Norsk sjøpattedyrpolitikk er svært viktig for nasjonen. Det handler om næringsvirksomhet, ressurser og miljø. Jeg er derfor glad for at vi i behandlingen av denne meldingen har klart å enes om hovedtrekkene i meldingen. Jeg vil berømme både saksordføreren og de øvrige representantene i komiteen for ryddighet og smidighet i behandlingen av saken. Regjeringen har også lagt fram et godt grunnlag for behandlingen gjennom en melding som gir en god beskrivelse av situasjonen, og som beskriver historien for næringen på en lærerik måte. Jeg tror at det er av stor viktighet at Norge kan vise verden omkring oss at det er bred politisk og faglig enighet i Norge om at beskatning av sjøpattedyr er riktig og nødvendig for å holde balansen i forvaltningen av marine ressurser. Sjøpattedyrene er en fornybar ressurs og må derfor inngå i en helhetlig økosystembasert forvaltning. Jeg vil ikke gjøre sjøpattedyrene til syndebukker for ressurssituasjonen i fiskeriene, men når vi vet at de mest vanlige observerte arter av sjøpattedyr i våre områder konsumerer i størrelsesordenen 5,5 millioner tonn biomasse pr. år, og at de samlede fiskeriene i 2002 tok opp 2,74 millioner tonn, høstet fra de samme økosystemene, så forstår man behovet for å være nøye med forvaltningen. Komiteen har hatt en omfattende høring om meldingen, og har ellers mottatt mange innspill i denne saken. Jeg registrerer at både næringsaktører og miljøorganisasjoner er samstemte om at så lenge bestanden av vågehval ikke er truet, er det ikke noe i veien for å øke uttaket. Jeg har merket meg at et uttak på 1 800 dyr har vært nevnt, og jeg håper departementet vil vurdere et slikt tall så fort det er mulig å gjennomføre det. Forvaltningen av våre sjøpattedyr er en for alvorlig sak til å kunne avhenge av følelser. Her må det foregå fornuftige vurderinger og avveininger. Alle er enige om at humane avlivingsmetoder er svært viktig, men det er også et forhold som er i ordnede former, og som er et eksempel til etterfølgelse. Dette er jo også dokumentert av forskere ved Norges veterinærhøgskole, seksjon for arktisk veterinærmedisin i Tromsø. Jeg tror også det er viktig at det blir vurdert å åpne for forskningsfangst på andre arter, slik at forskningen på området kan bli større. Spesielt rapporterer fiskere om store mengder springer som begynner å bli et betydelig problem, og det må være grunn til å se nærmere på bestanden. Når det gjelder selfangsten, har jo Stortinget gjennom behandlingen av Dokument nr. 8:65 for 2001-2002 tatt til orde for økte fangstkvoter på kystsel, og at det må vurderes økonomiske tilskudd til fangst og bedre muligheter for bearbeiding av produktene. Det er hevet over tvil at for store selbestander er en trussel mot fiskeriene. Mange gode fiskefjorder lider under for store bestander av sel. Bruk ødelegges for fiskerne, og fiskekvaliteten forringes i disse områdene fordi fisken angripes av kveis. Jeg er enig med Regjeringen i at produkter av sjøpattedyr kan anvendes i langt større grad enn hva tilfellet er i dag. Derfor er produktutvikling svært viktig. Her vil jeg si at mye av produktutviklingen kan gjøres lettere ved å se på gamle tradisjoner og håndverk. Her tror jeg fortsatt at mange kystsamfunn har mye å bidra med, men det haster nok med å hente fram den kunnskapen mens den ennå finnes. Jeg tror at vi ved behandlingen av denne meldingen har lagt grunnlaget for en sjøpattedyrpolitikk som kan være forutsigbar, og som kan vise verden omkring at Norge tar ansvar i en sak som for mange kan virke vanskelig. Jeg tror dette gjør at vi får større respekt for våre vedtak ute i verden.
Lat meg også fyrst få nytta høvet til å gje ros til mine kollegaer i komiteen for å ha utvist stor pragmatisme og samarbeidsvilje i arbeidet med innstillinga om norsk sjøpattedyrpolitikk, for å få til ei innstilling med eit breiast mogleg fleirtal bak seg. Særleg gjeld dette saksordføraren, Lodve Solholm, som har gjort eit solid arbeid. Visse delar av norsk sjøpattedyrpolitikk er omstridde internasjonalt. Difor er det viktig at Regjeringa har eit breiast mogleg fleirtal i ryggen i desse spørsmåla, noko som også er av interesse for dei næringane det gjeld. Regjeringa har lagt fram eit forslag til ei ny, heilskapleg og aktiv forvalting av artar, habitat og økosystem. Forvaltinga skal ta hand om så vel vern som berekraftig bruk av sjøpattedyr. Sjøpattedyra representerer ein fornybar ressurs, og utgjer samtidig ein viktig komponent i det biologiske mangfaldet i marine økosystem. Sjøpattedyra må difor inngå i ei heilskapleg, økosystembasert forvalting av havområda våre. Føre var-prinsippet skal leggjast til grunn ved hausting og andre naturinngrep som kan ha verknad på tilstand og utvikling av bestandane. Regjeringa sitt framlegg til framtidsretta forvalting av sjøpattedyr tek også sikte på å leggja til rette for betre lønnsemd i fangstnæringane, slik at desse kan realisera ei verdiskaping som er vesentleg større enn i dag. Dette vil gje positive effektar for fiskerinæringa generelt. Med ei brei nasjonal politisk semje om forvalting er det no danna eit fundament for ei sunn, berekraftig næringsutvikling basert på hausting av sjøpattedyr og andre fornybare marine ressursar i samsvar med Havrettskonvensjonen. På bakgrunn av denne breie nasjonale semja kan Regjeringa no søkja breiast mogleg aksept for ei heilskapleg norsk forvalting av sjøpattedyr i internasjonale fora. På tre punkt har det ikkje lukkast å komma fram til ei tverrpolitisk semje om innstillinga i komiteen. Det gjeld saksordføraren sitt framlegg om å tillata som ei prøveordning fram til 2009 heilårig hausting av grønlandssel i alle aldrar og farvatn. Det gjeld eventuelt kvotebonus for selfangstskuter, og det gjeld framlegget om å auka uttaket av vågekval. Framlegget til saksordføraren om heilårig hausting av grønlandssel inneber m.a. fangst av kvitungar. Regjeringspartia samt Arbeidarpartiet og SV er likevel samde med Regjeringa i at sjølv om ein har forståing for at næringa ynskjer å driva fangsten mest mogleg effektivt, så er det ikkje særleg etterspurnad etter pelsen til kvitungar. Samstundes er fangst av kvitungar problematisk i høve til internasjonal opinion. Fleirtalet i komiteen vil difor ikkje støtta ei oppheving av forbodet mot fangst av kvitungar, og viser til meldinga, der det vert peika på at fangsten bør innrettast mot dei produkta som gjev størst økonomisk utbytte. Eit stort fleirtal i komiteen, utanom SV og Senterpartiet, stør opp om Regjeringa sine tankar om at kvotebonus til selfangstskuter kan vurderast som eit verkemiddel for å auka interessa for å fangsta sel. Likevel peikar det same fleirtalet på at Regjeringa må ta omsyn til fiskerinæringa sine synspunkt når det gjeld utforminga av desse ordningane. Alle partia, utanom SV, har samla seg bak eit framlegg om å be Regjeringa snarast råd auka det årlege uttaket av vågekval, vesentleg i høve til dagens nivå, i tråd med tilrådingar frå norske forskarar, slik kvalfangstnæringa og ei samla fiskerinæring har bede om. Heile komiteen ber også Regjeringa vurdera om ein kan gje Den nordatlantiske sjøpattedyrkommisjonen ei aktiv oppgåve i fastsetjinga av totale fangstkvotar og i fordelinga av fangskvotar mellom Noreg og andre land, sidan det har vist seg vanskeleg å få IWC til å forvalta dei kvalbestandane som kan haustast. SV på si side meiner tydelegvis at det framleis er IWC-sporet som er å føretrekkja, for å få auka uttaket av vågekval. Det kan verka som om SV her freistar å ri to hestar. I kvalfangstkrinsar står SV fram som svært positive til å auka fangsten av vågekval. Når det kjem til politiske realitetar, er linja noko annleis. Elles er det interessant at framlegget til statsråd Ludvigsen om å tillata turistar å ta del i jakt på kystsel no får brei politisk oppslutnad. Latterleggjeringa av dette framlegget har stilna. Det er berre Senterpartiet som framleis har problem med turistar på seljakt.
Regjeringa har hatt ei god målsetjing med denne meldinga, å leggje fundamentet for ei sunn, berekraftig næringsutvikling basert på hausting av sjøpattedyr og andre fornybare marine ressursar i samsvar med Havrettskommisjonen og samtidig ta omsyn til dei nasjonale og internasjonale forpliktingane som Noreg har, i forhold til vern av biologisk mangfald og habitat i dei marine økosystema våre. Komiteen stør derfor Regjeringa sitt forslag om å leggje ei økosystembasert forvalting til grunn. Men etter å ha hørt nokre av innlegga her i dag har eg lyst til å føye til ein del perspektiv som vi har teke med i innstillinga. Økosystembasert forvalting er eit krav frå toppmøtet om berekraftig utvikling i Johannesburg i 2002. Heile poenget er at ein skal ta omsyn til artane i økosystemet og bindinga mellom dei og interaksjonen mellom dei. Økosystembasert forvalting inneber at ein skal følgje føre var-prinsippet, og da blir kunnskap det avgjerande elementet. Eg er derfor veldig fornøgd med at komiteen har presisert at meir forsking på biologisk mangfald, artsrikdom, eigenarten til artane og bindinga mellom dei er ein føresetnad for å lykkast med økosystembasert forvalting. Meldinga seier klart frå om at det er den menneskelege aktiviteten som er hovudårsaka til den aktuelle situasjonen i fiskeria, og at sjøpattedyra ikkje kan gjerast til syndebukkar for uforsvarleg utnytting og overutnytting av bestandane. Meldinga seier også at det er vanskeleg å fastslå nøyaktig samanhengen mellom størrelsen på sjøpattedyrbestandane og effekten konsumet deira har på fiskeribestandane. Nettopp forskinga er nøydd til å vere ein reiskap for å minske denne uvissa. Eg er glad for at komiteen har teke inn også desse komplekse samanhengane i si innstilling. Denne saka har sagt meg at jo meir ein veit, jo meir veit ein at ein ikkje veit. Samanhengen mellom kvalen sitt konsum og fiskeriressursane og det som er kommersielt interessante verdiar for oss, er meir komplisert enn å trekkje vågekvalen sitt konsum av fisk frå det som elles ville ha vore tilgjengeleg for fiskeflåten, og det seier også komiteen. Likevel, som mange har sagt her i dag, så tyder vitskapelege simuleringar og erfaringar at å auke uttaket av f.eks. kval vil gi økonomisk gevinst, og det er noko som ein samla komite peikar på. Det som det er ueinigheit om i denne saka, er, som før nemnt, fangst på kvitungar. Andre har gjort greie for korfor det her er blitt eit mindretal og eit fleirtal. Regjeringa vurderer å bruke kvotebonus for selfangstskuter som eit verkemiddel for auka lønsemd i fangstleddet. Vi har valt, saman med Senterpartiet, å høre på det som f.eks. Noregs Fiskarlag sa på høringa om at selfangst ikkje må bli eit nødvendig vonde for å få kvoterettar i andre fiskeri, og vi har derfor uttalt at vi er skeptiske til dette verkemidlet. Vi seier også det same som Regjeringa: Ein skal ha ein innsats i forhold til produktutvikling, marknadsutvikling og den type ting i denne næringa, og det må ikkje komme som erstatning for det som ein omtalar som tradisjonelle subsidiar og støtte til å drive med selfangst, men gjerne kome i tillegg. Og lat meg føye til, det må gjerne komme i tillegg for heile fiskerinæringa, og ikkje berre for denne delen av næringa. Representanten Erlend Nornes sa nettopp at SV rir to hestar i denne saka. Eg lurer litt på kven det er som rir to hestar i denne saka. Det som er forskjellen mellom fleirtalsmerknadene og mindretalsmerknadene i forhold til forvalting av vågekval, er først og fremst at vi spesifikt seier at den auka kvoten som heile Stortinget ønskjer på vågekval, skal ein ha ein uttesta, vitskapleg forvaltingsstrategi til grunn for. Vi ønskjer ikkje å setje i gang med å auke kvoten av vågekval utan at dette ligg til grunn. Det er ikkje nok for oss at ein seier at fordi det å ta ut lat oss seie 1 800 dyr var berekraftig for 20 år sidan, så er det sannsynlegvis det i dag, slik som Regjeringa seier i meldinga, og slik som også komiteen seier. Det er ikkje nok å seie at det truleg vil vere berekraftig. Vi må vite så sikkert som mogleg at det vil vere ei forvalting som er i tråd med prinsippet om økosystembasert forvalting. Det er den einaste forskjellen mellom fleirtalet og mindretalet. Vi er einige i at vi skal ha ein monaleg auke i vågekvalkvoten, men vi må vere sikre på og oppføre oss i tråd med det prinsippet som heile komiteen er einig om at vi skal leggje til grunn for forvaltinga av det marine økosystemet – ikkje forvalting av sjøpattedyr, som nokon kom i skade for å seie, men økosystembasert forvalting. Med det tek eg opp forslaget vårt, og eg ber om at det blir sett opp mot vedtak II i innstillinga.
Representanten Åsa Elvik har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Kristeleg Folkeparti er glad for at Regjeringa har lagt fram ei offensiv stortingsmelding om norsk sjøpattedyrpolitikk, og at Stortinget sluttar seg til denne i dag. Meldinga er eit ledd i arbeidet med å kome fram til økosystembasert forvalting av våre marine ressursar. Dette er i samsvar med eit av måla frå Toppmøtet om berekraftig utvikling i Johannesburg i 2002 om økosystembasert forvalting av våre marine ressursar. Norsk sjøpattedyrpolitikk er basert på prinsipp om vern og berekraftig hausting med utgangspunkt i vitskapleg rådgjeving. Kristeleg Folkeparti er samd med Regjeringa i at det ikkje skal vere tilgang til jakt på sel- eller kvalartar der det ikkje ligg føre estimat for bestandsstorleik. Dei store bestandane av sjøpattedyr er vesentlege komponentar i økosystemet. Grønlandssel og vågekval er dei to største bestandane av sjøpattedyr i havområda våre, rekna som biomasse. Ei berekning viser at ein bestand på 85 000 vågekval som beitar i Barentshavområdet frå april til oktober, tek til seg 1,8 millionar tonn føde. Ei simulering viser at dersom vågekvalbestanden aukar med éin ekstra kval i Barentshavet, resulterer det i fem tonn reduksjon i fangstane av både sild og torsk. Førebelse resultat på eit tidleg stadium av modelleringa indikerer at grønlandssel kan hende et så mykje som 500 000 tonn torsk i eit normalår. Kvitsjøbestanden av grønlandssel består av ca. 1,83 millionar eitt år gamle og eldre dyr, pluss ein årleg produksjon på ca. 330 000 ungar. Dette er eksempel som viser at sjøpattedyr påverkar i stor grad mengda av fisk i økosystemet. Det er defor viktig at vi får ein meir offensiv politikk på dette området. Det er flott at Regjeringa vil utgreie ei nedre grense med tilhøyrande føre var-grenser for livskraftige bestandar av dei sel- og kvalartane som naturleg har fast utbreiing i norske farvatn. Regjeringa vil arbeide for å auke uttaket av vågekval innafor ramma av IWC. Dersom dette over tid vil vise seg heilt umogeleg å oppnå, har Regjeringa sagt at det kan vurderast om Noreg bør gå inn for å forvalte vågekval i regi av NAMMCO. Kristeleg Folkeparti meiner det er eit problem at IWC set til side hovudmålsetjinga i konvensjonen, og synest det er leit at IWC ikkje har sett i verk den reviderte forvaltingsprosedyren RMP, utvikla av den vitskaplege komiteen i IWC. Ei slik iverksetjing av RMP ville gjort kommisjonen i stand til å fastsetje kvotar for dei bestandane som kan haustast. Ein samrøystes komite ber Regjeringa i dag vurdere om Den nordatlantiske sjøpattedyrkommisjonen kan givast ei aktiv oppgåve i fastsetjinga av totale fangstkvotar og fordelinga av fangstkvotar mellom Noreg og andre land. Vidare er det eit fleirtal på Stortinget i dag som vil be Regjeringa snarast råd auke det årlege uttaket av vågekval vesentleg i høve til dagens nivå, og i tråd med tilrådingar frå norske forskarar. Vi i Kristeleg Folkeparti håpar ein kan auke kvoten allereie for inneverande år. For å auke kunnskapen om andre kvalartar ber Stortinget i dag Regjeringa om å vurdere å opne for forskingsfangst på andre kvalartar, for slik å leggje til rette for ein større forskingsinnsats. Kristeleg Folkeparti er glad for at Regjeringa vil auke bestandane av grønlandssel vesentleg i forhold til dagens nivå for å få desse bestandane ned på nivå som gir størst langsiktig avkasting, og setje i verk tiltak for å betre kunnskapen om bestandsstorleiken hos klappmyss. Det er positivt at Regjeringa vil regulere bestandstilveksten av kystsel for å avbøte skadar for fiskerinæringa, samstundes med at ein bevarer livskraftige bestandar basert på vitskapleg rådgjeving, og vidare at ein vil leggje om støtta til selfangstnæringa for å utvikle næringa si lønsemd, slik at det blir lagt større vekt på produktutvikling, vidareforedling og marknadsføring. Eg er glad for at det er stor semje om sjøpattedyrpolitikken i Stortinget, og eg vil nytte høvet til å takke saksordførar Lodve Solholm for god innsats i saka og godt samarbeid i komiteen. Eg oppdaga at eg las ein liten feil i innlegget mitt. Eg skulle ha sagt at Kristeleg Folkeparti er glad for at Regjeringa vil auke uttaket av bestandane av grønlandssel vesentleg i forhold til i dag, slik at det ikkje skal vere nokon tvil om at det er uttaket som skal aukast.
Da skulle det ikke være noen tvil om det.
La meg få lov til å starte med å rette opp en feil i den trykte innstillingen, side 11 første spalte, linje 3 og 4. Der skal det stå: «Fleirtalet i komiteen, alle unnateke medlemene frå Framstegspartiet» Senterpartiet inngår i det flertallet som ikke ønsker å åpne for fangst på kvitunger, og det er begrunnet i innstillingen. Det er kun Fremskrittspartiet som ønsker å åpne for det. Da er den feilen rettet. Jeg har lyst til å si at den stortingsmeldingen som er lagt fram om forvaltningen av sjøpattedyr, er et godt stykke arbeid fra Regjeringens side. De premissene og de vurderingene som kommer fram gjennom meldingen, er gode. Man trekker seg dessverre litt tilbake i konklusjonen, men det har et mer eller mindre enstemmig storting bidratt til å rette opp gjennom behandlingen i næringskomiteen. Det er grunn til å gi ros spesielt til saksordføreren, som har utvist særdeles stor vilje til å bygge et bredt kompromiss, og vilje til å få til et samarbeid i komiteen. Dette tjener saken, for Regjeringen har nå et stort flertall bak seg når det skal settes inn trykk for å få forståelse for de posisjoner som Stortinget nå inntar. Jeg føler meg ganske overbevist om at det er en fornøyd fiskeriminister som skal håndheve det vedtaket som blir gjort her i dag. Gjenopptakelsen av hvalfangsten på begynnelsen av 1990-tallet foregikk ikke helt uten motstand, noe som skulle være vel kjent. Det vil selvsagt heller ikke en økning av uttaket, slik som det legges opp til i innstillingen, komme til å gjøre. Dette vil bli møtt med reaksjoner. Men etter min oppfatning er innstillingen nøktern, og den slår fast behovet for en økologisk bærekraftig forvaltning også av sjøpattedyr. Selvsagt skal dette fortrinnsvis skje gjennom et bredest mulig internasjonalt samarbeid, men ikke nødvendigvis for enhver pris. Det er viktig at det legges til rette for en forvaltning som tar utgangspunkt i det man mener er økologisk forsvarlig, på grunnlag av de tall som Regjeringen selv framfører i meldingen, og som også er godt belagt fra norske forskere. På et par områder er det avvik i komiteen. Det ene gjelder innføring av en eventuell kvotebonus. I likhet med SV har heller ikke Senterpartiet tro på at dette er veien å gå. Det å innføre kvotebonus i tradisjonell fiskerinæring, hvis man deltar i selfangst, vil etter vår oppfatning kunne komme til å føre til at man setter inn fiskefartøy som ikke er egnet for selfangst, rett og slett for å øke egne kvoter. Spesielt i en situasjon hvor økonomien i fiskerinæringen er presset, vil både behovet for å få økte kvoter og de økonomiske mulighetene til å utruste båten for den typen fangst komme til å være vanskelig. Derfor tror Senterpartiet at det er andre virkemidler som fortsatt må til for å gjøre det attraktivt å fange sel og få fart på selfangsten, både økonomisk stimulans, markedsbearbeiding og produktutvikling. Her er det ikke kvoten som er problemet. I Regjeringen får også det man tar til orde for i meldingen på dette punktet, bred tilslutning. Det er helt riktig, som det ble sagt, at det ikke er stor forskjell på flertallsinnstillingen og forslaget som SV fremmet som alternativ til vedtak II i dag. Men når komiteen ber om en ny stortingsmelding senest høsten 2008, vil etter min oppfatning en snarlig økning til et uttak på f.eks. 1 800 hval i året ikke under noen omstendigheter utgjøre en trussel mot bestanden i den perioden som går fram til Stortinget på nytt vil få seg forelagt en sak om forvaltning av sjøpattedyr og kan ta stilling til framtidig uttak på bakgrunn av et nytt bestandsestimat. Jeg tror det er all grunn til å være fornøyd med det arbeidet som er gjort i næringskomiteen, og det vedtak Stortinget i dag kommer til å fatte, i forhold til en fornuftig og økologisk bærekraftig forvaltning av sjøpattedyr.
Jeg hadde vel trengt en halvtime i hvert fall, men jeg skal prøve å fatte meg i korthet. Vi behandler i dag Innst. S. nr. 180, og jeg må berømme saksordføreren for hans arbeid med å prøve å få en enstemmig innstilling på bordet. Jeg må si det er veldig artig å oppleve at Stortinget behandler denne saken, og at man engasjerer seg i en debatt. Det er et helt annet nivå enn i 1986. Da kom det en telefon fra Stortingets presidentskap til Norges Fiskarlag med beskjeden: Se å få vekk Helan og Halvan, som vaser rundt inne på Stortinget! Nå har den ene av dem kommet hit og står på Stortingets talerstol, så alt som ble gjort, kan ikke ha vært bortkastet. Jeg ble valgt som formann i Norges Småkvalfangerlag i 1984, og gikk av i 1996, så jeg var der i tolv år. Man skulle selvfølgelig ikke dvele ved historikken fra en slik talerstol, men det kan være nødvendig for at folk skal forstå at det har vært en vanskelig vei fram. Jeg trodde i 1984 at dette skulle ta 2–3 år, og visste ikke hva jeg gav meg ut på da. Jeg var en vanlig fisker og en vanlig hvalfanger. Så ble jeg plutselig politiker, og så havnet jeg her. I 1982 vedtok IWC at det skulle være slutt på all hvalfangst. All kommersiell hvalfangst skulle være slutt! Det var ikke enkelt å være fiskeriminister i de tider. Det var en borgerlig regjering som tok reservasjon imot det vedtaket som ble fattet i 1982. Den sa at den ikke godtok dette. I 1986 sperret vi Vestfjorden og satte virkelig sjøpattedyrproblemet på sakskartet. I 1986 fikk vi en arbeiderpartiregjering. Hele tiden hadde det vært tverrpolitisk enighet, men i 1986 var det ikke slik tverrpolitisk enighet, det var en mur av uforstand og uvitenhet, så vi måtte bruke alle disse årene for å få folk til å forstå at denne saken var viktig. Sjøpattedyrene tar opp 5,5 millioner tonn av de kommersielle fiskeslagene der norske fiskere tar ut 2,74 millioner tonn. Sjøpattedyrene tar altså ut det dobbelte av kommersielle fiskebestander i forhold til hva norske fiskere gjør. Walløe-kommisjonen ble nedsatt etterpå, for vi bråkte jo så mye oppe i nord. Vi sperret bl.a. Vestfjorden, og verdens største hangarskip ble utestengt. Så Gro Harlem Brundtland bestemte at Walløe-kommisjonen skulle nedsettes. Konklusjonen til Walløe-kommisjonen var at vi visste for lite. Ja, det er riktig, det. Det var ikke forsket. Så ble Sjøpattedyrprogrammet opprettet, og så begynte man å forske. Hvalbestanden forsvant. Norske forskere var enige. I 1982 forsvant den. Vi måtte bruke iallfall 100 mill. kr på å forske den tilbake igjen. I 1992 ble det av arbeiderpartiregjeringen vedtatt at vi fortsatt skulle drive med denne fangsten, og vi skulle ha kommersiell fangst. Hele tiden har norsk forskning vært på vår side. Det norske Fiskeridepartementet har ensidig forvaltet denne bestanden og sagt at så og så mye kan vi fange. De har vært forsiktige – de har vært veldig forsiktige – det har vært tatt ut langt mindre enn det vi har kunnet ta ut. Men vi har tross alt drevet fangst. Jeg må berømme Fiskeridepartementet for det. Det har ikke vært enkelt å være Fiskeridepartementet. Det har heller ikke vært enkelt å være formann i Norges Småkvalfangerlag. Vi har sluttet oss til inuitter, eskimoer, maorier, indianere, og hele tiden har vi vært av den oppfatning at en dau hval er en dau hval, enten den blir fanget av urbefolkningen eller den blir fanget kommersielt. Jeg har derfor ikke noe problem med å stemme for den innstillingen som ligger på bordet i dag. Jeg er enig i innstillingen, jeg skulle bare ønske at vi hadde gått litt fortere fram. Men tross alt blir det en ny sjøpattedyrmelding i 2008, og da går jeg ut fra at vi har vurdert oss ferdig med IWC, for vi begynte allerede i 1992.
Neste taler er statsråd Svein Ludvigsen, som foreløpig er siste inntegnede taler. Det har vært antydet i debatten at statsråden kanskje er fornøyd. Det vil vise seg.
Jeg kan bekrefte at det var en fornøyd minister som leste innstillingen, for sjøpattedyrpolitikken er kontroversiell, og det er en stor utfordring å håndtere den internasjonalt. Jeg registrerer Stortingets utålmodighet, slik flere talere har vært inne på i dag, og jeg er glad for å kunne konstatere at det er en enstemmig næringskomite som slutter seg til hovedkonklusjonene. Når Regjeringen har invitert Stortinget til å drøfte forvaltningen av sjøpattedyrene, er det, som bl.a. representantene Arnesen og Nornes helt riktig påpekte, viktig å vise omverdenen at et samlet storting står bak Regjeringens politikk på dette området. Det er et ansvar som jeg synes komiteen har tatt innover seg. Komiteens forslag til vedtak er interessante fordi de peker framover, slo saksordføreren fast. De representerer en utfordring. Av meldingen vil man forstå at jeg deler de synspunktene og ambisjonene som kommer fram i innstillingen fra komiteen, men allikevel er det på sin plass å si at de utvilsomt representerer en utfordring å håndtere i tiden framover. Det er nemlig internasjonalt ikke bare spørsmål om å ha rett, men også om å få rett. Men det er en styrke å ha et samlet storting bak seg når vi skal avveie de ulike synspunktene og fatte nye beslutninger. I dag forvalter vi vågehval nasjonalt, basert på modeller som er utarbeidet av IWCs vitenskapskomite. Regjeringen vil arbeide for å øke uttaket innenfor denne rammen. Jeg er tilfreds med at Stortinget er enig i det, men tar med meg Stortingets klare anbefaling om at det kan bli nødvendig å vurdere å forvalte vågehval i regi av NAMMCO, hvis det viser seg helt umulig å få til en rasjonell forvaltning av hval innenfor IWC. Jeg er også glad for at Stortinget støtter forslaget om å gå over til økosystembasert forvaltning av de levende marine ressursene. Dette er imidlertid en tidkrevende prosess, idet vi først må etablere det vitenskapelige fundamentet for en forvaltning basert på det prinsippet. Regjeringen vil bygge på det grunnlaget vi har, og ta hensyn til ny forskning etter hvert som den blir tilgjengelig. Norsk forvaltning skal til enhver tid bygge på den beste tilgjengelige kunnskap. Komiteens utålmodighet tar jeg på stort alvor. Fiskeridepartementet har allerede vært i kontakt med Havforskningsinstituttets sjøpattedyrgruppe for å drøfte de forskningsbehov som følger av meldingen, og som komiteen påpeker i sitt forslag til vedtak. Jeg har merket meg at komiteen ønsker forskning på andre hvalarter enn vågehval. Det vil bli fulgt opp i år med at vi starter opp et forskningsprogram med satellittmerking av sjøpattedyr. Vi begynner med de tallrike springerne, som bl.a. representanten Arnesen nevnte i sitt innlegg. I de kommende årene vil vi gjennomføre tilsvarende prosjekter for grønlandssel, vågehval, finnhval og knølhval. Denne forskningen vil gi oss mer informasjon om hvilke byttedyr disse artene går etter. Når det gjelder selfangst, er det ikke nok å sette høye kvoter. Kvotene må også tas. Så lenge markedet ikke fungerer optimalt, trengs det derfor noen incentiver for å få flere til å engasjere seg i selfangst. Jeg er derfor glad for støtten fra Stortinget om å innføre en ordning med kvotebonus for fartøyer som driver fiske i kombinasjon med selfangst. Jeg tar med meg de synspunkter som bl.a. representanten Enoksen pekte på, og vil si at det syn som Stortingets flertall har gitt uttrykk for i forbindelse med meldingen, gir oss grunnlag for å vurdere den konkrete organiseringen av kvotebonussystemet. Regjeringen er positiv til å utvide selfangstsesongen hvis næringen er interessert i det, innenfor de rammer man har for støtte til gjennomføring av fangsten. I år har alle de norske selskutene valgt å gå til Vesterisen, hvor man kan fange både klappmyss og grønlandssel. Årsaken til det er at skinn av klappmyss betales vesentlig bedre enn skinn av grønlandssel. Forvaltningen av kystsel har hatt stor oppmerksomhet i Stortinget, og Regjeringen har fulgt opp henstillingene om å få til en mer effektiv forvaltning av kystsel. Kvotene for fangst av kystsel blir fortsatt ikke tatt, og det er en hovedutfordring. Vi vil derfor åpne for at også utlendinger skal få adgang til å delta i jakt på kystsel på betingelse av at jakten skjer under kyndig veiledning. Dette kan gi grunnlag for et nisjetilbud innenfor turistnæringen. Det vil komme godt med langs kysten. Det er imidlertid særdeles viktig at slik jakt foregår i betryggende former. En proposisjon til Odelstinget om lovhjemmel for å åpne for at utlendinger kan delta i jakt på kystsel, ligger nå til behandling i Stortinget. Fiskeridepartementet vil deretter vurdere de nødvendige forskriftene nøye før vi åpner for slik jakt. Jeg er tilfreds med at Stortinget har gitt sin tilslutning til dette. Til slutt vil jeg understreke at Regjeringens forvaltning av sjøpattedyr skal være bærekraftig over tid, og at man vil arbeide for å skape grunnlag for en økosystembasert forvaltning. Regjeringen fortsetter arbeidet med å få til internasjonal forståelse for Norges sjøpattedyrpolitikk. Dette er særdeles viktig siden Norge er grunnleggende avhengig av sunne prinsipper for forvaltning av havets ressurser. Og sist, men ikke minst: Det beste utgangspunktet for å lykkes med det, er at det står et samlet storting og en samlet regjering bak denne politikken – noe jeg føler vi har fått bekreftet i dag.
Det blir replikkordskifte.
Jeg skal ikke forkludre denne enigheten som er kommet fram. Men jeg har lyst til å stille statsråden et spørsmål med bakgrunn i turistjakt og det han nettopp var inne på i så måte. Jeg må først innrømme at dette er et av de punktene jeg har hatt størst problemer med, kanskje fordi vi ikke har vært vant til denne formen for fritidsjakt til havs, slik at det er noe nytt og ukjent. Når vi er med på dette, er det fordi, som statsråden var inne på, kravene til dem som skal være med her, blir strenge med hensyn til kunnskap om slik jakt. Jeg vil spørre statsråden om han ser for seg en stor interesse for slik jakt, og hvordan han tror dette vil virke på den motstanden som vi vet er mot selfangst utenfor landets grenser. Vil dette være med på å moderere denne, eller vil den øke i intensitet som følge av slik turistjakt?
Presidenten vil uttrykke litt uro over begrepet «turistjakt», men håper at det ikke er turistene det skal jaktes på.
Det kan bekreftes at vi ønsker at turister fra inn- og utland skal få ta del i jakt, og at jakten skal foregå på sel. Det viser seg å være en stor utfordring å ta ut det antall kystsel som er nødvendig og meget forsvarlig. Da må vi erkjenne at vi må forsøke å finne nye måter å øke uttaket på. Det viser seg at reiselivsnæringen ser på dette som et betydelig potensial. Vi ser bl.a. på Vestlandet, i Sogn og Fjordane og i Møre og Romsdal at dette er utviklet i betydelig grad. Et samlet reiseliv ser her muligheter. Jeg ser ikke at dette skulle gi grunnlag for å økt motstand mot selfangst. Snarere tvert imot, for en klar forutsetning for slik jakt er at folk har tatt den nødvendige jegerprøven – storviltprøven – slik at de er vel kvalifisert. Det vil foregå under meget ordnede forhold. Reiselivsnæringen langs kysten ser på dette som en betydelig attåtnæring, så dette gleder jeg meg til å se satt ut i livet.
Eg er glad for at statsråden føler det godt å ha eit samla storting bak seg når ein skal gjennomføre det som Stortinget i kveld vedtek. Det er nok rett når statsråden tolkar det slik at Stortinget er litt utolmodig. Med utgangspunkt i at eg trur næringa også faktisk er nøgd med det vedtaket som blir gjort – sjølv om eg trur ein kunne tenkt seg at vi både hadde talfesta og gått litt raskare og lenger – kunne det vore interessant å høyre om statsråden kunne tenkje seg allereie i år å auke kvoten, om ikkje vesentleg, så i alle fall litt, slik at næringa føler at vi no er på gang, at vi er på rett veg. Hadde det vore mogleg å få til ei refordeling slik at vågekvalkvoten aukar litt no i år, slik at ein viser at ein verkeleg er på hogget?
Som jeg sa tidligere, forstår jeg Stortingets utålmodighet, og den deler jeg. Det vi da må vurdere, er hvor fort vi skal gå fram. Jeg registrerer at flere talere har nevnt 1 800 dyr. Jeg vil ikke forskuttere framtidige tall, men årets kvote er på 670 dyr. En maksimal utnyttelse av RMP, som er ICES’ kvoteberegningsmodell, kan gå til det laveste såkalte tuning level, 060, og det ville betydd at vi kunne tatt ut 750 dyr, altså en økning. Skulle vi gå utover det, mener jeg man må gå igjennom beregningsmetodene og se på de parametrene som inngår i RMP-en, det være seg bestandens opprinnelige størrelse, bestandens størrelse i dag, bestandens reproduksjonstakt og forvaltningsmål for bestanden. Det må være på plass og vurdert før vi eventuelt kan snakke om tall i den størrelsesordenen som flere har vært inne på. Slik jeg ser det, vil det være aktuelt å vurdere å øke fangsten først fra neste år, i og med at vi i år har lagt grunnlaget for og næringen har blitt varslet om at 670 dyr er årets fangstkvote.
Sidan det er så pass sjeldan at eg og fiskeriministeren er så einige som i denne saka, skal eg gi fiskeriministeren honnør for eit veldig balansert innlegg i denne saka – og det er ikkje meint som noka klam omfamning, berre så det er sagt! Saksordføraren sa i innlegget sitt at éin ting er å vere samla om merknadene i innstillinga, noko anna er å vere samla om gjennomføringa. Eg synest at den avklaringa som statsråden gav i sin svarreplikk til representanten Solholm, var veldig interessant i så måte. Eg har oppfatta at ein i næringa kanskje først og fremst har den oppfatninga at no blir kvoten på 1 800 dyr, fordi det har nokon sagt er berekraftig. Men eg oppfatta at statsråden i sitt svar til Solholm sa at det må litt andre prosedyrar til – og det var eigentleg mest i samsvar med mindretalsmerknadene frå SV. Så eg vil gjerne berre ha bekrefta at éin ting er kor fort ein skal gjere det, noko anna er korleis ein skal få auka kvoten på vågekval.
Jeg kan bekrefte at jeg ikke oppfatter det som om jeg har fått en klam omfavnelse av representanten Elvik – ikke i dag heller. Når det gjelder antall dyr i en framtidig kvote, synes jeg det blir feil å spekulere i tall. Det bør være et vitenskapelig grunnlag som ligger bak. Vi har forholdt oss til IWCs anbefalinger knyttet til RMP, hvor maksimalt antall dyr vil være 750. Vi har altså sagt i meldingen, og Stortinget har sagt i dagens innstilling, at vi skal gå noen nye runder med IWC. Skulle det vise seg at vi ikke får gjennomslag for de vurderinger som vi mener bør ligge til grunn, må vi vurdere om NAMMCO skal overta. Samtidig og parallelt må vi vurdere om de faktorene som ligger inne i bestandsvurderingen, skal omgjøres. Som også komiteen har vært inne på, skal det gjennomføres forskning. Summen av dette bør ligge til grunn for det antall dyr som vi skal ta ut i framtiden. Jeg tar innover meg den klare ambisjon som Stortinget har uttrykt i innstillingen, og som har kommet til uttrykk i debatten her i dag. Det er en føring som vi ikke kommer utenom. Samtidig må vi balansere det i forhold til det som jeg innledet mitt innlegg med, at det å forvalte sjøpattedyrpolitikken internasjonalt er en utfordring. Det er ikke alltid slik at den får rett, som har rett. Det å tilpasse tempoet er også viktig i denne saken.
Presidenten konstaterer at det ikke har funnet sted klamme omfavnelser fra noen kant. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg fikk ikke tid til å si det i stad, men la det være sagt at jeg støtter Fremskrittspartiets forslag om å høste av alle årsklasser, også når det gjelder sel. Det eneste fornuftige i selfangsten er å tillate kvitungefangst. Selv om det blir mye rødt blod på hvit snø – og det er mange penger i det – har Canada vedtatt at 1 million sel skal avlives neste år. Der blir det mye rødt blod på hvit snø! Selv om det er en ulldott, som kvitungen er, er dette det eneste fornuftige for å få redusert bestanden. Blir det lite grann uvær i isen, blir det nettopp mange kvitunger som avgår ved døden i skruis. Så la det ikke være noen tvil om at det er fornuftig å høste av alle årsklasser i selfangsten. Jeg skal ikke dra debatten så langt, men det er også viktig å høste av selen på kysten. Vi har enkelte områder som er så befengt med sel og kveis at fisken ikke kan utnyttes kommersielt. Vi må snarest mulig gå til en desimering av selbestandene på kysten. Jeg forventer at Fiskeridepartementet kommer med et forslag om hvordan dette skal gjøres. Det er ikke nok å avlegge en skyteprøve, verken for utlendinger eller for nordmenn. Før i tiden hadde alle fiskere et gevær om bord i båten, og de skjøt sel. Det kan de ikke gjøre lenger, for de må ta en skyteprøve, og de må ha storviltjegerprøve. Alle må ta en slik prøve. Jeg synes det er unødvendig. Det som er det viktigste for fiskerne og for disse miljøene, er å få redusert bestandene. Så vurder det også!
Jeg er litt i tvil om hvordan fiskeriministerens innlegg skal tolkes. Komiteen er rimelig klar i II, der man sier at det årlige uttaket av vågehval skal økes vesentlig i forhold til dagens nivå, og i tråd i med tilråding fra norske forskere. Det er vel ingen i komiteen som mener at uttaket av vågehval ikke skal skje i tråd med forskernes anbefalinger, men jeg synes at fiskeriministeren i sitt innlegg tok vel mange reservasjoner og ikke minst nevner et nivå på uttak som ligger svært lavt i forhold til det et stort flertall i komiteen har sett for seg. Det er selvsagt krevende med en internasjonal forvaltning av denne type bestander. Det vil være krevende å skulle forfekte det standpunkt som et flertall i komiteen gir ganske klart uttrykk for, et standpunkt som kan komme til å bryte med de anbefalinger som IWC har kommet med, og som Regjeringen ganske raskt også må ta stilling til, om det vil være mulig å få IWC med på et økt uttak, eller om man i større grad må ta hensyn til anbefalinger fra norske forskere, som også helt i tråd med Regjeringens egen stortingsmelding har gitt anbefalinger som innebærer bærekraftig forvaltning på et høyere nivå enn dagens uttak. Det kan ikke skje over natten. Det er ingen som forventer at det skal skje i år. Det må også være et markedsgrunnlag for at det skal kunne skje. Men etter min oppfatning er tidsaspektet og markedsgrunnlaget de to vesentligste forutsetningene for å kunne øke uttaket – langt vesentligere enn anbefalinger fra IWC. Hadde man i 1991, da man åpnet for hvalfangst, lyttet til IWC og til de internasjonale miljøene, hadde vi enda ikke i dag hatt kommersiell hvalfangst i Norge. Det er jeg ganske overbevist om. Det var kun standhaftighet fra norske myndigheter som gjorde det mulig å få åpnet for hvalfangst, og som gjør at vi i dag er oppe på et uttak på i nærheten av 700 dyr. Jeg velger å tolke fiskeriministeren i beste mening, og forutsetter at flertallets vedtak og anbefalinger blir fulgt.
Eg òg vart litt bekymra over statsråden sine mange reservasjonar når det gjaldt vedtaket under II. Det er jo greitt nok å vise til vitskaplege undersøkingar, og eg vil berre stø representanten Enoksen når han seier at om vi hadde lytta til IWC og ikkje vore standhaftige og gått aleine, hadde vi ikkje hatt kommersiell fangst i Noreg i dag. Eg har lyst til å gjere statsråden merksam på kva heile komiteen faktisk sa: «Komiteen merkar seg vidare at Regjeringa seier at eit årleg uttak på 1 800 dyr fram til eit nytt bestandsestimat vert lagt fram[[truleg i 2008]] Og vidare: «Komiteen er samd med Regjeringa i denne vurderinga.» Vidare seier fleirtalet i komiteen, alle utanom SV: «Fleirtalet meiner difor at i lys av eksisterande vitskapleg kunnskap, og av omsyn til målsetjinga om økosystembasert forvalting og marknad, at det årlege uttaket må aukast vesentleg fram til det ligg føre eit nytt bestandsestimat.» Då må eg seie at ein auke til 750 dyr frå 670 ikkje er ein vesentleg auke, sjølv om vi vel kan definere neste år som snarleg i denne samanheng. Eg forstod at statsråden ikkje var villig til å auke uttaket allereie i år, og det har eg for så vidt forståing for. I likskap med representanten Enoksen vel eg å tolke statsråden i beste meining, men eg vil gjerne presisere at fleirtalet består av iallfall to regjeringsparti som er representerte i komiteen, og av Arbeidarpartiet, Framstegspartiet og Senterpartiet. Det er eit rimeleg sterkt fleirtal, og eg hadde kanskje forventa at statsråden var litt klarare, men det kan han få høve til å vere.
Presidenten vil for ordens skyld presisere at det ennå ikke er fattet noe vedtak.
Først til det som representanten Bastesen tar opp om fangst av kvitunger. Regjeringens holdning har vært, som vi også redegjør for i meldingen, at vi ikke har ønsket å åpne for kvitungefangst. Vi registrerer at de som kjøper skinn, også deler den oppfatning at man på det nåværende tidspunkt ikke bør gjøre det, både fordi det ikke er marked for denne typen pels, og fordi man frykter at det arbeidet som er gjort i markedet, skal bli ødelagt ved at man starter med kvitungefangst for tidlig. Når det gjelder kystsel, deler jeg den bekymringen som er kommet til uttrykk, at bl.a. kveisproblematikken gjør det ytterligere nødvendig å ta ut et større antall. Men her er jo problemet at vi ikke har klart å ta ut de kvotene som er satt. Det å øke fangsten og ha incentiver som gjør at man får økt fangsten, er riktig vei å gå. Når det gjelder diskusjonen om antall vågehval i tiden framover, gjør man rett i å tolke meg i beste mening, i den forstand at vi nok deler ambisjonen om å øke uttaket. Regjeringen har selv i sin melding redegjort for at 1 800 dyr bør være det tallet som vi ønsker å nå i tiden framover. Så redegjorde jeg for at det innenfor det systemet som er i dag, knyttet til IWC, vil være mulig å øke tallet til 750 dyr, dvs. en økning på over 10 pst. Det er første steg, og så må vi i fellesskap gjennom forskning og ambisiøse målsettinger og ut fra en økosystemforvaltning skape forståelse for at vi skal gå framover. Jeg synes ikke det ville tjene saken om vi i Stortinget i dag skulle slå fast et visst antall dyr. Men jeg deler ambisjonene, og jeg hører hva Stortinget helt tydelig sier, nemlig at man bekrefter den ambisjonen som Regjeringen har tilkjennegitt i meldingen.
Presidenten vil bemerke at idealet om å ta alt i beste mening også har støtte i Luthers lille katekisme, hvor det anbefales å unnskylde, tale vel og ta alt i beste mening. Det synes å ha vært praktisert av deltakerne i denne debatten på en forbilledlig måte. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 2825]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det er en enstemmig komite som står bak innstillingen i denne saken, som har et særdeles viktig preg over seg, og som dessverre har hatt karakter av å være en slags gjenganger som vi har hatt til behandling. La meg først bare slå fast at det er ingenting som tyder på at aktørene i norsk fiskerinæring er noe mindre lovlydige enn aktører i andre næringer. Men denne saken har kommet i fokus, og vi må prøve via alle gode krefter å få satt det nødvendige søkelys på saken for å bidra til å redusere dette såkalte gjengangeriet når det gjelder behandling av disse spørsmål. Det har igjen vært fokusert på fusk innenfor fiskerinæringen – denne gangen antakelig anskueliggjort gjennom et TV-program som fokuserte på utkastproblematikken. Utkasting er ulovlig i Norge, i motsetning til det som finner sted eksempelvis innenfor EUs fiskerilovgivning. I tillegg vet vi at vi har – og det påstås at det foregår – ulovligheter i stor utstrekning når det gjelder fangst og omsetning av fisk i Barentshavet. Enkelte estimerer kriminaliteten til oppimot mellom 100 000 og 200 000 tonn norsk og russisk torsk. Dersom dette viser seg å medføre riktighet, er det et beløp og en kriminalitet i et omfang som vil få ethvert bankran her i hovedstaden eller andre steder langs kysten til å fremstå som det reneste lommetyveri. Da snakker vi om nokså mange milliarder kroner som unndras fra lovlig virksomhet, i tillegg til at det er en gedigen miljøkriminalitet, som vil være ødeleggende for både forvaltning, forskerhold og aktørene i fiskerinæringen, hvis næringen skal kunne bygge opp en fremtid og ha en langsiktig horisont. Jeg vil gi honnør til fiskeriministeren, som, etter det som angivelig ble avdekket i dette TV-programmet, øyeblikkelig tok initiativ til å nedsette en såkalt utkastkommisjon, som etter min oppfatning har levert en nokså tung og bred rapport. Dog har jeg registrert at det fra organisasjonene i norsk fiskerinæring påstås at det er flere forhold i denne rapporten som savner dokumentasjon. Nå er denne rapporten naturlig nok bare så vidt kommentert i revidert nasjonalbudsjett, men statsråden slår fast at forslag til gjennomføring av tiltak som kan få bukt med fiskefusk, vil bli fremmet i kommende års statsbudsjett. Men jeg har lyst til å si til dem som går Utkastkommisjonens rapport etter i sømmene og påstår at dette er udokumentert, at de bør være varsomme med å gå så veldig høyt på banen som jeg har registrert at noen aktører har gjort. Det alle må gjøre, er å ta dette temaet på det dypeste alvor, og det bør ikke herske tvil om at de største organisasjonene i norsk fangstnæring også må ta dette spørsmålet på det dypeste alvor. For vi må ikke ha et system i dette landet hvor vi skal være utstyrt med overvåking og kontrollører, enten det er via satellitt eller det er fysisk personell om bord, at vi skal ha et vesen og et apparat av kontrollører rundt oss som skal gå og vokte på aktørene i næringen i en grad som kan bli nødvendig hvis ikke de tar dette forholdet på større alvor enn jeg synes de har gjort hittil. Én ting er at dette er økonomisk kriminalitet som er ødeleggende i forhold til den troverdighet denne næringen er nødt til å ha. Men det er også en miljøkriminalitet som er så alvorlig at når vi skal være foregangsnasjon for andre nasjoner i denne verden, taper vi vår troverdighet hvis vi ikke er i stand til å rydde opp først og fremst i vår egen hage. Det må resultere i at de straffeutmålinger som skal gjennomføres i disse spørsmålene, for fremtiden antakelig må få en helt annen og strengere valør enn det som vi har sett bilde av hittil. Men disse forhold vil Regjeringen presentere i forbindelse med kommende års statsbudsjett, og det ser vi sannsynligvis alle sammen frem til.
Jeg vil så sterkt jeg kan, presisere at jeg oppfatter aktørene i fiskerinæringen som lovlydige personer som er opptatt av å følge lover og regler, og som ser betydningen av å behandle ressurser på en måte som gir framtidige generasjoner i næringen et levebrød og befolkningen ellers tilgang på ren og sunn mat. Jeg tror aktørene i næringen er minst like opptatt av å få bukt med uregelmessighetene som det vi her på Stortinget er. Ingen er tjent med at ukulturer får utvikle seg og får virke uten at en tenker over konsekvensene. Derfor synes jeg det er bra at slike forslag blir tatt opp for å skjerpe holdningene og for å skape bevissthet omkring det forvaltningsansvar vi alle har for denne viktige ressursen. Jeg er også tilfreds med at vekslende fiskeriministrer har tatt tak i slike forhold når noe har blitt avdekt, og har gått inn i problemstillingen på en grundig måte. Jeg synes imidlertid at den fiskefusktelefonen som ble etablert av tidligere statsråd Gregussen, ikke burde ha blitt lagt ned av nåværende statsråd. Dette var etter min mening et nyttig tiltak. Samtidig ser jeg behovet for å være grundig i behandlingen av slike saker, slik at seriøse og ansvarsfulle aktører i næringen ikke urettmessig blir tillagt skyld for det som måtte være begått av feil og uregelmessigheter. Jeg ser klart at forhold som er knyttet til regler om kvoter og bifangst, kan sette fiskerne i dilemmaer som ikke er lette å komme ut av, og at dette kan gi utilsiktede resultater i form av reaksjoner. Her påhviler det oss som politikere et stort ansvar for å finne fram til virkemidler og regelverk som blir mest mulig treffsikre, for å unngå at regelverket skaper utilsiktede situasjoner. Her må fiskernes organisasjoner selvfølgelig trekkes aktivt med i utformingen, slik at all mulig kunnskap kan legges i bunnen. Som det framgår av denne innstillingen, er det bred enighet om de tiltak som er nødvendige for at viktige ressurser ikke skal ødes, og om å skape et regelverk som har dette som et viktig hovedmål. Norge må fortsatt være i front når det gjelder internasjonal ressursforvaltning og det som går på aktive kontrolltiltak. Derfor er det viktig at vi, bokstavelig talt, feier for egen dør og opptrer på en måte som skaper tillit både hos næringsaktørene og i verden omkring. Regelverket må ikke levne noen tvil om at vi ikke tolererer økonomisk og miljømessig kriminalitet på noen områder i fiskerinæringen, og sanksjonene må være slik at de virker i praksis. Arbeiderpartiet støtter innstillingen og vil være en aktiv medspiller for å holde fokus på denne viktige næringen og på de rammene som skal være rundt denne næringen i framtiden.
Eg trur det er viktig, som Bendiks H. Arnesen sa, at Noreg må vere eit føregangsland når det gjeld internasjonalt arbeid. Ein av dei første tinga vi burde gjere, var kanskje å få EU til å ha same forvaltning som Noreg når det gjeld utkast av fisk. I Noreg er det forbode, i EU er det påbode, å kaste fisk på havet. Likevel vil eg også seie at vi må ikkje bite på alt som blir slengt ut om norske fiskarar og fiskerinæringa når det gjeld miljøkriminalitet. Det er nok å vise til det famøse programmet på NRK, som vel er basisen for dette forslaget, som ikkje viste ein einaste norsk båt som dreiv med utkast. Det var berre islandske og spanske båtar det vart vist bilete av, ikkje ein einaste norsk båt. Vi skal vere kritiske, vi som sit her, vi som forvaltar, vi som sit i storting og regjering, men vi må vere balanserte når vi tek på oss kontrollørhatten og går ut. For eg trur det er riktig, som saksordføraren sa, og også representanten Bendiks H. Arnesen understreka det sterkt, at norske fiskarar er truverdige, dei er lovlydige borgarar i dette samfunnet. Sjølvsagt finst det brotne kar i fiskerinæringa, slik det gjer i alle andre næringar og yrkesgrupper, og det er viktig at vi tek åtgjerder mot dei som bryt lovene. Eg trur at det beste vi kan gjere, er no å jobbe vidare med saka, og eg ser fram til at statsråden kjem tilbake og orienterer meir om tiltak og vurderingar av rapporten i samband med statsbudsjettet for neste år. Eg vil nemne det som står i denne merknaden frå komiteen: «Komiteen ser det som naturlig at fiskerinæringens organisasjoner trekkes aktivt med i oppfølgingen av dette arbeidet.» Eg trur det er det viktigaste. Eg trur at næringa også ønskjer at vi skal komme dette til livs. Ho ønskjer ikkje å ha for mange brotne kar. Ein kan aldri få ut alle, det veit vi. Men næringa ønskjer ikkje å ha dei, og derfor er det så viktig at ein trekkjer organisasjonane med. Komiteen skriv vidare: «Det er også etter komiteens oppfatning viktig at departementet legger opp til og gjennomfører en kvote- og bifangstpolitikk som kan bidra til å unngå utilsiktede situasjoner med overfiske/utkast som resultat, og at omregningsfaktorbegrepet benyttes aktivt som virkemiddel i dette arbeidet.» Eg trur det er viktig at statsråden og Regjeringa legg seg dette på minne og tek det med seg i det vidare arbeidet, fram til vi får sjå dei åtgjerdene som skal leggjast på bordet for å komme dette til livs.
Dersom det er nokon som synest at forslagsstillarane ikkje har vore balanserte, vil eg berre sitere frå forslaget, der det står: «En må ta som utgangspunkt at de fleste aktørene i fiskerinæringa, som i andre næringer, driver sin aktivitet innenfor rammene av gjeldende lover og reguleringer. Det er ingen grunn til å tro annet enn at det store flertallet av norske fiskere og fiskeprodusenter er seriøse utøvere av yrket sitt. Likevel forekommer økonomisk kriminalitet og miljøkriminalitet i fiskerinæringa.» Her synest eg at vi som forslagsstillarar har balansert nettopp det poenget som sistnemnde talar var så oppteken av. Eg vil berre presisere at vi snakkar ikkje her om fiskefusk, som eg oppfattar som ei stigmatisering av fiskerinæringa. Vi snakkar om økonomisk kriminalitet og miljøkriminalitet i fiskerinæringa, og det synest eg er ein vesensforskjell. Det er det vi vil til livs. Vi vil ikkje til livs ei næring som driv med fusk. Det er ikkje i det heile det vi snakkar om. Eg tek berre ordet for å seie at eg synest at dei merknadene som saksordføraren har fått komiteen til å slutte seg til, er såpass gode at vi har valt ikkje å fremme noko mindretalsforslag i denne saka. Merknadene er i stor grad i samsvar med forslaget og det som er intensjonen med forslaget. Eg registrerer at den såkalla Utkastkommisjonen sine tilrådingar også er i samsvar med det som representantane frå SV har foreslått. Det tyder ikkje på at vi har vore spesielt intelligente når vi har sete og skrive dette forslaget, men på at dette er tiltak som har vore kjende, og som er kjende. Ergo burde ein ha kunna sett dei i gang allereie i vinter, helst i fjor, altså på eit tidlegare tidspunkt, då ein begynte å få merksemd rundt denne saka. Men dette var bakgrunnen for at vi fremma dette forslaget. Det var ikkje opportunisme i forhold til eit mykje omtalt TV-program. Det er ikkje i det heile omtalt i forslaget, men dette handlar om at vi ser behovet for å setje i gang nye tiltak, fordi dei tiltaka som blei sette i gang etter statsråd Gregussen si utgreiing, også omtalt i innstillinga, ikkje har vore tilstrekkelege. Eg registrerer altså at komiteen har dei same intensjonane som SV, og eg registrerer at den såkalla Utkastkommisjonen har dei same intensjonane og presenterer dei same konkrete tiltaka som SV. Eg håpar at statsråden tek dette med seg når han legg fram ei ny orientering i samband med budsjettet for 2005 – eg kunne ha ønskt at det hadde vore tidlegare, men eg vil heller vere saman med ein samrøystes komite på dette – og at nye tiltak vil bli sette i verk.
Dokument nr. 8:35 frå stortingsrepresentantane Åsa Elvik, Bjørn Jacobsen, Hallgeir H. Langeland og Geir-Ketil Hansen om å setje i gang ytterlegare tiltak mot økonomisk kriminalitet og miljøkriminalitet i fiskerinæringa blir i dag lagt ved protokollen. Fiskeridepartementet har teke viktige skritt for alle dei forslaga som er foreslått i Dokument nr. 8-forslaget. Komiteen er samd i at Noreg må opptre med oppriktigheit og stort truverde med omsyn til målsetjingane om ei langsiktig og berekraftig forvalting av dei levande ressursane i havet. Sidan Noreg skal vere ein pådrivar i internasjonal ressursforvalting og kontrollpolitikk, må vi sjølve opptre og leve etter dei målsetjingane vi set. Kristeleg Folkeparti er oppteke av at vi kontinuerleg vurderer om vi er gode nok på kontrolltiltak, for å sikre ei best mogleg forvalting av fiskeriressursane. Eg er samd i svaret frå fiskeriministeren til komiteen på Dokument nr. 8-forslaget om at ein effektiv ressurskontroll er avhengig av at statens verkemiddelbruk ikkje blir sett på isolert, men går inn i eit samspel med næringa sitt eige arbeid med gode haldningar. Arbeidsgrupper har vore nedsette for å sjå på regelverk i forhold til det praktiske fisket, der både representantar frå forvaltinga og næringa har teke del. Vi har merka oss at Fiskeridepartementet vil leggje vekt på dette i det vidare regelverksarbeidet. Dei siste åra har eit styrkt samarbeid mellom kontrollinstansane vore eit gjennomgangstema. Det har vore lagt vekt på eit breitt samarbeid, der ein også involverer skatte- og avgiftsmyndigheitene i det direkte arbeidet for å avdekkje eventuelle uregelmessigheiter. Kristeleg Folkeparti meiner det er flott at det blei teke eit felles initiativ i januar 2003, der ein gjekk inn i ein omfattande samarbeidsavtale om tiltak mot ulovlegheiter i fiskerinæringa mellom næringa sine organisasjonar og kontrolletatane. Det å få innført elektronisk fangstdagbok for å lette fiskarane sitt arbeid knytt til rapportering til myndigheitene vil vere viktig. Kristeleg Folkeparti meiner ein bør vurdere å ta retten til å utøve fiske eller kjøpe fisk på første hand frå folk som utøver kriminalitet på dette området. Vi har merka oss at Fiskeridepartementet har kome med forslag til Stortinget om endring av deltakarlova, med forslag om innføring av eit «overtredelsesgebyr», gebyr for brot på fiskerilovgivinga. Komiteen meiner det er viktig at departementet legg opp til å gjennomføre ein kvote- og bifangstpolitikk som kan medverke til å unngå utilsikta situasjonar med overfiske/utkast som resultat, og at omrekningsfaktoromgrepet aktivt blir nytta som verkemiddel i dette arbeidet. Eg vil gi honnør til fiskeriministeren for at han sette ned ein kommisjon som skulle gi råd om tiltak mot ulovleg utkast av fisk på havet. Rapporten er allereie klar, og departementet er i full gang med vurdering av tiltak som skal setjast i gang. Til slutt vil eg seie at dei aller fleste driv eit godt og ærleg arbeid innafor fiskerisektoren. Det er viktig at næringa ikkje blir stempla som kriminell. Ein kan nesten få det inntrykket i enkelte debattar. Betre kontrolltiltak vil vere det beste tiltaket for omdømet til næringa, for då vil sannsynlegvis dei som har drive med ulovlegheiter, bli stoppa og ikkje lenger øydeleggje for dei som driv ærleg arbeid.
På samme måte som de som har hatt ordet før meg, vil også jeg understreke at de aller fleste som har sitt yrke innenfor fiskerinæringen, driver redelig og gjør en skikkelig jobb. Men til tross for det er det dessverre ikke til å komme bort fra at utkast skjer i alle fartøygrupper og i større eller mindre omfang i de ulike tilfellene. Ifølge revidert nasjonalbudsjett skal Stortinget få anledning til å drøfte denne saken på nytt når statsbudsjettet for 2005 legges fram, og fiskeriministeren har i revidert varslet at det vil komme forslag om tiltak i forbindelse med statsbudsjettet for 2005. Det er derfor ingen grunn til å være særlig lang i denne omgang. Men jeg vil få lov til å peke på at det er flere ting som er nødvendige å gjøre. For det første må man utvikle systemer for å skille mellom grove brudd på de reglene som finnes, og uforvarende uhell, som for så vidt også påpekes i dette forslaget fra SV. Jeg tror også det er nødvendig å se videre på utvikling av fangstmetoder som i størst mulig grad motvirker utkast, f.eks. at småfisk sorteres vekk under fisket, og at man utvikler reguleringsregimer som også medvirker til å hindre utkast, rett og slett ved at man gjør utkast ulønnsomt. Dette er krevende, og det er kanskje ikke umiddelbart så lett å se hvordan det skal gjøres, men man vet at måten reguleringen foregår på, dessverre fra tid til annen tvinger til eller medfører utkast. Jeg skal ikke si «tvinger» til utkast, men «medfører» utkast. Det er også nødvendig å utvikle reaksjonsmønster som står i forhold til forseelsen, slik at de grove overtredelsene straffes hardt. Uforvarende uhell, enten det gjelder rapportering i fangstdagbok eller hva det måtte være når man bommer med noen få kilo på fangster på 20 tonn, kan ikke medføre så strenge reaksjoner som vi har sett i enkelte tilfeller, for det virker rett og slett mot sin hensikt, og gjør at noe av respekten for å følge reglene dessverre brytes ned blant dem det gjelder. Denne saken kommer vi tilbake til. Det er viktig at det blir satt i verk tiltak på bred front, og vi får regne med at de forslagene kommer i forbindelse med statsbudsjettet for neste år.
Kasting av fisk er noe svineri. La nå det være slått fast. Men det vi så på TV, var ikke norske fiskere som kastet fisk. Det var utlendinger. Hvorfor lot vi oss opprøre over det? Hvorfor er Stortinget opprørt? Det er jo hverdagen i EU vi snakker om. Der er man pålagt å kaste fisk man ikke har kvote på. Jeg forstår ikke de folkene som mener at vi skal være med i EU, for sånn foregår det jo. De som er med i EU, vil ha det sånn. Men det var ikke norske fiskere som gjorde det. Norske fiskere er de eneste personene som får bot for å gjette feil. Hvis man gjetter at man har 30 tonn sei f.eks. nede ved siden, og så går og leverer den fangsten og det er 40 tonn på vekta, får man bot. Hvis man gjetter at man har 40 tonn nede ved siden, og så går og leverer 30 tonn, får man bot da også! Man har gjettet feil. Miljøkriminalitet heter det. Journalistene som skriver om dette, vet ikke bedre. Fiskeren som har gjettet feil, blir hengt ut på førstesiden som miljøkriminell. Han har gjettet feil. Det er fangstdagboken som gjør folk kriminelle. Det er regelverket som gjør at folk kommer på førstesiden. Så blir de kriminelle. Så sies det at det er økonomisk kriminalitet. Ja, torsken blir blå på ryggen. Seien blir brun på ryggen. Ueren blir kvit. Ja, men den kommer jo på seddelen, så man betaler skatt, og man betaler moms. Det er jo ikke økonomisk kriminalitet. Det er en omgåelse av regelverket – det er jeg enig i. Men det er jo ikke noen som har stjålet noen ting. Det eneste er at det ikke blir helt rett for forskerne. Det er jeg skjønt enig i. Det er jo ikke økonomisk kriminalitet i den forstand at det er stjålet fra fellesskapet, men det er ikke katalogisert rett. Jeg tror ikke forslagsstillerne er riktig klar over hva de har gjort. De har gjort alle til kjeltringer. Men alle er jo ikke det. De er ærlige, oppriktige og skikkelige folk, de aller fleste. Det er et fåtall som driver på med økonomisk kriminalitet og miljøkriminalitet. Det er et absolutt fåtall, for det er ikke mulighet for det. Man kan ikke levere fisk svart, og det blir katalogisert feil. Vi har enkelte tilfeller, men de aller fleste er skikkelige, oppriktige folk.
Jeg er glad for at vi alle i dag deler den oppfatningen omkring disse problemstillingene at de aller fleste fiskerne er ærlige og skikkelige folk. Det er arbeidsomme folk, som driver sin næring innenfor akseptable etiske og moralske normer. Men dessverre er det «brodne kar i alle leire», og vi kan konstatere at fiskerinæringen dessverre er belastet med saker som er av et slikt omfang at næringens omdømme trues i forhold til både forbrukerne og andre som er opptatt av miljø, dyrehelse og bærekraftig forvaltning av marine arter. Jeg vil understreke at vi skal ha en nulltoleranse på dette, enten det er en stor eller liten båt, enten det er en stor eller liten fangst. Nasjonal og internasjonal forvaltning av fiskeressursene settes nemlig daglig under press, ikke minst på grunn av det såkalte IUU-fisket, «illegal, unregulated and unreported»-fiske, som er et betydelig, globalt problem. Jeg er derfor helt enig med komiteen i at Norge må opptre med både oppriktighet og stor troverdighet nasjonalt og internasjonalt i arbeidet med å fremme en langsiktig og bærekraftig forvaltning av havets ressurser. Da må vi holde det i orden hjemme. Slik opptrer også Norge. Som Stortinget kjenner til, er kontroll av fiske en betydelig del av kostnadene ved forvaltningen av fiskeriene. Jeg er svært opptatt av at kontroll- og ressursbruken gir optimal effekt, og av at reaksjoner og rettsforfølging av overtredelser har en avskrekkende virkning. Erfaringen er at skjerpede straffereaksjoner, administrative forføyninger og bedre samarbeid mellom ulike etater, så som Fiskeridirektoratet, Kystvakta, politi og skattemyndigheter, er langt bedre i dag enn tidligere, og det gir resultater. Vi arbeider også kontinuerlig med å effektivisere kontrollarbeidet, ta i bruk elektroniske databaser og rapporteringsrutiner samt ha forskrifter og regelverk som både kontrollmyndighetene og fiskerne i sitt daglige virke kan være bekvemme med, slik som flere av talerne har vært inne på. Utkastkommisjonen, som jeg oppnevnte tidligere i vinter, la fram sin rapport 28. april i år, og den har fremmet flere tiltak mot ulovlig utkast fra fiskeflåten. Disse blir nå fulgt opp på forskjellige måter. Men det er også vel verdt å legge merke til at Utkastkommisjonen mener at vi må konsentrere kontrollkompetansen til tre ressurssenter, istedenfor dagens organisering under samtlige regionkontor i Fiskeridirektoratet. Jeg er tilfreds med at representanten Elvik som en av forslagsstillerne sier at hun er enig i de forslagene som er kommet. Vi kommer også tilbake til dette. Det er andre forslag som også er helt sammenfallende med forslagene i Dokument nr. 8-forslaget. Som jeg tidligere har sagt i Stortinget, og som i tillegg er opplyst i revidert nasjonalbudsjett, som vi la fram i forrige uke, skal jeg i budsjettproposisjonen til høsten redegjøre for status og tiltak framover på dette feltet. Jeg vil da ta utgangspunkt i den status som fiskeriminister Gregussen gjorde i Stortinget i 2001 om ulovligheter, kontroll og tiltak. Komiteen sier i sin innstilling at det må vurderes å frata overtredere retten til å utøve fiske eller å kjøpe fisk. Slike reaksjoner har vi allerede tatt i bruk, og vi kan, og har også gjort det, i grove tilfeller av overtredelser suspendere retten til å fiske eller å kjøpe fisk i første hand. Det er et instrument som allerede er i bruk. Når det gjelder komiteens merknad om bl.a. kvote- og bifangstpolitikken, er jeg selvsagt enig i at denne må gjennomføres slik at man unngår utilsiktede situasjoner med utkast og overfiske. På den annen side går jeg ut fra at komiteen er enig i at bifangstproblematikken også må hensynta at i noen tilfeller er hensikten å unngå fiske av undermålsfisk eller truede arter. I andre tilfeller er bifangst en del av kvotereguleringene under samlekvotesystemet. Dessverre må vi konstatere at bifangst er et av hovedproblemene eller – skal jeg si – drivkreftene i den økonomiske kriminaliteten og miljøkriminaliteten som Dokument nr. 8-forslaget tar opp. For øvrig går jeg ikke nærmere inn på de konkrete forslagene eller andre tiltak som Fiskeridepartementet har til vurdering eller har iverksatt, i og med at komiteen er enig i at vi skal komme tilbake til det i en annen sammenheng. La meg likevel helt til slutt peke på et forhold som også representanten Kristiansen nevnte: Utkastkommisjonen, som avgav sin innstilling for kort tid siden, estimerte det økonomiske omfanget av ulovlighetene. Det har vakt betydelige reaksjoner i næringen. I Fiskeridepartementet kan vi ikke kvalitetssikre opplysningene, men jeg er redd for at debatten om hvor stort dette er, skal avspore debatten fra det som bør være hovedsporet, nemlig at næringsutøvere må ha etiske normer som setter stopp for slik kriminalitet, og dernest at myndighetene skal ha en så effektiv kontroll og så relevante reaksjoner at det ikke engang lønner seg å prøve. Dette er et problem som næringen tar på alvor, og den jobber aktivt med å hindre at utviklingen går i gal retning. I så måte opplever jeg at næringen og myndighetene har felles interesser. Men jeg vil også advare mot at vi stigmatiserer næringen som sådan.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 2826]]
Så langt har me i Noreg heldigvis vore skåna for dei heilt store oljeutsleppa knytte til skipsulukker. Men internasjonalt har det vore mange alvorlege ulukker dei siste åra. Ulukker som dei med «Exxon Valdez», «Erika» og «Prestige» har ført til miljøskadar i eit enormt omfang, og oppryddingsarbeidet har kosta milliardar av kroner. Fleire ulukker har òg påført fisk og dyreliv nærmast ubotelege skadar, i alle fall skadar som det vil ta naturen fleire tiår å rydda opp i. Sjølv om omfanget har vore mindre, har det òg her i landet vore ulukker dei siste åra. Fleire av desse har i alle fall i lokal målestokk påført miljøet skadar. Me har òg hatt ein god del nestenulukker, m.a. ein motorstopp på hurtigruta. Me har òg ein del andre eksempel der me har vore svært nær store, alvorlege ulukker i forhold til faren for miljøskadeleg utslepp. I januar hadde me så det tragiske «Rocknes»-forliset. Det er sjølvsagt slik at ved kvar ulukke må ein ha hovudfokus på redningsarbeidet og søket etter overlevande og eventuelt sakna. Men det må òg vera slik at me har eit apparat som fungerer slik at miljøskadane ved ei ulukke blir minst mogleg. I samband med «Rocknes»-ulukka er det komme fram påstandar om at oljevernarbeidet kom i gang altfor seint, og at f.eks. lense først blei lagt ut då oljen hadde spreidd seg over eit svært stort område. Det er også hevda at det blei rekvirert oljelense og anna utstyr frå Horten og Stavanger, mens det same utstyret faktisk fanst i nærleiken av der ulukka skjedde. Det blei vidare påstått at eit raskare oljevern ville redusert omfanget av oljesølet monaleg. Likevel: I dag kan me i alle fall slå fast at ulukka fekk store miljøkonsekvensar. Store delar av strendene i Bergensområdet er tilgrisa. Når eit uhell først er ute, er det viktig at me kartlegg mest mogleg av det som har skjedd, og at me eventuelt tek lærdom av korleis ting er blitt gjorde, og ser om ting kan gjerast annleis i framtida. Når det gjeld årsak og hendingsgang knytt til ulukka, har det komme fram opplysningar om at ulike offentlege instansar har eit ulikt faktagrunnlag, og at det har vore for dårleg samarbeid og kommunikasjon mellom dei ulike offentlege instansane. Den problemstillinga har eg tidlegare teke opp med næringsministeren. Eg skjønnar det slik at det vil bli føreteke ei grundig evaluering av samarbeidet og ansvarsfordelinga mellom dei ulike instansane. Men òg når det gjeld oljevern, ser me at det er ulike instansar som er inne i biletet. Det er òg slik at oljevern og behova knytte til oljevern kan komma i konflikt med det som dreiar seg om redningsarbeidet. Så eg håpar at fiskeriministeren vil undersøkja nærmare det som blei gjort i tilknyting til oljevernet, og vurdera om det går an å læra noko av denne ulukka. Noreg har ein svært lang kyst. Store delar av denne kysten er svært vêrutsett. Derfor vil det alltid vera fare for at ei større ulukke òg skal kunna ramma Noreg. Særleg alvorleg blir dette når me snakkar om transport av olje. I dag veit me alle at det skjer ein etter måten stor oljetransport til og frå Noreg. Svært mykje av denne trafikken er knytt til olje- og gassanlegga i Nord-Hordaland. Lokalt er det stor uro over at beredskapen ikkje skal vera god nok. Særleg stiller mange seg undrande til at ministeren har bestemt å flytta oljeverndepotet frå Fedje, som ligg midt i innseglinga til den delen av kysten vår som utan samanlikning har flest anløp. Det er òg utan samanlikning den delen av landet der det blir transportert mest olje, og der faren for ulukker er størst. Eg kan ikkje sjå at det finst eit fagleg grunnlag for flyttinga. Men det som må vera avgjerande, er om beredskapen er god nok. Eg vil spørja ministeren om beredskapen og ikkje minst materiellsituasjonen i dette området no er god, sjølv etter at deponiet på Fedje er nedlagt. Me har ikkje berre stor transport av olje til og frå Noreg, alt tyder òg på at me vil få ein svært stor auke i transporten langs kysten av Noreg. Ingen veit i dag heilt kor stor oljeaktiviteten i Nord-Russland vil bli, men det er all grunn til å tru at omfanget vil bli eit heilt anna enn i dag. Me veit at det er stor leiteaktivitet i dette området, og me veit at USA og Russland har skrive under ein avtale om at det skal eksporterast svært store oljeressursar frå Russland til USA. Me veit òg at ein byggjer røyrleidning til Murmansk hamn, og at det er store planar for utskiping av olje frå dette området. Så det er all grunn til å anslå at transporten av olje langs kysten vår vil bli mangedobla i høve til det som er tilfellet i dag. Dersom ein med russiske auge ser optimistisk på det, vil ein kunna rekna med at om nokre få år kan det vera så mange som fire til fem store tankskip langs norskekysten til kvar tid. Det er klart at dette vil auka faren for ulukker nokså mykje. Eg reknar sjølvsagt med at dei båtane som vil trafikkera Murmansk og resten av Nord-Russland, har ein internasjonal standard. Eg vil ikkje overdramatisera, slik enkelte har gjort, i forhold til kva type båtar me her snakkar om, men likevel er det slik at med aukande frekvens er det òg aukande ulukkesfare. Det me vil oppleva, er at større delar av kysten vår no vil bli eksponert for ei mogleg ulukke. Det finst nokså mange eksempel dei siste ti åra på at båtar og slep av båtar til Nord-Russland faktisk har stranda langs kysten av Noreg. Desse vraka ligg langs kysten til skrekk og åtvaring, og ikkje minst er det grunn til å stilla spørsmålet: Kva ville skjedd om det var ein oljetankar som gjekk på grunn? Det viktigaste er sjølvsagt at me unngår ulukker, men det er òg viktig at me har ein beredskap som er i orden dersom ulukka først skulle vera ute. Det er bakgrunnen for at eg fremmar denne interpellasjonen – eg ønskjer eit fokus på denne problemstillinga. Eg vil spørja ministeren om han meiner at me i dag har nok utstyr, om dette utstyret er tilgjengeleg på rett plass, og om det er mogleg å få utstyret raskt nok fram, slik at ein faktisk kan gjera ein jobb før konsekvensane er uopprettelege. Derfor er spørsmålet: Er beredskapen god nok, eller finst det nødvendige tiltak som må setjast i gang? Kva vil i så tilfelle ministeren gjera, slik at Stortinget kan få gjort dei nødvendige vedtaka?
Sjøtransport er viktig for Norge, og det er en miljøvennlig transportform. Regjeringen er derfor av den oppfatning at målsettingen står fast om at mer godstransport skal utføres som sjøtransport, vel å merke som en sikker sjøtransport. På den annen side, selv med ubegrensede midler og ressurser, kan vi ikke gardere oss 100 pst. mot at ulykker kan inntreffe. Men det jeg kan love, er at Regjeringen har et stort fokus på å forebygge sjøulykker gjennom tiltak for å bedre sjøsikkerheten og få på plass en best mulig oljevernberedskap langs hele kysten. Det sier seg selv at med en kystlinje på 83 000 km er det en utfordrende og krevende oppgave. Risikobildet preges av høy aktivitet på Sture og Mongstad, økning av russisk oljetransport langs kysten i Nord-Norge samt økt skipstrafikk fra Østersjøen gjennom Skagerrak. Regjeringen skal legge fram en stortingsmelding om norsk oljevernberedskap i løpet av høsten 2004. Her vil vi foreta en samlet vurdering av de forebyggende sjøsikkerhetstiltakene og beredskapen basert på oppdatert analyse av miljørisikoen ved skipstrafikk. Vi må også ta lærdom av sjøulykker. Etter ulykken med «Rocknes» vurderer Kystverket tiltak for å bedre sikkerheten for skipstrafikken i det området. Kystverket har også iverksatt en evaluering av oljevernaksjonen, og denne vil vi komme tilbake til i meldingen. Den økte oljetransporten i nordområdene opptar naturlig nok mange. Denne utviklingen følger vi også tett, og den inngår allerede i grunnlaget for de prioriteringer vi har gjort innenfor sjøsikkerhets- og beredskapsarbeidet, som har vært oppe i Stortinget ved flere anledninger. Jeg viser også her til budsjettproposisjoner så vel som revidert nasjonalbudsjett, som nettopp er lagt fram i Stortinget. Oljetransport langs norskekysten er imidlertid ikke noe nytt. Et betydelig antall skip og store oljelaster har i mer enn 30 år trafikkert i Skagerrak/Nordsjøen, og vi har en betydelig tankfart knyttet til Vestlandet, bl.a. til Mongstad og Sture, hvilket kan defineres som et av de største risikområdene. Ikke en eneste alvorlig ulykke har vi hatt med denne type trafikk. Noen av årsakene er utvilsomt at vi stiller strenge krav til sjøsikkerheten, det er kompetente loser, og det er kompetente folk på trafikksentralene. Det forebyggende arbeidet gir uttelling, men beredskapen og tilgjengelig utstyr er en viktig del av sikkerhetskonseptet. Representanten Akselsen stiller spørsmål om hva som gjøres for å sikre at styresmaktene har nok tilgjengelig utstyr. Statens beredskap mot akutt forurensning er dimensjonert og lokalisert ut fra kunnskaper om miljørisikoen langs hele kysten. På bakgrunn av miljørisiko- og beredskapsanalysen i 2000/2001 ble det etablert ti nye statlige mellomdepoter for oljevernutstyr langs kysten. De 15 hoveddepotene er i ferd med å bli oppgradert. Selvsagt er det mange som er opptatt av oljevernberedskapen i sitt nærområde. Myndighetene har imidlertid et ansvar for at oljevernberedskapen skal dekke hele kysten, slik også interpellanten peker på. Det betyr at vi må være villige til å omlokalisere mannskap og utstyr, på tross av lokale motforestillinger, dersom grundige risikoanalyser tilsier at det gir en bedre total dimensjonering av beredskapen. Det ligger også til grunn for det som er gjort på Fedje. Jeg vil også minne om at norsk oljevernberedskap ikke må vurderes ut fra statens ressurser alene. Norsk oljevernberedskap bygger på et samspill som favner alle ressursene nasjonen besitter i en akutt forurensningssammenheng, både private, kommunale og statlige ressurser. Oljevernberedskapen omfatter eksempelvis beredskapsorganisasjonen og -utstyret til oljeselskapene, både offshore og ved landterminaler. I tillegg kommer hele den kommunale beredskapen, med de 34 interkommunale utvalgene mot akutt forurensning. Gjennom internasjonale beredskapsavtaler kan Norge også få bistand fra andre stater ved større sjøulykker, slik Norge bidrog, senest under «Prestige»-ulykken i Spania og Frankrike. Det er viktig å se på hvordan vi utnytter og samordner de beredskapsressursene som er til rådighet. Fiskeridepartementet har tatt initiativ til en bedre koordinering og samordning av beredskapen mellom de ulike aktørene, herunder Forsvaret, oljeselskapenes beredskapsorganisasjon NOFO, Fiskebåtredernes Forbund og Redningsselskapet, og i denne forbindelse har vi fått forbedringer gjennom en bedre koordinering av bl.a. fly- og satellittovervåking i kyst- og havområdene. Oljevernberedskap er viktig når uhellet er ute, men det viktigste er jo at vi unngår at ulykker inntreffer. Regjeringen har derfor tatt initiativ til og iverksatt en rekke tiltak for å styrke sjøsikkerheten langs norskekysten. I så måte har Kystverket kartlagt nødhavner og strandsettingsplasser for bruk ved eventuell fare for akutt forurensning. I tilegg er nødlasteutstyr utplassert langs kysten. For å få et større handlingsrom ble territorialfarvannet utvidet fra fire til tolv nautiske mil fra årsskiftet. Utvidelsen gir mulighet for kontroll og regulering av skipstrafikken i et større geografisk område enn tidligere. Men fortsatt er det slik at den betydelige delen av denne flåten går utenfor territorialgrensen. Kystverket har fastsatt påbudte seilingsleder i territorialfarvannet på strekningen mellom Vardø og Nordkapp for å separere trafikken og dermed minimalisere risikoen for uhell. Seilingsledene innebærer at farlige og forurensende transporter er pliktige til å holde en minimumsavstand fra kysten. Det er etablert statlig slepebåtberedskap for Nord-Norge. Videre samarbeider Fiskeridepartementet med russiske myndigheter for å utvikle et gjensidig meldings- og informasjonssystem for oljetransporten fra Barentsområdet, en transport som vi forutser skal øke betydelig i omfang i årene framover. I den sammenheng må vi bygge opp en beredskap i forhold til det, og da inngår samarbeid med russiske myndigheter om oljevernberedskapen og slepebåtkapasiteten. Det er allerede etablert fire trafikksentraler i Sør-Norge – én er åpnet under denne regjeringens ledelse. For å overvåke oljetransporten i nordområdene skal det etableres en trafikksentral for Nord-Norge i Vardø, som skal være ferdig i 2007. Fram til denne trafikksentralen settes i operativ drift, vil overvåking av skipstrafikken utenfor Nord-Norge ivaretas ved utnyttelse av Kystverkets ressurser, bl.a. Fedje trafikksentral. Men også ut fra en sikkerhetsvurdering bestemte Regjeringen at man ikke skulle stenge ned sentralen i Brevik, men skulle opprettholde bemanning. Igjen la vi en totalvurdering til grunn. Vi har også etablert et nettverk for automatisk identifisering av skip, AIS, langs hele kysten. Systemet vil gi oss bedre oversikt over og kontroll med skipstrafikken. Jeg var senest for få dager siden og besøkte Kystverket i Haugesund, og fikk der demonstrert den overvåkingen som er, den kontrollen man har, over de fartøy som befinner seg langs kysten, hvor de har vært, hvor de har planlagt å gå, og hvilken last de har, og det er med på å gjøre at sikkerheten og beredskapen økes ytterligere. Sjøsikkerheten og oljevernberedskapen langs kysten kan alltid bli bedre. Derfor pågår det en kontinuerlig oppgradering. Vi ligger langt framme internasjonalt, og både når det gjelder oljevernberedskap og trafikkovervåkning, er norsk kompetanse og norsk teknologi etterspurt. Ved «Prestige»-ulykken bistod vi med norsk oljevernsystem og med fagkompetanse. Kystverket ligger også langt framme i utviklingen og i bruken av ny teknologi. Det er bl.a. en sentral aktør i utviklingen av et felles europeisk informasjonssystem, som vil gi oss en bedre oversikt over sjøtransporter med farlig eller forurensende last, ikke bare i norske farvann, men i hele EU-/EØS-farvannet. Og det er noe av det vi ser viktigheten av, at vi kan ha en samlet overvåking av større havområder enn det som ligger innenfor norsk jurisdiksjon, eksempelvis i Østersjøen, Nordsjøen og i farvannene nordover. Dette betyr ikke at vi kan lene oss tilbake, selv om vi ser at vi på mange områder er i front. Vi arbeider kontinuerlig med en rekke tiltak for å sikre at vi har god sjøsikkerhet og et velfungerende operativt system langs hele kysten. I den varslede stortingsmeldingen om oljevernberedskapen vil jeg komme nærmere tilbake med en vurdering av oljevernberedskapen, herunder også oljevernaksjonen i forbindelse med «Rocknes»-ulykken. I en slik stortingsmelding får vi anledning til å samle alle tråder og ut fra det sette rammene for det framtidige oljevernet, ut fra det framtidige risikobildet. Men jeg vil gjerne ha understreket at når det gjelder «Rocknes»-ulykken, vil jeg ikke ta en evaluering her og nå. Jeg synes vi skal avvente det arbeidet Kystverket har satt i gang, og det vil danne et godt grunnlag for å lære av eventuelle ting vi kunne ha gjort på en bedre måte. Men jeg har lyst til å si, som også interpellanten var inne på, at det som først gjelder, er liv og helse, deretter kommer miljø. Så får vi se hva en evaluering avstedkommer. Jeg har tidligere i Stortinget sagt at hvis det skulle være behov for å bruke lengre tid på evalueringen enn det vi forutser i dag, og at det vil få konsekvenser for muligheten til å levere stortingsmeldingen i løpet av høsten, vil jeg komme tilbake til Stortinget med det. Men jeg har en ambisjon om å gjøre begge deler i løpet av høsten.
Ønsker interpellanten ordet? – Det gjør han ikke.
Då Stortinget bad om å få ei samla melding om heile oljevernberedskapen langs kysten, hadde ikkje «Rocknes»-ulukka vore. Ulukka aktualiserte kanskje beredskapen meir, og ho hadde eit tragisk utfall, med mange av mannskapet som omkom. I dag er det viktig at vi fokuserer på det som går på oljevernet, og den beredskapen som det er nødvendig å ha dersom og når det skjer ei ulukke. Sjølv om ein aldri ønskjer at det skal skje ulukker, må ein innsjå at det skjer. Eg bur nær staden der den ulukka skjedde, mellom Bergen og Sotra, og eg såg ved sjølvsyn dagen etter båten liggja der. Og då eg kjørte over Sotrabrua, kunne eg ved sjølvsyn sjå at ein ikkje hadde begynt å gjera nokon ting i forhold til oljevernberedskapen eller den beredskapen som er nødvendig med tanke på miljøet. Det er klart at eg er einig med alle som seier at det viktigaste er å redda liv, og at det skal gjerast først. Men det går an å gjera fleire ting samstundes. Og det er klart at for dei øyane som ligg vest for Bergen, er det framleis store konsekvensar når det gjeld både strandsone og fuglar, som har fått ein lagnad i eit øydelagt miljø. Så til spørsmålet. Eg er glad for det som har vorte sagt, at ein skal ha ei grundig evaluering av alt som har skjedd med omsyn til «Rocknes». Dette skal vi komma attende til. Men i mellomtida legg ein altså ned eit statleg oljeverndepot på Fedje, som ligg midt i innseglinga til den nest mest trafikkerte hamna i heile Nord-Europa – med Sture-Mongstad-området og alle dei tankarane som går med full last dit. No har altså Kystverket sagt opp leigeavtalen for lagerlokala på Fedje. Leigetilhøvet skal avsluttast i november i år, og på Fedje har ein fått melding om at mannskapet som er knytt til drift og beredskap, skal seiast opp. Og Fedje-ordføraren, som er partikollega til statsråden, har slått fast at det ikkje på nokon måte kjem på tale at ein liten kommune, med 700 menneske, skal dekkja utgiftene til mellomdepotet, som fiskeriministeren har sagt skal vera på Fedje. I den situasjonen ein er i no, der det skjer ulukker, legg ein ned den statlege oljevernberedskapen. Då vert folk veldig usikre på om staten vil ta dette ansvaret. Vil statsråden gjera det som er nødvendig, slik at ein kan kjenna seg trygg på at ein tek skikkeleg vare på oljevernberedskapen langs denne delen av kysten – som langs resten av norskekysten?
Det er en viktig problemstilling som representanten Akselsen tar opp, og som Regjeringen har varslet at de vil komme grundig tilbake til i en stortingsmelding om oljevernberedskap. Etter hvert som oljeletingen og oljeproduksjonen har flyttet seg nordover til kysten utenfor Nord-Norge, har det oppstått nye utfordringer. Det er et tøft klima i nord, og det er enda større utfordringer ved eventuelle ulykker. Derfor er muligheten for å samle opp olje i dårlig vær en helt avgjørende faktor for framtidens oljevernberedskap. Fiskeriministeren påpekte hvor viktig forebygging er. Jeg er glad for at det er etablert slepebåtberedskap for Nord-Norge. Jeg har også merket meg samarbeidet med myndighetene i Russland, at det her arbeides for å videreutvikle et gjensidig meldings- og informasjonssystem for oljetransporten i Barentsområdet. Jeg hørte fiskeriministeren si at oljevernberedskap og slepebåtkapasitet vil inngå i det samarbeidet vi har med Russland. Når trafikksentralen i Nord-Norge er ferdig, tror jeg at vi har gjort mye for å forebygge større ulykker. Utvidelsen av territorialfarvannet fra årsskiftet, fra 4 til 12 nautiske mil, gir oss et større handlingsrom. Den muligheten må vi benytte til å utvide kontrollen og reguleringen av skipstrafikken i et større område enn tidligere. Det er også svært positivt at Kystverket har fastsatt påbudte seilingsleder i territorialfarvannet på strekningen mellom Vardø og Nordkapp. Det gjør at potensielt forurensende transporter må holde større avstand til kysten. Jeg vil takke fiskeriministeren for en god redegjørelse, og jeg ser frem til at Regjeringen legger frem en stortingsmelding om temaet.
Eg vil seie det slik at når det gjeld oljevernberedskapen, ser eg han ut frå fire pilarar. Den eine gjeld overvaking – det starta det med. I samband med dette kjem vi inn på trafikksentralane. Det er positivt at vi no får opna ein ny trafikksentral, som skal overvake nordområda. Den andre pilaren gjeld depot med utstyr. Det er viktig at det er eit godt og veleigna utstyr på desse depota. Det skal vere det beste av det beste. Eg meiner at det å leggje ned depoet på Fedje kanskje ikkje var klokt. Eg er ikkje heilt ut samd i at anten får vi ha det her, eller så får vi ha det der. Eg synest dette er ei såpass viktig sak i høve til å ta vare på miljøet og kysten vår dersom det skulle skje ei ulykke, at det faktisk er eit både – og. Derfor trur eg ikkje det var ei klok avgjerd å leggje ned depotet på Fedje. Den tredje pilaren som eg trur er viktig, gjeld Kystvakta og Kystverket, med båtar som skal vere i beredskap slik at ein skal kunne hente utstyret på depota og bruke det. Eg ser det som veldig viktig at det er eit samspel mellom Kystvakta og Kystverket, med dei båtane som er der – og også med private båtar som er med i ein beredskap. Den fjerde pilaren gjeld reaksjonsevna til systemet vårt når ulykka er ute. Om den er det berre eitt å seie: Øving gjer meister. Eg trur det er viktig å gjennomføre gode øvingar som er realistiske, og som gjer at ein kan utnytte dei ressursane ein har. Som fleire har sagt, står vi framfor store utfordringar langs norskekysten med tanke på utskiping av olje og gass frå Russland og Barentshavet. Og som det har vore sagt før av andre her, er det viktig. Eg har lyst til å nemne ein liten ting, og det er den avtalen vi har med Fiskebåtredernes Forbund om å ha slepekapasitet. Lat ikkje dette bli ei sovepute! Dette er å sjå på som ei førstehjelp inntil vi kan få betre kvalifiserte båtar til å ta over ein eventuell beredskap.
Det er mange, spesielt representantar frå regjeringspartia, som har vore innom, slik statsråden var, kva slags grep ein faktisk har teke for å betre oljevernberedskapen. Og det er klart at når det gjeld dei meir konkrete forholda med omsyn til det, får Stortinget høve til å komme tilbake til dei i samband med behandlinga av den stortingsmeldinga som heldigvis vil bli lagd fram i forhold til det spørsmålet. Eg har eit håp om at ho kan bli behandla før ein behandlar den oljemeldinga som allereie er lagd fram. Men vi får sjå på om det vil skje. Det er ingen tvil om at dette er eit område der ein har behov for å samordne dei ressursane som er, som på andre sektorar, og sjå på om ein får utnytta ressursane effektivt nok. Eg er klar over at det eg ønskjer å ta opp med fiskeriministeren, sannsynlegvis er næringsministeren sitt område, men likevel: Dette er vesentleg i forhold til det som går på forebygging av ulykker. I kjølvatnet av «Rocknes»-havariet kom det fram i ei melding i Aftenposten at berre 15 norske skip er utstyrte med autoriserte elektroniske sjøkart. Og det er klart at det er eit verkemiddel som det har vist seg vil vere vesentleg i forhold til å unngå at den typen tragediar oppstår. Spørsmålet er då: Kva gjer Regjeringa med omsyn til å syte for at fleire skip har autoriserte elektroniske sjøkart? Det treng ikkje vere påbod i form av ein lov. Det kan like gjerne vere avtalar. Det kan vere at staten bidreg med incentiv i forhold til å få implementert dei sjøkarta som ein allereie har tilgang til. På fredag var eg på ei orientering hos Landsdelskommando Nord-Norge, på Reitan, som var oppteken av at den skremselsdiskusjonen som vi hadde ei stund, om at ulykkene skjer fordi båtane er for dårlege, var ei utvikling som vi heldigvis har komme bort frå. Dei fleste båtane som går langs norskekysten, har i dag doble skrog. Det er ikkje først og fremst det tekniske utstyret til båtane som er utfordringa. Utfordringa er hyppigheita. Risikoen aukar med hyppigheita. Og det er eit poeng for oss å peike på at ein i konsekvensutgreiinga for heilårig petroleumsverksemd i Lofoten-Barentshavet seier at når det gjeld risikoberekninga, kan ein med den oljefrakta som ein ser for seg langs norskekysten, rekne med ei «Prestige»-ulykke kvart hundreår. Og det store spørsmålet er: Er det akseptabelt å oppleve ei «Prestige»-ulykke kvart hundreår i dette området? Det er det sjølvsagt ikkje, og det er den ufordringa vi er nøydde til å ta innover oss, og som Stortinget får høve til å diskutere i samband med meldinga.
For Noreg som oljenasjon er det ei rett problemstilling Olav Akselsen tek opp i denne interpellasjonen når han fokuserer på oljevernberedskapen langs kysten. Som fiskeriministeren peikte på, er det viktig fordi me i Noreg med ein lang kyst er avhengige av ei miljøvennleg transportform. Me har ei målsetjing om at meir av transporten skal føregå som sjøtransport, og den må vera så sikker som mogleg. Samtidig er eg fullstendig einig med fiskeriministeren i at sjølv ikkje med uavgrensa midlar og ressursar kan me gardera oss nærmast mot alt. Når det gjeld den varsla stortingsmeldinga om norsk oljevernberedskap som skal koma i dette året, ser eg fram til denne meldinga, fordi ho skal gå inn på sjøtryggingstiltak og beredskap i forhold til ein oppdatert analyse av miljørisikoen ved skipstrafikken. Dette er svært viktig. Me har lange tradisjonar i forhold til oljetrafikk, særleg i Nordsjøen og i Skagerrak. Samtidig har me vore skåna for store ulukker. I nord er det aukande trafikk, og dei endringane i situasjonen som viser seg, gjer det nødvendig å sjå om me er i beredskap for eventuelle ulukker. Eg synest det som fiskeriministeren legg opp til, at statens beredskap mot akutt forureining er dimensjonert og lokalisert ut frå kunnskapar om miljørisiko langs heile kysten, verkar svært fornuftig. Eg trur òg det er viktig at me har ei heilskapleg tilnærming til kva slags beredskap me skal ha langs heile kysten, med dei konsekvensane dette kan få for ei omlokalisering av mannskap og utstyr. Den totale dimensjoneringa av beredskapen må vera utgangspunktet. Eg synest òg det er viktig at det ikkje er staten aleine som skal ha heile hovudansvaret for beredskapen. Det er eit samspel der alle krefter må bidra. Me kjem heller ikkje unna det viktige førebyggjande arbeidet som blir utført. Her har Regjeringa lagt til grunn eit betydeleg arbeid. Det verkar som om Fiskeridepartementet har ei svært offensiv holdning til desse problemstillingane etter at dei tok på seg hovudansvaret for dette viktige sektorarbeidet. Dei tiltaka som har vorte presenterte her i dag, verkar rette. Dersom eg skulle peika på eitt felt som departementet kunne bidra til å setja fortgang i, er det utarbeiding av eit digitalt kartverk med sikte på ei meir presis opplysning om fareområde i farleiene for å tryggja farleiene for skjer og andre risikomoment som i dag utgjer ein trussel for skipstransporten. Me må alltid fokusera på å bli betre i forhold til oljevernberedskap. Det pågår oppdatering og utvikling heile tida, ofte med bidrag frå norske verksemder som tilbyr sin kompetanse og teknologi. Eg ser fram til at den samla innsatsen vil framkoma i den varsla meldinga om oljevernberedskapen som kjem til hausten.
Oljevernberedskap er et tema som vi sannsynligvis aldri vil bli ferdig med å debattere, for det er nok et faktum at denne typen beredskap aldri vil kunne bli god nok. Selv om vi alle sammen er enige om at man skal streve for å komme dit at vi kan være fornøyd, så er ikke minst den type situasjoner som denne typen interpellasjon refererer til, det tragiske «Rocknes»-forliset, et eksempel på at det er svært mange faktorer som griper inn i hverandre, og som kan være avgjørende for hva som skjer. Det er altså ikke nok bare med en beredskap i tråd med det fiskeriministeren gikk igjennom når det gjelder overvåkning, når det gjelder slepebåtkapasitet og den type ting som vanligvis inngår i oljevernberedskap. Det er også nødvendig å satse på et forebyggende arbeid for å forhindre denne type tragiske forlis som vi her snakker om, f. eks. i form av gode digitale sjøkart, og ikke minst at de sjøkartene som man har, er til å stole på, at grunner, spesielt i sterkt trafikkerte farvann, er merket og er å finne på disse kartene. Nå vil granskingen i forbindelse med «Rocknes»-forliset komme til å vise nøyaktig hva som har skjedd, så la oss ikke forskuttere det her og nå. Men det som har kommet fram så langt, viser at dette er et komplekst bilde. Vi må bygge opp oljevernberedskap. Vi må bevilge nok penger til å få utarbeidet gode digitale sjøkart. «Rocknes»-forliset viser ikke minst at nærhet til en ulykke også er avgjørende. Derfor er det viktig at vi har et desentralisert basemønster, at vi bygger opp under de etater og institusjoner som har ansvar for redningsaksjoner langs kysten, og at også disse kan bistå i å håndtere denne type situasjoner. En redningsskøyte og Forsvaret var på plass i denne situasjonen. De var på plass noen få minutter etter at forliset hadde skjedd. Situasjonen var vel at de som befant seg om bord på denne båten, knapt nok var i stand til å forstå hva som hadde skjedd – ikke hadde man behov for slepebåt, ikke var det uvær som gjorde at man kom opp i denne situasjonen. Den kom helt uvarslet på alle sammen. Og nettopp det at forskjellige instanser befant seg nært, gjorde at man var raskt på plass. Dette er også avgjørende i forhold til hvordan vi tenker framtidig oljevernberedskap, at vi har et desentralisert mønster, og at vi er i stand til å se på tvers av sektorer, slik at de som har ulike typer aktiviteter på havet, også kan bistå i denne type operasjoner. Da tenker jeg på Forsvaret, Redningsselskapet osv.
Jeg har hørt på interpellasjonen, og jeg har hørt fiskeriministeren tale fra denne talerstolen. Jeg synes det er artig at folk har begynt å bry seg om oljevernberedskapen langs kysten. Det er jo kjempemessig at man engasjerer seg, og at de forskjellige politiske partiene er opptatt av dette. Jeg er veldig glad for at det skal komme en melding om oljevernberedskapen fra Regjeringen. Slik som det er i dag, tror ikke jeg at Fiskeridepartementet, på tross av fiskeriministerens forsikringer, er fullstendig klar over hva dette innebærer, men de begynner vel å få forståelsen etter hvert – forhåpentligvis. For de har fått et ansvar, men de har ikke fått fem øre med det. Ansvaret er jo helt riktig. Når tankbåttrafikken langs kysten øker, øker også faren for at det her kan skje en ulykke. «Rocknes»-havariet skjedde rett utenfor stuedøren til folk og i det mest trafikkerte farvannet vi har, og der skulle man jo tro at oljevernberedskapen skulle være på topp. Men den var jo ikke akkurat det, når sant skal sies! Jeg har nevnt «Rocknes». Så er det verdt i denne sal også å nevne at «Rocknes» gikk ulovlig. På lik linje med mange utenlandske fartøy som går langs denne kysten, brøt «Rocknes» utlendingsloven. Mange fartøy har brutt utlendingsloven, i og med at de går fra havn til havn med utenlandsk mannskap som ikke har arbeids- og oppholdstillatelse – som om bord på «Rocknes», og som på alle de fartøyene som går langs norskekysten. Jeg snakker ikke om EØS-båter – nei, jeg snakker om de andre båtene som går langs norskekysten under utenlandsk flagg og med utenlandsk mannskap uten arbeids- og oppholdstillatelse. Og vi aksepterer det. Jeg sitter selv i Odelstinget og vedtar lover, men disse båtene går fra havn til havn med mannskap uten arbeids- og oppholdstillatelse og bryter norsk lov hver dag! Jeg håper dette vil være omtalt i meldingen om oljevernberedskapen fra Regjeringen. Jeg vet at den er ute på høring. Forskriften til utlendingsloven skal forandres, men det skal ikke gå gjennom Odelstinget. Er fiskeriministeren klar over at det er 13 departement som forvalter oljevernet? Fiskeridepartementet, Forsvarsdepartementet, Finansdepartementet, Miljøverndepartementet, Utenriksdepartementet, Olje- og energidepartementet, Samferdselsdepartementet, Utdannings- og forskningsdepartementet, Landbruksdepartementet, Helsedepartementet, Sosialdepartementet, Kommunaldepartementet og Justisdepartementet – alle disse departementene skal ha et ord med i laget.
Eg vil takka ministeren og andre som har delteke i debatten. Eg må kunna konkludera med at fiskeriministeren føler seg komfortabel med dagens situasjon. Han ønskjer ikkje hjelp frå Stortinget på nokon som helst måte til å betra oljevernet langs kysten. Eg er sjølvsagt glad for at alle sider ved «Rocknes»-ulukka no vil bli gjenstand for ei grundig gransking. Det er vel svært mykje som tyder på at det rett og slett var feil eller mangelfull merking som gjorde at båten grunnstøtte. Når det er feil ved kartgrunnlaget, hjelper det for så vidt ikkje same kva kart ein har om bord. Desse spørsmåla får me komma tilbake til ved eit høve, men det er iallfall viktig at den typen feil blir retta opp så fort som mogleg. Eg har sjølvsagt forståing for at ministeren ikkje vil uttala seg om oljevern knytt til «Rocknes»-ulukka så lenge ho blir evaluert, men då reknar eg med at me får ei moglegheit til å gå nærare inn i den problemstillinga i tilknyting til oljemeldinga som ministeren har stadfest skal komma til hausten. Ein del andre problemstillingar får me komma tilbake til då. Det er likevel eitt problemområde eg ikkje føler eg har blitt nemneverdig klokare på. Det er slik at statsråden slår fast at Mongstad og Sture er dei områda i Noreg som er mest utsette, og der faren er størst, for ei ulukke. Det er her trafikken er størst. Likevel har ministeren svekt beredskapen i dette området, ved at oljeverndepotet på Fedje no faktisk er lagt ned. Tidlegare har det vore sagt frå ministeren si side at det skal bli erstatta med eit såkalla mellomdepot. No har me òg fått stadfest at det heller ikkje blir noko av. Dermed må me kunna slå fast at beredskapen i dette området er blitt svekt. Eg kan ikkje sjå at det finst noko som helst fagleg grunnlag for at dette har skjedd, og det har eg heller ikkje fått noka skildring av her i dag. Heilt avslutningsvis vil eg seia at spørsmål knytte til utlendingslova og korleis den blir praktisert innanfor skipsfarten, er viktige, men eg føler likevel at det er litt på sida av det som er tema for min interpellasjon i dag.
Det har vært en interessant debatt. Den bekrefter det engasjementet som er langs kysten omkring disse problemstillingene. Men interpellanten tar feil når han trekker den konklusjonen at jeg fra min side ikke ser at vi i Stortinget og Regjeringen har en oppgave felles. Det ligger en sak i Stortinget i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, og det er varslet en stortingsmelding nettopp for at Stortinget skal være med på disse beslutningene. Det er direkte feil når det sies at det ikke skal opprettes et mellomdepot på Fdeje. Det skal gjøres, og jeg minner om at dette var en sak som bl.a. flertallet i Stortinget, inklusiv Arbeiderpartiet, sa seg tilfreds med. Man bygger faktisk opp beredskapen i dette området ved at man flytter depotet fra Bergen havn ut til Ågotnes, samtidig som man opprettholder et mellomdepot på Fedje. Man sa at man tok det til etterretning og syntes at det var en tilfredsstillende løsning, fordi det ville styrke beredskapen i området. Det må være en misforståelse å påstå at dette skal nedlegges som mellomdepot. Det skal videreføres som et mellomdepot. Da er det slik at kostnadene ved det er en deling mellom det statlige og IUA-ene. Det betyr at det ikke er Fedje kommune alene som skal dekke en mindre del av de kostnadene som er. Men utstyret og frakting av tillagingsplass og ombygging dekkes innenfor rammer som er felles for alle IUA og alle mellomdepoter. Det er slik at man kan ikke alene vurdere den statlige beredskapen. Det er bare én pilar i et større beredskapsbyggverk, hvor den kommunale beredskapen og aksjonsplikten er en del av det, hvor kommunene har et ansvar og har organisert det gjennom 34 interkommunale beredskapsregioner, hvor alle kommunene inngår. Så er det den private beredskapen, som omfatter et sett av ordninger. Det er slik at rundt 70 landbaserte industribedrifter, herunder raffineri og tankanleggene, får særskilte beredskapskrav fra Statens forurensningstilsyn og som følge av det har sine beredskapsplaner. Oljeselskapene på kontinentalsokkelen har beredskapskrav som følge av HMS-regelverket for den sektoren. For oljevirksomhet på norsk sokkel ligger beredskapen og aksjonsplikten hos det enkelte operatørselskap. Alle operatørene er medlem av NOFO, som stiller både materiell og teknisk personell til rådighet for selskapene. I tillegg kommer selvsagt at all virksomhet har en beredskap og aksjonsplikt ved akutt forurensning som følge av egen virksomhet, og en bistandsplikt når staten og kommunene må aksjonere. Summen av beredskapen er summen av all den beredskap og alle de tiltak som kommunene, de private og den statlige beredskapen inngår i.
Dermed er interpellasjonsdebatten over.
Vi går da til votering i sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt frem 17 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Sylvia Brustad på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet forslagene nr. 2–4, fra Sylvia Brustad på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslag nr. 5, fra Sylvia Brustad på vegne av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet forslag nr. 6, fra Sylvia Brustad på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet forslagene nr. 7 og 8, fra Ingvild Vaggen Malvik på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslagene nr. 9 og 10, fra Øyvind Vaksdal på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 11–17, fra Ingvild Vaggen Malvik på vegne av Sosialistisk Venstreparti Vi stemmer først over forslagene nr. 11, 12, 14, 15, 16 og 17, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 13 venter vi med, for det skal støttes av Senterpartiet. Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en vurdering av forsyningssikkerheten i det norske kraftsystemet i sin helhet, fra produksjon til sluttbruker. Denne vurderingen skal inneholde evalueringer av følgende tema:– økonomiske hjelpetiltak som følge av høye strømpriser– virkningene av energiloven med hensyn til ressursforvaltning, forbrukere og miljø– el-avgiften som forbruksregulerende og energipolitisk virkemiddel– overtapping på grunn av strukturen i forbrukermarkedet for elektrisitet– forsyningssikkerhet med hensyn på linjebrudd–ny politikk for energiomlegging og effektivisering– bruken av flerårsmagasiner.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sette av 10 mill. kroner til kompetanseutvikling omkring bioenergi i Revidert nasjonalbudsjett, i form av for eksempel støtte til NoBio, ENOVA, Innovasjon Norge og prosjekter som Energigården og Grønn varme og andre som arbeider for økt bruk av bioenergi.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å utarbeide en helhetlig plan for utbygging av vindkraft i Norge. Planarbeidet skal ikke være til hinder for fortløpende behandling av enkeltkonsesjoner. Planen skal konkretisere hvordan man vil nå et mål om 5 TWh vindkraft innen år 2010.» Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sette i verk tiltak med sikte på å gjøre 1 watt til maksimumstandard for «stand-by-power» for elektriske produkter.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjennomføre en bred gjennomgang av energiloven, og i en stortingsmelding foreslå de nødvendige endringer for å inkludere miljøformål i loven og få bedre styring med svingningene i energiprisen. Loven skal revideres for å legge til rette for å redusere avhengigheten til elektrisitet til oppvarming, bedre konkurransekraften til nye fornybare energibærere, øke mulighetene for bærekraftig energiplanlegging og -omlegging, bedre forsyningssikkerhet for elektrisitet, redusere markedseksponeringen for private forbrukere, og å få kontroll over de bredere strukturendringene som liberaliseringen har utløst.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en stortingsmelding om hvordan Statnetts systemansvar skal utføres. Meldingen skal inneholde vurderinger av bruk av negawatt-markedet, bidrag for økt momentaneffekt, leveranser fra eksisterende back-up-anlegg og bidrag til strategisk viktige vannkraftproduksjonsprosjekter.»
Det voteres så over forslag nr. 13, fra Sosialistisk Venstreparti, som støttes av Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre støtteordninger som gjør folk mindre avhengig av strøm til oppvarming, lik de som er innført i Sverige. Oppvarming ved hjelp av vannbåren varme, bioenergi, solenergi og varmepumper må kvalifisere til støtteordninger når disse fortrenger oppvarming ved hjelp av strøm eller fossil oppvarming.»
Det voteres så over forslagene nr. 9 og 10, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en utredning og sammenligning av rammevilkårene for bygging og drift av gasskraftverk i landene innen EØS-området. Utredningen skal blant annet fokusere på relevante miljøkrav, prisnivå på råstoff og tilgjengelige økonomiske insentiver. Utredningen fremlegges i forbindelse med statsbudsjettet for 2005.» Forslag nr. 10 lyder: Stortinget ber Regjeringen foreta en ny gjennomgang av forsyningssikkerheten og kraftbalansen, og fremme forslag om å legge forholdene til rette for en betydelig økning av kraftproduksjon og effekt, basert på følgende:– Kartlegge kraftpotensialet i tidligere reduserte eller avslåtte vannkraftprosjekter, gjennomgå disse på nytt, og fremme ny sak til Stortinget.– Kartlegge kraftpotensialet ved opprusting og utvidelser av eksisterende kraftverk og fremme forslag til virkemidler som kan realisere dette potensialet.– Utarbeide skatteinsentiver som stimulerer til økt vannkraftproduksjon.– Sørge for at det legges til grunn teknologinøytrale virkemidler ved bruk av eventuelle støtteordninger for kraftproduksjon.– Gi klare forsikringer om at man i Norge ikke skal ha strengere utslippskrav mht. såkalte klimagasser, enn det man har innen EØS-området, samt åpne for at de gjennomføringsmekanismer som ligger i Kyoto-avtalen skal kunne utnyttes fullt ut.– Sikre at naturgass gjøres tilgjengelig ved at man ved statlig deltagelse foretar vurderinger, utredninger og finansiering av infrastruktur for naturgass.– Åpne for tildeling av flere konsesjoner for bygging av gasskraftverk basert på BAT, men uten krav til CO2-håndtering.– Styrke samarbeidet mellom nordiske energimyndigheter, samt sikre Statnett som systemansvarlig, nødvendige virkemidler for å bedre utvekslingsmekanismene mot utlandet, i tillegg til nødvendige virkemidler som gjør dem i stand til å sikre kraftforsyningen i kritiske perioder.En egen sak om punktene over legges frem for Stortinget i forbindelse med statsbudsjettet for 2005.»
Det voteres så over forslagene nr. 7 og 8, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjennomgå disponeringen av flerårsmagasiner. Det skal ses på mulighetene for å investere i større installert effekt i flerårsmagasiner, og presenteres forslag om å endre disponeringen av flerårsmagasiner for å bedre forsyningssikkerheten og gi en bedre og mer samfunnsøkonomisk optimal tørrårssikring innenfor miljømessig forsvarlige rammer.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreslå endringer i kontraktstypene og leveringsforpliktelsene til norske privatforbrukere, slik at eksponeringen for prissvingninger på kraftbørsen reduseres og norske produsenters magasintapping tar større hensyn til forsyningssikkerhet og samfunnsøkonomisk lønnsomhet. Vurderingen skal gjøres på bakgrunn av analysen av strukturen i forbrukermarkedet for elektrisitet, og forskjellene mellom det norske og svenske sluttbrukermarkedet. Endringene skal være komplementære til andre virkemidler for å bedre forsyningssikkerheten, som satsing på energieffektivisering, omlegging til alternativ oppvarming og nye fornybare energikilder.»
Så tas forslag nr. 6, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere en lånegarantiordning eller andre finansieringsordninger for utbyggere av mikro- og minikraftverk.»
Det voteres så over forslag nr. 5, fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en ytterligere forenkling i behandlingen av søknader om vannkraftproduksjon, for eksempel mikro- og minikraftverk kan avgjøres av NVE regionalt eller av lokale myndigheter.»
Forslagene nr. 2, 3 og 4, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, tas opp til votering. Forslag nr. 2 lyder: «1. Stortinget ber Regjeringen forskriftsfeste at alle nye bygg over 1000 m2 skal bygges ut med vannbåren varme. I dag gjelder dette kun statlige bygg.2. Stortinget ber Regjeringen innføre en statlig lånegarantiordning for bygging av infrastruktur for vannbåren varme så raskt som mulig.3. Stortinget ber Regjeringen utarbeide en mer offensiv handlingsplan enn det Regjeringen har lagt fram for trinnvis konvertering av oppvarming med oljekjeler til oppvarming med nye fornybare energikilder.4. Stortinget ber Regjeringen legge fram en handlingsplan for industrialisering av bioenergi i Norge.5. Stortinget ber Regjeringen implementere EUs rådsdirektiv 2003/30/ef og sette i verk en opptrappingsplan for bruk av biodrivstoff.6. Stortinget ber Regjeringen utvide Den Norske Stats Husbanks støtteordninger for installering av vann- og luftbåren varme.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å sette i verk tiltak som sørger for utnytting av energien i vannverk til kraftproduksjon. Slike tiltak kan være teknologikrav og -støtte, tilskuddsordninger, opplysningskampanjer, støtte til forskning og utvikling og inkludering i markedet for grønne el-sertifikater.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem det nødvendige lovforslag om innføring av et pliktig norsk-svensk sertifikatmarked så snart som mulig. Alle anlegg med byggestart etter 2004 og som kvalifiserer for det, må kunne omfattes av ordningen.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en grundig evaluering av energiloven, spesielt når det gjelder oppdekningsplikten og forsyningssikkerheten, og komme tilbake til Stortinget med eventuelle forslag til endringer.» Presidenten har forstått det slik at Sosialistisk Venstreparti vil støtte forslaget.
Presidenten går ut fra at Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot. – Det bekreftes.
Under debatten er det satt frem to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Lodve Solholm på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 2, fra Åsa Elvik på vegner av Sosialistisk Venstreparti Det voteres over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa som ei prøveordning fram til 2009 å tillate heilårleg hausting av grønlandssel i alle aldrar og farvatn for å undersøke fangsteffektivitet og for å utvikle og teste marknader.»
Det blir først votert over I, III, IV og V.
Når det gjelder II, foreligger et alternativt forslag, forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa snarast råd syte for at det blir utarbeidd ein strategi for vågekvalforvalting som byggjer på arbeidet i den Internasjonale Kvalfangstkommisjonen med RMP, slik at det årlege uttaket av vågekval kan auke monaleg i høve til dagens nivå, så sant dette kan gjerast på bærekraftig vis i tråd med tilrådingar frå norske forskarar.»
I sak nr. 9 foreligger det ikke noe voteringstema.