih, Srbima, jer se na njih vrši najveći pritisak, ali i svima ostalima, da se za živu glavu ne predaju, ako se ne osećaju krivima, Karadžiću i Mladiću, mojim ratnim neprijateljima i ovom ludilu, zvanom Hag, mora doći kraj, a dotle neka se kriju". Nikada neću zaboraviti kada je 1997. godine jedna delegacija došla u posetu Haškom zatvoru. Stajali su tik uz železnu mrežu kaveza, osam puta pet metara, dok smo bili u šetnji, a onda je jedan od posetilaca pitao čuvara, na nemačkom, ne sluteći da sam ja profesor nemačkog – izvinite, šta jedu ovi zločinci, a ovaj mu je odgovorio – nećete verovati, isto što i mi, samo malo više hleba. Doći će vreme da svoje neznanje plate, ako ne novcem onda božjom kaznom. To je rekao čovek koji je oslobođen iz Haškog tribunala i rekao je još i ovo – Hag radi po principu sudova iz 18. veka, a ovde se priča o nekom hotelskom smeštaju. Za vreme suđenja sam, prilikom odvođenja i dovođenja, bio vezan lisicama više od 10.000 puta, a o drugim vrstama maltretiranja da ne govorim. Vama, kolegama, koji ste protiv ovog zakona upućujem ljudski poziv – uradite efikasno ono što je potrebno da se spreči usvajanje zakona, nemojte ući tog dana, ukoliko imate dostojanstva, ponosa i ukoliko stvarno cenite žrtvu svog predsednika i ne dozvolite da se ovakav zakon i ovakvo izigravanje zakona usvoji. Vladi i skupštinskoj većini, onom zluradom delu – nemojte se igrati sa Vojislavom Šešeljem, jer mi radikali, nećemo trpeti da nam ubiju našeg predsednika, a vidimo da su se namerili tako nešto da urade.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, predlažete u ime Vlade Zakon o rehabilitaciji, međutim čuli ste od šefa poslaničke grupe SRS, Tomislava Nikolića, da SRS neće glasati za Predlog ovakvog zakona. Mi iz SRS smatramo da je ovaj zakon nedovoljno obrazložen i da je neprecizno u svojim dispozicijama predvideo okolnosti pod kojima treba prihvatiti ili doneti Zakon o rehabilitaciji. Ne bih ponavljao ono što su govorili prethodni poslanici SRS, samo bih se osvrnuo, ako se vrši rehabilitacija i ako Vlada ima dobru nameru da izjednači sve građane pred Ustavom i zakonom, onda je u Predlogu zakona trebalo predvideti i one ljude koji su posle 5. oktobra takođe doživeli torturu, bili lišavani slobode i prema kojima su donošene odluke protivno Ustavu i zakonu. Da li će biti rehabilitovani ljudi koji su bez ikakvog pravnog osnova, bez učinjenog krivičnog dela ili nekog drugog delikta, a njih je oko 12.000. Ne bi trebalo praviti selekciju i razliku. Svi su, po Ustavu, građani Republike Srbije, jednaki pred Ustavom i zakonom. Ono što se zamera, a to je gospođa, narodni poslanik SRS – Vjerica Radeta istakla, zašto u ovim pitanjima postupka rehabilitacije treba da učestvuje samo okružni sud. Ako je zakonodavac razmišljao i procenjivao da ima velikog broja građana na teritoriji Republike Srbije, koji treba da budu rehabilitovani, sigurno je da ima, sa područja Niša, Užica, Kraljeva, Valjeva, Loznice, Novog Sada, Subotice itd, da ne nabrajam, veliki broj građana koje bi trebalo rehabilitovati. Što da sada dolaze u Beograd i da pred Okružnim sudom u Beogradu pokreću postupak za rehabilitaciju. Ovo nije dovoljno rečeno i neprecizno je, jer ta dispozicija apsolutno ne odgovara, nije jasna, kod pitanja – ko pokreće i na čiji predlog se pokreće rehabilitacija. Apsolutno nedovoljno određeno. Ništa se ne govori o zakonskim naslednicima, a svako zainteresovano lice – to je preširok pojam, na taj predlog može da podnese zahtev i neko drugo zainteresovano lice. Širok je pojam zainteresovano lice. Kada je u pitanju član 5. – rešenje kojim se usvaja zahtev za rehabilitaciju, pominje se i sankcija, tj. konfiskacija imovine. Nije ništa rečeno, ako bi se ovaj zakon usvojio, koja su prava onih kojima je imovina konfiskovana, kako pokretna, tako i nepokretna. Da li imaju pravo da pokrenu postupak i koji postupak i pred kojim organom? Da li pred upravnim ili pravosudnim organom da traži naknadu štete ili povraćaj oduzete imovine, ako je moguće da se imovina povrati? Postavlja se pitanje da li je Hrvatska donela ovakav zakon? Osamsto hiljada Srba je proteranih i ubijenih, u Jasenovcu oko 700.000, a proterano ih je u ovom poslednjem ratu oko 500.000. Da li smo primetili da i u okruženju donose takve zakone. Mislim da nisu doneli takav zakon. Ponovo se vraćam, o naknadi štete, o akciji "Sablja", ako je lišeno slobode 12.000 građana, a u članu 1. se normira: "Ovim zakonom uređuje se rehabilitacija lica koja su bez sudske ili administrativne odluke ili sudskom ili administrativnom odlukom lišena, iz političkih ili ideoloških razloga, života, slobode ili nekih drugih prava od 6. aprila 1941. godine do dana stupanja na snagu ovoga zakona, a imala su prebivalište na teritoriji Republike Srbije". Sada se postavlja pitanje koja su to druga prava? Nije jasno, jer ovde uopšte nisu vidljiva i nisu uopšte predviđena. Koja su to druga prava? Da li će akcija "Sablja" da bude obuhvaćena? Toliko ljudi je lišeno slobode, držano u zatvorima, pa pušteno, čiji su sloboda, život i bezbednost bili ugroženi posle petooktobarske revolucije i zbog toga smatram, a i SRS, da ovo pitanje neće biti zaobiđeno niti zaboravljeno. Ako mi predsedavajući dozvoli, rekao bih još samo nekoliko rečenica. Kada je u pitanju sloboda i ljudska prava, osvrnuću se, kao i moji prethodnici, na slobodu i prava predsednika SRS – prof. dr Vojislava Šešelja. Prema međunarodnim univerzalnim dokumentima o ljudskim pravima, najgrublje se krše prava u odnosu na prof. dr Vojislava Šešelja i to pre svega: Povelja UN, Opšta deklaracija o pravima čoveka, Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima, zatim Fakultativni protokol uz međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima, Protokol o ljudskim pravima i Evropska konvencija o sprečavanju i mučenju određenih lica u određenim okolnostima. Neka bude dozvoljeno da će prof. Vojislav Šešelj svakome dokazati da nije kriv, ali je svakako tužno, neprihvatljivo i neprimereno da Vlada Republike Srbije čoveku, koji se sam dobrovoljno predao, ne garantuje da se brani sa slobode, a svima ostalima je to učinila. Zašto? Što se aktuelna politička vlast u Srbiji plaši da dođe Vojislav Šešelj u Srbiju? Protiv Vojislava Šešelja u Srbiji je napisana optužnica, formularna optužnica, koja sadrži sve definicije iz našeg rečnika i naše pravne i političke terminologije. Na kraju, izviniću se, ali moram da kažem, jer u poslednje vreme živim u najzagađenijem gradu u državi – "užas koji se još uvek ne rešava", objavio je "Glas javnosti" danas, jer je u Pančevu došlo do teškog zagađenja, gde je na stotine građana zatražilo pomoć, a Vlada Srbije ne preduzima nikakve mere. Prema tome, smatramo da Vlada Republike Srbije i resorno ministarstvo moraju da preduzmu odgovarajuće mere za one koji truju građane, a godišnje 1.500 ljudi umire od raka baš zbog toga što Vlada ne preduzima odgovarajuće mere protiv zagađivača.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? Pošto se niko ne javlja, zaključujem načelni pretres. Prelazimo na sledeću tačku dnevnog reda. Izvinjavam se, ministar Stojković ima reč. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, na kraju rasprave odgovoriću na samo nekoliko pitanja. Pitali ste me zašto ne stoji samo – naslednici. Vreme je prošlo, dobar broj ljudi je pomrlo, tako da naslednika nema. Naveo sam kao primer Slobodana Jovanovića. Siguran sam da on zaslužuje rehabilitaciju, ali nema naslednike. Da smo ostavili samo – naslednici, danas ne bi imao ko da pokrene postupak za njegovu rehabilitaciju. U tom smislu je rečeno – zainteresovana lica, a znate da se uvek u postupcima kaže, onaj ko ima interes da to pokrene. (Zoran Krasić, sa mesta: Ko ima pravni interes?) Ima ih više. Na primer, kada je u pitanju ovaj slučaj, svi pravni fakulteti su stavili zahtev za rehabilitaciju i čekaju zahtev. Što se tiče pitanja: zašto beogradski sud, bili smo u dilemi, ali znajući kakvo nam je stanje u državi, odlučili smo da bude jedan sud, gde bi se koncentrisali dokazi i da se zna ko je nadležan, da ne bi građani šetali od suda do suda. S druge strane, vrlo bitna stvar, da se postigne ujednačena praksa, da ne bude jedan sud ovako, drugi onako, i da dođemo u situaciju da građani ne budu ravnopravni. Da probam da odgovorim zašto smo ovo uradili. Pitanje je kako će se pravne posledice otkloniti, a imovina eventualno vratiti. Vidim da je jedan amandman napisan, da će biti predviđen tačan postupak kako se otklanjaju te posledice. Na kraju, pitanje je bilo direktno meni upućeno, pa ću i odgovoriti. Što se tiče Vojislava Šešelja, dobro znate da sam spreman uvek da idem da branim garancije za puštanje na odbranu sa slobode. Za to je potreban samo jedan uslov – da se lice koje se tamo nalazi meni obrati. U toj situaciji, uvek ću biti spreman da odem da branim te garancije. Nema tu nikakve dileme. Govorim vrlo precizno, nikakvih smetnji neće biti. Na kraju bih želeo da kažem sledeće, pažljivo sam slušao ovu raspravu, bez obzira na laičke pristupe ovim stvarima i hoću da ukažem samo na jednu stvar. Svi smo se ovde složili da je bilo grešaka u prošlosti, da su građani trpeli štetne posledice zbog pogrešnih odluka države. Svi smo bili jednoglasni da onima kojima je šteta naneta, bilo da su osuđeni, platili životom i slično, a radilo se o političkom progonu ili ideološkim razlikama, da te posledice treba otkloniti. To je bila želja donošenjem ovog zakona, da otklonimo te propuste, da možemo kao država da kažemo, jeste, bilo je grešaka, napravili smo ih, ljudi treba da budu rehabilitovani i da možemo da krenemo u budućem bez tog ranca na leđima koji stalno izaziva politička suprotstavljanja i sukobe. Mislim da sa tim treba da prestanemo i da uradimo ovo o čemu govorim. Jer, moram da vam kažem da, kada pogledamo sve, čuo sam pitanje – da li će zakon važiti za jedan period, drugi, treći, jasno piše da će važiti za ceo period do stupanja na snagu, govorim i za sadašnji period. Moram da kažem još jednu informaciju, da je ova vlada smogla snage da kaže: jeste bilo grešaka. U mom ministarstvu postoji komisija, u oko 600 slučajeva smo priznali da je država napravila grešku, doneli odluke, ljudima nadoknadili deo štete, ali za njih je, shvatio sam, bilo mnogo bitnije da u toj odluci stoji da je u odnosu na njega država napravila grešku i da je ispravila. To je ono što je vrlo bitno, samo ne za one ljude koji su možda platili životom, koji su danas mrtvi, ali za njihove porodice. U tom smislu je velika stvar da država prizna da je imala slučajeve gde smo pravili greške, a kažem, to se odnosi na ceo period, ne deli se ovim zakonom, jedan, drugi, treći ili četvrti period, pa će se negde primenjivati ili ne. Dakle, za sve one slučajeve gde je bilo grešaka ovog tipa, nadam se zaista da ćemo krenuti u neku budućnost bez kopanja rovova, bez gledanja preko nišana i da ćemo moći da iznesemo svoje mišljenje koje može da bude potpuno suprotno mišljenju onog drugog, ali da to neće biti razlog da se gledamo kao neprijatelji, kao politički protivnici ili ljudi koji imaju drugačije viđenje stvari. Zato, hvala vam i nadam se da će te glasati za ovaj zakon.
Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
U vezi ovog zakona, nemam šta da prigovorim završnom izlaganju ministra, obrazložio je ono što piše, samo zbog javnosti Srbije, gospodine ministre, da otklonim neispravnost, da ne upotrebim reč – neistinu, koju ste izgovorili. Vojislav Šešelj je po isteku prve godine pritvora podneo zahtev da mu se omogući da svoju odbranu priprema sa slobode, a taj zahtev je odbio Haški tribunal. Znači, nemojte da očekujete da Vojislav Šešelj ponovo piše zahtev da priprema svoju odbranu sa slobode da biste otišli da date garanciju Vlade Republike Srbije, koja je po zakonu dužna da je da svakome ko se dobrovoljno preda. Ništa ne zavisi od Vojislava Šešelja. Za njega je stvar završena. On je jednom pisao, dakle, kada je bilo vreme, a od tada su prošle dve i po godine, tužilac priprema, u saradnji sa vama i svim drugim državnim organima u Srbiji, optužnicu protiv Vojislava Šešelja, priprema se za proces, sprema svedoke i dokaze, a Vojislav Šešelj u četiri zida, čak i bez svetla, u poslednje vreme i bez struje, čeka kada će početi to suđenje i kada će moći da se brani. Zato, nemojte da govorite o ravnopravnosti ili o nekim garancijama. Očigledno je da garancije Vlade Republike Srbije ne znače ništa i džabe je da idete da ih branite. Zbog toga smo želeli da raspravljamo o Haškom tribunalu i zbog ove okolnosti, gde je sasvim jasno, ako su protiv vas vaša država, Haški tribunal, ako su protiv vas advokati koji rade za novac, svedoci koje ucene da svedoče protiv vas, a vi u četiri zida spremate odbranu, tu nema suđenja. Tu se samo čeka presuda, gospodine ministre.
Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O AMNESTIJI (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača, Zoran Stojković, ministar pravde želi reč? (Da.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pred vama je Zakon o amnestiji. Reći ću kratko – zvanični akt o milosti vlasti. Reč je o zakonu kojim se predlaže amnestija lica koja su se ogrešila o zakon, služenju vojnog roka ili napuštanju zemlje, radi izbegavanja obaveze služenja vojnog roka. Istim zakonom se aboliraju od gonjenja lica koja su izbegla, prema kojima je pokrenut postupak, prema kojima je postupak u toku, koja se nalaze u pritvoru ili na izdržavanju kazne. Oni se aboliraju od gonjenja i, ako se nalaze na izdržavanju kazne ili u pritvoru, pustila bi se na slobodu, a sud bi po službenoj dužnosti izvršio drugi deo posla i lica bi se smatrala kao da nisu ni osuđivana za ova dela. Uvek će biti argumenata "za" i "protiv". Vlada je na stanovištu da više ima argumenata za, nego protiv. Između ostalog, okolnosti su se promenile. Vojni rok je smanjen na šest meseci, dozvoljeno je civilno služenje vojnog roka, znači, u Nacrtu je zakon koji predviđa mogućnost otkupa. Jedna od ključnih stvari je strategija koja je urađena i vidim da je usvojena na Savetu odbrane, predviđa uvođenje profesionalne vojske do 2010. godine. Stvar koja je i te kako bitna, obzirom da se radi o organu koji funkcioniše na celoj teritoriji Srbije i Crne Gore i zakona koji važe za celu teritoriju, jeste da je Crna Gora, decembra meseca, donela Zakon o amnestiji i amnestirala svoje mladiće koji su izbegli služenje vojne obaveze. U toj situaciji mladići u Srbiji su se našli u neravnopravnom položaju. To je razlog, što i vojska smatra, da ima mesta da se ovaj zakon donese, kako bi se postigla ravnopravnost regruta na celoj teritoriji. Dali su im mogućnost da uđu u onu zakonsku proceduru služenja vojnog roka, a korist od toga se ogleda u sledećem – stanje nam nije bilo dobro. Dobar broj mladih ljudi je napustio zemlju. Imate puno njih koji su karijeru nastavili tamo, a bogami svojim radom i trudom, dali dobar doprinos ugledu ove zemlje. Mladi ljudi koji su otišli da studiraju, zaposlili su se, rešili svoje pitanje egzistencije, sklopili brakove, a eventualni dolazak u zemlju zbog služenja vojnog roka potpuno bi poremetio sve to. Sa druge strane, jedna od najstarijih populacija u Evropi smo mi. Ako bi tim mladim ljudima uskratili mogućnost da se vrate, bojim se da ne bi bilo dobro za nas, jer "bela kuga" to već radi. Morao bi da prekine radni odnos, jer ovde ne važi ono pravilo da može da bude pet godina na bolovanju, da odsustvuješ, pa da imaš radni odnos i dalje. Oni su i otišli u najvećem broju, zato što ovde nisu našli rešenje za svoju egzistenciju. Tu su one dobre stvari koje bi mogli da postignemo, da omogućimo tim ljudima da se jednog dana vrate. Ako izgubite veliki broj mlade populacije, bojim se da će "bela kuga" i te kako harati Srbijom. To su bili razlozi zbog kojih je Vlada našla da ima mesta da ponudi ovakav predlog zakona. Znam da će biti argumenata "za" i "protiv", ali kada se sve stavi na vagu, i ono što je "za" i ono što je "protiv", mislim da su prevagnuli razlozi koje vam iznosim "za". Iz tih razloga predlažem da ovaj zakon bude usvojen. Hvala vam.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, da se služim bombastim rečima, rekao bih da prisustvujemo rastakanju države do kraja. Ovako ću da pokušam da govorim mirno, tiho i staloženo. Ovo je jedan od najvećih udaraca koji možete da izvršite na Srbiju. Gospodin ministar kaže – amnestija je akt milosti vlasti. Nisam čuo da je to akt milosti vlasti. Zašto onda Skupština donosi zakon o amnestiji? Neka Vlada da amnestiju, pa je to onda akt milosti vlasti. Ovo je zakon, gospodine ministre. Ovo nije akt milosti. Nijedan zakon nije akt milosti vlasti, niti je akt bez savlasti. Akt milosti vlasti je mogao da uradi Boris Tadić, da je dao pomilovanje od krivičnog gonjenja za Miru Marković da prisustvuje sahrani. To je akt milosti vlasti. Ono što je Predlog zakona, to ne može da bude akt milosti vlasti, ne zavisi valjda rad Narodne skupštine od akta milosti vlasti. Idemo dalje, niste napisali u obrazloženju razloge za donošenje zakona. Sada smo čuli jedne razloge, a u obrazloženju – druge. Da krenem od početka. Poslednja amnestija bila je do 7. oktobra 2000. godine. Ova važi od 7. oktobra 2000. godine do dana stupanja na snagu, a mora da stupi odmah čim ga donesemo, da se ne bi nešto poremetilo u državi. Znači, do aprila 2006. godine. Kada će posle biti donet novi zakon o amnestiji za one koji od tog aprila 2006. ne odu u vojsku? Molim vas, zašto bi neko otišao u vojsku posle svega ovoga? Čuo sam i obrazloženje šefa poslaničke grupe SPO-a na televiziji, kaže – to su ljudi koji su pobegli da ne idu u rat pod Miloševićem. Ne zna da je ovo od 7. oktobra 2000, od kada ste vi došli na vlast. Molim vas, recite mi zašto da moj mlađi sin ide da služi vojsku, zašto da sada izgubi priliku da se zaposli, sklopi brak, dobije dete? Zašto? Zato što sam ga vaspitao da služi vojsku, zato što je njegov brat otišao za vreme rata u vojsku. Ko su građani prvog, a ko građani drugog reda? Oni što ne poštuju zakon, to su građani prvog reda. Čim podignu glas, trči u Skupštinu da ih opravdaš. Ma nema nijednog u zatvoru, šta pričate. Recite mi ko se nalazi na izdržavanju kazne zatvora zato što nije služio vojsku? Nema nijednog i ne gonite ih krivično, bezveze pišete. Sada, ovaj što dođe iz inostranstva, postoji pogranična policija, pa ih zadrži, pritvori, stvori se uka, buka, izađu košarkaši, koji nisu služili vojsku i niko ih ne pritvara, izađe nekoliko rukometaša, odbojkaša, Vlada zaseda i predlaže zakon. Ministre, da li kažete da nam više ne treba vojska? Molim vas, to se reguliše na drugi način – Zakonom o ukidanju vojske Srbije i Crne Gore, a ne ponavljanim i ponavljanim amnestijama. Amnestija ne može da bude pravilo. Amnestija je izuzetak povodom neke velike svečanosti, kada država obeležava hiljadu godina, dve hiljade godina, kada je država ušla u Evropsku uniju, pa se da amnestija – 25% od izdržavanja svih kazni koje su presuđene za sva krivična dela, osim za krivično delo silovanja, dilovanja nafte, droge, terorizma itd. Sve to razumem, oberučke bih to prihvatio. Ali, da se amnestija daje zato što nije data od 7. oktobra, neko je sada pogledao i rekao – mi od 7. oktobra nismo dali amnestiju ovima što ne služe vojsku, brže u Skupštinu da im damo. Šta ako sada izađe iz zatvora, a zakon prestao da važi zato što do dana stupanja na snagu ima amnestiju, pa ga sutra opet uhapse, jer nije služio vojsku? Ako ima u zatvoru 50 ljudi i ovim zakonom, kojim se amnestija daje do dana stupanja na snagu, čovek izađe iz zatvora i prođe dva dana, dobije poziv, on neće, jer nije hteo ni onda u zatvor, po ovim članovima Krivičnog zakona – izbegavanje vojne službe itd. Onda, kada ih se nakupi 2000 koji beže po šumama i gorama da ne bi služili vojsku, ili kada neko od čuvenih sportista koji je doneo milione i milione Srbiji, ne služi vojsku, pa mu preti da ne može da putuje, ili kupi neku fabriku ili nešto uradi po Srbiji, opet – Zakon o amnestiji, gospodine ministre. Koje razloge ste naveli za donošenje zakona? Došlo je do bitnih promena društvenih okolnosti u vezi sa izvršavanjem vojne obaveze. Zato treba amnestija. Koje su to promenjene okolnosti? Jesmo li ratovali od 7. oktobra? Nismo. Koji je to strah postojao da čovek ne služi vojsku. Šta pričate – da se ženi i da ima decu. Kakvu decu, ako nije služio vojsku? Ne, ko će da da ćerku za nekoga ko nije služio vojsku? Šta će mu? Da prave decu ovi što nisu služili vojsku. Molim vas, nemojte. Ne slažem se ni sa tim što skoro niko više sa puškom i ne služi vojsku. Omogućili ste im da peru pelene, taksiraju, da rade šta hoće. Hajde, i to nekako mogu da prihvatim, ali da sada zapomaže Vlada Srbije što neće da služe vojsku, ne mogu da naprave decu, to mi je malo, gospodine ministre, degutantno. Zato vas molim, ako ima nekih boljih razloga za amnestiju, hajde da vidimo. Kriminalac je kriminalac. Zakon nije rekao – ko počini neko krivično delo, neka računa na amnestiju. Onaj drugi koji je počinio neko drugo krivično delo, ne može nikada da računa na amnestiju. Jer, ako je neko ukrao 1000 evra, sada ovim zakonom neće biti amnestiran, a ako nije služio vojsku – biće. Znači, amnestija ne može da se odnosi na krivično delo. Nemojte zato da sazivate Skupštinu. Hajde, dajte amnestiju za sva krivična dela u nekom procentu, razumem, ali da imate zakon kojim amnestirate samo one koji nisu služili vojsku, to je sramota za državu. To uopšte ne mogu i neću da prihvatim. Nećemo vam ponovo ući u salu. Gospodine ministre, vi i vaša amnesticiona vlada, kažete – nemojte nikada više da služite vojsku, branite Srbiju, da budete građani normalne države u kojoj je Ustavom ustanovljen poredak, prava i dužnosti građana, jer nemate pritisak. Razumem da smo mi i socijalisti na vlasti, pritisak B92, svih medija, vi koji ste sada bili u opoziciji – na ulicu; zvončići, pištaljke: nećemo u vojsku, nećemo u vojsku; Vlada ne izdrži i kaže – daj amnestiju, ovi će da nas pojedu. Ali, narod hoće da vas bije zato što nema hleba, a dajete mu amnestiju što ne služi vojsku. Kako to da nazovem? Zamenom teza – pogled kroz tamne naočare? Neprihvatljivo je. Pratim tu raspravu već mesecima, ali nema onih koji su učestvovali u raspravi, da obrazlažu zakone, nego su vas ovde poslali, pošto znaju da ste korektan čovek i niko neće lošu reč da vam kaže. Voleo bih, ministre, te koji su našli prave razloge zašto da deca ne služe vojsku, da vidim ovde u sali, da oni obrazlažu Predlog zakona, a posebno ministar Vuka Draškovića, iz Osijeka, što brine o dijaspori. Pa kaže – Srbi nemojte slučajno da šaljete decu iz inostranstva da služe vojsku. Kaže, taman si dobio posao, zove te Srbija u vojsku. A što ovde ne date posao ovom građaninu Srbije koji neće da ide u inostranstvo? Kada će on da dobije posao? On će morati da služi vojsku. Zbog njega nikada niko ne bi izmislio amnestiju. Ova amnestija je povodom kampanje žutih, zbog nekoliko sportista. Mogli ste to na drugi način. Pet hiljada evra, 50.000 evra, 100.000 evra, ko nije služio vojsku oslobađa se krivično i ponovo se služi vojska, jednokratno oslobađanje za novac, jer je čovek već star, mator, provukao se do 30 godina, više ga ne bih ni terao, ne treba mi. Ali, država mora da reši. Ako ima vojsku, tu vojsku mora da služi neko. Ako neko ne mora da služi, onda ne mora niko. Ako petorica u ovoj državi ne moraju da služe vojsku, ne mora ni 500.000. Nema izuzetaka, pravilo je za sve isto. Hoćemo profesionalce u vojsci? Donesite takav zakon. Zapošljava se u vojsci, radi za platu, nosi pušku na leđima i on je vojnik i da nijedno dete više ne ide, ni dete siromaha ni dete bogatog, ni dete koje je završilo fakultet, ni dete seljak. Znate da 10% dece ne ide u vojsku, šta ćete sa ovih 90%, ponovo zakon o amnestiji? Nemojte da se igrate sa državom, gospodine ministre, vaša Vlada se igra sa državom. Sada biste mogli da izađete i da kažete da je to vojska Srbije i Crne Gore, da nemate ingerencija. Pa jesam li ja kriv što živim u tako blesavoj državi, ja ili Vlada Srbije, odnosno Savet ministara? Pa isti su ljudi na vlasti, i u Savetu ministara i u Vladi Srbije, ista politička opcija, ista skupštinska većina i tamo i ovde glasa. Nemojte, osećaćemo se da nas bude sramota što naša deca služe vojsku, jer dete ima pravo da vam kaže – što bre, ćale, da gubim šest meseci života, zato što sam patriota? Pa od kada se u zemlji kažnjavaju patriote? Šta bi trebalo da budem, izdajnik, da me baš briga za vojsku? Predsednik Vlade će da kaže – evo, akt milosti vlasti, nisi služio vojsku, sad te oslobađam toga. Neprihvatljivo je ovo, uopšte ne znam odakle vam to, koja vas sila tera da izglasate ovo? (Hranislav Perić, sa mesta: Traži dijaspora.) Da, šta ste navalili, trebaju vam glasovi iz dijaspore. Nema toga, ima za nas i eventualno, ako još neko dobije neki glas. To vam je, nema. Nemojte da vas lažu ovi iz SPO-a što drže celu dijasporu, nema ništa od toga, tu nema glasa za njih. Pitajte ljude koji putuju u inostranstvo, pitajte pevače, glumce, šta im kažu emigranti, za koga će da glasaju. Predlažem vam, istina, prepisan je ovaj zakon, i onaj iz 1996, kao i onaj iz 2000, već dva puta se prepisuje zakon, s tim što je onaj iz 1996, čini mi se, amnestirao za sva krivična dela. I mogu da razumem, tada je bilo bekstva iz rata. Znate za prva dezerterstva 1991. godine, 40-50.000 ljudi, ko to da pohapsi i krivično da goni. Gotovo je, bacali puške, došli pred zgradu opštine u Kragujevcu, pucali šest sati, niko nije smeo reč da im kaže. I to razumem. Pobegli sa Kosova i Metohije, stigli do Varvarina, dokle su stigli, pa opet se nekako vratili, smirili, nećeš valjda da ubijaš tu decu samo zato što ih je neko promašio ili su se uplašili. Ovo je mirnodopsko vreme. Nađite u Švajcarskoj jednog Švajcarca koji sme da kaže – nisam služio vojsku. I da traži da se oženi i da ima decu. Ponosni su što služe vojsku. A kakvu vojsku imaju, znate i sami. Napreduju samo oni koji su bili u vojsci oficiri, za njih je u Švajcarskoj otvoren biznis, jer je služio vojsku za svoju zemlju. Ko nema vojsku, nema zemlju, nema državu, ko ne služi vojsku ne brine o državi i nemojte da brinete o njemu. Jer, lekari kažu ko ne može da služi vojsku, svi ostali mogu i moraju dok zakon postoji i ne smeju da računaju da će neka vlast da ih amnestira u služenju vojske, jer je to haos. Čovek prođe na crveno svetlo, pa ga kaznite, nekoliko meseci niti može da vozi auto, uzmete mu pet plata, a onaj ne služi vojsku i dobija amnestiju. Ako ste u stanju da shvatite šta se sve loše dešava, ako usvojite ovaj zakon, biće dobro. Ako mislite da psi laju, a karavani prolaze, nije tačno. Ovo ne može večito ovako da prolazi. Šta god učinio, čeka te neko sa amnestijom. Da neko od vas sada kaže – neću u Evropsku uniju, taj ne bi nikada bio amnestiran. Može odmah da potpiše da izlazi iz Skupštine, iz poslaničkih grupa vladajuće koalicije. Reći će vam Amerikanci – takav da bude vaš poslanik, što neće u Evropsku uniju. A kad kaže da neće u vojsku, Amerikanci mu kažu – dajte mu amnestiju. Eto, to je vojska koja bi branila Srbiju, a nama ne treba neko ko hoće da brani Srbiju. Hoćemo da Srbiju naseljavaju ljudi koji neće da je brane, koji neće nikada zbog nje da rizikuju bilo šta, nego će da čekaju na tacni. Ova država je prolazila kroz mnogo iskušenja, kroz više ratova, ali ovakva pojava u mirno doba, u vreme kada su demokratske snage na vlasti, kada zapad kaže da vas neće bombardovati, kad nije bilo nikakve ozbiljne pretnje, u vreme kada je dete moglo u svom gradu da služi vojsku, kada dečaci iz Crne Gore služe u Crnoj Gori, a dečaci iz Srbije – u Srbiji, u to vreme donositi zakon o amnestiji? To ne mogu da prihvatim i ne znam koliko će vam građana Srbije to prihvatiti. Ali, da znate, još se nešto pita i selo. Ako ovo budete rekli srpskom seljaku, domaćinu, smejaće vam se. A onda, što vam se ne bismo i mi smejali.
Hvala vam, gospodine Nikoliću, da li još neko od predsednika... Prvo ministar ima reč, izvolite ministre Stojkoviću, a potom predstavnik poslaničke grupe SPS, Ivica Dačić.
Rekao sam već da će uvek biti većinskih stavova po ovom pitanju, samo želim da odgovorim na ovo što mi je postavljeno. Kada sam rekao – akt milosti vlasti, mislio sam na parlament. Imamo podelu vlasti, jedna grana vlasti je parlament, kao najviša zakonodavna vlast. Ovaj akt milosti se donosi zakonom, tako da jesam uvek bio mišljenja da treba ići na takve stvari, pre nego na pomilovanje, gde jedan čovek eventualno mora da donosi odluku. Neću sada govoriti da je bilo tih slučajeva i ranije i kod izbora predsednika, pa smatram da su dovoljno značajni događaji da se oslobode čak i kriminalci. Bilo je i takvih stvari. Kada govorimo o vlasti, moram da kažem da je parlament treća grana vlasti, najviša zakonodavna i, iskreno rečeno, kod tri jednake grane vlasti, ova je malo jednakija od ostalih. Ona jedina ima izbornilegitimitet koji proverava svake četiri godine na izborima. Prema tome, nisam pogrešio kada sam rekao da vlast treba da odluči. Ovim zakonom, rekoste u jednom momentu, ne oslobađa se vojne obaveze, nego samo prekršaja zakona u odnosu na vojsku. Daje mu se mogućnost da uđe u redovnu proceduru, onaj zakonski tok, da eventualno ispuni svoju obavezu prema vojsci. Ako se usvoji ova strategija reforme vojske, kako to vojska kaže, a vidim da i ona ima mišljenje da nema smetnje da se ovaj zakon donese, onda bi negde do 2010. godine bilo te profesionalne vojske i tada više ne bi bilo značaja za ovo. Evo, to je samo objašnjenje, pitali ste me, a ja odgovaram. Kažu da bi do 2010. godine mogla da se sprovede profesionalizacija vojske i onda, što kažete, sa puškom da dođe profesionalni vojnik i da bude plaćen.
Hvala vam, gospodine Stojkoviću. Reč ima predsednik poslaničke grupe SPS, Ivica Dačić. Izvolite, gospodine Dačiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, meni je žao što je ministar Stojković danas, spletom nesrećnih okolnosti, zadužen kao predstavnik Vlade za ova dva zakona, iako sam siguran da oni ne pripadaju njegovoj izvornoj nadležnosti, niti njegovom načinu mišljenja. Pretpostavljam da je ministar služio vojsku. U našem narodu, kako je malopre rečeno, ne samo da postoji običaj da se ide u vojsku, nego postoji i izreka da je neko nesposoban ako ne ide u vojsku. Očigledno da je došlo vreme da su ti nesposobni više na ceni. Čak su neki od njih bili i predsednici vlade, ministri policije. Ministar policije da bude čovek koji nije išao u vojsku! Mislim da bi sada bio red da bude i ministar vojske. Naravno, kada govorimo o amnestiji, ona se daje posle određenih velikih društvenih događaja: posle ratova, revolucija, kako kaže ministar, kao akt neke milosti, kada dođe do promene vlasti, itd. Ovaj predlog zakona nema nikakvog utemeljenja. On definiše da se daje amnestija onima koji se nisu odazvali pozivu za služenje vojnog roka, posle 5. oktobra 2000. godine. Šta je bio razlog da neko ne ide na odsluženje vojnog roka? Pre 2000. godine govorili su da neće da idu u vojsku zato što Srbija ratuje, da neće da ginu za srpske interese u Kninu, Banjaluci, na Kosovu i Metohiji. Pretpostavljam da ne bi ginuli za srpske interese ni kada bi neki okupator došao u ovu skupštinsku salu. Možda bi se samo premestili u prvi red, kao Milan Nedić. U svakom slučaju, posle toga bi bili rehabilitovani po ovom predlogu zakona. Prema tome, nemate nikakvih pravnih posledica. Danas imamo predlog zakona koji definiše da se amnestiraju oni koji se nisu odazvali pozivu za služenje vojnog roka posle spektakularnih "demokratskih promena", posle kojih Srbija ni sa kim nije ratovala, posle kojih je Srbija bila u ljubavi sa celim svetom, krenula putem progresa, putem kojim je krenula da vraća decu koja su pobegla od našeg režima pre 2000. godine. Sve ovo što sam ispričao jeste bajka. Ne samo da se to nije desilo, nego se i povećao broj ljudi koji se nisu odazvali vojnom roku. Ne samo da se nije smanjio broj onih koji su pobegli u inostranstvo, u odnosu na period od pre 2000. godine, nego se povećao. Da li je tako, ministre, po statistikama one prethodne vlade? Kada je toliko dobro posle 5. oktobra, zašto beže, zašto ne služe tu "demokratsku" vojsku SCG, a bežali su iz one "nedemokratske" vojske u naše vreme. Mislim da je najbolje da se ne brukate više i da stalno predlažete amnestiju. Predlažem da donesete zakon da više niko ne ide u vojsku. Kako možete da kažete da danas ide u vojsku i da, kojim nesrećnim slučajem, ne daj bože, izgubi život u toj vojsci? Roditelji tih momaka su u pravu – zašto njihova deca da ginu, a druga deca neće da idu u vojsku, a mi ih amnestiramo. Zbog čega? Hajde, pitajte ponekad te sportiste koji imaju dvojno državljanstvo, da li se ne odazivaju na poziv za vojni rok, npr. u Grčkoj? Proverite da li neki od tih sportista koji ima dvojno državljanstvo ode da služi dva, tri meseca u Grčku, ili, kako to oni tamo zovu, neke treninge, kampove itd. Ne samo da neće da dođe da služi vojni rok ovde, nego neće ni da igra za reprezentaciju. Nepojmljivo je ovo što ovde radimo. Čak i države koje imaju profesionalnu vojsku imaju načine kako organizuju ljude koji nemaju takav vojni rok kao mi, ali postoji obaveza da se najmanje jednom godišnje odlazi po mesec dana na obuku itd. Pravo da vam kažem, neće vojska ni biti mnogo oštećena, ako oslobodite ove ljude služenja vojnog roka. Možda će čitaoci u biblioteci malo teže da pronalaze knjige, jer nema ko od vojnika da im pomogne. Možda ovi što peru pelene i veš u bolnicama, a sada se zovu vojnicima, možda će higijena po bolnicama biti malo slabija. Možda će biti malo više lišća po ovim krugovima, itd. Doći ćemo u situaciju da svaki vojnik nema ni po pušku. Zato treba svaki vojnik, po ovom što ovde govorite, da kada dođe u vojsku, zaduži po kilogram onog praška "Faks helizima" i one vile za skupljanje lišća. Takvu vojsku ćete još da oslobodite obaveze da dođu i da nekoliko meseci sede i čitaju knjige, piju i kuvaju kafu onima koji posećuju biblioteke, pozorišta itd. Nemojte više da brukate ovu vojsku. Bolje ukinite obavezu da se ide u vojsku. Prosto, ne mogu da shvatim kako neko može da predlaže takve zakone, naročito oni koji su služili vojni rok, koji znaju šta je ozbiljna država koja ne postoji bez ozbiljne vojske. Ministar kaže da se oni ne oslobađaju obaveze da idu u vojsku. Šta, nadate se da će doći posle ovoga? Ukinuli ste im kaznu, a oni će da dođu? Predlažem da sada Mlađan Dinkić donese amnestiju za sve koji nisu dali fiskalne račune, pa će sledeći put imati obavezu da daju. Što ne amnestirate neka blaža krivična dela u krivičnom zakonu, što ste baš našli ova teška? Evo šta amnestirate: izbegavanje vojne obaveze, popisa i pregleda, neizvršavanje materijalne obaveze, izbegavanje vojne službe onesposobljavanjem i obmanom, samovoljno odsustvovanje i bekstvo iz vojske SCG. Hajde sada da idemo redom. Gospodine ministre, zašto amnestirate nekoga za samovoljno odsustvovanje i bekstvo iz vojske SCG? Da li je to krivično delo neodazivanja i izbegavanja vojne obaveze? Zašto izbegavanje vojne službe onesposobljavanjem i obmanom? Dešavalo se u ono vreme da neko sam sebi odseče deo prsta da ne bi išao u vojsku. Ne znam da li ga amnestirate, mada zašto bi neko sad to uradio? Sad kad neko ide u vojsku, bolji je provod nego da sedi kući. Svaki dan može da izlazi u grad, ima civilno odelo, a kad dobije da služi vojsku u Beogradu, on je "na konju". Sada te ljude amnestirate od odgovornosti. Uskraćujete im pravo da šest meseci žive u Beogradu. Zašto amnestirate neizvršavanje materijalne obaveze? Šta je to materijalna obaveza? Kakve to veze ima sa izbegavanjem vojne službe? Materijalna obaveza je, koliko sam shvatio, kada vam vojska kaže da morate nešto da date, o tome ste pričali danas ovde, vi koji se zalažete za rehabilitaciju. Materijalna obaveza je, čini mi se, bio taj otkup posle 45. godine. Danas postoji ta materijalna obaveza. Dakle, kada vojska kaže – dajte kamion, morate da date kamion. Kakve to veze ima sa izbegavanjem vojne obaveze i sa dijasporom? Zaista ne znam, kao i izbegavanje popisa i pregleda. Znači, ovde ima nekoliko krivičnih dela koja su predviđena Krivičnim zakonikom, a koja su apsolutno neprimerena da stoje u zakonu o amnestiji. Cilj ovog zakona jeste da se izbegne 2.500 krivičnih prijava u vezi sa krivičnim delima za koje se predlaže amnestija. Kako je malopre rečeno, razlog za to je bitna promena društvenih okolnosti u vezi sa izvršavanjem vojne obaveze.
Da li koristite i drugih 10 minuta?
Da. Ne znam koja je bitna promena društvenih okolnosti koja se desila u vezi sa izvršavanjem vojne obaveze. Znači, 2000. godine donet je Zakon o amnestiji na saveznom i republičkom nivou. Tim zakonom amnestirani su oni koji se nisu odazivali pozivima do 2000. godine, pravdajući se da je u pitanju nedemokratski režim, da Srbija ide u rat, da neće da ratuju za neke tuđe interese, ne shvatajući da, u stvari, brane svoj nacionalni i državni interes. Kao što je rekao gospodin Nikolić, posle onih ratova u Bosni doneta je takođe amnestija, što je normalan postupak kada se završe ratovi, dođe do nekih velikih društvenih promena, itd. Tim zakonima 2000. godine, nažalost, amnestirani su albanski separatisti i teroristi koji su ubijali Srbe na Kosovu i Metohiji. Ne znam ko je amnestirao, gospodine ministre, ne znam kako ste to podveli, ko je proglasio amnestiju za ove što su naredili bombardovanje SRJ, protiv kojih je vođen sudski proces. To je bilo preispitivanje, čini mi se da je Vrhovni sud to praktično činio. Žao mi je, gospodine ministre, pustite Tomu Nikolića, slušajte ovamo, jer Toma ne glasa za vas, nego ja. Kaže ministar, da nije video da smo glasali za njega, evo veruje na reč da smo glasali. Inače, ne bi bio izabran da nismo glasali. Znači, da ne stoji ona odrednica u Zakonu o rehabilitaciji da treba da ima prebivalište na teritoriji Republike Srbije, verujem da bi nekome palo na pamet da izvrši rehabilitaciju Bila Klintona, Širaka, Solane, koji su pravosnažnim presudama osuđeni za bombardovanje naše države. Vidite da Interpol poništava naše poternice. Fjora Brovina je direktno iz zatvora otišla na sednicu, čekalo ju je 20.000 ljudi u Prištini. Reč je o albanskim separatistima i teroristima. Oni su u našim zatvorima bili maltene u istim ćelijama sa ljudima koji su osuđeni zbog, navodno, ratnih zločina prema Albancima. Ovo je sada nastavak procesa amnestiranja koji je, pre svega, motivisan činjenicom da neki naši poznati ljudi imaju problema sa dolaskom u zemlju zato što će biti uhapšeni, jer nisu služili vojsku. Da među njima nema tih poznatih ljudi, uglednih ličnosti, bogatih ljudi, nego da je to neka sirotinja, znate kada bi se setili da amnestirate – nikada. Da nije bio Vlade Divac u pitanju, nikada se niko ne bi setio da predloži ovaj zakon. Naravno, ne mislim da su svi ljudi isti, svako ima svoje zasluge, ali svi imaju ista prava, obaveze i odgovornosti. Bolje je, gospodine ministre, osloboditi služenja vojnog roka i vojne obaveze ljude koji nemaju prebivalište ili boravak u našoj zemlji i privremeno borave u inostranstvu, nego na ovakav način ovo raditi. Za nekoliko godina imaćete isti problem, zato što ljudi koje smo sada amnestirali sigurno neće doći da odsluže svoju vojnu obavezu. Kada do sada nisu došli, neće doći ni kasnije. Uostalom, zašto od njih tražimo da dolaze? Oslobodili smo sve one koji su pobegli za vreme rata. Pogledajte sami, poslanici, mnogi od vas nisu bili u našoj zemlji kada je bilo bombardovanje. Oni koji sada nisu ovde, koji bojkotuju rad parlamenta, pozivali su čak da se bombardovanje nastavi, sve dok ne padne Milošević. Samo još malo, kaže, samo još malo bombardujte, još veće bombe, gde je gušća naseljenost, biće veći udarac za Miloševića. Sve smo ih amnestirali, nisu oni ni za šta odgovorni, biće rehabilitovani. Ovde nije suština da smo protiv ovoga, zato što smo protiv dijaspore. Ako je do toga, ako su u pitanju ljudi koji zaista ne mogu da se vrate zato što će izgubiti posao i sve ostalo, može se zažmuriti, ali nije problem u tome. Ustanovljava se praksa da ne postoji nikakva obaveza da se služi vojna obaveza i imaćemo veliki problem, ako ikada budemo u prilici da izvršimo bilo kakvu mobilizaciju. Ako ćete me amnestirati, sada bih mogao odavde da pozovem sve građane ove zemlje da niko ne ide u vojsku, kao što su zvali vaši bivši drugovi i gospoda iz DOS-a, da se ne plaća struja, pa sada kada ste preuzeli EPS mora da se plati. I to što ste pričali da ne treba da se plati, jer ne može da se živi ni od čega, ljudi su bacali račune, pa sada ti što su bacali račune ne mogu da navataju onoga što im je obećavao da ne treba da plate. Sada imamo situaciju, sutra da se desi nešto vezano za jug Srbije ili za Kosovo i Metohiju, zašto bi ovaj iz Subotice išao dole. On će da kaže – neću, zato što će neki budući ministar da predloži amnestiju, a onaj koji ode i pogine, treba da proklinje celog života nekoga ko ga je tamo poslao. Moramo imati iste aršine prema svima, ili oslobodimo sve ili svi moraju da idu. Ovako nije pošteno, nije korektno, ljudski. Nije srpski da nekoga oslobađate vojske, možda nije srpski ni da nekoga terate da ide u vojsku. Možda je to neki mit o nama da smo veliki ratnici i vojnici, a u suštini pobegosmo sa bojnog polja. Ipak mislim da nije srpski ovaj predlog zakona. Trebalo bi da bude ponos i čast svima u zemlji i u svetu da imaju priliku da makar pet dana budu vojnici ove države i ovog naroda. Kada je u pitanju vojna obaveza i kada su u pitanju izbori u većini zemalja na svetu, dijaspora ima obavezu da dođe u maticu i da glasa. Ako će neko da napusti našu zemlju i državljanstvo i da se odrekne svojih dedova, pradedova i onoga što jeste, zbog toga da ne bi išao u vojsku, takvi i ne zaslužuju da budu naši građani. Zato, gospodine ministre, predlažem da još jednom razmislite o svemu ovome. Ovaj zakon može imati praktični efekat, da ljudi koji dolaze za uskršnje praznike sada mogu da dođu iz inostranstva bez bojazni da će ih neko privesti. Ali, zaista nisam primetio da se, osim tih poznatih ličnosti, zainteresovao i bilo ko iz Vlade za neke obične ljude. Primite neku porodicu, nekoga običnog koga je zaustavio na granici zato što nije išao u vojsku, a ne kada ima problem neki ugledni biznismen, sportista, zato što je javna ličnost, zato što poznaje ovoga ili onoga ili zato što za nekoga glasa ili ga podržava na izborima. Zbog njega se pišu zakoni. Hvala vam puno. Gospodine ministre, još jednom kažemo, ovaj zakon je po našem mišljenju neprihvatljiv, glasaćemo protiv ovog zakona i mislim da je najbolje rešenje da još jednom o njemu razmislite. Ako se već vojno ministarstvo slaže sa tim, neka jednostavno promeni zakon na saveznom nivou ili nivou državne zajednice Srbije i Crne Gore, pa da kaže da oni naši državljani koji privremeno borave u inostranstvu, dok su tamo nemaju obavezu da dolaze na vojnu obavezu. Ovako ustanovljavate prasku, kao što ste malopre citirali Orvela, koji je rekao: "Svi su jednaki, samo su neki jednakiji od drugih". Tačno je, svi su jednaki pred zakonom, ali neki su malo jednakiji od drugih. Za njih ne važe zakoni. Ako zakoni ne važe za sve, to nisu zakoni, to su nametnute drakonske obaveze. Hvala.
Još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika? (Ne.) Reč ima ministar Stojković, a potom, po prijavi prvo narodni poslanik Velimir Simonović, pa Toma Bušetić.
Samo da dam odgovor. Već sam rekao da je armija – naša armija za celu teritoriju Srbije i Crne Gore. Crna Gora je donela Zakon o amnestiji i jedan broj regruta je ravnopravniji od ovih regruta u Srbiji. Dajte da se bar u tom delu izjednačimo. Drugo, nije tačno da se zakon donosi zbog poznatih ličnosti. Odmah da kažem – on se ne odnosi na Vladu Divca, on neće ići u vojsku i na njega se ne odnosi ta amnestija. Nekoliko hiljada, što podnetih krivičnih prijava, što krivičnih postupaka kod istražnih sudija stoje i prema tome nisu to samo poznata lica, nego naši mladi ljudi koji su došli u tu situaciju. Treba im možda pružiti priliku kako sam i ranije rekao. Ne radi se o poznatima. Kamo sreće da imamo nekoliko hiljada tako poznatih lica.
Izvolite. Po poslaničkim listama tri poslaničke grupe su prijavile poslanike – DSS, SPS, SRS. Prvo ima reč narodni poslanik Velimir Simonović, potom narodni poslanik Toma Bušetić, pa narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo, kada se pojavi neki nov problem prirodnim naukama onda mogu da budu različiti pristupi za njegovo rešavanje. Jedan od njih je da potražimo analogiju sa nekim problemom koji je već rešen. Ta metoda analogije se pokazala vrlo moćna, jer se disparatni fizički procesi mogu opisati istim matematičkim modelima. To se kao metoda pokazalo vrlo efikasno. Pokušaću da tu metodu analogije sada upotrebim na procesima druge vrste u društvenim naukama u politici. Vidite, kada je pre nekoliko godina ovde donošen zakon, mislim da je to bilo u sklopu zakona o planiranju i izgradnji, da se legalizuju objekti koji su sagrađeni bez građevinskih dozvola, tada su ovde istupali vrlo poznati pravnici, ne mislim samo na gospodina Mikovića iz Pančeva, čije sam pravno mišljenje veoma uvažavao i još neki ljudi koji su govorili da se iz neprava ne može steći pravo. Tada sam se javio, ne kao pravnik i rekao – dobro gospodo, razumem to da se iz neprava ne može steći pravo, a da li to znači da sve zgrade koje su sagrađene bez dozvole porušimo. Hoćemo li da porušimo celu Kaluđericu, gde živi nekoliko desetina hiljada ljudi, a svaki grad u Srbiji ima po jednu svoju Kaluđericu. Pošto je to nemoguće, onda ćemo doneti zakon da se to ipak legalizuje, da ljudi plate komunalne troškove, itd. i da legalizuju te svoje objekte, ako nisu napravljeni baš tako da se ne mogu legalizovati, kao što sam video slučaj u Krnjači da je neko izdao zgradu na velikoj vodovodnoj cevi. Ako cevi ispod njegove kuće puknu, onda mora da mu se sruši kuća, to je jasno. Kao što tada nismo mogli da srušimo sve zgrade sazidane bez dozvole, tako tu pravim analogiju sa Predlogom zakona o amnestiji. Ne odnosi se ovo samo na naše mladiće koji su u inostranstvu. Ovaj zakon se odnosi na mladiće koji su u Srbiji, a nisu se odazvali pozivu. Šta da radimo sa 2.500 mladića? Meni je žao što nije došao danas ministar za dijasporu. Učestvovao sam više puta u toj raspravi na odboru oko ovog zakona i baš bi dobro bilo da je on danas ovde. Imamo 2.500 mladića u inostranstvu i verovatno znatno manji broj i ovde u Srbiji, koji se nisu odazvali pozivu, pa se vode sudski procesi itd. Mislim da ima nešto malo i u zatvoru zbog toga. Šta može da se dogodi, ako ovakav zakon ne donesemo? To je ta analogija sa onim zakonom koji sam malo pre spomenuo o gradnji bez dozvole. Ti mladići koji su u inostranstvu neće moći da dolaze, plašiće se zatvora, suđenja itd, a neki će se možda zbog toga čak odreći našeg državljanstva. Mislim da je mnogo bolje da usvojimo novi zakon, jer da naglasimo to, ovaj zakon njih ne oslobađa služenje vojske. On ih samo oslobađa krivične odgovornosti što se nisu pojavili onda kada su bili pozvani. I tada sam govorio, a i danas ponavljam ovde, nikada više ne bih glasao za još jedan zakon o amnestiji u vezi sa neodazivanjem na vojni poziv. Ovo bi trebalo da bude poslednji put da to pitanje rešimo, kao što smo ga rešili legalizacijom nezakonito izgrađenih zgrada, da tim mladićima omogućimo da mogu da dođu. Taman posla da su svih 2.500 bogati ljudi, ne znam kako poznati po inostranstvu, taman posla da je to tako. To su mladi ljudi, nisu hteli da se obogate. Oni su možda dobili neki posao u inostranstvu, nešto radili ili se tamo školuju, ali nisu stigli da se tako mladi obogate, kao da je lako obogatiti se u zapadnim zemljama ili Americi. To tamo nije tako jednostavno. Kod nas se najlakše ljudi mogu obogatiti. Možemo da postupimo na dva načina, da odbijemo ovaj zakon i da 2.500 mladića otpišemo da ne mogu da dođu ovde da posete svoje, ako imaju roditelje ili rodbinu, da im onemogućimo da dođu da odsluže vojsku i da ih nateramo da se odreknu našeg državljanstva. Tako bismo rešili problem na taj način. Ako bi odbili zakon naneli bismo mnogo veću štetu ovoj državi i o tome zaista treba da razgovaramo. Rekao sam da bi ovo trebalo da bude poslednji zakon te vrste i ponavljam, ne bih nikada glasao ponovo za neki zakon o amnestiji, koji bi se doneo kroz godinu dve, za nove mladiće koji se ne bi odazvali da služe vojsku. Odmah da vam kažem i to, imao sam prilike da vidim kako neki mladići služe vojsku na taj tzv. civilni način. Slušajte, civilno služenje vojnog roka mora da bude izuzetak, ako iz nekih verskih razloga ili drugih ubeđenja ne želi da uzme oružje u ruke, ali oni mladići koji nemaju takve probleme, a da se nalaze po bolnicama, bibliotekama i šta znam gde, to apsolutno nije dopustivo i mislim da je u tom smislu i naša vojska imala primedbe da će se to izmeniti. Dame i gospodo, budimo svesni jedne činjenice, ceo radni vek sam provodio sa mladim ljudima. Verujte mi, nema više mnogo ponosa i časti da se ide u vojsku. U Srbiji je nažalost to tako, mnogi mladići jedva čekaju da se u Srbiji formira profesionalna vojska, pa ko hoće neka ide da služi vojsku i da zarađuje novac, jer to mu je životno opredeljenje. Mnogi jednostavno to ne žele. To je možda neprijatna činjenica koju želimo kao Srbi da kažemo, pa ko nije služio vojsku, ne može da se oženi itd, to nije tačno, pa gospodin Nikolić zna da su se mnogi mladići oženili kada su služili vojsku. Kako na selima, ožene se mladi ljudi, pa posle idu u vojsku, pa i u gradovima je toga bilo. Znam neke moje studente koji su bili oženjeni ili su se oženili u toku studija, pa su posle išli u vojsku. To nije razlog. Mislim da sam naveo glavne razloge zašto ovaj zakon treba prihvatiti i zašto to treba da bude poslednji zakon ove vrste u ovoj zemlji Srbiji. Dakle, do profesionalne vojske, a kada vojska postane profesionalna, razume se da ovakve probleme nećemo uopšte imati. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić, potom narodni poslanik Petar Jojić, Božidar Koprivica, Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedniče, ovaj zakon je neprihvatljiv za SPS, on znači dalje urušavanje vojske koja je inače dosta urušena. Niko ne želi da ide u rat i tu ne sme da bude nikakva zamena teze, ali vojska je takva, potrebna je kao faktor odvraćanja od svake vrste neprijatelja. Ne možemo danas da kažemo da je Srbija sve probleme rešila, da nema više nikakvih neprijatelja, naprotiv, istorija nas uči, a i današnja situacija, da nam je takvo okruženje, da mnoge zemlje oko nas na jedan ili drugi način izražavaju teritorijalne pretenzije. Nama je, znači, potrebna jaka i snažna vojska, a jaka i snažna vojska ne može da bude bez vojnika. Znači, nije to vojska od 20.000 ili 25.000 vojnika, koliko nam preporučuju strani faktori, domaći vojni analitičari i domaći političari. Vojni analitičari su uglavnom u službi stranog faktora, znači, strani plaćenici sa velikim i značajnim apanažama. Stalno nam govore o tome, a bogami i mnogi domaći političari, kako je nama rešenje profesionalna vojska od desetak hiljada vojnika. Prvo, to je nedovoljan broj, a sa druge strane, profesionalna vojska od 10.000 vojnika košta više nego 100.000 vojnika u redovnoj službi. Zato kažemo da donošenje ovakvog zakona predstavlja dalje bitno urušavanje vojske. Ko će da ide u vojsku, ako usvojimo ovakav zakon i šta će biti sa njom, da li će to biti definitivni raspad, jer ponavljam, nema vojske bez vojnika. Moramo da stanemo na put tom procesu degradacije vojske koji je započet odmah posle 5. oktobra, a sve pod firmom raznih vrsta reformi. U nekoliko navrata, za nepunih šest godina, iz vojske su najureni gotovo svi najsposobniji oficiri, kao što su general Adeni Delić, Ljubiša Stojmirović i mnogi drugi. To je rađeno i tokom 2001. i 2002. godine, pa i tokom 2003. godine, a radilo se i 2004, 2005. godine, pa i ove godine. Šta očekivati od Vrhovnog saveta odbrane, gde sede Marović, Tadić, Filip Vujanović, ministar Stanković, koji se utrkuju koji će da bude servilniji prema stranom faktoru. Naravno, tu je i Vuk Drašković, on je slučaj nad svim slučajevima, ali svi oni kao puki izvršioci međunarodnog faktora učiniće sve što se od njih traži. Zato su penzionisani najsposobniji oficiri, najureni, i to treba reći, oni koji su branili zemlju i to veoma uspešno. Ti oficiri su branili Kosovo i Metohiju, dakle, gotovo tri meseca i sačuvali vojsku. Nisu bili ni poraženi, jer su političari, pre svega predsednik Slobodan Milošević, izdejstvovali Rezoluciju 1244. Ona jeste kompromis i svi koji su govorili da je rezolucija kapitulacija, nije kapitulacija, nije ni Kumanovski sporazum kapitulacija, naprotiv, u Kumanovskom sporazumu se na pet ili šest mesta pominje da su Kosovo i Metohija u sastavu Srbije, što je danas slamka spasa u razgovorima koji se vode, iako su fingirani, ne vode se, ali se vode ovih meseci. Setimo se uništavanja oružja, raketa u prisustvu američkog ambasadora. Sve je to strani faktor nalagao, a naši političari, ovi domaći, posle 5. oktobra revnosno izvršavali. Sasvim je jasno, bar meni, da je ovo što se danas dešava u Skupštini, kada je reč o ovom zakonu, preporuka međunarodnog faktora. Čini mi se da je ovde dobrano umešan i predsednik Republike Boris Tadić, koji je dao inicijativu za donošenje ovakvog zakona i jednostavno, sve te preporuke niko ovde u Srbiji ne sme da odbije. Šta je sve međunarodni faktor tražio od srpskih političara posle 5. oktobra, od tzv. demokratskih vlada? Setimo se, tražili su amnestiju šiptarskih terorista, na čelu sa Brovinom, to je učinjeno odmah, tražili su da se u Hag izruče svi srpski državnici, generali koji su branili zemlju i danas smo svedoci da su u Hagu samo Srbi, srpski državnici, srpski generali. Ovo je zamajavanje sa Gotovinom. Danas nijedan ozbiljniji muslimanski političar iz tog vremena ili ozbiljniji političar ili državnik Hrvatske nije u Hagu, nije optužen, ni Mesić, ni Ganić, znamo i za Dobrovoljačku ulicu, znamo za sve te njihove zločine, ali to više niko ne pominje, a da ne govorimo o Šiptarima. Dakle, da ne govorimo o tome kako su amnestirani i bez obzira na neke optužnice danas se sasvim slobodno kreću Kosovom i bave politikom. Zato su strašne te reči kada dobar deo političara govori o tome da moramo da se suočimo sa prošlošću, a da nas baš briga šta će da rade Hrvati, muslimani i svi oni koji su izazvali ratove koji su se desili '90-tih godina. Ono što je važno, što nam međunarodna zajednica nameće, postavlja se opravdano pitanje – šta je sa obavezama međunarodne zajednice? Zašto se ne izvršavaju obaveze međunarodne zajednice, zašto se ne izvršava Rezolucija 1244? Niko ozbiljnije, od našeg predsednika Vlade, države, od 5. oktobra, nije pomenuo pitanje izvršavanja Rezolucije 1244, znači, razoružavanje OVK, obezbeđenje sigurnosti i bezbednosti za stanovništvo na Kosovu, povratak izbeglih Srba sa Kosova i Metohije. Niko ne sme to da pomene, jer je veliki strah od međunarodnog faktora. Kako to da se sada osvedočeni zločinci, poput Čekua i Haradinaja, ne samo nalaze na slobodi, već su preuzeli i premijerske dužnosti, prvo Haradinaj, a sada Čeku. Zar neko od ozbiljnih političara u Srbiji, pa i ceo srpski narod ne zna da su Čekua ovih dana imenovali međunarodni posrednici. Ahtisari je boravio jednog dana na Kosovu i Metohiji, a istog dana Kosumi je smenjen i tako reći za nekoliko dana je postavljen Agim Čeku. Zašto nam to rade? Rade nam isto ono što su radili u Rambujeu, da nas ponize, da u procesu pregovaranja učestvuju zločinci, tako je Tači učestvovao u Rambujeu, tako i sada imamo na čelu kosovske Vlade Agima Čekua. Znači, međunarodna zajednica nas stalno ponižava. Ponižava nas zato što se niko ozbiljnije ne suprotstavlja onome što od nas zahtevaju. Šta su nam to pomogli od 5. oktobra, osim tih donacija od nekoliko milijardi. Danas u Srbiji s pravom pitamo – gde su te pare, nikakav boljitak, nikakav napredak ne postoji od tih silnih donacija i od tih silnih para. Od nas stalno zahtevaju razne reforme i kada danas govorimo o vojsci, o ovom zakonu, znači, insistiraju – izvršite reformu vojske. U čemu se sastoji reforma vojske? I ovaj zakon, Zakon o amnestiji jeste deo te strategije o reformi vojske. Znači, da smanjimo vojsku, smenimo najbolje oficire, generale, postavimo one poslušne, da uništimo naoružanje. Šta nam oni zauzvrat nude? Kakva je to pomoć međunarodnog faktora ili međunarodne zajednice, kada govorimo o najaktuelnijim političkim dešavanjima? Kažu da su nam izdejstvovali visoki prag za predstojeći referendum u Crnoj Gori. Kažu – 55%, to je dobro rešenje. Ne mislim da čvrsto stoje iza toga. Uostalom, predstavnici međunarodne zajednice, daleko pre referenduma, već pozivaju srpske političare, zajedno sa Svetozarom Marovićem, da se povedu razgovori o budućim odnosima između Srbije i Crne Gore. Znači, na neki način oni već prejudiciraju mogući ishod u Crnoj Gori. Šta to znači? To znači da je moguće rešenje da u Crnoj Gori na referendumu bude i 51% za samostalnu Crnu Goru i da se to, na neki način, prihvati kao realnost. Tim zahtevom relaksiraju poziciju Mila Đukanovića. Imamo sličnu situaciju, kao svojevremeno kada je bio referendum u Makedoniji. Znate kako je glasilo pitanje na referendumu u Makedoniji: "Da li želite da Makedonija bude međunarodno priznata i da sarađuje sa svim jugoslovenskim republikama?". Pitanje je bilo tako formulisano da je i poslednji Makedonac imao laku poziciju da se opredeli za to pitanje na referendumu. Još plastičniji slučaj, kada je reč o Kosovu i Metohiji. Pregovori još nisu ni počeli, a Marti Ahtisari, već poznat pregovarač u onim pregovorima iz juna 1999. godine, kaže da će Kosovo biti svakako nezavisno, jer će odlučiti narod Kosova. Od kada su Albanci narod Kosova? Oni su nacionalna manjina u okviru države Srbije. Znači, već imamo prejudiciranje rešenja za Kosovo i Metohiju. Naravno, žele da taj slučaj zatvore. To će biti rešenje za KiM, ali niko nema pravo da se meša kada su u pitanju prava Iraca, Katalonaca, Baskijaca, Korzike, Sicilije i mnogih drugih država. Znači, ta Pandorina kutija ne sme da se otvori. Treba da se zatvori sa Kosovom, da KiM dobije nezavisnost. To je ta uloga međunarodnog faktora koju svaka vlada i svi državnici u Srbiji, posle 5. oktobra zdušno podržavaju i faktički sve njihove odluke izvršavaju. Tako i ovaj zamenik Martija Ahtisarija pre nekoliko dana, ili juče, Albe Roan, reče – evo, pregovori su počeli, u pregovorima učestvuje Čeku i nema još rezultata oko decentralizacije. Neće ni biti. Da li će se te delegacije sastati, da li će biti bilo kakvih rezultata? Sumnjam da će biti. Jednostavno, pod pokroviteljstvom međunarodne zajednice znamo šta se sve dešavalo na KiM posle 5. oktobra ili od 1999. godine, desili su se brojni zločini, paljenje kuća, crkava. Šta je uradila međunarodna zajednica? Ništa. Prema tome, to bespogovorno slušanje međunarodnog faktora ničemu ne vodi i ne daje nikakve rezultate. To što imamo Studiju izvodljivosti, što je proces pregovaranja Sporazum o stabilnosti o pridruživanju, to pozdravljamo, ali ne verujem da će tu biti bitnijih rezultata, da će narod Srbije živeti mnogo bolje posle svega toga. Uostalom, o ulozi međunarodnog faktora najčešće i najbolje je govorio naš predsednik Slobodan Milošević. Govorio je to u Hagu, govorio je to i '90-ih godina. Međunarodni faktor je bio presudan u razbijanju prve Jugoslavije, otvoreno je pomagao separatističkim snagama i u Hrvatskoj, Sloveniji, Bosni, i na Kosovu i Metohiji, svuda. Međunarodni faktor je inicirao krizu na KiM. Te krize ne bi ni bilo. Milošević je napravio dogovor sa Fatosom Nanom, da je to unutrašnje pitanje Srbije, ali su onda došli Amerikanci, Nemci, počele su terorističke akcije, obučavanje separatista. Znači, međunarodni faktor je izazvao krizu na KiM. Uostalom, oni su nas i bombardovali pod firmom – humanitarne katastrofe i ugroženih ljudskih prava. Da li danas u Srbiji još neko veruje da je na KiM bila humanitarna katastrofa, gde su bila ugrožena ljudska prava Šiptara? Bila je humanitarna katastrofa kada je otpočelo bombardovanje, ljudska prava nikada nisu bila ugrožena, jedino su u vreme Slobodana Miloševića prava srpskog naroda bila zaštićena. Znači, samo u to vreme, od vremena njegove vlasti, još u Savezu komunista, od 1987. godine do dolaska NATO pakta, 1999. godine. Samo su u to vreme Srbi živeli kao ljudi na Kosovu i Metohiji. Nikada pre i nikada posle. I u vreme kralja su bili progonjeni, u vreme Tita, a da ne govorimo sada, u vreme DOS-a. I danas kažu – NATO se zalaže za nezavisno Kosovo, jer ako Kosovo i Metohija ne bude nezavisna država, onda je džabe NATO učestvovao u agresiji. Znači, jasno je i treba da bude jasno i poslednjem Srbinu zbog čega je NATO pakt izvršio agresiju, zbog čega su nas bombardovali – da bi nam oteli teritorije, okupirali, opljačkali. Milošević se odlučno suprotstavio svemu tome. Suprotstavio se razbijanju Jugoslavije. On se istinski zalagao za Jugoslaviju, jer se na taj način najbolje rešavalo srpsko pitanje. Svi Srbi su živeli u jednoj državi i imali su pravo da nastave da žive u istoj državi. Imali su pravo na samoopredeljenje, da ostanu u istoj državi, kao što su Hrvati i Slovenci imali pravo na samoopredeljenje, ali ne kao republike, nego kao narodi. Naravno, ta država – jugoslovenska, srpska, kako hoćete, bila bi mnogo veća nego što je sada Srbija. To je istina. To su fakti.
Izvinjavam se, gospodine Bušetiću, pošto mi skreću pažnju poslanici, da li biste makar pomenuli zakon.
Sve vreme pričam o zakonu, gospodine Markoviću. Reći ću vam zbog čega smatram da je ovaj predlog zakona dat od strane međunarodnog faktora. Znači, to je predložio međunarodni faktor, stranci su predložili Borisu Tadiću i svima onima koji su u dobrim odnosima sa njima da se zakon donese, da se napravi amnestija, da više u Srbiji nema vojske, da se prestane sa služenjem vojnog roka, da nemamo vojsku kako bi nas lakše okupirali, opljačkali, da bi završili svoj posao do kraja. Zbog toga kažem da je ovaj zakon za nas neprihvatljiv, jer ima dalekosežne posledice. Sve je u toj funkciji. Vojska je ostala još jedina institucija koja nešto znači, iako je debelo urušena. Najsposobniji generali su smenjeni, otpušteni, penzionisani, došli su oni koji su poslušni, koji kažu – ne treba nam vojska, nemamo od čega da se branimo, NATO će nas braniti. Gde će nas braniti NATO? Od koga će nas braniti? Završili smo sve procese. Šiptari su mirotvorci, neće nas dirati, pobuna može da bude svakog časa na jugu Srbije. Svašta može da se desi. Znate da niko nije odustao od teritorijalnih pretenzija – Bugari i mnogi drugi, koji su i istorijski stalno imali neke teritorijalne pretenzije. Mi Srbi nikada nismo imali, ali to je naš usud. Znači, međunarodni faktor nema dobre namere, oni hoće da nas razbiju, okupiraju, opljačkaju, to sam rekao nekoliko puta, i kroz ovu formu i ovaj zakon žele to isto da urade. Država mora da ima dostojanstvo, to nije puki formalizam, to nije nacionalna sujeta, to je odgovorna politika svakog državnog rukovodstva. Znači, ta vojska ministre, čuo sam vas kad ste govorili – vojska će nestati 2010. godine, imaćemo profesionalnu vojsku, nije to dobar odgovor. To je velika hipokrizija svih onih koji se naoružavaju, koji šire svoju vojsku, a mi nemamo ništa, ne možemo da se branimo, i stvarno je situacija u Srbiji danas takva. Kada bi došlo do neke pobune na jugu Srbije, ko će da ide? Hag preti kao Damaklov mač, ako se bilo šta napravi odmah idete u Hag, svako kaže – pa nema potrebe, ako su amnestirani tamo Divac i ovo društvo ili dve hiljade drugih ljudi, zašto i Divac ne bi služio vojsku? I Kežman i svi drugi. I drugo, šta je sada vojska. Vojska je šest meseci, ljudi moji. Pa to nije, znate, u Izraelu se vojska služi tri godine, čak i žene služe dve godine, a nama je mnogo i šest meseci. Dajte da amnestiramo sve, dajte da niko ne ide u vojsku i da propadnemo do kraja. Mislim da je ovaj zakon apsolutno neprihvatljiv za nas i nećemo glasati za njega.
Hvala vam, gospodine Bušetiću. Izvolite, narodni poslanik Sulejman Spaho, po Poslovniku. Izvolite, gospodine Spaho.
Dame i gospodo, povreda Poslovnika, na osnovu člana 100, a u vezi sa 104, uvaženi kolega Tomo je rekao u svojoj diskusiji da su muslimani krivi za rat. Neki jesu, ja sam musliman i nisam kriv za rat. Borio sam se na strani braće Srba. I nemojte više, kada nešto govorite, kažete – Izetbegović, Sulejman Ugljanin i ovi su krivi za rat. Spaho Sulejman jeste musliman, ali nije kriv za rat. I uvek ću biti na strani moje braće Srba i nemojte više to spominjati.
Hvala vam, gospodine Spaho. Izvinjavam se, ali ako ste mislili da treba da reagujem, predsednik ne reaguje u tim situacijama, kao što nisam reagovao na netačno navođenje zakona da vojska služi za rešavanje bezbednosnih pitanja unutar zemlje. Ne daj bože, naravno, ona služi za odbranu zemlje. Izvolite, narodni poslanik Petar Jojić, potom narodni poslanik Božidar Koprivica, pa narodni poslanik Branislav Rankić. Izvolite, gospodine Jojiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, tradicija i istorija Srbije nisu se nikada suočavale sa ovakvom pojavom, da sami svoju bezbednost i oružane snage dovedemo u pitanje i da izgubimo i suverenitet i, tako reći, legitimitet. Dve carevine su padale na kolena pred srpskom vojskom, šta ćemo sada da radimo kada je Vojska Srbije i Crne Gore razbijena i dovedena pod veliki znak pitanja, da li može dalje da egzistira i da opstane i da li ona može da računa na svoju bezbednost i svoju sigurnost. Čitajući ovaj predlog zakona mogu slobodno reći da Srbija nije bezbedna država, nema ko da je čuva, ona gubi oružane snage, doživela je krah u odnosu na svoju vojsku, vojska je desetkovana, ponižena i danas svedena na prosjački štap. Pitam se zašto danas pred ovaj parlament nije došao onaj nesrećni ministar koji je studirao osam godina, jedva sa šesticom položio fakultet, a imamo na hiljade i hiljade oficira koji su mogli da zauzmu časno mesto ministra odbrane i da prezentiraju našu vojsku, a ne da dovedemo poslušnika i tuđeg slugu da komanduje oružanim snagama i odlučuje o tome koliki broj vojnika ćemo imati, koliko aviona, tenkova, automatskih pušaka, metaka i da ne nabrajam dalje. Ako je do tog ministra, računajte da veće propasti nema nego njega gledati šta čini, šta pokušava da uradi; sa kim kooperira i sa kim paktira; kad se vraća iz Haga i kad ide u Hag; sa kim je u vezi i po kojim osnovama.
Izvinite, molim vas, gospodine Jojiću, da ne bih bio i sam optužen. Ovde nisam pozvao nijednog ministra iz Srbije i Crne Gore. Zbog toga, naravno, nije moguće da bude prisutan nijedan ministar, a u pitanju je zakon koji je predložila Vlada Srbije i odredila nadležnog ministra da ne bude da se neko nije odazvao pozivu. Izvolite, nastavite.
Gospodine predsedniče, radi se o propisima koji se u Predlogu zakona o amnestiji ističu, pročitaću prvi član: "Daje se amnestija licima koja su od 7. oktobra 2000. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona učinila, odnosno za koja postoji osnovana sumnja da su učinila krivična dela: odbijanje primanja i upotrebe oružja iz člana 202, neodazivanje pozivu i izbegavanje vojne službe iz člana 214, izbegavanje vojne službe onesposobljavanjem ili obmanom iz člana 215. i samovoljno udaljavanje ili bekstvo iz Vojske Jugoslavije iz člana 217, propisana Osnovnim krivičnim zakonom ("Službeni list SFRJ", br. 44/76, 36/77, 34/84, 37/84, 74/87, 57/89, 3/90, 38/90, 45/90, 54/90, "Službeni list SRJ", br. 35/92, 16/93, 31/93, 37/93, 24/94 i 61/01 i "Službeni glasnik RS", broj 39/03". Šta vam to znači? Pa koliko se ja i mi srpski radikali doznajemo u ovu proceduru i u pravo i u odbranu zemlje, morali bismo danas da imamo tog samozvanog ministra odbrane koji je trebalo da dođe da nam objasni da li je država ugrožena, njena teritorija, da li je Kosovo u pitanju, Raška oblast možda sutra, da li odlazi Crna Gora ili ne, šta se događa sa vojskom u Crnoj Gori, da li je komandu nad vojskom Srbije i Crne Gore preuzeo Đukanović i Filip Vujanović i da li on ima neke ingerencije tamo ili nema? Zbog toga, gospodine predsedniče, kažem da je osnovno bilo da ministar odbrane dođe ovde i objasni poslanicima i građanima Republike Srbije da li se na ovakav način dovodi u pitanje bezbednost naše države ili ne. To je ono što smatram, kao poslanik, da svi poslanici, bez obzira kojoj političkoj stranci pripadaju, kao i građani Srbije imaju pravo da čuju izvorno od ministra, dakle nadležnog resornog ministra, jer se radi o krivičnim delima koja su bila propisana u glavi krivičnih dela koja se odnose na vojsku i vojne obveznike, to je ono što smo morali danas da čujemo.
Oprostite, gospodine Jojiću, potpuno razumem vaša očekivanja, ali ovo je Narodna skupština, nije moguće da u ovu salu stupi nijedan ministar državne zajednice Srbije i Crne Gore, sem na poziv predsednika, a neophodno je da bude prisutan predstavnik predlagača. Dakle, još jednom pojašnjavam, to nije moguće, to je u parlamentu državne zajednice, a to je gore, znate i sami.
Gospodine predsedniče, postavljam vam pitanje – tražim odgovor. Zašto niste danas pozvali ministra odbrane? Ako to spada u vašu nadležnost, razumem što je došao gospodin Stojković kao ministar Vlade Republike Srbije, a zašto nemamo ministra odbrane da dođe da vidi u kakvoj je situaciji država i njena bezbednost? Što ste propustili da njega pozovete? Da li se sramotite ono čudo dovesti u Skupštinu, da ono predstavlja vojsku? Imamo generale i oficire, koji mogu da budu časni, sto puta spremniji i sposobniji, ali nisu podobni, nisu bili kod "onoga" da traže člansku kartu, da ne nabrajam kod koga je sve išao. Drugo, koliko je puta išao kod Karle del Ponte, a da javnost ne zna i zbog čega ide tamo? Da li sa Karlom del Ponte brani ovu državu? Da li sprema bezbednosnu procenu sa Karlom del Ponte? (Predsednik: Potpuno vas razumem, ali samo pojašnjavam i vama i javnosti da nisam pozvao ministra odbrane, jer nije bilo povoda.) Kako nema povoda? Ima debelog i velikog povoda – 2500 lica treba da bude oslobođeno. Saopštavam građanima Srbije da je predlagač predložio da se oslobode dezerteri i oni koji neće da služe vojsku u Republici Srbiji, u ovoj časnoj i ponosnoj Srbiji. Svakom treba da je ponos da služi vojsku. Nemojte mi zameriti, ali moram da vam kažem nešto iz svog ličnog primera, što bi trebalo da se zna. Svog sina sam mogao da savetujem, kad je dobio poziv – nemoj da služiš vojsku, nemoj da uzimaš pušku. Međutim, moj sin Gojko je odlučio da ide u vojsku. I savetovao sam mu – ima da ideš u vojsku. Eno ga, u vojsci je i ponosan sam što nosi pušku u ponosnoj Srbiji, da brani, ne samo on, nego svi sinovi Srbije da brane Srbiju, kao što su je branili naši preci: Živojin Mišić, Radomir Putnik itd. Kako ćete sada da objasnite onim licima koja se nalaze u pritvoru ili u zatvoru, da je u roku od tri dana nadležan sud da donese rešenje da se puste, ako ima nekih na izdržavanju kazne zatvora. Šta će oni što su ukrali kokošku ili biciklom nekoga zakačili, pa je pao i povredio se? On se nalazi u zatvoru, a ovaj koji treba da brani svoju državu, nagrađuje se i treba da ide na slobodu. Gde to ima? Nema ni u jednoj državi. Ovako kako se ponaša Vlada Srbije, kada je u pitanju vojska, toga nema. Što se ne donese neki propis da se poboljša položaj vojske? Kolike su plate oficira? Bio sam prisutan nedavno kada je potpukovnik Vojske SCG rekao – nemam 30 dinara da kupim kiflu za doručak, zbog toga što mi žena ne radi, dvoje dece školujem, stanujem privatno. Što o tome ne brinemo? Brinemo o profiterima koji su pobegli u inostranstvo, i to kada. Hajde da su se promenile okolnosti. Koje okolnosti su se promenile? Čak su okolnosti povoljnije da mora da služi vojsku, jer je zemlja bombardovana, uništena. Treba da obnovimo našu vojsku. Pre neki dan je bila emisija, Belorusija pokazuje svoju avijaciju, tenkove i vojsku. Kad je naš mlazni avion poleteo? Da li lete naši lovci, da li treniraju? Koliko imamo mlaznjaka, aviona, koliko imamo tenkova danas na upotrebi? Ako nas Šiptari budu napali, šta ćemo onda da radimo, hoćemo li i Šiptare da amnestiramo i da ih oslobodimo? Amnestirana je Fjora Brovina. Meni se obratio predsednik SRJ, kada sam bio ministar, gospodin Koštunica, i kaže da se pomiluje Fjora Brovina, a ona je čupala noge i ruke srpskoj deci kada su bila porađana u Prištini, u bolnici. Bila je lekar, ministar za vreme onih poznatih terorističkih aktivnosti. Bila je zatvorena u Požarevcu, osuđena od strane Okružnog suda u Nišu. Posle 15-20 dana automobil koji sam koristio – odvezao je. Evo gospodina Tomislava Nikolića, video je to, odvezao je Brovinu u Prištinu. Koštunica je pomilovao Fjoru Brovinu. Hiljadu trista šiptarskih terorista je osuđeno u Požarevcu. Vojislav Koštunica donosi odluku da se pomiluje 1300 terorista. Pitamo se da li je neko od Srba koji su zarobljeni, pomilovan ili razmenjen. Gde su naše sestre, majke, ćerke, koje su silovane, javne kuće su otvarane po Prištini i po Albaniji. Niko nije uzeo pravo sebi da kaže – čekajte ljudi, hoćemo li razmenu, pomilovanje ili amnestiju? Da, ali i reciprocitet. Do toga nije došlo, kao što vidite. Nijednog Srbina Šiptari nisu pustili. Ili su ga ubili ili ga na drugi način likvidirali. Dame i gospodo, ne možemo da rastačemo vojsku. Srpski radikali će se sigurno truditi da se vojska osposobi u svakom trenutku, da može da brani zemlju i na kopnu i u vazduhu. Odvajaće se od usta, ali će se tim ljudima i toj odbrani zemlje pokloniti izuzetna i to dužna pažnja, koja mora imati prioritet. Na ovakav način, dezertere koji beže da ne služe vojsku, sada nagrađujemo. Ono što je rekao gospodin Toma Nikolić, njegovi sinovi su služili vojsku, svi radikali su služili vojsku. Ne daj bože da se u mom selu čuje da moji sinovi nisu služili vojsku, ne bih mogao da se pojavim pred mojim seljacima. Rekli bi – kakav je taj, da ti nije sin slučajno otišao da služi civilni vojni rok? Ne, nisam se time služio. Ponosim se što radikali svoju decu šalju u vojsku, bilo to ili ne bilo nekom milo. Nadam se da to ne ide u prilog natovcima, osvedočenim istorijskim neprijateljima Srbije. Njima ne odgovara da imamo vojsku. Zato sad treba da donosimo zakon i još da ih odlikujemo, da im damo čak i novčanu pomoć. SRS neće glasati za to. Mi radikali nećemo nikada to dozvoliti, obnovićemo vojsku sigurno, jer SRS uverljivo i ubedljivo pobeđuje na sledećim izborima i videćete kakvu ćemo vojsku imati u državi.
Hvala vam, gospodine Jojiću. Izvinite što sam morao da dam proceduralna pojašnjenja. Isto tako mi je zadovoljstvo da podsetim da ste u pravu, sudeći po izveštajima koje daje ministar odbrane, svejedno što se vrše različiti napadi na vojsku, odziv regruta od toga ne zavisi i on je i dalje vrlo veliki, što znači da ova svest u srpskom narodu postoji. To su statistički podaci. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodine Stojkoviću, ni krivi ni dužni sedite u ovoj sali. Slali ste vašu decu u vojsku, ispunili svoju obavezu i verujem da će i vaša deca da ispunjavaju tu obavezu. Verujem da vam je teško što morate da slušate ovo, ali poručite Vojislavu Koštunici, podsetite ga na ovo što je gospodin Jojić direktno ukazao gde je Vojislav Koštunica saučestvovao, odnosno otvorio proces saučestništva u rastakanju naše vojske. Da vas podsetim kako je to krenulo. Kada su 1984. godine Vojtila i Regan pravili dogovore šta da se radi, kako da se rasturi Istočni blok, u tom dogovoru je postignut neki sporazum da se Vojtila odrekne teologije oslobađanja u Južnoj Americi, kako bi američki kapital napravio još veći prodor, a zauzvrat će se realizovati istočna politika Vatikana i posebna politika Vatikana na razbijanju bivše SFRJ. Zato su Amerikanci 1991. godine za samo četiri meseca promenili svoj politički stav od suverene, samostalne, sa nepovredivim granicama SFRJ, do priznavanja nezavisnosti Hrvatske, Slovenije itd. Faktor koji je smetao u tom razbijanju bivše SFRJ bila je JNA i krenulo se sa njenim razbijanjem. Prvo kukavičije jaje u JNA koje je imalo zadatak da je razbije, bilo je Savez komunista-Pokret za Jugoslaviju. Naravno, došao je Boris Tadić, kao ministar vojni je čak prepravio neka doktrinarna shvatanja o vojnoj obavezi. Odavno smo imali u našem vojnom zakonodavstvu zakonsku mogućnost da se istakne prigovor savesti, a to znači da neko služi vojsku, a da ne nosi oružje. Išli su u inžinjerijske jedinice, bili su u toj tzv. logistici – kuvari, medicinsko osoblje, ali sa uniformom, u vojnim bibliotekama, orkestrima itd. Pored izuzetno dobrog vojnog propisa koji je omogućavao da zbog malih zdravstvenih problema veliki broj ljudi dobije oslobađanje od služenja vojne obaveze ili da se proglasi ograničeno sposobnim za vojnu službu, pa da dobije još neku beneficiju, u pogledu uslova u kojima ispunjava svoju zakonsku obavezu. To je sve pod uticajem savetnika koji nisu služili vojsku, znači, glavni vojni savetnici ministra odbrane, Borisa Tadića, bili su ljudi koji ne znaju šta je vojska, jer je nisu služili. Rekli su da je potrebno civilno služenje vojske i tada smo dobili bebi-siterke, dobili smo ove druge. U vojnom odseku u Kovinu, pametno su se setili, pa sve te koji su za civilno služenje vojske upućivali su u onu bolnicu da skupljaju lišće, zadovoljni što ne idu u vojsku, pa kada su posle nekoliko dana videli da je tamo terapija skupljanje lišća, brže-bolje su tražili da idu da služe vojsku. Znači, omalovažavanje ide do krajnjih konsekvenci. Nema ovde onog prirodnjaka u ovoj oblasti, a ovo je ipak teren prava. Analogija nije od koristi, zabranjena je, ne može analogija da se primeni u ovoj oblasti, ne može neki propis da se tumači analogijom u odnosu na neki drugi propis, ali eto, laička skupština, pa sada svako sa titulom može sve i svašta ovde da iznese, da misli da je u pravu, ali nije. Analogno tumačenje u pravu je zabranjeno, bukvalno rečeno – zabranjeno i zbog toga sve odluke padaju. Ako se neko greškom pozove i kaže da će se koristiti nekom analogijom, znajte da ta presuda pada, jer viši organ vodi računa da se nikada analogija ne primeni, postoje neka druga tumačenja. Prosto sam iznenađen da u okviru ovog zakona nije išla i nagrada. Znači, pored toga što se oslobađaju krivičnog gonjenja ovih 2.500, kako je ovde navedeno, mislim da je jedan član trebalo da glasi da svako od njih dobije još po 1.000 evra od strane države, jer je Mlađan Dinkić obezbedio suficit u budžetu i mogućnost da konkurišu da dobiju stan. Znači, ne idu u zatvor, ne odgovaraju krivično što su prekršili zakon, već treba država da ih časti, 1.000 evra za džeparac i pošto su mlađi od 45 godina – prioritet kod korporacije o kojoj ste doneli zakon, da odmah dobiju stan. Zašto? Oni su faktički dokazali da su bili ispravni, bili su u pravu. Ovi koji nisu hteli da idu u vojsku, oni su u pravu, to ste rekli, pa čak ne izglasali ovaj zakon, treba da uživaju društveno priznanje. Predsednik je malopre napomenuo da su podaci o odzivu regruta na služenje vojnog roka sasvim zadovoljavajući. Jeste, 70%. Zbog toga se donosi ovaj zakon da sledeće godine ne bude 70% nego da bude samo 10%. Ovde se kažnjava 70% ljudi, a nagrađuje 30%. Nagrađuje se onaj što je kršio zakon. Da vas malo podsetim koji su to članovi i kako ide sa našim amnestijama. Amnestija i pomilovanje regulisani su Krivičnim zakonom, ali za nas su interesantne neke amnestije koje su se u međuvremenu desile, pa ću krenuti od prve koja je urađena 1996. godine. Moram da kažem, pošto sam tada bio poslanik u Saveznoj skupštini, da je nekoliko godina bio pritisak da se da jedna amnestija i tom amnestijom su obuhvaćena sva lica koja su do 14. decembra 1995. godine učinila krivično delo, pa se navode krivična dela. Zašto taj datum? Dejtonski sporazum. Moram da vam kažem kada se pribegava amnestiji. Međunarodno humanitarno pravo zna za institut, odnosno za standard, kada po pravilu dolazi amnestija. Amnestija dolazi kada se završe veliki oružani sukobi, kada se postigne mir, onda se u nekom periodu pribegava amnestiji, zato što više nije u tom vanrednom stanju, u stanju društvenog konflikta koji nije mogao drugačije da se reši, već su oružane strane uzele oružje u ruke i onda treba da se ide sa aktima milosrđa prema onima koji zbog straha ili zbog drugih stvari nisu ispunili svoju zakonsku obavezu, bez obzira na kojoj su se strani u sukobu nalazili. Verovatno, 1996. godine pod velikim pritiskom, moram da kažem i pod pritiskom Demokratske stranke, koja je bila simbolično zastupljena u Saveznoj skupštini, ali međunarodne organizacije, nevladine, crna, bela, žuta, data je ta amnestija. Mi nismo glasali za tu amnestiju, to moram da vam kažem. Obuhvaćena su krivična dela 214. i 217. Krivičnog zakona, u to vreme SRJ, pošto je taj zakon regulisao u posebnoj glavi ta krivična dela. Šta se dešava? Dešava se da SRJ 2001. godine donosi takođe Zakon o amnestiji i obuhvaćena su ista krivična dela koja su navedena u ovom predlogu zakona koji je danas na dnevnom redu: član 202. – odbijanje, primanje, upotreba oružja, neka neko zaista objasni koji je bio problem da se neko krivično goni po ovom članu Krivičnog zakona, kada je ministar odbrane Tadić omogućio svakome da bez oružja služi vojsku. Kako je moguće da neko može da odgovara po ovom članu? Dalje, neodazivanje pozivu i izbegavanje vojne službe, iz člana 214, zatim izbegavanje vojne službe onesposobljavanjem i obmanom, iz člana 215, samovoljno udaljenje, bekstvo iz Vojske Jugoslavije, iz člana 217, izbegavanje propisa i pregleda, iz člana 218. i 219. Malopre smo čuli da postoji amandman DSS-a koji obuhvata i ova dela, potpuno nepotrebno. Ova dela su moguća samo ukoliko je društvo u mobilizaciji, u stanju neposredne ratne opasnosti, pa zato ide neka priprema za oružane intervencije itd. Toga nije bilo, tako da gotovo nije moguće ovo delo. Šta je obuhvaćeno ovim predlogom zakona? Period od 7. oktobra do danas, a to je period, što tzv. "demokratski blok" potencira – period velike demokratije, ekspanzije demokratije, prva demokratska vlada, prvi demokratski premijer, prva demokratska vojska, prvi demokratski predsednik, sve prvo i demokratsko. Zar je moguće da neko u tolikom talasu demokratije izbegava zakonsku obavezu? Kako se uopšte neko drznuo da se suprotstavi demokratiji? Menjali ste ove zakone. Donet je novi Zakon o vojsci, uništili ste vojne sudove, bacili ste ih ovamo, rasturili vojnu obaveštajnu, vojska je maltene podeljena. Malopre ministar izađe i kaže – znate šta, moramo ovaj zakon da donesemo, Crna Gora je izvršila amnestiju. Pa šta? U Crnoj Gori postoji vlast koja na svakih šest meseci, odnosno njihov premijer svoju sestru advokata angažuje da sa dva miliona evra pređe preko Jadranskog mora, ode do Napulja, Barija, to preda nekom od tužilaca tamo i zamoli da više ne pričaju o tome kako je Milo Đukanović učestvovao u švercu cigareta. Ceo politički problem je zasnovan na sudbini jednog čoveka. Zbog čega? Zato što je Vrhovni sud Italije, na pitanje njihovog tužioca da li važi imunitet Mila Đukanovića u inostranstvu odgovorio – ne važi. Italija može da ga hapsi u inostranstvu i da ga dovede u zatvor. Celo pitanje referenduma i ovo drmanje i rasturanje države je zbog toga što treba da se zaštiti po nečijim kriterijumima, po kriterijumima mafije, čovek koji najduže vlada u Evropi. Krenuo sa jednim džemperom u 30-toj godini i evo 16, 17 godina, da li je predsednik Vlade, da li je predsednik Republike, to je sve demokratija. Pravite društvo tim ljudima i takvim postupcima. Naravno, naša vojska se uništava. Sada očekujete od radikala da pokažu maksimum demokratije, razumevanje, neki akt milosrđa prema onima koji nisu poštovali prvu demokratsku vladu, demokratsku vlast, demokratskog premijera, demokratskog predsednika Republike koji je bio ministar odbrane i uveo služenje vojske sa pampers-pelenama, nošama, sa skupljanjem lišća itd. Mislim da treba da imate malo poštovanja prema ovoj zgradi, ovim stolicama i ovim građanima koji možda gledaju ovaj prenos, jer stvarno posle ovoga – ko od vas može da izađe i da kaže nekome, znate, treba da se odazovete na poziv i da idete da služite vojsku. Ne znam kako možete da pozovete nekoga da služi vojsku, odmah će da vam začepi usta i da kaže – prekini, što mene teraš da služim vojsku, ako moji idoli, a verovatno su sportisti, glumci neki idoli za mlade, ne mogu da služe vojsku. Ako mogu da urade neke druge stvari, zašto ne bih i ja. Ovde se priča o nekoj transformaciji, ovde je jedan poslanik sedeo dugo i može sebi da priušti svašta, kao da neko jedva čeka da bude profesionalni vojnik, kao da uživa u tome, pa kaže – dajte napravićemo 10.000 profesionalnih vojnika itd. Ako je potrebna transformacija vojske, izvršite transformaciju, pa onda idite na neka oslobađanja, na nešto drugo. Još niste transformisali vojsku. Gledate zakonom da sa 70% odziva smanjite to i moram da kažem zbog javnosti, uredno se odazivaju pozivima svi građani Republike Srbije. Pre nekoliko dana je jedan general u TV emisiji rekao: odazivaju se i Srbi i Mađari i Muslimani i Bugari, svi koji doživljavaju Srbiju kao svoju državu. Čak je dao i procente, da se neke nacionalne grupe i u većem procentu odazivaju. Zašto to uništavate? Ljudi doživljavaju ovu državu kao svoju, a ne date im da je tako doživljavaju. Saučesnici ste Havijera Solane, NATO pakta, treba da znate da je NATO pakt formirao PE12, evropsku zajednicu za ugalj je formirao PE12, Albaniju je 1913. formirala Austrougarska, u koaliciji sa Vatikanom i sad se pregovori, odnosno razgovori o Kosovu i Metohiji, vode u Beču. Zar vam nije jasno u koju ste se kučinu upleli. Sve to predstavljate demokratijom, otvorenošću, tolerancijom, krajnjim dometom neke politike. Koja je to vaša politika? Iza vaše politike nemamo vojsku, policiju, nemamo patriotizam, osećaj za ovu državu. Naravno, podnesoste predlog zakona, zapali se napolje, čeka se 126, izglasa se, posle ne može da se primenjuje. To nam je praksa već pet godina. Koji je zakon primenjen otkad je zapljusnula demokratija Srbiju. Nijedan zakon. Polovina nisu primenljivi, a onu drugu polovinu primenjuju kako žele na svim nivoima, tako da će naša vojska da bude sa metlama, a istovremeno proganjate ljude, pravite neke afere za uniformu, pancire itd. Gde je tu logika, kakve tu logike ima? Sada jedan deo, zbog naših građana koji stvarno brinu kada pošalju svoju decu u vojsku. Nema Mlađana Dinkića, njega to sada ne interesuje. Zašto nije predložio Izmene Zakona o porezu na dohodak građana, da svako ko je poslao dete u vojsku ne plaća porez na dohodak građana. Zašto nije predložio još neko poresko oslobađanje i neku beneficiju za onoga koji ispunjava zakonsku obavezu? Hajde da okrenemo stvari, da častimo onoga koji poštuje zakon. Ne, vi častite onoga koji krši zakon. Molim vas, dajte poresko oslobađanje, dajte neku beneficiju za struju, za telefon, izmislite nešto, svaku beneficiju ćemo da vam podržimo za onu porodicu koja je poslala dete u vojsku. Zašto beneficija? Zato što ima pojačanih troškova i oko ishrane i oko drugih stvari. Neka bude ovako, svaki vikend idu kući i to više nije vojska kao nekada, ali dajmo gest da kažemo da nam je stalo do države. Ne postoji država koja ne raspolaže monopolom fizičke prinude, koja nije sposobna da štiti svoje granice. Sada će neko da kaže – koje su naše granice. Bez obzira koje su naše granice. Zašto Amerika ima vojsku, zašto Holandija sada diže vojsku na 80.000 vojnika, a u NATO paktu je? Svi dižu broj vojnika, jedino kod nas se priča – najveća demokratija, ugasite vojsku, ne treba vam vojska, okrenuli ste stvari. Kao da pripadate ovim medijskim agencijama koje vode nekadašnji "Idoli". Nemojte tako da radite. Molim vas, obavestite onog Koštunicu, probudite ga i kažite mu da povuče ova dva zakona. Brukate državu sa ovim zakonima. Naravno da nećemo da uđemo u salu kada se bude glasalo o ovome i prozivaćemo uvek one koji navodno podržavaju manjinsku vladu, čuvaju ih, čuvaju državu od Demokratske stranke, a DS je u koaliciji sa DSS-om, jer je DSS podržao radi kohabitacije Tadića, a Tadić sutradan rekao – mene je narod birao, kakva DSS. Ko će normalan da shvati šta radite?
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, potom narodni poslanik Aleksandar Vučić, pa Branislav Rankić. Inače, zakon nije promenjen u međuvremenu. Nije moguće da ljudi šalju decu u vojsku i dalje. U vojsku idu isključivo punoletni građani. Prema tome, oni uživaju sva prava ili povlastice. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, pred nama je Predlog zakona o amnestiji. To je, po svojoj sadržini, vrlo kratak zakon, koji sadrži svega 11 članova, pa ako odbijete ona tri zadnja člana koji predstavljaju prelazne i završne odredbe, praktično je to zakon koji se svodi na jednu stranu. Amnestija je po svojoj pravnoj prirodi akt u obliku zakona koji donosi Skupština, kojim se neodređenom broju lica daje oslobađanje od krivičnog gonjenja, oslobađanje od rešenja kazne i brisanje osude. To nije akt milosti izvršne vlasti, kako je ovde rečeno. Predlogom zakona o amnestiji predviđa se davanje amnestije licima koja su od 7. oktobra 2000. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona učinila krivična dela, a to su krivična dela protiv oružanih snaga, krivična dela iz člana 202. 214. i 215. Spadaju u grupu najtežih krivičnih dela, a to su krivična dela odbijanje primanja i upotrebe oružja, izbegavanje vojne službe, samovoljno udaljenje ili bekstvo iz Vojske Jugoslavije. Dakle, ova krivična dela za koja se traži amnestija su predviđena osnovnim Krivičnim zakonom, koja su u nadležnosti savezne države, pa je jedino logično da amnestiju za ova krivična dela može dati samo skupština Srbije i Crne Gore. Postavlja se pitanje, ako se amnestija daje za ova teška krivična dela, čemu onda vojna obaveza? Dakle, da se ne ispunjava ta vojna obaveza, nama ne može biti opravdanje, dame i gospodo narodni poslanici, jer služenje vojnog roka je zakonska obaveza i ne sme biti opravdanja da se ista ne ispunjava. Sada se obraćam građanima Srbije, posle 5. oktobra i "buldožer" revolucije, divljačkog paljenja Skupštine, TV, navodno je došla preko noći, odnosno procvetala, demokratija koju su predvodili najlošiji ljudi – kriminalci, pa bi sada predlagač, Vlada Srbije, posle šest godina da amnestira, odnosno abolira sve one kukavice i dezertere koji su učinili krivična dela predviđena našim zakonom, krijući se iznad procvetale demokratije, koju je navodno donela ona marionetska i ova marionetska vlada, lažući i varajući ovaj naš napaćeni narod. Kako je moguće abolirati dve i po hiljade kukavica i dezertera koji su odbili da služe vojni rok, pa se onda sa pravom postavlja pitanje – zašto se ne donese zakon kojim će se abolirati osuđeni za krivična dela, odnosno veliki broj građana koji su osuđeni za mnogo blaža krivična dela. U praksi se dešava, a imao sam kao advokat slučaj da jedan moj izgladneli klijent, odbranu sam pružio po službenoj dužnosti, obije trafiku i uzme pola kilograma kobasice i da za to bude osuđen na bezuslovnu kaznu zatvora. Ako amnestirate dezertere i kukavice koji su činili teška krivična dela onda abolirajte i gladne građane ove zemlje. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, potom narodni poslanici Branislav Rankić, pa Vojislav Milajić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Narodne skupštine, zarad javnosti, zarad građana Srbije, biću pošten i prema vlasti, pa ću reći, trenutno u sali ima dvadesetak poslanika SRS, četiri ili pet poslanika G17 plus, a od ostalih nema nikoga, ima izvinite, dvojica iz DSS-a, oprostite molim vas. Ako je to Narodna skupština i ako je to ono čime bi trebalo vlast da se hvali i da se podiči, a usvajate, kažete, važne zakone, a nemate vremena da sedite u Narodnoj skupštini, pošto je lepo vreme, neki bi da iskoriste to da prošetaju ulicama Beograda ili neka pametnija posla imaju, ne znam koja su im to posla pametnija, u svakom slučaju to je ponižavanje građana Srbije i pokazivanje kakav odnos prema građanima Srbije imamo. O čemu je ovde reč? Ključno pitanje koje se danas postavlja, apsolutno ključno, možda i jedino, nije to da li će se neko dodvoriti porodicama dve i po hiljade ljudi, dve i po hiljade momaka koji su izbegavali vojnu obavezu; da li će dobiti njihove glasove ili ne na nekim predstojećim izborima, da li će da iskoriste to što su neki protiv ovog zakona, pa da im kažu – nemojte da glasate za te ili ne znam šta; ključno pitanje je, imamo li državu ili ne. Zato pozivam sve građane koji ovo gledaju da ne razmišljaju o tome – sve puštajte, sve dozvoljavajte, nego neka samo razmisle šta nam je od države ostalo. Jedan od ključnih problema dosovske vladavine, od 5. oktobra naovamo, bilo je nestajanje države, ali ne u privrednim tokovima. Mešali su se svuda, pre svega u pljačkaškim pohodima, otmu gde stignu, šta stignu i koliko stignu, na licitacijama, tenderima, aukcijama, konkursima, javnim nabavkama, u čemu hoćete, gde god su stigli, tu su svoje ruke ubacili u velike pare, oteli veliki novac i to im je jedino u šta su se umešali. U svemu ostalom, gledali su da državu razgrabe, da je razore i unište. Samo da vas podsetim na priču svih stranaka DOS-a kako u Srbiji imamo policijsku državu, da li se sećate toga? Dakle, imamo policijsku državu zbog 130.000 policajaca, tako su govorili. Kada su došli na vlast i prebrojali policajce, rekli su: izvinite, malo smo pogrešili, ima svega 28.000 policajaca i Srbiji nedostaju policajci. Uzgred, ispostavilo se da su to u najvećoj meri časni, sposobni, pošteni i odgovorni ljudi. Šta se dogodilo? Ništa. Slagali smo veliku stvar, ništa posebno. Govorili su – idemo u transformaciju, modernizaciju naše armije, imaćemo profesionalnu aparaturu, tu će biti oružje belosvetsko, izraelske puške, američki tenkovi, engleski avioni, ne znam ni sam više kakvi, mogao bih razne tipove da nabrajam šta su nam sve obećavali, a njihovi prijatelji za kafanskim stolom prepričavali i govorili da će za Srbiju sve da učine. Šta se od toga dogodilo? Dogodilo se da smo izgubili armiju, vojsku, a danas se nažalost sa vojskom ove zemlje svi sprdaju, sprdaju se oni koji ne bi smeli, a uništavaju je oni koji se sprdaju i sa narodom i sa vojskom. Podsećam, danas sam to rekao i pitam predstavnike vlasti, i vas, gospodine predsedavajući, znam da niste nadležni, ali ste mogli da dobijete neku informaciju, kako je moguće da potpukovnik Vojne akademije imenom i prezimenom – Milisav Pančić, bude penzionisan u svojoj četrdeset i nekoj godini, samo zato što je bio na ispraćaju Slobodana Miloševića? Kako je moguće da general Božidar Delić bude penzionisan u 49 godini, najbolji komandant koga je Srbija imala na Kosovu i Metohiji, štitio je Košare, prelaze prema Albaniji, branio srpske vojnike, zemlju Srbiju je uspešno branio. Znate li koliko su mu tenkova uništili? Pedeset, ali onih maketa, zato što su mu uništavali makete, a ne tenkove. Mnogo raketa je palo tamo gde nije trebalo da padne, zato je morao da padne general Delić. Zato svaki srpski oficir mora da nestane iz oficirske službe, da samo sitne lopuže, karijeristi i oni koji će da slušaju ovog potrčka Karle Del Ponte – Zorana Stankovića mogu da ostanu tamo. Da li je to tačno? Da, tačno je. Govorili ste, sklonili ste svoju decu, svi su sklanjali svoju decu, pa sin Tomislava Nikolića, Radomir Nikolić, u toku NATO agresije je bio vojnik i nije morao da se slika kao Goran Svilanović, a pušku je okačio u tri po podne, pa se vrati i ide da govori gde i kako treba neko da gađa. Ne, nego je čovek bio u Lađevcima, tamo gde su bombardovali svake noći, gde je najviše granata i raketa palo. To je sin Tomislava Nikolića, a vi ste i to lagali. Nema stvari koju niste izmišljali i koju niste pravili da biste lažno prikazali stanje u Srbiji. Govorili ste, dolazi novo vreme. Dakle, šta će nama vojska, šta će nam ministar odbrane, šta će nam bilo šta od toga, koga više zamajavate, dovodite građane u neravnopravan položaj. Hoćete da vam navedem nešto, pogledajte građani Srbije, pošto nema poslanika vlasti i obraćam se poslanicima SRS i malom broju poslanika vlasti, veoma malom, dakle, da vidite kakav je položaj građana Srbije. Oni koji su počinili teška krivična dela za koja je zakonom predviđena kazna zatvora i to više godina, neće uopšte biti procesuirani, a danas je došla inspekcija u Narodnu skupštinu, nepušač sam, antipušački nastrojen, ne pijem kafu, ne pušim, ništa me od toga ne interesuje, došla je inspekcija i devojci, ženi na drugom spratu, konobarici koja ima platu 12 ili 13.000 dinara, ne znam ni da li toliko ima, vi to bolje znate, 5.000 dinara je kazna zato što puši. Šta ne, da ...
Zato što je kršen zakon.
A, zato što je kršen zakon, njoj nećete da oprostite 5.000 dinara. Nema hleba da jede, a oni koji imaju koliko god hoće i šta god hoće, ne moraju da odgovaraju za to. I to vam je jednaki pravni status? Još nešto, kada je rekao Krasić, ne mislim da ste imali zlu nameru, gospodine predsedniče, siguran sam u to, moram da vam kažem da imam i sina i kćerku, blagodet je za svakog oca da ima kćerku i ne mora posebno da bude nagrađen za to u godinama kada muško dete šalje u vojsku. Koliko god da je punoletan, ići će u vojsku, da li vi bili na vlasti ili bilo ko drugi. Ako budemo imali ovakav sistem, ima da ide u vojsku, s ponosom ću da ga pošaljem. Napraviću mu ispraćaj onako kako su to Srbi, ali i svi ostali ljudi koji vole Srbiju, koji žive u ovoj zemlji, uvek činili. Šta vam to znači – ne šaljete ga vi u vojsku, nego ko ga šalje? Mene su slali ćaća i mater, kao što su i svakog drugog i onako kako se to uvek u našem narodu radilo, na najbolji mogući način. Ovde veličamo nešto što nije normalno, ne samo što podstičemo sve da kažu – nema države, baš me briga i što smo svima nacrtali da nema vojske. Ovim ste pokazali da nikada niko ne treba da ide u vojsku. Da li je to tačno? Tačno je. Dakle, ovim ste pokazali da u vojsku nikada niko ne treba da ide. Pozvali ste na rušenje države. To ste činili više puta, samo što to nije moglo da se kaže od vaših medijskih ekspozitura, od onih koji su rekli da je Toma Nikolić ubijao babe i dede po Antinu, pa posle kada se ispostavilo da nije istina – nismo mi to rekli, rekla nam Nataša Kandić, a ona je žena od poverenja. Žena je toliko istinitih stvari ispričala da je to čudo neviđeno. Onda ste nam posle 5. oktobra, kao vrhunac demokratije dostavili samo jedno saopštenje – informaciju: pušteni su, amnestirani, pomilovani, od Fjore Brovine do braće Mazreku. Pustili ste braću Mazreku, koji na snimku TV Srbije, lično ga posedujem, ne da ga ima u televizijskoj arhivi, imam ga u svojoj kući i to na profesionalnom formatu, u kameru kaže: da, silovao sam srpske devojčice po nalogu Fatmira Ljimaja i nekog Krasnićija, zaboravio sam mu ime, nije ni važno. Ali, ime Fatmira Ljimaja je važno zato što je oslobođen, jer nema dokaza. Njima ni video snimak, ni ono što Mazreku u kameru kaže, nije dovoljan dokaz, ali zato će Vojislava Šešelja da gone zbog govora mržnje, pošto su oni, kada su silovali srpske devojčice i kada su ih streljali, ubijali, valjda imali govor ljubavi, pa ste njih pustili na slobodu i rekli – to je divan gest. Šta smo dobili za to? Jesmo li dobili da imamo veća prava za Srbe na Kosovu i Metohiji, da imamo našu državu na KiM? Nismo. Samo je neko sa štiklom ušao u zadnjicu nekog zapadnjačkog službenika, i ništa drugo. Šta je država dobila od toga? Lepo je što se hvalite, ali se pitam šta su građani Srbije od svih tih priča dobili? Nisu dobili ništa. Sada kažu, zamislite, Evropska unija, krenuli su samo sa šargarepom, a štap i šargarepa su za magarca, to da znate, zato se tako i kaže, samo nekada mu treba jedno, a nekada drugo; ali nas svakako tretiraju kao magarce. Kaže – pošto je to šargarepa, nastavljamo pregovore, sve je u najboljem redu, pustite ih. Ljudi, pročitajte knjigu Harisa Holbauera, Austrijanca koji govori o širenju Evrope na Istok. Svi koji su pročitali bilo šta iz ekonomske politike, političke ekonomije, bilo čega, to znaju. Zarad ekonomije, tržišta, jeftinih sirovina, jeftine radne snage, pa to je njihov interes. Da se nemački kapital ne širi u Poljsku, imali bi stravične probleme, recesiju, a ovako su negde na nivou stagnacije ili malog plusa. Pre svega, to je njima potrebno. Ko će da se odrekne tržišta od sedam miliona? Ko će da se odrekne širenja, jeftine radne snage, sirovina, sporazuma koji imamo sa Ruskom Federacijom i mogućnost izvoza sa 0,70% umesto njihovih 17%, koliko je. To je njihov interes. Šta mi za sve to vreme radimo, kako to koristimo za sebe i naš narod? Nikako. Naš narod živi bedno, sirotinjski. Važno je samo da govorimo kako smo na najboljem mogućem putu. Na kom smo to putu, to niko živi ne zna. Pre neki dan objavljuju se analize američkih, britanskih i drugih obaveštajnih službi, kažu: Makedonija, a možda i Srbija i Crna Gora oko 2020. godine u Evropskoj uniji, a možda i ne. Ko zna šta će do tada da bude. Ne obaveštavate javnost da je Kina u međuvremenu postala prva zemlja u svetu po deviznim rezervama, sa 853 milijarde dolara. Ne govorite koliko su povećane ruske devizne rezerve i koliki je njihov fond za razvoj, oni ga nazivaju – stabilizacioni fond, koliko je uvećan, sa koliko milijardi dolara. Ne govorite ljudima zašto u Ukrajini pobeđuju patriotske snage, a ne one koje su pre godinu dana izvodile revoluciju. Zašto? Zato što je sve laž. Zato građani Srbije, što je u vreme Viktora Janukoviča bilo 13% rast proizvodnje, u njihovo vreme je 2,5% i to opet samo zahvaljujući tom istočnom delu, gde uglavnom živi ruski živalj koji podržava Janukoviča. Postavlja se pitanje: da li ima išta istinito u tome što radite? Jedini argument ministra je bio – u Crnoj Gori je to već doneto. U Crnoj Gori će da izglasaju crnogorski jezik i crnogorsku policijsku crkvu. Nema šta neće tamo da izglasaju Milo Đukanović i ostali separatisti. Oni jednog dana mogu da kažu da su ne znam šta. Šta treba – i mi da izglasamo ovde; da, svi smo majmuni, kako nam predlaže ovaj Tadićev savetnik za fekalna pitanja. Čovek ništa drugo i ne ume da kaže. Koliko je samo napravljeno afera za našu vojsku? Koliko smišljeno, koliko puta je to bila prva vest svuda i na svakom mestu i zašto? Da bi se razarala država. Video sam, nešto se preduzelo, zakon postoji i uredba Vlade da se na državne institucije kače naše zastave, itd. Što toga nema na svakom mostu, bilo gde? Da vam neko ne kaže da ste fašisti, ne znam šta, u čemu je problem? Da li se neko stidi svoje države, zastave, svog naroda? To je naš ključni problem. Ovim se samo dalje razara i to ne samo odbrambeni sistem naše zemlje. Pitam vas, gospodine ministre, kako može, iako to nije vaš resor, neko u Vladi da spava, a dozvolio je, hteo sam sada da kažem tešku reč – ološu, Zoranu Stojkoviću, ali neću, dakle, da otpušta s posla kćerku i ženu Jova Đoga. Šta su mu kćerka i žena krivi? Šta mu je taj čovek kriv? Što ne pobijete sve koji vam se u nečemu suprotstavljaju? Danas je penzionisan Milisav Pančić, rekao sam to već, potpukovnik. Kriv je zato što je bio na ispraćaju Slobodana Miloševića. Ljudi, da li ste vi normalni? To je izvanredan oficir, da ga vidite –ljudina, sposoban komandant. Zato što je sposoban komandant, zato što se ima šta videti i čuti – ne može da bude oficir, zato što kod nas treba da budu neki koji niti šta znaju niti šta umeju, sem koliko će para u džepove da stave. Više ne stavljaju u džepove, nego lopata i tovari u kamione. To je jedina stvar po kojoj će sada da primaju za oficire. E, a koliko ćeš da utovariš u kamion, eto može toliko, ove najbolje ćete da sklanjate na svaki način. Pitam vas, po kom zakonu je to da ne puštaju članove porodice, nekoga za koga misle da je učinio nešto protiv vlasti, gde to ima, u kom to zakonu piše, gospodine ministre? Evo, pravnik ste, pa vas pitam kao pravnika – u kom to zakonu piše da mi kažete. Ja ne znam, nisam čuo za taj zakon. Možda će onaj Veran Matić da ga nađe, kao što su našli zakon da privatizuju onu televiziju za 68.000 evra ili ne znam tačno za koliko, ali su našli. Sve opljačkali državno i društveno i još se pojavljuju kao savez nacije. Oni će nekom da govore kako se ko ponaša i šta ko radi. Lepo ste kaznili ovu konobaricu sa 5.000 dinara zbog jedne cigarete, ali je važno da one koji će da čine teža krivična dela, od braće Mazreku, Fjore Brovine do svih ostalih, nećete kazniti nigde i nikada. I još nešto, šta ćemo sa onima koji će to da učine od danas pa nadalje? Hoćemo li opet da imamo sednicu, gospodine ministre, za godinu dana, za one koji su to učinili od 5. aprila ove do 5. aprila naredne godine, kao što je ovo sada od 7. oktobra. Hoće li tako da bude? Hoće, ajde da se ne lažemo. Direktno ste poslali poziv ljudima – uništavajte državu i nemojte da šaljete decu u vojsku, niko da ne ide. Ne znam šta time postižete, osim što se urušavaju državne institucije, niko državu ne shvata ozbiljno, a nemamo ništa preče, ništa važnije, imamo samo jednu državu, samo jednu zemlju – našu Srbiju. Hvala vam.
Hvala vam, gospodine Vučiću, reč ima narodni poslanik Branislav Rankić, potom narodni poslanik Vojislav Milajić, pa narodni poslanik Dragoljub Stamenković. Izvolite, gospodine Rankiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o amnestiji zaista je krajnji udarac na Vojsku Srbije i Crne Gore i ovom prilikom bih vas podsetio da je jedna amnestija izvršena praktično bez ikakvog zakona, a odnosila se na policiju u Republici Srbiji i verovatno će, po logici ovog zakona, za neko vreme, ako se ova vlada zadrži još neko vreme, doći i Zakon o amnestiji koji će se odnositi na policiju, iako je amnestija tamo praktično sprovedena. O čemu se radi. Pošto od ovih dve i po hiljade verovatno nemate nikog ko je zatvoren, u policiji je od 5. oktobra, ovde piše od 7. oktobra, veliki broj ljudi koji su odbili da izvrše naređenja koja su dobijala od svojih pretpostavljenih, kasnije su amnestirani, nagrađeni boljim radnim mestima i vraćeni da obavljaju poslove koje su obavljali. Obzirom da je vojska zaista u nezavidnom položaju već duže vreme, pogotovo posle 5. oktobra, ovaj zakon će samo dodatno da stavi tačku iza slova "i". Neko je već ranije govorio, kada je u pitanju Zakon o amnestiji, ako amnestirate one koji su zaista na ružan način izbegli služenje vojnog roka, bez ikakve potrebe naravno, pošto nisu vođeni ni datumi ni bilo šta – zašto niste doneli zakon kojim biste amnestirali neke druge ljude, kao recimo one koji su svojevremeno nagovarani da plaćaju struju, kada je trebalo da dođete na vlast, onako globalno, kao veliko – DOS? Zašto niste one koje ste odvraćali da izvršavaju svoje građanske obaveze prema državi, a koje ste kasnije, kad je u pitanju naplaćivanje novca od istih tih građana Republike Srbije, hteli da amnestirate i čak ste nastojali da uvođenjem finansijske i svake druge discipline sve to naplatite. Mislim da je uništavanju i razaranju naše vojske najviše doprinela takozvana civilna kontrola vojske koja se već nekoliko godina promoviše kao jedan od najvažnijih ciljeva, iza koje, naravno, stoje nevladine organizacije pa i strani faktori, pre svega ovde na domaćem terenu: Nataše, Sonje itd; spolja su to: Karla, Solana i neki drugi. I ta civilna kontrola vojske praktično ima za cilj samo uništenje vojske, jer ne verujem da američke vojne snage imaju bilo kakvu civilnu kontrolu, bez obzira na to što njihov Kongres ili neko drugi donosi odluke o upotrebi. Ali, civilna kontrola unutar vojske, kako je kod nas shvaćeno – ne postoji. Međutim, kod nas je dozvoljeno da u vojne objekte, videli ste i sami, ulazi kako ko poželi i sada, ako amnestirate one koji izbegavaju da služe vojsku, to znači da time jednostavno kažete – vojska Srbije i Crne Gore više ne postoji. Ovde je sve dozvoljeno, ko ne želi da ide u vojsku, ne mora da ide, neće imati posledica zato što nije išao, a neće imati ni u budućnosti, ukoliko ne bude išao. Zašto vi koji ste praktično preuzeli da vodite državu, morate razmišljati i pet šest godina unapred da bi državi i građanima bilo dobro? Evo vam jednostavan primer. Ako se sećate, u prvoj rundi pregovora u Beču rečeno je od strane međunarodnih predstavnika da Srbija mora da plati jedan period Miloševićeve vladavine tako što bi trebalo da nagradi šiptare na Kosovu – nezavisnošću Kosova. Pretpostavljam da je Vojislav Koštunica reagovao na takav način što je rekao da je to bila borba protiv terorizma, da nije bila borba od strane Šiptara za ljudska i manjinska prava, a onda mu je mrtav-ladan taj iz međunarodne zajednice rekao: pa ako je tako bilo, zašto ste onda amnestirali hiljadu i po Šiptara, pod obrazloženjem da su to bili borci za slobodu? Naravno da je time svaki adut izbijen iz ruku našeg pregovaračkog tima, jer je on tim puštanjem praktično priznao da se radilo o nečemu drugom, a ne da je u pitanju terorizam, što suštinski jeste. Ne znam odakle gospodinu predsedniku Skupštine podaci da je u odzivu vojske više od 90%, podatak iz juna ove godine govori da se od pozvanih desetak hiljada regruta, na odsluženje odazvalo svega četiri i po hiljade, što znači da je to manje od 50%. Ne znam da li u taj procenat ulaze oni koji peru pelene, pomažu pri porađanju žena po bolnicama, čiste krugove od lišća, ne znajući da je to psihoterapija, a ne vojni rok, tj. služenje vojnog roka. Vidite, pošto se radi o sinhronizovanoj akciji koju vode i neki međunarodni faktori, ali nažalost i predstavnici vlasti u Srbiji, slučajno imamo danas u nekim novinama na istoj strani vest, a iza vesti stoji da se na proleće priprema pobuna na jugu Srbije, od strane, naravno, Šiptara u Bujanovcu, Medveđi i Preševu. Odmah pored toga je vest da u narednih petnaestak dana 700 potpukovnika Vojske Srbije i Crne Gore odlazi u penziju. Šta time praktično kažete, verujem da su takve vesti dirigovane, da neko stoji iza toga i da je do detalja razrađeno gde šta treba da stoji. Kažete jednostavno Šiptarima – slobodno se pripremite, imate naoružanje, imate i instruktore, hvala bogu, iz inostranstva, prelaze vam i ovi sa teritorije Autonomne Pokrajine Kosovo i Metohija, oni će vas obučiti, slobodno krenite. Evo, kad krenete odmah ćemo povući 700 svojih potpukovnika, a znate da su to veoma obrazovani ljudi koji su sposobni da se odupru takvoj najavi. Time im posebno kažete: izvolite gospodo, možete do Niša, a i kad dođete do Niša, pitanje je da li ćemo imati koga da vam suprotstavimo, s obzirom da smo doneli odluku da oni koji ne žele, ne moraju, državu nema ko da brani. Izvolite, ne bih naravno voleo da se takav scenario desi, ali ovaj zakon upravo to predlaže, a verujem da parlament prate i neki drugi koji su zainteresovani za to i prate kakve to zakone donosimo. Obavestiću vas o još nečemu, bilo bi bolje da je neko drugi na vašem mestu, pošto ne verujem da je to posao koji bi trebalo da radite kada je u pitanju odbrana ovog zakona, da se u poslednjih nekoliko godina vrši besomučno uništavanje celokupne vojne efektive u Republici Srbiji, odnosno u Vojsci Srbije i Crne Gore, da su uništene na stotine tenkova, po cenama koje ne prelaze 300 evra, da je uništeno negde oko 250 tenkova koji su u upotrebnoj vrednosti. Dovoljno je da se kupi samo pola novog tenka, da se planira uništavanje oko šest do sedam hiljada ručnih raketa koje se lansiraju iz ručnog lansera – "Strela 2M", čija vrednost prelazi nekoliko stotina miliona evra, a to pod izgovorom da Amerika kaže da je pogodno za terorističke aktivnosti. Zato to ne može da poseduje Vojska Srbije i Crne Gore, ali šiptarska vojska na Kosovu, odnosno Kosovski zaštitni korpus poseduje i njima je dozvoljeno, jer oni su praktično teroristi. Ako je namenjeno i pogodno za teroristička dejstva, znači njima je dozvoljeno. Zbog tih duplih standarda koje nam svet nameće, morala bi Vlada Srbije, odnosno vi, ako ste u situaciji, da povučete Zakon, jer ne možemo više pred građanima da se brukamo, ne možemo raditi i ono što od nas ne traže. Sumnjam da je ovo zvanično neko tražio, osim nekoliko nevladinih organizacija. Ako ovo uzimate za nešto što je važno, zaista ne treba više ni da vodite Republiku Srbiju.
Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić, potom narodni poslanik Dragoljub Stamenković, pa narodni poslanik Nenad Mitrović. Inače, nisam iznosio tačne podatke, samo sam ukazao da je gospodin Jojić u pravu da silne afere i napadi na vojsku koji traju, srećom, ne utiču na procenat odazivanja. To su javni podaci, a kao što znate, bio sam u situaciji da ih imam.
Dame i gospodo, u razlozima za donošenje ovog zakona navedeno je da je protiv 2500 ljudi ili pokrenut krivični postupak ili okončan postupak zbog krivičnih dela koja su vezana za neodazivanje pozivu i izbegavanje vojne dužnosti ili odbijanja nošenja oružja i drugih krivičnih dela koja su vezana za vojnu obavezu i za vojsku. Takođe, navedeno je da je od 7. oktobra 2000. godine došlo do krupnih društvenih promena, ne znam na šta se tačno mislilo, da je to jedan od razloga zbog čega bi trebalo izaći u susret tim ljudima i doneti akt milosti, kako je to predstavnik predlagača ovde izneo, od strane zakonodavne vlasti. Zakonodavna vlast niti donosi zakone i odluke ni po milosti, ni po nemilosti, nego ih donosi skupštinskom većinom i onako kako skupštinska većina odluči takvi će se zakoni i odluke ovog doma usvajati. Pored toga, predstavnik predlagača je izneo kao razlog da je u pripremi donošenje zakona gde će se omogućiti otkup vojnog staža. Izneo je i razlog da je Crna Gora već donela zakon o amnestiji, da je ona svoje vojne obveznike amnestirala. Uzgred je izneo kao razlog i to da je dosta mladih ljudi, sportista u inostranstvu, zbog prirode svog posla, ne samo sportista, nego i drugih profesija, bilo sprečeno da se odazove na služenje vojnog roka, jer bi time pretrpeli neku štetu, izgubili bi posao ili neku određenu zaradu. Sve to je rekao vrlo tihim glasom, što ukazuje na to da ni sam predstavnik predlagača ne veruje u razloge za donošenje ovog zakona. Kao predstavnik Vlade, s obzirom da je Vlada zvanično predlagač ovog zakona, po svojoj funkciji mora i da zastupa ovaj predlog zakona. Osvrnuo bih se i na moralni aspekt ovog predloga zakona. Prošle nedelje smo imali u skupštinskoj proceduri Predlog zakona o boračko-invalidskoj zaštiti, koji je povučen iz procedure na predlog Vlade, pa bih stavio u paralelu ta dva zakona. Radi se o dve kategorije ljudi. Zakon o boračko-invalidskoj zaštiti reguliše odnose za onu kategoriju ljudi koji su se odazvali na poziv države, učestvovali u ratnim dejstvima. Neki su imali tu nesreću da su izgubili život, da su bili ranjavani, neki su imali sreću da su se vratili živi i zdravi, ali su se odazvali pozivu države i otišli u rat. Tim predlogom zakona je bilo predviđeno umanjenje svih prava koja ta kategorija lica može da ostvari po zakonu, u ukupnom iznosu od 25%, pa su i ratni vojni invalidi imali proteste pred Vladom Srbije, nakon čega je, pod pritiskom SPS, povučen taj zakon iz procedure. Sa druge strane, imamo Zakon o amnestiji, kojim treba da amnestiramo 2500 ljudi koji su na razne načine izbegli svoju ustavnu i zakonsku obavezu da se odazovu pozivu vojske SCG i oduže neki dug prema svojoj državi. Da je rat bio u pitanju 2001. godine, od 7. oktobra do danas, hajde još i da razumem. Ima ljudi koji se mnogo plaše rata. U principu, svi se plašimo rata. Ko voli rat? Niko normalan ne može da voli rat. Svi imamo taj strah, neko manji, neko veći. Koje su to bitne društvene promene koje su se desile od 7. oktobra naovamo da bi imalo moralnog opravdanja da se neko amnestira zato što je imao preča posla u međuvremenu? Valjda su i ovi ljudi 1991, 1992, 1993, 1994. i 1995. godine, koji su ratovali, imali neka preča posla, pa opet nisu pobegli, nego su uzeli pušku, pozvala ih je država, stavili su se na raspolaganje svojoj državi, učestvovali u ratu, neki su i obogaljeni, neki su, nažalost, izgubili život, ali nisu bežali. Sada država hoće da ih nagradi time što će im u ukupnoj masi primanja koja ostvaruju porodice palih boraca, ratni vojni invalidi, civilni invalidi rata i civilne žrtve rata, smanjiti 25% ukupnih prihoda koje su do sada ostvarivali. Ovaj zakon ima veliku moralnu težinu baš prema ovoj kategoriji ljudi koji su se odazvali na poziv države i učestvovali u ratu. Ovom amnestijom amnestirate ljude koji u mirnodopskim uslovima, kada ne postoji ratna opasnost, kada nije bilo rata, iz nekih svojih ličnih sebičnih interesa nisu hteli da se odazovu na poziv države, iako je to ustavna i zakonska obaveza. Hajde sada da ih nagradimo i da ih amnestiramo. Imate one koji su pobegli u inostranstvo. Oni su imali i putne troškove. Trebalo je pobeći do inostranstva. Neko avionom, neko kolima. Imate i boravak u inostranstvu, hoteli su izuzetno skupi. Trebalo je tamo naći posao na crno, kad nemate radnu dozvolu. To su sve veliki problemi za te ljude. Mislim da je trebalo u ovaj zakon uneti da im se nadoknadi šteta za to vreme koje su proveli u inostranstvu bežeći od svoje ustavne i zakonske obaveze. Sa druge strane, uskraćujete prava onim ljudima koji su moralni i savesni, koji su patriote i koji su sebe stavili u funkciju države i odgovorili na poziv države. To je ogromna moralna dilema za svaku državu. Ako pretendujemo da budemo ozbiljna država, moramo da vodimo računa o stotinama hiljada ljudi koji su učestvovali od 1991. naovamo u svim ratnim dejstvima. Ko će sutra da se odazove na poziv ukoliko bude izvršena agresija na našu zemlju? Svako će da kaže – bolje da pobegnem, da sačekam da se sve to završi, pa će doći neka "demokratska" vlada koja će sve to da amnestira. Šta, oni su pametni, a ovi su budale što su išli da ratuju? Mislim da se i vi lično slažete sa ovim što pričam i da zastupate ovaj predlog zakona po službenoj dužnosti, zato što ste član Vlade, ali mislim da se duboko ne slažete sa samim činom amnestije. Na kraju, hteo bih još da vam kažem da sve ozbiljne države vode računa o svojim oružanim snagama, rigorozno kažnjavaju dezertere i one koji krše vojne propise i propise koji su vezani za oružane snage, i to države za koje niste ni sumnjali da imaju rigorozne propise i da izdvajaju ogromna sredstva za naoružanje i za vojsku. Reći ću vam ko u Evropi najviše izdvaja za vojsku, po glavi stanovnika. Znači, ne u ukupnom iznosu, nego proporcionalno broju stanovnika, ko najviše izdvaja, a ko je druga zemlja. Prva je Švajcarska, a odmah zatim Švedska, obe zemlje su neutralne. Švajcarska nije ratovala 500 godina, a Švedska 200 godina. Cene svoje oružane snage i to govori o ozbiljnosti tih država. Ako hoćemo da budemo ozbiljna država, moramo da cenimo naše oružane snage, da cenimo i poštujemo našu decu koju šaljemo u vojsku i ne smemo ni na koji način da dopustimo onima koji pokušavaju da izigravaju zakone, koji gledaju da profitiraju iz sličnih situacija kao što je bilo od 1991. godine pa naovamo, da ne nabrajamo sve ratove koji su bili. Moramo da se ponašamo kao ozbiljna država i ne smemo da dozvolimo da se takvi ljudi amnestiraju zbog tobož velikog broja ljudi. Pa šta ako je 2.500 ljudi? Baš to treba da bude razlog i opomena svim budućim regrutima i svim drugim vojnim obveznicima da vode računa o svojim obavezama prema svojoj državi i naciji.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Stamenković, pa narodni poslanik Nenad Mitrović. Izvinjavam se, shvatili ste, prasnuo sam u smeh zbog toga što ono nije bila pohvala nego prizivanje situacije u kojoj su izbori kroz tri meseca.
Mislio sam da se smejete zbog toga što je novodošli poslanik zaboravio da izvuče karticu kada je ponovo napustio dvoranu. Znači, pogrešio sam. Pošto raspolažete, gospodine predsedniče, kako kažete, dobrim podacima o odzivu regruta za služenje vojnog roka i sa tim ste veoma dobro upoznati, pošto to nije neka posebna tajna, naročito ne u ovoj državi, raspolažemo i mi tačnim podacima. Evo, da vam pomognem da i građani Srbije tačno saznaju kakav je odziv naših regruta za služenje vojnog roka, a sve vezano za ovaj predlog zakona. U martovskom roku u Srbiji od planiranih 8.090 vojnika odazvalo se 68%, odnosno 5.517 regruta, od čega 2.368 služi vojsku menjajući pampers pelene, skupljajući lišće, dakle civilno služe vojni rok. U Crnoj Gori se odazvalo 83% regruta doraslih za služenje vojnog roka i pazite, u junačkoj, herojskoj Crnoj Gori samo 21% regruta služi pod oružjem, a 62% služi civilni vojni rok. Pritom je vojni rok samo šest meseci. Da li je to dobar odziv, kao što vi kažete ili nije, neka proceni javnost Srbije. Za mene je dobar odziv kada se 100% zdravih i sposobnih muškaraca odazove pozivu otadžbine i služi vojni rok. Vi, ja, naše generacije, služili smo vojni rok u daleko dužem roku. Neko je služio 12 meseci, neko 15, a generacija pre nas 18, generacija pre – 36 meseci u mornarici, ali je popunjenost bila 100%. Bila je čast služiti vojsku. Sećam se 1968. godine i krize u Čehoslovačkoj, mnogi mladi ljudi koji su bili odbijeni za služenje vojnog roka radovali su se toj krizi jer su rekli: sada je opasno stanje, država će morati i nas da pozove da služimo vojsku. Takvo je bilo shvatanje dužnosti, ljubav prema vojsci, prema otadžbini i želji da se učenjem u vojsci otadžbina brani. Danas vidite kako je.Čuli ste malopre od naših poslanika da će do kraja godine oko 700 visokih oficira, od čina majora, potpukovnika, pukovnika, generala, otići, odnosno prestaće im aktivna služba u oružanim snagama Vojske Srbije i Crne Gore. Možda to nije problem, možda zaista imamo više pukovnika nego što imaju sve NATO snage, možda je sve to tačno, naročito kada je ovakav odziv, kada posle ovakvog zakona i amnestiranja onih koji su odbili da služe vojsku još manji broj mladića bude pristao da služi u oružanim snagama ove još uvek zajedničke države. Možda je sve to tačno, možda nam je skupa vojska, ali je drugo pitanje, ako penzionišete najsposobniji kadar, čuli ste malopre, Aleksandar Vučić vam je rekao kakvog čoveka, kakvog potpukovnika, sposobnog komandanta, ličnost, šaljete u penziju, ako generala Delića šaljete u penziju, ako mnogi potpukovnici i pukovnici koji nemaju ni 40 godina, a bili su pripadnici starešinskog kadra 63. padobranske divizije u Nišu i učestvovali u mnogim ratnim dejstvima, branili otadžbinu na Kosovu i gde god je bilo potrebno – nikada neće postati generali i neće napredovati, iako su završili sve potrebne škole. Jedina im je mana to što su učestvovali u ratnim operacijama, što su bili veoma uspešni u komandovanju i izvođenju dejstava tamo gde je bilo najpotrebnije i zato što su sprečili američku ili drugu vojsku da pređe na teritoriju naše države. Oni nikada neće postati generali, iako je vojni poziv njima u krvi, u tradiciji, iako su im dedovi i očevi bili oficiri i borili se. U tome je problem. Problem je u tome, ne što se odazvalo samo 68%, od čega će 2.368 služiti vojsku civilno, nego čime će ta deca koja su ipak pristala da služe pod oružjem služiti vojni rok. Kako će se obučavati, iz čega će pucati, kada danas ne smeju metak da ispale, kažu da je to skupo, kada su borbena sredstva potpuno van stroja, kada nema goriva da uzlete naši avioni i nema para da se plati popravka najobičnijeg dela za neki od borbenih aviona koji su, uzgred budi rečeno, tri, četiri ili pet generacija iza aviona NATO snaga. Zar se ne možete setiti onog hrabrog pilota koji je uzleteo MIG-om 29, znajući da protiv njega leti eskadrila koja ima radare koji sa 25 kilometara otkrivaju svoje ciljeve, da uopšte ne mora da dođe do vizuelnog kontakta između letilica i da mogu svojim projektilima uništiti taj borbeni avion našeg vazduhoplovstva, on je ipak uzleteo. O tome vam pričam. Kaže Vukčević, onaj Vukov ministar za dijasporu – ne dolazite slučajno, tamo imate posao itd. On može njima da kaže, on se snašao. Njemu hrvatska vlada u Belom Manastiru pravi kuću kao da je žrtva bombardovanja, kao da mu je nešto srušeno tamo, a nije mu srušeno. To tvrdim i može da me tuži, neću se pozvati na imunitet. Kažete da su otišli, jer nisu mogli da nađu posao u zemlji demokratije, u zemlji koju svi poštuju, kojoj svi daju, a istovremeno slušamo da je samo Nemačka, kao vlada, uložila 500 miliona evra, da su ukupne investicije koje su ušle u našu zemlju od 5. oktobra – pet milijardi dolara, da nam rastu devizne rezerve, stvaraju bolji uslovi za razvoj privatnog preduzetništva i da smo zemlja koja ima visok stepen rasta industrijske i druge proizvodnje. Tu je nešto nelogično. Na kraju, dozvolite mi da se obratim poslanicima SPS-a posrednim putem, jer se nadam da bar neko od njih gleda ovaj televizijski prenos, pošto ih u sali nema. Ovaj zakon može biti odmah povučen, ministar je tu. Dovoljno je samo da šef njihove poslaničke grupe izađe i kaže: nećemo ući kada se bude glasalo o ovom zakonu. Šef naše poslaničke grupe, gospodin Tomislav Nikolić, rekao je da radikala ovde neće biti, kvoruma za odlučivanje neće biti ili ćete možda onda isterati na čistac i na čistinu one "žute", pa će "žuti" sići dole, dati vam kvorum da bi spasli sve dezertere koji podležu ovom zakonu o amnestiji, jer je najveći broj onih koji su izbegavali vojnu obavezu, koji su se krili, kao Goran Vesić i slični iz njihovih redova.
Reč ima narodni poslanik Nenad Mitrović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je Zakon o amnestiji, koji u svom prvom članu kaže da se daje amnestija licima koja su od 7. oktobra 2000. godine do dana stupanja na snagu ovog zakona učinila, odnosno za koja postoji osnovana sumnja da su učinila krivična dela, pa se nabraja: odbijanje primanja i upotrebe oružja, neodazivanje pozivu i izbegavanje vojne službe, izbegavanje vojne službe onesposobljenjem ili obmanom i samovoljno udaljenje ili bekstvo iz Vojske Jugoslavije. Dame i gospodo narodni poslanici, pomenutim predlogom zakona o amnestiji sadašnja vlast ima zadatak da uništenu vojsku uništi do kraja, tj. ono što je počeo bivši ministar odbrane Boris Tadić, pa nastavio Prvoslav Davinić, najverovatnije će dokrajčiti sadašnji ministar, Zoran Stanković, koji navodno ima moralnu obavezu prema svom kumu, predsedniku opštine Bujanovac, Nagipu Arifiju, da preko ovog zakona koji se sada nalazi pred poslanicima, amnestira teroriste. Imamo primer na jugu Srbije u opštinama Preševo i Bujanovac, gde su Šiptari izbegavali da služe vojni rok, ali su zato na drugoj strani bili pripadnici samoproklamovane terorističke OVK i OVK BM. Što znači da su na drugoj strani pucali na našu vojsku i policiju. Sada će država i ova vlada da amnestiraju pomenute teroriste. Moram da kažem da sadašnja vlast, kao i ona pre nje, nije sposobna da skine albanske zastave sa spomen obeležja šiptarskim teroristima koja se nalaze u Velikom Trnovcu. Te iste albanske zastave su pre neki dan nošene u gradu Bujanovcu, kada su šiptarske političke partije organizovale skup koji je trebalo da ima probni karakter, da vide da li će vlast u ovoj državi reagovati na isticanje separatističkih i terorističkih obeležja. Ta ista vlast nije reagovala, a Šiptari su ovom proverom ustanovili da vlast verovatno neće reagovati ni ukoliko se teroristi late oružja. Dame i gospodo narodni poslanici, pre dvadesetak dana predsednik opštine Bujanovac, Nagip Arifi, naredio je da se zamene i obiju brave na prostorijama vojnog odseka koje se nalaze u zgradi skupštine opštine. Zaposlena lica koja rade u vojnom odseku ceo dan nisu mogli da uđu i da obavljaju svoje redovne dužnosti, a da su, na drugoj strani, poverljiva vojna dokumenta mogla vrlo lako da dođu u ruke šiptarskim teroristima. Umesto da ministar i Ministarstvo odbrane reaguju i da izdaju nalog da se predsednik opštine Bujanovac, Nagip Arifi, uhapsi i da po zakonu odgovara za učinjeno delo, Ministarstvo odbrane istoga dana daje saopštenje za javnost u kome se navodi da je došlo do nesporazuma. U stvari, moram da napomenem da je ovde jedina istina da Zoran Stanković, kao što sam na početku svog govora rekao, ima moralnu obavezu prema svom kumu, predsedniku opštine Bujanovac, i da zato nije reagovao, u skladu sa Ustavom i zakonom, kako bi zaštitio poverljivu vojnu dokumentaciju i imovinu. Dame i gospodo narodni poslanici, donošenjem ovog zakona uništićete i ovo malo vojske što je ostalo u našoj zemlji. Zato pozivam ministra pravde, kao predlagača ovog zakona, da zakon povuče iz skupštinske procedure, jer će uništiti vojsku, a uništavanjem vojske uništićete i državu.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? Zaključujem načelnipretres. Nastavak je sutra u 10,00 časova načelnim pretresom 4. tačke dnevnog reda i istovremeno upozoravam sve poslanike koji će učestvovati u raspravi sutra da ćemo verovatno raditi do završetka rasprave 5. tačke dnevnog reda – Izmene Zakona o rudarstvu.