Det foreligger tre permisjonssøknader: fra representanten Rasmus Hansson om velferdspermisjon fra og med 13. juni og inntil videre fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe om permisjon for representanten Jan Arild Ellingsen i tiden fra og med 16. juni til og med 20. juni for å delta i møte i NATOs parlamentariske forsamling i Japan fra representantene Sylvi Graham og Svein Roald Hansen om permisjon i dagene 16. og 17. juni – begge for å delta i COSAC-møte i Athen Disse søknadene foreslås behandlet straks og innvilget. – Det anses vedtatt. Fra første vararepresentant for Østfold fylke, Wenche Olsen, foreligger søknad om fritak for å møte i Stortinget under representanten Svein Roald Hansens permisjon i dagene 16. og 17. juni, av velferdsgrunner. Søknaden foreslås behandlet straks og innvilget. – Det anses vedtatt. Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden: For Akershus fylke: Thore Vestby For Nordland fylke: Dagfinn Henrik Olsen For Oslo: Une Aina Bastholm fra og med 13. juni og inntil videre For Østfold fylke: Fredrik Bjørnebekk
Une Aina Bastholm er til stede og vil ta sete. Representanten Anne Tingelstad Wøien vil fremsette et representantforslag.
På vegne av stortingsrepresentantene Kjersti Toppe, Jenny Følling, Heidi Greni og meg sjøl har jeg den ære å legge fram et forslag om å oppheve kravet om sammenhengende uttak av retten til videregående opplæring.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Denne interpellasjonen ble innlevert 26. mars 2014, og det var – som det står i interpellasjonen – på bakgrunn av statsminister Solbergs uttalelse i forbindelse med regjeringas budsjettkonferanse, der hun varslet at det kom til å bli større utfordringer på arbeidsmarkedet framover. Det er en utfordring vi må stå sammen om å løse, det er derfor jeg har invitert til denne dialogen med statsministeren i dag. Da regjeringa Solberg overtok ansvaret etter regjeringa Stoltenberg i fjor høst, overtok den ansvaret for et av Europas laveste ledighetstall. Det er ikke et resultat av tilfeldigheter eller flaks, men av en bevisst politikk der arbeid til alle er jobb nummer én. Under finanskrisen i 2008 og 2009 ble Norge rammet, som alle land. Et sterkt eksportavhengig land som Norge er sårbart for internasjonale konjunkturer. Når det allikevel gikk bedre hos oss var det et resultat av et solid næringsliv og en aktiv motkonjunkturpolitikk. Målet var Europas laveste ledighet og Europas mest kraftfulle tiltak mot ledighet. Petroleumssektoren, med høyt teknologisk nivå, bidro ved at aktiviteten fortsatt var høy, og det var viktig. Mange offentlig ansatte, som ikke behøver å frykte at de skal miste jobben, gjør også at Norge er mindre utsatt for de sysselsettingsmessige virkningene av dårlige tider. Men det som skilte oss mest fra andre land, var at vi valgte å gå gjennom alle politikkområder med sikte på sysselsettingsvirkning av tiltak under alle departementer. Dette er ikke en utfordring som kan løses bare av Arbeidsdepartementet. Det må være en overordnet målsetting for alle departementer å styrke sysselsettingen på kort og på lang sikt. Skatte- og avgiftspolitikken legger rammevilkår som er avgjørende for næringslivet. Derfor var reaksjonene sterke da regjeringa foreslo å fjerne CO2-kompensasjonsordningen i årets budsjett. Det ville alvorlig svekket store deler av vårt konkurranseutsatte næringsliv, men det ble heldigvis stoppet i Stortinget. På samme måte trues nå norsk treindustri av den uavklarte situasjonen om reglene for elavgift. Den viktigste arbeidspolitikken er næringspolitikken. Dersom næringslivet går bra, er ledigheten lav og verdiskapingen høy. Derfor er landbrukspolitikken direkte viktig for dem som nå frykter for framtida i landbruket. Men den er også helt avgjørende for næringsmiddelindustrien, og den er viktig for de mange små og store leverandørene som leverer varer og tjenester til landbruket. På samme måte er fiskerisektoren, som bidrar til aktivitet, sysselsetting og verdiskaping over hele landet, avgjørende for landet og for mange lokalsamfunn langs hele kysten. Et annet godt eksempel er den maritime clusteren som omfatter mer enn 100 000 sysselsatte rundt omkring i landet. Når vi er opptatt av rederienes situasjon og konkurransekraft internasjonalt, er ikke det av omsorg for rederne, men fordi sjøfartsnasjonen Norge ikke kommer til å være verdensledende dersom vi ikke driver med skipsfart. Det er rundt skipsfarten vi har utviklet en industri og teknologi som et høykostland kan konkurrere med ute i verden. For å få til nødvendig omstilling og fornyelse er utdanningssystemet og forskning helt avgjørende. Det er i skjæringspunktet mellom forskning og industriell utvikling vi finner morgendagens produkter som kan forsvare vårt høye kostnadsnivå. Den kanskje aller viktigste enkeltgrunnen til at det går så bra her i landet, er fellesskolen. Denne genistreken, at alle skal ha den samme muligheten i utdanningssystemet, gjør at alle med talent, og ikke bare noen få utvalgte, får mulighet til å utvikle sin kunnskap. Det er rett og slett god ressursutnyttelse. En annen effekt av fellesskolen er den forståelsen og det samholdet det gir i samfunnet. Det at alle som jobber i et selskap, har felles opplevelser på skolen og kjenner hverandre som likeverdige, selv om de kan ha forskjellig posisjon i bedriften, er sannsynligvis en av hovedårsakene til suksessen til norsk næringsliv. Forsknings- og utdanningspolitikken i dag vil være helt avgjørende for morgendagens næringsliv. Jeg ønsker derfor regjeringa lykke til med det uttalte målet om også å forbedre yrkesutdanninga, til å bli mer tilpasset dem som velger en praktisk utdanning. I arbeidslivspolitikken ser vi nå endringer som ikke styrker arbeidet mot varslet økt ledighet. Alle erfaringer tilsier at midlertidige jobber ikke gir flere jobber, men større andel midlertidige. Regjeringa har dessverre fått flertall for å svekke permitteringsreglementet, samtidig som de varsler noe økt ledighet. Både forslaget om å øke arbeidsgiverperioden fra 10 til 20 dager og redusere perioden for permittering fra 30 til 26 uker har vakt sterke reaksjoner i næringslivet, blant arbeidsgivere og arbeidstakere. En rekke enkeltbedrifter har bedt om at dette reverseres uten at det ser ut til å gjøre inntrykk på regjeringa. Jeg tror Knut E. Sunde i arbeidsgiverorganisasjonen Norsk Industri kan være inne på noe når han sier: «Men konsekvensen av å doble tiden arbeidsgiver er ansvarlig for permitteringspengene, har dessverre fått som konsekvens at mange bedrifter i stedet sier opp folk. Vi tror regjeringen må innse dette og endre reglene i forbindelse med revidert budsjett i vår.» – Dette sa han tidligere i vår. Regjeringa lyttet dessverre ikke til han, det kom dessverre ingen endring i revidert nasjonalbudsjett. Dette gjør det vanskeligere for seriøst norsk næringsliv, som ser verdien både for helse, miljø og sikkerhet og for produktivitet å ha egne, faste ansatte. På samme måte er reduksjonen i antall arbeidsmarkedstiltak et feil tiltak i den av regjeringa varslede situasjonen. En av styrkene til og det som er med på å forklare hvorfor konkurranseutsatt næringsliv er vellykket i Norge, er den norske samarbeidsmodellen. Felles ansvar gir stabilitet i næringslivet, bidrar til nyskaping og omstilling. Men partene i arbeidslivet blir ikke lenger lyttet til i like stor grad – ikke når det gjelder permitteringsregelverket og heller ikke når det gjelder arbeidsmiljøloven, fikk vi høre tidligere denne uka. Den nåværende regjeringa har ikke lenger prosess med partene, men kjører i stedet et ideologisk basert angrep på sentrale lover som har blitt til i et godt samarbeid. Det lover ikke godt. Helt siden Hovedavtalen av 1935 har det i Norge vært ordnede forhold i arbeidslivet i et nært samarbeid med myndighetene. Den tradisjonen utfordres nå av regjeringa. Partene er også enige om den alvorlige situasjonen med sosial dumping og arbeidslivskriminalitet. De forskjellige organisasjonene har mange felles innspill, og noen forskjellige, om hva som må gjøres for ikke å undergrave et seriøst norsk arbeidsliv. Også her bør regjeringa lytte til partene, som har erfaring fra hverdagen og kunnskap om hva som kan virke. Regjeringa Stoltenberg la fram tre handlingsplaner mot sosial dumping og arbeidslivskriminalitet. Onsdag presenterte regjeringa konkrete tiltak som gjør sosial dumping enklere – det til tross for at den gir uttrykk for at også regjeringa nå ser problemet med økt arbeidslivskriminalitet. Samvirket mellom partene i næringslivet og på tvers av politiske skiller har vært en nødvendig forutsetning for den lave ledigheten og det velordnede arbeidslivet vi har i dag. Er statsministeren enig i at det samarbeidet bør utvikles og ikke avvikles? Og er hun enig i at alle politikkområder må virke sammen for å nå målet om full sysselsetting?
Jeg vil takke representanten Dag Terje Andersen for å ha tatt opp et svært viktig tema. Det er et veldig viktig mål for regjeringen å styrke norske arbeidsplassers konkurransekraft. Det er det flere grunner til. For den enkelte betyr en jobb å gå til personlig utvikling, sosialt fellesskap og trygghet for hus og hjem. For samfunnet innebærer høy sysselsetting at verdiskapingen holdes oppe, og at finansieringen av velferdssamfunnet vårt styrkes. Høy sysselsetting og lav arbeidsledighet er derfor prioriterte politiske mål for regjeringen. Arbeidsledigheten økte mot slutten av 2012 i Norge og inn i 2013. Av den forrige regjeringens siste budsjettforslag fremgikk det at ledigheten også ville øke litt i inneværende år. Prognosene nå viser den samme trenden, men nivået er fortsatt lavt. Hvis arbeidsledigheten får stige til høye nivåer, slik vi så på begynnelsen av 1990-tallet, er det vanskelig å bringe den ned igjen. I perioder med høy ledighet er det også en fare for at mennesker varig blir skjøvet ut av arbeidslivet. Derfor er det viktig å ha høy oppmerksomhet om utviklingen, selv om jeg understreker at det fortsatt er sånn at nivået på arbeidsledigheten i Norge er lavt. Men det er fareskyer for Norge. Det er særlig viktig å ta inn over seg de langsiktige utfordringene for norsk økonomi når man peker på noen av de mest sentrale utfordringene for full sysselsetting og for ikke å oppleve høy arbeidsledighet i årene fremover. De siste årene har todelingen av norsk økonomi skutt fart. Vi har gjort oss mer avhengig av oljeinntekter og oljesektorens egen etterspørsel. Samtidig har vi jo lenge visst at den drivkraften som oljeinvesteringene er for norsk økonomi, når en topp og gradvis kommer til å avta. I tråd med den utviklingen vi har hatt, har vi også sett de siste årene hvordan kostnadsnivået i Norge har økt mer enn hos våre viktigste handelspartnere. Samtidig har vi ikke klart å oppnå en produktivitetsvekst som er bedre enn handelspartnerne våre. Det er grunn til å tro at det vi nå ser, er at kostnadsutviklingen bremser veksten og sysselsettingen i Norge. Så vet vi at norsk økonomi står overfor ytterligere to store utfordringer: Vi blir flere eldre på arbeidsmarkedet. Vi vet at sysselsettingen blant de eldste på arbeidsmarkedet er noe lavere enn blant de yngre. De store etterkrigskullene er i ferd med å pensjonere seg. Andelen eldre i befolkningen vil øke. I tillegg står vi overfor en omstilling til en mer klimavennlig økonomi. Vi må ta høyde for at prisen på karbon vil øke kraftig i årene som kommer. Alle disse utfordringene som jeg nå har nevnt, er egentlig godt kjent. Representanten Andersen var i sin interpellasjon opptatt av at den forrige regjeringen iverksatte tiltak for å øke sysselsettingen. Jeg mener vi iverksatte noen viktige tiltak i fellesskap. Pensjonsreformen er gjennomført ved vekslende regjeringer, og vi har stått sammen om å gjøre endringene. Det er et godt svar på noen av de langsiktige utfordringene våre. Men jeg mener også at vi de siste åtte årene før regjeringsskiftet lukket øynene for noen av de andre utfordringene vi har hatt, ikke minst knyttet til mangel på produktivitetsutvikling og kostnadsutviklingen i Norge. Derfor har vår regjering lagt om kursen på en rekke områder. Høye kostnader og lav produktivitetsvekst må møtes med et langt mer offensivt svar enn det vi har sett de siste årene. Derfor har vi satt i gang et arbeid for å se på hvordan veksten i produktivitet kan økes, tørre å stille spørsmålene om hva som skal til for at vi berger velferden i fremtiden ved å kunne kombinere høyt lønnsnivå og høy produktivitet samtidig. Veksten i investeringene i fastlandsøkonomien har vært lav de siste årene. Vi har gjennomført, og vi vil foreslå nye, skattelettelser som stimulerer til investeringer i norske arbeidsplasser. Jeg er helt enig med representanten Andersen i at det er viktig at flest mulig av våre barn går i den samme typen skole. Jeg håper også at barn av fremtidige eiere kommer til å gå i den samme skolen fordi de opplever at de har nærhet til arbeidsplassen, og at ikke eierskapet av norske arbeidsplasser flytter ut fordi vi har særnorske skatter på det. Vi har gjennomført og kommer til å forelå nye skattelettelser. Vi har styrket satsingen på innovasjon, særlig på de næringsrettede innovasjonsområdene som BIA og SkatteFUNN. Investeringene i infrastruktur har økt, og kommer til å bli ytterligere økt fremover. Dette er grep for å gjøre noe med langsiktigheten når det gjelder kostnadsutfordringene og dermed utryggheten rundt norske arbeidsplasser. Vi har allerede gjort mye for å realisere kunnskapssamfunnet. Det er viktig å slå fast: Vi kan ikke plukke hvilke næringer i fremtiden som kommer til å overta fra de store impulsene fra olje- og gassvirksomheten. Men vi vet at det er kunnskap som er fremtidens olje for Norge. Det er derfor vi styrker forskningen. Ny kunnskap vil bidra til nye arbeidsplasser og til at vi løser oppgaver i samfunnet bedre. Ikke minst satser denne regjeringen tungt på skolen. Ambisjonene for etter- og videreutdanning av lærere er blitt kraftig hevet i tilleggsproposisjonen og økt ytterligere i revidert nasjonalbudsjett. En skole i verdensklasse vil styrke norske arbeidstakere på et stadig mer globalt arbeidsmarked og legge til rette for omstilling og trygge arbeidsplasser. Klimautfordringene må også møtes offensivt, sånn at norsk næringsliv kan omstille seg til sterkere miljøkrav i årene som kommer. Et av tiltakene vi har gjennomført, er styrking av Fondet for klima, fornybar energi og energiomlegging utover det forrige regjering var villig til i klimaforliket. Derfor setter vi også inn større muskler i arbeidet mot klimaendringer og sikring av arbeidsplasser i den omstillingen som kommer. Felles for mange av de tiltakene denne regjeringen har lagt til grunn, er å skape kunnskapsbasert vekst nedenfra. Vi stimulerer kreativitet og skapertrang i samfunnet. Det utløser krefter hos mennesker med ideer og som ønsker å satse, og det er helt nødvendig for å skape nye, trygge arbeidsplasser i fremtidens kunnskapssamfunn. Så er jeg helt enig i det representanten Dag Terje Andersen sier om at høy sysselsetting og lav ledighet må være viktige mål for alle statsråder i en regjering. De viktigste tiltakene jeg har nevnt nå, sorterer bl.a. under finansministeren, kunnskapsministeren, næringsministeren, samferdselsministeren, olje- og energiministeren og klima- og miljøministeren. I tillegg jobber f.eks. arbeids- og sosialministeren med bedre resultater av arbeidsmarkedstiltak og med å styrke tiltakene for yrkeshemmede. Utviklingen i sysselsetting blant yrkeshemmede har vært skuffende de siste årene. Statsråden jobber også med å styrke arbeidslinjen. Krav til aktivitet blir obligatorisk for sosialhjelpsmottakere, med mindre sterke grunner tilsier noe annet. Det er viktig for å sørge for at ungdom ikke ledes inn i en tilværelse av passivitet, men trekkes inn igjen i samfunnet når det begynner å skrante. Helseministeren jobber med å styrke tilbudet til psykisk syke. Psykiske lidelser er den viktigste årsaken til sykefravær og til at mennesker faller utenfor arbeidslivet. Den forrige regjeringen fjernet kravet om at helseforetakene skulle prioritere vekst i tilbudet til psykisk syke. Vi har gjeninnført dette. Utenriksministeren har en styrking av arbeidet med næringsfremme i utlandet som et av sine prioriterte, viktige arbeidsområder. I tillegg vet vi at rammebetingelsene gjennom EØS-avtalen er viktige for norske arbeidsplasser, og denne regjeringen har satt arbeidet med å følge opp EØS-avtalens forpliktelser og ivareta norske interesser overfor EU på dagsordenen på en helt ny måte gjennom å samle koordineringsansvaret hos en egen statsråd. Jeg kunne egentlig fortsatt å snakke om mye av dette, for det er et overordnet mål for denne regjeringen å øke konkurransekraften til norsk næringsliv fordi det er det som bidrar til å trygge norske arbeidsplasser. Det er det å ha langsiktigheten foran seg – det å vite hva utfordringene i fremtiden er, som kan utfordre full sysselsetting – som er viktig for politikere. Det er viktig å huske at vi kan gjøre små reparasjonstiltak i nærhet og i nær tid. Det viktige vi kan gjøre, er å skape robusthet rundt våre arbeidsplasser på lang sikt. Vi har derfor en offensiv holdning til å gjøre noe med de langsiktige utfordringene for sysselsettingen. Jeg registrerte ofte at den forrige regjeringen snakket mye om sysselsetting. Den snakket om at den var klar til å bruke rentepolitikk og budsjettiltak hvis utviklingen ble akutt, men den var mindre opptatt av å snakke om de langsiktige utfordringene. Løser vi de langsiktige utfordringene, blir ikke situasjonen akutt. Da sikrer vi sysselsettingen, konkurransekraften og ikke minst tryggheten for hver enkelt familie bedre i årene fremover. At dette arbeidet har prioritet, som interpellanten spør om, fremgår tydelig av regjeringens politiske plattform. Styrket konkurransekraft for norske arbeidsplasser er et av regjeringens satsingsområder. Det har preget regjeringens arbeid så langt, og det kommer til å prege regjeringens arbeid også i årene fremover.
Jeg takker statsministeren for svaret. Ikke minst er jeg glad for at det blir understreket at alle statsråder har et sysselsettingspolitisk ansvar. Det er bare ved å ha den bevisstheten i det daglige arbeidet at en kan nå målet om full sysselsetting – dersom det er det viktigste målet. Det var det for den forrige regjeringa, og jeg håper det er det for den nåværende regjeringa. Vi er jo enige om veldig mye av analysen. En av hovedutfordringene i norsk økonomi er todelingen av økonomien. Det ble jo sagt av både den forrige regjeringa og den nåværende regjeringa, og det skulle bare mangle, for det er reelt sett en av våre store utfordringer. Det er bra at det går bra i oljesektoren, men det er viktig at det balanseres mot den øvrige delen av næringslivet. Så er jeg helt enig i at pensjonsreformen er et lysende eksempel på hvordan vi har fått til gode løsninger i fellesskap, men jeg minner om at dette ikke bare handler om oss i de politiske partiene. Jeg hadde selv ansvaret for den etappen som handlet om å legge fram lovforslagene i pensjonsreformen, og da hadde vi veldig god kontakt. Men det var viktig at også partene i arbeidslivet var aktive. Det handlet ikke bare om å få informasjon om hva vi jobbet med med pensjonsreformen – de var med på pensjonsreformen. Pensjonssystemet vårt er jo til grader avhengig av avtalefestede pensjoner på tilleggspensjonene. Det er et godt eksempel på at vi ikke bare må jobbe tverrpolitisk, men vi må jobbe godt og i dialog og prosess med partene i arbeidslivet. Så var statsministeren inne på at ikke vi kunne velge næringene. Det er riktig, men la meg bruke fiskerisektoren som et veldig godt eksempel. Vi har verdens fineste ressurser der ute i havet, og vi skal, så sant vi klarer, sørge for at ressursene varer. Så har vi altså brukt kunnskapen fra kysten. Vi har brukt kunnskapen til dem som har handlet klippfisk med Portugal og eksportert fisk til Europa i århundrer. Den kunnskapen og kunnskapen om fisken har vi kombinert med forskning på fiskefôr på Ås, på avanserte merder og teknologisk utstyr. Så vi har altså kombinert eksisterende kunnskap med forskning og nyutvikling og blitt verdensledende på oppdrettssektoren. Vi er i dag verdens nest største eksportør av sjømat, og den oppdrettede har passert den villfangede nå. Det synes jeg er et godt eksempel på at en heller ikke skal tenke helt næringsnøytralt. Vi har noen konkurransefortrinn, som jeg nevnte i hovedinnlegget mitt – også for maritim sektor – så man kan ikke bare si at pengene går dit de kaster mest av seg. Vi må ha en strategi for en forskning, for at Innovasjon Norge-midler, for at virkemiddelapparatet virker sammen til å styrke de områdene der vi har komparative fortrinn. Eller som Nils Arne Eggen sa det, da han var leder i Rosenborg. Jeg vet det kan komme til å fornærme statsministeren, men dette er altså tidligere Rosenborg, så da håper jeg det går bra. Han skrev en bok som het Godfoten. Hvis vi satser på det vi er gode på, kan selv et lag fra et lite land klare å konkurrere med noen som har mer ressurser. Og det må være det som er Norges framtid: å satse der vi har konkurransekraft for å gjøre den konkurransekrafta enda bedre.
Jeg er helt enig i at det er viktig å jobbe sammen med partene i arbeidslivet, men det betyr ikke at ikke demokratiet også skal få lov til å si sin mening i Norge. Jeg forstår at man mener at det er feil av regjeringen å sende på høring, sånn at alle i Norge kan uttrykke seg om endringer i arbeidsmiljøloven, uten at arbeidslivets parter først har fått lov til å sanksjonere hva vi skal sende ut på høring. Sånn fungerer ikke demokratiet for meg. Det det dreier seg om, er at vi i prosessen først og fremst skal lytte til gode, faglige innvendinger. Så har jeg lyst til å si at denne regjeringen ikke snakker om næringsnøytralitet i forskningen eller i virkemiddelbruken når det gjelder Innovasjon Norge. Tvert imot har vi mange bransjerettede programmer. Tvert imot jobber vi f.eks. med villfanget torsk – ved å ha levendefanget fisk og beholde den – for å sørge for at vi forlenger årsperioden hvor man kan fange torsk. Når det gjelder havbruksnæringen, har jeg lyst til å si at man kanskje glemte de gründerne som startet det hele. Det er vel kanskje litt representativt for Arbeiderpartiet at de glemmer at det var noen som begynte med det. De som faktisk satset helt i begynnelsen, som bidro til å forlenge kjønnsmodenhetsperioden, gjorde det lenge før forskningen hadde plukket det opp eller det var noen offentlige virkemidler for det. Det var de som av egeninteresse og med stor satsing startet hele det arbeidet. Du trenger altså miksen, du trenger den gründeren som har lyst til å satse med de gode ideene, du trenger forskningsmiljøet, og du trenger virkemiddelapparatet ved siden av for å få til dette – for å skape nytt næringsliv i fremtiden. «Næringsnøytralitet» er et begrep som sist gang ble brukt i et offentlig dokument til Stortinget av tidligere finansminister Schjøtt-Pedersen i 2001. Denne regjeringen har ikke sagt at vi har næringsnøytralitet f.eks. i forskningspolitikk eller virkemiddelapparat. Men det er veldig viktig at vi ikke bruker alle pengene våre på de næringene vi har i dag, og ikke har brede virkemidler som sørger for at de nye næringene, de nye teknologiene og alt det nye som skjer, ikke har et rom. Derfor må vi også ha gode generelle virkemidler, og ikke bare spesielle virkemidler der det er pressgrupper som setter spørsmålene på dagsordenen. For det er de nyfødte ideene, eller de tingene som ikke i dag er funnet opp, som kanskje vil være fremtidsnæringene i årene fremover. Så vet jo jeg som konservativ at vi alltid bygger et næringsliv på det næringslivet vi har i dag, med den kunnskapen og kompetansen. Oljeleverandørindustrien er bygget på vår maritime kompetanse fra før det. Uten den kompetansen ville vi ikke hatt en oljeleverandørindustri som vi har i dag. Derfor vil også fremtidens industrier bygges på den kompetansen vi har fra clustere, men kanskje på helt andre nye og spennende områder. Derfor er det viktig at vi bruker mer penger på forskning og utvikling, og det er viktig at vi gjør noe med det som har vært utfordringen i Norge, at forskning og utvikling har vært for langt vekk fra det som har vært næringslivets behov. Det gjør denne regjeringen.
Jeg vil starte med å takke interpellanten for å sørge for at vi får en overordnet debatt i stortingssalen om strategi for full sysselsetting. Det er det bra at vi får. Så kunne vi gjennom valgkampen høre statsministeren løfte fram verdiskaping som et overordnet viktig tema. Hun framførte kritikk av økende norsk oljeavhengighet og understreket betydningen av å bedrive næringspolitikk som skaffer oss flere bein å stå på. Vi hørte henne gjenta flere av de samme resonnementene nå. Det er det lett å nikke til. Ingen er mot et solid diversifisert norsk næringsliv. Derfor har også mange av de politiske grepene som statsministeren har stått i spissen for etter regjeringsskiftet, vært overraskende, for flere av dem virker direkte mot målet om full sysselsetting i hele landet og god spredning av næringsvirksomheten. Vi fikk regjeringens første budsjett i høst. Det innebar en skattesmell for landbruket som har blitt bekreftet gjennom revidert budsjett, og en rasering av hvitfiskpakken for å nevne noe – samlet sett en politikk overfor primærnæringene som ikke på noen måte kan oppfattes som understøttende. Er man bekymret for konkurranseutsatt industri utenfor oljesektoren, bør man også være veldig opptatt av å sørge for at rammebetingelsene for denne industrien er så forutsigbare som mulig. Dette er bedrifter hvor veldig mange av dem opererer helt på marginen. Før valget var det en rekke blå-blå representanter som var på den rød-grønne regjeringen for å forsikre seg om at handlingsrommet for en CO2-kompensasjonsordning ble benyttet fullt ut. Derfor var det mildt sagt oppsiktsvekkende at regjeringen foreslo å barbere den ordningen i sitt første budsjett. Selv om det forslaget ikke tålte møtet med industrien, møtet med miljøbevegelsen, møtet med Stortinget, og regjeringen måtte snu, ble det sådd en usikkerhet der som ikke er bra. For flere av disse bedriftene er situasjonen nettopp den at de har framforhandlet kraftkontrakter hvor denne ordningen ligger som en forutsetning. Resultatet nå er at det sitter eiere og lurer på om det er spesielt smart å investere i norsk kraftkrevende industri, når vi har en regjering som er villig til å endre på sentrale rammevilkår nesten før de har rukket å tre ordentlig i kraft. I forbindelse med behandlingen av revidert har Arbeiderpartiet fremmet forslag om å sikre ordningen ut avtaleperioden. Jeg håper at det er et forslag som får de borgerlige partienes støtte, for det ville være et veldig godt signal til viktige norske bedrifter. Når jeg er så opptatt av dette, er det fordi det å klare å bevare fastlandsindustrien bidrar til at den omstilles i klimavennlig retning og bidrar til at vi beholder disse viktige kompetansemiljøene. Det er helt avgjørende for å unngå det statsministeren selv har uttrykt bekymring for, at vi skal få for få ben å stå på. Innstramming i permitteringsordningen var interpellanten inne på. Det var også en del av høstens budsjett. Forutsigbart – dette er noe vi har sett fra Høyre-politikere før. Men det er spesielt alvorlig at det skjer samtidig som det varsles økt ledighet. Jeg var en av dem som satt i høringene til revidert budsjett, og der var det ett gjennomgangstema. Det var samstemt kritikk fra både LO, NHO og andre næringsorganisasjoner som sa at man nå i større grad må gå rett til oppsigelser, i stedet for å permittere til ordrebøkene ser bedre ut. Det betyr at bedriftene mister verdifull kompetanse. Revidert er ennå ikke vedtatt. Det er fortsatt mulig å bli med de rød-grønne partiene på å reversere endringene, sørge for at færre mennesker mister jobben. Det koster omtrent 40 mill. kr. Det er halvparten av den summen regjeringen har prioritert til å gi folk mer vin på taxfree under merkelappen «mer valgfrihet». Jeg er helt sikker på at bedriftenes frihet til å velge å permittere sine ansatte i stedet for å si dem opp, er en viktig reform for valgfrihet. Tiden strekker ikke til for å gå inn på nærings- og arbeidslivspolitikken bredt. Men jeg har behov for å si at forståelsen av, eller kanskje den manglende forståelsen av, trepartssamarbeidet som regjeringen har demonstrert de siste dagene, er urovekkende. Jeg tror statsministeren skal ta denne interpellasjonen og det faktum at den er reist, som et signal om en oppriktig bekymring for regjeringens samlede sysselsettingspolitikk. Det er en bekymring som jeg tror statsministeren gjør klokt i å lytte nøye til.
Regjeringens mål er et trygt og fleksibelt arbeidsmarked som sikrer lav arbeidsledighet og høy sysselsetting. Vi vet at et velfungerende arbeidsmarked er helt avgjørende for at hver enkelt av oss skal kunne realisere sine drømmer, ambisjoner, og at det skal lønne seg å jobbe. Høy sysselsetting og lav arbeidsledighet er helt sentrale mål for denne regjeringen. Sysselsettingspolitikken skal legge til rette for et fleksibelt arbeidsmarked, alle skal få bruke evnene sine, og bedriftene må få tak i den kompetansen de trenger. Vi vet at særlig etter åtte rød-grønne år har noen grupper utfordringer med å komme seg i arbeid eller å holde seg i arbeid over tid. Dette gjelder spesielt mennesker med nedsatt arbeidsevne, det gjelder innvandrere, særlig de som ikke behersker godt nok norsk, og ikke minst unge mennesker uten fullført utdanning. Denne regjeringen går nå gjennom en rekke lover og regelverk for å inkludere flere i arbeidslivet og øke arbeidsinnsatsen med både å forenkle og øke fleksibiliteten. Et ekspertutvalg skal i løpet av året vurdere hele Nav med sikte på å gjøre etaten mer brukervennlig, oversiktlig og enklere. I den nye avtalen om et inkluderende arbeidsliv som ble inngått i år, er reglene for oppfølging av sykmeldte gjort enklere. Regjeringen la i budsjettet for 2014 opp til å dreie arbeidsmarkedstiltakene for ordinære arbeidssøkere til en viss økning på prioritering for mennesker med nedsatt arbeidsevne. Det er litt over 70 000 tiltaksplasser i 2014. Den økonomiske utviklingen tilsier nå at tiltaksinnsatsen holdes på dette nivået, men i tillegg til det synes vi det er bekymringsfullt at en økende andel yngre står utenfor arbeidslivet. De har liten arbeidserfaring, og få har dessverre fullført videregående skole. Regjeringen kommer derfor til å legge fram en stortingsmelding til høsten med strategier for at flere personer skal kunne ta del i det ordinære arbeidslivet. Vi begynner å se slutten på lønnsoppgjørene som partene nå har gjennomført. Koordinert oppgjør der konkurranseutsatte næringer får forhandle først, skal bidra til å holde lønnsveksten innenfor rammer som man nå holder på å samarbeide om. Vi har fått en lønnsvekst både i statlig og det meste av offentlig sektor og i privat sektor med en ramme på 3,3 pst., som er mindre enn forutsatt i statsbudsjettet. Det er en god bakgrunn for at partene i arbeidslivet samarbeider godt. Regjeringen har levert både på IA-avtalen og når det gjelder statlig sektor. Og som flere har vært inne på, kommer vi nå med en rekke forslag som skal behandles i Stortinget i neste sesjon – forhåpentligvis – når det gjelder revidering av arbeidsmiljøloven og tiltak for å få enda flere mennesker som står utenfor arbeidslivet, inn i arbeidslivet. Vi kommer fra Høyres og Fremskrittspartiets side til å øke satsingen på lønnstilskudd og arbeidstrening i ordinære virksomheter i samspill med de attføringsbedriftene som i dag finnes, men vi kommer også til å stille betydelig strengere krav til leverandørene av disse tilbudene. Vi ser at når det gjelder så mye penger som vi bruker for å hjelpe dem som trenger å komme seg inn i arbeidslivet, står ikke resultatene i forhold til ressursene som blir brukt. Derfor har også regjeringen sagt at den vil ha bedre betingelser for bruk av sosiale entreprenører og frivillig sektor i velferdssystemet. Vi vil ha et incentivbasert system for å gi flere muligheter til å formidle folk inn i arbeidslivet, og vi har akkurat sendt et forslag på høring for nettopp å legge til rette for sosiale entreprenører, som Kirkens Bymisjon, Pøbelprosjektet og andre, som har kjempegode resultater som langt overgår de fleste kommunale og interkommunale attføringsbedriftene Vi tror også at nå når den nye uførepensjonen starter å virke fra 1. januar neste år, blir det betydelig enklere og mindre risikofylt – hvis man tar på seg hatten til den uføretrygdede som lurer på om dette kommer til å gå bra, hvis man prøver seg igjen i arbeidslivet – og dermed vil man få utnyttet en arbeidskraftreserve som er ganske stor. Vi kommer også til å videreføre og fortsette tilretteleggingsgarantien og funksjonsassistentordningen for funksjonshemmede. Regjeringen kommer til å ha et fortsatt velfungerende trepartssamarbeid, og vi kommer til å ha trivsel for arbeidstakerne og rett til fast jobb som pilarer i vår arbeidsmarkedspolitikk. Det vil sikre et godt arbeidsliv for alle. Samtidig vet vi at arbeidslivet har noen utfordringer. Mange arbeidstakere ønsker mer fleksibilitet, som gjør det enklere å kombinere jobb og privatliv. Regjeringen har nå denne uken fremmet en rekke forslag som jeg gleder meg til, og ser fram til, at arbeids- og sosialkomiteen skal behandle så snart som mulig i den nye sesjonen.
Jeg vil først takke interpellanten for å ta opp et viktig tema – et tema jeg tror det er stor tverrpolitisk enighet om: at det å ha høy sysselsetting og lav arbeidsledighet er et overordnet mål. Da synes jeg også at interpellanten er inne på noe viktig: Dette gjelder selvfølgelig alle sektorer i samfunnet, og det gjelder selvfølgelig også hele regjeringen. Det å ha en god samferdselspolitikk bidrar til å legge bedre til rette for næringslivet, og det er dermed lettere å kunne stimulere til flere arbeidsplasser. Når regjeringen har en storstilt satsing på utdanning og på kunnskap, vil det bidra til å trygge arbeidsplassene og gjøre samfunnet mer omstillingsvennlig. Når regjeringen bidrar til å redusere skatter og avgifter og kommer med forenklinger for næringslivet, bidrar det også til å gjøre det enklere for bedriftene å kunne ansette flere, og det blir også enklere for flere å kunne satse i Norge. Selv om vi i Norge er heldige og har en relativt høy sysselsetting og en lav arbeidsledighet, er det samtidig flere faresignaler som det er viktig at vi tar innover oss. Resten av Europa og verden har hatt, og har delvis, en finanskrise. Finanskrisen har også medført at resten av Europa og våre handelspartnere og konkurrenter nå har foretatt betydelige omstillinger og moderniseringer, som ikke nødvendigvis Norge har gjort de senere årene, og det kan svekke konkurranseevnen vår på lang sikt. Når man snakker om at vi har veldig lav arbeidsledighet, mener jeg at tallene for arbeidsledighet ikke nødvendigvis er helt korrekte. Når vi vet at vi i Norge har over 600 000 mennesker i arbeidsfør alder som står utenfor arbeidslivet, viser det med tydelighet at vi har en betydelig arbeidskraftreserve, som vi ikke benytter. Et av de overordnede målene til regjeringen er å legge bedre til rette for at flere av de 600 000 kan komme ut i arbeid. Det tallet på over 600 000 som står uten arbeid, har jo økt hvert eneste år under den rød-grønne regjeringen. Derfor er jeg glad for at regjeringen nå tar flere grep for å stimulere til at flere av disse kan komme ut i arbeid, enten helt eller delvis. Noe av det jeg var inne på i starten av mitt innlegg, går på det mer generelle, med tanke på å redusere skatter, styrke infrastrukturen og bygge kunnskapssamfunnet. Men noen av de grepene som regjeringen nå har varslet, handler om å myke opp arbeidsmiljøloven noe, å gjøre døren for de som ønsker å arbeide, noe videre og sørge for at vi får et mer fleksibelt arbeidsliv, som faktisk har rom og plass til alle typer mennesker, også mennesker som kanskje har noen andre utfordringer, som funksjonshemmede, innvandrere osv. Derfor er jeg glad for at regjeringen tar de grepene. Så er jeg også glad for at regjeringen styrker antall tiltaksplasser for folk med nedsatt funksjonsevne. Det er et viktig grep som regjeringen har valgt å ta nå i statsbudsjettet. Vi vet jo at det er rundt 70 000–75 000 personer – mener jeg å huske at det var – med nedsatt funksjonsevne, som selv sier at de ønsker å komme ut i arbeid bare det blir lagt noe bedre til rette for dem. Da er jeg glad for regjeringens styrking av tiltaksplassene. Et annet viktig grep handler selvfølgelig om Nav. Det er et av de viktigste virkemidlene vi konkret har for å få folk ut i arbeid. Da er jeg også glad for at regjeringen nå har begynt arbeidet med å gå gjennom hele Nav og ser på hvordan vi kan få et Nav som er bedre tilrettelagt for den enkelte, et Nav som ikke nødvendigvis er veldig firkantet og A4-styrt, men et Nav som kan se hvilke behov, muligheter og evner den enkelte har, og i større grad kan tilpasse tilbudet til den enkelte arbeidstaker – og ikke minst at vi nå har en regjering som ser at Nav også må spille mer på lag med næringslivet for å kunne bidra til å skape flere arbeidsplasser.
Takk til interpellanten, som har tatt opp kanskje en av de viktigste problemstillingene dette hus kan befatte seg med. Vi har vel en felles målsetting: Sysselsetting er veldig viktig i et velferdssamfunn, ikke bare for økonomien som helhet, men det gir den enkelte mening, det gir den enkelte mestring, og det gir også ofte et sosialt fellesskap. Så vi har vel liten uenighet om den såkalte arbeidslinjen, selv om jeg har notert meg at representanten Hadia Tajik har hatt en større artikkel om deltakersamfunnet som et alternativ. Arbeid er også en drivkraft for økonomisk vekst og velferd. Vår velstand og vårt velferdssamfunn avhenger av arbeid. Det var nevnt høringer i finanskomiteen. Jeg tror det grunnleggende, som vi også er enige om her, er at skal vi ha sysselsetting, må vi ha orden i norsk økonomi. Det er bunnplanken. Hvis vi spoler litt tilbake, var vel kanskje de største bekymringene fra rød-grønn side at det ikke ville bli orden i norsk økonomi med et regjeringsskifte. Jeg er glad for at den kritikken har stilnet. Både det vedtatte budsjettet og det reviderte budsjettet viser jo at et nytt flertall kan holde solid orden i økonomien. Så snakker vi om sysselsetting. Der har jeg lyst til å dvele noe ved et tall som gir en felles utfordring. Ja, vi har høy sysselsetting, vi har lav arbeidsledighet. Men faktum er at siden finanskrisen har sysselsettingsgraden, antall sysselsatte i prosent, falt og er nå nede på 68 pst., mens den før finanskrisen var på 72 pst. Det er noe bl.a. arbeidstakerorganisasjonene, med LO i spissen, har tatt opp – hva årsaken til dette er. Vi kommer ikke fra at statistikken viser at flere innenfor det norske arbeidsmarkedet – for å kalle det det – faller utenfor. Flere enn før faller utenfor. Det er faktisk slik at de fleste nye arbeidsplasser har gått til utenlandsk arbeidskraft etter finanskrisen. Det er mange goder ved det, men det gjør at vi har et stort behov, som både Kambe og Wiborg nå var inne på, for å se på hva vi gjør for å ta med inn i arbeidslivet de som i for lang tid nå har falt og faller utenfor. Så er jeg helt enig i at skole er et fundament. De som har flertallet i denne sal, har virkelig satset på skole. Jeg er helt enig i at fellesskolen er bra – så kan man gå til St. Sunniva oppe i bakken her og se at det er fellesskole der også – men det må også være et tankekors og et poeng at den norske fellesskolen like fullt dessverre har reprodusert sosial ulikhet. Den har ikke maktet det som vi vel har hatt som mål: at vi skulle sørge for at alle fikk like muligheter. Jeg er glad for at det er stor enighet mellom de fire partiene om å satse på skole, høyere utdanning, forskning og innovasjon. Dette har vi vist senest i det som kommer i revidert nasjonalbudsjett, og som blir vedtatt om en uke. Vi kommer heller ikke fra at vi må se på kostnadsbildet i det norske næringslivet og se på produktiviteten. Der har den nye regjeringen tatt grep som vi har sluttet oss til, og vi har hatt felles opplegg rundt det i det vedtatte budsjettet. Så vil jeg si: produktivitet, ja, men det kan ikke gå på bekostning av nettopp det andre målet, å sørge for at flere kommer inn i arbeidslivet. Her må det tenkes to tanker samtidig. Det hjelper ikke at vi har en arbeidsstyrke som er svært produktiv, og roser oss for det, hvis det medfører at stadig flere er utenfor og er såkalt uproduktive. Tiden strekker ikke til til å komme inn på forslag om ny arbeidsmiljølov eller arbeidsmarkedsplasser. Jeg kan bare si for Kristelig Folkepartis del at vi har den grunnholdningen at det er vår oppgave å sørge for at vi ikke har et A-lag og et B-lag i norsk arbeidsliv.
Takk til interpellanten Dag Terje Andersen for å ta opp ein spennande diskusjon. Det er alltid kjekt å kunne avslutte ei travel stortingsveke med å diskutere korleis alt det eksisterande er såre vel og all endring av det farlege. Det er mange tema som blir tekne opp. Eg trur interpellanten var innom landbruk, industripolitikk, energipolitikk og skule-, fiskeri-, arbeidslivs- og distriktspolitikk – og statsministeren la vel også til EU/EØS-politikk og klimapolitikk. Det siste var forresten gledeleg. Så det er eit breitt felt vi diskuterer her. Eg vil dvele litt ved ein faktor som openbert er bra i det norske samfunnet og i den nordiske modellen, og det handlar om at vi har låg arbeidsløyse og høg sysselsetjing. Det har vi hatt veldig lenge, og det er gledeleg. Men som enkelte har vore inne på, har Noreg ei betydeleg skjult arbeidsløyse. Det er mange hundre tusen menneske som står utanfor arbeidsmarknaden – ikkje registrerte som arbeidslause, men som ein del av verdas høgaste sjukefråvær – som uførepensjonistar, som menneske på arbeidsavklaringspengar. Det er der den store utfordringa vår ligg, det å få dei menneska, som i veldig mange andre land ville vore sette i rubrikken «arbeidslaus», inn i arbeidsmarknaden – for ikkje å snakke om alle dei som jobbar deltid. Vi har ei relativt høg sysselsetjing, absolutt, men dersom vi justerer for deltid, er ho mykje lågare. Enkelte i denne salen og i den førre regjeringa sverma jo for den såkalla 6-timarsdagen. Norske kvinner jobbar allereie 6 timar om dagen i snitt, på grunn av den høge deltidsgraden vi har – ei stor utfordring. Mykje av dette handlar om å sørgje for at det alltid skal løne seg å jobbe. Då må vi våge å sjå på dei ulike trygde- og velferdsordningane våre med eit kritisk blikk, sørgje for at vi har tryggleik i botnen, men at det alltid løner seg meir å gå på jobb. Representanten Wiborg var innom eit interessant poeng, som eg trur vi kjem til å kome tilbake til i åra framover. Det gjeld dei nabolanda vi har i Europa, som ikkje har vore like heldige/dyktige – alt etter auga som ser – gjennom finanskrisa, og som har hatt store utfordringar. Det har vore krevjande, men det har også ført til omstillingar. Det er også behov for omstillingar i Noreg, og vi har vore skåna frå å måtte ta ein del vanskelege val hittil, men i framtida vil dei vala måtte kome også her. Ikkje minst handlar det om at vi har ein økonomi som er svært oljeavhengig, både gjennom statsbudsjetta vi vedtek i denne salen, og gjennom arbeidsmarknaden og sysselsetjinga vår. Det kjem ikkje til å vare; det kjem til å vare ei stund til, men vala vil måtte kome. Tidlegare denne veka sende omsider regjeringa ut på høyring forslag til endringar i arbeidsmiljølova. Det er noko Venstre har etterlyst lenge. Vi er glade for at vi no endeleg får ein debatt som det har vore lagt lokk på i åtte år, men som er heilt nødvendig for norsk arbeidsliv. Det har vore mykje diskusjon om mellombelse stillingar. Det er openbert ein viktig diskusjon. For Venstre sin del meiner vi at det å sørgje for at ein får ei opning for å ha mellombelse tilsette også i privat sektor, ikkje berre i staten, kan vere viktig for mange som treng å få sjansen til å vise seg fram, vise kva dei er gode for, få ein fot innanfor. Halvparten av dei som er mellombels tilsette, får jobb etter eitt år, to tredjedelar etter to år – altså fast jobb. Men det må vere klare rammer. Mellombelse stillingar er noko som er eit krevjande felt å gå inn i. Venstre meiner det bør vere eit krav at ein får rett til fast jobb etter to år, og det bør også gjelde i statleg sektor, der veldig mange har gått for lut og kaldt vatn i altfor mange år. I f.eks. høgskule- og universitetssektoren går 40 pst. i mellombelse stillingar. Her er det openbert behov for ei innstramming – ein kunne heller opne litt opp i privat sektor. I den diskusjonen som har vore dei siste dagane også her, vart det snakka om at det som no skjer – at ei demokratisk vald regjering med eit demokratisk valt stortingsfleirtal i ryggen sender ut på høyring politikk dei har gått til val på – er eit slags brot på trepartssamarbeidet. Det har eg store problem med å forstå. Venstre er oppteke av eit organisert og trygt arbeidsliv, vi er opptekne av trepartssamarbeidet – det har jo vore frå tidenes morgon, hadde eg nær sagt, og i alle fall sidan vi var med og la til rette for nettopp den hovudavtalen som interpellanten viste til, i 1935. Men det er no ein gong slik at ingen har nokon rett til å førehandsgodkjenne ting før dei blir sende på høyring, men alle skal få lov til å kome med gode innspel i løpet av ein viktig høyringsprosess. Så kjem debatten til denne salen til hausten – det gleder vi oss til – og alle innspela skal sjølvsagt bli tekne med.
Det er en noe forkjølet Else-May Botten som kommer på talerstolen, men jeg skal forsøke så godt jeg kan. Jeg synes at interpellanten tar opp et veldig viktig tema, og jeg er glad for at statsministeren sier at her er vi enige om målet, her skal vi bidra til høy sysselsetting og lav ledighet. Men det er ikke alltid like lett å vite hvilken vei man skal gå i ulike sammenhenger, for ting endrer seg, og vi har ikke styring på alt – noe har vi mulighet til å gjøre noe med, annet har vi ikke. Det som jeg synes er litt interessant, er å ta med at norsk næringshistorie er preget av enorme endringer hele tiden. Det er ikke noe nytt, det har vi stått overfor mange ganger. Vi har hatt – og vi har – et næringsliv med fantastiske evner til å utnytte de mulighetene som er i Norge. Grunnlaget for utviklingen Norge har gjennomgått, må også ses i sammenheng med et bredt spekter av politiske områder. Det er de store strukturene i norsk økonomi og den kulturen vi har for å forvalte ressursene våre, som har gitt oss det velferdssamfunnet vi har i dag. Arbeiderpartiet har alltid vært opptatt av arbeid til alle – det er vårt viktigste mål. Det går denne interpellasjonsdebatten rett inn i. Det er med på å bidra til at alle er med og bruker sine evner, alle er med og tjener penger, alle er med og trygger sitt liv og har mulighet til å planlegge det – og ikke minst er det med på å skape verdier, som igjen er med på å skape inntekter for samfunnet, som gir oss et velferdsgrunnlag med trygghet for alle. Men det er også viktig å bygge på den kompetansen som næringslivet har bygd på. Jeg tenker på den fantastiske historien vi har med Industri-Norge – hundre års kompetanse er bygd opp. Den kompetansen må bygges videre og må være med og bidra til at vi får hundre nye år med tanke på den industriutviklingen vi har foran oss. Det å tilpasse og ha de gode utdanningsmulighetene og koble næringsliv og utdanningsinstitusjoner enda tettere sammen tror jeg er en viktig del av den jobben. Så har jeg lyst til å si noe positivt om trepartssamarbeidet, for jeg synes det er noe som vi har fått til i Norge som har vært utrolig bra. Vi har fått det til lokalt, regionalt og sentralt. Jeg har selv vært distriktssekretær i LO og jobbet tett med NHO og med myndighetene, og jeg ser at det har vært en viktig grunnpilar for oss. Vi ser også på bedriftsnivå hvor viktig dette har vært. Jeg tenkte jeg skulle komme med et eksempel. Gunvor Ulstein ved Ulstein Verft sier at dette trepartssamarbeidet – denne motivasjonen – er viktig for oss. Når hun går på Coop-en for å kjøpe mat, kan det komme en ansatt og si at i dag har jeg funnet noe smart som jeg ønsker å ta opp med deg, jeg ser en mulighet som vi kan gjøre med X-BOW-en vår – eller et eller annet. Gunvor Ulstein tar så opp mobilen, og de finner et møtetidspunkt – de tar grep. Det er noe helt annet enn hva Kina, f.eks., har av trygge arbeidstakere. De tør ikke ta det steget. Det er helt naturlig for oss i Norge. Jeg mener at omstillingsevnen i den mekanismen gir Norge konkurransekraft. Så vil jeg litt inn på det som går på det vi hørte i valgkampen om at det skulle komme veldig mange nye ideer og bedre løsninger i næringspolitikken. Jeg må si at som næringspolitiker har jeg sett veldig lite av de nye løsningene. Vi har sett gamle Høyre-løsninger når det har kommet noen innspill. Det har blitt nedsatt veldig mange utvalg for å finne løsninger på ting, og det er jo fint at man tar en grundig runde på det, men vi venter på at det skal skje noe etter det. Når det gjelder Innovasjon Norge og virkemiddelapparatet, har regjeringen sagt at nå skal vi evaluere det. Det er nettopp evaluert, og næringslivet er ganske tydelig på at det kanskje ikke er det det er mest behov for. Uforutsigbarheten er kommet tilbake igjen gjennom CO2-kompensasjonen, som var veldig vanskelig for industrien å forholde seg til, og permitteringsordningene har blitt endret. Når det gjelder statlig eierskap, er fokuset egentlig bare gammel Høyre-ideologi etter mitt skjønn – det er ikke veldig mye nytt som har blitt signalisert der heller – og forenklingsarbeidet har stoppet opp, selv om man har varslet at her skal det komme mye. Jeg tror at det er viktig at vi nå fokuserer på at alle de statsrådene som er involvert når det gjelder næringspolitikk, må være med og bygge opp og være aktive og stå på for næringslivet. Så skal vi også i opposisjon være aktive når det gjelder å komme med innspill til hva som er viktig for å holde på den høye sysselsettingsgraden som vi har, og finne tiltak som er viktige også med tanke på de utfordringene vi til enhver tid skal møte framover.
Interpellanten utfordrer statsministeren på hvordan hun skal sikre at alle statsrådene i regjeringen skal ha lav ledighet og sterk sysselsetting som overordnet mål i politikken. Jeg kan iallfall forsikre om at vi på slutten av denne stortingssesjonen ser helt konkrete resultater av en ny regjering når det gjelder ansvarsområdet til kunnskapsministeren. Et av regjeringens aller viktigste prosjekter er å realisere kunnskapsnasjonen. Det er fordi, som statsministeren sa, kunnskap er «fremtidens olje for Norge». Det å satse på kunnskap er en forutsetning for verdiskaping og fremtidig velferd i det norske samfunnet. I inneværende års budsjett begynte regjeringen med å vri pengebruken over i å investere mer i fremtidsrettede tiltak fremfor å øke det generelle forbruket. Regjeringen har fått gjennom en kraftig styrking av etter- og videreutdanning av lærere, styrket fag- og yrkesopplæringen, og regjeringen prioriterer tiltak som fører til at flere fullfører videregående utdanning. For å motvirke at folk faller utenfor arbeidslivet på grunn av svake grunnleggende ferdigheter, har regjeringen også styrket bevilgningene til program for basiskompetanse i arbeidslivet. Lærersatsingen blir ytterligere styrket i revidert nasjonalbudsjett. Det brukes nå over 600 mill. kr til videreutdanning av lærere og skoleledere i grunnopplæringen. Vi opplever også at rekordmange lærere vil begynne på videreutdanning. Totalt kan over 3 550 lærere få videreutdanning i 2014. Etter snart ett år med ny regjering er det gøy for en representant som brenner over gjennomsnittlig for forskning, å registrere at det er flere gode grep som nå gjøres for å styrke kunnskapssamfunnet. Siden Erna Solberg tiltrådte som statsminister og Torbjørn Røe Isaksen som kunnskapsminister, har regjeringen så til de grader klart å sette forskning høyt på agendaen. Det inspirerer til videre arbeid for kunnskap og forskning. I inneværende års budsjett er investeringene i forskning styrket med nærmere 0,5 mrd. kr mer enn det som ble foreslått av den rød-grønne regjeringen. Både SkatteFUNN-ordningen og den næringsrettede forskningen ble styrket, bl.a. gjennom bevilgninger til BIA. Regjeringen har også styrket grunnfinansieringen av universitets- og høyskolesektoren gjennom å øke rammen for resultatbasert omfordeling. I inneværende års budsjett ble også bevilgningene til stipendiatstillingene styrket i forhold til forslaget fra den rød-grønne regjeringen, og det ble lagt spesiell vekt på MNT-fag, altså matematikk, naturvitenskap og teknologi. Til høsten har regjeringen varslet at den kommer til Stortinget med sin langtidsplan for forskning, der hovedprioriteringene allerede er kjent: hav, klima, miljø og miljøvennlig energi, muliggjørende teknologier, bedre og mer effektive offentlige tjenester, et innovativt og omstillingsdyktig næringsliv og verdensledende fagmiljøer. Denne uken har vi i Stortinget lovfestet like rettigheter for studenter slik at det blir lettere å kombinere studier med det å få barn. Studiestøtten er økt med 3,65 pst. Det er den største økningen på over ti år. I tillegg til endringene i universitets- og høyskoleloven har regjeringen nylig presentert en ambisiøs plan for norsk deltakelse i EUs forskningsprogram Horisont 2020. Regjeringen tar også grep for å styrke koordineringen av forskningspolitikken ved at regjeringen selv vil «være sitt eget forskningspolitiske utvalg». Det viser at vi har en statsminister som selv ønsker å prioritere forskningspolitikken høyt. Jeg tror at de som er opptatt av høyere utdanning og forskning, har merket seg at regjeringen ikke bare snakker om at den er opptatt av høyere utdanning og forskning, men at den også viser at den mener alvor gjennom handling. Sentralbanksjefen presiserte i sin årstale i 2011 at det er viktig å bruke handlingsrommet oljeinntektene gir, til å investere i vekstfremmende tiltak. Det har dessverre ikke den rød-grønne regjeringen gjort. Jeg siterer fra sentralbanksjefens årstale i 2011: «Myndighetene har brukt handlingsrommet til å gjennomføre standardøkninger og øke utgiftene på en rekke områder. Prioritering av tiltak som styrker produktiviteten og vekstevnen på lengre sikt, herunder justeringer i skattesystemet, synes derimot å ha kommet noe i bakgrunnen.» Det sa altså sentralbanksjefen i 2011. Det er mye som går bra i Norge, men det er også noen faresignaler. Derfor er det bra med en regjering som nå svarer på de utfordringene som vi står overfor med å investere i skole, i høyere utdanning, i forskning og innovasjon. Det er å investere i fremtiden.
Det er bred enighet om at det er viktig å gjøre en jobb for å holde sysselsettingen oppe og ledigheten nede. Det viser denne debatten. Statsministeren peker på de lange linjer, demografi, klimaskifte, de store økonomiske linjene og behov for forskning og utvikling. Men det er også viktig å ha blikket festet på hva som skjer nå, hva skjer i den nære framtid? Som John Maynard Keynes en gang sa: «I det lange løp er vi alle døde.» Vi må også se på hva som skjer nå. I Hordaland har ledigheten det siste året økt med 16,5 pst. Det tilsvarende tallet nasjonalt er vel 9 pst. økning. Hordaland har i likhet med resten av Vestlandet en næringsstruktur med mye konkurranseutsatt industri. Vi er sterkt påvirket av nedbremsing i olje- og gassinvesteringene, og vi ser på målinger osv. at pessimismen er større i vest enn i resten av landet. Dette er ikke en uventet utvikling, som statsministeren selv var inne på. Dette er noe vi har sett komme en stund. Derfor er det viktig å se på hva vi kan gjøre med det. På mange måter mener jeg at regjeringens politikk slik som den blir ført, er med og akselererer en negativ utvikling av dette. CO2-kompensasjonen og slaget om den har vært nevnt. Det har vært en viktig sak for industrien på Vestlandet. Det er også en annen viktig sak for industrien på Vestlandet. Det gjelder muligheten til å permittere arbeidskraft og holde på kompetansen i bedriftene. Permitteringsregelverket og utvidelsen av arbeidsgiverperioden her fører nå til at folk blir oppsagt, og bedriftene mister kompetansen framfor å holde på den i en tid med litt lavere omsetning. Det fører også til at bedriftene i større grad bruker innleid arbeidskraft framfor å ansette egne folk. Nå har vi også de endringene som blir foreslått i arbeidsmiljøloven, som akselererer denne utviklingen. At man skal få adgang til økt bruk av midlertidige ansettelser, at det skal bli vanskeligere for fagforeningene å protestere på bruk av innleie, og at det skal bli billigere å bruke innleid arbeidskraft siden man som innleid arbeidskraft ikke lenger skal ha samme lønn som de kollegene som man jobber sammen med, vil føre til færre faste stillinger. Det er en helt naturlig konsekvens av de endringene som nå foregår, og den virkeligheten som industrien står overfor. Det er ille for dem det gjelder: De som mister jobben sin, og de som blir henvist til midlertidig ansettelse eller jobber i såkalte vikarbyråer, som driver og leier ut arbeidskraften med varierende grad av seriøsitet. Jeg har lyst til å bruke litt tid på å si at dette er ille for samfunnet som helhet og ille for bedriftene det gjelder. Konkurransekraften i Norge er i veldig stor grad basert på at vi har bedrifter med høyt kompetent arbeidskraft og arbeidskraft som er omstillingsdyktig til å ta de takene som trengs når det kniper, når man skal skaffe seg ny kompetanse, ta kurs og jobbe effektivt for å sikre bedriftenes konkurranseevne. De båndene mellom bedrift og arbeidstaker som vi har i dag, blir svekket når man får en mindre grad av kjernearbeidskraft og en større grad av løsarbeidskraft i utkanten av dette. Det svekker bedriftenes evne til å konkurrere. I valgkampen var jeg på besøk hos Frank Mohn Fusa, som er en bedrift som produserer og selger dyre produkter i et tøft internasjonalt marked, og som overlever. Deres filosofi på dette området er at de vil aldri leie inn arbeidskraft, og de vil aldri ta inn midlertidig arbeidskraft. De vil sikre seg at de har den arbeidskraften de har, gjennom å ta inn lærlinger og følge det opp videre, og ha egne ansatte hele veien, fordi det styrker bedriftskulturen, og det styrker konkurranseevnen. Det har gjort det mulig for dette konsernet å bli verdensledende med – for å si det forsiktig – godt betalte industriarbeidere som produserer produktene og følger dem ut i markedene. Det har vært en suksesshistorie. Det er basert på den norske modellen. Den er i ferd med å bli svekket under denne regjeringen, dessverre.
Jeg vil takke interpellanten for å løfte frem en viktig debatt. Høy sysselsetting er kjernen i bærekraften til velferdssamfunnet vårt, og derfor er det alltid et viktig mål og et viktig virkemiddel for å styrke norsk konkurransekraft. Vi står overfor store utfordringer. Som statsministeren pekte på, står Arbeiderpartiet og Høyre sammen om pensjonsreformen, som var ett svar på disse utfordringene, men det var langt fra godt nok i arbeidet fra den forrige regjeringen for å styrke norske arbeidsplasser. Det er derfor det var viktig at landet fikk en ny kurs. Det viser også innleggene, synes jeg, fra de rød-grønne her i dag. Verken i innlegget til interpellanten eller til de andre representantene fra Arbeiderpartiet har man – nesten ikke i det hele tatt – lagt noen vekt på samferdsel og på arbeidet med infrastrukturbygging. Høy sysselsetting er avhengig av høy aktivitet i samferdselssektoren. Derfor er det så overraskende at satsingen på samferdsel nesten ikke er nevnt fra denne talerstolen i dag. Ja, faktisk er satsing på samferdsel noe av det viktigste vi gjør for å bidra til høy sysselsetting. Derfor er jeg så glad for at vi har en regjering som har løftet samferdsel som en av sine viktigste prosjekter. Det er i bygg- og anleggsbransjen vi merker det først når økonomien slakker av. Det er der de første permisjonene og oppsigelsene kommer, og når det først starter en nedgangstid i en sektor, kan det også lett spre seg til andre. Derfor er det så viktig at denne regjeringen er ambisiøs når det gjelder samferdsel, og skal bygge infrastruktur i hele landet, og at man er så tydelig på at man ønsker å løfte enda flere prosjekter enn det den forrige regjeringen la opp til. Det er et viktig tiltak for å bidra til høy sysselsetting. Denne regjeringen vil også gjennomføre en rekke viktige strukturendringer som den forrige regjeringen ikke ønsket å sette i gang. I en interpellasjonsdebatt som vi hadde i denne salen for kun noen få timer siden, var temaet den praksisen som har pågått med fordeling av kontrakter i det frie markedet for jernbanevedlikehold, og at den gir liten forutsigbarhet for entreprenørene. Liten forutsigbarhet betyr at det kan komme oppsigelser og permisjonsvarsel. Derfor var det så viktig at samferdselsministeren kunne fortelle i går at han i tildelingsbrevet for 2014 har bedt Jernbaneverket om å legge til rette for større forutsigbarhet for entreprenører, noe som betyr større forutsigbarhet også for ansatte og mer stabil sysselsetting over år. Tilsvarende har vi sett i andre deler av samferdselsbransjen. Maskinentreprenørenes Forbund la nylig frem sitt konjunkturbarometer. Det viste at trenden i anleggsbransjen er at bedriftene ansetter om våren og sier opp om høsten, før de ansetter om våren på ny. Denne type svingninger er uheldig for bedriftene, for de ansatte og for de sysselsatte. Det er enda et eksempel på at det er behov for strukturendringer bl.a. i samferdselsbransjen, og det er denne regjeringen i gang med. For de 60 000 6-åringene som om et par måneder skal begynne på skolen, er det å få muligheten til å klare seg i livet uansett hvem moren og faren er, noe av det viktigste vi politikere kan legge til rette for. Derfor er jeg så glad for at Høyre og Fremskrittspartiet sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre løfter og tydelig prioriterer skole, kunnskap, høyere utdanning og forskning. Dette er en ny kurs, og ingenting bidrar til å styrke konkurransekraften bedre enn samarbeidspartienes satsing på kunnskap. Det gir den enkelte mulighet og trygghet for seg og sin familie, men det bidrar også til høy sysselsetting og til verdiskaping i hele landet. Jeg er glad for denne satsingen og denne nye kursen. Regjeringen har vist at den er i gang, og at den også fortsatt vil satse på det i fremtiden.
Interpellasjonen i dag handler om den viktigste oppgaven vi som politikere har, nemlig å sikre en jobb og egen inntekt som gjør folk i stand til å leve gode og økonomisk sett trygge liv. Arbeid til alle er fundamentet i vårt velferdssamfunn. Høy ledighet, lave lønninger og dårlige vilkår i arbeidsmarkedet fører til fattigdom, store inntektsforskjeller og ulikhet. I kjølvannet av det finner vi sosial nød, rusmisbruk, økt voldsbruk, kriminalitet og andre sosiale problemer. For slik reagerer mennesker når det ikke er bruk for dem, når de opplever ikke å få en reell sjanse til å bruke sine evner og sin kompetanse. Og når urettferdigheten blir åpenbar og slående og mange mennesker ikke får mulighet til å skape et godt liv for seg og sin familie, kommer de sosiale problemene. Utdanning, innovasjon og forskning er noe av det viktigste vi kan investere i for å beskytte et samfunn mot økende ledighet. Derfor er det bra at vi i Norge har såpass bred enighet om at dette grepet er viktig, til tross for at enkeltrepresentanter i Høyre mener at det er noe de har monopol på. Vi vil alle bruke mye penger på skole. Vi vil alle gjøre yrkesfag bedre og frafallet mindre. Vi vil alle satse på forskning, nyskaping og innovasjon. Men noen ulikheter finner vi. Gårsdagens vedtak, mot de rød-grønne og Kristelig Folkepartis stemmer, om å åpne opp for en unntaksbestemmelse i privatskoleloven for enkelte skoler er et varsel om hva som kommer neste år. Da vil regjeringen åpne opp for en rett til å starte privatskole ikke basert på et bestemt grunnlag, men fritt. Det er ikke et skritt i riktig retning. Det har en egenverdi i Norge at vi har et godt offentlig skolesystem som gjør at de aller fleste søker til sin lokale nærskole der de bor. Her møtes alle barn – uansett inntekt, uansett sosial bakgrunn og uansett ressurser hos foreldrene. I denne skolen bygges et fellesskap og en kjennskap til hverandre som gir oss som samfunn en styrke. Det handler om at vi har stor grad av tillit til hverandre, at vi er et folk med gjensidig respekt for hverandre, mer uavhengig av sosial status og rang i samfunnet enn i veldig mange andre land. Vi setter verdier som likeverd høyt, og skolen blir den arenaen hvor dette i praksis blir til. Skolepolitikk handler med andre ord ikke bare om timetall, karakterer, skolebygg og rådgivningstjeneste, skolepolitikk handler også om å forme samfunnet. For en sosialdemokrat har dette en sterk verdi i seg selv, men etter hvert som begrepet om den norske/nordiske modellen har vokst fram, er det blitt mer tydelig at dette også har gitt en suksess for norsk næringsliv. Det føles lenge siden nå, men på 1990-tallet diskuterte mange om de var for eller imot globalisering, som om det var noe valg. Mange var redde for hva den internasjonale konkurransen ville bety for landene her nord i Europa, med kostbare velferdstjenester og høyt skattenivå. Men overraskende nok har de nordiske landene lavere arbeidsledighet enn de fleste andre land, tross det høye skattenivået. Snakker man med ledere i norsk industri, er svaret klart: Vi leverer på kvalitet, og den kvaliteten oppnås mye fordi vi har en kultur hvor det er vanlig at også arbeidstakere, uansett nivå i organisasjonen, tar ansvar, tar beslutninger og sier sin mening. Eller som Gunvor Ulstein, konsernsjef i Ulstein Group, har sagt: Jeg vil ikke ha ansatte som bare reproduserer kunnskap, men folk som har bedre løsninger, og som motsier meg. I de fleste andre land har de et hierarki på arbeidsplassen som blir en hemsko for nyskaping og innovasjon. Hvorfor er det sånn? Det kan være mange grunner til det, men jeg tror en av grunnene er at vi har en kultur i Norge hvor likeverd og respekt står sterkt, og hvor vi omgås hverandre tett i skolen, til tross for at vi har ulik bakgrunn og kommer fra ulike hjem. Noen politikere tror at en god skole bare handler om å bli best i matematikk eller i grunnleggende ferdigheter. Selvsagt er grunnleggende ferdigheter i realfag og språk viktig, men kvalitet i skolen handler også om kreativitet, samarbeid, innovasjon, omstilling og problemløsning – ferdigheter som ikke så lett lar seg teste eller måle, men som er viktige for norsk verdiskaping. Arbeiderpartiets kunnskapspolitikk handler om denne kombinasjonen. Vi står beinhardt på at grunnleggende ferdigheter er viktigst, men det betyr ikke at elevene ikke skal være kreative og nytenkende. Ikke minst er disse egenskapene viktige for framtidas næringsliv. Vi har et uforløst potensial når det gjelder innovasjon, forskning og utvikling i Norge, for mye av forskningen når ikke kommersialiseringen. Næringslivets andel av forskningen er for lav. Vi kunne hatt høyere skår på innovasjonsindeksene. På de områdene i verden hvor forskere, innovatører, gründere og investorer jobber tett sammen, finner vi de mest innovative og nyskapende miljøene. Slike miljøer ligner økosystemer der et vell av små og store aktører søker å finne hverandre for å utvikle noe nytt. Vi har noen få slike arenaer i Norge, og disse klyngene bør vi lære av. De er altfor få. En klok dame sa en gang at alt henger sammen med alt. Denne debatten viser at det er veldig mange faktorer som må på plass hvis vi skal bekjempe arbeidsledigheten.
Stoltenberg-regjeringa hadde som mål at Noreg skulle ha lågast arbeidsløyse i Europa og fremje ei rekkje tiltak for å nå denne målsetjinga. Interpellanten viser til at det å få alle i arbeid ikkje er noko berre dei i Arbeidsdepartementet kan vere opptekne av. Dei fleste departementa er med på å setje rammevilkår som bidrar til høg eller låg sysselsetjing, alt etter korleis dei er utforma. Full barnehagedekning gjer at småbarnsforeldre kan kombinere familieliv med yrkesliv. Kontantstøtte bidrar til det motsette. Ein aktiv næringspolitikk skaper fleire arbeidsplassar enn ei tom verktøykasse. Satsing på det offentlege helsevesenet for å få folk raskare friske er betre ressursbruk enn skattekutt og påhengsmotorar. Sysselsetjingspolitikken er sektorovergripande, han er overordna, fordi han er så fundamental for at tannhjula i det norske samfunnet skal halde fram med å gå rundt. Det er det at folk er i jobb, det daglege arbeidet, som er grunnlaget for velferda vår. Ein jobb gjev moglegheiter for den enkelte til å forsørgje seg sjølv og bidra i samfunnet. Difor er kanskje vårt viktigaste fridomsprosjekt å halde arbeidsløysa låg. Ei berebjelke i arbeidslivet er trepartssamarbeidet – den nære kontakta mellom arbeidstakar, arbeidsgjevar og myndigheiter. Det er ikkje berre viktig i lønsoppgjeret, men det bidrar til gode løysingar i næringspolitikken, i velferdspolitikken, i arbeidsmarknadspolitikken og ikkje minst når vi har utfordringar i samfunnet, som f.eks. finanskrisa. I store saker som pensjonsreforma er samarbeidet heilt avgjerande. Likeeins er den norske modellen med ei sterk og moderne offentleg velferd, små lønsforskjellar og eit organisert arbeidsliv avgjerande for høg sysselsetjing. Vårt sosiale sikkerheitsnett kombinert med medverknad frå arbeidstakarane fremjar nyskaping og det fremjar omstillingsevne. Det gjer at bedrifter tør å satse, og det gjer at fleire jobbar blir skapte. Etter eit halvt år med nær sagt politisk vakuum har regjeringa no for alvor tona flagg i sysselsetjingspolitikken. Gjennom t.d. å auke kontantstøtta og svekkje permitteringsordninga viser regjeringa at ho ikkje forstår det som interpellanten her i dag påpeiker, at alle statsrådane har ansvarsområde som påverkar sysselsetjingssituasjonen. Det er særleg alvorleg i ei tid der det er mørke skyar over arbeidsmarknaden, og der tendensen er at arbeidsløysa er stigande. Like alvorleg er det at regjeringa tilsynelatande ikkje forstår eller kanskje ikkje bryr seg om spelereglane i arbeidslivet. Arbeidsmiljølova er viktig for folkehelsa, for arbeidslivet og for sysselsetjinga. Denne føreslår regjeringa no å svekkje utan å ha drøfta det skikkeleg med partane i arbeidslivet først. Så ikkje berre aukar ein arbeidsgjevaren si moglegheit til å sjonglere med arbeidsfolk sine rettar, men ein gjer det bak ryggen på det organiserte arbeidslivet. Det å utfordre det organiserte arbeidslivet, det å utfordre den norske arbeidslivsmodellen på denne måten, samtidig som ein konsekvent skriv ut feil medisin på alle område som påverkar sysselsetjingspolitikken, gjer at eg har litt problem med å forstå svaret frå statsministeren her i dag. Slik eg ser det, stemmer ikkje kartet med terrenget. For hittil har ein anten sete stille i båten og sett på at arbeidsløysa aukar, eller så har ein fremja forslag til tiltak som vil gjere arbeidsmarknadssituasjonen dårlegare. Slik eg ser det, harmonerer ikkje det særleg med statsministeren sitt uttalte mål om å sikre låg arbeidsløyse og høg sysselsetjing.
Jeg takker for debatten og særskilt for at statsministeren har deltatt i interpellasjonsdebatt i Stortinget. Det er ikke hver dag det skjer. Men så var det også et forsøk på å få en overordnet debatt om sammenhenger som fører mot et viktig mål. Jeg er veldig glad for det representanten Syvertsen sa om sysselsettingstall. For det aller viktigste tallet er faktisk hvor stor andel av befolkningen som er i jobb. Og der har vi i Norge i veldig stor grad grunn til å være stolte, ikke først og fremst av oljefondet, men av de norske kvinnene. For hadde de norske kvinnene deltatt i yrkeslivet på like fot med kvinnene i Europa, hadde ikke det norske oljefondet vart lenge. Så viktig er sysselsettingstallet. Derfor er også familiepolitikken utrolig viktig, først og fremst fordi det selvfølgelig er viktig for familien, men også fordi det gjør noe med samfunnets evne til å la folk få mulighet til å jobbe. Jeg er også glad for at representanten Syvertsen nevnte at produktivitet heller ikke må gå på bekostning av folks liv. I Arbeiderpartiet pleier vi å si at alle skal ha et arbeid å leve av, men man skal også ha et arbeidsliv å leve med. Det er derfor vi er skeptiske til en del av endringene som nå er foreslått i arbeidsmiljøloven. Så til slutt to ting som jeg mener er viktig for sysselsettingspolitikken framover, som begge handler om den norske modellen. Det ene er fellesskolen, som representanten Aasen nå var grundig og godt inne på – den utrolige betydningen det har, den fellesskapsfølelsen det gir at den ansatte på Ulstein tør å snakke til sjefen på like fot fordi de har et felles mål om å få det bruket til å gå. Det har en utrolig verdi. Det er derfor jeg er så bekymret for den ideologisk baserte tilnærmingen til privatisering av grunnskolen. Og jeg er veldig glad for at Kristelig Folkeparti i går stemte imot forslaget, som dessverre ble vedtatt, om å starte på den prosessen. – Det er en av kjerneverdiene i den norske modellen. En annen kjerneverdi i den norske modellen er samarbeidet mellom partene. Folk fra mange land i verden valfarter til Norge for å lære av den samarbeidsmodellen. Holden-utvalget påpeker at det er en av de vesentlige faktorene for å kunne lykkes. Det er ikke sånn at vi skal realisere kompetansesamfunnet; Norge har et veldig sterkt kompetansesamfunn i dag. Vi har masse flinke folk rundt omkring i bedriftene og på alle nivåer. Det er derfor FN kan si at vi har verdens mest produktive arbeidskraft – ikke fordi den er billig, men fordi den er produktiv. Så kompetansesamfunnet er viktig, og samarbeid er viktig. Regjeringa velger nå helt nye samarbeidsformer. For det er det regjeringa gjør i forhold til arbeidsmiljøloven: ikke å samarbeide med partene, men å informere om at de kan få lov å uttale seg i forbindelse med en høring. Det er en helt ny måte. Det er ikke det andre land misunner oss. Regjeringa må finne en ny vei her hvis vi ikke skal undergrave den norske modellen. Ellers er jeg glad for de felles målsettingene vi har og håper vi fortsatt kan drøfte på tvers av partigrensene den viktigste utfordringen samfunnet har, at folk skal ha en jobb å gå til.
Jeg vil takke for en interpellasjonsdebatt som var oppklarende på både politiske standpunkter og politisk horisont hos mange av deltakerne. Langsiktighet var vel ikke det mest utpregede i en del innlegg, og det er de langsiktige utfordringene som er den største utfordringen for sysselsettingen og for velferden i Norge. Det er spørsmålet om hvordan vi skaper konkurransekraft i årene fremover, som er avgjørende for om vi har full sysselsetting eller ikke. Det å ta grep om den utviklingen burde være en felles prioritet hvis vi mener at sysselsetting er viktig, for det er der utfordringene kommer til å ligge. La meg bare kommentere et par innlegg. Hvis det å sende på høring forslag fra en regjering er å gå bak ryggen på folk i arbeidslivet, synes jeg man må ta et kurs om hvordan demokratiet i Norge fungerer. Jeg synes Else-May Bottens innlegg om Gunvor og Ulsteins samtale på butikken var illustrerende for noe jeg har sagt i mange år: Det er viktig at ledelsen og arbeiderne har nær kontakt, men det er også viktig at eierne er til stede i lokalmiljøet. Mye av debatten om formuesskatt, som er en viktig rammebetingelse for utviklingen i årene fremover, dreier seg om det. Jeg er helt enig i at noe av det viktigste – som også Marianne Aasen sa – er utfordringen knyttet til at når folk opplever at de ikke får brukt kreftene sine, skaper det helse- og sosiale problemer. Derfor prioriterer denne regjeringen så høyt at vi skal sørge for at de som står utenfor arbeidslivet, får en mulighet til å komme inn. Vi har i Norge kompetansekrevende arbeidsplasser. Det betyr at å investere i en arbeidstaker er ganske krevende, og mye av det en arbeidsgiver gjør. Derfor er arbeidsgiverne så opptatt av å beholde den arbeidskraften de har. Men de er også veldig redde når de skal ansette en ny. Derfor er det inngangen inn – for å vise at man kan – som blir viktig, og det er grunnen til at vi kommer med noen forslag knyttet til midlertidig ansatte. Jeg har i denne debatten hørt flere fra Arbeiderpartiet si at arbeid for alle er den viktigste jobben. Det har denne våren vært litt forvirrende for meg å vite om det er det det er. For jeg har sett at Arbeiderpartiet nå har blinket ut nye politiske prioriteringer for 2015–2017. De har valgt tre områder som de viktigste sakene sine, og for første gang i historien er ikke arbeid blant de tre områdene – det er utdanning, klima og helse. I beste fall er det vel slik at arbeid for alle nå har blitt jobb nummer fire, siden det iallfall ikke i 2015–2017 er en prioritert oppgave for sentralstyret i Arbeiderpartiet.
Da er sak nr. 1 ferdigbehandlet.
Jeg vil gjerne få sette søkelys på de utfordringene vi har i Norge med eksport av norske velferdsytelser. Først er det viktig å slå fast at problemet riktignok ikke er enormt nå, det som bekymrer meg, er den enorme veksten vi har hatt de siste åtte–ti årene. I Norge har vi mange velferdsgoder som er finansiert av skattebetalerne. Det er i denne salen bred politisk enighet om at vi skal ha et samfunn der vi i størst mulig grad skal legge til rette for at hver enkelt skal kunne klare seg selv, men vi skal samtidig ha et sikkerhetsnett som fanger opp dem som av ulike årsaker faller igjennom. Da er det også viktig at vi har et sikkerhetsnett som ikke blir som et garn som gjør at man blir fanget i de ytelsene man eventuelt mottar, men at vi sikrer at vi har ytelser som faktisk gjør at man skal kunne komme seg opp og videre i livet, så langt det er mulig. Men skal vi kunne sikre disse grunnleggende velferdsytelsene, som vi alle er positive til, må vi også sikre en legitimitet til ytelsene og sørge for at det brede lag av befolkningen er villig til å være med på dette grunnleggende spleiselaget. Vi må, ikke minst, sørge for at de ytelsene vi gir, har den nødvendige legitimitet og også den bærekraften som man trenger. Vi ser at mange land begynner å få utfordringer pga. at ytelsene er for kostnadskrevende i forhold til inntektene. Da er det viktig at vi sørger for å rette de ytelsene vi har, mest mulig direkte mot dem vi faktisk mener skal ha disse ytelsene, og hele tiden ha en god gjennomgang, slik at ytelsene når frem til dem som virkelig trenger dem. Jeg synes det er skremmende å se på den veksten vi har hatt i trygdeeksport. I 2004 var trygdeeksporten på drøye 4 mrd. kr. Dette er et tall som økte hvert eneste år under den rød-grønne regjeringen, og etter åtte år med rød-grønn regjering var tallet nesten doblet. Det siste tallet jeg har sett, ligger på drøye 7,5 mrd. kr. Det er en betydelig vekst. Da skulle jeg tro at man ville ta grep for å begrense denne veksten i trygdeeksport. Dessverre så jeg ingen tiltak fra den foregående regjeringen for å begrense den eksporten – tvert imot. Da bl.a. Fremskrittspartiet tok opp denne problemstillingen, fikk vi noen ganger høre at dette ikke var et problem, andre ganger fikk vi høre at det ikke var noe vi kunne gjøre med det. Man toet sine hender og lot dette få fortsette. Det er skremmende å se den økende trenden, og det er flere grunner til at man har hatt en økning i trygdeeksporten. Den ene grunnen er at vi har fått et mer åpent Europa, med åpnere grenser, der mennesker flytter mer på seg. Vi ser også at vi har hatt en vekst i trygdeeksporten fordi Norge har ført en særdeles liberal innvandringspolitikk og en integreringspolitikk som ikke har fungert. Det har bidratt til en vekst. Jeg tror at de fleste i Norge er enige med meg når jeg sier at norske velferdsytelser i all hovedsak bør gå til norske statsborgere eller andre som bor og arbeider i Norge, for jeg tror få har forståelse for at norske velferdsytelser skal eksporteres ut – spesielt i de tilfeller der de eksporteres ut til personer som knapt har vært i Norge. Det har vært mye offentlig debatt rundt trygdeeksporten. Når vi har tatt opp temaet, er det noen som har prøvd å skape et inntrykk av at Fremskrittspartiet ønsker å hindre f.eks. alderspensjonister i å kunne ta med seg sin velfortjente alderspensjon til utlandet. Det er feil. Fremskrittspartiet er helt klare på at alderspensjoner ikke er en ytelse man får. Det er penger man selv har betalt inn gjennom et langt yrkesliv, og nå får man tilbake den pensjonen man har vært med på å betale inn. Man skal selvfølgelig helt fritt kunne bosette seg hvor man vil med den pensjonen. Men det er jo interessant at i de andre ytelsene som eksporteres, slik som arbeidsavklaringspenger, dagpenger, kontantstøtte og andre ordninger for småbarnsfamilier, ser vi også en kraftig vekst. Vi ser som sagt også at problemet vokser. I EU, som ble grunnlagt med prinsipper om fri bevegelse og arbeidskraft, ser man nå at velferdsordningene i seg selv altfor ofte begynner å bli en motivasjon for migrasjon og innvandring. Det fører til en byrde på velferdsordningene, og spesielt i de land som har gode, utviklede velferdsordninger, sånn som Norge. Men denne problemstillingen er det ikke kun Fremskrittspartiet som tar opp. I Sverige denne uken diskuterte den svenske statsministeren, Fredrik Reinfeldt, den britiske statsministeren David Cameron, den tyske kansleren, Angela Merkel, og den nederlandske statsministeren, Mark Rutte, hvordan man skal kunne få stoppet dette problemet med trygdeeksport. Storbritannia har satt i gang et stort arbeid for å se på hvordan man innenfor det europeiske lovverket skal kunne sette begrensninger på dette. Jeg er også glad for at arbeidsminister Robert Eriksson prisverdig har tatt tak i denne problemstillingen, også i møte med kolleger i andre land. Mye kan nå tyde på at vi internt i EU kommer til å få nye regler som kan hindre utnytting av systemene. Dette er viktig av økonomiske hensyn, men også for å sikre rettferdigheten i systemene. Da synes jeg det er viktig at vi henger oss på det arbeidet som foregår i mange andre land ute i Europa, men også at vi ser på hvordan vi kan sørge for at de velferdsgodene vi har i Norge, med egne regler, skal kunne forbeholdes norske statsborgere og andre som arbeider og bor i Norge. Denne problemstillingen fortjener økt oppmerksomhet. Ikke minst fortjener den konkrete tiltak. Vi ser at utfordringen vokser. Da kan man ikke sitte stille i båten, som man dessverre har gjort i altfor mange år. Derfor blir mitt spørsmål til statsråden hvordan han vil følge opp denne utfordringen knyttet til trygdeeksport. Vil regjeringen følge med på det arbeidet som nå foregår i andre land, med henblikk på å få strammet inn der det er mulig?
La meg først få lov til å takke interpellanten for å sette en viktig debatt på dagsordenen, en debatt som ikke bare pågår i Norge, men som også pågår – som interpellanten sier – i mange andre land. I regjeringsplattformen har Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen sagt at den skal vurdere tiltak som begrenser eller stanser trygdeeksport innenfor det handlingsrommet som internasjonale avtaler gir oss. Norge er blant de landene i Europa som har størst befolkningsvekst. Innvandring forklarer to tredjedeler av den veksten som vi har i Norge. Arbeidsinnvandring er den største innvandringskategorien fra 2006 og frem til i dag. Det betyr at de fleste som kommer til Norge gjennom innvandring, er arbeidsinnvandrere som ønsker å jobbe i Norge. Mange av dem har vi også svært god bruk for i det norske arbeidslivet. De er med og skaper velferd, vekst og verdier. Tar vi for oss SSBs tall fra 2012, ser vi at nettoinnvandringen utgjør 47 000 personer. 45 pst. av dem er arbeidsinnvandrere. Ser vi på eksport av ytelser, er det riktig som interpellanten peker på: Den har vokst. De siste tallene vi har – jeg vil fra denne talerstol si at det også er usikkerhet knyttet til tallene, for vi har ikke et godt nok tallgrunnlag og en god nok statistikk – viser at det er omtrent 7,5 mrd. kr som eksporteres ut. I all hovedsak er den største andelen som eksporteres ut, alderspensjon og uførepensjon – hvis vi slår de to ytelsene sammen. Samtidig er det slik – som også Brochmann-utvalget sier i sin rapport, som ble fremlagt i 2011 – at skal vi opprettholde bærekraften i vårt velferdssamfunn i tiden fremover, er vi avhengige av at innvandrere som kommer til Norge, deltar på like linje i arbeidslivet – også i lengden. Og samtidig er det viktig at man klarer å innordne og innrette våre ytelser sånn at de blir vanskeligere å eksportere ut. La meg ta noen eksempler. Jeg har stor forståelse for at folk flest har vanskelig med å skjønne følgende: La oss ta en arbeider fra Europa som har hatt familie der – kone, barn – og så opplever han skilsmisse. Så tenker han som så, selv etter en opprivende skilsmisse der han er alene – barna er hos mor: Nå kan jeg dra ut i Europa og få meg nye jobber, prøve meg. Jeg har bestandig drømt om å reise ut og prøve andre ting. Jeg reiser til Norge. Jeg vet at Norge har behov for arbeidskraft. Så reiser han til Norge, og så får hans barn og fraskilte kone barnetrygd for at han jobber i Norge. Det skjønner jeg at folk flest sliter med å skjønne – sliter med å forstå logikken og fornuften i. Jeg kan si at også statsråden sliter med å skjønne fornuften i det. Sånn kunne man gått igjennom flere ytelser. Jeg synes det er viktig å ivareta to prinsipper. Det ene, og det som regjeringsplattformen bygger på, er: Vi er for arbeidsinnvandring. Vi ønsker at de som har lyst til å komme til Norge og kan bidra i det norske arbeidssamfunnet, skal få muligheten til å gjøre det. Samtidig er det viktig at vi innretter ordninger som gjør at vi opprettholder bærekraften i vårt velferdssamfunn, og – ikke minst – skaper legitimitet og forståelse i den norske befolkning. Vi snakker ikke om at vi skal frata noen i Norge velferdsytelser – det skulle bare mangle når det gjelder en arbeider som kommer fra Estland, Polen, Tyskland, England eller hva det det måtte være: Skulle han bli arbeidsledig og være her i Norge, skal han ha det samme i ledighetstrygd som alle oss andre. Det skulle bare mangle! Samtidig synes man kanskje det virker litt uforståelig at man kan ta med seg – det gjelder også nordmenn – den velferdsytelsen, dagpengene f.eks., til et annet land. EØS-avtalen åpner for det. EØS-avtalen sier at man kan ta med seg ytelsen, og man kan være arbeidssøker innenfor hele EØS-området. Det er positivt og bra. Men når man tar med seg en ytelse – når Arne Olsen eller Kari Nordmann tar med seg sin dagpengeytelse – ned til Spania, der det er giganthøy ledighet og sannsynligheten for å få jobb er svært liten, og der det settes krav om at man skal være arbeidssøker, men uten at det blir fulgt opp om man er arbeidssøker eller ikke, kan man stille seg spørsmålet: Er det en reell arbeidssøker som har tatt med seg pengene ut, eller ikke? Jeg sier ikke at vi skal gjennomføre det, jeg sier ikke at det er mulig, men da kan jo en av de tingene som regjeringen vurderer, være å se på om det er handlingsrom innenfor EØS-avtalen til å finne ordninger som gjør at man kan kostnadsjustere ytelsen det gjelder, etter levestandarden i det landet man drar til. Er det mulig å sette seg ned og se på dette, og forhandle med andre europeiske land nå når det pågår en debatt knyttet til dette: Hvilke ytelser skal det være mulig å eksportere? Skal man se på om det er mulig å begrense det? Er det ting man kan reforhandle i en avtale? Det handlingsrommet leter man etter – jeg synes det er viktig å lete etter det handlingsrommet. Jeg vil ta et eksempel som det ikke har blitt noe av, men som var gjenstand for debatt da jeg var i Aten på et uformelt ministermøte for arbeids- og sosialministre. I dag har man dagpenger i tre måneder. Et av forslagene var å øke det til å kunne være arbeidssøker i seks måneder. EU hadde ikke tatt stilling til det. Men jeg vet at Danmark, i likhet med undertegnede, var svært opptatt av at man ikke skulle gjøre det. Den danske ministeren hadde møter om akkurat det, for å si at her må man passe på at man ikke lager ordninger som gjør at formålet blir i større grad å få tak i velferdsytelsene fremfor at formålet er reell jobb. Jeg tenker det er viktige prinsipper man også skal ha med seg. Derfor har jeg allerede, i slutten av mai, hatt et møte med den svenske arbeids- og sosialministeren – Sverige er jo et EU-land – der vi har diskutert velferdseksport. Jeg registrerer gjennom sosiale medier at også den engelske statsministeren, som interpellanten viser til, har vært der. Jeg har videre avtalt møter med den danske ministeren over sommeren for å ha samtaler om hvordan man kan styrke, bedre og opprettholde bærekraften i vår nordiske velferdstenkning, samtidig som man har frihet til å vandre over landegrensene og ta arbeid. Hvordan man skal begrense eksporten, vil være ett av temaene. Dette er ting jeg ser på sammen med mine nordiske kolleger. Jeg tar det opp, og jeg ønsker at vi skal få en god forståelse i Norden – en god forståelse av hvordan vi kan møte problematikken. Jeg ser at debatten foregår i mange land. Jeg tror det er viktig at Norden som sådan har legitimitet, fordi vi har store og robuste velferdssamfunn som er sammenlignbare og like, og som gjør at alle de andre landene også ser til den nordiske modellen. Jeg tror det gjør at de nordiske landene kanskje har større slagkraft når det gjelder å vise utfordringsbildet knyttet til velferdseksport, enn mange andre land i Europa. Det er, som sagt, en sak jeg og regjeringen jobber kontinuerlig med, men jeg ber om forståelse for at vi ønsker å finne handlingsrom. Vi ser på hvilket handlingsrom vi har, og ønsker å ta gode og kloke grep, men innenfor de avtalene vi har. Og vi ser på om det er mulighet for å reforhandle noen av avtalene. Det må vi komme tilbake til. Det er en omfattende jobb, det er en jobb som krever mye ressurser og mye arbeid, og som man ikke klarer å finne enkle «quick win»-løsninger på. Det tror jeg heller ikke er formålstjenlig. Jeg tror det viktigste er å være klar over debatten og det utfordringsbildet Brochmann-utvalget tegnet, og møte det med gode forslag i fremtiden.
Jeg vil først takke statsråden for svaret. Jeg er veldig glad for at statsråden deler bekymringen jeg har for veksten i velferdseksport, og for at statsråden er klar på at man her må gå gjennom alle de forskjellige områdene for å kunne begrense den utilsiktede trygdeeksporten. Statsråden var innom flere momenter. Det ene, som jeg er helt enig med statsråden i, handler om at et av de viktigste grepene vi faktisk kan ta, er å få den store gruppen innvandrere i Norge ut i arbeid her i Norge. Derfor er jeg glad for at statsråden nå tar grep og i slutten av måneden legger ut på høring det å sørge for å gjøre arbeidslivet mer fleksibelt for flere grupper som i altfor stor grad i dag står utenfor arbeidslivet – altså gjøre døren videre og åpnere for mange av dem som i dag mottar forskjellige ytelser – og sørge for at de heller kan arbeide og finansiere seg selv og sin familie. Statsråden viser også til Brochmann-utvalget. Mye av det jeg tar opp i interpellasjonen, er en oppfølging av det Brochmann-utvalget er helt tydelige på i sine konklusjoner. Jeg er glad for at statsråden tar opp utfordringen man har når det gjelder arbeidsledige som søker jobb i andre land – om de faktisk er reelle arbeidssøkere eller ikke – og at man også ser på hvilke handlingsrom man har der, og om det er mulig å kostnadsjustere noen av ytelsene, sånn at det blir mindre lukrativt å reise ut av Norge med norske velferdsgoder. Jeg har full forståelse for at det ikke er noen «quick fix» på denne problemstillingen. Jeg er beroliget når statsråden sier at han vil se på hvilke handlingsrom man har opp mot EØS-regelverket og andre regelverk for å kunne begrense dette. Ikke minst er statsråden klar på at man om nødvendig også vil se på om det er noen mulighet til å kunne reforhandle eventuelle avtaler som er til hindring for å sikre bærekraften og legitimiteten til viktige norske velferdsgoder.
Jeg synes interpellanten sier veldig mye klokt. Det ligger mitt politiske hjerte veldig nær å høre på ham. Det er vel ikke så rart når vi kommer fra samme parti. Jeg synes han peker på to–tre viktige ting. For det første er det viktig at ethvert menneske, også en pensjonist, har friheten til å kunne reise hvor man vil med de pengene man har betalt inn og tjent opp som en rettighet gjennom et langt yrkesliv. Vi skal være stolte over at vi har ordninger som gjør det mulig, og vi ønsker et globalt fritt samfunn med fri bevegelighet. Jeg er litt redd for at jeg kanskje kunne bli misforstått i mitt første innlegg: Jeg synes det er veldig bra at vi har ordninger og muligheter til å reise til andre land og søke jobb og ha en inntektssikring, altså at man kan ta med seg dagpenger. Men hvis man reiser med dagpenger til et lavkostland og dagpengene utgjør mer enn det man vil få i lønn, tror jeg sannsynligheten for at man søker arbeid, vil være mye mindre enn om man har et dagpengegrunnlag som er på linje med kostnadsnivået i landet. Om det er mulig, er noe vi må sjekke ut, og vi må se på hvordan det skal angripes. Dette er en av tingene man ser på. Jeg synes det er veldig viktig å understreke – som det står i vår plattform – at regjeringen ønsker å gå gjennom velferdsordningene. Vi ønsker en helhetlig oppfølging av Brochmann-utvalget. Vi registrerer at den forrige regjeringen satte i gang Brochmann-utvalget, fikk rapporten, la den i en skuff og gjorde ikke noe mer med den. Vi mener at det er mange gode ting som ligger i Brochmann-utvalgets rapport – mange gode beskrivelser av hva vi kan møte i fremtiden. Derfor er det verdt å ta opp rapporten, gå gjennom den og finne ut hvordan vi skal møte dette for å sikre robuste, rettferdige, gode velferdsordninger for dem som trenger det mest, samtidig som vi får vi et godt, inkluderende arbeidsliv og muligheter for at alle kan komme til Norge og jobbe og bidra. Derfor er det viktig at vi klarer å få høyere sysselsetting – flere inn i arbeidslivet. Vi vet at vi sliter med å få innvandrere inn i arbeidslivet på samme måte som de som er født og oppvokst i Norge. Det bekymrer meg. Jeg har møtt mange dyktige, flinke innvandrere som står utenfor arbeidslivet, og som vi i langt større grad må bli flinkere til å følge opp og få inn i arbeidslivet. De kan bidra med økt produktivitet og bli med på å bygge velferdssamfunnet vårt videre. Det trenger vi, det er vi avhengig av. Derfor er det så viktig at vi klarer å lykkes med å få flere i jobb og færre på trygd.
I 2012 forsvann det 7,5 mrd. kr til utlandet som trygdeeksport. Det er eit tal som har fått både statsministeren, arbeidsministeren og finansministeren til å åtvare sterkt mot at norske trygdeordningar kan bli utnytta av arbeidsinnvandrarar. Også interpellanten Wiborg er oppteken av dette. Han etterlyser snarleg handling, og han etterlyser innstramming frå partifellane sine i regjering, og regjeringa har varsla at ho vil stramme inn moglegheitene for å ta ut norsk trygd i utlandet, og vurdere kostnadsjustering. Arbeidsministeren har også sagt at han vil samle sine nordiske kollegaer i kampen mot eit EU-forslag om arbeidsledige sin rett til å ta med dagpengane sine til lågkostland. Ein skal ikkje leite så veldig lenge før ein finn utsegner frå dåverande stortingsrepresentant Eriksson om kor lett det skal vere å stramme inn i trygdeeksporten berre Framstegspartiet kjem i regjering. Sjølv om vi ikkje var så ivrige som den noverande regjeringa, er det rett at også Arbeidarpartiet i regjeringstida vår vurderte moglegheita for kostnadsjustering av trygdeytingar. Men sanninga, som eg trur regjeringa òg har funne ut, er at her er det ikkje berre å stramme inn i ei handvending. Vi er ein del av ein felles arbeidsmarknad gjennom EØS-avtala og dermed tilknytinga vår til EU. Det er mange nordmenn som jobbar i andre EØS-land, som nyt godt av EUs reglar om trygdeeksport viss dei reiser eller flyttar heim til Noreg. Det gjer saka straks verre for ei regjering som vil dagpengeeksportørane til livs. Men viss ein går nærare inn i denne statistikken, meiner eg det kjem tydeleg fram at interpellanten tek litt hardt i når han teiknar utfordringsbiletet for trygdeeksport. Tala viser at av dei 7,5 mrd. kr som vart eksporterte til utlandet i 2012, gjekk over 90 pst. til nordmenn, ved at alderspensjon og uførepensjon blir tekne ut i utlandet av dei langt over 50 000 norske pensjonistane som bur utanlands. Det er vel ikkje dei regjeringa vil til livs. Denne trygdeeksporten som regjeringa slår opp med krigstypar, er sånn som eg ser det, eit svært marginalt problem, men det kan sjå ut som det passar inn i retorikken til ei regjering som her kan gå i strupen på både innvandrarar og trygd på ein gong. Det er ei ærleg sak å vere oppteken av at trygdesystemet ikkje skal misbrukast, men det er ikkje fullt så reieleg å blåse eit lite problem ut av alle proporsjonar for å skåre politiske poeng. Viss regjeringa vil gjere noko som verkeleg monnar for å gjere det vanskeleg å utnytte velferdsordningane, kan dei begynne med å reversere dei grepa dei tok i budsjettet for 2014. Vi i Arbeidarpartiet vil ikkje kategorisk avvise å diskutere og kostnadsjustere enkelte ytingar, men vi meiner at det viktigaste er å vri velferdsordninga frå kontantytingar og til tenester. Det enklaste tiltaket mot eksport av kontantstøtte er å avvikle ho ein gong for alle, og det er umogleg å eksportere ein barnehageplass.
Jeg vil også takke min kollega i arbeids- og sosialkomiteen for interpellasjonen som setter søkelyset på en meget viktig problemstilling. Jeg vil også takke statsråden for et meget godt og meget beroligende svar. Alle vi som er opptatt av temaet, var glad for å høre at dette står høyt på agendaen til regjeringen – meget, meget bra. Som representanten Wiborg viser til, har SSB tall på at velferdseksporten øker. Det er riktig nok ikke de store tallene sett i forhold til hvor mye vi totalt sett utbetaler i trygdeytelser. Men det som er veldig viktig, er at økningen i utbetalingen til utlandet av enkelte av disse ytelsene er meget stor. Noen vil hevde at det fortsatt ikke er mye penger. Men da glemmer de helt at økningen er veldig sterk og veldig stor, og hvis vi ikke endrer systemet nå – hvis vi ikke er litt føre var før det er for sent – vil tallene bare bli mye, mye større. Og ikke bare blir tallene større, fordi det da vil bli flere som vil motta disse ytelsene, men motstanden mot endringer og innstramminger vil også bli mye sterkere og større. Satt litt på spissen må det være lov å si at Norge ikke kan bli et slags verdens sosialkontor. Vi har et meget godt utbygd sosialt sikkerhetsnett i Norge – og det er selvfølgelig de fleste veldig glad for – og dette sikkerhetsnettet hviler på flere pilarer. En av de viktigste pilarene er at det må være balanse mellom hvor mange som betaler inn, hvor mye som kommer inn i fellesskapets kasse, og hvor mange som mottar midler fra dette fellesskapet, og da spesielt av ytelser. Det må være en bærekraft og en økonomisk fornuft i dette. Det er også viktig at kontrollmekanismene ikke må bli for store og for tyngende. Og det blir de nødvendigvis – det kan fort skje – dersom det blir veldig mange som ønsker å utnytte disse velferdsordningene. Pengene er i utgangspunktet skattebetalernes penger – det er det viktig å huske – og skattebetalerne forventer at det er de reelt trengende som mottar ytelser. Samtidig forventer de at det ikke åpnes for at ordningene er unødvendig gode, og unødvendig gode kan de fort bli når ordningene er rigget for et så høyt levekostnadsnivå som vi har i Norge, og at de pengene og midlene da brukes i land hvor de rekker vesentlig lenger. For meg blir det også litt problematisk når velferdsordninger brukes til aktivt å hindre integrering av innvandrere, og vi må følgelig se på måter å organisere velferdsordningene på slik at de treffer dem som reelt sett har behov for det – samtidig som vi bidrar til minst mulig grad av utnyttelse, spesielt av dem som heller kanskje burde bidra aktivt i samfunnet med verdiskaping til det norske samfunnet, og for folk flest.
Interpellanten føyer seg inn i ein europeisk trend, iallfall ein trend i rike europeiske land, som er å vere veldig oppteken av desse såkalla velferdsturistane. Både i Danmark, Tyskland og Storbritannia har leiande politikarar brukt veldig harde ord mot innvandrarar frå andre EU-land som belastar velferdssystemet, heiter det seg, og tek med seg velferdsrettar når dei flyttar heim. Dette var også eit viktig tema i europavalet i dei same landa. Spørsmålet om trygdeeksport er på mange måtar det perfekte politiske angrepsmålet. Ved å snakke om det kan ein gje inntrykk av at ein er tøff mot velferdssnyltarar og samtidig vere litt innvandrings- og EØS-kritisk – eit skikkeleg politisk kinderegg, med andre ord. Spørsmålet er likevel: Kor stort er dette problemet eigentleg? Sidan mange har vorte så veldig opptekne av det, må det jo vere snakk om store summar og omtrent ein trussel mot velferdsstaten. Dette er ei sanning med store modifikasjonar. I 2012 var den totale trygdeeksporten, dvs. velferdskroner som vart sende ut av landet, på omtrent 6 mrd. kr. Det er ein ganske stor sum, nesten like mykje som rekninga etter månelandingsprosjektet på Mongstad. Det er rett som representanten Wiborg seier, at trygdeeksporten har auka sidan 2004, men det har nok lite med den raud-grøne regjeringa å gjere. Eg vil faktisk påstå at det har ingenting med den raud-grøne regjeringa å gjere. Det har med EØS-samarbeidet å gjere – som Framstegspartiet elles er for. Sidan 2004 har EØS fått 13 nye medlemsland. Vi har vore gjennom ei global finanskrise, ei europeisk gjeldskrise, og vi har hatt rekordhøg arbeidsinnvandring til Noreg for å dekkje etterspurnaden i den norske arbeidsmarknaden. Det kan vere nyttig å nemne at 78 pst. av dei som fekk denne trygda i 2012, var alderspensjonistar. Legg vi til uførepensjonistar, er vi over 90 pst. Blant dei er norske statsborgarar ikkje berre den største gruppa, dei er fleire enn alle andre nasjonalitetar til saman. Det meste av den såkalla trygdeeksporten går altså til Ola og Kari Nordmann, som nyt pensjonisttilveret på f.eks. den spanske solkysten. Noko seier meg at det ikkje er den gruppa Framstegspartiet har i tankane når dei no reiser denne debatten. Den veldige auken det blir snakka om, gjeld også då i hovudsak pensjonsutbetalingar, slik vi også ser her heime. Korleis er det med andre ytingar? Vel, vi kan skremme med at heile 600 utlendingar i utlandet fekk arbeidsavklaringspengar i 2012 – under 1 pst. av dei samla utbetalingane – eller at 24 mill. kr vart eksporterte i form av dagpengar – 0,22 pst. av totalen. Kva så med kontantstøtta, som så ofte elles er den fremste prygelknaben? I mars 2013 var det totalt 20 385 personar som fekk kontantstøtte. 748 av dei var utlendingar med barn busett i eit anna EØS-land. To tredjedelar var polakkar. Dette er då 3,7 pst., og det var ned frå 3,9 pst. året før, så det går ikkje opp – det går ned. Vi snakkar om ein totalsum på 30 mill. kr. Løysinga på det problemet er eigentleg ganske enkel: No når vi har tilnærma full barnehagedekning, kan vi jo vurdere å avskaffe kontantstøtta, som er lett eksporterbar, dersom ein ser det som eit problem, og det er uansett liten grunn til å halde på ei velferdsyting som målretta hindrar likestilling og integrering. Sjølvsagt er det eit viktig mål at færrast mogleg skal gå på trygd – nordmenn og utlendingar – og sjølvsagt er det eit mål at alle skal vere i nyttig arbeid, men samanlikna med dei enorme verdiane og veksten som arbeidsinnvandrarane i Noreg bidreg til gjennom arbeid i byggenæringa, reiselivsnæringa, helsevesenet og andre sektorar, er den såkalla trygdeeksporten eit minimalt problem. Venstre skal vere med og diskutere korleis vi innrettar velferdsordningane våre, både for nordmenn og andre, men vi skal vakte oss vel for å gå i retning av eit system som kan bli så vanskeleg og byråkratisk at det hindrar arbeidskraft og mobilitet – det er det heilt avgjerande for Europa å auke, ikkje å minske. Denne diskusjonen er uansett ein diskusjon som høyrer heime på europeisk nivå. Som statsråden var innom, så er dette felles reglar, som Noreg er med på gjennom EØS-avtalen. Det betyr ikkje at dei ikkje kan forandrast, men det betyr at då må regjeringa gjere ein aktiv jobb med å påverke på europeisk nivå. Det er sjølvsagt vanskeleg som eit utanforland utan stemmerett, men det er likevel mogleg å påverke og framføre sine standpunkt, og det er det i og for seg bra at statsråden gjev uttrykk for at han ønskjer å gjere.
Som flere har sagt, er dette spørsmål som veldig mange land er opptatt av. Det er også verdt å merke seg det som noen talere tidligere har sagt fra denne talerstolen, at trygdeeksporten er litt oppblåst – og det er jo bevis for det. Vi ser at mange av dem er våre egne, voksne folk, som har bygd landet, som tar med seg sin trygd og drar til utlandet. Ja, vi ser jo også kjente personer, som også har stått på denne talerstolen, som bor i utlandet – litt rimelig og varmt – men når de trenger helsevesenet, så kommer de tilbake til Norge og får den beste kvaliteten. Sånn er det. Men det er også et forhold at andre utnytter dette, og det reagerer folk på. Arbeids- og sosialkomiteen var nylig på besøk i Finnmark, og da var vi i Hammerfest og fikk en orientering fra skatteetaten og Nav. Vi fikk en innføring i hvordan dette fungerer i praksis, at utenlandske arbeidere som har jobbet en tid i Norge, blir permittert eller sagt opp, eller går på arbeidsavklaringspenger, og reglene sier da at de skal være reelle arbeidssøkere hvis de er arbeidsledige. Så har vi et nytt meldesystem, der du like gjerne kan sitte i Japan og sende inn meldekort over Internett. Man klarer ikke å ha noen kontroll, var de tilbakemeldingene vi fikk når det gjelder hvor reelle arbeidssøkere de er. Så her er det en del ting å gjøre med lovverket. Men vi fikk iallfall en innføring i at det faktisk er en del av dette, og vi må gjøre noe med det. Så kommer statsråden her og sier at det er noen lover og forordninger som vi har vært med på – deriblant EØS – som forhindrer oss i å gjøre det som vi egentlig vil her på berget. SV mener at de godtgjørelsene, de trygdeordningene, f.eks. barnetrygd og kontantstøtte – så lenge den vil vare – skal gå til folk som bor i Norge. Når det er slik at det er andre regler og lover som forhindrer oss i å gjøre noe med dette, så ser jeg på deg president, og jeg ser på maleriet med Eidsvollsmennene, og da sier jeg: Fri meg fra EØS! Gi meg norsk lov!
Det nyttigste med denne debatten tror jeg har vært å fastslå at av de ca. 7,5 mrd. kr, så er det aller meste noe ingen vil gjøre noe med, nemlig alderspensjon og uførepensjon. Ola og Kari Nordmann skal kunne bosette seg utenfor landets grenser og nyte sine dager. Og i den grad dette har økt – og det har det jo – så skyldes det i hvert fall ikke EØS, og det skyldes i hvert fall ikke den rød-grønne regjeringen, men det skyldes økt velferd. Vi blir rikere, og vi bruker den friheten som den velstanden gir, også til å bosette oss utenfor landets grenser på våre eldre dager. Og hvor går det hen? Ifølge en oversikt i Aftenposten, som riktignok er noen år gammel, men jeg tror ikke det har endret seg så mye, er Sverige desidert det største landet hvor vi eksporterer trygd. Så er det USA, Spania, Danmark – og det er over hele kloden. Så hva er det vi egentlig snakker om? Det eneste eksemplet som har vært nevnt her, er barnetrygd og kontantstøtte, og så legger man til: og sikkert noe annet. Men hva «sikkert noe annet» er, gjenstår å få vite. Så sier SVs talsmann her at barnetrygden skal gå til barn i Norge. Ja, det kan vi sikkert gjøre, men det betyr altså at barn av norske diplomater, barn av norske misjonærer, barn av norske forretningsfolk som tar seg jobb utenfor landets grenser, ikke får barnetrygd – det må vi ha med oss – for vi har ikke lov til å diskriminere på nasjonalitet. Det er kjernen i EØS-regelverket. Kontantstøtten er enkel å gjøre noe med. Det viser seg at det er mye bedre med barnehageplasser enn kontantoverføringer. Så er dagpenger nevnt: Her tror jeg statsråden må gå hjem og sjekke regelverket, og i hvert fall hvordan Nav praktiserer det. For regelverket er slik at hvis du som polsk snekker har opparbeidet deg dagpenger og blir arbeidsledig, så kan du få dagpenger i Norge, men da må du bli i Norge, da skal du stå til disposisjon for Nav. Så kan du reise til Polen. Da får du dagpenger fra Polen. Så er det noen sånne «snacksy» ting rundt såkalte ekte og uekte grensevandrere, men det er i så fall svensker, og det er et lite problem. Så sier statsråden at vi skal se på dette innenfor avtalen, og det er jeg glad for, men han legger til: og reforhandler avtalen. Og da tenker alle på EØS-avtalen, men det er ikke EØS-avtalen som er mest omfattende; det er Helsingforsavtalen. Det nordiske samarbeidet er mest omfattende, for innenfor det gir vi innbyggere fra våre nordiske naboland fulle rettigheter fra dag én! I Helsingsforsavtalen står det: «[[…]] at en statsborger i et nordisk land under opphold i et annet nordisk land i størst mulig utstrekning skal nyte godt av de sosiale goder som ytes i oppholdslandet til dets egne statsborgere.» Så det regjeringen varsler her, er en omlegging av nordisk politikk. I nordisk samarbeid nedsetter vi stadig kommisjon på kommisjon som leter etter grensehindre. De prøver å plukke bort alt som kan gjøre det tungt og vanskelig å leve «på tvers» i Norden, og da går vi langt inn i trygdesystemer, dagpengesystemer osv. for å se om det kan harmoniseres. Hvis det er det regjeringen varsler, vil jeg si at det er ganske oppsiktsvekkende. Det vil være en helt ny linje. Jeg tror det var Rotevatn som brukte begrepet «velferdsturisme», som også går igjen i denne debatten. Jeg må si at den assosiasjonen jeg får når jeg hører begrepet «velferdsturisme», er nordmenn med velfylte lommebøker på vei sydover i sommer.
Jeg vil takke for debatten, selv om jeg synes det er altfor mange som bagatelliserer utfordringen – i hvert fall trendene i utfordringen. Først prøvde Fredric Holen Bjørdal, og nå til slutt representanten Svein Roald Hansen, å marginalisere denne utfordringen. Jeg må jo si det er litt underlig: Hvilke representanter fra Arbeiderpartiet skal man lytte til? For Bjørdal var inne på at Arbeiderpartiet i utgangspunktet ikke var så opptatt av problemstillingen da de satt i regjering, og at dette var et svært marginalt problem. Samtidig ser vi at tidligere statsminister Jens Stoltenberg har sagt at dette er en betydelig utfordring og en bekymring, som han mente det var viktig at man tok tak i. Man må etter hvert bestemme seg for om dette bare er et marginalt problem som man ikke skal bry seg om, eller om man skal lytte til nåværende partileder i Arbeiderpartiet, Jens Stoltenberg. Representanten Sveinung Rotevatn var inne på at dette er en europeisk trend, og at også undertegnede føyer seg inn i den europeiske trenden. Ja, det er helt korrekt, for dette er en utfordring som det er viktig at vi tar på alvor, og dette er en debatt som pågår i mange andre europeiske land. Skal vi kunne bevare velferdsstaten, og skal vi kunne sikre gode, trygge og viktige velferdsgoder, må vi sikre bærekraften i de velferdsgodene, og vi må sikre legitimiteten deres. Derfor tar jeg og Fremskrittspartiet opp dette, og derfor er regjeringen opptatt av dette. Representanten Rotevatn mente også at de rød-grønne ikke har noe ansvar for dette. Man kan selvfølgelig ha en stor debatt om hvor ansvaret ligger, og mye handler selvfølgelig om EØS-avtalen, men dette handler om at man også utenfor EØS har hatt en betydelig innvandring gjennom mange år og en mangelfull integreringspolitikk – noe som også bidrar til den veksten vi ser i trygdeeksport. Dette handler i stor grad også om innvandring, og da handler det om hvorvidt vi får utilsiktet innvandring. Jeg mener at det viktige for oss i Norge, må være at den innvandringen vi får til Norge, består av de som har et reelt behov for beskyttelse, eller de som skal arbeide. Vi må ikke ha ordninger som stimulerer folk til å komme hit på grunn av gode velferdsgoder, som man deretter kan ta med seg ut av landet igjen. Jeg er glad for at regjeringen tar tak i problemet og er villig til å se på forskjellige typer løsninger, for å få stoppet den betydelige veksten vi har hatt og har i trygdeeksport.
Jeg er enig i at de store problemene ikke finnes i dag, hvis man ser på tallene. De fantes heller ikke da man laget pensjonsreformen i sin tid. Man kunne godt beholdt det gamle pensjonssystemet. Fremskrittspartiet mente den gangen at man kunne beholdt det, og det var flere økonomer som mente det samme. Men så så man fremover i tid: Hvordan ville bærekraften være fremover i tid? Det skapte debatten. Og det er på den samme måten og på det samme grunnlaget at Brochmann-utvalget legger opp sine analyser: Man må se på utfordringsbildet som ligger fremover i tid og møte det. Vi må være fremsynte og møte det bildet som venter oss, med god og riktig politikk – ikke komme på etterskudd. Jeg har lyst å kommentere to ting fra representanten Ingebrigtsen: Han viser til datasystemer, og at man kan sitte rundt omkring i verden og sende inn meldekort. IKT-systemet som Nav har fått til på dette området, og som ble initiert av den forrige regjeringen, synes jeg er veldig bra. Det er et godt og moderne IKT-system. Vi ser at man avslører mer fordi man har bedre og mer samlede kontroller, og det fungerer bedre. Det er også takket være at man har fått bedre IKT-løsninger. Så man kan ikke skylde på IKT-løsningene, som har gjort det mulig å avsløre mer. Representanten Ingebrigtsen sier: «Fri meg fra EØS!». Betyr det at da SV satt i regjering, ønsket man å gå ut av EØS-avtalen? Betyr det at hvis SV og de rød-grønne en gang i fremtiden skulle vinne valget og danne regjering igjen, kan SV garantere at man da vil melde seg ut av EØS-samarbeidet? Jeg tror svaret er nei. Jeg ønsker ikke å bli befridd fra Europa. Jeg ønsker ikke å bli befridd fra verden. Jeg ønsker å være en del av Europa og verden. Men jeg ønsker også å ha nasjonal styring av nasjonal politikk, og grensegangen på dette må vi hele tiden sette oss ned og diskutere, for å finne gode løsninger som gjør at vi klarer å få et godt samfunn. Til Svein Roald Hansen, som sier at jeg må sjekke regelverket for dagpenger: Det har jeg gjort. I dag er faktisk regelverket slik at man kan søke om dagpenger hos Nav hvis man blir arbeidsledig – jeg husker ikke nummeret på skjemaet, så representanten må tilgi meg hvis jeg sier feil, men jeg tror det er E 111 eller E 114 – og så kan man ta med seg dagpengene, de norske ytelsene, til et annet EØS-land i tre måneder og søke jobb der. Problemet er at det ikke blir fulgt opp, og det blir ikke kontrollert godt nok. Det har man ikke kontroll på. Den problemstillingen tok jeg også opp med daværende arbeidsminister Bjurstrøm, så det er en godt kjent problemstilling. Helt til slutt: Det blir sagt at det sikkert også er flere ting, og at man bare nevner barnetrygd og kontantstøtte. Nei, det gjelder også utdanningsstøtte til barn av folk fra andre land, som har jobbet her en kort periode. De barna kan få utdanningsstøtte fra Norge, selv om de aldri har vært i Norge. Dette gjelder også dagpenger og ulike andre ytelser. Vi må se på dette for å forhindre eksport og unødvendig press på våre ytelser, og for å sørge for bærekraft i vårt velferdssystem.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.
Etter ønske fra komiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Saken vi behandler nå, er et representantforslag fra Else-May Botten, Knut Storberget, Odd Omland og Ingrid Heggø om endring i lov, slik at det blir påbudt med redningsvest i fritidsbåt. Det mest interessante som har skjedd i saken, er vel den utviklingen som har skjedd etter at komiteen avga sin innstilling. Komiteen deler uten tvil intensjonen i forslaget, som går på tiltak for å redde liv og forhindre tap av liv på sjøen. Ser man litt historisk på det, har det siden 1980-tallet vært en dobling av antallet fritidsbåter. I samme tidsrom har antallet omkomne i forbindelse med fritidsbåtulykker blitt halvert. Det tror jeg i stor grad skyldes at det har blitt fokusert på sikkerhet over lang tid. Det har blitt fokusert på holdningsskapende arbeid, og her har mange vært med og bidratt i positiv retning. Litt over 80 pst. bruker nesten alltid flyteutstyr om bord i båt. Det viser at ting avgjort utvikler seg i riktig retning. Når man fremmer et lovforslag, som Arbeiderpartiet har gjort gjennom dette representantforslaget, blir spørsmålet om man når den målgruppen man er ute etter. Jeg tror dessverre man ikke gjør det, fordi det i utgangspunktet ikke er mangel på lovverk som medfører at en del omkommer på sjøen. Grunnen er rett og slett at man ikke mestrer de forholdene man er ute i, og at man ikke bruker fornuften. Det er også en del som omkommer fordi man har både høy promille og høy fart – og gjerne en kombinasjon av disse. Her hjelper et lovforbud egentlig svært lite, tror jeg. Hvis man ser på veitrafikken, er det ikke mangel på lovverk som medfører at folk omkommer i trafikken. Grunnen til det er rett og slett en kombinasjon av at man bryter de lover og regler som gjelder, og at man ikke behersker de forholdene man opererer under. Holdningsskapende arbeid tror vi er en riktig måte å gjøre ting på. Blant annet arbeider Sjøfartsdirektoratet med å oppdatere pensum til båtførerprøven, og det blir mer fokus på farene ved fart og på ulykkesforebyggende tema. Det arbeidet skal være ferdig i 2014. Etter at komiteen avga sin innstilling, ble det sendt inn en anmodning om lovteknisk bistand tilknyttet representantforslaget til Nærings- og fiskeridepartementet. Det svarbrevet som komiteen fikk 11. juni, var veldig interessant. Det viser at det ble avslørt at forslaget som Arbeiderpartiet hadde levert inn, hadde en rekke svakheter av ulik karakter. Det var altså et ufullstendig og uklart forslag. Jeg vil anmode Arbeiderpartiet om i framtiden å bruke mer ressurser på å kvalitetssikre det arbeidet man leverer inn til Stortinget i forkant, og gjerne kjøpe de tjenestene som er nødvendige, om man ikke innehar dem, eller sende inn forslaget i god tid slik at det blir relevant for komiteens arbeid. Jeg registrerer også i dag at Arbeiderpartiet har fremmet et nytt lovendringsforslag. Forhåpentligvis er det mer presist og mer konkret enn det som ble levert inn under framsettelse av representantforslaget. I dag er det levert inn noen forslag som ikke står i innstillingen, og Fremskrittspartiet har som intensjon å støtte SVs to forslag i saken. Jeg vil samtidig gi honnør til både SV og Miljøpartiet De Grønne, som har opptrådt både ryddig og konstruktivt i saken, og er framtidsrettet i måten de håndterer det på. Skal man innføre en lov, bør det være en lov som er enkel å forstå. Den bør være enkel å praktisere, og den bør være enkel å håndtere. Det er ikke Arbeiderpartiets forslag.
Jeg tar opp forslag nr. 3 på vegne av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre med en gang, så slipper jeg å glemme det etterpå. Vi nærmer oss sommer og sol, folkens. Båtvenner ute på sjøen, tror jeg vi er alle sammen, og jeg håper at vi får gode opplevelser til sommeren i år. Ikke minst håper jeg at alle kommer seg trygt hjem. Det er ikke ofte at opposisjonen kommer med et lovforslag i den formen vi har gjort nå, men det er en god grunn til at vi gjør det. Vårt forslag handler om sjøsikkerhet. Vi tar tak i det, og jeg er veldig glad for at det er et så stort engasjement i denne saken. Alle partier på Stortinget har vært aktive og tatt sine runder. Da vi satt i regjering, nedsatte vi et utvalg som besto av de fremste ekspertene på sjøsikkerhet i landet. Det var også en høring om dette, som utvalget la fram. Det var en rekke tiltak som kom fram der, men det var ett tiltak som skilte seg ut, et tiltak som i seg selv bidrar til at en kan treffe best mulig, og det var nettopp det med påbud av redningsvest. Innretningen på forslaget vårt er faglig begrunnet. Det vil jeg si til Korsberg fra Fremskrittspartiet, som sier at vårt forslag ikke var utformet skikkelig. Jeg tenker at forslaget vi kom med, i hvert fall var faglig begrunnet. Solberg-regjeringen gikk i januar ut og sa at de ikke ville komme med noe påbud, og at de ikke hadde noen konkrete tiltak annet enn at det skulle være holdningskampanjer. Men når vi ser at ulykkesstatistikken øker – den gikk opp med fire dødsfall i fjor – og at 27 av 34 som omkom, ikke hadde flyteutstyr eller redningsvest på seg, er det viktig å ta tak i det. Jeg ser også at det er veldig mange menn i ulykkesstatistikken: 91 pst. av dem som døde i fjor, var mannfolk. 40 pst. av dem var over 60 år, og vi ser også at de som ikke bruker redningsvest, er menn. Da er det viktig å ha et tiltak som treffer nettopp den gruppen, og den innretningen som Korsberg snakket om, med hensyn til SVs forslag, som retter seg mot barn, går jo i en litt annen retning. Jeg ønsker at representanten fra Fremskrittspartiet kan gå opp på talerstolen og forklare hva som er ufullstendig og uklart i vårt forslag, og kanskje si hva det er som er så klart og fullstendig i det forslaget han støtter i dag, sånn at vi også ser de faglige begrunnelsene for og imot disse forslagene. Det synes jeg er viktig. I tillegg er det sånn at vi har en litt annen oppfatning. Den innretningen som vi har i vårt forslag, som sier at påbudet skal gjelde for fritidsbåt med lengde på inntil 8 meter, at det er når båten er i fart, og at det gjelder åpen båt, er slik etter råd fra Sjøfartsdirektoratet, som ble utfordret av ekspertutvalget til å komme med en ramme som skulle bidra til å gi en mest mulig treffsikker lov. Jeg vil også takke Næringsdepartementet, som har kommet med innspill og bidrag til lovteksten som vi har jobbet med. Slik det er nå, hvis vi hadde fått flertall for vårt forslag, hadde vi kunnet vedta denne loven senest 20. juni. Det vil si at denne loven kunne trådt i kraft denne sommeren, mens man med forslaget til SV går tilbake og sier at regjeringen skal jobbe med dette, jobbe med barnepåbudet, og at det skal komme senere. Man vet heller ikke når det kan bli vedtatt, så det er ganske stor forskjell på tidsrammen også. I går var jeg i debatt med Høyre-ordføreren i Kragerø på NRK, og han var veldig opptatt av å få på plass dette vestpåbudet som vi har foreslått. Han var imot det regjeringen sier, ikke minst på grunn av den dødsulykken som var i Kragerø i fjor, der det var fritidsbåt, åpen båt under 8 meter, i fart, og de hadde ikke redningsvest på. Det er det som går igjen i de ulykkene vi ser. Det samme gjelder Arendal-ulykken som skjedde forrige helg – akkurat det samme – 22 ungdommer. Heldigvis skjedde den ulykken nær land, så de berget seg, men hadde det skjedd lenger utpå sjøen, hadde det kunne hatt en helt annerledes utgang. Jeg tror at det forslaget som vi har kommet med, treffer godt. Det er riktig å gjøre det, og det har folket med seg. MMI hadde en undersøkelse i fjor der 71 pst. av mannfolka sa at de var for dette. 94 pst. av damene sa det samme. Det betyr at det er et populært lovforslag og ikke et upopulært et, som det kan se ut til at noen frykter. Jeg håper at vi får vedtatt dette i løpet av dagen.
Da har representanten Else-May Botten tatt opp de forslagene som hun refererte til.
Bruk av redningsvest reddar liv, og altfor mange omkjem som følgje av drukning. Alle som driv aktivitet der det er risiko for drukning, bør sjølvsagt bruka redningsvest. Haldningsskapande arbeid og kompetanse førebyggjer drukningsulykker. Her gjer Sjøfartsdirektoratet, Redningsselskapet og mange ulike lag og organisasjonar ein formidabel innsats. Tilgjengeleg statistikk viser at me har nær dobla talet på fritidsbåtar sidan 1980, samtidig som talet på omkomne i fritidsbåtulykker er meir enn halvert, dette utan at me har eit påbod om redningsvest. Undersøkingar viser no at 80 pst. brukar redningsvest. Det vitnar om at kunnskap og haldningsskapande arbeid verkar. Me er på god og rett veg. Når det gjeld forslaget frå Arbeidarpartiet som me har behandla i komiteen – og om fritidsbåtar over 8 meter, at det for dei ikkje skal vera vestpåbod – spør Else-May Botten om kva det er som er uklart i det forslaget. Det er ei rekkje ting. Ein kan undra seg over kvifor ein må bruka vest ein stille sommardag, med sol og blanke havet i ei lita snekke, mens ein i ein båt på 8,5 meter i 40 knop i høg sjø ikkje skal måtta ha redningsvest. Vidare skal loven berre gjelda når båten er i fart, og ikkje når ein står i båten og fiskar i høg sjø, og heller ikkje når ein beveger seg mellom båtar og entrar fartøy eller andre oppankra fartøy. Loven skal heller ikkje ramma dei som i ein båt på over 8 meter – som etter dagens promillegrense kanskje har lov til å køyra båt – køyrer i stor fart i dårleg sikt om natta. Det er også svært uklart kven som er ansvarleg for å overhalda dette vestpåbodet. Loven rettar seg mot båtførarar og båteigarar, men sjølve forslaget rettar seg mot alle om bord. Kven som skal ha bota når ein ikkje bruker vest, er veldig uklart og kom ikkje klart fram i det første forslaget som Arbeidarpartiet tok med seg til komiteen. Dette spørsmålet har Lovavdelinga i departementet undra seg over. I går kunne me lesa i VG at Arbeidarpartiet kritiserte SV og sa at det er heilt sprøtt av SV å koma med forslag så seint. Eg meiner dette er urimeleg kritikk frå Arbeidarpartiet. For det første sit ikkje SV i alle komitear, og me er vitne til i dag at Arbeidarpartiet har lagt fram opptil fleire forslag, òg etter at dagens møte er sett. Så det er krevjande å setja seg inn i kva som kjem frå opposisjonen i dette tilfellet. Det er i alle fall uvanleg at stortingsrepresentantar frå Arbeidarpartiet prøver å skriva lovtekster i eit Dokument 8-forslag. Juristar stiller allereie no spørsmål om dette. Eg håpar at debatten i dag kan avklara mykje i samband med forslaga frå Else-May Botten og forslaget frå Senterpartiet, forslag nr. 4. Er det verkeleg slik at ein pålegg regjeringa å koma med ei sak om vestpåbod, eller skal ein på nytt vurdera behovet for vestpåbod? Eg ser ikkje heilt klart kva som eigentleg ligg i desse framlegga, og håpar at dei under debatten vil fortelja oss det. I tillegg nemde Else-May Botten at forslaget deira var veldig treffsikkert. Eg sit med statistikk frå Sjøfartsdirektoratet som viser noko som gjeld forslaget om open motorbåt. Dersom ein hadde hatt 100 pst. treff og berga absolutt alle, ville ein ha berga 14 av 34. Det vil seia at det er 20 personar som døyr på havet, som ikkje ville ha vore omfatta av forslaget som føreligg. Eg meiner det er mykje betre å sjå på kva årsaka er til at folk druknar framfor å koma med eit påbod som ikkje treff dei det gjeld. Me veit frå statistikken at det er 40–60-årige menn som ofte døyr i drukningsulykker. Det er dei me må prøva å hjelpa, slik at ein kan få gode haldningar og få betre åtferd når ein er i båt. Eg tenkjer at ein må sjå på heilt andre verkemiddel enn det som ligg i forslaget frå Arbeidarpartiet.
Takk for denne debatten. Det er en viktig debatt – en debatt om sjøsikkerhet. Kristelig Folkeparti har lenge hatt et engasjement når det gjelder dette, som alle andre, fordi det dreier seg om å redde liv. Statistikken fra i fjor har vi allerede hørt om. Den er en statistikk vi bør ta inn over oss når 27 av de 34 som omkom i fjor, ikke brukte redningsvest. Vi vet også hvem dette dessverre er: det er menn. Det forteller statistikken oss. Båtlivsundersøkelsen fra 2012 forteller oss at ni av ti har redningsvest om bord, men at det bare er 50 pst. av oss som bruker den hver gang når vi er ute i båten. Det forteller også undersøkelsene når man svarer ærlig. Det er bra at 50 pst. alltid bruker den. Det er et mål om å øke den prosenten. Vi vet at mange holdningskampanjer har vært gjennomført, men spørsmålet er om vi ikke trenger litt andre tiltak. Det er det vi i dag diskuterer. Skal vi være i takt med befolkningen, ønsker også befolkningen at vi tar i bruk nye tiltak, ikke bare at vi skal ha redningsvest om bord, men at vi også skal ha den på oss når vi er i båt. Nesten 100 pst. av oss kvinner mener det, og over 70 pst. av mennene ønsker et slikt påbud. Det er riktig, som saksordføreren sa i sitt innlegg, at komiteen deler intensjonen om mer bruk av redningsvest, men vi er litt uenige om hvordan vi skal gå fram. Jeg synes vi skal lytte til våre fagetater og de største organisasjonene og forbundene innen dette: Redningsselskapet, Sjøfartsdirektoratet, Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, Riksadvokaten, nødetatene, Kongelig Norsk Båtforbund. De klare rådene fra disse er at de ønsker et slikt påbud om redningsvest. Det må vi kanskje også ta med oss. Så langt i debatten har Fremskrittspartiets og Høyres representanter stilt spørsmålstegn ved treffsikkerheten til disse forslagene. Hvis forslag nr. 3 er for snevert og for lite treffsikkert for regjeringspartiene, må jeg utfordre dem til å se på forslag nr. 4, der man ber om at det legges fram en sak innen dette året for å bedre sikkerheten på sjøen, herunder påbud om bruk av flyteutstyr. Hvis vi er enige om at vi skal bedre sikkerheten på sjøen – hvis det er intensjonen til en samlet komité – får vi ingen diskusjon om 8 meter eller diskusjon om snekker og stillhet, men vi får en diskusjon om bedre sikkerhet, en sak som stortingsflertallet i dag kan be regjeringen legge fram i løpet av dette året. Da bør jo alle argumentene som Høyres og Fremskrittspartiets representanter kommer med i denne debatten, kunne stilne, for da får vi en sak fra regjeringen, som er bredt sammensatt. Man bør komme med andre argumenter mot det forslaget vi har lagt på bordet i løpet av den siste uken, et forslag som nettopp tar opp i seg intensjonen til komiteen om å bedre sikkerheten på sjøen, der også et vestpåbud skal være en del av den helhetlige gjennomgangen.
Når vi har diskutert dette i Senterpartiet, er det mange, meg selv inkludert, som har betydelig sans for argumentene om individets frihet – at det også er en frihet til å gjøre ting som ikke er fornuftige og rasjonelle. Vi har også betydelig sans for den argumentasjonen vi i media har hørt fra Miljøpartiet De Grønne om at naturen skal være uregulert. Det vil ikke fra vår side komme noe forslag om gjerdeplikt langs elver og den slags for å gjøre naturen trygg. I denne saken har vi valgt å lytte til klare råd fra ekspertgrupper. Vi mener at tallet på drukningsulykker er for høyt. Samtidig er nok det som har gjort størst inntrykk, den klare beskjeden fra Redningsselskapet og andre deler av redningstjenesten vår om den formidable ressursbruken de legger ned, som skyldes at mange tar egoistiske valg. Det foreligger forslag til en lovtekst som det er gått noen runder om, som Arbeiderpartiet har fremmet. Jeg synes at hvis vi tar drukningsulykker på alvor og ønsker å gjøre noe med det, er det ingen grunn til at ikke det skal gjelde også dette året. Det er slik at det å være pålagt å ha en vest med i båten på sett og vis er en inngripen i den enkeltes frihet, så den terskelen har vi på sett og vis gått over allerede. Jeg registrerer at representanten Trellevik ønsket å ha det moro med måten dette er gjort på, at det er lagt fram forslag til en lovtekst i stortingssalen. Men reglementet for stortingsbehandlingen sier at det er lov. Det er sagt at det er satt fram forslag kort tid før debatten. Ja, ifølge Stortingets forretningsorden er det lov. Så jeg synes ikke at medlemmer av komiteen skal bli møtt med kritikk fordi man følger reglementet som man har for saksbehandling i denne salen. Jeg vil ta opp forslag nr. 4, på vegne av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Primærstandpunktet til Senterpartiet er at vi ønsker å støtte forslag nr. 3. Faller det, mener vi at forslag nr. 4 er et langt bedre forslag enn forslaget fra SV. Jeg greier ikke å forstå at man først kan harselere over lovforslaget til Arbeiderpartiet, for så å komme med et forslag om et påbud om flytevest i fritidsbåter hvis det er unger i båten – og kun da. Voksne menn flyter ikke bedre selv om det er unger i båten. Det kan vi lese ut av statistikken, og det bør vi forholde oss til. Så kan en si at forslag nr. 2 fra SV er sympatisk. Da vil jeg heller anbefale forslag nr. 4. Det er et forslag om at regjeringen skal gå gjennom dette i full bredde. Det er ikke – når vi skriver «herunder påbud om bruk av flyteutstyr» – et pålegg til regjeringen om å skifte mening. Regjeringen får ha den meningen den har, men jeg legger i dette at regjeringen skal komme med en vurdering. Den skal også komme med en skisse til hvordan dette bør gjøres, hvis et flertall i Stortinget ønsker å innføre påbud om bruk av flyteutstyr. Vi vet ikke hvordan drukningssommeren 2014 kommer til å være – det kan prege debatten. Men forslag nr. 4 vil fortsatt være avhengig av flertallet når den saken kommer tilbake til Stortinget. Er stortingsflertallet som i dag, blir det ikke noe påbud om vest. Har noen partier skiftet mening, er det et annet flertall. Da har vi hatt en skikkelig prosess, folk kan stemme for det de ønsker, og vi klarer å se bredden – for jeg er ikke i stand til å si hvilke av disse SV-forslagene i nr. 2 som er de rette å gå inn for. Da tenker jeg det er bedre at vi har en bred inngang. Men når det gjelder bruk av flyteutstyr, har vi en klar anbefaling, og derfor har vi framhevet det i forslag nr. 4.
Representanten Geir Pollestad har tatt opp det forslaget han refererte til.
Redningsvesten har reddet mange liv, men den burde og kunne ha reddet enda flere, dersom flere hadde brukt den. Derfor vil jeg gi honnør til representantene fra Arbeiderpartiet som har tatt opp saken som vi behandler i dag. Det handler om å redde liv. Også i Venstre har vi hatt en diskusjon om individets frihet og ansvar for egen atferd, også om bord i de båtstørrelser som dette gjelder, men vi har etter en skikkelig gjennomgang av saken, kommet til at primærstandpunktet vårt er at vi må gjøre det som kan gjøres for å redde liv. De siste ti årene er det omkommet 320 personer i forbindelse med bruk av fritidsbåt. I 2013 var det rekordmange dødsfall på sjøen, da 34 mennesker omkom i fritidsbåtulykker. 80 pst. av de omkomne brukte ikke redningsvest – 80 pst. Dette er alvorlig, og det er urovekkende tall, som stiller krav til oss politikere. I 1995 ble det påbudt å ha flyteutstyr til alle om bord i en fritidsbåt. En undersøkelse som er gjennomført av InFact på vegne av Norboat, viser at hele 86 pst. av oss alltid eller som oftest bruker redningsvest eller annet flyteplagg, når vi er ute i fritidsbåt. Undersøkelsen viser også at mer enn dobbelt så mange menn som kvinner oppgir at de aldri bruker flyteplagg. Det har vært nevnt tidligere her også. Statistisk sett er menn over 40 år dårligst til å bruke redningsvest, og dette gjenspeiles i ulykkesstatistikken. Jeg vil derfor komme med en positiv kommentar til det som representanten Trellevik var inne på i sted: at det er der det er mest kritisk – 40 pluss. Utfordringen med påbudet fra 1995 er at når uhellet først er ute, og småbåten kantrer, rekker man ikke å ta på seg vesten som kanskje ligger nederst i et skott. Man rekker heller ikke å hjelpe unge eller eldre med å ta på redningsvest. Slår en hodet i ripa og blir bevisstløs, er en sjanseløs uten vest. Påbudet om kun å ha tilgjengelig vest i fritidsbåt har derfor ikke tilstrekkelig ønsket effekt. Vesten må være på for at det i hele tatt skal være noe poeng med konseptet redningsvest. I tillegg til at all statistikk viser at bruk av flyteutstyr øker sannsynligheten for å overleve ved ulykker i fritidsbåter, er et påbud om bruk av redningsvest i småbåt i fart blitt støttet av Sjøfartsdirektoratet, Redningsselskapet, Røde Kors, Riksadvokaten og Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap. En arbeidsgruppe, nedsatt av tidligere nærings- og handelsminister Trond Giske, som skulle utrede tiltak for å redusere ulykker i fritidsbåter, konkluderte også med at påbud om bruk av flyteutstyr er det enkelttiltaket som umiddelbart vil gi størst effekt på dødstallene for ulykker med fritidsbåt. Venstre undrer seg over at regjeringspartiene og SV, slik det ser ut, ikke støtter et påbud om redningsvest i småbåt i fart, når effekten av tiltaket er både godt dokumentert og ikke minst anbefalt av alle relevante foreninger og organisasjoner. Et påbud som kun retter seg mot barn, er ikke et målrettet og treffsikkert påbud. I dag er det barna som bruker redningsvest, mens menn over 40 år dessverre lar den ligge under toften i båten. Jeg legger stor vekt på Redningsselskapets råd i denne saken. Redningsselskapet er ryggraden i beredskapen langs norskekysten. Flere mennesker enn noensinne bruker sjøen og kystområdene som arbeidsplass og rekreasjonsområde, og det at Redningsselskapet er så tydelig i denne saken, veier tungt for Venstres og min del. La oss derfor følge rådet fra dem som arbeider med forebyggende arbeid til sjøs, og som virkelig vet hva det her snakkes om. Det innebærer å følge flertallet i næringskomiteen. Primærstandpunktet vårt er forslag nr. 3, men som det også har vært referert, er vi sekundært med på forslag nr. 4.
Sidan 1980 er talet på fritidsbåtar nesten dobla, og på same tid er talet på omkomne i forbindelse med fritidsbåtulykker halvert. Mykje bra har skjedd for sikkerheita til sjøs, men vi har framleis ein lang veg å gå. Ifølge Norsk Folkehjelps drukningsstatistikk drukna totalt 119 personar i 2013 – 41 etter fall frå land eller kai, 31 var i fritidsbåt. Utlendingar er elles overrepresenterte i statistikken, og noko eg kjem til å kome tilbake til – dei er heller ikkje nemnde i den norske statistikken. Totalt, av alle som drukna i 2013, var 70 pst. menn frå 26 år og oppover. Her har ikkje vi tal for årsak, men i det store bildet er menn den heilt klart største gruppa, og jo eldre, jo større er sjansen. Det er heva over all tvil at redningsvest reddar liv. Sjansen for å omkome dersom ein havnar i sjøen, er tolv gonger så stor utan flyteutstyr som med. Redningsselskapet har kome fram til at dersom alle brukte redningsvest, ville omkring 15 liv vore redda i løpet av eitt år. Flyteutstyr reddar liv når ulykka er ute. Men eit avgjerande spørsmål blir derfor: Kva er årsakene til ulykkene? Statistikken viser at dei viktigaste årsakene til ulykker er fall over bord og kantring når ein er aleine i båten, det er mørkt, ein har høg promille, og det er høg fart. Redningsvest og flytevest er den beste redninga i sånne situasjonar. Men når vi behandlar sikkerheit til sjøs, må vi også sjå på årsakene. Sjøfartsdirektoratet blei i 2009 bedt om å kome med forslag til dette. Direktoratet sette ned ei ekspertgruppe, ei breitt samansett gruppe. Rapporten, konklusjonane og forslaga viser ei brei tilnærming til problemstillinga, kor både kontrollapparat, sikkerheitstiltak, årsaksførebygging og haldningar blir sette i samanheng. Blant dei viktigaste forslaga arbeidsgruppa foreslo, var: Haldningsskapande arbeid – men det måtte ein sjå i samanheng med fleire tiltak – skjerping av promillegrensa for føring av fritidsbåt, påbod om bruk av flyteutstyr og krav til båtførarars kompetanse, bl.a. innføring av eit eige høghastigheitskrav for dei hurtigaste fritidsbåtane. Vidare foreslo ein ei styrking av kontrollapparatet for å auke respekten for eksisterande lover og styrke haldningar over tid, tiltak for å styrke undersøkingar av ulykker og tiltak retta mot fisketuristar – både sertifikatordning og kompetansebygging. Ein foreslo også nasjonale fartsgrenser – dei blir i dag i stor grad fastsette av kommunane, men ein ønskjer å få ei nasjonal ramme for dette. Ekspertgruppa var – som nemnt – breitt representert. SV har stor sympati for alle dei forslaga som er komne fram. Så til forslaga som er fremja under debatten. Forslaget frå Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti, Senterpartiet og Venstre adresserer berre delvis eitt av dei åtte forslaga. Det er ein reduksjon. Der arbeidsgruppa føreslo eit generelt påbod om bruk av redningsvest på fritidsbåtar, føreslår fleirtalet å avgrense det til fritidsbåtar på «inntil 8 meter». Vi finn det problematisk, som tidlegare nemnt. Ei slik forskjellsbehandling av dei fritidsbåtane som er på over 8 meter, og dei fritidsbåtane som er på under 8 meter, vil vere veldig synleg på sjøen og har potensial til å svekkje oppslutninga om og respekten for loven. Det er difor fare for at ein slik lov ville blitt ein skinnlov, som ikkje blir følgd opp med auka kontrolltiltak. Dessutan ser vi ein auke i talet på hurtiggåande, store båtar. SV meiner vi generelt må vere forsiktige når vi skal innføre påbod eller forbod. For det første må nye lovar sjåast i samanheng med andre lovar, slik at vi ikkje utviklar eit regelsamfunn som ein opplever som ubalansert og ulogisk. Som lovgjevarar må vi vere konsekvente når vi vedtar påbod. Vi meiner difor at det er eit viktig prinsipp at vi ikkje innfører påbod som innskrenkar fridomen til folk, med mindre det dreier seg om handlingar som skadar andre. Viss Stortinget skulle vedtatt alle ting som kan redde liv, ville vi ikkje berre påby redningsvest, refleks og sykkelhjelm, men også forby sukker, tobakk og alkohol. Da ville vi redda svært mange. Ingen lov kan ta frå individet ansvaret for eiga sikkerheit. SV vil fremje to forslag i denne saka. Vi meiner barn ikkje kan stillast til ansvar for dei dårelege vurderingane hos dei vaksne. Vi meiner difor at Stortinget bør vedta ein lov som sikrar at barn – og alle som er i ein båt med barn – skal bruke redningsutstyr. Vi meiner barn til sjøs generelt treng eit sterkare vern. Dessutan er det ofte slik at barn blir ustyrte med redningsvest, mens foreldra og dei vaksne ikkje gjer det. Dette sender svært negative signal. For det andre: Vi meiner vi ikkje kan ha ei større behandling av sikkerheita til sjøs ved berre å sjå på påbod om redningsvest. Vi må tore å ta inn heile diskusjonen som ekspertgruppa reiser, og sjå alle tiltak i samanheng.
Representanten Torgeir Knag Fylkesnes har tatt opp de forslagene han refererte til.
Alle som har vært oppe på talerstolen her før meg, ønsker tiltak som redder liv til sjøs. Fra 2002 til 2011 omkom 282 mennesker fra fritidsbåt. Det er 282 mennesker for mye. De to siste dagene har vi i Miljøpartiet De Grønne opplevd et ras av henvendelser fra andre partier, som ønsker at vi støtter deres forslag. Vi har også mottatt veldig mange henvendelser fra organisasjoner og enkeltpersoner. Denne saken er viktig for mange. Det er enda et signal om at en skal tenke seg om før en innfører et påbud. Vår opplevelse er at prosessen – i alle fall etter hvert som den har utviklet seg – har blitt en lite god måte å utforme politikk på. De to partiene som havnet på vippen og derfor skulle avgjøre lovforslaget, sitter ikke i den komiteen som har behandlet det. Det er ikke riktig at vi som parti skal ta stilling – helt på tampen – til et påbud som vil påvirke mange menneskers fritid i norsk natur. Jeg er sikker på at salen er enig i akkurat dette. Jeg vil likevel si litt mer om bakgrunnen for hvorfor vi stemmer som vi gjør i dag. Det faktagrunnlaget vi har fått presentert, gjør oss ikke overbevist om at det generelle forslaget fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre eller SVs forslag om «flytevest i fritidsbåter der det er barn i båten» vil treffe riktig. Dette har vært tatt opp av flere før meg. Vi kommer derfor til å stemme imot begge disse forslagene – vi ber om muligheten til det i oppsettet av voteringsrekkefølgen. Det vi alle ønsker, er at den gruppen som har størst risiko for å omkomme på sjøen, skal begynne å bruke redningsvest. Et generelt påbud – som ligger i innstillingen – vil fra dag én nødvendigvis bli praktisert med stor grad av skjønn. Det vil være mange situasjoner hvor både båtbrukere og politiet egentlig vil vurdere det som unødvendig å bruke vest, selv om båten er i fart. Vi er redd for at dette betyr at en innfører en lovbestemmelse som i realiteten vil bli praktisert på omtrent samme måte som det som er dagens praksis, dvs. at folk bruker skjønn og avgjør selv når de tar vest på. Er vi da like langt? For oss er det grunn nok til å være skeptisk til et generelt påbud. Det andre perspektivet som har vært viktig for oss – og som også har kommet fram gjennom media – er at det slett ikke bare er på sjøen at norsk friluftsliv innebærer risiko. Likevel er det rotfestet praksis i Norge at vi ikke har statlige sikkerhetspåbud eller forbud i friluftslivet – ikke engang i de aller mest risikofylte formene for friluftsliv. Friluftsliv i norsk natur foregår på eget ansvar. Dette har også en verdi som bygger samfunn og ansvarlige individer, uavhengig av statens lovverk. Det vil være viktig for oss. Vi i Miljøpartiet De Grønne har derfor landet på at vi ønsker at Stortinget ber regjeringen komme tilbake med en sak som er gjennomarbeidet, og hvor alle partier snakker godt sammen under behandlingen. Vi ønsker at dette skal skje så snart som mulig, og vil derfor primært stemme for forslag nr. 4 – fremmet av Pollestad på vegne av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre – om at Stortinget ber regjeringen innen utgangen av 2014 legge fram en sak «om bedret sikkerhet på sjøen». Vi vil derfor be om at vi får mulighet til å stemme separat for dette forslaget, for jeg forstår det slik at voteringsrekkefølgen ennå ikke er ferdig satt opp. Vi vil her i salen gi uttrykk for at vi ikke tolker ordlyden i forslag nr. 4 som at vi ber regjeringen – eller gir regjeringen i oppdrag – å komme tilbake med et forslag om et generelt påbud om redningsvester. Vi stemmer for dette forslaget fordi vi tolker det – og det ønsker vi gjerne å få bekreftet enda en gang – slik at regjeringen skal vurdere hvordan en kan bedre sikkerheten på sjøen, herunder om en skal vurdere påbud av ulike former om bruk av flyteutstyr i fritidsbåt.
Hvert liv som går tapt på sjøen, er ett for mye. La det derfor ikke være noen tvil om at vi oppfordrer til vestbruk. Men det er vanskelige avveininger som må foretas ved vurdering av påbud og forbud. Jeg har grunnleggende tro på frihet under ansvar. Frihetsfølelse er en viktig del av opplevelsene når vi oppsøker naturen, enten det er å gå turer i fjellet eller i marka, eller det er å være på sjøen. Vi kommer ikke til å påby alt som er fornuftig, eller forby alt som er ufornuftig – eller sågar farlig. Siden slutten av 1970-tallet har antall fritidsbåter i Norge økt betraktelig, fra 430 000 til 800 000 i dag. På samme tid er antall omkomne per år mer enn halvert. Påbud om å ha med redningsvest, krav om gjennomført båtførerprøve, sikrere båter og ikke minst satsing på holdningsskapende arbeid er avgjørende faktorer for nedgangen i antallet fritidsbåtulykker. Tallene viser også at veldig mange tar ansvar for egen sikkerhet. Over 80 pst. opplyser at de alltid eller nesten alltid benytter flytevest i fritidsbåt. Jeg anerkjenner at intensjonene er de beste, men i denne saken mener jeg det riktige er ikke å innføre enda et påbud. Jeg kjenner for øvrig heller ikke til at noe annet land har gjort det. I Sverige er det ikke engang påbudt å ha med flyteutstyr om bord. I Finland og Danmark gjelder de samme reglene som hos oss. Den forrige regjeringen bestilte Rapport om sikkerhet ved bruk av fritidsbåt. I rapporten anbefales det å ta «stilling til» påbud om bruk av flyteutstyr. Etter rapportens ferdigstillelse hadde den forrige regjeringen ca. ett og et halvt år på å ta stilling til vestpåbud. Det er lov å forundre seg litt over hvorfor Arbeiderpartiet og Senterpartiet ikke fremmet dette forslaget da de selv var i posisjon. Departementet har foretatt en lovteknisk gjennomgang av komiteens forslag om påbud. I forslaget er det bl.a. uklart hvem som skal være ansvarlig for å overholde påbudet, og hvem som eventuelt skal straffes/bøtelegges ved overtredelse. Forslaget vurderes å være upresist formulert. Jeg er selvsagt opptatt av å følge Stortingets vedtak til fulle. Jeg har hørt representanten Pollestads forklaring på forslag nr. 4. Jeg oppfatter det da slik – og jeg ber om å bli korrigert hvis det ikke skulle være tilfellet – at det Stortinget ber om, er en sak knyttet til sikkerhet på sjøen og en vurdering av vestpåbud. Jeg oppfatter det ikke slik at Stortinget i dag konkluderer med at det innføres et vestpåbud. Dette er viktig, slik at vi leverer det Stortinget bestiller. Jeg har også lyst til å si at holdningsskapende arbeid virker. Sjøfartsdirektoratet har i år øremerket 1 mill. kr til sjøvettaktiviteter. Det er en ordning alle kan søke på. Sjøfartsdirektoratet bruker også i overkant av 3 mill. kr på sikkerhets- og holdningsskapende arbeid, f.eks. annonserer de på radio, og de bruker sosiale medier. Direktoratet har også, sammen med andre aktører, laget informasjon på seks språk med fisketurister som spesiell målgruppe. Jeg kan fra regjeringens side forsikre om at vi fortsatt kommer til å legge vekt på det viktige holdningsskapende arbeidet.
Det blir åpnet for replikkordskifte.
Jeg er enig med statsråden i at det er noen vanskelige avveininger her når det gjelder frihetsfølelse og et påbud. Statistikken viser at vi har hatt en dobling i antall fritidsbåter, og at antall ulykker har gått ned. Men hvis vi bare ser på fjorårets statistikk, viser den at 27 av de 34 drukningsulykkene var drukningsulykker der den omkomne ikke hadde vest på. Det er også en statistikk vi må ha med oss, og vi vet dessverre at dette i større grad rammer eldre menn. Mitt spørsmål til statsråden er hvorfor man i denne avveiningen ikke velger å følge de faglige rådene man får fra både Sjøfartsdirektoratet, DSB, Riksadvokaten og Redningsselskapet, som har en litt friere rolle, men samtidig er et viktig selskap med stor og lang tradisjon innenfor dette. Det er mitt spørsmål.
Jeg anerkjenner fullt ut faginstansenes anbefalinger og bakgrunnen for det, men helt «in the end» blir det slik at vi må gjøre en vurdering av hva vi tror er det riktige. Jeg kan bare gjenta det jeg har sagt: Jeg tror at holdningsskapende arbeid virker. Det har vi også sett. Jeg tror ikke nødvendigvis at et påbud virker, fordi dette handler om å forhindre at ulykker skjer, og der vil ikke et påbud ha noen som helst hensikt. Når ulykken skjer, er vi avhengige av at noen faktisk følger det påbudet. Jeg ønsker å bruke ressursene på holdningsskapende arbeid. Jeg tror det er riktig. Vi kan ikke forby alt som er farlig eller uklokt, dessverre.
Jeg hørte hva statsråden sa, og hun var tydelig på at hun mente det ikke var behov for et påbud til. Men i dag går Høyre og Fremskrittspartiet inn for nettopp å innføre et påbud om redningsvest, som kun skal gjelde for barn. Da må statsråden uansett ta stilling til hvordan hun skal forholde seg til et påbud, for det blir jo det – alle i stortingssalen ønsker det – bare at det er forskjellig innretning på det. En ting til: Hvordan mener statsråden at dette påbudet om vest for barn i båt treffer bedre og er mer presist når det gjelder dem som egentlig trenger å få det påbudet, kontra det forslaget fra Arbeiderpartiet som hun sier er upresist formulert?
Mitt innlegg var relatert til det generelle påbudet. Jeg registrerer at det kan bli et flertall for et påbud for barn. Jeg synes det er begrunnet godt at barn ikke kan lastes for voksnes uklokskap. Barn blir voksne, og vokser man opp med sunne holdninger, som f.eks. å bruke vest – hvilket de fleste barn gjør, heldigvis – kan det ha en effekt på sikt.
La meg starte med å understreke at forståelsen av forslag nr. 4 er korrekt. Vi er forbi det stadiet at dette kan være et avsluttet kapittel, som statsråden skriver i brev til komiteen. Det er fremmet to forslag om påbud. Mitt spørsmål likner på det foregående: Hvilket forslag mener statsråden er best, et generelt påbud for alle eller at voksne kun skal ha påbud om vest hvis det befinner seg barn i båten? Er det mulig å gi en faglig begrunnelse for at det vil gi økt sikkerhet kontra et generelt påbud?
Innspillene vi har fått fra høringsinstansene, sier at vestpåbud vil virke. Det er i og for seg ikke det vi diskuterer. Bruker flere vest, vil det virke. Det vi diskuterer, er om vi ønsker en situasjon hvor vi lovregulerer all ferdsel eller ferdsel innenfor gitte rammer – slik forslagsstilleren sier – på sjøen. Jeg tror at holdningsskapende arbeid er den rette veien å gå, men skal man lovfeste, er det igjen gitt en ganske god begrunnelse for hvorfor dette med barn er i en annen kategori enn det med voksne.
Jeg ser poenget med barn i båten, men forslaget går faktisk på et påbud også for voksne når det er barn i båten. Er dette et forslag som statsråden synes er godt eller dårlig?
Jeg synes i hvert fall det er bedre enn det opprinnelige forslaget, i den forstand at man her aktivt jobber overfor barn. Barn vil se at man bruker vest, og det er bra, på samme måte som det er bra at når vi sykler med barna våre, bruker vi hjelm. Det er heller ikke påbudt, men det er fornuftig å bruke det. Det blir en avveining av hva man har tro på, og jeg tror at dette forslaget er bedre enn det opprinnelige.
Jeg lurer på om statsråden kan si hvilke andre typer sikkerhetstiltak som er viktige. Nå har hun vært tydelig på at holdningskampanjer er viktig, men når vi ser at antall dødsulykker øker, kan det være noen faresignal som tilsier at vi må prøve å gjøre andre grep. Hva er det da som er det viktigste grepet, sånn statsråden ser det? Så lurer jeg på om statsråden kan komme med en forklaring og faglig begrunnelse når det gjelder 8 meter, som vi har lagt inn i vårt forslag, om det er ok, om det treffer målgruppen ut fra ulykkesstatistikken, eller om statsråden mener det burde være for alle fritidsbåter, uansett størrelse.
Når det gjelder antall båtulykker og dødsfall, er de halvert. De har ikke økt, de er halvert, og det beviser nettopp det vi har sagt: Holdningsskapende arbeid virker. I fjor var det flere som omkom, men gjennomsnittet ligger på ca. 33 hvert år, og det er halvert i løpet av de siste ti årene, samtidig som bruk av båt og antall båter er doblet. Dette handler om flere ting. Det handler om fart, det handler om promille, det handler om båtførerprøver, det handler om kunnskap, og – aller viktigst, mener jeg – det handler om holdningsskapende arbeid. Det er mange ting man kan ta tak i, og det skal vi gjøre basert på rapporten som den forrige regjeringen bestilte, og som de ikke fremmet sak om på halvannet år etter at rapporten var framlagt. Når det gjelder båtens lengde, må jeg innrømme at jeg ikke har noen kvalifisert oppfatning av det. Generelt kan jeg[[presidenten klubber]] vel si at skal man ha påbud, bør det vel …[[presidenten klubber igjen]]
Jeg har lyst til å fokusere på forslag nr. 2 fra SV, med tanke på det statsråden nå i replikkordskiftet og sitt innlegg sier er det viktigste, nemlig holdningsskapende arbeid. I det forslaget – som kan bli vedtatt – står det at man ønsker egne obligatoriske kurs for skippere av raske båter og innføring av en promillegrense. Hvordan ser statsråden på disse to forslagene – som kan få flertall her i salen – med tanke på argumentasjonsrekken om at holdningsskapende arbeid er det mest avgjørende viktige? Dette er et forslag som Fremskrittspartiets og Høyres representanter her på huset vil stemme for, slik det ser ut nå.
Nå oppfatter jeg at representantene selv må redegjøre for sine vurderinger i den anledning. Jeg har sagt at jeg mener dette forslaget er bedre enn det opprinnelige, fordi det retter seg direkte mot barn, og så er vi også bedt om å foreta en rekke andre vurderinger. Bare for å være tydelig angående dette: Når det gjelder promillegrense til sjøs, er det justisministerens ansvarsområde.
Replikkordskiftet er over. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Først vil jeg takke en av forslagsstillerne, Else-May Botten, for å sette denne viktige saken på dagsordenen. Rundt halvparten av alle dødsfallene på sjøen i fjor kunne vært unngått om alle hadde brukt redningsvest, sier Redningsselskapet. Hvert år dør i gjennomsnitt 33 personer i båtulykker. Basert på opplysningene i en ny rapport fra Sjøfartsdirektoratet anslår Redningsselskapet at rundt 15 personer kunne vært reddet om alle hadde brukt redningsvest. Sjøfartsdirektoratet støtter dette og sier det er et realistisk anslag. 61 pst. av dem som har mistet livet på sjøen de siste ti årene, manglet redningsvest. Tallene er trolig høyere, ettersom man i mange tilfeller ikke har klart å fastslå om vesten var på eller ikke. Som vi har hørt av flere her i dag, omkom det i fjor 34 i ulykker med fritidsbåt – 27 av disse hadde ikke redningsvest på. Dette er en svært høy andel og trolig en grunn til at så mange i befolkningen nå støtter innføring av et påbud. For å få ned dødstallene foreslås det i rapporten å gjennomføre et påbud om å ha redningsvest på i fritidsbåter. I dag er det som kjent kun påbudt å ha vesten tilgjengelig om bord. Jeg registrerer at statsråden og regjeringspartiene Høyre og Fremskrittspartiet mener at man ikke trenger et påbud, men at man skal fortsette satsingen på holdningskampanjer. Jeg mener også at man må fortsette med holdningskampanjene, men etter 20 års intensivt arbeid med å forebygge ser vi at dette ikke er nok. Vi tror i hvert fall at nøkkelen til å få ned antall dødsulykker er å få folk til å bruke vest. Derfor kan det hjelpe med et påbud. Representanten Trellevik fra Høyre mente at man ikke når alle med dette forslaget. Det er sikkert riktig, men når man 50 pst., som Redningsselskapet sier, kan det være snakk om at 15 liv kan reddes. Og om man nå redder bare ett liv, regner jeg med at Høyres representant er enig i at det er verdt et påbud. Ett tapt liv er vi enige om at er ett for mye. Å henge seg opp i 8-metersgrensen mener jeg også er et vikarierende argument for å stemme mot, for den kan justeres. Jeg registrerer også at man ikke er fullt ut konsekvent på påbudslinjen, da man delvis er for påbud når man er villig til å gå inn for SVs forslag. Jeg er bevisst på avveiningen mellom personlig ansvar og samfunnets ansvar, og det må man være i disse spørsmålene. Men her har vi helt klart muligheten til å ta hensyn til sparte liv på sjøen, og det mener jeg må veie tyngst. Derfor bør vi gå inn for dette forslaget, som ligger her i dag, sånn at vi kan få iverksatt det allerede fra kommende sommer.
På grunn av vår geografi er Norge en båtnasjon. Det har vi alltid vært, og det vil vi alltid komme til å være. Fra nord til sør og fra øst til vest nyter folk båtlivet. Det er ikke bare på havet og ute på sjøen folk nyter båtlivet – også på små innsjøer og små tjern i innlandet f.eks. Det ønsker jeg at folk flest fortsatt skal få lov til å gjøre, uten at det kommer nye påbud, uten nye restriksjoner, som kan gi begrensninger på båt- og sjølivets gode naturopplevelser. I Norge er det hele 752 000 fritidsbåter. Til og med på Mjøsa, hvor jeg har gleden av å få en båttur stort sett annet hvert år, er det nesten 12 000 båter. Nesten halvparten av det norske folk har faktisk en direkte eller indirekte relasjon til båt, ved at de enten har båt selv, eller at de er med venner og familie på båttur. Alle er selvfølgelig opptatt av sikkerheten på sjøen. Det store flertallet av båtfolket oppfører seg pent. Men selv om det alltid er noen få som skiller seg ut, både når det gjelder manglende båtferdigheter, for høy promille eller for høy fart, er jeg ikke tilhenger av ytterligere påbud eller restriksjoner, som vil ramme båtfolk flest. Problemet er nemlig ikke at vi har for få reguleringer, påbud og restriksjoner eller et mangelfullt lovverk – problemet er at dagens regelverk ikke har blitt håndhevet godt nok. Norge og båtfolket trenger ikke flere påbud og reguleringer. Vi trenger at dagens lover og regler blir håndhevet bedre. Om vi hadde hatt mer synlig politi og mer kontroll både av for høy promille og for høy fart, ville mange av dagens ulykker vært unngått. Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstres forslag virker dessverre litt unyansert, lite konkret og lite gjennomtenkt, slik som bl.a. min kollega Korsberg har vært inne på. Det kan dessverre føre til tilfeldigheter og urettferdighet når det gjelder å håndheve regelverket, noe som igjen kan føre til såkalt advokatmat og rettssaker. Botten etterlyste eksempler for å illustrere det. Trellevik hadde mange gode eksempler, men jeg kan ta et eksempel til. Til diskusjonen om hva som er fart: Nå er det et forsøk på å definere fart med at en motorbåt må ha motoren på og være i bevegelse. Men hva hvis du er ute og ror i en liten robåt? Forrige helg hadde jeg gleden av å være ute i en ti fots Pioner jolle. Med vestpåbud måtte jeg ha tatt på meg vesten for å ro noen meter ut fra land for å bade fra den lille jolla, for det var ingen badebrygge der jeg var. Så måtte jeg ha tatt av meg vesten da jeg skulle hoppe i sjøen – vesten skal egentlig beskytte meg fra å drukne. Da jeg var ferdig med å bade, måtte jeg ha tatt vesten på igjen for å ro inn igjen til land. Dette blir bare komisk – det blir rett og slett for dumt. Så jeg er veldig glad for at Miljøpartiet De Grønne og Sosialistisk Venstreparti vil at regjeringen skal se nærmere på saken før vi konkluderer.
Jeg satt nå og hørte på den historien til representanten Tor André Johnsen fra Fremskrittspartiet. Han mente det er så lite konkret det vi har kommet med, at det er tilfeldig. Da vil jeg si at når det gjelder det forslaget som kom over natten om at et påbud kun skal gjelde barn, vil jeg utfordre han til å si hva som er så mye mer treffsikkert med det, og hva som er så riktig med det. Han kunne da kanskje argumentert mer for det. Når det gjelder 8-metersbegrensningen vi har satt, tenkte jeg å si litt om det. Vi mener det er det mest treffsikre. Jeg har ikke hørt om noe forslag verken fra SV, Høyre eller Fremskrittspartiet om å utvide den grensen, og det tror jeg ikke hadde vært noe problem for oss i Arbeiderpartiet å være med på. Men dette var en henstilling vi fikk gjennom forslaget fra Sjøfartsdirektoratet. De skriver: Det foreslås vestpåbud for personer utendørs i fritidsbåter opp til 8 meter i fart. Det er ikke noe som vi har kommet på eller drømt om en fin sommernatt. Dette er noe Sjøfartsdirektoratet har sittet og jobbet med, og som de mener er det mest treffsikre. Ergo er det en faglig begrunnelse. Så registrerer vi at SV og regjeringspartiene har kommet med ønsker om at dette skal gjelde barn. Så så jeg på nyhetene i går at Redningsselskapet omtaler det som en total bom. De er egentlig en faglig instans og sitter på ganske mye kunnskap om dette, og de har en god del erfaringer med sjøulykker som i hvert fall jeg ønsker å lytte til. Så akkurat den tilbakemeldingen burde kanskje gjort et visst inntrykk på forslagsstillerne. Så til representanten fra Høyre, Ove Bernt Trellevik, som snakker ned påbud, men går inn for et påbud. Han sier også at vårt forslag treffer dårlig, men går inn for å påby redningsvest for barn når de er om bord, og ikke minst de andre i båten når de er om bord. Men hvorfor er dette forslaget bedre, lurer jeg på. Det kan være greit å få vite begrunnelsen for det, som gjør at det kommer til å gi det resultatet at færre dør på grunn av akkurat det påbudet. Til slutt har jeg lyst til å si at vi går selvfølgelig for vårt forslag, men vi støtter subsidiært forslag nr. 4, fra Senterpartiet, som også Venstre, Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne støtter.
Da har representanten Else-May Botten klargjort det.
Jeg synes debatten til de grader har vist at man ikke skal drive og hjemmesnekre lovforslag som man egentlig ikke har tenkt godt nok igjennom. Særlig det siste innlegget illustrerer jo det. Jeg synes det er unødvendig å diskutere hvem som har forberedt seg dårligst. SV og Miljøpartiet De Grønne har ikke hatt mulighet til å være med i komitébehandlingen. Jeg vil rose dem for at de faktisk har tatt utfordringen med å lage et regelverk som oppfattes som noenlunde rettferdig, også ute. Det lovforslaget som ligger her, er utrolig lite treffsikkert. Det treffer bare en tredjedel av det vi snakker om, som alle er opptatt av, og det er drukningsulykker. Med dette lovforslaget kan altså en RIB, som går i 50–60 knop, og som i ukyndige hender er rene drapsvåpenet, etter min mening, frese forbi en som sitter i snekka si og putrer av gårde og skal måtte ha redningsvest. Det synes jeg illustrerer at her kunne forslagsstillerne vært såpass åpne at de gikk tilbake og lyttet til bl.a. Kongelig Norsk Båtforbund. Båtforbundet sendte ut en pressemelding, og der står det: «AP hadde således et svært godt grunnlag for å foreslå et brukspåbud for egnet flyteutstyr.» Det lå jo i departementet i ett og et halvt år. Videre står det: «Teksten i forslaget var dessverre dårlig formulert og ga grobunn for diskusjoner i alle båtrelaterte fora.» Og det er før vi har vedtatt den. Det skulle blitt litt av en diskusjon etterpå. Jeg vil be forslagsstiller bak forslag nr. 4 – for det er det dette nå dreier seg om – om et svar. Innebærer forslag nr. 4 et pålegg om at man skal innføre redningsvest, slik jeg leser noen representanter? Jeg leser egentlig forslagsstiller Pollestad fra Senterpartiet sånn at man skal vurdere å innføre redningsvest. Jeg har et forslag som jeg vil ta opp her, så får forslagsstiller ta stilling til det. Hvis man sløyfer den siste delen av det forslaget – altså den delen som heter «herunder påbud om bruk av flyteutstyr» – får man full tilslutning i Stortinget. Det er det samme som Miljøpartiet De Grønne sier. Det er tolkningen av den delen av forslaget som er vanskelig. Alle er opptatt av sikkerhet til sjøs, og da kunne man bare si: Stortinget ber regjeringen innen utgangen av 2014 legge fram sak for Stortinget om bedret sikkerhet på sjøen – punktum. Her har man mye av grunnlaget liggende i departementet, for det har jo de rød-grønne sittet på i ett og et halvt år uten å kunne konkludere. Det burde heller ikke være altfor belastende for departementet. Et sånt forslag er jeg ganske sikker på at man ville få full tilslutning til. Da stiller man faktisk departementet fritt. Man går tilbake til nullpunkt, så får man kanskje et gjennomtenkt forslag – med virkemidler på en rekke områder – som Stortinget da kan ta stilling til. Så jeg ber forslagsstiller om å være villig til å stryke den siste delen. Da tror jeg vi også kommer til å støtte det fra regjeringspartienes side.
Å vareta liv og helse er noko av det aller viktigaste vi gjer her i det øvste organet i landet. Vi har haldningsskapande kampanjar, og vi har påbod. Det har opp gjennom åra vore ei mengd eksempel på at ein faktisk må gå til eit påbod for å endra haldningane til folk. Eit godt eksempel her er sikkerheitsbelte i bil. Det var veldig mange motførestillingar, men i dag er vi vel samde om at det er naturleg å bruka bilbelte, og det reddar faktisk liv. Redningsvest reddar liv. Eit påbod vil få mange fleire til å bruka vesten – ikkje berre ha han om bord i båten. Difor er eg for eit påbod. Påbod om redningsvest er det enkeltvedtaket som hjelp best, ifølgje ekspertgruppa. Difor er eg for eit generelt påbod. Vi vil ikkje ha ei gjentaking av alle dødsulykkene som var på sjøen i 2013. Redningsvesten må på, og det vil redda liv. Ja, difor er eg for eit påbod. Også SV sitt framlegg viser at dei er opptekne av sjøsikkerheit og av å redda liv. Men etter mitt syn treffer ein ikkje heilt rett målgruppe. Barn og foreldre er jo dei som er flinkast til å bruka vest. Det er vaksne menn som er mest utsette for ulykker, og då må ein koma med tiltak som også omfattar denne gruppa. Det er lita hjelp i å ha redningsvest om bord i båten, viss ein ikkje har han på. Ulykkene skjer så fort, og hamnar ein i sjøen og er slegen i svime, søkk ein som ein stein. I Arendal i førre helg hamna 22 personar i sjøen. Alle vart redda, men ingen brukte redningsvest. Det var heller ikkje barn om bord i båten. Overskrifta kunne fort ha vore: Fleire ungdommar miste livet ved båtkantring i Arendal. Dei brukte ikkje redningsvest. Eg er sikker på at dei fleste her i salen deler intensjonen om meir bruk av redningsvest og er opptekne av sjøsikkerheit. Eg vil òg poengtera at sjølv om påbod ikkje vert innført, og det skjer dødsulykker i sumar, er og vert ansvaret hjå båtførar og dei som opptrer uansvarleg. Kontrollproblematikken har vore trekt fram som ein del av problema med påbod. Til det vil eg seia at det er lettare å kontrollera om vestane er på, enn om dei faktisk ligg i båten. Og sjansen for å verta stoppa er liten. Eg har hatt sertifikat i meir enn 30 år og har vorte stoppa i éin bilbeltekontroll i desse åra, men likevel brukar eg bilbelte. Forslag nr. 4, frå representanten Pollestad ber eg om at alle støttar. Eg viser her til argumentasjonen som kom frå representanten Hjemdal. Det er ingen omkamp om eit generelt påbod om bruk av redningsvest i fritidsbåt. Det vil eg presisera. Det er altså ei vurdering av påbod i forskjellige former – også båtlengde. Dette sa også forslagsstillaren veldig greitt. Framlegget er å setja sjøsikkerheit i eit breitt perspektiv på dagsordenen.
Eg har stilt spørsmål tidlegare i dag om eit av forslaga her, forslag nr. 4. Det har næringsministeren òg stilt spørsmål om, og eg har enno ikkje fått nokon klarleik i dette. Kristeleg Folkeparti meiner at dette forslaget inneber at regjeringa skal koma tilbake igjen med noko til Stortinget, der dei inkluderer eit påbod om vest. Pollestad frå Senterpartiet seier at dei berre skal anbefala eventuelt å koma tilbake med eit eller anna. Eg ønskjer å få klarleik i dette før me går til votering, for det er ei vesentleg sak. Me må få klarleik i akkurat dette. Så må eg få seia til Pollestad at ein sjølvsagt skal nytta reglementet til Stortinget. Det var jo nettopp derfor eg sa det, og det var heilt unødvendig av Arbeidarpartiet å harselera med SV i media. Dei følgjer nettopp regelverket og kjem til Stortinget med saka innan tidsfrist. Eg vil òg seia at eg synest det er litt underleg at Arbeidarpartiet, som er oppteken av påbod, ikkje kan støtta eit forslag om vestpåbod for barn, noko som faktisk kan vera med å skapa gode haldningar, ikkje berre hos barn når dei veks opp, men også hos dei foreldra og vaksne som er i båt med barn. Eg meiner at det er eit reelt og godt forslag for å skapa gode haldningar, og eg synest SV har gjort ein kjempegod jobb i denne saka her, sjølv om dei kom altfor seint inn i loopen. Eg skulle gjerne hatt dei med i denne debatten langt, langt tidlegare, for eg synest dei har vore veldig konstruktive og veldig gode å ha med i debatten i denne saka. Eg ønskjer at me stressar litt akkurat dette poenget med forslag nr. 4. Kva er det som eigentleg ligg i dette? Det kom ikkje Else-May Botten inn på, og heller ikkje Ingrid Heggø tok det opp, så eg ønskjer at Arbeidarpartiet og forslagsstillarane bak forslag nr. 4 avklarar kva som eigentleg ligg i dette.
Nå har jo representanten Else-May Botten og flere redegjort for bakgrunnen for forslaget og begrunnet det godt, så jeg skal ikke gå inn i så veldig mye av det. Men jeg vil minne om at dette òg er noe som vanlige folk er opptatt av, og det understøttes av den undersøkelsen som Ipsos MMI gjennomførte for Redningsselskapet i 2013, der 94 pst. av norske kvinner og 71 pst. av mennene svarte ja til dette. I tillegg er det jo flere organisasjoner som har støttet det. Vi er opptatt av at dette blir innført allerede fra denne båtsesongen og mener at det vil bidra til at færre omkommer. Og som representanten Pål Farstad klart og tydelig sa: Det handler om å redde liv. Jeg kommer fra Sørlandet hvor det er et utstrakt fritidsbåtmiljø i sommerhalvåret. 6. juni hadde Fædrelandsvennen et større oppslag om saken, og alle som ble intervjuet der, støttet unisont det påbudet. Jeg ønsker å referere Asbjørn Karlsen og hans bror, som uttrykker følgende til avisen: «Du tror vel vi gamle sjøulkene er mot påbud. Men da må du tro om igjen.» Og videre: «Vi er født på sjøen og har aldri hatt redningsvest på.[[…]] Dagens båtfolk er helt annerledes enn før. Folk kan[[…]] sette seg i en småbåt[[…]] helt uten erfaring. Vest-påbud er helt nødvendig», konkluderer de med. En fornuftig konklusjon av noen sjøulker, etter mitt syn. Så må jeg også si at når det gjelder den kritikken som Trellevik og til dels Gundersen her kommer med – og som Pollestad riktig sa – forholder vi oss til en forretningsorden. Når regjeringen ikke gjør det for å utarbeide en lovtekst, må vi benytte den muligheten som vi har i Stortinget, til å utforme lovteksten, og da sammen med jurister her. Ellers synes jeg både Trellevik og Gundersen synser veldig mye om vårt forslag. Redningsselskapet er tydelig på at vårt forslag er godt og fanger opp det som er utfordringen.
Jeg har lyst til å si at vi kanskje skal roe oss litt ned her. Sosialistisk Venstreparti har ikke harselert med noe forslag fra Arbeiderpartiet. Jeg tenker, når jeg hører på debatten, at alle i salen her vil det samme. Det er det viktige. Som bruker av havet, har jeg sett døden i hvitøyet, og Neptun har klort etter meg. Jeg fikk ikke noen merker. Det har lært meg at det å bruke redningsvest, redder liv. Det skulle alle sammen ha gjort. Da tenker jeg med en gang samtidig at det er et annet spørsmål: når, for hvem og hvor? Det er vel kanskje det vi snakker om. Er det riktig at når det er sommer, som det er nå på utsiden nede i fjorden her, og temperaturen kanskje er 20 grader i sjøen og 24 grader i luften, at vi skal ta av oss redningsvesten før vi hopper i sjøen, og når vi kommer opp, skal vi ta den på oss. Jeg leser i avisene og folket sier det: De stusser over dette – hvor går grensen? Vi er vel alle enige i at dette er upraktisk. Vi må finne praktiske løsninger på det – det er en utfordring. Det vi må se på, er folk som er født før 1982: Bare de har pengebok, kan de kjøpe båt uten erfaring og dra på havet. Er man født etter 1982, må man ha kurs. Det er også galt. Skal man føre båter som går i over 20 knop, må man ha et eget hurtigbåtkurs med eget sertifikat, for det er ekstra utfordringer med krefter og fart. Når båten kommer opp i så høy hastighet, kommer den opp i plan, og det går lenger tid før man kan svinge, slakke opp og slå bakk. Det er også en forskjell. Her er det en del praktiske forhold som vi må se på, så jeg tror det er fornuftig at vi områr oss litt. Forslaget som er lagt på bordet her fra Arbeiderpartiet, er i opprinnelsen godt, men vi må se på nyansene i dette. La oss områ oss litt og tenke oss litt om, så tror jeg vi her i salen kan bli enige om det som vi egentlig vil, å få ned dødsulykkene på sjøen.
Det har vært en interessant debatt. Det har vært mange gode innlegg, og det kommer også sikkert gode innlegg etter mitt innlegg nå. Jeg synes representanten Johnny Ingebrigtsen egentlig sa det veldig godt: Vi vil alle det samme. Det vi vil, er å øke sikkerheten og respekten for sjøen – øke sikkerheten for dem som er til sjøs. Sånn som situasjonen er akkurat nå, er det vel ikke så veldig mye det er flertall for, men det er et forslag som det virkelig kan blir flertall for, og det er forslag nr. 4, dersom man gjør en endring i forslaget, som representanten Gundersen var inne på – rett og slett at man setter punktum etter «sjøen» og stryker «herunder påbud om bruk av flyteutstyr». Da får regjeringen muligheten til å komme tilbake til Stortinget med en helhetlig strategi og en helhetlig plan for å øke sikkerheten til sjøs. Da vil samtlige partier også ha muligheten til eventuelt å fremme forslag i så måte – man får en bred og helhetlig debatt. Det tror jeg vil gagne saken, og da vil også Stortinget i denne saken gjøre en spesielt klok og fornuftig beslutning. Min oppfordring til representanten Pollestad, som kommer etter meg på talerlisten, er å avklare om man kan gå inn for en sånn endring. Så er det vist til Arbeiderpartiets forslag og en del eksempler på hvor uklart det er. Her er et eksempel: Ligger man ute i en småbåt i Saltstraumen og driver gjennom Saltstraumen uten å ha verken motor på eller årene ute, kan man oppnå en hastighet på 20 knop. Da vil jeg anbefale å bruke redningsvest, selv om det ikke står i loven. Dette er et uklart forslag. Har man en båt på 7,99 meter, skal man bruke redningsvest. Har man en båt på 8,01 meter, trenger man ikke å bruke redningsvest. Det blir for meg litt underlig, og man mister det som forhåpentligvis egentlig er intensjonen i Arbeiderpartiets forslag, at man oppfordrer folk til å bruke redningsvest. Det er det vi alle er enige om. Ser man på statistikken, bør man vel egentlig bare innføre en lov om at menn i sin beste alder, dvs. over 40 år, bruker redningsvest, og alle andre trenger ikke å gjøre det – ut fra statistikken. Men det er statistikken.
For å følge opp der representanten Korsberg sluttet: Så klart man skal bruke redningsvest. Bruk av redningsvest er et spørsmål om sunn fornuft, og man gjør rett i å reagere om folk drar ut, og gjerne utaskjærs også, i små båter med veldig store motorer, uten vest og med en flaske vin. Så hvorfor ikke påby redningsvest? Det er mange grunner til det. Jeg skulle kanskje ønske at vi brukte litt mer tid på prinsippene i denne debatten. For det første er det ikke mulig å regulere bort alt vi anser som uvett. Selv rynker jeg på nesen over basehoppere, men jeg har ikke tenkt å gå inn for et forbud. Det er fordi jeg aksepterer at folk har ulikt syn på risiko og hva som gjør livet verdt å leve. Mange mennesker har familiemedlemmer som drikker, som utsetter andre mennesker for lidelse og til og med fare med sin drikking, og mange tar sitt eget liv ved å drikke. Men jeg har ikke tenkt å forby alkohol heller, og jeg tror ingen andre her i salen har tatt til orde for det. Mange ser med undring på meg. Jeg er en ung og presumtivt frisk mann som røyker. Det er en dødelig aktivitet, og det vet jeg godt. I langt større grad er røyking en dødelig aktivitet enn fritidsbåter. Folk går på fjellet uten tilstrekkelig kart og utstyr, særlig hver påske. Noen forulykker hvert år, men ingen her i salen har foreslått å forby det, og ingen her i salen ville antydet at det ikke å gå inn for å forby det, er å bære et personlig ansvar for at disse menneskene forulykker. Kort sagt er det ikke sånn at alt som er farlig, og alt som er skadelig, selv ikke alt som er dumt, er forbudt. Hvis noen sitter i en robåt og har lyst til å sole seg på hele kroppen, synes jeg faktisk de skal få lov til det. Jeg synes særlig det blir pussig om de som sitter i den nevnte robåten, skal være pålagt ved lov å ha på seg en redningsvest, mens en skjærgårdsjeep på over 8 meter suser forbi i høy fart og med en beruset fører – en mann over 40 – uten at loven sier noe om det, som de praktiske konsekvensene av forslaget fra Arbeiderpartiet ville blitt. Som SV-er er jeg for en sterk offentlig sektor, jeg er for en effektiv og sterk stat, jeg er for lover som ofte er strenge, som beskytter alle, uavhengig av bakgrunn, uavhengig av klasse og uavhengig av kjønn. Men ikke på noe punkt i min ideologiske overbevisning om at fellesskap, det å dele, det å utjevne forskjeller er best, hører det med at folk ikke skal ha ansvar for seg selv. Tvert imot mener jeg at fellesskap, reguleringer og det å dele, er lurt, nettopp fordi det gir folk en større frihet til å leve sine egne liv, større mulighet til å ta vare på seg selv. Den makten vi har på Stortinget, skal ikke brukes til å regulere bort dårskap eller ethvert personlig ansvar. Den skal ikke brukes til å påby alt vi er for, eller forby alt vi er mot.
Jeg registrerer at en fortsatt diskuterer de prinsipielle sidene for eller mot et påbud. Med unntak av Miljøpartiet De Grønne er vel alle partier for et påbud. Det er omfanget av påbudet som diskuteres nå, slik jeg har forstått det. Så snakkes det om at det, når det er barn i båten, handler om holdninger. Jeg er sterkt mot SVs forslag, fordi jeg synes de holdningene det gir, er feil. Vi skal ha redningsvest når det er barn i båten, fordi redningsvest er noe for unger. På samme måte kan en si at vi må ha sykkelhjelm når vi sykler med ungene, fordi hjelm er noe unger bruker. På samme måte er det viktig for å være synlig at ungene bruker refleks, mens det ikke er så viktig for voksne, fordi voksne lyser i mørket. Det er jo ikke sånn det er, og derfor synes jeg at den holdningen og holdningsdannelsen som ligger i SVs forslag, er feil. Redningsvest er ikke bare noe for barn. Drukningsstatistikken er tydelig på det. Så gjør en også narr av avgrensningene av dette. Jeg tenker at en kan ta et hvilket som helst forbud eller påbud og finne grensetilfeller. Vi hørte en rystende badehistorie her tidligere. Med tanke på bilbelte: Hvis du har bilen i garasjen, kjører den ut av garasjen og lukker garasjeporten, skal du da måtte ha på sele når du kjører ut av garasjen og inn i gårdsrommet? Her vet vi at det blir brukt skjønn. Det vil det også bli gjort i denne saken. Så til forslag nr. 4, og hva det betyr. Nei, vi ønsker ikke å endre det. Det som vi legger i det, er at her ber en om en bred sak. En av de tingene som en skal se på, er påbud om bruk av flyteutstyr – åpent for hvor omfanget ligger. På vegne av de partiene som har lagt fram forslaget, vil jeg si at jeg tror at hovedhensikten er at hvis det ikke blir flertall for det i dag, ønsker vi å ha en ny runde og sette dette inn i en større sammenheng, slik at vi kan gjøre et vedtak, hvis det blir et flertall i Stortinget. Det betyr at dagens flertall må endres, men hvis det blir et flertall, skal en ikke da måtte sette i gang med et lovarbeid, men da skal en ha et grunnlag som gjør at en kan innføre dette med virkning fra neste sommer. Det er tanken bak måten som det er skrevet på her. Så det er altså ingen omkamp. Skal dette få flertall når denne saken kommer fra regjeringen, forutsetter det at det er et flertall, men vi ønsker mer en ideologisk pro/kontra-diskusjon fra regjeringens side i denne saken.
Representanten Pollestads standpunkt er for meg veldig uklart. Meiner han at ein skal påby sykkelhjelm for alle, heile tida? Det er konsekvensen av resonnementet hans. Det har vore ein blanda debatt, mange gode innlegg, og det har også vore ein beherska debatt. Eg går ut frå at alle her ønskjer å styrkje sikkerheita til sjøs. Eg har ingen innlegg å vise til der det ikkje har vore intensjonen. Saka er at vi må lande noko. Slik som det ser ut no, er det to forslag som er veldig like kvarandre. Det eine er forslaget frå SV, og det andre er forslaget frå Pollestad på vegner av fleire. Pollestads forslag er generelt, men da med den setninga om påbod av redningsvest, som det som blei utheva. SVs forslag har ei understreking av promille og fart. Det som eg synest er litt rart med diskusjonen, når alle her har lese ekspertgruppas forslag, som tar heile breidda av forslag som vil styrkje sikkerheita til sjøs, der promille og fart er heilt sentrale ting, er at dette berre blir ein diskusjon om redningsvest. Den reduksjonen der synest eg ikkje er god. Eg veit det ikkje er intensjonen til dei store organisasjonane, og det er heller ikkje intensjonen til ekspertgruppa som Sjøfartsdirektoratet sette ned – dei ønskjer å sjå dette samla. Derfor er det på sin plass å sende dette tilbake til regjeringa, og be dei kome tilbake med ei større sak, som omfattar alle dei tinga som ekspertgruppa kom med, slik at vi får ein brei diskusjon om det, og slik at vi ikkje tar eitt forslag frå ekspertgruppa, og senkar det ned til åtte meter, med dei prinsipielle problema det har – ekspertgruppa foreslo ikkje ei avgrensing til åtte meter – og så tar vi ikkje med oss resten av breidda i det. Når det gjeld treffsikkerheit, var treffsikkerheit for ekspertgruppa alle desse tiltaka – det var ikkje berre det eine forslaget som vil sørgje for treffsikkerheit. Viss ein tar bort årsakene til at det skjer ulykker til sjøs, og berre ser på kva slags sikkerheitsutstyr ein skal ta i bruk, er det ikkje treffsikkert. Forslaget frå SV, er – slik Stortinget også oppfattar det – eit ønske om å få fart på dette arbeidet, at dette skjer i løpet av året som kjem. I forslaget er det ei brei linje på sikkerheit, og så er det dette med promille og fart. Spørsmålet er: Kor ofte får ein høgresida med på diskusjonen om promillegrense …[[presidenten klubber]]
På tampen av en lang debatt, som til tider også har vært god, har jeg lyst til å komme med et par kommentarer. Den har jo vist at alle i salen er opptatt av å styrke sikkerhet på sjøen, med litt forskjellige innfallsvinkler. Men debatten og saksgangen har også vist hvor uheldig det kan være at man driver med lovarbeid i behandlingen av et Dokument 8-forslag. Det skal jeg forsøke å vise et par eksempler på. Det er flere andre som også har påpekt det. Jeg er litt usikker på om det vi har i vårt regelverk når det gjelder dette, kanskje ikke er helt gjennomtenkt, når vi ser hva som kan skje i denne saken. Jeg skal ta et helt konkret eksempel. I det første leddet i forslaget fra bl.a. Arbeiderpartiet står det at dette forbudet bare skal gjelde når båten gjør fart gjennom vannet. Ja vel – jeg har vært på sjøen i alle fall i 50 år, og jeg har opptil flere båter. Jeg startet min karriere med å gå på sjøsikkerhetskurs da jeg var helt ung gutt. En av de tingene vi lærte der, var at aldri skulle mer enn én av gangen reise seg opp i en båt. Sjøsikkerhetsreglene er for mange like viktig som fjellvettreglene, men vi ser at mange ulykker skjer fordi folk reiser seg opp i småbåter. Utlendinger har vært nevnt her tidligere. Sånn som dette lovforslaget nå er utformet, kan åtte tyskere om bord i en 15-fots, liten Askeladden reise ut, ta fiskestengene sine og begynne å egne når båten har lagt seg i ro vest på ei flu utpå havet. De kan sitte der og ta av seg redningsvestene, som er ukomfortable å ha på, reise seg opp, og båten hvelver, og mange av dem omkommer. Det er dette vi ser eksempler på hvert eneste år. Men dette har man i denne lovparagrafen som man her legger opp til, ingen regulering av. Det er bare et eksempel på at det rett og slett er lite gjennomtenkt å komme med lovtekster i en sånn fart som det her er gjort. Jeg har lyst til å si at det eneste rette nå er at man går for det som flere har anmodet om, forslaget fra Geir Pollestad, uten den siste delen av setningen. Da vil man få en grundig vurdering fra departementets side, og Stortinget vil få en ny mulighet til å behandle saken.
Representanten Else-May Botten har hatt ordet to ganger tidligere i debatten og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg tenkte å si litt om historien til hvorfor vi har kommet med dette Dokument 8-forslaget – jeg tenkte det var viktig å si litt om det etter at SV hadde sitt innlegg i stad. Regjeringen gikk ut i januar og sa at den ikke vil komme med et påbud om redningsvest. Vi mente at det var feil, fordi vi så at dødstallene økte i fjor sommer. Vi mente at holdningskampanjer ikke var nok; vi måtte gjøre noe mer. Det enkelttiltaket som ekspertutvalget da sa var det riktige, og som traff best, var påbud om redningsvest. Det er derfor vi kom med det. Men vi er jo ikke imot andre sikkerhetstiltak, det er derfor vi også støtter det som kommer fra Senterpartiet. Vi er veldig opptatt av sikkerhet. Men jeg må bare si at når det gjelder promille og fart, er det ting som allerede er regulert. Da blir det snakk om å gjøre endringer i det som er regulert. Det som vi er opptatt av nå, er å få til et påbud om redningsvest. Det var det som var utgangspunktet – som var et viktig tiltak å komme med. Jeg er veldig glad for denne brede debatten, og jeg håper at vi finner en løsning sammen.
Representanten Ove Bernt Trellevik har hatt ordet to ganger tidligere i debatten og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Takk – og takk til Stortinget for ein god debatt. Det har vore interessant å høyra – og delta i – denne debatten. Eg tenkte eg skulle orientera litt om korleis Høgre har tenkt å røysta. Me har tenkt å røysta for forslag nr. 1, frå SV. Med det forstår vi at regjeringa skal utgreia dette med redningsvest for barn – det er ikkje sagt noko om alder på barn, det er ikkje sagt noko om båtstorleik, osv. – slik at regjeringa får nokre gode rammer for å koma fram til eit godt forslag, så me kan få moglegheit til å diskutera det på eit breitt grunnlag òg her i Stortinget. Me kjem òg til å røysta for forslag nr. 2, frå SV. Me synest òg dette er eit godt forslag, der regjeringa får litt frie og gode rammer for å koma med gode tiltak for å betra sjøsikkerheita. Me kjem til å røysta imot forslag nr. 3, frå Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, og me kjem til å røysta imot forslag nr. 4, frå Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.
Jeg har lyst til å gi noen kommentarer til representanten Knag Fylkesnes, som er opptatt av en helhetlig og bred gjennomgang. Ja, forslag nr. 4 tar nettopp opp i seg at man ønsker at Stortinget får seg forelagt en bred sak om sikkerhet, herunder påbud om bruk av flyteutstyr. Da vil jo det som også ligger i SVs forslag om promille og om eventuelt et obligatorisk kurs for skippere på raske båter, være en helt naturlig del, for det er jo bredde vi ber om. I alle fall undertegnede forventer at nettopp disse to punktene som vi nå har diskutert, kommer inn i en slik helhetlig gjennomgang. Til representanten Øyvind Halleraker og historien om de 15 utenlandske fiskerne som kan sitte på sjøen og velge å ta av seg vesten og ikke bli omfattet av § 23 a slik den er utformet i dag: Det står jo i neste avsnitt at «Kongen kan gi utfyllende bestemmelser i forskrift». Hvis dette er så viktig for representanten Halleraker, er jeg helt sikker på at han har kontakter inn i systemet som kan lage nettopp en forskrift som omfatter de 15 utenlandske fiskerne, slik at de ikke tar av seg redningsvesten, slik at de eventuelt ikke drukner. Det bør man ikke lage noe problem av. Her bør vi prøve å se hva som skal til for å være med og redde liv – som vi alle er enige om er viktig. Det er nettopp det denne saken dreier seg om. Og slik jeg klarer å oppsummere denne debatten, er det et flertall i denne sal for forslag nr. 4, om å få en bred gjennomgang fra regjeringens side om sikkerheten på sjøen, herunder påbud om bruk av flyteutstyr. Det ser det foreløpig ut som det er flertall for i denne saken.
Representanten Torgeir Knag Fylkesnes har hatt ordet to ganger tidligere i debatten og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Eg synest det er veldig bra at regjeringspartia ønskjer å røyste for forslaget om barn i båt, og eg må ærleg talt innrømme at eg ikkje klarer å sjå kva som er så gale med det forslaget. Det har vore ein kampanje frå Redningsselskapet i lang, lang tid om korleis ein kan sørgje for at også vaksne som er i båt med barn, skal bruke redningsvest. Det er eit viktig haldningsskapande arbeid i seg sjølv. Eg meiner barn generelt skal ha eit sterkare vern til sjøs. Så har eg fått ei forsikring frå ministeren om at det er slik å forstå at når det gjeld forslag nr. 2, frå SV, om å kome tilbake til Stortinget med eit generelt tiltak og også sjå på promillekøyring og fart og generelle sikkerheitsspørsmål, vil det skje innan utgangen av året. Dermed er det forslaget breiare. Det trekkjer også inn fleire moment enn forslag nr. 4 i denne saka. Då synest eg eigentleg at dette kan løysast enkelt ved at vi alle går inn for forslag nr. 2, frå SV.
Mitt innlegg ble ikke først og fremst holdt for å fortelle om en situasjon som lett kan oppstå på sjøen, og som skjer daglig. Det var bare ment som et eksempel på hvordan denne lovteksten ikke dekker det man kanskje ønsker. Til representanten Hjemdal må jeg få si at det er jo litt patetisk, kanskje, at man finner grunn til å gå opp på Stortingets talerstol og fortelle meg som representant om og stille spørsmål ved prosedyrer, først og fremst, i en lovsak – at jo da, man kan lage en forskrift som nøytraliserer teksten i selve lovparagrafen. Denne formen for lovbehandling understreker virkelig mangelen på seriøsitet.
Bare helt kort ved avslutningen av debatten: Jeg synes det var trist at Senterpartiet ikke ville endre ordlyden i forslag nr. 4, for da hadde det blitt flertall for forslaget, og man hadde hatt et samlet storting. Da hadde man oppnådd det Else-May Botten hadde som intensjon: at man skulle finne en løsning sammen. Det er jo det hele denne debatten har dreid seg om, og så klarer man ikke å finne det med noen få, enkle endringer i formuleringen av forslaget. Når det gjelder Fremskrittspartiet – bare for å benytte anledningen til å si det – kommer vi til å stemme for forslagene nr. 1 og 2, fra SV.
Jeg har en liten undring over Knag Fylkesnes’ forslag. Han nevner spesifikt promille og farten til sjøs, men jeg registrerer at han ikke ønsker å nevne redningsvest.
Alle spring opp her og seier dei er så opptekne av sikkerheit til sjøs, og det er dei nok, for vi er alle opptekne av at vi skal få ein heilskapleg gjennomgang når det gjeld både promillegrense og eventuelt sertifikat – og båtlengd og fart, for den saks skuld. Alt dette ligg faktisk i forslag nr. 4. Ministeren har jo fått ei stadfesting av korleis forslaget skal tolkast, ut frå det spørsmålet ein hadde. Så det burde vera mogleg å koma fram til at alle kan stemma for det forslaget. Så vil eg òg nemna at vi tek oss ad notam det som representanten Bastholm sa både om prosess og om inkludering av dei partia som ikkje sit i komiteen, slik at vi har det med oss i handsaminga av nye saker som kjem opp.
Jeg er selv i den aldersgruppa som bør føle seg truffet av statistikken: mellom 40 og 60 år, ikke flink til å bruke flytevest. Jeg er faktisk av dem som er flinkest til å bruke flytevest når jeg har ungene med meg i båten. Det betyr at vi ikke når fram med et påbud om at jeg må ta flytevesten på meg når jeg har ungene med meg – det blir ikke noen bedring. Problemet er faktisk oss 40–60-åringer når vi ferdes i båt uten ungene våre – det er da ulykkene skjer. Jeg må si at her bruker vi mye tid på å diskutere noe som vi i hvert fall sekundært er enige om. Det som er beklagelig, er at det ikke ser ut til å være flertall i denne salen, slik at vi kan få et påbud allerede fra denne sommeren. Det betyr at liv som kunne ha vært reddet, ikke blir det på grunn av at vi ikke får plass det påbudet så raskt som mulig. Det må vi dessverre ta inn over oss. For vi vet at påbud virker. Vi ser det når det gjelder bruk av bilbelte, det har hatt en forebyggende effekt at det er et påbud. Man mener at det samme vil skje når det gjelder bruk av flytevest, selv om jeg hører i dag at mange tviler på det. Jeg skal glatt innrømme at jeg er et godt eksempel her – jeg tror jeg vil være enda mer påpasselig med å ta på meg flytevesten om det er et påbud, enn om det ikke er det. Noen av oss er nå bare sånn, og jeg tror ikke det gjelder bare meg. Sekundært er det stort flertall i denne salen for en eller annen form for påbud om bruk av vest, enten det skal gjelde bare når unger er om bord, eller også når det ikke er unger om bord. Da synes vi det er merkelig at man subsidiært ikke kan samle seg om forslag nr. 4, for forslag nr. 4 ville bety at vi får en sak til Stortinget om hva man skal bestemme om påbud eller ikke påbud, og der man også kan komme med andre gode tiltak, som for så vidt står i forslaget fra SV. Omfanget av det som står i forslag nr. 4, ivaretar faktisk alle i denne salen, og det vil komme en sak der man endelig tar stilling til tiltak. Det som er synd med det forslaget, er at det tidligst vil virke fra neste båtsesong.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3. Etter ønske fra næringskomiteen foreslår presidenten at sakene nr. 4 og 5 behandles under ett. – Dette anses vedtatt.
Noreg deltek allereie i det europeiske standardiseringssystemet. Europakommisjonen gjennomgjekk dette systemet i perioden 2008–2010. Gjennomgangen enda då med eit framlegg til ei forordning om europeisk standardisering. EØS-komiteen vedtok 14. februar i år å innlemma denne rådsforordninga i EØS-avtalen. Det er nødvendig med ei lita lovendring i EØS-høyringsloven, slik at departementet får heimel til å fastsetja ei forskrift som kan gjennomføra denne forordninga. Det er viktig at utvikling og bruk av standardar fremmer norsk næringslivs interesser og at det europeiske standardiseringssystemet er tilpassa den teknologiske utviklinga. Formålet med forordninga er å sikra like standardar for ei rekke tenester og varer. Både føretak og handel ekspanderer i større grad over landegrensene, og like standardar vil forenkla, også for norsk næringsliv og norske aktørar. Det er ein samla komité som meiner at tilgang til marknaden på like vilkår vil bidra til forenkling og færre kostnader for næringslivet, og me merkar oss at forordninga skal bidra til nettopp dette. Det er såleis ein samla komité som stiller seg bak framlegget til regjeringa.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 4 og 5.
Stortinget er da rede til å gå til votering.
Her har det vært en del forslag i luften gjennom dagen, så her får dere følge med i timen. Kanskje må vi ta en stemmeforklaring underveis – vi får se. Kanskje går det også helt greit. Det er hyggelig med litt spenning i luften. Under debatten er det fremsatt i alt fire forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Torgeir Knag Fylkesnes på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 3, fra Else-May Botten på vegne av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre forslag nr. 4, fra Geir Pollestad på vegne av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre Det voteres først over forslag nr. 3, fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Vedtak til lov om endring i småbåtloven
Eg voterte, men det står her at eg ikkje gjorde det.
Da tar vi ny votering for sikkerhets skyld.
Det voteres over forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen innen utgangen av 2014 legge frem sak for Stortinget om bedret sikkerhet på sjøen herunder påbud om bruk av flyteutstyr.» Voteringstavlene viste at det var avgitt 52 stemmer for og 52 stemmer imot.[[Voteringsutskrift kl. 13.30.23]]
Ingen tror de stemte feil? I så fall er forslaget forkastet med presidentens dobbeltstemme.
Det står vedtatt.
Ja, men presidenten stemte imot – så det er forkastet med presidentens dobbeltstemme.
President, kan jeg be om ny votering?
Ja, vi kan ta ny votering. Det voteres altså over forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre.
Da hjalp det. Det var selvfølgelig litt ergerlig at presidenten ikke fikk bruk for dobbeltstemmen sin. Det voteres over forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme et forslag som påbyr bruk av flytevest i fritidsbåter der det er barn i båten.»
Kanskje en stemmeforklaring hadde vært greit her?
Det etterlyses en stemmeforklaring. Da er det Gunnar Gundersen – til stemmeforklaring.
Høyre og Fremskrittspartiet har gjort det klart at vi stemmer for forslagene nr. 1 og 2, fra SV.
Line Henriette Hjemdal – til stemmeforklaring.
På vegne av Kristelig Folkeparti redegjør jeg for at vi stemmer for forslag nr. 1, fra SV, siden forslag nr. 4 falt. Det skulle ikke skjedd, men det har skjedd, og det må vi forholde oss til.
Det voteres da over forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti. Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti har meddelt at de støtter forslaget.
Det voteres over forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme en sak med tiltak for å styrke sikkerheten i sjø/elv/vann, herunder sterkere tiltak mot promillekjøring og fart til sjøs. Stortinget ber regjeringen vurdere innføring av 0,2 som promillegrense for fritidsbåter under 15 meter, samt egne obligatoriske kurs for skippere av raske båter.» Høyre og Fremskrittspartiet har meddelt at de vil støtte forslaget. Kristelig Folkeparti har meddelt at de ikke støtter forslaget.
Presidenten gjør oppmerksom på at forslag nr. 3 har kommet til erstatning for innstillingens forslag til A. Det voteres nå over innstillingens forslag til vedtak B.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.