Hvala, gospođo predsednice, što sam konačno dobila reč da se javim po Poslovniku. Gospodine ministre, dame i gospodo poslanici,javljam se po članu 79. stav 2. i stav 3. koji se odnose na rad Odbora. Kao član Odbora za zaštitu životne sredine i ja i moj kolega, Milan Dimitrijević, iz Poslaničke grupe DSS ovog puta smo ponovo onemogućeni da izdvojimo mišljenje na Odboru i da raspravljamo na Odboru o izuzetno važnom zakonu, kao štoje formiranje Fonda za zaštitu životne sredine, jer je ovaj zakon stavljen u paket koji ste napravili izuzetno važnih zakona, iako logično nema veze mnogo sa ovim što ste stavili. Sa druge strane, ovom prilikom nećemo imati prilike ni da komentarišemo ovaj zakon, jer će neki drugi zakoni koji su mnogo važniji iz ove oblasti ovaj zakon pokriti. Jedini način je bio da na Odboru izuzmemo mišljenje i da imamo pravo da ipak kažemo koju reč o tome jer smatramo da je to jako važno. S druge strane, očekivali smo i od gospodina ministra koji je bio naš kolega i koji razume značaj svega ovoga da podrži Odbor. Taj odbor je bio zakazan u petak. Otkazan je brzo pred sam početak Odbora i ponovo nemamo priliku da o tome komentarišemo ovde. Naša poslanička prava nam neko oduzima. Nekoliko puta sam ovde govorila, kad su bili u pitanju ekološki zakoni, onog momenta kada se ovde brane amandmani iz te oblasti, tada se istovremeno održava i Odbor za zaštitu životne sredine. Pošto je nemoguće da budete na dva mesta u isto vreme, opet smo bili onemogućeni. Molim vas, da kao predsednica parlamenta, a volela bih da me čujete, pošto očigledno imate neka druga posla, povedete o tome računa i poslanicima ne možete da uskratite pravo da ono što im je dato ovim poslovnikom na taj način i brane.
U današnjem danu niste konačno dobili reč, nego ste prvi dobili reč, pre bilo koga, u skladu sa Poslovnikom. Sve vreme sam vas naravno pratila, ali i sugestiju potpredsednice Nataše Jovanović sam morala da primim jer je bila od značaja za rad ovde. Sigurno da ste u pravu da tela Narodne skupštine treba da funkcionišu i molim poslanike da se odazovu svojim obavezama. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres. Dajem reč gospodinu ministru, dr Duliću. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi prijatelji, na samom početku želim da pomenem veliku akciju „Očistimo Srbiju“, sa kojom verujem da ste upoznati, a koju je pokrenulo ovo ministarstvo. Da bi ta akcija bila dobro primljena i da bi pripremili osnovu da Srbija postane i ostane čista zemlja, pre samo nekoliko meseci sam imao čast da u ovom domu obrazlažem set od 16 zakona iz oblasti životne sredine. Danas činimo drugi veliki, rekao bih, i istorijski korak u procesu koji možemo nazvati – velikim spremanjem prostornog razvoja Srbije. Odmah želim da kažem da se veliko spremanje Srbije ne može svesti na donošenje zakona. Najpre, na nama je obaveza donošenja ogromnog broja podzakonskih akata, koji će detaljno urediti procedure i procese koji od Srbije treba da načine uređenu zemlju. Tih podzakonskih akata je za prvi paket zakona 188, a za paket zakona koji ćete usvojiti ovih dana preko 60. Ali, promena lica Srbije zahteva mnogo više napora od promene propisa. Najpre i najteže, zahteva poštovanje i sprovođenje zakona, kao i promenu našeg odnosa prema prostoru u kome danas živimo. Ove dve stvari, poštovanje propisa i odgovorniji odnos prema prostoru koji nas okružuje, jesu stvari koje se u većini uređenih zemalja podrazumevaju. U Srbiji su one među najvećim problemima naše tranzicije. Srećom mi imamo plan u vezi sa oba ova izazova. Elementi tog plana u vezi sa poštovanjem zakona su sledeći. Naše opredeljenje je da maksimalno pojednostavimo propise i smanjimo teret i troškove poštovanja propisa i za građane i za privredu, i to koliko god je to moguće, a da se ne ugrozi prostor u kome svi mi živimo. Druga tačka tog plana je da ono što je zakon, odnosno propis, zaista zakon, i da ćemo uporno insistirati na njegovom sprovođenju. Niko ne bi trebalo da sumnja u rešenost ove države da primeni svoje zakone. Što se tiče odnosa prema životnom prostoru od strane naših građana, treća tačka naše strategije je da tu radimo od osnove, a naša osnova su deca. Mi želimo da sistem vrednosti naše dece odražava činjenicu da je pitanje uređenosti prostora u kome žive pitanje njihove sadašnjosti i njihove budućnosti. Zato obrazovanje i vaspitanje o prostoru, ako već ne počne u porodici, mora početi od najranijeg školskog uzrasta. Dame i gospodo narodni poslanici, želim da vam sa nešto više detalja predstavim kako će ovaj paket zakona doprineti tome da Srbija postaje uređena država. Predlog zakona o uređenju prostora i izgradnji predviđa široke i dalekosežne reforme u ovoj oblasti, koje počivaju na četiri stuba. Insistiranje na pokrivenosti čitave teritorije Srbije planskim dokumentima, uređenje svojinsko-pravnih odnosa na građevinskom zemljištu, jednostavnija procedura izdavanja građevinskih dozvola i efikasniji postupak legalizacije objekata. Nepostojanje planskih dokumenata je izvor arbitrernosti uprave u odlučivanju ko može da gradi u Srbiji, a ko ne. Ta arbitrernost je osnove sve korupcije u sferi građevinarstva. U vezi sa ovim problemom, Predlog zakona predviđa dvostruku strategiju. S jedne strane, smanjuje se broj obaveznih planskih dokumenata, broj obaveznih prostornih planova je smanjen sa pet na četiri, a broj obaveznih urbanističkih planova je smanjen sa četiri na dva, odnosno tri u izuzetnim situacijama. Kao cilj koji se time želi postići je da se olakšaju obaveze državnim organima, uključujući i lokalnu samoupravu, da ispune obaveze u vezi sa planskim dokumentima. Drugi pravac obezbeđivanja bolje pokrivenosti teritorije Srbije planskim dokumentima je uvođenje efikasnijih sankcija za one jedinice lokalne samouprave koje ne ispunjavaju svoje zakonske obaveze. Lokalno rukovodstvo koje nije u stanju da obezbedi donošenje dva obavezna planska dokumenta, nije u stanju da obavi svoju osnovnu dužnost prema lokalnoj samoupravi. Rokovi koje smo predvideli za taj posao su pažljivo odmereni. Oni su realni i izvodljivi. Zato neće biti opravdanja za ona lokalna rukovodstva koja imaju nameru da se probude za godinu ili dve i da kažu da nema dovoljno vremena ili resursa za donošenje planova. Naprotiv, sa radom na donošenju planova se mora krenuti odmah nakon stupanja zakona na snagu, naročito kada se ima u vidu da će izdavanje građevinskih dozvola biti moguće samo na osnovu planskih dokumenata. Lokalna samouprava koja ne donese dva obavezna planska dokumenta, a to su prostorni plan jedinice lokalne samouprave i plan generalne regulacije u roku od 18, odnosno 24 meseca, neće biti u mogućnosti da izdaje ni lokacijske, ni građevinske dozvole. Drugi stub reformi se tiče uređenja svojinsko-pravnih odnosa na građevinskom zemljištu. Ovim predlogom zakonom se predviđa jedna duboka i dalekosežna reforma u toj oblasti. Najvažnija novina je stvaranje uslova za sprovođenje odredbe novog Ustava, prema kojoj građevinsko zemljište može biti u svim oblicima svojine. Ovim predlogom zakona se nosiocima prava korišćenja i prava dugogodišnjeg zakupa omogućava konverzija tog prava u pravo svojine. Pri tome se predviđa da će raniji sopstvenici nacionalizovane imovine dobiti pravo svojine na građevinskom zemljištu nakome sada imaju pravo korišćenja bez naknade. S druge strane, oni koji su pravo korišćenje građevinskog zemljišta stekli kroz procese privatizacije će za ovu konverziju morati da plate naknadu. Ovim predlogom je predviđeno da se iznos naknade utvrđuje na osnovu jedinog pravičnog kriterijuma, na osnovu razlike između tržišne vrednosti građevinskog zemljišta i cene koja je plaćena za njegovo pribavljanje. Siguran sam da nije moguće predložiti model konverzije koji bi bio pravičniji i sprovodljiviji od ovog datog u Predlogu zakona koji je danas pred vama. Treći stub reformi koje donosi ovaj zakon je pojednostavljivanje procedure izdavanja građevinskih dozvola. Na referentnoj listi Svetske banke, koja poredi kvalitet pravnog okvira za privređivanje u svetu, Srbija je na 94. mestu među 181 ekonomijom sveta. To mesto nije dobro i mora da se promeni. Ali, činjenica da je Srbija na nedopustivom 171. mestu kada je u pitanju dobijanje građevinskih dozvola je alarm koji nas je pozvao na duboko reformisanje ove procedure i stavljanje na listu racionalnih prioriteta. Jednostavnije procedure za dobijanje građevinskih dozvola imaju dve važne svrhe. Prva je da se unapredi konkurentnost privrednog okruženja u Srbiji, a druga svrha je da se smanje troškovi i vreme čekanja na građevinsku dozvolu i da time praksa nelegalne gradnje prestane da biva pravilo i da postane društveno neprihvatljiva anomalija. Ubrzanje procesa izgradnje objekata će biti obezbeđeno na sledeći način: povećanjem broja objekata za koje se ne izdaje građevinska dozvola, pravljenjem razlike u obimu tehničke dokumentacije prema vrsti objekta, ukidanjem jedne faze u dobijanju akata potrebnih za izgradnju, tako što će se građevinska dozvola izdavati po dobijanju lokacijske dozvole, pri čemu se prilaže samo glavni projekat, što dovodi do duplo kraćeg vremena dobijanja građevinske dozvole i manje cene za izradu projekta, prenosivošću građevinske dozvole i većom odgovornošću svih učesnika u postupku, pri čemu su odgovorni projektant i vršilac tehničke kontrole podložni krivičnoj odgovornosti, ako overe glavni projekat koji je urađen suprotno pravilima građenja iz lokacijske dozvole. Poslednji, četvrti stub novog zakona je postupak legalizacije. Legalizacija objekata je važan cilj ovog zakona i oni koji imaju objekte koji tek treba da se legalizuju od njega mogu dosta da očekuju. Ako se u Srbiji broj nelegalno izgrađenih objekata procenjuje na oko milion, neće biti da su svi ti građani, sa svojim porodicama i prijateljima koji su im pomagali u gradnji, kriminalci. Pre će biti da je sistem bio takav da je građane terao u kršenje zakona ako žele da obezbede krov nad glavom za svoje porodice. Ovaj zakon će urediti legalizaciju objekata na mnogo efikasniji način nego što je to sada slučaj. Namera ovog ministarstva je da legalizacija bude masovna i pravedna, pri čemu masovna znači da će svi objekti za koje postoji mogućnost biti legalizovani sa minimumom dokumentacije. Pravedna legalizacija znači da će postojati razlike u visini naknade između objekata građenih za sopstvene potrebe i objekata koji su građeni za tržište. Imperativ je okončanje svih postupaka legalizacije za dve godine od dana stupanja na snagu ovog zakona. Dame i gospodo narodni poslanici, sadašnje stanje u građevinarstvu nas sve mnogo košta. Zbog nepostojanja planskih dokumenata, nerešenih svojinskih odnosa na građevinskom zemljištu i dugotrajnosti izdavanja građevinskih dozvola, uz veliki stepen korupcije, naši građani i država Srbija plaćaju veliku cenu. Mladi koji planiraju da kupe stan plaćaju cenu kvadrata koja je, zbog raznih monopola i uračunatih troškova korupcije, veća nego u većini evropskih zemalja. Građani koji žele da izgrade svoje krov nad glavom suočeni su sa procedurom za koju ne mogu ni da pretpostavekoliko će dugo trajati. Investitori koji razmatraju da ulože u Srbiju prvo što čuju je da ne mogu da steknu svojinu na zemljištu, već samo pravo zakupa. Svakim danom u produžetku ovakvog sistema, troškovi i gubici se gomilaju, a privredni oporavak se usporava i odlaže. Svako od nas treba da doprinese da Srbija iz ekonomske krize izađe konkurentnija, kao odredište za investiranje, nego što je u krizu ušla i sa pravnim okvirom koji će građanima omogućiti da brže i efikasnije i jeftinije gradi. Ovaj zakon je jedan od najvažnijih koraka da se to postigne. Sledeći akt, koji imam čast da vam obrazložim, jeste Predlog zakona o socijalnom stanovanju. Opredeljenje Vlade Republike Srbije je da stvori uslove za dinamičan privredni rast i evropske integracije, ali da pri tome kao jedna socijalno odgovorna Vlada ne zaboravi one koji bi bez podrške države bili osuđeni na hronično siromaštvo i život ispod granice ljudskog dostojanstva. Imajući to u vidu, posle gotovo 20 godina potpune neaktivnosti, država se ovim zakonom ponovo vraća u sektor socijalnog stanovanja. Brojni su razlozi za donošenje zakona o socijalnom stanovanju, a najopštiji se može reći da oblast socijalnog stanovanja gotovo u potpunosti zakonski neregulisana, kao i da su promene koje su se desile u fiskalnom zakonodavstvu značajno pogoršale uslove za razvoj ovog sektora, ukinuvši izvore finansiranja socijalnog stanovanja. Takođe, prema zakonima koji regulišu poslove lokalnih samouprava, pokretanje stambenih programa je uglavnom preneto u njihovu nadležnost, ali bez predviđanja realnih izvora sredstava za ispunjenje ovih zadataka. Ovo za posledicu ima nastavak nerešavanja socijalnih stambenih potreba i nagomilavanje problema. Zajedno sa opštim padom životnog standarda, stambene potrebe su se značajno uvećavale upravo u onom delu stanovništva kojem je potrebna podrška u rešavanju stambenog pitanja. Svrha zakona je da se obezbede uslovi za održivi razvoj socijalnog stanovanja odnosno da se pronađu odgovarajući načini rešavanja stambenih pitanja domaćinstava koja ne mogu da obezbede stan po tržišnim uslovima. Ovim se zakonom pre svega uspostavljaju osnovi, institucionalni preduslovi i strateški okvir za razvoj sistema socijalnog stanovanja u Republici Srbiji radi efikasnijeg rešavanja stambenih pitanja te kategorije stanovništva. Nacionalna strategija socijalnog stanovanja treba da definiše glavne ciljeve socijalno-stambene politike Vlade, kao i odgovarajuće mere i prioritete za postizanje ovih ciljeva. Ona će predstavljati okvir za donošenje konkretnih programa na osnovu kojih će se usvajati finansijski plan i animirati različiti izvori finansiranja. Ovakav programski način finansiranja obezbeđuju dobru sagledivost i prilagodljivost, kao i mogućnost kontrole, što je posebno važno za funkcionisanje ovoga sistema. Lokalne stambene strategije će utvrditi lokalne socijalne stambene potrebe i zainteresovanost opština za rešenje stambenih problema. Stambeni programi koji proističu iz lokalnih strategija predstavljaće osnov za izdavanje finansijskih sredstava za te potrebe u lokalnom budžetu, ali takođe i za dobijanje dopunskih sredstava sa republičkog nivoa za njihovu realizaciju, što će zavisiti od toga u kojoj meri su uklopljeni u nacionalne prioritete. Važno je reći da će korisnici prava na socijalno stanovanje biti definisani ovim zakonom, a prema sledećim merilima reda prvenstva – stambeni status, visina primanja, zdravstveno stanje, invalidnost, telesno oštećenje i broj članova domaćinstva. Sledeći akt koji predlažemo Narodnoj skupštini kao deo paketa propisa, koji imaju za cilj veliko spremanje prostornog razvoja Srbije jeste – Predlog zakona o državnom premeru i katastru. U susret evropskim integracijama, Srbija je u prilici da usvoji jedan moderan evropski zakon o državnom premeru i katastru, koji donosi savremena rešenja i koji je u potpunosti usaglašen sa svim evropskim standardima u ovoj oblasti. Važeći Zakon o državnom premeru i katastru i upisima prava na nepokretnosti primenjuje se već 15 godina. U međuvremenu su se desile značajne tehnološke i druge promene sa jedne strane, dok su sa druge strane sve izraženiji zahtevi privrede i građana za većom efikasnošću katastarskog sistema. Novi Zakon o državnom premeru i katastru sadrži u sebi norme koje će odgovoriti novim savremenim izazovima i kojima se otklanjaju svi uočeni nedostaci u dosadašnjoj primeni postojećeg zakona. Zakonom će se povećati sigurnost, tačnost i transparentnost svih evidencija koja vodi Republički geodetski zavod, a posebno upisa nepokretnosti i stvarnih prava nad njima u katastar nepokretnosti. Ovim zakonom je državni premer dobio svoje puno značenje i svoju evropsku dimenziju kroz novu klasifikaciju. Novi katastarski premeri će se realizovati u cilju osnivanja katastarske nepokretnosti, posebno na područjima sa starim državnim premerima izvršenim još krajem 19. veka i time će Srbija dobiti ažurnu i savremenu katastarsku evidenciju. Ovim zakonom je na savremen način uređena oblast topografskog premera i kartografske delatnosti u Srbiji. Data rešenja su prilagođena tehničko-tehnološkim dostignućima u ovoj oblasti i usaglašena sa evropskim standardima. Usklađivanjem zakona sa pravnim sistemom Republike Srbije definisana je nadležnost Republičkog geodetskog zavoda kao civilne institucije nad premerom državne granice i vođenje registra državnih granica. Katastar nepokretnosti je do sada osnovan, odnosno izrađen na 82% teritorije Srbije, odnosno u89% katastarskih opština u Republici Srbiji. Kako bi se ovaj posao uspešno realizovao u celini do kraja 2010. godine, novi zakon omogućuje brže osnivanje katastra nepokretnosti, kroz pojednostavljenje katastarskih procedura, mogućnosti izrade katastra nepokretnosti po pojedinačnom zahtevu vlasnika, kao i primenom i uvođenjem novih informacionih tehnologija. Zakonom se uvodi i novi državni referentni sistem koji obezbeđuje veoma precizno pozicioniranje parcela, objekata, vodova, topografskih detalja u prostoru, sa tačnošću od nekoliko centimetara, zahvaljujući primeni globalnih navigacionih satelitskih sistema. Ovaj sistem koristiće u najvećoj meri privatne geodetske organizacije, čime će vreme potrebno za geodetska merenja na terenu, na primer snimanje novoizgrađenog objekta, biti višestruko kraće, a samo merenje će biti mnogo tačnije. Dame i gospodo narodni poslanici, želim da vam obrazložim i - Predlog zakona o fondu zaštite životne sredine, od koga očekujem da postane jedan od najaktivnijih činilaca postizanja cilja koji sam saopštio na početku ovog obraćanja, a to je – veliko spremanje prostornog razvoja Srbije. Prema jednom od pregleda stanja životne sredine UN, Vlada bi trebalo da revidira kratkoročne i srednjoročne budžetske planove u pogledu raspodele sredstava zaštite životne sredine. Cilj je da se osigura da se adekvatan deo javnih prihoda usmeri Ministarstvu za zaštitu životne sredine, kao i Fondu za zaštitu životne sredine, kao i da se Fond za zaštitu životne sredine ojača ljudskim i finansijskim resursima. Fond za zaštitu životne sredine osnovan je Zakonom o zaštiti životne sredine radi obezbeđivanja finansijskih sredstava za podsticanje zaštite i unapređivanja životne sredine u Republici. Njegovo osnivanje je u skladu sa svim preporukama koje smo dobili od adekvatnih međunarodnih institucija. Iskustava zemalja u tranziciji pokazuju da je osnivanje Fonda za zaštitu životne sredine omogućilo prikupljanje značajnih sredstava i delovalo kao katalizator za važna ulaganja, kroz odobravanje povoljnih kredita i bespovratnih sredstava za investiranje u zaštitu životne sredine. U ovim zemljama je poslovanje Fonda uređeno posebnim zakonom i mi sledimo tu praksu. Ovim predlogom zakonom se uređuje funkcionisanje Fonda po novim osnovama, s obzirom da su setom zakona iz oblasti zaštite životne sredine utvrđeni novi prihodi, a samim tim i nove nadležnosti Fonda. S tim u vezi javila se potreba za novim konceptom funkcionisanja, odnosno organizacije poslova iz oblasti otpada i ambalaže, ribarstva, kao i u drugim oblastima. Predlogomzakona se ostvaruju opšti ciljevi ustanovljeni zakonom, odnosno pravilna primena ustanovljenih načela – integracije politike zaštite i unapređivanja životne i ekonomske politike i primena ekonomskih instrumenata i drugih mera kojima se unapređuje kvalitet životne sredine; obezbeđuje se primena principa – zagađivač plaća, u skladu sa standardima EU i preporukama relevantnih međunarodnih organizacija. Time se politika životne sredine usmerava na izvore zagađenja i otvara mogućnost primene ekonomskih instrumenata i drugih mera kojima se unapređuje kvalitet životne sredine. To treba da dovede do povećanja nivoa investiranja u životnu sredinu radi pokrivanja troškova za rad, održavanje, modernizaciju i proširenje postojeće infrastrukture u oblasti zaštite životne sredine i tehnologije za smanjenje zagađenja. Ovim zakonom se uvode novi mehanizma korišćenja sredstava Fonda, kroz podsticajne mere čije se uvođenje planira setom zakona iz oblasti životne sredine. Predviđena je i mogućnost iniciranja i samostalnog upravljanja projektima od strane Fonda, u cilju efikasnijeg reagovanja na prisutne probleme u životnoj sredini. Uvode se novi instrumenti finansiranja koji odgovaraju potrebama savremene ekonomije, kao i nove nadležnosti Fonda, kao što je pružanje usluga iz delokruga svoga rada. Kao jedna od mera racionalizacije poslovanja u trenutnim uslovima predlaže se smanjivanje upravljačkog aparata. Broj članova upravnog odbora se smanjuje sa sedam na pet, a nadzorni odbor se ukida, jer Ministarstvo vrši nadzor nad radom. Dame i gospodo, uz zahvalnost na pažnji koju ste posvetili ovom setu zakona od dugoročnog značaja za razvoj naše zemlje i posebnu zahvalnost za amandmane koje ste podneli, od kojih mnoge smatramo ne samo prihvatljivim već i veoma korisnim, želimo da vas pozovemo da glasate za zakone koji su vam predloženi.
Da vas obavestim da će predstavnik po ovim tačkama LDP biti gospođa Judita Popović, kao i da podsetim, u petak sam to obaveštenje dala – da ćemo u direktnom prenosu biti do 18.00 časova. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Prijavite se. Gospodin Meho Omerović.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre Duliću, iskoristiću svoje pravo i u svojstvu predsednika Odbora za rad boračka i socijalna pitanja govoriću samo o jednom od četiri zakona, koja smo objedinili po današnjoj načelnoj raspravi, a to je zakon o socijalnom stanovanju. Pre svega, želeo bih da istaknem činjenicu da je ovaj sektor, sektor socijalnog stanovanja, do sada u potpunosti bio zakonski ne regulisan. To uvažena gospoda iz Ministarstva jako dobro znaju. Tu leži, rekao bih, i osnovni razlog za donošenje ovog zakona. Promene u fiskalnoj zakonodavstvu su značajno pogoršale uslove za razvoj ovog sektora, jer su skoro ukinuti svi izvori finansiranja za socijalne stanove. Treće, u zakonima kojima se regulišu delatnosti lokalnih samouprava, pokretanje stambenih programa je uglavnom preneto u njihovu nadležnost, ali bez realno predviđenih izvora sredstava da bi se ovaj jako važan zadatak i ispunio. To je samo, nažalost, povećalo broj onih koji ne mogu da reše socijalne i stambene potrebe. Ekonomska kriza i opšti pad životnog standarda su dodatno doveli do toga da se značajno uvećaju ove potrebe i to u onom delu stanovništva kojima je potrebna podrška u rešavanju stambenih problema. Srbija je zemlja sa visokim procentom siromašnih ljudi, čija primanja su jedva dovoljna za hranu, za lekove i kiriju za stanovanje, i to najčešće u najgorim mogućim i neuslovnim smeštajima. Da ne pominjem ovom prilikom romsku populaciju koja je u nehigijenskim naseljima, koja nisu legalizovana, što povlači, kao što znamo, čitav niz problema i muka. Ovi ljudi najčešće nemaju čak ni prijavu prebivališta, nemaju lične karte, do skora nisu imali ni zdravstveno osiguranje. Osobe sa invaliditetom, kojima je sigurno najteže, pored toga što zbog malih primanja stanuju u neuslovnim stanovima, najčešće nisu u mogućnosti da se sami o sebi staraju na način kako to rade zdravi ljudi, koji mogu sami da ustanu, da se okupaju, da se obuku, da izađu do prodavnice, skuvaju ručak ili večeru itd. Svi ovi ljudi, uvažene dame i poštovane kolege poslanici, duboko su svesni svoje muke i nesreće i svakoga dana žive sa tim saznanjima, nažalost, da su diskriminisani, odbačeni, napušteni, da je život negde drugde i tako se u principu i završavaju njihovi životi. Država je dužna da vodi računa o socijalnoj pravde, o zabrani diskriminacije, o ljudskom dostojanstvu, o pravima deteta, ali i o stvaranju uslova za dužnosti roditelja u pogledu vaspitanja i obrazovanja svoje dece. Država je, takođe, dužna da vodi računa o zdravlju ljudi i socijalnoj zaštiti, koje su narušene u lošim ili ne postojećim uslovima stanovanja. Zbog toga je ovaj zakon potreban, kako bi pomogli porodici, ali i pojedincu, da reše problem stanovanja, jer nisu sami u mogućnosti da obezbede stan po tržišnim uslovima. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podržava ovaj koncept zakona, ali je preduslov za njegovu realizaciju i realizaciju celog projekta donošenje nacionalne strategije i strategije jedinica lokalne samouprave, kao dugoročnih, kratkoročnih i godišnjih programa, ali i četiri podzakonska akta. Istakao bih ovom prilikom ogromnu i nesebičnu pomoć koju smo dobili od predstavnika nevladinih organizacija, Grupe 484, Programa za urbani razvoj, kao i Zaštitnika građana, gospodina Saše Jankovića. Od 24. aprila ove godine i okruglog stola koji je napravljen na temu razvoja socijalnog stanovanja, članovi odbora su sa predstavnicima ministarstva radili na promovisanju, ali i na unapređenju i poboljšanju samog teksta zakona koji je danas na dnevnom redu. Podnet je 61 amandman. O njima ćemo, naravno, voditi raspravu kada budemo raspravljali u pojedinostima, ali smo već dobili uveravanja od predstavnika ministarstava, odnosno predlagača, da će dobar deo tih amandmana biti prihvaćen. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, hteo bih vašu pažnju da zadržim na, po meni, najvažnijem delu ovog zakona, a to su kriterijumi za ostvarivanje reda prvenstva i da skrenem pažnju na jedan problem, to je problem uske i birokratske svesti pojedinih ljudi koji sprovode postupak raspodele socijalnih stanova ili razrađuju kriterijume za njihovu dodelu. Navešću vam samo jedan primer. Na prošlom konkursu za raspodelu stanova u gradu Beogradu 2007. godine sugrađanka po imenu Ljiljana Ignjatović, koja je težak invalid, distrofičar, nepokretna je i u invalidskim kolicima, praktično je diskvalifikovana jer nije imala potrebu o prebivalištu iz Ministarstva unutrašnjih poslova, najmanje pet godina, što je bio uslov konkursa. Reč je o ženi koja je izbeglica, koja je pored izbegličke legitimacije priložila i potvrdu da je u periodu od 1995. do 2005. godine prebivala kao izbeglica u hotelu "Hiljadu ruža" u blizini Beograda. Ta ista žena 2005. godine je dobila državljanstvo Republike Srbije, što znači da je MUP priznalo da je u tom periodu od 1995. do 2005. godine imala prebivalište u Srbiji. Ali, rekli su činovnici da formalno to nije potvrda o prebivalištu iz MUP i sve drugo njih ne interesuje. Dakle, ono što hoću da kažem, uvažene dame i gospodo kolege poslanici, važno je da mi donesemo dobar zakona, ali je još važnije kako će se ovi kriterijumi, gospodine ministre, podzakonskim aktima razraditi, kako i tako da budu primenljivi na što širu populaciju socijalno ugroženih ljudi, da ne bi bili na štetu ljudi zbog kojih se konkurs i raspisuje, i koji bi po svemu kao invalidna lica morali imati prioritet kao posebno unesrećena grupa ljudi. Moje mišljenje je, obratiću se lično i direktno ministru Oliveru Duliću, da i svaka druga raspodela stanova u državnom sektoru mora da se obustavi, pre svega mislim na uredbu Vlade Republike Srbije o dodeli stanova izabranim, postavljenim licima i drugim zaposlenima u državnim organima. Svako ko nije socijalno ugrožen mora stan da pribavi na tržištu, samo tako ćemo pokazati i dokazati da smo socijalno odgovorna i pravedna država. Na samom kraju želeo bih da napomenem da je prilikom definisanja politike i strategije socijalnog stanovanja neophodno da se uspostavi i veza sa tom problematikom na regionalnom nivou, odnosno sa prostornim razvojem države Srbije. Izrazito neravnomeran regionalni razvoj i ugrožena demografska slika Srbije mogu da budu unapređeni samo pažljivom strategijom socijalnog stanovanja, ali nažalost mogu biti i dodatno pogoršani, ukoliko bi se nepažljivom politikom socijalnog stanovanja na regionalnom nivou još više povećala privlačnost razvijenih i urbanih centara, pogotovo grada Beograda. Upravo zato je potrebno da strategija socijalnog stanovanja postane deo šire razvojne koncepcije i da bude usaglašena sa strategijom regionalnog, odnosno prostornog razvoja države Srbije. Ovaj zakon mislim da je dobra osnova za to.
Da li želi reč narodni poslanik Bojan Mladenović, koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za urbanizam i građevinarstvo? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče samog zakona o uređenju prostora i izgradnji, prva manjkavost ovog zakona jeste i sam naziv ovog zakona. Smatram da je daleko bolji bio naziv prethodnog zakona, a to je Zakon o planiranju i izgradnji. Svi prostorni planeri su složni da reč "planiranje" nije trebalo da se izbriše iz naslova ovog zakona. Što se tiče Prostornog plana Republike Srbije, smatram da je on izuzetno bitan za sve građane Srbije, kao i za Republiku Srbiju. U ovom zakonu nije ograničeno na koliko godina se on mora donositi, pa je SRS predložila amandman da se to ograniči na najviše 25 godina, da ne dođemo u situaciju da se prostorni plan Republike Srbije donese za period od 50 ili 70 godina, što je izuzetno veliki rok. Što se tiče prostornog plana jedinica lokalne samouprave, stoji da sadrži naročito delove teritorije za koju je predviđena izrada urbanističkog plana i urbanističkog projekta. Smatram da ovde ne treba da stoji - urbanističkog projekta, jer na nivou i razmeri u kojoj se radi prostorni plan jedinice lokalne samouprave, od jedan prema 25 do jedan prema 50.000, nije moguće predvideti ni prostorno odrediti delove teritorije za koje treba da se uradi urbanistički projekat koji se radi u razmeri od jedan prema 500.000. Takođe, u ovom zakonu imamo više grešaka, imamo da se u članovima 20. i 22. već definisan sadržaj ponovo ponavlja u članu 29. Takođe, ono što smatram izuzetno bitnim jeste da se za prostorni plan jedinice lokalne samouprave i generalni urbanistički plan, kako ovde stoji, pribavlja prethodna saglasnost pre upućivanja na javni uvid, kao i saglasnost na te planove pre objavljivanja ministra nadležnog za poslove prostornog planiranja i urbanizma. Smatram da je potpuno nepotrebno da se daje saglasnost na planski dokument koji usvaja organ u skladu sa svojim nadležnostima. Saglasnost otvara mogućnost zloupotrebe položaja, odugovlačenja procedure i otvara mogućnost korupcije. Ne bi trebalo da pojedinac, makar on bio i ministar, odlučuje o dokumentima koje usvajaju nadležni organi, pogotovo što postoje drugi dokumenti za kontrolu zakonitosti, izradu planova, kao što su komisije za planove, urbanistički inspektor, planski dokumenti višeg reda itd. Pogotovo, znamo u Srbiji šta se sve dešava i da postoji mogućnost da ministar iz jedne partije neće hteti da da saglasnost na jedan od planova opštine zato što je tamo na vlasti potpuno druga politička opcija. Takođe, smatram da su oštećeni prostorni planeri u članu 38, gde stoji da odgovorni urbanista može biti lice sa stečenim visokim obrazovanjem na osnovnim studijama u trajanju od najmanje pet godina, a zašto ne od četiri godine? Zašto diplomirani prostorni planeri koji su završili fakultet pre 15 godina ili 20 godina ne mogu, kao i do sada, da budu odgovorni urbanisti, zašto im se uskraćuje ovo pravo? Takođe, ovde stoji u zakonu da neizgrađeno građevinsko zemljište, između ostalog, može biti ono na kojem se nalaze izgrađeni objekti suprotno zakonu i zemljište na kome su izgrađeni samo objekti privremenog karaktera. Smatram da je ova definicija potpuno pogrešna, da neizgrađeno građevinsko zemljište može biti samo ono na kome apsolutno nema nikakvih objekata. Dalje, što se tiče tehničkog pregleda objekta koji se vrši po završetku izgradnje objekta, ne stoji u zakonu koliki je rok izvršenja tog tehničkog pregleda. Mi smo predložili da to bude 30 dana, jer smatramo da je izuzetno bitno da ne dođe do odugovlačenja izvršenja tog tehničkog pregleda kad je već objekat završen. Smatramo da ovaj zakon ima puno manjkavosti i zbog toga je SRS predložila veliki broj amandmana. Nadam se da će vladajuća većina veliki broj amandmana usvojiti i da će time poboljšati ovaj zakon o planiranju i uređenju prostora i izgradnji.
Da li narodni poslanici Zlata Đerić i Aleksandar Pejčić, koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, žele reč? Gospođa Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovana gospođo predsednice, poslanička grupa NS ne može da podrži predložene zakone. Neću se mnogo baviti samom analizom zakona, ali jedan od motiva koji je opravdan i koji nas je opredelio da ne podržimo ovaj set zakona je svakako veliki broj građana koji se obratio našoj poslaničkoj grupi, pre svega pismima, tražeći da se ne podrže ovi zakoni i jasno obrazlažući zašto ih ne treba podržati. Pročitaću samo jedno pismo koje je stiglo iz grada iz kog dolazim, iz Sombora, porodice Šišković, pa da jednostavno bude ilustrovana ova naša odluka da ne podržimo ovaj set zakona. "Obraćam vam se u ime naše porodice sa zahtevom da nam se vrati komunističkim nasiljem oduzeto građevinsko zemljište. Da bi se zemljište moglo vratiti bez troškova za budžet, neophodno je sprečiti da se ovo zemljište Vladinim Predlogom zakona o uređenju prostora i izgradnji dogovorom poklanja ovlašćenim pojedincima, tajkunima. Za razliku od stanova i pojedinih poslovnih prostorija koji su promenili vlasnike, oduzeto građevinsko zemljište je i danas u državnoj svojini i može se vratiti u svojinu naše porodice i ostalih porodica koje su opljačkane na isti način. Najveći deo građevinskog zemljišta niko ne potražuje i ono će ostati na slobodnom raspolaganju državi, odnosno opštinama. Preostalo građevinsko zemljište koje ne potražuju vlasnici prioritetno mora poslužiti kao naknada za davanje u svojinu licima kojima se ne može vratiti zemljište, slučajevi kada se njihovo zemljište koristi za javnenamene i u javnoj je upotrebi, ulice, trgovi, trotoari, parkovi ili slično. Zbog toga je neophodno i to zemljište zaštiti od bilo kakvog direktnog ili indirektnog opterećenja, do okončanja sprovođenja zakona o restituciji. Vladin Predlog zakona o uređenju prostora i izgradnji ne sadrži ovu zaštitu, već naprotiv iz kriminalnih i koruptivnih razloga omogućava ekstremno neosnovano bogaćenje povlašćenih pojedinaca na štetu svih građana Srbije. Ovaj predlog u obliku kako je predložen dominantno predstavlja servisnu uslugu sprezi kriminala, politike, pravosuđa i tzv. privrednika. Ovim nacrtom nije predviđena ni restitucija građevinskog zemljišta za lica koja su, shodno Zakonu o rehabilitaciji rehabilitovana, na koji problem je Narodnu skupštinu upozorio u martu 2009. godine Ustavni sud Srbije. Cilj ove dobro organizovane kriminalne grupe je neskriveno da privatnu imovinu građana, koja je prisilno oduzeta od građana, uz korupciju pretvori u privatnu svojinu nekolicine povlašćenih i podobnih građana, kao i u postojećem postupku tzv. privatizacije društvene imovine. Iz svega iznetog, zakon o uređenju prostora i izgradnji morao bi biti predložen, usvojen nakon ili najranije istovremeno sa zakonom o restituciji i uz izmene koje moraju obezbediti efikasnu zaštitu prijavljenog i potraživanog građevinskog zemljišta. Molimo da se predstavnici vaše poslaničke grupe i vi lično, neprihvatanjem ove tačke prilikom utvrđivanja dnevnog reda na narednom vanrednom zasedanju, usprotivite ovoj kriminalnoj i za građane Srbije pogubnoj sprezi zločinaca. Podnošenje i prihvatanje amandman koji bi na efikasan način omogućili zaštitu i potom naturalnu restituciju potraživanog građevinskog zemljišta i sprečili neosnovano bogaćenje povlašćenih pojedinaca na štetu građana Srbije, učinili bi ovaj predlog prihvatljivim. S poštovanjem, porodica Šišković iz Sombora".
Gospodin Pejčić ima reč. Izvolite. Moram da vas zamolim da ponovite ili uzmite drugi mikrofon.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, uvaženi ministre, predstavnici ministarstva, izdvojio sam svoje mišljenje na Odboru za rad, boračka i socijalna pitanja, a u vezi zakona o socijalnom stanovanju. Meni je žao, gospodine ministre, što se niste pojavili na tom Odboru za rad, boračka i socijalna pitanja da nam vi lično prezentujete ovaj zakon, jer smo imali i te kako puno pitanja da vam postavimo, već su zakon prezentovali vaši državni sekretari. Moram na početku reći da je ovaj zakon izazvao veliku pozornost građana Srbije, veliku pažnju i to naročito nekih socijalnih kategorija koje nisu uvršćene u ovaj zakon. U tom smislu, postavio bih vam određena pitanja u ime građana Srbije. Naime, veliki broj građana Srbije je godinama izdvajao sredstva kroz socijalne fondove za stambenu izgradnju, a nikada od države nisu dobili svoj stan. Po principu socijalne pravde, da li će oni kroz ovaj zakon moći da ostvare ta svoja prava i da li će moći da dobiju svoj stan? Pošto kroz ovaj zakon vidimo da ne mogu njihova prava da se ispune, pitam vas – da li može kroz princip nacionalne strategije, kada budemo usvojili tu nacionalnu strategiju stanovanja, da li će biti uvrštena? Druga stvar, nigde se eksplicitno ne spominju interno raseljena lica, izbeglice, a vi znate da Srbija ima veliki broj izbeglica. Nismo krivi ni vi ni ja što su oni ovde, već nepravedni ratovi koji su vođeni i oni od države i te kako očekuju da im pomogne, u smislu izgradnje svojih domova ili kupovine po nekim jeftinijim cenama stanova. Takođe, moramo voditi računa i o ljudima iz readmisije, koji će se vratiti ovde u Srbiju. Znate da je Srbija usvojila taj zakon i veliki broj azilanata će doći ovde u Srbiju. Normalno, i njima bi trebalo ponuditi kupovinu stanova po nekim socijalnim kategorijama. Ovde bih uvrstio i borce rata od 1991. godine,kao i invalide rata od 1991. godine, koji su ratovali i krvarili za ovu zemlju, opet kažem u nekim nepravednim ratovima. Normalno, tu treba baciti akcenat i na porodice poginulih boraca, koji bi takođe trebalo da dobiju stanove, ili besplatne ili po nekoj nižoj socijalnoj ceni. Vi ste ovim zakonom predvideli i formiranje nacionalnih agencija i lokalnih agencija. To je ono što mene interesuje. To su neprofitne organizacije. Dolazim iz grada koji ima već lokalnu agenciju, to je Leskovac. Vi i ja smo već jednom razgovarali o tome. Inače, naš predsednik opštine Slobodan Kocić želi da ukine tu agenciju, pa mene zanima da li je on disident ove vlade ili vašeg ministarstva i da li ste vi u kontaktu s njima bili, da li će ta agenciju uopšte opstati? Ta agencija je iznela svoj plan, projekat na Skupštini, koji je prihvaćen, međutim, nadobudnost našeg gradonačelnika u smislu da mora da se ta agencija ugasi, stavio je već tu tačku na dnevni red već za sledeću Skupštinu. U tom smislu vas pitam da li ćete mu sugerisati, a to zanima i te kako građane Leskovca, da odustane od te svoje ideje? I na kraju bih vas podsetio da su poslanici DSS uložili veliki broj amandmana. Svi su osnovani, suvisli, i te kako mogu da poboljšaju ovaj tekst zakona. U tom smislu se nadamo da ćete razmotriti sve ove naše amandmane i da ćete usvajanjem tih amandmana dobiti jedan kvalitetan zakon.
Među predsednicima odnosno ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa javio se gospodin Siniša Stamenković, koji ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, poštovana predsedavajuća, danas u ovom setu zakona razmatramo uređenje prostora i izgradnju objekata, osnove državnog premera i katastra, zatim socijalno stanovanje, kao i osnivanje fonda za zaštitu životne sredine. Moram da napomenem da je PUPS izuzetno mnogo radila, sa nestrpljenjem očekivala upravo ovaj set zakona zbog ogromne socijalne kategorije ljudi koji nisu rešili svoje stambeno pitanje. Zakon o uređenju prostora i izgradnji; normalno da država Srbija ima veliku nesreću da oko 80% njene teritorije nije prekrivenoodgovarajućim planovima, kao što su prostorni planovi, generalni urbanistički i detaljni urbanistički planovi i druga akta. Kada jedna država ima samo 20% dugoročnog planskog pokrića stvara se masa problema investitorima, organima, građevinskoj operativi i kupcima. Ovako tanko plansko pokriće stvara vrlo pogodno tle za korupciju svih vrsta. Nema u ovoj sali narodnog poslanika bilo koje političke opcije koji se ne zalaže da se u Srbiji konačno zavede red u uređenju prostora i u samoj izgradnji. Uvođenje reda i pravde, kao i stvaranje povoljnog okruženja za novo, na zakonu zasnovano, investiranje trajno je jedino moguće opredeljenje svih nas. Ova skupština mora učiniti sve da se ubrza donošenje urbanističkih planova, da se izdaju legalne građevinske dozvole, da se po striktnom postupku reše pravno-imovinski odnosi i konačno izvrši legalizacija preko pola miliona raznih objekata. Oklevanje društva, nedostatak propisa, kao i pravni vakuum u ovoj oblasti, proizveli su nam ogromnu korupciju u građevinarstvu, bankrot mnogih građevinskih operatera, ozbiljno odbijanje ino i domaćih investitora da ulažu na turbulentnom tržištu, u kome su opljačkani mnogi građani. Ovim zakonom se može znatno smanjiti proces dobijanja građevinskih dozvola i znatno smanjiti obim dokumentacije koja se podnosi na uvid upravnim državnim organima. Pravila ponašanja svih učesnika u proceduri građenja i uređenja prostora ovim zakonom moraju biti potpuno jasna, moraju biti zaoštrena do te mere da se spreči svaka moguća zloupotreba, a posebno da se očuva visok stepen tehničko-bezbedonosne odgovornosti projektanata i investitora za izgrađene objekte. Poslanička grupa PUPS uvažava i duboko razume teškoće koje ćemo svi mi, a posebno teškoće koje će Ministarstvo imati u definisanju i ozakonjenju konverzije prava na korišćenje građevinskog zemljišta koje sada mnogi građani koriste u pravo svojine na građevinskom zemljištu. Prelaz sa korisnika na vlasnika će biti dugotrajan i veoma bolan proces za ovo društvo i državu. PUPS odgovorno i u potpunosti shvata i podržava potrebu da se hitno ubrza postupak legalizacije bespravno izgrađenih objekata do maja 2003. godine. Mišljenja smo da ima i više od 500.000 objekata za koje su podneti zahtevi. Ako se zna da je do sada legalizovano 16% objekata za sedam godina, onda je jasno da oklevanja više ne može biti, da se postupak mora ubrzati, da se administriranje mora prekinuti, a postupak okončati. Legalizacija objekata sagrađenih do 2003. godine se mora vršiti po strogim kriterijumima i to po istim onima po kojima su građani u tom periodu legalno gradili, poštujući zakonsku proceduru, zbog čega su četiri do pet puta više plaćali, za razliku od onih koji ne poseduju bilo kakav dokument ili bilo kakav papir. Objekti koji su građeni na području velikog broja zaštićenih prirodnih dobara i nacionalnih parkova, na tuđoj zemlji ili na trusnim i nestabilnim podlogama, moraju biti u potpunosti posebno definisani ovim zakonom. PUPS se posebno zalaže da svi investitori koji su zidali zgrade bez dozvole za legalizaciju objekata plate najvišu cenu za legalizaciju, koja ne bi smela da bude niža od visine profita ostvarenog na taj način i to po krivičnoj pretnji sa pretnjom prinudnog oduzimanja imovine profitera. Poslanička grupa smatra da pitanje cene legalizacije objekata ne može biti u nadležnosti opština, već da Ministarstvo mora propisati svojom uredbom okvire cene legalizacije za celu Srbiju, od do, jednoobrazno za sve, sa važećim parametrima. Posebno se zalažemo da se ovim zakonom spreči konverzija prava korišćenja građevinskog zemljišta u pravo svojine za sve vlasnike privatizovanih preduzeća u postupku privatizacije, tako da se tajkuni i nove gazde obavezuju da plate višestruku tržišnu vrednost građevinskog zemljišta koju hoće da uknjiže na svoje ime i da tu zemlju preprodaju radi promene namene tog zemljišta, a što im je Zakonom o privatizaciji do sada dozvoljavano. Tajkuni, novokomponovane gazde, građevinski i stambeni mafiozi svesno su koristili nedorečenost zakona o privatizaciji, opljačkali su narod veštački stvarajući najskuplje gradsko građevinsko zemljište u Evropi, a time i nerealno visoko i zelenašku cenu kvadratnog metra stambenog i poslovnog prostora. Gospodine ministre, vi i vaši saradnici i svi nadležni organi u opštinama i gradovima Srbije morate učiniti sve da se retroaktivnom naplatom tržišne cene zemljišta i razlike od nerealno visoke cene kvadrata stambene površine ispravi i obustavi dalja pljačka obespravljenih građana. Nerešena imovinsko-pravna pitanja oko zemljišta u Srbiji se moraju trajno i adekvatno rešiti. Ustav Srbije prepoznaje da gradsko građevinsko zemljište može da postoji samo kao privatna, javna ili državna svojina. Ovaj zakon tek stvara bazu za razradu ovih oblika svojina, kao i svih oblika pravno-imovinskih pitanja koja se uskoro moraju definisati. Za definiciju normativnog, ali i ekonomskog dela ovog seta pitanja, nije dovoljno samo angažovanje ovog ministarstva, u punoj meri se moraju angažovati republička i geodetska uprava, svi sudovi, a posebno poreska uprava zbog procene cene zemljišta. Upozoravamo na pravilnu primenu opštepriznate pravne norme, kojom se sada u Srbiji određuje da je vlasništvo nad objektom automatski vlasništvo nad građevinskim zemljištem. Onaj ko je vlasnik objekta, vlasnik je i zemljišta, a time nastaju novi pravno-imovinski odnosi, dolazi do opšte amnestije kupaca i štetnih privatizacija, ne limitira se veličina i ne formira građevinska parcela, građani nemaju ista prava pred zakonom. Poštovana gospodo, poslanička grupa PUPS želi da posebno ukaže na problem restitucije i na prava ranijih pravnih vlasnika građevinskog zemljišta i objekata na njemu, a koja ni ovim zakonom nisu bliže definisana. Predlog da se osnuje fond restitucije koji će se puniti pretvaranjem prava korišćenja građevinskog zemljišta u pravo svojine ili vlasništvo nad tim zemljištem će možda dati neke efekte, ali to ni iz daleka neće biti dovoljno za pravilnu naknadu ranijim vlasnicima. Konvertovanje prava svojine ranijim sopstvenicima na neizgrađenim građevinskim zemljištima je dobar pokušaj ispravljanja stare nepravde, s tim da ne treba dozvoliti neke nove, nekontrolisane. Pozitivan pomak u ovom zakonu i svakako njegova vrednost je konačno pravo da se može kupovati državno zemljište kada se priznaje privatno vlasništvo nad zemljištem. Zakon o državnom premeru i katastru i upisima prava na nepokretnostima je tehnički zakon koji se već primenjuje 15 godina, ali sa određenim nedostacima koji se ovom prilikom moraju otkloniti radi uvođenja koncepta jedinstvene evidencije o nepokretnostima i pravima nad njima u Republici Srbiji. Usaglašavanje i harmonizovanje sadašnjih propisa o premeru i katastru nepokretnosti sa propisima zemalja EU su tehničko pitanje, bez koga se ne može vršiti investiranje, usaglašavanje pravno-imovinskih odnosa, kao i usaglašavanje tehničkih standarda u projektovanju. Realizacija svih zakona o ratifikaciji sporazuma za razvoj je nemoguća bez implementacije pravog katastra nepokretnosti i evidencije o pravima nad njima. Ovaj zakon takođe treba da otkloni manje ili veće neusklađenosti za rad državnih i privatnih geodetskih organizacija, kao i da značajno poveća sigurnost i tačnost upisa u katastar nepokretnosti radi pravilnog vođenja pravno-imovinskih odnosa, upravnih i sudskih postupaka i sporova. Zakon stvara ozbiljne uslove za bržu identifikaciju vlasnika, korisnika i držalaca nepokretnosti, odnosno ubrzava i unapređuje kvalitet distribucije podataka i pružanje usluga svim korisnicima osnova, bez koje uprave i organizacije ne mogu da se izrađuju. Poslanička grupa PUPS smatra da se putem amandmana o ovom zakonu još bliže mora utvrditi način uvođenja procene vrednosti nepokretnosti, kao i postupci i metode za masovne procene vrednosti i nepokretnosti, u saradnji sa nadležnim poreskim upravama. Osnivanje i vođenje nacionalne infrastrukture, geoprostornih podatka moguće je uz prethodno obezbeđenje svih uslova, osnivanja podloga avigravimetrijskom metodom, do obezbeđenja materijalnih i tehničkih uslova. Poslanička grupa PUPS daće podršku ovom zakonu, sa željom da se uz amandmane ovaj zakon što pre implementira u pravni sistem Republike Srbije. Zakon o socijalnom stanovanju je, dame i gospodo, jedan od najvažnijih zakona za sve socijalne grupe u našoj zemlji. Nacrt zakona o socijalnom stanovanju je urađen na osnovu raznih dokumenta u prvoj varijanti krajem 2004. godine, da bi tek 2007. godine bio usvojen na Vladi i poslat parlamentu na razmatranje. U leto 2008. godine Predlog zakona je ponovo upućen Narodnoj skupštini na usvajanje i nalazi se u proceduri do danas. Podrazumevamo da je socijalno stanovanje, stanovanje odgovarajućih standarda koje se obezbeđuje uz podršku države, a u skladu sa strategijom socijalnog stanovanja, programa za realizaciju istog i namenjeno je domaćinstvima i fizičkim licima koja iz socijalnih, ekonomskih i drugih razloga sebi ne mogu da obezbede stan po tržišnim uslovima. Poslanička grupa PUPS smatra i ona je svojim maksimalnim učešćem, u saradnji sa Grupom484, grupom Programa za urbani razvoj, sa Institutom za održive zajednice, te sa velikim brojem organizacija za unapređenje socijalnog stanovanja ugroženih grupa i udruženjima solidarne stambene izgradnje, ustanovila zajedničke principe i koncepte koje bi morao zastupati ovaj važan bazni sistemski zakon, i to: prvo, da javna državna intervencija obuhvati mnogo širi obim mera potrebnih za socijalne stanove od predloženih; drugo, da se ceo sistem zasnuje na podeli nadležnosti u finansiranju socijalnog stanovanja sa centralnog nivoa i sprovođenja stambenih programa na lokalnom nivou; treće, da se sistem finansiranja socijalnih stanova zasnuje na obaveznom povraćaju troškova; četvrto, da sve subvencije u sistem socijalnog stanovanja moraju biti opšte i javne i peto, da sistem socijalnog stanovanja mora da poseduje neophodne kapacitete za realizaciju raznih mera i programa u socijalnom stanovanju. Definicija socijalnog stanovanja Evropskog udruženja nacionalnih asocijacija stambenih organizacija je zbog pružanja velike finansijske pomoći u ovoj oblasti obavezujuća, jer ona tvrdi da je stanovanje kod koga je pristup kontrolisan postojanjem pravila dodeljivanja stanova i koje je usmereno na domaćinstva koja imaju teškoće da obezbede smeštaj na tržištu jedino ispravna politika. Osnivanje domaće republičke agencije za stanovanje, RAS, po mišljenju međunarodnih evropskih i domaćih strukovnih udruženja je najbolji oblik za postojanje nacionalne, stručne i finansijske stambene institucije, koja bi neposredno po navedenim principima i konceptima iz ovog zakona najbolje organizovala i sprovela netržišno i socijalno stanovanje, preko koga bi se razrešilo pitanje stanovanja mnogobrojnih socijalnih kategorija stanovništva i izbeglica. Kako bi RAS i pored funkcija finansiranja imala presudnu ulogu podrške u izgradnji celovitog sistema institucija i instrumenata za sprovođenja neprofitne socijalne stambene politike, neophodno je usvojiti novi zakon koji bi se time bavio i to ostvarilo. Sve stručne aktivnosti, izrada normativa, stručna pomoć, tehničke norme i tehnički uslovi za izgradnju stanova, pomoć i tehnička podrška lokalnim samoupravama i svim ostalim stambenim organizacijama bili bi redovan posao RAS. Socijalna povelja SE koju je Srbija potpisala 2005. godine, u članu 31. definiše pravo na stanovanje građana i obavezu države da obezbedi zakonski, institucionalni i finansijski okvir, kojim se uvode standardi odgovarajućeg stambenog prostora, kojim se obezbeđuju mere za prevenciju i smanjenje beskućništva i kojoj država mora da garantuje i obezbedi da cene stanovanja budu pristupačne i onima koji nemaju dovoljno sredstava za život. Posle socijalizma, u kome se država bavila obezbeđivanjem stambenog prostora svim zaposlenima, izvršena je potpuna i delimično štetna privatizacija do tada izgrađenih stanova i celokupnog stambenog prostora, koji je prešao u privatnu svojinu, a država je suprotno socijalnoj povelji Evrope prepustila građanima da svoje potrebe sami rešavaju na zelenaškom i korumpiranom tržištu. Stambena izgradnja je u našoj zemlji postala najprofitabilnija privredna delatnost na granici organizovanog kriminala, a rešenje stambenog problema našeg stanovništva postao je nedostižan san. Ovim zakonom pruža se jedinstvena prilika da se otklone sve posledice štetne stambene politike. Od 1990. godine, kada je započeta masovna privatizacija i rasprodaja društvenog stambenog fonda, sve inicijative su se svodile na izolovane kratkoročne mere bez dovoljnog uticaja stambenog tržišta. Država nije uspela da postane regulator socijalnog stanovanja, a krajnji rezultat njenog nemešanja u sopstvene poslove doneo je najsumorniju istinu o stanovanju hiljade i hiljade naših građana, mladih bračnih parova, mladih stručnjaka kod zakupodavaca sa zelenaškim stanarinama, neprimerenim i nehumanim po cenama za jedno društvo. Rasprodaja društvene imovine bez formiranja održivog, obnovljivog i razvojnog fonda, iz koga bi se započeo novi ciklus stanogradnje, dovelaje do najnižeg stepena sposobnosti društva i države da kroz postojeće institucije i mehanizme uradi bilo šta na rešavanju socijalnog stanovanja u poslednjih 20 godina. Prepuštanje građana slobodnom stambenom tržištu radi rešavanja stambenih potreba toliko je drastično smanjilo dostupnost stanova da je ona pala ispod 5%. Tražnja za stanovima u gradovima je porasla usled nekontrolisanog priliva izbeglih, raseljenih lica, lica vraćenih readmisijom, socijalnih izbeglica iz sela u grad, tako da je i tražnja i cena ušla u okvir organizovane ucene, pa i korupcije i kriminala. Pojačano generisanje bespravne gradnje, u žurbi za nezakonito stečenim profitom, na tuđoj muci, zatim anahroni, neadekvatni, nedorečeni propisi ukinuli su ili su minimizirali javnu intervenciju države i njenih organa. Uvođenje sistema socijalnog stanovanja na osnovu Nacionalne strategije za rešavanje pitanja izbeglih i interno raseljenih lica još iz 2002. godine nije okončano, a donošenje zakona o socijalnom stanovanju treba da zaokruži sve osnovne elemente budućeg sistema netržišnog socijalnog stanovanja na nivou Republike i sistem lokalne stambene politike na nivou opština. Prethodni program je razradio i delimično u praksi isprobao osnovnu strukturu i mehanizme socijalnog stanovanja kroz formiranje osam opštinskih i gradskih stambenih agencija kroz prve izgrađene stanove u javnom vlasništvu za izdavanje pod zakup, sa jasno i pošteno ustanovljenim modelima finansiranja i kreditiranja neprofitne izgradnje, a posebno sa pravom selekcije socijalnog stanovanja korisnika tog sistema. Naše društvo i država imale su problem koji je nastao razdvajanjem najpre Srbije i Crne Gore, a zatim je ukinut Fond za solidarnu stambenu izgradnju, a sredstva fonda i stanovi izgrađeni iz tog fonda su sada na računu Republičke direkcije za imovinu, kod Odeljenja za upravljanje nepokretnostima bivše Državne zajednice SCG. Ukidanjem Zavoda za obračun i plaćanje 2003. godine i prelaskom platnog prometa u poslovne banke izvršena je konverzija baze podataka o računima. Tadašnja Savezna direkcija za imovinu je prestala sa radom u skladu sa članom 16. Ustavne poveljeSCG, a zatim je Zakonom o budžetu RS iz 2003. godine regulisano da se zatečena sredstva usmeravaju na konsolidovani račun Trezora Republike Srbije. Na taj način se izvršavaju mnogobrojne uplate, a na osnovu prethodno izdate dokumentacije. Činjenica da sredstva stoje na računu i da nisu korišćena za plaćanje daju dobru osnovu da se ista sa računa Republičke direkcije za imovinu, Odeljenja za upravljanje nepokretnostima, prenesu na novoosnovani Republičkog fonda za socijalno stanovanje, u koga bi sredstva uplaćivale i banke za razvoj SE, opštinski budžeti, kao i banke pratioci socijalne izgradnje i socijalnog stanovanja. Imajući u vidu da veliki deo populacije Srbije nije, niti će biti u mogućnosti da reši svoje stambene potrebe na privrednom tržištu stanova, smatramo da je neophodno da država Srbija ovim zakonom ponovo uvede celovit sistem javnih intervencija u stambenoj politici. Zakon o socijalnom stanovanju prepoznaje potrebu rešavanja socijalnog stanovanja mnogobrojnih ranjivih grupa, koje su rezultat svih zbivanja na tlu RS – lica bez odgovarajućeg stana, lica bez krova nad glavom, beskućnici, lica čija je stambena situacija ugrožena, lica zakupci stanova bez pravne zaštite, bez efikasnih ugovora, lica bez zaposlenja, izbeglice i interno raseljena lica, ovaj zakon shvataju kao jedini način da u budućem sistemu socijalnog stanovanja budu obezbeđena. Predlog zakona o Fondu za zaštitu životne sredine, po mišljenju PUPS, jeste jedan nacrt zakona o Fondu koji bi, po našem mišljenju, trebalo da se osnuje po principima objektivnosti i odgovornosti i na priznatim standardima dobre prakse i javnosti u radu i trošenja sredstava. Neminovno se nameće utisak da je ovaj zakon neka vrsta cenovnika koji će važiti u skladu sa Nacionalnim programom zaštite životne sredine, održivog razvoja i ekologije. Strateški dokumenti, akcioni i sanacioni planovi u oblasti životne sredine, prema pravilima vodiča zajednice o državnoj pomoći, biće podsticaj samo za svrhe postizanja boljih efekata naplate od štetočina u životnoj sredini. Fond kroz svoj godišnji plan rada mora da naplati sve odgovornosti za štete u životnoj sredini, sve akcidente, a iz toga mora finansirati aktivnosti iz oblasti osnovnih geoloških istraživanja, mora finansirati programe ekološkog obrazovanja i posebno da jača javnu svest građana o pitanjima životne sredine i održivog razvoja. Poslanička grupa PUPS se zalaže da se javno propiše korišćenje sredstava (Predsednik: Gospodine Stamenkoviću, vreme. Završite rečenicu.) završavam... sa javnim rokovima, troškovima i rezultatima. Mi smatramo da Fond ne treba da ima imovinu, jer imovina mora biti narodna i javna. Nadzor nad radom fonda mora vršiti redovno poređenje sa svim međunarodnim iskustvima i kontrolama. Poslanička grupa PUPS u danu za glasanje pružiće podršku zakonu o uređenju prostora i izgradnji, zakonu o uređenju zemljišta i katastru, zakonu o socijalnom stanovanju i zakonu o fondu za zaštitu životne sredine, a tehničke propuste i nedostatke rešavaće amandmanima.
Reč ima gospođa Judita Popović.
Poštovana gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, LDP, to ponovo ističem, jeste uvek za zakone koji su takvog karaktera da čine jedan korak napred što se razvoja društva tiče, što se tiče zakonodavstva. Dakle, ukoliko se radi o reformskim zakonima, mi te zakone podržavamo, mi ih moramo podržati, jer upravo naša strategija, naš plan, naš program i naša ideologija su usmereni ka tom cilju da se ovo društvo reformiše. Kada polazimo od ova četiri zakona koja predstavljaju ovu tačku dnevnog reda, nismo baš ubeđeni da se trenutno radi o četiri najbolja rešenja u pogledu regulisanja problematike koja čini sadržinu ovih zakona. Posebno bih se osvrnula na Predlog zakona o uređenju prostora i izgradnji. Sam naziv tog zakona je veoma štur i veoma se čini da je to jedan isključivo, strogo namenski zakon koji se tiče jedne uske problematike uređenja prostora i izgradnje. Sam član 1. ovog zakona i konkretizuje to naše mišljenje, morala bih da vam citiram ovaj član, jer je jako bitno da se shvati šta čini sadržinu ovog zakona i koje su naše osnovne zamere u vezi ovog zakona. Kaže: Ovim zakonom uređuje se: uslovi i način uređenja i planiranja prostora, uređivanje i korišćenje građevinskog zemljišta i izgradnja objekata; vršenje nadzora nad primenom odredaba ovog zakona i inspekcijski nadzor; druga pitanja od značaja za planiranje i uređenje prostora, uređivanje i korišćenje građevinskog zemljišta i za izgradnju objekata. Stav 2. ovog člana neću ni čitati zato što je jednostavno nebitno za ovo što bih htela da vam kažem. Dakle, ovaj član je toliko uopšten i toliko ne dotiče suštinu zakona, u stvari suštinu koja bi trebalo da bude centralno pitanje ovog zakona, da je to prosto zastrašujuće. Zastrašujuće je za mene kao pravnika zato što se dugo godina bavim problematikom svojine na građevinskom zemljištu, i to kako na izgrađenom, tako i na neizgrađenom zemljištu. Ovaj zakon faktički uređuje dve materije. Jedna materija je svojina na građevinskom zemljištu, a druga materija je u stvari uređenje prostora i izgradnje. Dakle, ove dve materije su jednostavno zdudane u jednu materiju, s tim da je ta svojina na građevinskom zemljištu regulisana uzgred u članovima recimo od 82. do 106. Te odredbe su jednostavno izgubljene u moru tih karakterističnih članova, usko specijaliziranih članova koji se odnose na uređenje prostora i izgradnje. Volela bih da vam napomenem da je konvertovanje prava korišćenja građevinskog zemljišta u privatnu svojinu jedan revolucionarni čin zato što unazad 60 godina mi smo imali društvenu, odnosno državnu svojinu na građevinskom zemljištu, imali smo nešto ni na nebu ni na zemlji, nešto što je prilično otežavalo pravni, poslovni život građana u ovoj državi, zato što je prilično otežavalo da se život odvija jednom normalnom kolotečinom u smislu trgovine građevinskim zemljištem, odnosno objektima koji se nalaze na tom zemljištu. Često su ljudi bili primorani da se snalaze, da izbegavaju zakon ili da rade nešto što je u suprotnosti sa zakonom da bi došli do osnovnog cilja da prodaju svoju nekretninu, što je inače jedna normalna potreba. Da smo se svi pridržavali zakona, koji je jednostavno zabranjivao promet gradskog građevinskog neizgrađenog zemljišta, život bi jednostavno stao u Srbiji i ne bi se moglo prenositi ništa što se prava svojine tiče na objektima, jer često su ti objekti bili samo maska za promet građevinskog zemljišta. Ako se radi o tako jednom revolucionarnom koraku, dakle, radi se o reformi svojine na građevinskom zemljištu, ta materija ne može da se reguliše takvim jednim specifičnim zakonom kao što je zakon o uređenju prostora i izgradnji. Mi smo jednostavno propustili do sada puno vremena za donošenje zakona o denacionalizaciji, zakona o restituciji, zakona o prenosu prava vlasništva na građevinskom zemljištu, ako hoćete i zakona o svojini na građevinskom zemljištu, dakle, zakona o svojini generalno, zakona o javnoj svojini, a donosimo pre svih ovaj zakon o uređenju prostora i izgradnje, koji ima za svrhu i cilj da donese red u jednoj materiji koja je u priličnoj meri komplikovana i stvara jako velike teškoće za građane ove države. Postavila bih pitanje ministru i svima onima koji su ovaj zakon predložili - zašto se toliko žurilo sa ovim zakonom, a da se prethodno nije regulisalo nešto što je mnogo opštije i predstavljalo bi krovni zakon što se svojine tiče, dakle, ne samo za građevinsko zemljište, nego uopšte u pogledu svojine? Ustav nije dovoljan, Ustav je samo najviši pravni akt u jednoj državi koji u stvari usmerava zakone koji moraju da se donose da bi se uskladili sa tim ustavom. Nažalost, od donošenja Ustava 2006. godine propušteno je puno vremena da se reguliše i pitanje javne svojine i da se reguliše pitanje zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije iz 1995. godine, koji je sva imovinska prava koja su ranije imale lokalne samouprave i AP preneo u svojinu Republike Srbije. Čak ni u ovim odredbama, prelaznim i završnim, gde se govori o tome koji zakon prestaje da važi stupanjem na snagu ovog zakona, ne vidim gde je tu Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije. Jedan od članova, to je ovaj član 103, direktno zadire u konvertovanje iz prava korišćenja u svojinu lokalnih samouprava, odnosno AP. Dakle, postoje tu neke nedoumice i nejasnoće i zbog toga će ovaj zakon biti jako teško da se primenjuje u praksi, jer jednostavno neće moći da se primenjuje, jer mnoga rešenja predstavljaju i recidiv prošlosti. Ukoliko vi prethodno ne raščistite situaciju oko svojine, vi ne možete da krenete dalje što se tiče legalizacije bespravno podignutih objekata. Kako ćete vi da radite tu legalizaciju, ako prethodno ne možete da raščistite pitanje utvrđivanja prava prethodnog vlasnika, odnosno prethodnog korisnika jedne parcele, a recimo, vi stavljate van snage prethodni zakon iz 2006. godine, koji je regulisao na koji način je u prometu neizgrađeno građevinsko zemljište? Na koji način ćete vi legalizovati bespravno podignuti objekat ukoliko nemate definisanu parcelu, a ovim zakonom je predviđen način na koji ćete vi da dozvolite da se formira parcela prema potrebama objekta, a ne objašnjavajući šta će se desiti ako još neko ima objekat na toj parceli u vlasništvu i tom objektu isto treba površina parcele koja je, prema određenim planovima, potrebna za redovno iskorišćavanje tog objekta? Volela bih da što više pojednostavim ovo moje izlaganje da bi me razumeli ne samo oni koji se bave ovom strukom u pogledu svojinskih prava građevinskog zemljišta, odnosno uređenja prostora i izgradnje, nego i građani koji su direktno zainteresovani da zakon koji Skupština izglasava uredi i njihove živote, tako da to uređenje ide u njihovu korist, dakle, u pozitivnom smeru. Sa ovim zakonom mi postižemo u stvari samo jedan dobar cilj, a to je da se fizičkim i pravnim licima, koja imaju objekte na gradskom građevinskom zemljištu i čiji su korisnici, jednostavno konvertuje to pravo korišćenja u pravo svojine. Dakle, čini mi se da je to jedina odredba, jedini član ovog zakona koji bi postigao taj svoj cilj u reformskom smislu. Analizom ostalih članova smatram da se samo komplikuje cela situacija i oko svojinskih prava na građevinskom zemljištu i u pogledu uređenja prostora i izgradnje. Vi, naime, pravite razliku između korisnika zemljišta iz člana 104, koji sam malo pre pomenula, i korisnika zemljišta koji su to korišćenje stekli u postupcima privatizacije, stečaja, odnosno izvršnog postupka. To predstavlja jedan zaista konkretan i jasan recidiv prošlosti, jer pre svega na ovaj način vi ovim zakonom unazad regulišete jednu situaciju koja je završena. Pravna lica koja su se pojavila u stečajnom, izvršnom i u privatizacionom postupku odlučila su da za određeni novac kupe određeni objekat, a uz taj objekat, preduzeće i ostalo ide i korišćenje prava zemljišta, iz prostog razloga jer taj objekat ne može da visi u vazduhu – taj objekat se nalazi na određenoj površini određenog zemljišta. Rešenjem iz ovog zakona vi faktički tražite doplatu za slučaj konvertovanja iz prava korišćenja u pravo vlasništva, dakle svih onih pravnih lica koja su stekla vlasništvo nad tim objektima u državnim postupcima izvršenja privatizacije i stečaja. Gde je tu ozbiljan plan, gde je tu strategija da se privuku strani investitori, jer se strani investitori na taj način privlače, da mi naknadnim zakonskim rešenjima menjamo suštinu te privatizacije, tog stečaja i tog izvršnog postupka. Kažete – pravo korišćenja zemljišta nije bilo u prometu, nije bilo u prometu, to se podrazumeva. Međutim, htela bih da vas podsetim da kada se nešto kupuje, neki objekat, on se kupuje zajedno, dakle, kupuje se na tom zemljištu i možda su ljudi bili ponukani da kupe taj objekat, to preduzeće, da učestvuju u tim postupcima, jer je njima, između ostalog, odgovaralo i gde se ta parcela nalazi, gde se to zemljište nalazi. To je možda bio osnovni pokretač za kupovinu tih preduzeća u privatizaciji, stečaju ili izvršnom postupku. Dakle, ukoliko vi naknadno tražite da se doplati, postavlja se pitanje da li ćete na taj načinposlati pozitivan signal svim budućim investitorima, svim budućim učesnicima u privatizaciji, u stečajnom postupku ili u izvršnom postupku? Da li će neko biti spreman da uđe sa svojim kapitalom, a pri tome da ima rizik za eventualno neku kasniju promenu plana vladajuće garniture u vezi te imovine za koju je dat konkretan novac? Dozvoljavam i to da se pojavila naknadna pamet i da se reklo – e pa sad, prodali smo svašta i to nije bilo u prometu, ne može to sada tako – jednom kupuješ objekat, a uzimaš pravo korišćenja, a sada ne bi da doplatiš pravo korišćenja. Međutim, vi to isto radite i članom 104, jer su i ona lica koja imaju svoje stambene objekte, takođe stekla to pravo korišćenja, tako što su možda nasledili, možda kupili te stambene objekteili drugu vrstu objekata, ali njima se jednostavno konvertuje to pravo korišćenja u pravo vlasništva. Iz ovoga u stvari provejava jedna naknadna pamet, provejava jedan ad hok problem koji želi ovim zakonom da se reši. Ponovo bih posebno istakla da se zakonom ne može ad hok rešavati nijedan problem. Zakono ne može da se odnosi samo na jedan problem, zakon mora da ima jednu strategiju. Zakon mora da obuhvati širu materiju od pojedinačnih interesa. Dozvoljavam i tu mogućnost da je mnogo štete naneto i ovoj državi i uopšte i društvenoj svojini i državnoj svojini itd, to jeste, ali, zakon i zakonodavac moraju da vode računa o tome kako dalje da se razvija ova država, kako dalje da se izbegnu već načinjene greške i kako da se te greške da saniraju. Na ovaj način neke greške koje su učinjene u prošlosti neće se sanirati, nego će samo da se otvore novi problemi koje će morati da rešavaju neki novi zakoni, ali opet, napominjem, osnovna zamerka ovog zakona je u stvari činjenica da ne dostaju: zakon o restituciji, zakon o svojini, zakon o javnoj svojini, zakon o denacionalizaciji. Prema tome, mislimo da je ovaj zakon, ukoliko ostane takav kako je dat u izvornom obliku, bez usvajanja određenih amandmana koje je predložila LDP, neodrživ. Inače, zakon o državnom premeru i katastru takođe predstavlja jedan ozbiljan problem, jer na ovaj način mi jednostavno zaboravljamo da je u Vojvodini unazad 300 godina postojala zemljišna knjiga i da se sad sve to prenosi na katastar, i sudske nadležnosti se prenose u katastarsku nadležnost, u jedan upravni postupak koji ni u kom slučaju ne može da dostigne taj kvalitet koji je predstavljao sud kada je rešavao o svojinskim pravima.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Poštovana predsednice, uvaženi ministri, predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, četiri predloga zakona koja se danas nalaze na dnevnom redu spadaju u kategoriju najvažnijih zakona: zakon o uređenju prostora i izgradnji, zakon o državnom premeru i katastru, zakon o socijalnom stanovanju i zakon o Fondu za zaštitu životne sredine. Najvažniji, najosetljiviji zakoni, zakoni koji u stvari pružaju najviše izazova za ovu vladu. Imajući u vidu značaj ovih zakona, imajući u vidu želju ove vlade da se Srbija prostorno uredi, ako je to ispravan izraz, da Srbija bude planski pokrivena u celini, što jeste takav cilj da ga niko ne može osporiti. Imajući u vidu da zakon o uređenju prostora i izgradnji je u stvari skup od tri takođe veoma važna zakona: zakona o planiranju, zakona o uređenju građevinskog zemljišta i zakona o izgradnji, što govori o veoma kompleksnom pitanju, moram da kažem i jednom hrabrom činu da se na ovako jedan celovit način uđe u rešavanje ove materije. Kada je u pitanju uređenje prostora, samo ću kroz jednu rečenicu – nema značajnije stvari u ovoj oblasti nego da Srbija bude planski pokrivena u svakom svom parčetu, da tako kažem, prostora. Kada je u pitanju izgradnja, mislim da treba podršku dati nastojanju da ona bude uređena, da bude pojednostavljena procedura, da budu manji troškovi. Na to pitanje ću se kasnije još jednom javiti da istaknem značaj toga, kada budem govorio o delu koje se zove bespravna gradnja. Dakle, jedan veoma kompleksan, veoma važan zakon, ali bih ipak izdvojio dva pitanja. Prvo pitanje – deo zakona koji govori o građevinskom zemljištu i drugo pitanje – deo zakona koji govori o izgradnji, odnosno o bespravnoj izgradnji. Pre toga, opet kada je u pitanju izgradnja, prosto da sugerišem. Imajući u vidu važnost ovih zakona, imajući u vidu da je svima stalo da Srbija bude uređena zemlja, upozoravam da se dobro do kraja, do okončanja rasprave u pojedinostima detaljno sagleda svaki detalj, jer nam je ovde, koliko god je značajno ostvarivanje zakonskog osnova za to, još značajnije sprovodljivost zakona. Ako on bude lep, ako bude predvideo lepa rešenja, a ne bude sprovodiv, džaba nam priča. Nemam nameru da se vraćam na prošlost, to nije moja osobina, ali i 2003. godine smo slušali zaklinjanja kako će to da bude zakon koji definitivno uređuje zemlju Srbiju, rešava pitanja bespravne gradnje i tako dalje. Izvucimo pouku iz toga i nemojmo dozvoliti da se ponovi ta priča. Upozoriću na samo nekoliko pitanja. Molim vas još jednom da sagledate sve one rokove, veoma poštujem vašu želju da se skrate, da sagledate još jednom da li su i realni. Lepo je da budu napisani da budu kratki, ali ako nisu realni, a imajte u vidu da će u primeni zakona na hiljade i desetine hiljada zahteva biti koji će se rešavati u odgovarajućim organima uprave. Ima tu još jedno pitanje, ne kažem da je i najvažnije, ali za moju stranku je veoma važno pitanje, a to je učešće stranih privrednih društava i prilikom izrade tehničke dokumentacije, i prilikom izgradnje, i kada je u pitanju stručni nadzor, što mi ne dovodimo u pitanje, ali treba jednu praksu koja je veoma loša eliminisati ovim zakonom. Šta se dogodi? Strano privredno društvo dođe, konkuriše, dobije posao i ništa više ne pipne živo, da našem podizvođaču u Srbiji da radi. Šta u stvari uradi? Samo skine kajmak bez rada. Nemamo ništa protiv, naprotiv, treba da učestvuje u tome, ali da imaju i lokalnog partnera sa kojim će to da rade, a ne samo da skidaju kajmak, a naša privreda da ostaje van toga, jer se ona inače uključuje u posao samo kao podizvođač, a ne kao ravnopravni učesnik. Kada je u pitanju građevinsko zemljište, mislim da je ovo tema koja će najviše pažnje izazvati u javnosti, jer u ovom delu zakona koji govori o građevinskom zemljištu nije samo pitanje uređenja neuređenog zemljišta, dakle šta je uređeno a šta neuređeno, šta je izgrađeno a šta je neizgrađeno, promet, zakup itd, ovde je u pitanju nešto što, slobodan sam da kažem, predstavlja najveću privatizaciju posle privatizacije stambenog fonda, a to je ogromno bogatstvo. Bogatstvo jedne opštine, jednog grada se meri, u stvari, po građevinskom zemljištu, i to bez obzira, a verujem da ste morali da imate u vidu još jedno pitanje svojine, u nedostatku zakona o svojini, pogotovo javnoj svojini, verujem da ste imali u vidu, ako niste, još jednom proučite, pitanje restitucije. Sve to prosto traži da se do detalja sagleda, ali želim da upozorim samo na dva pitanja. Neka ta privatizacija građevinskog zemljišta bude pravična, to je obaveza ove vlade, i socijalno pravedna isto. Kada to kažem, imam u vidu da apsolutno zaslužujete punu podršku što Predlogom ovog zakona u ovom delu sprečavate tajkunizaciju građevinskog zemljišta. Prosto dajem šansu ministru još jednom u obraćanju da taj detalj jasno obrazloži javnosti, jer javnost je već iritirana mnogim privatizacijama gde su ljudi kupovali preduzeća, ali samo zbog zemljišta, za malu cenu, očekujući da jednog dana ostanu ekstra kapitalisti samo na zemljištu. Imamo veoma mnogo primera u Beogradu da je kupovano poljoprivredno zemljište po izuzetno maloj ceni, uz saznanje da će jednog dana tu prolaziti neka trasa, neka gradnja i tako stvoriti mogućnost za enormno bogaćenje. To ovaj zakon mora da spreči. Da ne pominjem primer "PKB", "PIK Zemun", "7. juli", voćarske plantaže u Boleču, smederevski put tamo itd. Naš zahtev je izričit. Imate punu podršku našu da sprečite bilu kakvu tajkunizaciju kroz konverziju građevinskog zemljišta, kroz rešavanje ovih pitanja. Imaćete podršku javnosti. Mislim da tu mora da se obrati značajna pažnja i ne sme da se tako dozvoli. Da ne mislite pogrešno da smo mi, kada su u pitanju poljoprivredni kombinati, protiv. I PKB, i PIK Zemun i ''Dragan Marković'' su poljoprivredni kombinati koji imaju mogućnosti da hrane ne samo Beograd. Nemamo ništa protiv da se privatizuju, ali da taj koji kupuje da pravi tu hranu. OK, ali smo protiv toga da se to prodaje kao poljoprivredno zemljište, a onda jednog dana postane građevinsko zemljište. Drugo pitanje, koje će takođe izazvati veliku pažnju, to je legalizacija. To je jedan veliki, mogu da kažem, državni problem, da ne nabrajam sve detalje. Opet bih vas molio da pođemo od prošlog zakona. Cilj je bio da se popišu svi bespravni objekti, da se legalizuju oni koji mogu da se legalizuju, a spreči dalja bespravna gradnja. Osim popisa, za koji pretpostavljam da je urađen, nijedno od ova druga dva nije urađen. Imamo jedan veliki problem kao država, problem bespravne gradnje. Želim da se pridružim ministru u jednoj rečenici koju je rekao: "I sistem je proizvodio bespravnu gradnju". Dakle, ne samo pojedinac. Sada kada je u pitanju bespravna gradnja, jednom mora da se stane. Da li je to ovo vreme? Gospodine ministre, predlažem vam da još jednom razmotrite da prihvatite zahtev Beograda da se legalizuju bespravni objekti sve do dana donošenja zakona. Reći ću vam samo jedan praktičan primer. Od 2003. godine, pošto ovo reguliše do 2003. godine, na desetine hiljada bespravnih objekata je izgrađeno. Kažite šta da radimo s tim? Ko je taj ko će da sruši na desetine hiljada objekata? Jeste problem, nema nikakve dileme, ali - šta sve treba da se učini u ovoj državi da se stvore uslovi i da se stane? S druge strane, potpuno se slažem sa vašom jednom izjavom, OK, neka lokalne samouprave garantuju da je tačka i potpuno podržavam to. Molim vas, još jednom razmotrite taj amandman, taj predlog. U pitanju su desetine hiljada objekata koje treba legalizovati, naravno, pod uslovima ako mogu da se legalizuju u skladu sa zakonom. Želim samo tu da skrenem pažnju na dve stvari. Prvo, naravno da bude masovno, kao što ste sami rekli, da svi koji imaju pravo i gde nema smetnji, treba bespravni objekat da bude legalizovan. Drugo, najznačajnije pitanje, gospodine ministre, molim vas da ovaj posao bude jako osetljivo posmatran, socijalno pravedan. Nije svejedno da li je neko pravio kuću da bi stanovao u njoj ili je neko pravio objekte da bi sticao kapital na tržištu itd. Prosto, upozoravam vas da imate tu obavezu, pogotovo što ste predvideli zakonom da će Ministarstvo da utvrdi merila, naravno to je u nadležnosti lokalne samouprave, ali će da utvrdi merila, dakle, kod vas je sada poštovanje tog principa. Vidim da ste predvideli do sto kvadrata kuća. Pretpostavljam da ste ono preko sto ostavili opštinama, pa neka vide. Razumem tu priču. Upozoravam vas i molim da ona mora da bude socijalno pravedna. Sasvim na kraju, kada je u pitanju legalizacija, ne znam da li će ovaj zakon dovesti do toga, ali mora se nastaviti za traganjem rešenja, traženje rešenja, da legalni postupak za gradnju bude više podsticajan, nego bespravna gradnja, da bude lakši nego bespravna gradnja. Jer ako mi naviknemo ljude da im je najlakše da naprave, pa će posle brzo i lako itd. to legalizovati, postavlja se pitanje - zašto bi onda ljudi išli u jedan proces traženja dozvole itd. Ponavljam, i kada je u pitanju građevinsko zemljište, ne sme da bude nikakvih tajkunizacija, davanja mogućnosti da se ljudi enormno bogate samo zato što ima jedna dobra želja da se dobije titular tog zemljišta, a kod legalizacije da mora da bude socijalno pravedna. Vrlo kratko, imajući u vidu da će i moje kolege o tome pričati, želim samo da se osvrnem kratko na zakon o socijalnom stanovanju. Reći ću u jednoj rečenici - to je politika moje partije. Unapred, odmah podržavam. Samo dva-tri detalja. Imamo situaciju otkako je izvršena privatizacija stambenog fonda da su ljudi onda prepušteni sami sebi da na tržištu rešavaju stambeni problem. Imamo jednu situaciju da je stambena gradnja bila najprofitabilnija maltene, a s druge strane dostupnost stana sve dalje i sve teža bila za običnog građanina. To ovaj zakon treba da reši. Opet, samo tri napomene. Odnosi se na sve ljude koji ne mogu pod tržišnim uslovima da reše stambeno pitanje. Tu dolazi ono najvažnije pitanje - postoji nešto što je prioritet. I najvažnije pitanje u ovoj oblasti je da se veoma precizno i detaljno razrade pravila dodele tih stanova. Ako ljudi budu to videli, shvatili da je to pravedno, pošteno, onda će tek još više imati poverenja i u tu oblast, odnosno u taj posao, i u vlast. Završiću, kada je u pitanju socijalno stanovanje sa još jednom rečenicom. Molim vas da insistirate na tome, socijalno stanovanje nije trošak, kao što nijedna socijalna mera nije trošak. Socijalno stanovanje je investicija, investicija za budućnost. Na kraju krajeva, socijalni stanovi će dovesti do jačanja privredne aktivnosti u toj oblasti, zapošljavanja ljudi. Dakle, pored onog detalja o kojem sam govorio, a odnosi se na rešavanje stambenih potreba svih onih ljudi koji ne mogu da reše stan po tržišnim uslovima. Na kraju krajeva, malo je vremena, a mnogo je važnih zakona, a želim da dam podršku svemu tome, zakon o fondu za zaštitu životne sredine, mislim da je još jedna izuzetno važna oblast u Srbiji. Svima je nama jasno, Srbija je postala šarena kao leopardova koža kad su u pitanju crne tačke, u kojoj je ili degradirano zemljište ili degradirana voda, ili degradiran vazduh. To je problem sa kojim će se Srbija suočavati sve više i zato je i potrebno na vreme preduzimati mere i rešavati ta pitanja. Naravno, za svaku pohvalu je što je donet čitav set zakona iz te oblasti i ovaj zakon o fondu zaštite životne sredine vidim kao jedno mesto na kome će se skupljati sredstva koja po zakonu pripadaju državi, dakle obezbeđivati sredstva, mesto na kome će se upravljati tim sredstvima, da bi se u stvari poboljšala zaštita životne sredine. Sva četiri zakona, sva četiri predloga, uz još jedno upozorenje, moraju biti sprovodljivi. Molim vas, nemojte da gledate ko je podneo amandman, ali ako on doprinosi rešavanju, pojašnjenju i tako dalje, molim vas da ga usvojite. Veoma je važno da što više nas stane iza tih zakona, onda će on biti lakše sprovodljiv. Mi ćemo ga podržati u načelu.
Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani, svakako da su namere o načinu sazivanja i početka ove sednice sa dnevnim redom od 25 tačaka, od kojih su 22 predloga zakona, skoro uspele. Kada to kažem moram to da potkrepim sledećim činjenicama, da način na koji su pogotovo mediji, a preko njih i sva ostala javnost, držani u tenziji stavljanjem na dnevni red prve tačke dnevnog reda, tj. Predloga zakona o javnom informisanju, doveli do toga da se ostale tačke dnevnog reda skoro neprimećeno pojave, provuku kako u medijima, tako i u javnosti. Ako je uspeh donošenja velikog broja zakona u relativnom kratkom roku, na način kako je to urađeno, sazivanjem i tokom ove sednice, onda je situacija da smo za pripremu ovako bitnih zakona na dnevnom redu imali nešto manje od 50 sati. Neuspeh je i to što je bila odsutna u širem obimu javna rasprava, zatim odsustvo stručne javne misli i naravno medija koji su se svih ovih dana, a i danas možete proveriti u štampanim medijima, bavili isključivo svojim problemom, svojom egzistencijom, tj. zakonom o javnom informisanju. Naravno da je dobar način procedure predloga ovih zakona i način na koji je gospodin ministar u proceduri ispred ove sednice, odnosno ove tačke dnevnog reda, imao kontakte sa predstavnicima svih poslaničkih stranaka iz oblasti ovih tačaka dnevnog reda, ali ne smemo da zaboravimo činjenicu iz ne tako davne prošlosti i sadašnjosti, da smo neke zakone donosili recimo u martu, a ovih dana smo, posle nepuna četiri meseca imali promene i dopune istih. Zato se s razlogom pitamo šta vi to radite. Takođe, ne smemo da zaboravimo da je iz ove oblasti, oblasti uređenja prostora i izgradnje, o čemu ću se posebno bazirati u svom govoru, 2003. godine je donesen tzv. Šumarčev zakon, koji je malo drugačije glasio od ovoga, i to je bio Zakon o planiranju i izgradnji. Taj zakon pratila je, ne možemo da se ne setimo, široka medijska kampanja i nisu bile dovoljne dopune i izmene tog zakona iz 2003. godine i evo posle nepunih šest godina na dnevni red i pred nas poslanike u ovom sazivu došao je Predlog zakona o uređenju prostora i izgradnji. Sama ova činjenica dovoljna je da stvori neprijatan utisak, a Vlada, gospodine ministre, iz 2003. godine i Vlada iz ove 2009. godine, skoro su u istom sastavu, a taj utisak je da su reforme kod nas u zadnjih osam godina magijska reč za pokrivanje nekih sasvim drugih stvari i to vam je, gospodine ministre, ujedno prva i možda najteža primedba na ovaj predlog zakona. Zbog svega toga i zbog celokupne situacije svih ovih godina, nažalost i u ovim teškim vremenima, dodatno podržanim teškom ekonomskom situacijom, a kada mi to nismo bili u sličnoj situaciji, prolazi ovih dana i rejting političkih partija koji od pre neki dan pokazuje da je SNS sa svojih 35,4% ubedljivo na prvom mestu, čak ispred vaše stranke, govori da i mi u ovom sazivu i u ovom parlamentu pokušavamo da se ne bavimo samo političkom pričom, već na set velikog broja predloga zakona ozbiljno radimo i pokušavamo da život građana Srbije bude i preko njih i sa njima bolji. Zato javnost i građani moraju znati, a to će biti vrlo brzo kada SNS bude vodila ovu državu, da ćemo raspravu i pripremu zakona donositi uz najveću moguću saradnju sa najširom javnošću, uvažavajući sve praktične i dobre primere, uz najširu raspravu sprovedenu i na osnovnom nivou jedinica lokalne samouprave, a ne kako to pojedini ministri žele da istaknu, recimo u Beogradu, Nišu ili Novom Sadu samo. Zatim ćemo u sve njih uključiti stručnu javnost, ali ne samo zbog toga ljude iz struke, komora, strukovnih udruženja, da bi zadovoljili njihove pojedinačne interese, već da bi zakone učinili i u tom smislu praktičnijim. Ovaj predlog zakona nastoji da rešava sledeća pitanja. Pitanja iz oblasti prostornog planiranja, urbanističkog planiranja, zatim republičke agencije za prostorno planiranje, građevinsko zemljište, izgradnju objekata, građevinsku dozvolu, upotrebnu dozvolu, licence, ispite, nadzor, inženjersku komoru, legalizaciju objekata i ovlašćenja za podnošenje podzakonskih akata. Manje komplikovanim jezikom moglo bi se reći da ovaj predlog zakona nastoji da reši, osim planiranja i izgradnje objekata, i pitanja građevinskog zemljišta, pitanja restitucije nacionalizovanog zemljišta i pitanja koja su pogotovo za građane bitna iz oblasti legalizacije bespravno izgrađenih objekata. Moja druga primedba upućena vašem ministarstvu jeste da svaka od ovih pet oblasti zaslužuje poseban zakon, a vi ste ovim predlogom zakona pokušali da ih stavite u jedan zakon. Zaista je nemoguće ovim predlogom zakona rešiti sve probleme, a u kasnijem govoru ću pokušati da se ne bavim, osim problema, ničim drugim. S obzirom na izrečenu konstataciju, izgleda da dugoročna primena ovog zakon i nije njegova svrha, da je zakon relativno ishitren, urađen bez prave analize efekata. Gospodine ministre, nije dovoljna samo SWOT analiza, tj. analiza stanja, potrebna je za ovako bitne zakone iz ove oblasti i analiza efekata. Samo sa kompletnom analizom efekata možemo doći do dobrog zakona. Tvrdim da ovaj nacrt nema dovoljnu analizu efekata primene ovog zakona. Od ukupno 204 člana predloga zakona, jer ostalih 21 članova regulišu ovlašćenja za donošenje podzakonskih akata od strane ministra, tu je materija kaznenih odredbi, u koju ne bih želeo da ulazim, dva poglavlja su posvećena planiranju i u okviru ovog dela mog izlaganja malo više ću se pozabaviti ovim poglavljem planiranja. Od člana 10. do člana 70. regulišu ovu oblast, iz te oblasti 28 članova posvećeni su prostornom planiranju i članovi od 71. do 81. regulišu pitanja republičke agencije za prostorno planiranje. Ostali članovi navedenog poglavlja, odnosno urbanističkog i prostornog planiranja, posvećeni su urbanističkim planovima i planovima detaljne regulacije. U startu se moramo vratiti na član 1. ovog zakona kojim se jasno nagoveštavaju ciljevi zakona i predmet utvrđivanja zakona, a oni su ovako navedeni – način planiranja, uređenje i korišćenje građevinskog zemljišta, izgradnja objekata, vršenje nadzora i druga pitanja od značaja iz ove oblasti. Ovim jasno vidimo da Predlog zakona tretira prostorno planiranje kao integralni deo i osnovu za delatnost izgradnje. Ideja prostornog planiranja kao prostornog rasporeda budućeg društvenog razvoja u ovom predlogu skoro da nije ni prisutna. Nagoveštaj ove ideje prisutan je samo u članu 3, i to u stavu 1, gde se govori o načelima održivog razvoja, podsticanja ravnomernog razvoja i ravnomernog teritorijalnog razvoja i slično, ali se i ova ideja gubi u stavovima 2, 3. i 4. člana 3. koji propisuju obaveze horizontalne i vertikalne koordinacije u procesu planiranja prostora. Jasno se vidi da funkcija prostornog plana ovim zakonom postaje samo regulatorna, tj. Upravno-pravna. Uređenje prostora, odnosno njegovo planiranje mora da definiše obaveze države. Planiranje, a posebno prostorni plan, mora biti sinteza utvrđenih prostornih okvira, resursa, dugoročne strategije razvoja iz svih oblasti, kao, recimo, infrastrukture, privrede, industrije, trgovine, turizma itd. Predlog zakona predviđa uređenje prostora bez planiranja i dugoročne strategije razvoja RS. Ne možemo praviti plan jedinice lokalne samouprave, a da pri tom ne postoji širi prostorni plan ili plan Republike Srbije koji moraju biti u sinhronizaciji sa istim i sa strategijama Republike Srbije iz svih oblasti. Ne možete dozvoliti pravljenje autoputa na osnovu prethodno napravljenih planova lokalne samouprave. To vam dovoljno govori da se pomenute strategije moraju implementirati u Predlog zakona. Da li ste ubeđeni da će odredba iz člana 218. ovog zakona, koja govori o tome da jedinice lokalne samouprave treba da urade kvalitetan prostoran plan u roku od 18 meseci od dana stupanja ovog zakona na snagu, moći da se sprovede zbog nedostatka ovakve navedene sinhronizacije između pomenutih planova? U krajnjem slučaju, veza u postojećem institucionalnom okruženju i praksi uključuje planiranje društvenog razvoja i na osnovu toga sve planske dokumente koji se odnose na prostor, a ne mogu se, moraćete priznati, istaći i realizovati van prostora, i to govori da je za ovaj predlog zakona primarna izgradnja, a planiranje zaista sekundarna stvar. Član 15. ovog zakona o sadržini prostornog plana Republike Srbije govori na način da propisani sadržaj, raspoređen u 14. tačaka, od kojih nijedna ne obuhvata usvojenu strategiju razvoja u bilo kojoj oblasti, već u tački tri pominje ciljeve i principe prostornog razvoja. Ostali niži planovi, regionalni i prostorni plan jedinica lokalne samouprave i prostorni planovi područja posebne namene, članovi zakona od 17. do 22, ne sadrže nikakve određene veze sa društvenim razvojem, već samo spisak osnovnih elemenata neophodnih za formalni osnov za izradu urbanističkog plana. Sekundarnost planiranja dokazuje se i dalje kroz generalni urbanistički plan članovima 23. i 24, zatim planom generalne regulacije članovima 25. i 26, planom detaljne regulacije u članovima 27. i 28, pravilima građenja u članovima 30. i 31. Ukratko, gospodine ministre, strategija razvoja koju donose Vlada i Narodna skupština Republike Srbije ne moraju da budu deo prostornog plana Republike Srbije, a strategija ekonomskog razvoja neke opštine ne mora da bude obavezan elemenat urbanističkog plana na osnovu Predloga zakona. Ovo se odnosi i na urbanistički projekat od člana 60. do člana 63, zatim projekat parcelacije i preparcelacije u članovima 65. do člana 67, zatim u projektu ispravke granica susednih parcela u članu 68. Vratiću se na član 33. koji govori o usklađenosti planskih dokumenata, odnosno dokumenata prostornog i urbanističkog planiranja, čijih osam stavova ne sadrže nikakvu odredbu o vezi prostornih planova sa drugim planovima društvenog razvoja, već samo opšte pravilo da dokumenat užeg područja mora biti u skladu sa dokumentom šireg područja, stav 1. i stav 3 – da urbanistički planovi moraju biti u skladu sa prostornim planovima. Na kraju, vezano za ove probleme planiranja, šta bi se desilo, a praksa to i dokazuje u nekim prethodnim periodima funkcionisanja Vlade, a možda i u ovom sazivu, da se određeni ministri posvađaju? Recimo, vi se posvađate sa nekim drugim ministrom iz neke druge bitne oblasti i tu oblast možete na osnovu tih elemenata da izostavite iz prostornog planiranja. Sledeća i najkrupnija zamerka, zbog koje bi možda zakon trebalo da povučete iz procedure, jeste i činjenica da se u članu 11. stav 2. tačka 2), zatim u članu 12. stav 1. tačka 2) i članovima 17. i 18, koji govore o regionalnom prostornom planiranju tj. području prostornih jedinica veličine evropskih NUTS2 i NUTS3 standarda i važeći Ustav Republike Srbije, koji ne sadrži pojam teritorijalne organizacije – tipa regionalne. Onda proizilazi da se ni prostorni planovi ne mogu donositi za taj nivo. Vaša je obaveza bila da do trenutka rasprave o svemu ovome podnesete amandmane o navedenim članovima i ako uđete u analizu svega ovoga videćete da je ova procedura delom, vezano za napomenute članove ovog nacrta zakona, i neustavna. Stoji konstatacija da u nadležnosti za donošenje planskih dokumenata, član 35, ovaj problem pokušavate da rešite u odnosu na prvobitni tekst Nacrta zakona, ali to nikako nije smanjilo značaj navedenih razloga, koje sam vam maločas rekao, već liči na bacanje prašine u oči onima koji se dovoljno nisu dovoljno pripremili za raspravu o Predlogu ovog zakona. Kroz čl. 35. provlači se jedna konstatacija, odnosno neustavna odredba da grad Beograd postaje pokrajina, po kategoriji i objašnjenju kako ste je svrstali u kategoriju objašnjenja vezano za ovaj član. Još nešto, gospodine ministre, u članu 35. sve planove donosi Vlada na predlog Ministarstva nadležnog za poslove prostornog planiranja, a regionalni prostorni plan za područje autonomne pokrajine donose skupštine, kao što se to odnosi za grad Beograd, ostale gradove i jedinice lokalne samouprave. Ovde se postavlja dilema – verujemo recimo vama i Cvetkoviću, ne verujemo Pajtiću, Đilasu i ostalim gradonačelnicima. Mora postojati ista zakonska procedura za sve, ili Skupština ili Vlada, ne možete to deliti na različitim nivoima. Ne može prostorno planiranje biti centralistička aktivnost, odnosno da samo i jedino vaše ministarstvo, odnosno ministarstvo koje se bavi prostornim planiranjem odlučuje o svemu u vezi prostora, kao da je prostor nekakva svojina vas i vašeg ministarstva. Član 75, koji se bavi nadležnostima republičke agencije za prostorno planiranje, u tački 8) kaže da ista vodi registar prostornih planova za teritoriju Republike Srbije. Šta će onda, pitam vas, da radi Republički zavod koji ima iste ovakve ingerencije. Ove dve posebne organizacije po samom nacrtu zakona, ako bude ovakav usvojen, imaće totalno konkurentski odnos. Zato sledi konstatacija da je stvaranje novog institucionalnog okruženja prilagođenog potrebama evropskih integracija vas i autore ovog zakona vas uopšte nigde ne dotiču. Ne sme nacrt zakona da sadrži nikakve elemente za buduću nestabilnost, kao što je sadržao predlog zakona i zakon vašeg prethodnika, s obzirom na njega imamo i delom ovakvu raspravu, i ne sme u članu 16. stav 1. koji govori da odluka o izgradnji prostornog plana Republike Srbije donosi Vlada na predlog Ministarstva nadležnog za poslove prostornog planiranja, da u članu 35. stav 1. kaže se da to donosi Narodna skupština Republike Srbije na predlog Vlade. Ovo govori o antidemokratskom modelu zakona u kome je odlučivanje o ograničenom javnom resursu, a moraćete priznati da prostor i zemljište to jesu, isključiva stvar ministarstva, odnosno vlasti. U članu 58. programa implementacije prostornog plana Republike Srbije, koji donosi Vlada na predlog ministarstva, što je još jedan dokaz za prethodno pomenuti stav. Jedino u članu 47. st. 2. i 3. otvaraju se mogućnosti da ovaj nacrt zakona nije potpuno centralizovan, time što planske dokumente dajete mogućnost da mogu izrađuju pravna lica, registrovana za obavljanje takve delatnosti, tako što organ nadležan za poslovne prostornog i urbanističkog planiranja može da ustupi izradu plana privrednom društvu javnim oglašavanjem. Posle odličnog člana 40. o besplatnom ustupanju svih potrebnih podataka, kopija za to potrebnim nadležnim organima, snimaka, dolazi se do člana 41. koji se odnosi na dostupnost planskih dokumenata, gde, takođe podnetim amandmanom, SNS pokušava da ispravi nelogičnosti u tom stavu, jer dostupnost informacija zaista treba da ima stvarni, a ne ovakav značaj. Zatim, član 49. govori o stručnoj kontroli, koja je u ingerenciji nadležnog ministarstva, lično ili preko trećine svojih članova. (Predsednik: Vreme.) Nastaviću u daljem toku rasprave.
Gospodin Radojko Obradović ima reč. RADOJKO OBRADOVIĆ: Kolege potpredsednici, gospodine Duliću, dame i gospodo narodni poslanici, na početku ove sednice predsednica parlamenta me je pitala da li su se stvorili uslovi da pohvalimo način na koji se vodi ovaj parlament i način na koji se u ovom parlamentu radi. Mislim da postoji puno razloga da pohvalimo rad i način vođenja ovim parlamentom. Danas ću istaći, na početku, mislim da je dovoljno tri razloga. Mislim da je izuzetno značajno to što smo, recimo, raspravljali zajedno o zakonu o informisanju i zakonu o kulturi. Mislim da je još važnije i to što smo o zakonu o informisanju raspravljali bez direktnog televizijskog prenosa, sa odloženim prenosom koji je bio kasno noću. Mislim da je izuzetno značajno što sada raspravljamo o četiri tačke dnevnog reda koje ukupno imaju 479 amandmana, a poznata je stvar da po Poslovniku koji je sada na snazi može da se raspravlja samo 300 amandmana. Kada bi svaki poslanik podneo samo po jedan amandman, raspravljalo bi se svega o pola amandmana, samo na po jedan član. Sve to govori u prilog načinu na koji se radi. Mislim da će vam ove pohvale vrlo goditi. Nekada davno se u školama učilo, davno sam završio prvi razred pa ne znam kako to sada izgleda, kako smo jedna izuzetno bogata zemlja, da raspolažemo svim mogućim rudama, raznim sirovinama. Gospođa Čomić i ja smo imali prilike da pre jedno godinu dana čujemo da još uvek postoje takve zemlje. Predsednik Vlade jedne zemlje u okruženju u regionu nam je otprilike rekao isto to, kako je to bogom dana zemlja za život. Nekada je Srbija, bar u školskim knjigama, bila takva zemlja. Vreme je pokazalo da je to apsolutno daleko od istine. Duboko verujem da je teritorija, odnosno zemljište, najveći resurs koji ova zemlja ima i da teritorija, odnosno zemljište predstavlja najveću razvojnu šansu koju ova zemlja ima. Posebnu pažnju treba posvetiti ovom setu zakona, koji upravo treba da reguliše stanje u prostoru. Kako se ova koalicija odnosi prema ovom resursu, kako se prethodna koalicija odnosila, kako su se sve koalicije odnosile prema ovom resursu, govori podatak da u svakoj vladi ovo ministarstvo ima drugi naziv. To ministarstvo je nekada bilo Ministarstvo urbanizma, građevine i komunalnih i stambenih poslova, pa je onda bilo Ministarstvo urbanizma i građevine u Vladi od 2001. do 2003. godine, pa je onda bilo Ministarstvo za kapitalne investicije, pa je bilo Ministarstvo za infrastrukturu, pa smo sada došli do Ministarstva za zaštitu životne sredine i prostornog planiranja. Naziv ministarstva ne mora da znači sve, ali način na koji koncipirate Vladu i kojim definišete kako će se ministarstvo zvati govori mnogo toga. Prvo pitanje koje se postavlja kada raspravljamo o ovom setu zakona, kažem o četiri ovako važne stvari je teško raspravljati u tih 20 minuta, prvo pitanje je - zašto se ovaj zakon uopšte menja? Zakon je promenjen 2003. godine, odnosno donet je zakon koji je sada na snazi i obrazloženje je, treba pogledati stenografske beleške, ali bilo je potpuno identično i vrlo slično ovome. Tu je kolega Đalović, pa može da potvrdi. „Rešiće se stanje u prostoru, neće biti nelegalnih objekata, uvešćemo red u ovu izuzetno važnu oblast“. Kada pogledamo obrazloženje ovog zakona, inače, predlagač tog zakona je sada predsednik Inženjerske komore, piše da je ocenjeno, jer su pojedina rešenja smetnja za njegovu primenu, naročito rešenja sadržana u prelaznim i završnim odredbama, kao i legalizacija objekata. Taj zakon 2003. godine donesen je baš iz razloga da reši probleme legalizacije. Šest godina kasnije imamo potpuno sličan ili identičan problem. Nismo čuli ništa o tome ko je odgovoran zašto u ovih šest godina nije urađeno mnogo da se reši stanje u prostoru i ko treba da preuzme odgovornost za stanje u prostoru. Da lisu to autori koji kreiraju planove, da li su to izvođači radova, projektanti, da li su to državni organi? Da bismo neki problem rešili, na to moramo da odgovorimo, ne iz razloga da nekoga po svaku cenu okrivimo za grešku, nego da bismo sve te greške otklonili u periodu koji je pred nama. Godine 2003. došlo se na ideju da se napravi jedan zakon. Ovde u Skupštini Srbije smo svedoci da svakog dana raspravljamo o velikom broju zakona iz različitih oblasti. Ne mislim da oblasti mogu i treba da se upoređuju, ali mislim da je jedino oblast prostornog planiranja, odnosno građana, koja je regulisana jednim zakonom. Mislim da to nije dobro. Naravno da je nekad dobro da sve budeu jednom zakonu, ali to onda rizikuje da zakon bude neodređen, da neke stvari budu nejasne, jer će zakon biti preglomazan. Tako smo i sada došli u situaciju da su pojedini članovi na po dve kucane strane, sa velikim brojem pasusa i poglavlja, što će sigurno otežati njihovu primenu. Apsolutno smo za to da je zakon, odnosno materija ovog zakona, trebalo da bude definisana posebnim zakonom o prostornom planu, zakonom o implementaciji i sprovođenju prostornog plana, zakonom o planiranju, zakonom o građenju, zakonom o inženjerskoj komori izakonom o građevinskom zemljištu. Smatramo da je zakon o legalizaciji morao da bude poseban zakon. Tim pre čudi što neka poglavlja zakona su prenormirana, recimo, deo koji se odnosi na republičku agenciju za prostorno planiranje. Naravno da je to najmanje bitno možda u ovom zakonu, ali smo ovde se svedoci da veliki broj zakona definiše agencija. Kada god uložimo amandman kojim hoćemo da uredimo bliže tu oblast, amandmani se odbijaju uz obrazloženje da Zakon o javnim agencijama reguliše materiju i da nema potrebe da se nešto udvaja. Recimo, to poglavlje koje se odnosi na rad republičke agencije za prostorno planiranje apsolutno je prenormirano, jer su prepisani brojni članovi koji su već definisani u nekom drugom zakonu. Posebno treba razmisliti o mogućnosti da se na poseban način definišu privatne investicije od investicija u kojima je država većinski vlasnik. Neko će reći – postoji Zakon o javnim nabavkama. Ne, to nije definisano Zakonom o javnim nabavkama. Zašto je taj problem toliko ozbiljan? Da li možemo da se setimo jedne javne investicije, gde je država bila većinski vlasnik, a da ta investicija nije probila svoj budžet? Da li možemo da pogledamo koliko priče imamo oko mosta koji prelazi Adu Ciganliju? Da li je narodnim poslanicima i građanima Srbije jasno sve oko te investicije - sigurno da ne. Kada se pogleda kolika su sredstva predviđena, to je daleko više nego što propisuje nekakav standardan most. Javne investicije moraju da budu pod posebnom pažnjom javnosti. Naročito ne može da se desi ovo što i ovaj zakon predviđa, a to je da se predviđa legalizacija investicija koje su građene sredstvima iz budžeta. Da li to znači da država gradi bez građevinskih dozvola? Ako to znači, onda na koje objekte tačno mislimo? Da li je tih objekata bilo u periodu od 2003, kada je odgovornost za to - krivično delo? Ne mislim da bilo ko treba da bude amnestiran, da li u ovoj ili prethodnoj Vladi kada smo bili zajedno u koaliciji, ili u nekoj drugoj, kada ste vi bili opozicija, to treba da bude najmanje bitno. Da pogledamo samo nekoliko krupnih poglavlja. DSS smatra da je prostorni plan osnovni razvojni dokument. Vlada donosi veliki broj strategija i broj tih strategija se meri desetinama. Mislim da ih sada ima preko 50 i pitanje je samo - da li se te strategije poštuju, da li se predviđaju instrumenti za primenu tih strategija i da li nas te strategije na bilo koji način obavezuju? Jedininjihov smisao je taj ako nas obavezuju za neko delovanje u budućnosti. Jedini dokument koji vidim na nivou Vlade, a koji treba da objedini apsolutno stanje u prostoru i koji treba da definiše apsolutno svaku tačku o stanju u prostoru je Prostorni plan Republike Srbije. Slažem sa kolegom koji je govorio pre mene da ovako predviđenom prostornom planu u definiciji sadržaja nedostaje dugoročna razvojna strategija Republike Srbije. Prostorni plan je jedini dokument, a ne neki drugi, koji može da omogući smanjenje regionalnih razlika i koji može da nam omogući da ispunimo sve one ciljeve o kojima ste vi, gospodine ministre, govorili. Smatram da nije dovoljno da imamo program implementacije prostornog plana, da to mora da bude zakonska materija, zakon koji će da bude obavezujući za sve subjekte, pošto ga predlaže Vlada trebalo bi da ga donosi Skupština. Svedoci neprimenjivanja prostornog plana smo mi svi zajedno. Gde god se okrenete u prostoru videćete kakav haos postoji. Vezano za planiranje predviđena je mreža prostornih planova. Velika je stvar što ste, i to je za svaku pohvalu, predložili da podloge moraju da budu besplatne. Ozbiljan problem u realizaciji prostornih planova i generalno urbanističkih planova bile su izuzetno skupe podloge koje lokalne samouprave nisu mogle da finansiraju. Ovde samo nedostaje, mi smo predložili amandman, da se tačno definiše rok, jer član ne predviđa rok u kome nadležna institucija mora da ustupi odgovarajuću podlogu. Ko je odgovoran za to što nema planova? Da li su to lokalne samouprave, da li su gradovi, odnosno da li su opštine, gradovi ili Republika Srbija i na koji način ćemo uspeti da kod lokalnih vlasti stvorimo utisak o važnosti planiranja uopšte? Obaveza formiranja informacionog sistema je dobra, ali ne znam da li je napravljena analiza kako će se to sprovoditi u lokalnim samoupravama, jer je ozbiljan problem u većini gradova i opština to što nema dovoljno stručnog kadra. Sredstva plus stručni kadrovi, posebno u situaciji kada punjenje budžeta ne ide dobro, kada su transferna sredstva smanjena za više od 50%, kada je pitanje da li će se realizovati i da li će se u roku koji je predviđen zakonom moći formirati taj informacioni sistem. Jednim posebnim poglavljem definišete pojam građenja. Naš stav da tu treba da se razlikuju objekti koje finansira budžet, bilo lokalni, bilo republički, i treba da se razlikuju privatne investicije. S druge strane, zakon ne predviđa i procedure ne predviđaju razliku između stvarno kapitalnih objekata kojima mora da bude posvećena posebna pažnja i ne predviđa neke objekte koji to nisu. To su dve potpuno različite stvari i po pristupu i po svim mogućim posledicama. Apsolutno podržavam vašu ideju da zaštitite građane od investitora i to je dobra stvar, ali je veliko pitanje - da li ovaj zakon treba da zameni neke druge zakone? Jer, recimo, postoji Zakon o obligacionim odnosima, postoji Krivični zakon, u kojem postoji krivično delo koje se zove prevara, i da li država može da preuzme ulogu, odnosno nadležno ministarstvo treba i može da preuzme tu ulogu, odnosno da li svako od nas mora da ima odgovornost za određenu investiciju za koju se ulažu sredstva? Da li je moguće napraviti tu vrstu zamene? Čak i u Americi se desi da neki investitor prevari ljude koji su mu verovali za preko 50 milijardi dolara. Izdavanje dozvole predviđa drugačiju proceduru nego što je bila do sada. Moguće je da se radi informacija o lokaciji, pa se ide na lokacijsku dozvolu, pa na građevinsku dozvolu, pa se ide na prijavu radova. Da li su uopšte napravljene procene u kom roku može da se dobije građevinska dozvola? Veliko je pitanje šta ćemo smatrati pod rokom za dobijanje građevinske dozvole? To može da se smatra onih osam dana kada predate urednu dokumentaciju, ali pod dobijanjem građevinske dozvole podrazumeva se i procedura od apliciranja za lokacijsku dozvolu. Svako ko se bavi ovim poslovima, naravno kada pričamo ovde ne pričamo samo o stambenim objektima, vi ste ih ovde krstili do 100 kvadrata, nego pričamo o svim onim važnim objektima koji angažuju najviše finansijskih sredstava, zna da lokacijska dozvola može da se dobije relativno brzo. Mislim da je dobra stvar što ste prilikom definisanja lokacijske dozvole rešili imovinske odnose, jer onda se onemogućava dalji rad. Potpuno je jasna stvar da za iole složeniji objekat, koji ima razne vrste instalacija, stambena zgrada od nekoliko spratova, sam proces projektovanja traje od 8 do 12 meseci. Uslov za početak projektovanja je lokacijska dozvola koja treba da definiše sve te ulazne parametre za projektovanje. Bojim se da ta najava kako će se dobijati građevinska dozvola jako brzo ne stoji, iz prostog razloga što nije definisano - šta je građevinska dozvola? Po meni je to trenutak od kada vi aplicirate prvi put, od trenutka kada konkurišete za lokaciju i tražite lokacijsku dozvolu, već morate da imate rešene neke stvari. Prema tome, vi ste već uveliko u procesu pribavljanja građevinske dozvole. To je onda ukupno vreme sve do prijave radova. Ako ste hteli da zaštite građane od investitora, onda ste morali drugačije da regulišete nadzor, jer investitor bira nadzorni organ. Ako ga on i plaća, onda je vrlo izvesno da će taj nadzorni organ biti na strani investitora, a ne na strani onih koji će eventualno da kupe stan ili urade nešto drugo. Mogu da navedem primer iz svoje prakse, to naravno važi negde drugde u svetu gde postoje nekakva druga pravila. Imao sam sreću da mi nadzor na jednom projektu bude najveća kompanija na svetu OVR. Oni uopšte nisu gledali proračun koji sam radio u firmi, u kojoj sam tada radio, već su oni potpuno uradili kompletan poseban projekat, a nadzor, odnosno izveštaj se sastoji u jednoj jedinoj rečenici - proračuni koje smo mi uradili slažu se i odgovaraju projektu koji je posmatran. Tamo u tom svetu nadzor i revizija tog projekta košta potpuno isto koliko i ceo projekat. Mislim da je čak OVR-u platio više, nego što je Energoprojekt naplatio za taj projekat. Prema tome, uzimati to kao praksu bojim se da nas neće dovesti ka rešenju. Što se tiče inženjerske komore, to je u većini zemalja regulisano posebnim zakonom i mislim da mora posebno da bude definisano. Nije loše rešenje da se inženjerska komora bavi tim stvarima, ali članstvo u inženjerskoj komori ne sme da bude obavezujuće. Zašto? Zato što Ustav kaže da postoji sloboda udruživanja. Ministarstvo može svoja ovlašćenja da prenese na komoru, to nije sporno i to se definiše zakonima, ali niko ne može nikoga da natera da po sili zakona bude član, jer se onda krši odredba Ustava koja kaže da je udruživanje slobodno. Zašto bih se udružio u komoru? Veliki problem, naročito u gradovima, jeste održavanje i osiguranje objekta. Većina onih incidenata koji se desi, kada država mora da arbitrira, onda država mora da angažuje određena sredstva i da sanira te objekte. Malo je tih objekata osigurano. Zakon ne definiše pojam osiguranja i vrlo površno se bavi pitanjem održavanja zgrada. Kažem da problem nije možda izražen podjednako u svim delovima Srbije, ali u velikim gradovima, pre svega u Beogradu - problem održavanje zgrade je izuzetno važan i mora da bude posebno definisan. Što se tiče legalizacije, smatramo da legalizacija mora da bude definisana posebnim zakonom. Zašto? Zato što legalizacija predstavlja u stvari saniranje prostora koji je već narušen kršenjem zakona i ne može materija zakona, koji uređuje planiranje i uređenje prostora, da bude definisanje kršenja tog zakona. Smatramo da to mora da bude materija leks specijalisa. Pitanje je koliko objekata je građeno u periodu od 2003. do 2009. godine. Posebno treba istaći član zakona koji posebno definiše legalizaciju objekata građenih iz budžeta Republike Srbije, odnosno budžeta lokalnih samouprava. To je samo dokaz da država u Srbiji takođe gradi bez dozvole. To onda baca posebno svetlo na sve ovo o čemu pričamo. Da završim, vrlo je ambiciozno jednu ovako obimnu materiju regulisati jednim zakonom. To će samo dati mogućnost da se pojedine odredbe različito tumače, to će naterati Ministarstvo da stalno mora da arbitrira. Rogobatne odredbe nisu dovoljno jasne. Moramo biti svesni da prilikom definisanja urbanističkih planova, prilikom definisanja građevine nije moguće postići tu vrstu stepena unifikacije koja će ograničiti delovanje arhitekata i jako je teško tako definisati planove. Sve to zajedno omogućava da imamo nejasne odredbe koje onda stvaraju konfuziju. Moramo biti svesni da je osnovni instrument za sprovođenje urbanizma i urbanističkih planova pre svega novac i da je siromašnim državama izuzetno teško da se ozbiljno bave urbanizmom. Inače, Pariz je postao grad svetlosti tako što je Napoleon III odlučio da se sruši pola grada, dao odrešene ruke svom arhitekti Osmanu, da definiše velike bulevare da bi sprečio pobune koje su bile tada u tom Parizu u to vreme i tako je Pariz postao grad svetlosti. Napoleon III je imao dovoljno sredstava da to finansira. Naši zakoni ako nemaju instrumente za implementaciju, neće biti dovoljno dobri zakoni. Mi smo predložili određeni broj amandmana koji pojašnjavaju određene odredbe i koji omogućavaju da zakon bude primenjiv. U pojedinačnoj raspravi, u raspravi po amandmanima ćemo govoriti o njima i nakon toga ćemo moći da se izjasnimo o celom zakonu. Reč ima gospodin Jovan Nešović.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, danas govorimo o četiri važna zakona, to su zakon o uređenju prostora i izgradnji, zakon o državnom premeru i katastru, zakon o socijalnom stanovanju i zakon o fondu za zaštitu životne sredine. Kada pričamo o zakonu o uređenju prostora i izgradnji, ovaj zakon treba da odredi uslove i način uređenja i planiranja prostora, uređenja i korišćenja gradskog građevinskog zemljišta, izgradnju objekata, daje ustavne nadzora i inspekcijskog nadzora nad ovim poslovima i treba da rešava pitanje legalizacije u Srbiji. Tehnički gledano, zakon ima 16 poglavlja. Želim samo da se osvrnem na ona najvažnija. Poglavlje 2 – Prostorno i urbanističko planiranje. Članom 11. ovog zakona definisano je da su planska dokumenta prostorni plan Republike Srbije, regionalni prostorni plan, prostorni plan jedinice lokalne samouprave i prostorni plan područja posebne namene. Što se tiče urbanističkih planova, definisani su generalni urbanistički plan, plan generalne regulacije i plan detaljne regulacije. Zakonom je takođe definisana procedura donošenja ovih planskih dokumenata, kao i opis šta treba da sadrži svaki od tih planskih dokumenata i hijerarhija tih planskih dokumenata. Ono što je važno, članom 33. ovog zakona definisano je da dokumenta prostornog i urbanističkog planiranja moraju biti usklađena, tako da prostorni i urbanistički plan užeg područja mora da bude u saglasnosti sa prostornim i urbanističkim planom šireg područja. Takođe je definisano da ministarstvo nadležno za prostorno planiranje prati ovu hijerarhiju, a to znači da se pre usvajanja moraju dobiti pozitivna mišljenja za prostorne planove regionalne, za prostorne planove lokalnih samouprava, kao i planove detaljne regulacije, ali za područja posebnih namena. I ono što je važno, ako se ne da pozitivno mišljenje, onaj ko je radio plan, nosilac tog plana, ima 90 dana da uradi novu koncepciju. Ministarstvo zakonom može preneti određene nadležnosti na autonomnu pokrajinu, odnosno na organ autonomne pokrajine koji se bavi ovom problematikom. Čini mi se da je važno ono što je definisano ovim zakonom da se na nivou države uspostavlja centralni registar planskih dokumenata. To znači da sva planska dokumenta moraju biti u elektronskoj formi i biće dostupna preko Interneta. Dužnost lokalnih samouprava jeste da urade lokalne informacione sisteme. To znači da i lokalna planska dokumenta moraju biti dostupna u elektronskoj formi i može se takođe pristupiti njima preko Interneta. Važan je i rok. Godinu dana je dato po ovom zakonu da se formira nacionalni i lokalni informacioni sistem. Članom 39. ovog zakona definisano je da ministarstvo može sufinansirati ili finansirati izgradnju, izradu planskih dokumenata kod jedinica lokalne samouprave. Potpuno je jasno da kod nekih lokalnih samouprava nemamo dovoljno stručnog kadra, a i finansije nisu jača strana, naročito u ovim kriznim vremenima, ali ako želimo da lokalne samouprave u narednom periodu donesu planska dokumenta, a to jeste osnova da mnoge stvari rešavamo u oblasti planiranja i izgradnje, onda ministarstvo je prepoznalo tu problematiku i data je mogućnost da ministarstvo sufinansira ili finansira izradu tih projekata, tako da definisani rok od 18 meseci za izradu prostornih planova i dve godine za izradu generalnih planova, uz obezbeđivanje sredstava, možemo reći da može da se ostvari u narednom periodu. Ono što je važno još i što proizilazi iz ovih planskih dokumenata, članom 53. je definisano – lokacijska informacija. To je isprava koja se izdaje na osnovu planskog dokumenta i daje podatke o mogućnosti gradnje i ograničenja za datu katastarsku parcelu. Automatski iz toga sledi i lokacijska dozvola, koja je upravni akt i sadrži uslove i podatke za izradu tehničke dokumentacije, odnosno kasnije za dobijanje građevinske dozvole. Ovim zakonom je povećana i odgovornost stručne komisije, odnosno komisije za planove i definisano je da za komisije za planove moraju svi članovi da imaju odgovarajuće licence. Poglavlje 4 ovog zakonadefiniše gradsko građevinsko zemljište i članom 83. ovog zakona definisano je da građevinsko zemljište može biti u svim oblicima svojine, a to znači privatna svojina, da gradsko građevinsko zemljište može biti u prometu i takođe da građevinsko zemljište u javnoj svojini takođe može biti u prometu pod posebnim uslovima koje definiše zakon. Građevinsko zemljište se deli u dve velike grupacije, to je gradsko građevinsko zemljište i građevinsko zemljište van granica gradskog građevinskog zemljišta. Gradsko građevinsko zemljište je u području naseljenog mesta i kao takvo se određuje planskim dokumentom, a građevinsko zemljište van granica gradskog građevinskog zemljišta određuje se takođe planskim dokumentom i van područja je naseljenog mesta. Zakon definiše još jednu važnu stvar, a to je kako se može i promeniti poljoprivredno u gradsko građevinsko zemljište, to jeste nešto što je važno, nešto što će imati i kritika i dobrih stvari. Mislim da je to dobra stvar. Zakon takođe propisuje da će jednostavno naknada koja se tada mora platiti za tu promenu biti odgovarajuća, a to znači da ne možemo dobiti gradsko građevinsko zemljište promenom poljoprivrednog zemljišta po nekoj niskoj ceni. Zakon takođe uređuje šta znače pojmovi – izgrađeno i neizgrađeno građevinsko zemljište, uređeno i neuređeno, naknadu izgrađivanja građevinskog zemljišta, finansiranje uređivanja građevinskog zemljišta, otuđivanje, davanje u zakup i građevinsko zemljište u javnoj svojini. Poglavlja 5, 6, 7 i 8 definišu izgradnju objekata, građevinsku dozvolu, građenje i upotrebnu dozvolu. Ovim poglavljima potrebno je i treba da imaju efekat da se poveća broj objekata i izvođenje radova za koje se ne izdaje građevinska dozvola, izmena pravosnažnosti građevinske dozvole usled promene investitora, a to znači promena lokacijske dozvole, i lakše uklanjanje objekata i delova objekata koji se ruše na osnovu dozvole o uklanjanju. Takođe, u ovim poglavljima je definisano da se građevinski objekti grade na osnovu građevinske dozvole i tehničke dokumentacije i definisano je za koje objekte građevinsku dozvolu izdaje Republika, odnosno AP, odnosno lokalne samouprave. Zakonom je takođe definisano tačno šta treba da sadrži zahtev za izdavanje građevinske dozvole, da građevinska dozvola važi dve godine i da u slučaju ako je početa izgradnja objekta, a dođe do promene investitora, ne ulazi se sve od početka u postupak, već se samo promeni lokacijska dozvola i automatski se dobija novo rešenje o građevinskoj dozvoli. Ono što je takođe zakonom definisano, proširen je spisak objekata za koje se izdaje građevinska dozvola, kao i izdavanje privremene građevinske dozvole, koja određuje da maksimalno može da taj objekat egzistira tri godine. Važno je, čini mi se, što je definisano ovim zakonom da u svim fazama gradnje mora se voditi računa o održivoj gradnji i energetskoj efikasnosti, moraju se koristiti materijali koji nisu štetni po okolinu i mora se voditi računa o nesmetanom pristupu kako osoba sa invaliditetom, tako starih osoba i dece. Poglavlje 12 definiše nadzor i tu se naročito daju ovlašćenja građevinskoj inspekciji. Građevinska inspekcija, po članu 179, može da uđe na gradilište i objekat u izgradnji i da traži ispravu u cilju identifikacije lica koja su tog trenutka na gradilištu. Ako utvrdi da se radovi obavljaju bez dozvole, može se na licu mesta zatvoriti gradilište, obeležiti posebnim znakom „zatvoreno gradilište“ i pečaćenjem mašina, tako da je jednostavno nemoguće više vršiti gradnju na tom prostoru. Poglavlje 13 je posvećeno jednoj ozbiljnoj temi u Srbiji, a to je legalizacija. Nakon izdavanja građevinske i upotrebne dozvole za objekte koji su izgrađeni i rekonstruisani bez građevinske dozvole, ono što definiše zakon jeste da se naknada legalizacija može izvršiti za objekte koji su izgrađeni pre 13. 5. 2003. godine i za objekte za koje je postojala građevinska dozvola, ali u toku same gradnje došlo je do proširenja, kako u širinu, tako i u visinu, odnosno povećanja spratnosti. Ovde jeste jedan problem o kome se mnogo pisalo, o kome se razgovaralo i danas se o tome razgovara – šta sa onim objektima koji su izgrađeni u ovom periodu, a nemaju gradsku građevinsku dozvolu. Pitanje jeste ozbiljno zato što imate unekim trenucima, zato što nije bilo planskih dokumenata, da je čovek možda bio i prinuđen to da radi. S druge strane, imate da lokalne samouprave odnosno gradska građevinska inspekcija nisu reagovale, odnosno zatvarale takva gradilišta, tako da je problem kompleksan. Mislim da u jednoj konstruktivnoj raspravi u nekoliko sledećih dana, dok se ne bude završila rasprava zakona u pojedinostima, možemo doći do nekog valjanog rešenja kako da ne oštetimo ni investitora, ni građane, ali da lokalne samouprave u budućnosti preuzmu svoj deo odgovornosti da takve posledice se ne bi ponovo dešavale. Čini mi se, važno je napomenuti član 190. koji kaže da zahtev za legalizaciju se podnosi najkasnije šest meseci od donošenja ovog zakona i važno je da oni koji su ranije podneli zahtev za legalizaciju, smatra se da su taj zahtev ispunili i da neće biti nikakvih problema. Propisano je takođe da naknadu za uređenje gradskog građevinskog zemljišta za porodične objekte do 100 metara kvadratnih i za objekte koji su javnom vlasništvu, da li su to lokalne samouprave, država ili druge institucije, propisaće Ministarstvo u roku od 30 dana od dana donošenja ovog zakona. Mislim da se time stvara potpuno, za one objekte koji su zaista porodična domaćinstva, uslovi za potpunu legalizaciju. Primena ovog zakona, čini mi se, u budućnosti u Srbiji treba da donese da za dve godine imamo planska dokumenta, kako na nivou lokalnih samouprava, tako i na nivou Republike. Čini mi se da će biti lakše graditi u Srbiji nego što je to sada. To znači da će Srbija biti konkurentna, to potpuno sam siguran znači i privlačenje određenih investicija i otvaranje novih radnih mesta i nadam se, uz po priličnu muku, a i angažovanje Ministarstva i česte i permanentne edukacije ljudi na lokalu, da ćemo napokon rešiti pitanje i legalizacije u Srbiji. Što se tiče drugog zakona, to je zakon o socijalnom stanovanju. Ono što je važno, prvo, šta znači socijalno stanovanje. Socijalno stanovanje u smislu ovog zakona jeste stanovanje odgovarajućeg standarda, koji se obezbeđuju uz podršku države, domaćinstvima koja iz socijalnih, ekonomskih i drugih razloga ne mogu obezbediti stan po tržišnim uslovima. Da bi zaista shvatili kolika je važnost donošenja jednog ovakvog zakona potrebno je pogledati malo i podsetiti se u kakvim uslovima danas živimo u Srbiji. Veliki broj ljudi u Srbiji danas zbog ekonomske situacije i svega onoga što nam se dešavalo u prošlosti je socijalno ugroženo. Ovo stanje još više se pogoršava time što imamo veliki broj izbeglih i raseljenih lica, što je posledica određenih dešavanja u bliskoj prošlosti. Ono što je takođe važno, jeste nedostatak stanova u javnom sektoru usled privatizacije društvenih stanova, koja je uređena ranije, kao i prestanak izdvajanja sredstava radi finansiranja stanova solidarne stambene izgradnje. Ono što je takođe danas u Srbiji jako važno jeste da imamo lošu ponudu stanova na iznajmljivanje, odnosno rentiranje, nizak stepen sigurnosti za one koji iznajmljuju stan, nikakvi ugovori tu ne postoje, sve je prepušteno ponudi i tražnji u datom trenutku i subvencije koje se dešavaju u stambenoj izgradnji i postoje u Srbiji čini mi se da nisu usmerene na ljude koji su socijalno ugroženi, već na drugu kategoriju ljudi. Radi rešavanja problema u ovoj oblasti, članom 3. ovog zakona predviđeno je formiranje nacionalne strategije socijalnog stanovanja, to jeste planski dokument i važan dokument. Njega donosi Vlada Republike Srbije za period od deset godina i takođe iz te nacionalne strategije moraju proizaći i dugoročni i srednjoročni godišnji programi koji predstavljaju instrumente za ostvarivanje te nacionalne strategije. Takođe, članom 4. zakona o socijalnom stanovanju predviđeno je da lokalne samouprave, jedna ili više, donose lokalne stambene strategije, čiji je zadatak da na planski način reše tu oblast, odnosno planiraju tu oblast, kako jedne, tako i više lokalnih samouprava. Ono što je važno, lokalne samouprave i Vlada donose strategije, a implementaciju tih strategija radiće Republička agencija za socijalno stanovanje i neprofitne stambene agencije, koje mogu da se formiraju na nivou jedne lokalne samouprave ili više lokalnih samouprava. Takođe je važno da ove agencije na nivou moraju da dobiju licence odgovarajućeg ministarstva i ako ne budu poštovale slovo zakona, ta licenca im se može oduzeti. Zakon ide i malo dalje i definiše merila za izbor onih koji će koristiti stanove iz ovog programa, kao i izvore finansiranja, što je uređeno članovima 8, 10. i 12. Hoću da kažem da je ovaj zakon proistekao iz određenih aktivnosti koje su se dešavale od 2003. godine pa naovamo. Početak razmišljanja o ovom zakonu jeste bio program SIRP-a, odnosno UN HABITATA, koji se sprovodio u sedam gradova Srbije. Jedan je među tim gradovima i Kraljevo, odakle kao narodni poslanik dolazim. Danas u Kraljevu zahvaljujući UN HABITAT-u, HELP-u i SDC-u postoji 96 socijalnih stanova koji se po ovoj metodologiji izdaju ljudima za neka sredstva koja su daleko niža, nego kako to izgleda natržištu. Čini mi se da su za te ljude stvoreni uslovi za normalan život, kako za izbegla, raseljena lica, tako i za domaće socijalno stanovništvo. S nadom da će i u drugim mestima u Srbiji postojati takvi stanovi koji će rešavati egzistencijalne probleme naših siromašnih porodica, G17 plus će podržati ovaj zakon i nadam se da će ovaj zakon vrlo brzo biti implementiran. Treći zakon jeste zakon o Fondu zaštite životne sredine i Fond za zaštitu životne sredine je osnovan radi obezbeđivanja sredstava i za podsticanje zaštite životne sredine u Srbiji. Usvajanjem paketa ekoloških zakona, prvenstveno mislim zakona o održivom korišćenju ribljeg fonda, zakona o ambalaži i ambalažnom otpadu i zakona o upravljanju otpadom, definisane su nove nadležnosti i ovlašćenja Fonda, a samim tim i novi izvori finansiranja. S jedne strane, u odnosu na zakon iz 2005. godine, kada je Fond počeo i da radi, imate nove nadležnosti, a imate i nova finansiranja, naročito koja potiču od Zakona o ambalažnom otpadu i Zakona o održivom korišćenju ribljeg fonda, i da bi se to sve ispoštovalo bilo je potrebno doneti zakon o Fondu za zaštitu životne sredine. Ono što je težište politike zaštite živote sredine u razvijenim zemljama i zemljama EU, gde težimo, jeste visok nivo zaštite životne sredine i njeno utemeljenje na klasičnim ekonomskim principima, a to znači zagađivač plaća ili korisnik plaća. Zaštita životne sredine mora biti usmerena na one koji zagađuju životnu sredinu, na izvore zagađenja, ali se paralelno s tim mora voditi računa i praviti ravnoteža između interesa razvoja i zaštite životne sredine. Sva dokumenta planska koja se donose na lokalu, na regionu i na nacionalnom nivou moraju imati integralni pristup tom planiranju. Ono štovažno, ovaj zakon definiše poslove, položaj i prihod i način korišćenja sredstava Fonda za zaštitu životne sredine i članom 2. je definisano da je osnivač fonda Vlada Republike Srbije, a nadzor nad radom tog fonda obavlja ministarstvo nadležno za poslove zaštite životne sredine. Članovima 6, 7, 8. i 9. definisani su poslovi koje obavlja fond i čini mi se da je važan član 9. ovog zakona, koji kaže da fond donosi srednjoročni i godišnji plan rada. Srednjoročni plan rada donosi se za period od tri godine i na njega daje saglasnost Vlada, a godišnji je na godinu dana i na njega daje saglasnost ministarstvo za zaštitu životne sredine. Ono što takođe zakon predviđa jeste da je fond dužan da do 31. marta tekuće godine podnese izveštaj o realizaciji plana za prethodnu godinu i taj izveštaj razmatra Ministarstvo za zaštitu životne sredine. Članovima 10, 11, 12. i 15. definišu se opšti akti fonda, kao i nadležnosti fonda. Novina je u tome što više fond neće imati nadležni odbor, neće postojati, a upravni odbor se smanjuje sa sedam na pet članova. Zakonom su definisani prihodi fonda, kao i oblasti u kojima fond može da plasira svoja sredstva. Članom 18. definisano je da korisnici sredstava fonda mogu biti pravna i fizička lica. Sredstva se dodeljuju putem kredita, dotacija, podsticajnih i bespovratnih sredstava i sredstva se dodeljuju na osnovu javnog konkursa. Ovde jeste važno da će se sredstva dodeljivati kako lokalnim samoupravama, tako i privatnim preduzećima, odnosno kompanijama koje imaju potrebu za zaštitom životne sredine. Čini mi se da lokalne samouprave u narednom periodu, da bi koristila ova sredstva, moraće imati dobre projekte i dobre programe. Nisam siguran koliko naše lokalne samouprave u Srbiji mogu u ovom trenutku odgovoriti ovom poslu, ali nalazimo se u tržišnoj ekonomiji, javan je konkurs, pa oni koji budu imali bolje projekte i programe pre će doći do tih sredstava. Ono što je definisano članom 19. jeste da sredstva moraju da se koriste namenski. Ako ne budu korišćena namenski, ako se to utvrdi, onda ta sredstva moraju da se vrate u budžet fonda. Predloženim zakonom o fondu unapređuje se sistem upravljanja i zaštite životne sredine, upravljanja zato što ćemo doneti nova planska dokumenta i zato što ćemo imati sigurne i dugoročne izvore finansiranja projekata iz oblasti zaštite životne sredine.
Reč ima narodni poslanik Bojan Mladenović.
Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, danas su na dnevnom redu četiri zakona - zakon o uređenju prostora i izgradnji, zakon o državnom premeru i katastru, zakon o socijalnom stanovanju i zakon o Fondu za zaštitu životne sredine. Smatram da su ova četiri zakona izuzetno bitna i da nije trebalo doći do spajanja u jednu tačku dnevnog reda, već o svakom zakonu je trebalo raspravljati u punom vremenu. Što se tiče zakona o uređenju prostora i izgradnji, kome ću posvetiti najveći deo vremena, prvo ću par rečenica u vezi legalizacije, jer ona je veoma zanimljiva svim građanima Srbije. Moram da napomenem da je zakon koji 2003. godine pompezno najavljivao brzu i jeftinu legalizaciju, a od toga ništa nije bilo. Reći ću vam samo da je na području Voždovca podneto 18 hiljada zahteva za legalizaciju, od čega je obrađeno svega tri hiljade, nešto manje od 17%, a verujem da je to i prosek na nivou Beograda i Republike Srbije. Taj određeni broj zahteva kojima je odobrena legalizacija, čak ni oni nisu uspeli da legalizuju objekte zbog izuzetno visoke cene. Pročitaću vam cene koje važe za Beograd. Cena legalizacija po kvadratnom metru u petoj zoni je 4.535 dinara, u četvrtoj zoni 6.105 dinara, u trećoj zoni 8.402 dinara, u drugoj zoni 9.910 dinara, u prvoj zoni 11.434 dinara i u ekstra zoni 24.177 dinara. Ako uzmete neki prosek od 100 evra, stan ili kuća od nekih 50, 60, 70 kvadrata, znači za prosečnu legalizaciju je potrebno 6-7 hiljada evra, što je u ovom trenutku za građane Srbije izuzetno nepovoljno i zbog toga veliki broj objekata koji su dobili dozvolu za legalizaciju nisu je priveli. Područja koja su u međuvremenu opremljena novom infrastrukturom, saobraćajnicama, vodovodom, kanalizacijom, dobila su na atraktivnosti. Ti delovi su prešli iz niže u višu zonu kako bi se naplatio što veći iznos legalizacije po kvadratnom metru. Takođe, smatram da je cena previsoka, pogotovo za vlasnike objekata koji su sami izgradili infrastrukturu, kanalizacionu mrežu, vodovodnu mrežu itd. Shvatam da novac koji se dobio iz legalizacije da će se usredsrediti na izgradnju infrastrukture, ali je potpuno nepojmljivo da objekti koji isto poseduju da se po ovoj ceni legalizuju. Što se tiče prostornih planova, govoriću o prostornim planovima u Srbiji, koji su od izuzetnog značaja za razvoj naše države. Prvo ću napomenuti i govoriti o prostornom planu Republike Srbije, koji kao strateški razvojni dokument utvrđuje dugoročne osnove organizacije, korišćenja i uređenja prostora Republike Srbije, pravce urbanizacije i osnovne kriterijume uređenja naselja, planska načela i kriterijume korišćenja prirodnih resursa i zaštite životne sredine, uslove za zaštitu i korišćenje područja od posebnog značaja, koridore osnovnih infrastrukturnih sistema. Što se tiče prostornog plana Republike Srbije, na konto njega vrši se raspodela korišćenja poljoprivrednog zemljišta, razmeštaj šuma, staništa i uzgojni centri divljači, izvorišta voda i vodoprivredna infrastruktura, metali i nemetali, energetski izvori, energetska infrastruktura, razmeštaj stanovništva, mreža centara, razmeštaj industrije, pojasevi intenzivnog razvoja, moguća područja uticaja makroregionalnih centara, putna mreža, železnička mreža, telekomunikacije, turizam, zaštita životne sredine, zaštita prirode i ekosistema, zaštita nepokretnih kulturnih dobara. Sama reč plan označava sliku željenog ili zamišljenog projektovanog stanja. Statičkog je karaktera. Planiranje je proces koji traje i koji je dinamičkog karaktera. Samo prostorno planiranje je proces odlučivanja o odgovarajućoj akciji u budućnosti kroz vršenje niza izbora, takođe je proces putem kojeg se bira određeni pravac akcija da bi se postigli postavljeni ciljevi. Što se tiče prostornih planova, prvi prostorni planovi koji su nastali jesu bili na regionalnom nivou. Prvi prostorni plan jeste u Ruru, zatim dolina Tenesija u SAD, koji su nastali početkom 40-ih godina. Nakon toga nastaju prostorni planovi proširenja gradova ili urbanih regiona jednog ili više gradova, veliki London, sistem gradova na Atlantskoj obali, kasnije pokušaj decentralizacije funkcija Pariza i slično. Drugim rečima, prostorno planiranje u savremenom shvatanju razvilo se iz regionalnog prostornog planiranja. Što se tiče naše države, prvi prostorni plan koji je nastao jeste prostorni plan obala Dunava od Beograda do bugarske granice, rađen u periodu 1961. godine do 1963. godine, povodom izgradnje HE Đerdap. Ideja ovog plana je bila da se analiziraju i zabeleže odnosi i situacija koja postoji pre HE i potom da se pronađu optimalna rešenja organizacije izgradnje prostora, imajući u vidu pozitivne i negativne uticaje izgradnje HE. Što se tiče same Hidroelektrane, koja je bila u ukupnoj dužini od 968 metara, doneti su zaključci o uticajima izgradnje same Hidroelektrane. To su prirodni uslovi intervencije u potapanju postojećih dolina i prisustvo značajnije vodene površine za biljni svet, uticaj na podizanje nivoa podzemnih voda u širem području i mere za njihovu neutralizaciju - poseban uticaj na čitav moravski sliv, koji mora da se reguliše prema novim uslovima. Što se tiče saobraćaja, potpuno zadovoljenje budućeg rečnog saobraćaja na Dunavu, preko brane se omogućilo povezivanje Jugoslavije sa Rumunijom kako železnicom, tako i drumskim saobraćajem; posebno potenciranje razvoja saobraćaja i saobraćajne mreže u istočnoj Srbiji prema opštim uslovima razvoja. Što se tiče gradova i stanovništva, došlo je do potapanja nekih postojećih naselja, a došlo je do podizanja novih naselja kao njihova zamena i prijem novog brojnijeg stanovništva. Opšti porast bogatstva, potenciran novim objektima i zapošljavanjem novih ljudi i bogatijim delatnostima, nameće kako kvantitativniji i još više kvalitetniji razvoj naselja svih kategorija. Takođe, što se tiče značaja prostornih planova, da bi prostorni plan bio dobar potrebno je formirati informacione osnove prostornog plana, to je pre svega, prikupljanje raspoložive studijsko-analitičke, plansko-razvojne i druge dokumentacije, zatim formiranje dokumentacije o fizičko-geografskim i biogeografskim karakteristikama područja, formiranje dokumentacije o stanovništvu i radnoj snazi, evidencija podataka o strukturi privrede i društveno-ekonomskoj razvijenosti. Zatim, što se tiče građevinskog zemljišta izuzetno bitni su podaci ukupne površine zemljišta namenjene za stanovanje, zatim površina zemljišta koja je namenjena za industriju, koja je namenjena za trgovinu, ugostiteljstvo i turizam, za zanatstvo, za saobraćajnice, za potrebe građevinarstva i slične delatnosti, zatim namenjena za školstvo, zdravstvo, socijalno stanovanje, zemljišta namenjena za javne i administrativne potrebe, za komunalne potrebe, za rekreaciju i razonodu, parkove i park šume, igralište ispecijalno namenjena zemljišta. Što se tiče stanovništva, migracije i zaposlenosti, izuzetno je bitno broj i stopa nataliteta i mortaliteta, stanovništvo prema starosti i polu, mehanički priraštaj stanovništva i migracija, zaposlenost stanovništva. Što se tiče stambene izgradnje, bitna je specifikacija godišnje stambene izgradnje, troškovi stambene izgradnje po metru kvadratnom stana, izgrađenost zemljišta, izuzetno je bitna konverzija poljoprivrednog i šumskog zemljišta u građevinsko urbano, gustina stanovništva u pojedinim zonama – centar grada, periferija, opština itd, izgrađena površina fiksnih fondova, tehnička infrastruktura, gde spadaju vodovodni sistem i potrošnja vode, kanalizacioni sistem, energetski sistem, saobraćajni sistem. Društveni i životni standard stanovništva u sklopu kojeg je broj dece u predškolskom dobu, broj dece obuhvaćen obaveznim školovanjem, broj škola, broj studenata, broj nastavnika, broj lekara na hiljadu stanovnika, broj postelja u bolnicama, broj bioskopa, pozorišta, pismenost stanovništva, broj biblioteka. To su sve podaci koji su od izuzetnog značaja za rad prostornih planova i kvalitet čovekove okoline, tj. zagađenost zemljišta, buka, zagađenost vazduha i kvalitet vode. Što se tiče vode, neracionalno gazdovanje vodom i neiskorišćenost nekih vodnih resursa je očigledno zastupljeno u Republici Srbiji. Takođe, imamo pojavu da postoji već veliki broj tokova bez ikakvog životnog sveta. Tokove i vode treba čuvati u smislu nacionalnog blaga po najstrožim režimima, potom takve režime treba primeniti i na druge tokove i vršiti stalnu kontrolu i zaštitu istih. Druga grupa problema u domenu prirode je u vezi sa načinom korišćenja prirodne sredine. Degradacija pedološkog pokrivača i vegetacijskog pokrivača najčešće su samo manifestacije jednog znatno kompleksnijeg procesa poremećaja ukupnosti prirodne sredine. Što se tiče saobraćaja, ono što je izraženo u Srbiji jeste neizgrađenost, nedovoljna izgrađenost mreže, nediferenciranost mreže i pojava sasvim različitih uslova i brzina i na istom putnom pravcu, neizgrađenost lokalne mreže, a da napomenem da je mreža puteva osnov za razvoj privrede, poljoprivrede, turizma i ostalih oblasti. Takođe, železničkoj mreži je potrebna modernizacija, a izrazito zaostaje rečni saobraćaj i njegova stvarna mala uloga u celokupnom saobraćaju, koja stoji u očitoj suprotnosti sa položajem i mogućnostima Republike Srbije. Što se tiče prostornih planova područja posebne namene, oni mogu imati dosta širok prostorni obuhvat, preko 2.000 kvadratnih metara i mogu biti od izuzetnog značaja za Srbiju. Pomenuo sam malopre Hidroelektranu "Đerdap". Sada ću pomenuti i rudarsko-energetski i industrijski sistem, gde se rade, takođe, ovi prostorni planovi. Izuzetno je bitna efikasnost funkcionisanja složenog rudarsko-energetskog i industrijskog sistema, racionalno iskorišćavanje neobnovljivih prirodnih resursa, pre svega lignita, zatim poboljšanje uslova življenja i smanjenja razlika u uslovima, neutralisanje nepovoljnih efekata iskorišćavanja lignita na sadašnjem stepenu tehničko-tehnološkog razvoja i očuvanje i dalje unapređenje kvaliteta sredine i kvaliteta življenja. Takođe, neizvesno od istraživanja i planova nužno je rešavati probleme u svakodnevici ljudi koji žive u neposrednom i širem okruženju ugljenokopa. Nekima od njih kuća i okućnica biće rušeni u roku od pet godina, a drugima možda tek za 20 godina. Teško je prihvatiti da neko ne može da izgradi sanitarni čvor zbog toga što će njegova kuća doći u obzir za rušenje kroz 20 godina. Nažalost, ovi primeri su svakodnevni evo i kod nas u Beogradu, gde naselja koja treba da se ruše kroz neki određeni period. Pomenuću naselje Marinkova bara, gde je predviđeno za rušenje još 60-ih godina. Punih 50 godina je prošlo, a građani naselja Marinkova bara ne mogu da adaptiraju svoje objekte, ne mogu da ih prošire, da podignu koji sprat, zato što je taj prostor predviđen za rušenje i tako punih 50 godina. Pitanje je do kada će se to i dalje dešavati. Jednostavno, građani kada podnesu zahtev za bilo kakvu adaptaciju prostora, za proširenje, uvek se odbiju sa obrazloženjem da je to naselje predviđeno za rušenje, a kada će biti – niko ne zna. Što se tiče nacionalnih parkova, takođe su izuzetno bitni prostorni planovi da se naši nacionalni parkovi zaštite i tu se rade planovi unapređenja i korišćenja šuma u nacionalnom parku, planovi ili studije zemljišta, njegovih svojstava, upotrebe, zaštite i slično, planovi ili studije uređenja, upotreba i zaštita voda, studije o mogućnostima razvijanja i izgradnje infrastrukturnih sistema u nacionalnim parkovima i studije o drugim prirodnim i antropogenim vrednostima, načinu i kriterijumu njihovih korišćenja, unapređenja i očuvanja. Takođe bih napomenuo, što je česta pojava u Srbiji, problem centralizacije, odnosno velika migracija stanovništva ka velikim gradovima. Potrebno je otvarati nova radna mesta u naseljima van glavnog grada, odnosno relativno slabljenje centraliteta gradskog centra i razvijati proizvodne kapacitete u okolnim naseljima, jer to sve prouzrokuje odumiranje sela, gde su izuzetno teški uslovi življenja. Zbog treba posvetiti veliku pažnju izgradnji vodovoda i snabdevanju vodom uopšte u svim selima u Srbiji koja izumiru. Problem odvođenja otpadnih voda u selima je sve akutniji i problematičniji nego u gradskim naseljima. Zatim, zaštita prirode i prirodnih retkosti, kao i kulturno-istorijskih spomenika izuzetno je bitna, izgrađivati objekte za sport i rekreaciju, racionalna izgradnja objekata kulture, zdravstva, PTT, banaka i drugih oblika servisa u serijama, kako bi zadržali što veći broj stanovnika u njima. Upravo sam posvetio moje izlaganje značenju i bitnosti prostornih planova, oni su izuzetno bitni za razvoj Republike Srbije. Ono što se sada dešava jeste da je u ovom zakonu, već sam napomenuo, izbrisana reč „planiranje“. Takođe se ovih dana na Geografskom fakultetu ukida i zvanje diplomiranog prostornog planera, uvodi se novo, a to je geograf - prostorni planer. Smatram da se ovim uništava prostorno planiranje, a prostorno planiranje sve više se razvija u zemljama zapadne Evrope i sve je potrebnije, a evo u Srbiji idemo u kontrasmeru i ono što je bilo dobro od prostornog planiranja se postepeno uništava. Imam na kraju dva pitanja za ministra. Prvo pitanje sam postavio na Odboru i nisam dobio odgovor - zašto se u ovom zakonu izbrisala reč „planiranje“? Smatram da zakon treba da glasi: „Zakon o planiranju i izgradnji“. Postavljam opet isto pitanje ministru i želim da konačno dobijem odgovor. Drugo pitanje za ministra jeste - da li je tačno da je sa francuskom firmom sklopljen ugovor ili treba da se sklopi ugovor o satelitskom snimanju teritorije Republike Srbije, i to bez Kosova i Metohije? Interesuje me da li je istina da su cene pet do šest puta veće od realnih i u kom razmeru se radi to satelitsko snimanje, jer je poznato da po našem zakonu satelitsko snimanje se radi u razmeri od 1:5.000 do 1:10.000 a kako imam informaciju, u ovom ugovoru je predviđeno da se radi u razmeri 1:25.000, što izlazi iz okvira našeg zakona i što predstavlja NATO standard. Zamolio bih ministra da mi odgovori na ova postavljena pitanja.
Reč ima narodni poslanik Velimir Ilić, predsednik poslaničke grupe Nova Srbija. VELIMIR ILIĆ: Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, danas smo se okupili da razgovaramo o veoma značajnim zakonima. Očekujem jednu dobru raspravu, ali do tih pravih rasprava u ovom parlamentu slabo i dolazi. Vidite i sami da izuzetno važni zakoni, kao što je zakon o informisanju, kao što je zakon o obrazovanju, jednostavno se usvajaju na nekim vikend sednicama, na nekim večernjim sastancima, bez prisustva javnosti, bez televizijskih prenosa. Jednostavno, ovaj parlament nema tu snagu da opstane kao jedna institucija koja će kreirati i odlučivati o onome što je u Srbiji najbitnije. Mi smo, o tome sam više puta govorio, dozvolili pojedincima da se stave iznad parlamenta i da bukvalno rade šta hoće. Kako je moguće da pojedinac dođe i kaže – ja ću ugasiti prenos, kada njemu padne na pamet i da nametne građanima Srbije da sto sati gledaju biciklističku trku Francuske i da jednostavno ne mogu da vide zakone koji su izuzetno važni za ovu državu? Sramota je da i govori ministar vladajuće koalicije o nekim važnim pitanjima u ovom parlamentu i da ga iz vladajuće koalicije nedavno sluša pet-šest narodnih poslanika iz vladajuće većine? To je nedopustivo više. Mi smo jednostavno dozvolili nekim ljudima da, što stalno ponavljam, izvrše državni udar i da potpuno postave novi sistem vlasti u Srbiji, predsednički sistem, koji mi po Ustavu nemamo. Ovde se iz kabineta predsednika vodi država. Sve se odlučuje. Vladajuća koalicija radi bukvalno šta hoće. To se odražava i na projektu ovih zakona koji su i danas na dnevnom redu. Pozdravljam ministra i njegove napore da nešto uradi, ali nemoguće je uraditi, jer mi smo to godinama pokušavali. Sećam se kada je Šumarac 2003. godine vodio jednu veliku akciju legalizacije objekata, doneće se zakoni, legalizacija ide brzo, bez ikakvih problema, bez ikakvih zastoja, najjeftinija, bez ikakvih mogućnosti da se zaustavi, međutim, to je sve propalo. Sećam se odlično, pre četiri godine sam izašao sa ovim zakonom o socijalnom stanovanju. Doneo sam ga na Vladu. Dinkić ga je odbacio kao zadnju krpu i rekao je da on ima svoj sistem gradnje, govorio je na Vladi da on ima svoje kreditne linije kako će građani Srbije da obezbede svoje stanove i da je zakon o socijalnom stanovanju bezveze, neka evropska priča od koje nema ništa. Četiri puta je taj zakon u ovoj verziji izlazio na Vladu Republike Srbije i sva četiri puta Dinkić, kao ministar finansija, a posle kao ministar ekonomije, odbio je taj zakon da prihvati, da da njegovu pismenu saglasnost da on prođe i uđe u skupštinsku proceduru. Zato je to i propalo. Vi ste sada konačno uspeli da ga odobrovoljite. Slično je bilo sa crnogorskim tablicama. Sećam se, četiri puta isto sam podnosio zahtev, kao ministar saobraćaja, da se to pitanje razreši. Dinkić je stavljao veto, veto, veto i na kraju legao je na rudu nedavno kada je sve propalo, kada smo Crnoj Gori prelili 160 miliona evra na registraciji samo crnogorskih vozila, i to fiktivnoj registraciji, a vozila su vođena u Srbiji. Pojedinci bukvalno ovde rade šta hoće. Zato retko šta može i da uspe. Sećam se odlično, bio sam narodni poslanik tada 90 i neke godine, kada smo doneli Zakon o prostornom planiranju Srbije. Rečeno je, Mirko Marijanović je bio premijer, da će se on striktno poštovati. Napravili smo određene strategije razvoja, sve je krenulo kako valja i to se potpuno uništilo. Sada neko iz nekog drugog centra kompletno vodi i diriguje određenim projektima. Da li postoji još negde zemlje u svetu gde će se napraviti na primer savet za infrastrukturu u kome će sedeti šef države, kao predsednik saveta, i koji će potpuno odbacivati regularne skupštinske odluke koje su prošle skupštinsku proceduru. Setimo se samo koncesije. Koncesija je urađena kao jedan vrhunski projekat da se izgradi autoput kroz Srbiju, koji je Srbiji jako potreban. Prošla je sve procedure, prošla je parlament, usvojena je jednoglasno na Vladi, i u jednom i u drugom mandatu Vlade, da bi je savet, čiji je potpredsednik Mlađan Dinkić, ladno odbacio, i predsednik države Tadić, i rekli – od toga nema ništa. To ide ad akta i već potpisan ugovor potpuno pogazili i bacili, i danas imamo problem da se taj autoput ne gradi, u momentu kada jurimo svaki dinar za investicije, kada je važan i veoma bitan. Naravno, Šumarac u ovom prvom zakonu o legalizaciji objekata, o svemu ovome, uljuškao se u Inženjerskoj komori, to je potpuno privatizovano, tu se radi bukvalno šta se hoće i sećam se da nismo uspevali taj krug ljudi da razbijemo, da je veliki fond kojim oni raspolažu, da raspolažu kako god hoće, putuju, imaju ogromna ovlašćenja, ogromna primanja itd. i ne rade uopšte u interesu osnivanja te inženjerske komore, za šta je ona namenjena. Sada bih malo pričao o zakonu o socijalnom stanovanju. Sećam se odlično kada je EU insistirala da ga usvojimo, kada nam je ponudila Habitat program. Mi smo počeli da realizujemo Habitat program, računajući da će zakon formalno proći bez ikakvih problema. Kroz Habitat program uradili smo 970 stanova u Srbiji, po donaciji italijanske Vlade i iz raznoraznih sredstava koja su došla donatorski, i napravili i uselili 970 porodica u Kragujevcu, u Čačku, u Pančevu, Nišu i da ne nabrajam više gradove, mislim u Staroj Pazovi i kompletno završili. Da smo tada usvojili zakon o socijalnom stanovanju, kad je imalo toliko interesa da se svi socijalno ugroženi slučajevi stambeno obezbede, kada se dogovaralo da sve majke koje su ostale samohrane, čiji su muževi poginuli u prošlim ratovima, deca bez roditelja, deca palih boraca, deca teških invalida rada i invalida rata, moraju obezbediti po ovom zakonu, i teški invalidi koji su ostali sada i kojima treba posebna nega, jednostavno, Dinkić je taj zakon zaustavio. Mi ga nismo imali i Habitat program je prekinut posle prve akcije koja je veoma dobro i uspešno urađena. Sećam se da smo želeli jeftinu gradnju. Mi smo probali da li je moguće, u saradnji sa lokalnim vlastima, da se sprovede jeftina gradnja u Srbiji. Uspeli smo u tome. U Jaši Tomiću izgrađeno je oko 400 kuća, sa kvadratom od 260 evra i useljene su, ključ u ruke za 260 evra. Taj model smo počeli da primenjujemo u Vojvodini. Pajtić je krenuo i pogazio je taj model i rekao nam – ne treba ništa tu Vlada, jer mi imamo naš kapitalni fond i mi ćemo to raditi na svoj način. Mi smo u Međi i Jaši Tomiću, u sva klizišta u Srbiji smo uradili sa cenama, negde po hiljadu stanova širom Srbije, koje su između 260 i 300 evra ključ u ruke, u saradnji sa lokalnim vlastima, i to je uspelo. Znači, Srbija ima mogućnost za jeftinu gradnju. Sećam se kada je građevinsko preduzeće „Banat“ iz Zrenjanina izvodilo radove za 260 evra kvadrat ključ u ruke, prizemne kuće ljudi su radili i gradili i mi smo sve to završili. Taj model je jednostavno propao. Zašto? Jer je Dinkić imao svoj model kreditiranja koji nikada nije ni zaživeo – jeftini krediti. Sećate se samo tolikih televizijskih priča, reklama, da će svi moći da kupe, dugoročni krediti, svi će moći da dobiju kredit, dobiće raznorazne beneficije i to je sve propalo. Danas ne postoji porodica srednjeg staleža koja može kreditno da finansira stambenu gradnju na osnovu svojih primanja koja imaju članovi porodice. Prema tome, sačuvajte ovaj zakon ako može nekako da se učini nešto da zaživi u Srbiji ta jeftina gradnja. Ovde su glavni kamen spoticanja, kao i u legalizaciji, bile lokalne vlasti. Potpuno se iz celog sistema gradnje istrgao grad Beograd. Zamislite 300 evra po kvadratu, 260 evra po kvadratu i u Beogradu gradnja 4.000, 4.500 i 5.000 evra po kvadratu? Zamislite koji je to lopovluk, i koja je tu krađa, i koje su tu provizije i šta se sve tu događa? Prema tome, da napominjem da Prokop nije urađen samo zato što grad Beograd nije hteo da potpiše saglasnost, pokojni Nenad Bogdanović nije hteo da primi ekipu Trigranit da razgovara kada je sklopila ugovor, a kamoli da da saglasnost. A nekada pokojni Branko Pešić je potpisao da je Beograd nadležan za tu lokaciju i da ima određene ingerencije i da treba da dobije određeni broj kvadrata, što je Beograd jednostavno odbacio, bilo kakav vid razgovora, i projekat je propao. Prema tome, u gradu Beogradu, u velikim gradovima Srbije građevinska mafija i urbanistička mafija caruje. Ne možete ništa da učinite gospodo iz Ministarstva, jer to najbolje znamu dva mandata, ako s njima ne nađete rešenje ili barem ako tamo pola ne pohapsite. Ako to ne uradite, nikakvog dogovora nema. Sada pratim, a vi pričate o rušenju nekih objekata, ne znam Uvac, ne znam tamo jedno jezero, drugo, treće, a sve su to lokalne vlasti davale, maltene, ono, kroz prste gledali i rekli – ma kakav bre ministar, zidaj to tamo i gradi. Zašto? Inspekcijske službe nisu reagovale i ne može se sada rušiti objekat, ako neko nešto izgradi, useli se i već godinama živi u tome – to je nekorektno. Ljude smo doveli do troškova, a lokalne vlasti su dozvoljavale gradnju i slale su inspekcijske službe pro forme i rekle, stotine puta slušao sam snimke koje su ljudi donosili – ma samo bre zidaj, pustit te iz Beograda neka rade šta hoće. Evo sada gde se dolazi, u kakvu tešku situaciju. Grad Beograd, ponavljam, nije dozvolio da zaživi ni legalizacija, ni da zaživi bilo kakva zakonitost u urbanizmu i u samoj stambenoj gradnji. Zašto? Jer njima ne odgovara red. Njima odgovaraju njihova pravila koja oni imaju. Gospodo iz DS, vi od 2000. godine do danas vodite grad Beograd. To je vaša odgovornost. Morate da razgovarate sa tim ljudima koji tamo sede i pokušati da nađete neka rešenja – da ne bude gradnja po parkovima; evo, videli ste, da ne bude lokala gde nema pojma da se gradi, gde nije smeo da se dozvoli, izgrađeni su i ko će to sada da poruši i na koji način? Prema tome, može se učiniti nešto u divljoj gradnji, ali treba u korenu sprečiti gradnju, u samom startu da do te gradnje ne dođe, a nikako dozvoliti da se gradnja završi, a onda tek reagovati i raditi bilo šta, jer to je nekorektno prema ljudima koji su odvajali od svojih usta i gradili objekte. Legalizacija objekata, meni će biti drago da vi uspete, ali od toga nema ništa. Sećam se koliko je bilo sastanaka i dogovora, ali lokalni moćnici, uzmite u Zaječaru vašeg prijatelja, pa veći uticaj ima u Istočnoj Srbiji ima prof. Mića profesor sa Megatrenda nego svi vi iz Ministarstva. On je gazda tamo. Neki dan sam bio, ljudi, Mića profesor je pravio koaliciju. Kaže – ovu vladu sam napravio bre, gazda sam tamo. Boško Ničić, pa vi njemu ne možete ništa, on je drugi gazda. Ne možete mu ništa. Ljudi su donosili papire, išli u tužilaštvo, radili, lomatali, molili, ali ne može – on sedi sa ministrima koji sede u Vladi. On se dogovara, oni mu svi nude neke koalicije, a on će tobože podržati itd. Ti lokalni moćnici, imate ovoga u Kragujevcu, on radi šta hoće. On bukvalno radi šta hoće, pa vaš lokalni odbor DS vam piše pisma da to nekako zaustavite i onda oni to stave na glasanje, a njihove većine izglasaju da je to u redu što rade. To nigde nema na svetu da većina sada glasa za gradonačelniku koji radi bukvalno šta hoće, koji gradi šta hoće, koji nema građevinsku dozvolu za mnoge kapitalne objekte, bez dozvole gradi itd. i može da radi šta hoće. I ne smete da ga pitate – šta to tamo radi i šta to radi, jer tamodođe Mlađan Dinkić kod njega. Oni prošetaju, naprave dogovor, malo se rukuju, pozdrave, pojave na medijima i bukvalno čovek radi šta hoće da bi glasao. Da ne nabrajam i druge moćnike koji rade šta hoće. Kako sam mogao kao ministar i kako ćete vi da zaustavite gradnju kada je „Delta siti“ izgrađen bez dozvole, bez upotrebne dozvole, bez ičega. Kažem potpredsedniku Vlade Božidaru Đeliću - ne možeš Đeliću da otvaraš objekat koji je neregularan, nema papire. On kaže – danas je otvaranje, to moram da otvorim. On je to otvorio i da li i sada ima upotrebnu dozvolu – nema, gospodo? Pravio sam jedan objekat na planini, u jednom zabačenom selu, i sve ste mi tražili, i protivpožarni put i rezervoar vode itd. Da li Mišković ima protivpožarni put u „Delta sitiju“? Da li na Ušću imaju papire i da li je sve u redu? Da li pojedini klinički centri koji se rade, gde se ulažu velika kreditna sredstva, imaju papire – nemaju? Danas nemaju veliki kapitalni objekti papire, rađeni su na reč političara. Tako se i dalje radi, to je postala praksa koja se primenjuje, a jurićete nekog Žiku, Miku za neku kućicu, čije dete nije videlo more, čije dete ne zna šta je topla, ispravna cipela. Jurićete neku ženu koja ne zna šta je kilogram mesa, koji su odvajali od usta i gradili, radili i plaćali tadašnje poreze, porez na promet, jer su uradili divlje, jer nisu imali oslobođenja poreza i preko 30% ubacili u državnu kasu kroz divlju gradnju. Sami su svojim sredstvima pravili infrastrukture, pravili telefone, asfaltirali, dovodili vodovod i kanalizaciju. To je nekorektno prema tim ljudima, koji su rešili jedan veliki problem gde da žive i treba im to legalizovati sa samo možda taksom koliko košta proces uknjiženja. To pozdravljam, i to je dobro i to tako mora da se uradi. Sve drugo bi bilo nekorektno. Treba zaustaviti ove moćnike, koji su izgubili kompas u gradnji i koji bukvalno rade šta hoće i grade šta hoće. Ljudi, da vas odvedem jedan dan, kad hoćete, da vidite gde je vaš glavni koalicioni partner napravio kuću – na krovu zgrade je napravio privatnu kuću sa dvorištem. Hoćete da vidite? On je vaš koalicioni partner i vaš glavni kapo u Vladi. Vodim vas na izlet da vidite, veoma blizu, i da se prekrstite i levom i desnom i da kažete - Bože, da li je ovo moguće, da čovek na zgradi ozida zgradu? Kućicu na zgradi, voli čovek kućni ambijent, pa je rešio da napravi na zgradi, u centru Beograda, 100 metara od Terazija. Kad god hoćete, gospodine ministre, da odete i da se slikamo zajedno tamo. Nisam mu mogao ništa, ne znam da li možete vi. Zašto? On je glavni kod vas, on kaže – Vladu sam vam napravio, i drugi, i treći, četvrti, peti i sve tako. Prema tome, džaba je ova naša priča, ako se ne poštuje zakon koji se usvoji. Poštujem prostorno planiranje. Da li semo rekli - strategija razvoja saobraćaja, da mora da se rade putevi? Stoji to i to treba da se radi, ali mora po prioritetu države da se rade tamo gde je najveći saobraćaj. Da li je saobraćaj kod Lazarevca u poslednjem brojanju saobraćaja 27.000 automobila dnevno? Jeste. Da li je u Ljigu 15.000 do 17.000 automobila dnevno u Ćelijama? Jeste. A mi gradimo tamo u Bujanovcu i Preševu gde je 2.000 automobila prosek godišnji dnevno. Evropa kaže, Evropa to traži, zato što baze moraju da imaju autoput. Ti iz Bujanovca i Preševa kad gađaju žandarmeriju moraju brzo da pobegnu u Nemačku ili negde u Švajcarsku, da se brzo sklone dok ne dođu organi reda da ih malo pročešljaju. Zašto se ne gradi po prioritetu po Prostornom planu Srbije koji je usvojen i koji je mnogo u Srbiji obećavao? Prema tome, nadam se da ćete nešto učiniti na tome, da ne bude da je prostorni plan jedna formalnost, da prostorni plan koji je usvojen u srpskom parlamentu bude tamo neki formalni okvir, a da može bukvalno da se rade u tim okvirima kakve god hoće kombinacije. Gospodine ministre, želim vam puno uspeha, ali sasecite te oko vas, oko Vlade koji vam prave osnovne probleme, počnite jeftinu gradnju, da opštine u kojima ima sirotinje, stambenih teških slučajeva, omoguće besplatne lokacije sa infrastrukturom i sve ostalo i onda ćete postići cilj. Nova Srbija vam neće u tome odmoći, može vam samo pomoći, ali, ponavljam, morate mnoge stvari rešiti oko Vlade i taj brlog koji se uhvatio, i ta paučina koja ne da da se kroz nju prođe, ne da i ne dozvoljava da ovo sve zaživi. To iz iskustva pričam. Hvala vam puno. Reč ima ministar Oliver Dulić. OLIVER DULIĆ: Dame i gospodo narodni poslanici, pre svega, hteo da se zahvalim na ovoj poslednjoj diskusiji mom prethodniku, gospodinu Iliću, i da kažem da je ovo ministarstvo nasledilo jedan zakon za koji smatramo da je dobar, to je zakon o socijalnom stanovanju. Mi smo uspeli da ga ne samo proguramo kroz Vladu, nego da najzad, hvala bogu, bude pred narodnim poslanicima i učinićemo sve da on zaživi u onim oblicima u kojima je bio planiran kada je pisan od početka i da obezbedimo mnogim porodicama u Srbiji koje su socijalno ugrožene da stignu do tih jeftinih stanova. Odmah ću da napravim jednu razliku. Dakle, socijalno stanovanje je jedna problematika, drugo je najavljena akcija masovne neprofitne gradnje, koja bi bila klasična državna akcija, gde bi naši građani, bili zaposleni u državnim organima ili zaposleni u privatnim firmama, prema određenim kriterijumima mogli bi da dođu do jeftinih stanova, u kojima bi pokušali da zajednički objedinimo akciju i banaka, i građevinskih preduzeća, i opština, i vojske i svih onih koji imaju mogućnosti da učestvuju u jednom takvom projektu. Ono što je jako važno je da na stimulativne mere Vlade kroz funkcionisanje stambenih kredita podignemo tražnju za stanovima, jer najveći problem u ovom trenutku građevinskog sektora, koji beleži veliki pad u ovoj godini, jeste nedostatak tražnje, i da dospemo da u svakom gradu po jednoj realnoj ceni, koja bi bila cena kredita koji može da plati jedna standardna porodica u Srbiji, ljudi dođu do svog krova nad glavom. Socijalno stanovanje je namenjeno za gradnju za socijalne kategorije, definisano je zakonom koji će to biti kriterijumi, a kasnije će se kroz strategije razrađivani način na koji će do tih stanova te socijalne kategorije da dođu. Ono što je važno reći, jeste da ti stanovi neće biti davani u vlasništvo, oni će biti davani u zakup i oni će ostati trajno u vlasništvu ove države. Odmah da dam odgovor jednom od narodnih poslanika koji je pitao zbog čega se gasi lokalna agencija za socijalno stanovanje. Samo one lokalne samouprave koje budu imale funkcionalne lokalne agencije će moći da koriste ova sredstva i ohrabrujem svaku opštinu da uđe u kreiranje ove agencije što je pre moguće. Hajde da krenemo od nečega što su problemi ozvoreni ovde. Zahvaljujem se svim predstavnicima poslaničkih grupa. Mislim da je rasprava bila veoma interesantna. Generalno, moram da kažem da smo mi zadovoljni raspravom, jer oko nekih ključnih stvari oko kojih u suštini nije bilo previše primedbi, možemo da zaključimo da smo se složili da su to problemi koji trebaju da se rešavaju. Tu pre svega mislim na pitanje postupka za izdavanje građevinske dozvole. Mislim da smo maksimalno skratili rok. U ovom trenutku ne možemo da kažemo koliko će biti vreme neophodno za izdavanje građevinske dozvole, jer i po postojećem zakonu građevinska dozvola se u jednoj opštini izdavala za nekoliko meseci, a u nekoj opštini za nekoliko godina. Dakle, teško je reći i to umnogome zavisi od lokalne administracije, pre svega od političke volje, zatim od efikasnosti lokalne birokratije. Pristupajući celoj problematici kroz obaveznost dokumenata koji su neophodni da se donesu, kroz sadržaj tih dokumenata koji u sebi sadrže neophodne parametre i kriterijume na osnovu kojih može da se izda dozvola, kroz insistiranje na donošenju plana i dokumenata koje ćemo kao ministarstvo da sprovedemo i, ono što je jakovažno, kroz jedan efikasan i lako dostupan svima postupak za izdavanje dozvole, nadamo se da ćemo uspeti da regulišemo i da rešimo ovu problematiku. Sigurni smo da ćete nas u tom podržati i ovo je naravno poziv svima vama, bez obzira da li dolazite iz pozicije ili opozicije, da insistirajući striktno i strogo na sprovođenju ovog zakona u lokalnim samoupravama iz kojih dolazite najzad pokušamo da uvedemo red u ovu oblast. Što se tiče pitanja planiranja i pitanja prostornih planova, moram da kažem da smo mi na dobrom putu da završimo novi prostorni plan Republike Srbije. Danas ovde pred vama hoću da dam jedno obećanje. On će pred vama da se nađe 2010. godine u martu ili najkasnije u aprilu i on će biti prvi korak i prvi organizacioni poduhvat na osnovu koga će lokalne samouprave i regije moći da rade svoje prostorne planove. Ako mi insistiramo kod lokalnih samouprava da u rokovima koje smo predvideli ovim zakonom moraju da donesu svoje prostorne planove, mi bismo hteli od nas da krenemo kao državnog organa za primer i da prvi donesemo plan i na osnovu toga da svi planovi koji se budu donosili, a nižeg su reda, budu usklađeni sa prostornim planom koji ćemo mi ovde pred vas da iznesemo negde u martu, najkasnije u aprilu sledeće godine. Ono što je dobro, jeste da smo završili strategiju prostornog razvoja Srbije. Ona će biti prezentovana, bez obzira što je ona doneta u skladu sa starim zakonom, ali sadrži u sebi u suštini sublimaciju svih strategija koje su do sada donesene i prezentovane i siguran sam, kada vam je budemo distribuirali da se upoznate sa njom, da ćete videti da smo veoma ozbiljno ušli u reformu tog sistema i to je deo odgovora na pitanje koje je postavljeno. Ono što je naravno veoma važno i o čemu je pričao i zadnji govornik, a tiče se uvođenja reda, pre svega u lokalne samouprave, više puta sam ponavljao i duboko verujem da je najveći problem u Srbiji koji danas postoji ili jedan od najvećih problema u suštini, neuređenost oblasti građevine i urbanizma, da je to jedna rak-rana u uvođenju generalnog reda u Srbiji, a da u oblasti građevine i urbanizma rak-rana te oblasti se nalazi u Beogradu. Ako uspemo da uvedemo red u Beograd, siguran sam da možemo da uvedemo red i sve druge opštine. Kada bi pisali poseban zakon za Beograd, on bi sadržao u sebi potpuno drugačije rešenje u odnosu na ceo ostatak Srbije, zbog toga što je ovde bilo najintenzivnije gradnje, bio je najveći broj investicija i nažalost bilo je najkomplikovanijih procedura, i nažalost bilo je najviše korupcije, i arbitrernosti administracije, i to je nešto što je fakat i to je nešto što treba priznati i s tim se treba suočiti. Moram da naglasim da je pre svega novi gradonačelnik Đilas, sa jednim svojim timom ljudi, počeo potpuno drugačije da pristupa ovom problemu i upravo iz tog razloga mi imamo poverenje, i to smo nekoliko puta ponovili, da je moguće da se situacija promeni i da je to dobar pokazatelj da kada politička volja postoji da se red uvede, da se on mnogo, mnogo lakše uvodi. To neće biti lako, neće biti lako uvesti red u Srbiji i neće biti lako samo ljudima iz ministarstva da pokušaju da uvedu red, to će podrazumevati zajedničku sinhronizovanu akciju, i vas kao narodnih poslanika, i celokupne Vlade, i Ministarstva unutrašnjih poslova, i tužilaštava, i rada inspekcijskih organa i lokalnih samouprava, što je veoma važno, gradonačelnika koji dolaze iz svih stranaka koji danas ovde sede u parlamentu. Niko nije izuzet iz odgovornosti za veoma lošu situaciju koja postoji danas u građevini i urbanizmu, svako je odgovoran u onom procentu u kojem učestvuje u lokalnim vlastima. Ponavljam, sve političke strane učestvuju u lokalnim vlastima i sve su na neki način doprinele i da dođe do divlje gradnje, i da dođe do korupcije, i da dođe arbitrernosti i da dođe do komplikovanih procedura i da se uspori proces legalizacije, dakle, svih onih problema o kojima mi danas ovde raspravljamo, pokušavajući da ih rešimo. Kako to da uradimo? Pre svega tako što ćemo prepoznati uska grla u tom procesu i pokušati da što je moguće više uradimo da ta uska grla budu što šira i da se više postupci ne zadržavaju tu. Kada pričamo o legalizaciji, tačno je da je 2003. godine donesen zakon koji je predstavljen kao revolucionaran i koji je trebalo da postavi osnov za rešenje ovog problema. Tačno je da on nije sproveden do kraja i da je doživeo neuspeh, i da u ovom trenutku možemo da kažemo da je negde između 16 i 20% svih nelegalnih objekata u Srbiji tek legalizovano za ovih šest ili sedam godina. Tačno je da smo mi u međuvremenu prepoznali sva ona uska grla koja su u tom procesu postojala i tačno je da je lokalna administracija dosta loše organizovana u tom postupku, i mislim da ćemo ovim rešenjima koja će predviđati i konvalidaciju starih ugovora, koja će predviđati mnogo manji obim tehničke dokumentacije, uspeti da ovaj postupak ubrzamo i da ga završimo u nekom roku za koji smatramo da je realan. Za to će, opet ponavljam, biti pre svega potrebna mnogo bolja organizacija lokalnih administracija i mislim da ćemo mi kao Ministarstvo dati i stručnu podršku, ali i neku vrstu pelcera na koji način lokalna administracija treba da se organizuje kada su u pitanju ovi objekti. Takođe, kada pričamo o legalizaciji, to je priča koju sam ponovio u razgovoru sa gradonačelnikom Beograda. Dobili smo amandman grada Beograda, koji je nekoliko poslanika iz Beograda podnelo ovde, a tiču se legalizacije objekata koji su građeni posle 2003. godine. Činjenica je da su desetine ili stotine hiljada objekata građeni i posle 2003. godine. Činjenica je da su prema postojećem zakonu ti ljudi vršili krivično delo. Činjenica je da je država gledanjem kroz prste ili uopšte negledanjem dopustila da se ti objekti grade, i činjenica je da su oni trebalo da budu sprečeni u samom startu i da sada imamo nešto što je realna situacija. Niko te objekte više ne može da sruši. Tu hoću namerno da izdvojim one objekte koji ni po ovom zakonu nikad ne bi mogli da budu legalizovani, jer to su objekti koji su građeni na zaštićenim prirodnim dobrima, kulturnim dobrima, od neuslovnih materijala, na tuđem zemljištu itd. Hajde sada da pričamo o čitavim naseljima oko Beograda i velikih gradova koji su građeni od 2003. godine, koji su uglavnom građeni zbog toga što nije postojao planski osnov, pa nije mogla da se dobije dozvola, ili su građeni zbog toga što je neko kupio zemljište, nije mogao da sačeka postupak za izdavanje dozvole koji je trajao, nažalost, nekoliko godina. Postojali su objektivni razlozi. Mi hoćemo da prihvatimo i taj amandman i da o njemu razgovaramo, da kažemo, neka ova legalizacija bude masovna i neka završi taj problem, i neka svi ti ljudi steknu pravo vlasništva nad tim objektima, neka ti ljudi steknu pravo da njihova deca nasleđuju te objekte i da mogu da ih stavljaju u hipoteku, da uzmu neki kredit, da ga prodaju. Slažemo se sa svim tim. Ko će nam dokazati i na koji način, koliko kredibilno, da nikada više divlje gradnje u Srbiji neće biti? Voleli bismo da čujemo i da vidimo na koji način će se lokalne samouprave organizovati u budućnosti da ne dopusti nikada više da bude nelegalnih objekata. Mislim da smo kao država sada uradili sve. Doneli smo zakon koji je značajno olakšao postupak izdavanja dozvola, doneli smo obavezujuće odredbe prema lokalnim samoupravama koje moraju da urede stanje planske dokumentacije u narednom periodu. Završili smo postupak legalizacije, koji će biti značajno jednostavniji i jeftiniji za sve objekte u prošlosti. Hajde sada da se dogovorimo da to bude jedan od političkih konsenzusa koji uvek u zemlji mora da se uspostavi među svim partijama. Opet ponavljam, sve partije dele odgovornost jer sve učestvuju na vlasti na lokalnim nivoima širom Srbije. Hajde da nikada više u Srbiji ne bude divlje gradnje. Hajde da dostignemo taj nivo koji postoji u nekim državama Evrope. Prosto, tamo ne postoji krivično delo divlje gradnje, jer je nezamislivo da se neko usudi da krene da gradi bilo koji objekat bez adekvatnih dozvola. Hajde da podignemo naš nivo svesti o poštovanju zakona i o poštovanju prostora jedne države da se ta stvar nikada više ne desi. To će, pre svega, podrazumevati mnogo aktivniji rad građevinskih inspekcija i mnogo veću odgovornost lokalnih samouprava i pokušali smo kroz ovaj zakon i kroz uvođenje različitih kaznenih mera da stimulišemo tu jednu veću kontrolu. Postavljeno je ovde pitanje – zbog čega se žuri sa donošenjem ovog zakona i to je vezano za ovaj veoma važan segment ovog zakona, a to je pitanje konverzije prava korišćenja u pravo svojine. Potrudio sam se da od samog početka komuniciram sa poslaničkim grupama na način da smo slali radne verzije zakona i članovima Odbora za građevinu i urbanizam i šefovima poslaničkih grupa. Javne rasprave su krenule negde u septembru, oktobru prošle godine. Jako mnogo ljudi je učestvovalo u javnim raspravama i nije tačno da ovaj zakon nije prošao kroz nekoliko kontrola pre nego što je prošao Vladinu proceduru i našao se danas ovde pred vama. U javnim raspravama smo nadograđivali naše ambicije, počevši od nekog minimalnog zakona koji je trebalo da bude izmena i dopuna postojećeg zakona u postupku izdavanja dozvola i došli smo do jednog problema oko kojeg su se složili svi učesnici u javnoj raspravi. Nema uređenja ove oblasti, nema adekvatnih reformi, nema sređivanja stanja, nema insistiranja na tome da se najzad dođe do jedne oblasti koja bi bila u potpunosti sređena, ukoliko ne rešimo te ključne probleme koji danas u oblasti građevine i urbanizma postoje. To je pitanje svojine nad građevinskim zemljištem i to je pitanje nedostatka planskih dokumenata i neuređenosti našeg prostora što se tiče planskih dokumenta. I, takođe, pitanje legalizacije kao pitanje ispravljanja nekih greški koje su činili i građani i država u prošlosti. Zbog toga smo se odlučili da u jednom zakonu pokušamo da rešimo sve probleme. Da li smo u tome uspeli, pokazaće vreme. Sigurni smo da će kroz prihvatanje mnogih vaših amandmana, mogu samo da najavim da ćemo zaista jedan ogroman broj amandmana, pogotovo koje su podneli poslanici opozicije, svakako prihvatiti i mislim da ima jako dobrih amandmana. Ono što je ključna stvar i sada bih voleo da dobijem odgovor od nekih koji su ovaj zakon nazvali kriminalnim zakonom, nas nazvali, ne znam, družinom koja radi u korist tajkuna, koja je argumentacija za to? Hajde da čujem zbog čega je ovaj zakon kriminalan i šta to ovim zakonom raniji sopstvenici i njihovi pravni naslednici gube što već nisu imali izgubljeno do sada? Dakle, prvi želim da se zakon o restituciji i denacionalizaciji i javnoj svojini donese što je pre moguće. Ne možemo da čekamo godine i godine da se ta problematika reši. Ona je svakako duboko vezana za jednu ozbiljnu političku debatu pre svega i jednu procenu ekonomskih moći potencijala ove zemlje da odgovori na adekvatan način na pitanje restitucije. Ne možemo da čekamo, moramo da rešavamo ovu oblast. Prateći logiku člana 83. i 84. postojećeg zakona smo preuzeli na sebe obavezu da ono što je tim zakonom dato, to je bilo pravo korišćenja, ranijim sopstvenicima i njihovim pravnim naslednicima konvertujemo u pravo svojine. Dakle, svi oni ljudi koji su po prethodnom zakonu stekli pravo korišćenja stiču pravo svojine. To je prvi izlazak u susret ranijim sopstvenicima. To je prva stvar. Druga stvar, predvideli smo da konverzija prava korišćenja u prava svojine koja je nastala iz postupka privatizacije, da polovina tih sredstava ide u restitucioni fond, fond za restituciju iz kojeg će se ti ljudi namirivati. Ono gde ne možemo da izađemo u susret i što mora svakome da bude jasno, ne možemo, prvo, da ulazimo u model na koji će se restitucija u Srbiji obaviti, i druga stvar, duboko verujem da kada smo počeli da pišemo ovaj zakon pošli smo od jednog principa koji kaže – pravo vlasništva nad objektom prati pravo vlasništva nad zemljištem, Superficies solo cedit. Dakle, to je jedna pravna norma koja postoji u zakonodavstvu kontinentalnom i koja postoji u svim zemljama. Nigde u zemljama bivše Jugoslavije nije postojalo i nije bilo moguće izvršiti konverziju prava korišćenja u pravo svojine, odnosno izvršiti naturalnu restituciju na izgrađenom građevinskom zemljištu. To bi izazvalo ogromne probleme u ovoj zemlji. To znači, da neko potražuje njivu na Novom Beogradu, koja je nekada bila močvara, fizički da mu se vrati, a koja je u proteklih 60 godina postao bulevar, u kome je država ulagala da isuši tu močvaru, u kome su izgrađene zgrade, ulice koje su postale ili privatna ili javna svojina što se tiče objekata, i da neko naturalno misli da će mu se upravo ta njiva restituisati i da on pokuca na vrata stotinama stanara koji možda danas žive u tim blokovima i da traži da mu se plaća naknada za korišćenje njegovog građevinskog zemljišta. To nije moguće. Takav model bi izazvao milione i milione novih pravnih sporova i prosto ne može, ne ova država, nego nijedna država koja poštuje postupak tranzicije nije mogla da prihvati. Tu se suštinski nalazi problem. Hajde da mi neko kaže kakve veze ovaj zakon ima sa oštećenjem bilo kog čoveka koji pokušava da ostvari svoje pravo po nekom budućem zakonu o restituciji, za koji navijam da bude što je pre moguće. Takođe, optužbe da je ovo tajkunskizakon, voleo bih da čujem argumentaciju za to. Nemojte da čitate pisma nekih građana. Hajde da u ovoj raspravi danas ovde vidimo po kom to osnovu nismo napravili najpravedniji mogući model, a to je da oni koji su stekli pravo korišćenja u postupcima privatizacije sada moraju da plate punu tržišnu cenu minus troškova koje su realni. Mislim da je to najpošteniji i najkorektniji mogući način da oni koji su kupovali fabrike i firme, znajući da se neće baviti osnovnom delatnošću, nego da se nalaze na lokacijama koje će postati u budućnosti atraktivno građevinsko zemljište, pokušavaju za jeftine pare da dođu do njega, rekli smo, ne, to nije moguće, moraćete da platite punu tržišnu cenu, minus realne troškove koje ste imali, jer su ti ljudi kupovali. To je odgovor drugoj poslaničkoj grupi koja postavlja pitanje zbog čega sada retroaktivno naplaćujemo nešto. Ne naplaćujemo retroaktivno, oni su kupili preduzeće, brend, zaposlene, mašine, zgrade, ali nikada nisu kupili pravo svojine nad tim zemljištem, kupili su samo pravo korišćenja, dogod postoji neka osnovana delatnost kojom se ta firma bavi. Hoćeš da promeniš delatnost, hoćeš da konvertuješ i da pretvoriš to zemljište u kvalitetno građevinsko zemljište na kome ćeš da gradiš komercijalni sadržaj, moraćeš da platiš. To je najpošteniji mogući model i mi ga danas ovde predstavljamo. Voleo bih da vidim zbog čega je taj model tajkunski, zbog čega je tajkunski model gde se omogućuje da neko ko ima pravo korišćenja najzad postane i vlasnik tog zemljišta, i da se implementira ono što niko nije potencirao dovoljno, ustavna norma da građevinsko zemljište najzad može da bude i u privatnoj svojini. Mislim da sam uglavnom odgovorio na najveći deo vaših pitanja. Ono što su neka specifična pitanja moram još uvek da proverim, tiče se konkretnog pitanja koje je postavio poslanik iz SRS, gospodin Bojan Mladenović. Mi ćemo većinu vaših amandmana prihvatiti koje ste ovde navodili. To smo se dogovorili na Odboru za urbanizam. Što se tiče konkretnih pitanja, odgovore ćemo vam dati, samo da pribavim neophodne informacije. Zahvaljujem se na veoma korektnim raspravama i voleo bih da u narednim danima sa poslaničkim grupama razgovaramo i o mogućnostima da se prihvate amandmane koje ste podneli.
Uvažena predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u okviru rasprave o ovom setu zakona koji su na dnevnom redu izdvojio bih zakon o socijalnom stanovanju. Ovaj zakon ima za cilj da stvori preduslove za rešavanje najvećeg broja socijalnog ugroženog sloja stanovništva, koji u današnje vreme nikako ne mogu da reše stambeni problem, koji je za svaku porodicu ujedno i najveći problem. Subvencije u stambenom sektoru retko su usmerene prema ugroženim socijalnim kategorijama i domaćinstvima sa niskim primanjima. Ovim zakonom stvaraju se preduslovi da se stimuliše izgradnja stanova kroz subvencije u procesu izgradnje, posebno u javnom sektoru. Protekli ratovi, koji su vođeni na prostorima bivše SFRJ, uticali su na veliki porast socijalno ugroženih građana u Srbiji. Veliki broj ratnih vojnih invalida, porodica palih boraca, civilnih invalida rata, izbeglih i raseljenih lica su kategorije naših sugrađana kojima je rešavanje stambenog pitanja izuzetno otežano, a moglo bi se reći i gotovo onemogućeno. Nestao je dugo godina građen fond boračkih stanova. Ova kategorija građana ostavljena je bez ikakvih mogućnosti za rešavanje stambenog pitanja. Ovo je prilika da se ljudima koji su branili svoju otadžbinu omogući da reše stambeno pitanje, i to verujem na veoma pristojan način. Materijalno stanje navedene kategorije naših građana je veoma teško, a u uslovima velike krize kreditna sposobnost je svedena na minimum. O stambenim kreditima skoro da i ne pomišljaju. Rešenje njihovog stambenog pitanja je svedeno na čekanje donacija, kao što bih naveo nedavno dobijenu donaciju Carevine Japana, kada je uz dodatnu pomoć Vlade Srbije i lokalnih samouprava stambeno zbrinuto oko 300 ratnih vojnih invalida i porodica palih boraca. Ovo je jedinstvena prilika da se u merilima za utvrđivanje reda prvenstva za rešavanje stambenih potreba lica uvrsti i ova kategorija naših građana, koji su svojevremeno dali svoj veliki doprinos u odbrani države. Mislim da je došlo vreme da se zakonski uredi ova neuređena oblast i pokrene stambena izgradnja za sve građane Republike Srbije koji nisu u stanju da na drugi način reše stambeno pitanje. Nije zanemariva ni činjenica da će se u sprovođenju ovog zakona angažovati i uposliti solidna građevinska operativa, kojoj danas nedostaje posao, a naši građevinari su u svetu priznati i poznati kao veoma stručni i sposobni. Dobra strana primene zakona o socijalnom stanovanju je ti što će, nadamo se, po pristupačnim cenama zakupa stana mnogobrojne socijalno ugrožene porodice, a danas ih je u Srbiji zaista puno, rešiti svoj stambeni problem. Poslanička grupa SPS-JS podnela je amandmane za koje smo sigurni da nikako ne remete cilj i smisao predloženog zakona, već ga samo unapređuju, te u tom smislu verujemo da će naše amandmane predlagač razmotriti i uvažiti. Na samom kraju, naglasio bih da će poslanička grupa SPS-JS u načelu glasati za sva četiri predloga zakona koji su danas na dnevnom redu.
Reč ima narodna poslanica Vesna Pešić, posle nje narodna poslanika Miroslava Pejica.
Htela bih prvo da kažem da se ministar Dulić i njegovi saradnici nalaze pred velikim problemom da, prvo, izrade jedan ovako veliki i kompleksan zakon i da pokušaju da uvedu red u oblast koja je najhaotičnija, a mnoge oblasti kod nas su haotične - obrazovanje, zdravstvo, ali mislim da je ova najhaotičnija, jer smo imali '90 godine kada je, čini mi se, država potpuno izgubila bilo kakvu upravljačku moć nad prostorom u Srbiji, tako da smo u tom periodu dobili ogromnu većinu divlje gradnje, oko 300 hiljada nelegalnih objekata, zatim koncentraciju nehigijenskih naselja, pre svega u okviru Beograda, ispražnjavanje čitavih sela i gradova. Jednostavno, pitanje uređenja prostora, planiranja prostora je potpuno izmaklo bilo kakvoj kontroli, tako da se zaista nalazimo, i zakonodavno,i vizuelno, kako god hoćete, u jednoj potpuno haotičnoj sferi. LDP smatra da je možda bilo bolje, ne jednim udarcem i ne ovako velikom, kako da kažem, kupusarom od zakona, ne misleći pri tom da bilo koga vređam, da se jednim udarcem reše ovako složena i komplikovana pitanja. Znam da je motiv bio taj da se pokuša da se omogući da Srbija privuče što više stranih ulaganja, i to je sigurno plemenit motiv, i da bi se to strano ulaganje omogućilo sigurno da je bilo važno rešiti pitanje svojine nad zemljištem i ubrzati dobijanje građevinskih dozvola i druge dokumentacije koja je potrebna za gradnju. Kada pogledamo da je to verovatno bio taj osnovni motiv koji je rukovodio donošenje ovog zakona, pitanje je - koliko je ovaj zakon uopšte uspeo da ova pitanja reši, da simplifikuje proceduru, da li će, kada se gleda ovo oko građevinskih dozvola, malopre smo čuli neke veoma interesantne rasprave, zaista to biti ubrzano ili će biti još više problema ili nekakvih dozvola, na to ću ukazati, koje su možda nepotrebne, da li je zaista izvršeno jedno raščišćavanje pravne procedure ili je ono još komplikovanija i teže primenljiva? To za mene ostaje otvoreno pitanje. Čak mogu da navedem i neke momente gde bi se pokazalo da zaista ima nekih procedura koje nisu potrebne. Da ne bih premnogo oduzimala vremena, smatram da kada je reč o članu 4, traženje sertifikata o energetskoj podobnosti objekta, da je potpuno nejasno ko su ti koje će te sertifikate da izdaje. Zar tehnička komisija ne može da bude stručna, da se to standardizuje, nego je potrebna nekakva služba koja će da izdaje takve sertifikate. Kada je reč o lokalnim samoupravama i drugima može to ponovo da postane jedan monopol i ne znamo ko će to da radi. Imate, na primer u članu broj 8, neki registar investitora na lokalnom nivou. Šta znači registar investitora na lokalnom nivou? Ako sam registrovana kao investitor u Nišu, da li sam onda i u Bačkoj Palanci? Kakvi su to registri? Ko vodi te registre? Čemu služe uopšte ti registri? Umesto slobodnog protoka kapitala, odjedanput imamo neke registre investitora koji su potpuno nepotrebni. Pored toga, imate republičku agenciju za prostorno planiranje, članovi 71. do 81. Ne znam šta će vam ta agencija, zato što ona ima tolika zaduženja da treba samu sebe da kontroliše. Pravimo institucije koje su iznutra u sukobu interesa i koje će unapred biti korumpirane i koje niko živ neće moći da kontroliše. To je možda, gospodine Duliću, ovo što su neki imali neke sumnje da tu može da bude određenih prostora. Nije reč o tajkunima, ali takve neke neprozirne institucije koje se stvaraju svakako izazivaju neku sumnju, od tih registara, kao što sam rekla, do ovakve neke agencije. Zašto državni organ uspostavlja takvu neku agenciju, gde će da zapošljava neke svoje partijske činovnike i da pravi silne, nove institucije? Ne vidi se uopšte zašto je to potrebno. Vrlo često za upotrebne dozvole ti su pregledi čisto formalni. Nemojte da pravite čisto formalne preglede objekata. Neka budu stvarne, pa onda vam sve te institucije koje ste vi ovde nabrojali uopšte ni na koji način vam ne bi bile potrebne, ukoliko ne bi predstavljale čistu formu, a da u stvari nema nikakvog značaja. Za mene je, takođe, važno što je nekada bilo,i moramda kažem sa sociološke strane, učestvovala sam u istraživanjima, recimo, kada je pravljen Novi Železnik, u odnosu na stari koji je bila seoska zajednica i Novi Železnik koji je bio urbana zajednica, pravili smo sociološka istraživanja građana koji žive tamo. Nemate nikakvu javnost od koncepta, a u celom procesu planiranja jednostavno javnost je svedena na onih 30 dana, ali tako kad je to već sve završeno i kada javnost i građani nigde nisu istraživani i nigde nisu anketirani, nigde ne mogu više da učestvuju u samom procesu planiranja, nego kad je sve završeno, onda se opet forme radi daje nekakvih 30 dana, kad oni ništa više ne mogu da urade. Kažem, evo 70-tih godina sam u takovom istraživanju učestvovala, da su se pitali i građani, i koji su odlučivali o svom prostoru i o svom ambijentu, a mi sad vidimo, danas u 21. veku, naši građani nemaju nikakvu šansu da uređuju svoj prostor. Imaju samo u onome, i time ću da završim pošto imamo malo vreme, naša poslanička grupa, da skrenem pažnju, jedino je bila ta nedisciplina i taj haos je bio dat građanima kao mogućnost, to da prave divlju gradnju. Kako će ići ta legalizacija? To je veliko pitanje. Mislim da što se bude više legalizovalo to će drugi trčati da to više urade da stvaraju nove nelegalne objekte. Ne vidi se kako će to uopšte da se spreči, ne vidi se uopšte iz ovog zakona kako će se takva jedna haotična situacija uopšte u budućnosti zaustaviti. Tako da to su nekakva glavna pitanja koja sam imala, a ostaviću još kolegama koji hoće nešto da dodaju, da i oni imaju prilike da kažu, da je možda bilo bolje da smo išli postepenije, zakon po zakon, da smo sistematičnije to uradili, nego što smo dobili ovakav jedan konglomerat ovog zakona, čija primena zaista nije jasna i ima puno znakova pitanja.
Reč ima narodna poslanica Miroslava Pejica, posle nje narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, danas se pred nama nalaze četiri veoma važna zakonska predloga, a kao član Odbora za zaštitu životne sredine najpre ću nešto reći o Predlogu zakona o fondu za zaštitu životne sredine. Podsetiću da smo nedavno usvojili čitav set zakona iz ove oblasti koji se bave ne samo zaštitom, već i sanacijom načinjenih šteta po životnu sredinu. Kako svi ti zakoni ne bi ostali samo mrtvo slovo na papiru, već tada smo najavljivali da predviđeni zakon o fondu zaštite životne sredine se donese. Fond koji nastaje u usvajanjem ovog zakona ima cilj, s jedne strane, racionalno i na najbolji mogući način trošenje sredstava prikupljenih od privrednih subjekata koji nose status zagađivača. Sa druge strane, fond takođe jeste i pružanje pravne sigurnosti privrednim subjektima koji izmiruju svoje obaveze prema institucijama Republike Srbije, što će se u budućnosti veoma značajno odraziti prilikom donošenja odluka nekog investitora u slučaju ulaganja svog kapitala u našu zemlju. Dakle, donošenjem već važećeg seta zakona omogućili smo da sve preventivne mere, kao i kaznene odredbe počivaju na principu zagađivač plaća. Kako bi sredstva prikupljena neposredno od zagađivača namenski bila iskorišćena, neophodno je formiranje fonda u koji će se ta sredstava prikupljati, a potom prema planovima, projektima i potrebama, ta ista sredstva stavljati na raspolaganje sredinama kojima su neophodna. Postojanje jednog ovakvog fonda ne znači samo obezbeđivanje kvalitetnog upravljanja namenskim sredstvima po sili zakona, već njegovo postojanje omogućava konkurisanje kod brojnih međunarodnih finansijskih institucija, kao i kod raznih velikih svetskih fondacija, kojima je svrha upravo zaštita životne sredine. Mogućnosti koje se pred osnivanje ovog fonda javljaju su zaista brojne. To nam najbolje potvrđuje svetska praksa, na osnovu koje možemo zaključiti da je donošenje zakona o fondovima zaštite životne sredine i njihova implementacija doprinela ostvarivanju ciljeva zaštite života i rada, očuvanju prirodne ravnoteže, racionalnom korišćenju prirodnih resursa, korišćenju obnovljivih resursa i, što je najvažnije,obezbeđuje razvoj čoveka u zdravojsredini. Smatram da je ulaganje u životnu sredinu ulaganje ne samo u našu budućnost, već i u budućnost naše dece i svih generacija koje dolaze. Vrednost ovom zakonu svakako daju i transparentnost, odnosno javnost koju on predviđa u raspoređivanju sredstava, kao i javnost u određivanju kriterijuma na osnovu kojih će se vršiti raspodela tih sredstava kao i njihova upotreba. Kao poslanik iz Loznice istaći ću koliko je bitno donošenje ovog zakona za lokalne sredine koji jesu najviše pogođeni raznim vidovima zagađenja. Nadam se da će se u skoroj budućnosti naći mogućnost za saniranje i preseljenje gradske deponije, koja se nalazi na obodu grada Loznice, a sada se toliko proširila da zauzima i deo samog grada. Ipored dosadašnjih velikih napora, uloženih od strane nas iz lokalne samouprave, kao i na velikom razumevanju od strane resornih ministarstava, ovaj problem još uvek čeka rešenje. Uzročne nemogućnosti rešavanja ovakvih ili sličnih problema leži upravo u nenadležnosti već postojećih fondova. Poznavajući probleme iz oblasti ugrožavanja životne sredine i u drugim gradovima i opštinama, ne mislim da se Loznica razlikuje sa svojim problemima iz ove važne oblaste, već samo želim da istaknem koliko je od velike važnosti donošenje ovakvog zakona za svaku lokalnu samoupravu. Samo postojanje ovog fonda omogućava pristup međunarodnim finansijskim tokovima, što će najveću korist doneti upravo lokalnim samoupravama, a samim tim i svim građanima Republike Srbije. Drugi zakonski predlog o kome bih danas želela da govorim je Predlog zakona o socijalnom stanovanju. Nažalost, period tranzicije, ratna dejstva na području stare Jugoslavije, čije posledice ni do danas u Srbiji nisu otklonjene i sve prisutnije posledice svetske ekonomske krize, uslovilo je veoma nepovoljnu socijalnu kartu stanovništva naše zemlje. Iz tih razloga, mi danas u Srbiji imamo socijalno ugroženu grupu stanovništva, koja iz socijalnih, ekonomskih i drugih razloga teško sebi i svojim posledicama obezbeđuje egzistenciju, sa naravno nerešenim stambenim pitanjima. Zbog svega ovog smatram da je od izuzetnog značaja što se danas pred nama nalazi Predlog zakona o socijalnom stanovanju. Podsetiću samo da socijalno stanovanje podrazumeva stanovanje određenog standarda, koje se obezbeđuju uz podršku države i namenjeno je domaćinstvima koja iz socijalnih, ekonomskih i drugih razloga ne mogu da obezbede sebi stan na tržišnim uslovima. Donošenje nacionalne strategije predviđene ovim zakonom će umnogome doprineti rešavanju velikog broja problema ove vrste. Takođe osnivanje republičke agencije za stanovanje, kao i lokalnih organizacija iste namene, sigurno će doprineti kvalitetnom preusmeravanju sredstava kako sa državnog, tako i sa lokalnog nivoa. Vrednost ovakvog dugoročnog i institucionalizovanog pristupa ovom važnom problemu, koji ima za cilj ostvarivanje održive socijalne ravnoteže, svakako leži u većoj mogućnosti pristupa inostranim donatorskim organizacijama, kao i brojnim specijalizovanim međunarodnim agencijama koje se bave kako stručnim, tako i finansijskom pomoću u rešavanju svih ovih problema. Kriterijumi predviđeni ovim zakonom, a koji će ubuduće određivati status lica koja ispunjavaju uslove za neki od vidova socijalnog stanovanja jesu – trenutni stambeni status, visina primanja, invalidnost, broj članova domaćinstva itd. Bitno je i to da sve organizacije koje će sprovoditi strategiju socijalnog stanovanja, kako ovaj zakon predviđa, moraju biti neprofitnog karaktera. Iskoristila bih ovu priliku da pozitivno iskustvo lozničke samouprave ove vrste prenesem i ovom domu. Danas kada govorimo o ovom zakonu, imamo potvrdu da je ovakav način stambenog rešavanja socijalno najugroženijih kategorija moguć. Naime, mi u Loznici imamo već dve stambene zgrade ove vrste, koje su rešile stambene probleme nešto manje od 25 socijalno najugroženijih porodica. Radi se o projektima koji su proistekli na temelju uspešne saradnje lokalne samouprave i stranih donatorskih kuća, uz pomoć Ministarstva za rad i socijalnu politiku. Prvi objekat, odnosno stambena zgrada finansirana je zahvaljujući pomoći japanske Vlade. Namena ovih stanova je rešavanje stambenog pitanja ratnih vojnih invalida. Lokalna samouprava je obezbedila lokaciju i izgradila kompletnu prateću infrastrukturu. Drugi objekat je ostvaren zahvaljujući pomoći švajcarskog SDC-a, a namena ove donacije bila je usmerena na stambeno zbrinjavanje prognanih i izbeglih lica. Iskustva koje je rukovodstvo Loznice steklo realizacijom ovih projekata je ogromno, a na to upućuje i najviša ocena oba donatora i nadležnog ministarstva. Mi smo se već na delu uverili u pozitivne efekte koje je predlagač ovog zakona naveo u svom obrazloženju. Pri tome, prvenstveno mislim na zbrinjavanje socijalno ugroženih grupa stanovništva, ali ne smeju se zanemarivati ni pozitivni rezultati proistekli iz partnerstva javnog i privatnog sektora angažovanog na izgradnji objekata. Iskreno verujem da će donošenje ovog zakona doprineti ne samo formalnom popunjavanju pravnog vakuuma stvorenog prestankom važenja Zakona o porezu na fond zarada, pomoću kojeg se do 2004. godine finansirala solidarna izgradnja, već da će se implementacijom ovog zakona uspešno rešavati nagomilani problemi socijalno najugroženijih kategorija stanovništva u svim opštinama i gradovima Srbije. Verujem da ovakvih primera poput Loznice, a danas smo čuli i Kraljeva, ima još dosta i da će ih posle usvajanja ovog zakona ih biti još više, gde će se uz dobru saradnju resornog ministarstva lokalne samouprave i uz pomoć donatora rešavati problemi najsiromašnijih slojeva stanovništva. Smatram da u ovim teškim vremenima moramo pokazati kolektivnu odgovornost i pomoći onima kojima je najteže. Na samom kraju, želim da kažem da će u danu za glasanje poslanički klub G 17 plus podržati sva četiri zakonska predloga.
Pre nego što dam reč sledećem govorniku, na osnovu člana 85. stav 5. obaveštavam narodne poslanike da ćemo danas rad nastaviti i posle 18 sati raspravom o tački koja u tom trenutku bude bila na dnevnom redu. Ima reč Milica Vojić-Marković, a posle nje narodna poslanica Bojana Stanojević.
Gospodine ministre, koji očigledno trenutno niste tu, ali moram da pohvalim gospodina ministra sa njegovim saradnicima da je uglavnom ovde kada se raspravljaju zakoni ovog tipa, poštovane dame i gospodo poslanici, socijalno stanovanje je zapravo jedna neprofitna i netržišna izgradnja stanova za siromašne građane i za njihove porodice, jer siromašni građani nisu u stanju da po tržišnim uslovima obezbede pristojne stambene uslove za sebe i svoja domaćinstva i svoje porodice. Kako bih rekla, ovo socijalno stanovanje je javni sektor stanovanja koji zapravo polazi najpre od najsiromašnijih građana, a zatim širi i vrstu i broj ciljnih grupa. Ako pogledamo podatke iz 2007. godine u Srbiji, to su poslednji podaci koji govore o siromaštvu Srbije, otprilike 6,6% stanovnika Srbije je živelo ispod granice siromaštva i to je veliki broj koji se kreće preko 500.000 ljudi ili pola miliona ljudi. Podaci iz ove poslednje godine, 2008. godine, još nisu urađeni, ali sve govori da je to preko 10% stanovnika Srbije koji očigledno sebi neće moći da obezbede stanove, uz sve one druge siromašne kategorije koje takođe ne mogu da obezbede stanove. Ipak, ovde je reč o onim najsiromašnijim, a to su tzv. grupe kao što su – žene i deca, porodice sa više članova, osobe sa invaliditetom, stara lica, izbeglice, raseljena lica, pripadnici nacionalnih manjina i etničkih grupa. To je upravo zbog toga što ih je najvećim delom ova vlada, koja za sebe voli da kaže da je socijalno odgovorna, ali očigledno nije vodila računa o ovim socijalnim grupama, dovela do te donje granice siromaštva za godinu dana 4% i više, pa ona mora da ima ulogu i povećanu odgovornost da pomogne ovim kategorijama stanovništva. Stambena politika očigledno ima veliku ulogu i mora da ima tu veliku ulogu u suzbijanju siromaštva, u integraciji nacionalnih manjina i etničkih grupa, kao i svih ovih kategorija stanovništva koje sam navela. To znači da programi socijalnog stanovanja moraju i te kako da budu povezani sa drugim programima socijalne države, posebno sa onim programima koji se tiču socijalne zaštite. U ovoj državi mi imamo jedan mali disparitet, rasipanje na sve strane i nikako da se saglasimo na da na jednom koloseku zajedno utičemo na smanjenje siromaštva. Moram da kažem da je jako dobro što je ovaj zakon konačno ugledao svetlost dana i što je došao u Skupštinu, makar se nalazio i u ovakvoj konstelaciji snaga među još tri vrlo važna zakona. Čini mi se da na taj način neće moći da mu se posveti dužna pažnja, a mojim kolegama koji su se ovom problematikom bavili u odborima i te kako je stalo da se o ovome danas javno govori i da se progovori na ovaj način. DSS je zaista radila dugo na Predlogu ovog zakona, a podneli smo nekoliko amandmana, mislim desetak amandmana iz ove oblasti i mislim da su to kvalitetni amandmani, upravo zbog toga što hoću da apostrofiram i probleme koje smo mi hteli da pokrijemo, a vi ih očigledno u Predlogu zakona niste baš na najbolji način rešili. Meni se čini da vi niste dovoljno konstatovali šta je potenciralo za razvoj socijalnog stanovanja i u regionalnom smislu, i u finansijskom smislu i u kadrovskom smislu. Prosto, to niste dovoljno ni definisali, ni pitali šta su to se naši potencijali. Hoću da kažem, pre nego što smo doneli onaj čuveni zakon o regionalnom razvoju, mi smo imali jedan disparitet 7:1, jednu zaista veliku razliku u razvijenosti u regionima, a sa ovim zakonom gde je sve centralizovano i o svemu odlučuje svemogući Dinkić, koji očigledno voli i da komponuje, to će biti još veći izraženi problem. S druge strane, niste iskoristili ni postojeće kapacitete. Srbija je puna nezavršenih građevina, puna napuštenih objekata i mislim da je vrlo važno da imate precizne podatke o tome. Možda je jednostavnije kupiti ih, uraditi infrastrukturu, negde je i urađena, pojednostaviti i pojeftiniti, što je značajno u ovim uslovima, gradnju stanova. Ovde ne morate da govorite samo o novim stanovima, već kapacitet mogu da nam budu stanovi koji su već izgrađeni, a zapušteni. Takođe nismo zadovoljni kao poslanička grupa što niste precizno definisali kriterijume za izdavanje stanova, definisanje rokova za iznajmljivanje stanova, zatim definisanje cena stanova, ko održava ove stanove, koje su obaveze zakupaca u smislu održavanja zgrade. To su stvari koje moraju da budu regulisane i mi smo našim amandmanima ponudili neka od tih rešenja za koja mislimo da treba da budu prihvaćena. Isto tako kao poslanička grupa se protivimo tome da u ovim vremenima ekonomske krize, kada najveći broj građana ne može da sastavi kraj s krajem, vi formirate još jednu novu agenciju, koja će biti pravno lice i koja će biti praktično pod ingerencijom Ministarstva životne sredine i prostornog planiranja, a mislimo da ovo ministarstvo ima kapacitete i dovoljno je veliko da samo pokrije ovaj posao i da nema potrebe, zaista drsko i bahato, osnivati nove birokratske aparate koji samo povećavaju troškove građana Srbije. Takođe, nigde niste predvideli mogućnost da građani Srbije, koji jesu uplaćivali sredstva i izdvajali sredstva za stambene samodoprinose, pa neki, bogami, i 30-40 godina i otišli u penziju da ne dobiju stan od društva, pod uslovima koje nudi ovaj zakon, dobiju stan na jedan malo drugačiji i jednostavniji način. Navešću kao primer situaciju prosvetnih radnika koji su godinama živeli na selu, živeli u kadrovskim stanovima, stekli penziju i ostali bez stana i bez svih uslova za život. To je jedan primer. Zatim, vi nigde u zakonu eksplicitno ne pominjete ni izbeglice, ni raseljena lica. To ne može da se dogodi, morate o tome da povedete računa. Još uvek imamo problem. Mi jesmo u proteklom periodu zaista dobili velika i značajna sredstva od stranih donatora, nešto smo radili zajednički, lokalne samouprave sa stranim donatorima, i obezbedili nekoliko takvih desetina i stotina socijalnih stanova, ali zaista mislim da je potrebno povesti računa o ovome. Kao poslanička grupa DSS smatramo da je zakon važan, da je važno precizno ijasno definisati sve što smo ovde rekli, zbog toga što ako nešto precizno definišete, onda nema zabune i nema mogućnosti da se na bilo koji način zloupotrebljava. Zbog toga smatramo da naše amandmane možete da prihvatite, da ih pogledate i da o njima razgovaramo. Samo ću reći rečenicu o fondu za zaštitu životne sredine, zato što mislim da treba da se pomene, da je potpuno jedno haotično stanje u Srbiji. Evo vam primer regionalnih deponija. Današnji novinski članak govori upravo o tome. Mislim da je to tema koju moramo da otvorimo. Zaista neću da oduzimam vreme mojim kolegama iz poslaničke grupe, koji zaista imaju zaista šta da kažu na ovu temu, ali samo hoću da kažem da je vrlo važno da se ovde povede računa da ovaj fond u ovom trenutku zaista vodi računa o ravnomernom razvoju, zbog toga što je preuzeo odgovornost da centralizuje nešto što mogu da rade lokalne samouprave. Mi smo kao poslanička grupa podneli niz amandmana i na ovo, zato što smatramo da je nedorečeno, neprecizno i mislimo da ćemo u najboljoj tradiciji, kako smo to radili kad je bio set ovih ekoloških zakona, nastaviti da sarađujemo na tim amandmanima, jer mislimo da su kvalitetni i mislim da možemo da popravimo Predlog zakona.
Reč ima narodna poslanica Bojana Stanojević, posle nje narodni poslanik Mićo Rogović.
Poštovana predsedavajuća, poštovani predstavnici Ministarstva, kolege narodni poslanici, u setu zakona koje danas razmatramo dominira zakon o uređenju prostora i izgradnji i to je svakako jedan od najvažnijih zakona koji ova skupština treba da usvoji. Svedoci smo urbanističkog haosa koji vlada na dobrom delu naše zemlje, prostorne neuređenosti, neadekvatnog održavanja graditeljskog nasleđa i kulturnih dobara, kao i zaštićenih prirodnih celina. Razlog za to je nepostojanje planskih akata, kao i prevaziđenost postojećih planova koji se i dalje primenjuju i nepoštovanje zakona i zakonskih propisa. Sve je to izazvalo potrebu za donošenjem novog, modernog zakona, koji će pokušati da reši ove probleme i u tom smislu i uredi naš prostor. Ono što je vrlo bitno kod Predloga zakona je činjenica da on zaista pojednostavljuje i izradu planskih akata i njihovu primenu, odnosno postupak dobijanja građevinske dozvole. Svima nam je dobro poznata činjenica da se Srbija nalazi među zemljama sa ubedljivo najsporijom administracijom, naročito kada je u pitanju postupak dobijanja građevinske dozvole. Sada je to vreme bitno skraćeno po novom Predlogu zakona, time što je pojednostavljen postupak izdavanja građevinske dozvole i što je daleko manje dokumenta potrebno da bi se do građevinske dozvole došlo, kao što je i skraćen vremenski period za koji odgovorna lica u organima uprave moraju da izdaju ta dokumenta. Smanjen je i broj planova koji je na raspolaganju teritorijalnim jedinicama, i prostornih i urbanističkih. Ono što je vrlo bitno, određeno je koji se planovi moraju doneti za jedinice lokalne samouprave i u kom roku, a kroz Zakon o lokalnoj samoupravi odrediće se sankcije za opštine koje u određenom roku ne usvoje potrebne prostorne i urbanističke planove. Drugim rečima, ako neka opština u određenom vremenskom periodu ne usvoji prostorni plan opštine i plan generalne regulacije, biće kažnjena, sankcionisana na taj način što će se uvesti privremene mere. Dakle, konačno dajemo važnost planskim aktima u onom nivou kakav dajemo i budžetu. Takođe, vrlo je bitno što se uspostavlja hijerarhija dokumenata prostornog i urbanističkog planiranja. Oni međusobno moraju biti usklađeni, tako da dokumenti užeg područja moraju biti u skladu sa planskim dokumentima šireg područja, a svi skupa moraju apsolutno biti usklađeni sa Prostornim planom Republike Srbije. Izradom planskih dokumenata rukovode odgovorni planeri i odgovorni urbanisti, koji odgovarajuće licence dobijaju od Inženjerske komore. Prema zakonu iz 2003. godine, licencu odgovornog urbaniste mogli su da dobiju lica odgovarajuće struke, među kojima su, između ostalih, bili i diplomirani prostorni planeri. Međutim, ovim predlogom zakona njima je to pravo uskraćeno i dovedeni su u neravnopravan položaj u odnosu na ostale tehničke struke. Mislim da u tom smislu treba napraviti korekciju u zakonu i prostornim planerima vratiti iste mogućnosti koje su imali i do sada, odnosno mogućnost dobijanja i licence odgovornog urbaniste. Ono što je vrlo bitno, novim zakonom se uvodi i postojanje centralnog registra planskih akata, dokumenata koje će voditi nadležno ministarstvo. Svi planovi koji će biti doneti na osnovu ovog zakona biće evidentirani u ovom registru i na taj način dostupni svima. Dakle, svako ko želi da dođe do informacije – kakva je namena prostora i koji urbanistički parametri važe bilo gde u Srbiji, moći će to da vidi putem interneta ili već kako to bude Ministarstvo organizovalo. Na ovaj način se, između ostalog, onemogućava bilo kakva zloupotreba kod izdavanja informacija o nekoj lokaciji, a toga smo bili svedoci u velikoj meri za sve ove godine. Inače, to su novi pojmovi koji se pojavljuju u ovom zakonu – informacija o lokaciji i lokacijska dozvola. Informacija o lokaciji najbliža je nekadašnjem izveštaju o urbanističkoj nameni, a lokacijska dozvola je dokument na osnovu kog se radi tehnička dokumentacija, odnosno dokument koji u sebi sadrži sve tehničke podatke i sve urbanističke parametre koji su projektantu dovoljni za izradu glavnog projekta. Detaljno je definisano građevinsko zemljište, oblici njegove svojine, način njegovog korišćenja. Ono što bih posebno izdvojila je problem vezan za uređivanje građevinskog zemljišta. Zakon predviđa da se za uređivanje građevinskog zemljišta plaća naknada i to prema odlukama i programima koje usvajaju jedinice lokalne samouprave. Zakon takođe predviđa da se ta sredstva, dakle sredstva koja se dobijaju od naknade za uređivanje građevinskog zemljišta, koriste isključivo namenski. Međutim, odgovorno tvrdim da to u praksi nije slučaj. Vrlo često se ta sredstva koriste za neke potpuno druge stvari, što je najgore, vrlo često odlaze za plate ljudi koji su zaposleni u lokalnim samoupravama. Mislim da bi u tom smislu bilo neophodno iznaći način kontrole, jer kada bi se sprovela neka opšta kontrola na nivou čitave Srbije, po svim opštinama, bojim se da bi ove moje tvrdnje bile potvrđene. Možda bi rešenje za ovaj problem bio u tome da se u određenom zakonu stvori obaveza da sredstva koja se ubiraju od naknade za uređenje građevinskog zemljišta budu prihod isključivo javnih preduzeća koja se staraju o uređenju građevinskog zemljišta, a čiji su osnivači određene teritorijalne jedinice. U stvari, tu je najveći problem kod onih javnih preduzeća čiji je osnivač opština, odnosno jedinica lokalne samouprave. Tek na taj način bismo omogućili da se ta sredstva zaista koriste namenski, odnosno da se koriste za uređenje građevinskog zemljišta, za pribavljanje građevinskog zemljišta i za izgradnju i održavanje infrastrukture, koja je neophodna za kompletno građevinsko zemljište. Vrlo bitna novina koju ovaj zakon uvodi je mogućnost konverzije prava korišćenja u pravo svojine sa ili bez naknade.Tako se vrši određeni vid restitucije u onoj meri u kojoj to može kroz zakon o uređenju prostora i izgradnje. Ono što je u velikoj meri uticalo na loše stanje u prostornom i urbanističkom uređenju u čitavoj Srbiji, svakako je loš rad inspekcijskih službi, pre svega mislim na građevinsku inspekciju. Postojanje velikog broja bespravnih objekata i nenamensko korišćenje prostora govori o problemu zloupotreba i malverzacija. Ovaj zakon daje veća ovlašćenja građevinskoj inspekciji i njegova adekvatna primena bitno će uticati na promene postojećeg stanja. Dakle, rad građevinske, pa naravno i urbanističke inspekcije i puno poštovanje zakonskog propisa najviše će uticati na pravilno uređenje i korišćenje prostora. Jedna od najčešćih tema iz ove oblasti svakako je legalizacija bespravno izgrađenih objekata. Dakle, predviđa se nastavak ovog procesa, koji je jedno vreme bio zaustavljen, s tim što je detaljno navedeno koji objekti mogu ući u postupak legalizacije, sa kojom dokumentacijom i u kom vremenskom roku. Pri tome, svakako treba voditi računa da su bespravni graditelji drskim nepoštovanjem zakona ugrozili planirani prostorni i urbanistički razvoj područja na kome su gradili i da tu praksu treba trajno suzbiti. Jedan od način svakako je nemogućnost vezivanja bespravnih objekata na infrastrukturnu mrežu, kao i kažnjavanje službenog lica koje izvrši navez bespravnog objekta na bilo koju infrastrukturnu mrežu. U kaznenim odredbama detaljno su navedeni načini kažnjavanja za određene prestupe. Međutim, utisakje da neki prestupi nisu adekvatno rangirani. Primera radi, visina kazni za prekršaje kada odgovorno službeno lice u nadležnom organu uprave, mimo zakona, izda lokacijsku, građevinsku ili upotrebnu dozvolu svakako ne može biti izjednačena sa visinom kazne za prekršaje kada isto to službeno lice ta dokumenta ne izda u propisanom roku. Dakle, stepen društvene opasnosti i posledica koje mogu nastati kada se dokumenti izdaju mimo zakona i planskih akata svakako su mnogo veći i to se mora naglasiti i visinom kazne. U tom smislu sam podnela amandmane i nadam se da ću naići na razumevanje od strane Ministarstva. No, bez obzira na izvesne primedbe, ovo je bez sumnje jedan reformistički zakon, zakon koji otvara mogućnosti za rešavanje mnogih problema koji opterećuju prostorni i urbanistički razvoj Srbije i poslanička grupa ZES će se u danu za glasanje izjasniti za njegovo usvajanje.
Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović, posle njega narodni poslanik Zoran Kasalović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani, u daljem delu rasprave ću se baviti problemima kojima se bavi Predlog zakona o uređenju prostora i izgradnji, a u okviru vremena poslaničke grupe SNS, a ostatak vremena će koleginica Jelena Budimirović govoriti o problemima socijalnog stanovanja. U prethodnom izlaganju došao sam do drugog poglavlja ovog predloga zakona koji se odnosi na građevinsko zemljište. Moram ponovo istaći da je takođe naš stav da bi ovakva problematika morala da se tretira posebnim zakonom. Moram da napomenem da sredinom 60-ih godina prošlog veka zakonom je bila zabranjena prodaja poljoprivrednog zemljišta prve kategorije, odnosno preimenovanje tog zemljišta u građevinsko zemljište, sa jednim osnovnim ciljem da se zaštiti poljoprivredna proizvodnja. Isključivo je to moglo da se uradi zbog utvrđivanja javnog interesa za izgradnju objekata infrastrukture, puteva, železnica, aerodroma, energetskih i sličnih postrojenja. Šta se dešava kod nas, naročito u periodu zadnjih osam godina i sve to pod maskom reformi? Dešava se da ko zna koje količine zemljišta, koji broj hektara poljoprivrednog zemljišta je promenio svoju namenu i sada je pod građevinskim zemljištem. Ako uzmemo samo jedan primer ovde u okolini Beograda, na potezu od Bežanijske Kose, preko Aerodroma, obilaznice oko Beograda, u ranijem periodu se recimo hektarpoljoprivrednog zemljišta kupovao od njihovih vlasnika za 2,5 hiljade nemačkih maraka, a do poseda se dolazilo i kroz privatizaciju preduzeća od strane malog broja ljudi koji sada predstavljaju krupan kapital. Protivno zakonu, najveći deo tog zemljišta iz poljoprivrednog promenio je namenu u građevinsko. Sada vlasnici tog krupnog kapitala prodaju zemljišta po enormnim cenama i recimo na ovom potezu cene se kreću od 500 hiljada do preko dva miliona evra, u zavisnosti od lokacije tog zemljišta. Očigledno je da su namere iz ovog poglavlja građevinskog zemljišta jednokratne i isključivo se odnose na rešavanje briga vlasnika krupnog kapitala. Oni su godinama sticali pravo korišćenja građevinskog zemljišta kroz prethodno navedene načine, ili privatizacijom preduzeća ili manipulacijom sa državnom i lokalnom samoupravom. Sada je valjda zadnji momenat da se ovi problemi reše i da se legalizuje sve do sada što je urađeno. Poklanjanjegrađevinskog zemljišta vlasnicima krupnog kapitala ostavlja najpre državu bez imovine, zatim ista gubi sredstva za ostvarivanje zdravstvene zaštite, održavanje sistema školstva, funkcionisanje penzijskog i invalidskog sistema, daljeg smanjivanja javnog duga. Niko nije ovlašćen da se na ovaj način poigrava i sa našom i sa budućnošću generacija iza nas. One će otplaćivati nečije greške, neznanje ili, u svakom slučaju, zloupotrebu političkog položaja. Ovo sve što govorim nije politika. Ovo je zaista realnost koju će ovaj zakon i njegova primena ozakoniti sve ovo što se u periodu pre njegovog donošenja dešavalo u Srbiji. Kada bi sve bilo dobro, u ovom poglavlju građevinskog zemljišta, kada je reč o članu 106. koji govori o konverziji prava korišćenja u prava svojine uz naknadu, zašto ovlašćenja koja ministar ima u članu 205. i ne propisuju koji je to model i način formiranja cena i za član 106. i za član 108? Svi znaju koliki je broj državnih i društvenih preduzeća, recimo, iz stečaja kupljen i u kolikom broju se od njih odvija proces proizvodnje. Da problem bude još veći, sa kolikim i kakvim zemljišnim fondom raspolažu ova preduzeća? Zar će, i pored toga što su za mala novčana sredstva kupljena ova preduzeća i giganti, da im se da pravo, i pored toga što u ovim objektima nema procesa proizvodnje i pored toga što se u ovim objektima ništa ne radi, pravo i ujedno nagrada sa hektarima građevinske zemlje? Ovim zakonom, tj. pretvaranjem građevinskog zemljišta u svojinu, onemogućava se i sprovođenje restitucije naturalnim povraćajem. Ranije utvrđena vrednost finansijske kompenzacije za imovinu koja se ne može vratiti u naturalnom obliku je, ako se sećate, negde oko četiri milijarde evra, a za 20 godina ona će dodatno opteretiti javni dug, odnosno budžet Republike Srbije za novih 10 milijardi evra. O tome neko ko je radio nacrt i predlog ovog zakona nije previše razmišljao. Izdavanje zemljišta pod zakup delom bi i probleme koje sam u prethodnom obrazloženju navodio rešavalo. Uostalom, jedno simbolično poređenje. Da li bi neko, recimo, koji dobija 7 hiljada evra godišnje za zakupninu svog stana, a prodajom za taj stan dobija 50 hiljada evra, prodao ili izdao stan? Verovatno binastavio sa njegovim daljim izdavanjem. Sledeće poglavlje u obradi ovog predloga zakona jeste izgradnja objekata, koja takođe po svom značaju zaslužuje, kao i prethodno navedena poglavlja, poseban zakon. Ovaj zakon bi trebalo da uredi obaveze i državnog i privatnog investitora. Investicije u kojima država učestvuje kao većinski partner, a to su investicije preko 51%, trebalo bi da budu pod ozbiljnijom društvenom kontrolom, a to podrazumeva najšire učešće javnosti u jasnom utvrđivanju potreba izgradnje planiranog objekta. Moram da napomenem da se mnogi državni, objekti lokalne samouprave u prethodnom periodu, pa i sada, izgrađuju i bez projekata i bez građevinske dozvole. Zatim, najšire učešće javnosti je u procesu finansijskog predračuna i plana realizacije, projektantska rešenja moraju se obezbediti javnim konkursom, ustupanje, planiranje, projektovanje, revizija projekata, izvođenje, opremanje i nadzor isključivo se moraju obezbediti javnim konkursom. Knjigovodstvo i državne investicije moraju biti javna isprava, u svakom momentu dostupne javnosti. Smisao ovih mehanizama je zaštita društvenog interesa. Kada su u pitanju privatne investicije, uključujući i one u kojima država učestvuje kao manjinski partner, odgovornost za uspešnost tih investicija mora da leži isključivo na investitoru. Država je odgovorna za kontrolu sprovođenja građevinske dozvole, kao uslova za dobijanje upotrebne dozvole i stvaranje uslova da se građevinska dozvola ne može menjati u toku realizacije investicija. Ukoliko u toku izgradnje investitor nije postupio po građevinskoj dozvoli, ne bi mogao da dobije upotrebnu dozvolu i tako je investitor prisiljen da poštuje pravila igre. Nažalost, to se kod nas ne shvata kao dovoljna važnost upotrebne dozvole, do te mere da određen broj objekata funkcioniše bez nje. Podneli smo amandmane na ovu oblast i očekujemo da će njihova primena popraviti dodatno ove članove i da će poboljšati postojeći zakon. U tom slučaju, neće se dešavati situacija kao što je, recimo, u Bečeju radnik pao sa skele prilikom izvođenja radova na fasadi, iz razloga što je izvođač za izvođenje radova angažovao radnike na crno i radi se ujedno o nestručnim radnicima i radnicima koji nisu znali da postave fasadu. Setite se samo nesreće koja se desila u Novom Sadu, kada je stradalo osam tinejdžera. Sve to zato što zakon, a i delom ovaj predlog zakona, omogućava investitoru adaptiranje poslovnih prostorija uz angažovanje radnika na crno, pa se dešava situacija da ni on, a ponajmanje radnici koji izvode radove, nisu znali da postoje sistemi protivpožarnih premaza, odnosno materijali, protivpožarni premazi, kojima se može zaštiti drvo. Zakon je kriv što se desilo da padne zgrada u Dubljanskoj ulici u Beogradu, jer dozvoljava da pojedine firme sa dva rovokopača i četiri kamiona izvode ovako opasne iskope. Takođe, kada je sa „Simpove“ robne kuće u Beogradu pao deo fasade i kada, na svu sreću, nije povredio nikoga, nego samo oštetio auto. Moram da vas podsetim i na slučaj kada se zbog požara u jednom stanu u Pančevu deo stanara te lamele našao na ulici, odnosno tom izazvanom situacijom postali su beskućnici. Sve ovo smo predvideli, poboljšanje pomenutim amandmanima iz ovog dela kojima se bavi zakon, da se ovakve i slične stvari ne bi dešavale. Imamo situaciju da su se građani jedne lamele, odnosno zgrade u Kuli posvađali do te mere da su bukvalno doveli do incidenta koji je bio na granici tuče i do mogućnosti da neko strada, iz razloga što stanari nižih nivoa nisu hteli da učestvuju u rekonstrukciji krova te zgrade koji je prokišnjavao. Predlog zakona, kao i prethodni zakon, omogućava i dalje rad na crno, samim tim što je neplaćanje PDV-a i prikazivanje materijala kao troškova omogućeno njegovim predlogom. Predloženim amandmanima koje smo podneli obuhvata se prijava svih radova, pored ostalih nadležnih organa koje navodite u Predlogu ovog zakona, i građevinskoj inspekciji i inspekciji rada, čime bi prethodni problemi bili otklonjeni. Da ne nabrajam sve nesreće, da nabrojim još zadnju nesreću koja se desila zbog svih ovakvih propusta koje ovakav zakon može da dozvoli sebi i ako ne budete usvojili predložene amandmane, nažalost, i u budućnosti može dolaziti do sličnih, a to je situacija kada se na Zlatiboru srušila zgrada, srećom, bez žrtava. Ovih dana je aktuelna situacija jedne zgrade na Zvezdari, gde su se kupci stanova našli u čudu, jer su kupljeni stanovi bili pod hipotekom od strane investitora. Godine 2006. je investitor sklopio ugovore o hipoteci na zgradu sa „Volks bankom“ i za to vreme je, a i pre toga, i posle toga je prodavao stanove, a da je čak i deo prodaje išao preko ove banke. Pitamo se šta se sve u ovoj oblasti može dešavati i sa čime se sve eventualni kupci mogu susretati? Investitor duguje za taj objekat 360 hiljada evra, a objekat vredi preko dva miliona evra i proizilazi da se iz svih tih okvira može to i regulisati. Bili bismo zadovoljni kada bi bilo više vesti tipa ove da po programu za izgradnju neprofitnih stanova, po cenama kao što je jedan kolega naveo, 360 do 800 evra, u zavisnosti od mesta lokacije, bude sve više ovakvih stanova. Da podsetim ministarstvo da je ovaj predlog i na radnoj verziji kod njih na stolu. Na kraju, dolazimo do poglavlja koje se u ovom predlogu zakona bavi legalizacijom objekata. Procena vašeg ministarstva je da je ovakvih projekata u Srbiji preko milion. Koren problema legalizacije, gledano sa stanovišta SNS, leži u dva različita segmenta. Prvi segment je izgradnja stambenih i malih zanatskih objekata za ličnu upotrebu, život i rad, koji su uglavnom nastali migracijama u periodu od 1991. do 2000. godine, pa i posle nje, i sve to se dešavalo zbog svih poznatih razloga i dešavanja i događaja na prostorima bivše Jugoslavije. To su objekti koji su uglavnom na neuređenom zemljištu, za koje je potrebno izgraditi neophodnu infrastrukturu. Drugi primer je izgradnja stanova i objekata radi njihove komercijalizacije. To sasvim treba odvojiti i ovim poglavljem legalizacije i, s obzirom na to, SNS je podnela i amandmane na ovo poglavlje Predloga zakona. Drastični primeri u beogradskim opštinama, odnosno u gradu, gde je preko 400 hiljada nelegalizovanih objekata: recimo, za opštinu Zemun je podneto zahteva 21.600, odobreno 6.300, izdato samo 1.000 dozvola, a odbijeno 1.100; ili na Voždovcu, kao drugom primeru opštine, 17.700 podnetih zahteva, odobreno 7.000, odbijeno 1.000, izdato samo 900 dozvola i tako redom drugi primeri na ovu temu. Za dosadašnji loš učinak legalizacije objekata sagrađenih do maja 2003. godine ne treba kriviti manjkavost tehničke i pravne dokumentacije koju poseduju privatna lica, već i neažurnost lokalne samouprave i sve probleme koje ste vi čak, gospodine ministre, delom izložili o ovoj oblasti. S obzirom na vreme koje treba da ostavim svojoj koleginici, hoću samo da napomenem da ne možemo legalizovanje objekata zbog propusta državne ili administracije lokalne samouprave deliti na period od 13, odnosno 20. maja 2003. godine, na period posle toga, jer veliki broj rekonstruisanih i izgrađenih objekata je i u ovom periodu. Ajte jednom da kad već ovu oblast pokušavamo da rešavamo da to bude danom donošenja ovoga zakona i da u tom smeru učinimo sve napore.
Reč ima narodni poslanik Milan Avramović, posle njega narodni poslanik Zoran Ostojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao neko ko se ozbiljno bavi analizom Skupštine grada Beograda, moram izneti u prilog i te dokumente i dokaze da je ovo čisto tajkunski zakon i da demantujem ministra koji je pokušao na sve načine da taj termin izbegne. Dakle, podsetiću vas samo na sednicu Skupštine grada koja se održala pre mesec dana ili tridesetak dana, na kojoj se na dnevnom redu našla tačka dnevnog reda izmena Odluke o visini naknade za korišćenje zemljišta, u kojoj se menja jedna odredba koja kaže da svako lice koje izmiri sve obaveze u jednom cugu ili odjedanput ima pravo na popust od 30% i da postojeća izmena faktički daje prednost da svako lice koje izmiri ili plati kompletne obaveze koje ima na osnovu zakupa ima pravo povećanja sa 30% na 50%, sa obrazloženjem povećanja prihoda u budžetu Grada zbog ekonomske krize. Moram da vas podsetim na to da je na jednoj od narednih sednica na rebalansu budžeta, koji se takođe našao na dnevnom redu zbog ekonomske krize, po ovoj stavki, to jest, po ovoj nameni, dat umanjen prikaz za 3,5milijardi dinara prihoda u Skupštini grada Beograda po osnovu odluke koja je donesena nepunih mesec dana ranije. Moram da podsetim i to da su odbornici Srpske radikalne stranke tražili da isti princip ili aršin davanja popusta na jednom cugu isplaćenih obaveza ili duga važi i za lica tj. građane koji su u procesu legalizacije. Skupština grada je ovaj predlog odbila i time se u samom startu postiže dokaz da je u pitanju tajkunski zakon koji brine samo o interesima velikih kapitalista, ne i običnih građana, jer jedna pravila važe za obične građane, a druga pravila za velike kapitaliste. No, kada je to tako u glavnom gradu ove zemlje, ni u samoj zemlji nije drugačije. Podsetiću vas i na sastanak ili komisiju koja je određena za utvrđivanje činjenica vezanih za postupanje nadležnih organa i organizacija u vezi sa statusom Luke Beograd, koja je održana 15. 05. 2009. godine, u kojoj je predsednik beogradskih radikala pitao gradonačelnika da li mu je poznato da je ugovorom iz 1961. i ugovorom iz 1975. godine precizirano da se to zemljište daje na korišćenje pod uslovom da se obavi isključivo lučka delatnost. On kaže – jeste. Na drugo pitanje – da li je stav grada Beograda da grad ne treba da oduzima zemljište u skladu sa zakonom, gradonačelnik kaže: Moj stav je da grad treba uzme svo zemljište koje ikako može na bilo koji način da se uzme. Sledeće pitanje je bilo – da li vam je poznato, gospodine Đilas, da se, u skladu sa Zakonom o planiranju i izgradnji, zemljište koje nije privedeno nameni do kraja maja 2006. godine oduzima, odnosno prestaje pravo korišćenja zakupcu. Gradonačelnik Dragan Đilas objašnjava to ovako: Jeste, s tim što taj zakon treba da prati zakon o denacionalizaciji i restituciji, koji nažalost nije usvojen. Pazite sada ironiju: Očekujemo da će se novim zakonom, koji će se uskoro pojaviti u Skupštini Srbije, biti napokon regulisano šta se dešava sa takvim zemljištem. Evo, taj zakon je došao u Republičku skupštinu. Jasno se vidi da gradonačelnik nije hteo da oduzme zemljište od Luke Beograd, jer je na to bio u obavezi po zakonu iz 2003. godine, pa se i poziva na zakon koji tek treba da se usvoji, a taj isti zakon poklanja nešto što nije državno trećem licu ili nešto što je državno za obično bescenje. Podsetiću vas da je i sam gradonačelnik, bez uporišta u Zakonu o lokalnoj samoupravi i Statutu grada Beograda, potpisao Memorandum o razumevanju sa Lukom Beograd. Podsećam vas, gospodine Duliću, i na vaše neke izjave, jer je jasno da tu razumevanja i Luke i Grada ne može da bude, jer ste vi sami rekli da promene plana neće biti, jer je ovo jedna od četiri strateške luke u Srbiji. Pitam vas da li ste i hoćete li kazniti gradonačelnika merama koje ste predvideli ovim zakonom zato što je 12. marta boravio na sajmu nekretnina u Kanu, na kojem je predstavio projekat „Beograd, grad na vodi“? Ukoliko po prostornom planu Beograda, prostornom planu Srbije i po generalnom planu Beograda do 2021. godine jeste predviđeno da na tom mestu bude privredna delatnost i da bude luka, a ne stambena zona. Ovo se samo postavlja kao pitanje zbog toga što se može doneti zaključak da je gradonačelnik odavno počeo da sprovodi ovaj tajkunski zakon, iako još nije usvojen, jer je plan Luke Beograda, tj. njenih kupaca, Beka i Miškovića, bio odavno, što je i osnovni razlog kupovine Luke, da se tu napravi stambena zona. Moram da pomenem neke osnovne nedoumice vezane za ovaj zakon. Znate da smo mi iz SRS uvek insistirali, posebno u zadnjih godinu dana, na izradi i planskoj dokumentaciji, zato što je to jednostavno motorni razvoj privrede, ako je to uopšte moguće posle ovakvog predloga zakona izvesti. Želeo bih da pomenem i one nedoumice koje se odnose na delove ovoga zakona. Zakon govori uostalom i o nekim novim terminima koji nisu poznati urbanizmu i to je očigledno lik i delo Aleksandre-SaškeDamjanović, koja je avanzovala iz opštine Savski venac kao kadar DS u ovom ministarstvu. Podsetiću vas da lokacijska dozvola ili termin lokacijske dozvole ne postoji i da je lokacijska dozvola nešto što sadrži sve uslove i podatke potrebne za izradu tehničke dokumentacije, u skladu sa važećim planskim dokumentima. Postavljam pitanje – zar to nisu urbanistički parametri i ostali urbanistički podaci, elementi koje je propisao planski urbanistički dokument? Lokacija u svom semantičkom značenju već je definisana i nema potrebe koristiti je za dozvolu i uopšte termin – likacijska dozvola. Moram da vam skrenem pažnju i na bruto razvijenu građevinsku površinu, na šta se odnosi, ali da ne bih gubio vreme, to ću kroz amandmane. Indeks zauzetosti parcele ili tačka 2) člana 2. indeks 13, u kojoj se kaže da je horizontala projekcija izgrađenog odnosno planiranog objekta, šta to u stvari znači? Površina pod objektom je uvek bila bruto izgrađena površina. Objekti na tlu ne povećavaju se nikakvom geometrijom niti aritmetikom, odnosno projekcija gornjih etaža ne menja stanje na terenu. To ću vam kroz amandmane koje smo pisali, čak i na ovaj član, detaljno pojasniti da ne bih gubio vreme. Razlika između odgovornog planera i odgovornog urbaniste ne postoji i ne znamo koja je suština razdvajanja u ovom zakonu. U ovom predlogu zakona, kao i u prošlom, došlo je do razdvajanja planera od urbaniste, tako da se pod planerom mogu smatrati samo svršeni prostorni planeri, što je u ovom prevodu slučajna veza između naziva struke i vrste posla. Pitam vas šta je sa inženjerima arhitekture, građevine itd? Zloupotrebe u zakonu, obaveza raspisivanja urbanističko-arhitektonskog konkursa za rešenje lokacije koje su od značaja za jedinicu lokalne samouprave. I opet vas pitam šta je osnov i na osnovu kojih kriterijuma lokalna samouprava može da određuje šta je od njenog značaja, a da time ne ugrozi interes ostalih na svojoj teritoriji. Navešću vam primere, gospodine Duliću, u kojim možete jasno da dokažete vašu tvrdnju, da stojite čvrsto iza ovog zakona, blokove jedan i 20 na opštini Savski venac. To je slučaj koji gospođa koja sedi pored vas vrlo dobro poznaje, jer potiče joj radno iskustvo sa opštine Savski venac, u kome jedan blok predstavlja ostrvo u centru Beograda zato što to želi lokalna vlast da sprovede pod interesom lokalne samouprave. Kako se ostvaruje taj interes? Anketiranjem građana iz Stratedžik marketinga ili nekog drugog kol-centra koji ima zadatak da pita građane šta bi želeli da bude na toj lokaciji. To je zloupotreba ove tačke i ovu tačku morate izmeniti ili prihvatiti hitno amandman SRS. Ono što je vredno napomenuti jeste da je opštepoznatoda u javnosti postoje samo dve javne rasprave, jedna 27. februara u sali Građevinskog fakulteta i druga je bila 10. februara u Subotici, da ni na jednoj od tih prezentacija, tj. javnoj raspravi nije prikazan koliki je raspon između tržišne vrednosti zemljišta i one koja je otkupna cena. Moram radi građana, zbog javnosti koja nije upoznata i zbog činjenice koju uporno ignorišete, da pročitam jedan deo člana 108, koji omogućava tajkunima, tačnije Klubu privrednika iz Šekspirove, koji stoji iza ovog zakona i koji traži povraćaj svojih sredstava koji je uložio prilikom formiranja Vlade, da se na ovaj način sredstva vrate. Kaže se ovako: ''Lica koja su u skladu sa ranije važećim zakonom kojim se uređuje planiranje i izgradnja ostvarila pravo zakupa na rok preko 50 godina, na ostalom neizgrađenom građevinskom zemljištu u državnoj svojini, mogu ostvariti pravo na konverziju prava zakupa u pravo svojine na tom zemljištu, isplatom preostalog iznosa ugovorene zakupnine u celosti, uvećane za 1% od utvrđene tržišne vrednosti tog zemljišta u momentu konverzije prava.'' Građani Srbije, pitajte sami sebe ili bilo koga u svom okruženju - koji proizvod možete kupiti sa 99% popusta, 1% tržišne vrednosti cene ministar odobrava otkup licima koji su napravili zakup preko 50 godina. Svi su uzimali zakup najmanje na 99 godina. I šta ovim radite, ministre? Poklanjate zemljište koje nije čak ni državno. Gde je zakon o restituciji? Gde su zakoni o privatnoj svojini, gde o nacionalizaciji itd? Nema, zato što niste mogli da ih sprovedete, jer ste uradili od 2000. godine ogromnu privatizaciju. Vama je ta privatizacija išla u korist, jer ste za tu privatizaciju u vladajućoj većini, ne kažem lično za vas ministre, uzimali ogroman profit, i sada kada treba da vratite taj novac nemate i kažete da će to doći u nekom narednom periodu. U kom periodu će to doći? Pričate da je taj period od 2000. godine, a sada je 2009. godina. Kada će doći zakon o restituciji? Ne znate ni sami, zato što ste sve od državne imovine pretvorili u privatnu, zato što ste uzimali proviziju. Jedan posto od utvrđene tržišne cene koju propisuje poreska uprava, čak ni ne javnom licitacijom ili nadmetanjem, jeste jasan signal za zloupotrebu, posebno lokalnih samouprava, koje su se i ovako ogrešile o ovaj zakon iz 2003. godine. Podsetiću vas da smo tražili kao SRS da se ovaj zakon iz 2003. godine stavi van snage, zato što nije omogućio legalizaciju svih objekata ravnomerno i zato što je tražio novčanu nadoknadu za legalizaciju ljudima koji su to već platili kroz infrastrukturu, uvođenje infrastrukture tamo gde su gradili objekte. Ako uzmemo i to da poreska uprava procenjuje vrednost tržišne vrednosti i ako uzmemo i to da se plaća razlika između tržišne vrednosti, a ne 1% kako piše u zakonu, to je čist dokaz da je u pitanju poklanjanje državne imovine licima koja su već privatizovala firme. Firme se privatizuju zbog zemljišta, zbog lokacije. Uzmite primer BIGZ-a, "Luke Beograd", uzmite prime "Ušća", uzmite koji god hoćete primer. Uzmite sve ono što su strani ulagači kao uložili i zašto su uložili? Zato što ste im obećali ovo što je danas na dnevnom redu. Sada da vas pitam nešto vezano za očuvanje nacionalnih državnih interesa, pošto ste vi socijalno odgovorna Vlada. Šta ćemo sa srpskom imovinom na KiM? Šta ćemo sa imovinom koju su pokupovali šiptarski tajkuni? Šta ćemo sa pumpama koje su u Srbiji a u vlasništvu su Šiptara? Šta ćemo sa trgovinskim lancima koji nisu u vlasništvu čak ni Srba? Da ostavimo Beka, Deltu i sve ove na stranu, šta ćemo sa tom imovinom? Kako su dolazili do te imovine? Kako ćemo da obeštetimo ljude čija je to imovina? Postavlja se jedno prosečno pitanje - zašto ste poklonili državnu imovinu tajkunima koji imaju para da otkupe 1% tržišne vrednosti koju procenjuje poreska uprava? Kada dobijemo taj odgovor, shvatiću da ste vi u pravu. Ovo što nema zakona o privatnoj svojini, a stavljate sve u privatne ruke doživotno, ne na 99 godina, ostavlja državu bez prihoda. Država bez prihoda je država bez budžeta, naveo sam kako to funkcioniše u Skupštini Grada, država koja nema socijalno odgovornu vladu, i vi to ovim zakonom dokazujete. Sve ostale detalje ćemo u raspravi o pojedinostima. Ne bih da uzimam vreme svojim kolegama. Ministre, dobro razmislite šta ste uradili ovim zakonom i dobro razmislite da nećete stradati od Kluba privrednika u Šekspirovoj, u kojoj vedre i oblače Delta i Beko, zato što ovaj član 108. neće proći.
Reč ima gospodin Zoran Ostojić.
Poštovana predsednice, uvaženi gospodine ministre, koleginice i kolege narodne poslanice i poslanici, neko od prethodnih kolega rekao je da je ovaj zakon materija kojoj pripada jedno desetak zakona, a sve je zgurano u ovaj zakon. Mislimo da bar dva zakona obuhvataju ovu materiju, a to je zakon o gradskom građevinskom zemljištu i zakon o uređenju prostora i izgradnji objekata. Nismo zadovoljni što je sve ovo stavljeno u jedan zakon. Zakon je prilično nejasan, konfuzan i verujem da će biti teško ga primeniti. Da li će tajkuni ovim zakonom moći da legalizuju svoju zemlju? Verovatno da i verovatno je to bila jedna od intencija ovog zakona. Da li će ovaj zakon i dalje oboriti građevinsku aktivnost i izgradnju stanova? Mislim da hoće. Verovatno to nije bila namera zakonopisca. Ako je ovaj zakon imao ambiciju da uradi reviziju privatizacije, bojim se da je to nerealna ambicija i zato mislim da će ovaj zakon dovesti i do pada građevinske aktivnosti. Mislim da svakako neće dovesti do pojačanog ulaganja ili rasta ulaganja stranog kapitala u ovaj sektor, jer, na kraju krajeva, ovaj zakon u tradiciji, hajde da kažem, sistema u kome smo živeli decenijama i dalje beži od svojine kao đavo od krsta. Vidi se to i po 1. članu gde se svojina ni ne pominje kao materija koju uređuje ovaj zakon. Mislim da je ovde faktički država, čija je kasa prazna, našla način ili zamišlja da će uzeti neke pare. U redu, uzeće pare od ljudi koji su sticajem okolnosti gradili bez dozvole, ali neke velike pare sumnjam da će se ovde namaknuti. Mislim da će baš to što je pokušaj revizije privatizacije zaustaviti ulaganja u građevinarstvo i zemlju. Nažalost, čak i kada je u pitanju privatizacija, koliko vidimo postoje dva aršina. Jedno je već obavljena privatizacija i tu će onaj ko je kupio morati da doplati za prevođenje zemlje iz prava korišćenja u pravo svojine, ali nije jasno šta će biti sa budućim privatizacijama. Tu nigde nije jasno i to je naša zamerka ovom zakonu, to što je nejasan, teško primenljivi verovatno će onima koji znaju i umeju omogućiti da završe posao, a oni koji ne znaju i ne umeju, i nemaju novac i veze, neće omogućiti. Zato mislimo da je bilo bolje ovu materiju podeliti u dva zakona. Mnogo ozbiljniju javnu raspravu sprovesti, jer je ovo jedan od temeljnih zakona, a svakako mislimo da nije pošteno ni fer ovaj zakon usvojiti pre nego što je donet zakon o restituciji i vraćanju imovine. Moram, gospodine ministre, i vašu Vladu da podsetim da smo poslednja komunistička zemlja u Evropi koja nema takav zakon. Čak ga je i Albanija donela i mislimo da bez iskrene primene četiri zakona koja se tiču ljudskih prava, a jedno od osnovnih ljudskih prava je pravo svojine, a to su zakon o lustraciji, to su oni koji su kršili ljudska prava građana, zakon o rehabilitaciji, to je zakon koji vraća građanska prava onima kojima su kršena, zakon o restituciji i zakon o privatizaciji. Ta četiri zakona su temelj tranzicije jedne zemlje iz totalitarnog u tržišni sistem. Nažalost, biće ovaj zakon za neke majka, a za neke maćeha. Svakako smatramo da nelegalno izgrađeni objekti do 2003. godine treba da budu legalizovani, ali nam se čini da svaka vlada polazi od pretpostavke da svet počinje od nje, pa zato čujemo da se sada predlaže da i ovo vreme, kada je nelegalna gradnja bila krivično delo, uđe u legalizaciju, što nije sporno sa nekakvog socijalnog i ljudskog stanovišta. Sporno je sa stanovišta jačanja poverenja građana u pravnu državu, jer će sutra neka druga vlada takođe zamisliti da svet počinje od nje, pa će možda legalizovati i neke buduće nelegalne objekte. U svakom slučaju, mnogo je konfuzija oko ovog zakona.
Reč ima narodni poslanik Milan Lapčević.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, prvo imam načelnu primedbu oko uopšte sazivanja ove sednice, na kojoj su 24 tačke dnevnog reda, a među te 24 tačke bar za 20 se može reći da predstavljaju zakone koji su temeljni za pojedine oblasti. Tako imamo zakone o medijima, o kulturi, set krivičnih zakona, set zdravstvenih zakona, set zakona iz oblasti obrazovanja i ovaj set zakona, koji su na istoj sednici, i to polovinom jula, sve strpani u najviše dve nedelje rasprave, gde ćemo postaviti temelje za mnoge oblasti usvajanjem ovih zakona. Mislim da je ovaj način sazivanja sednice zaista krajnje neozbiljan, a mislim i da je namera predlagača bila da se u drugoj polovini jula, kada je većina ljudi na odmorima i kada pažnja popušta, naravno i kada je pažnja narodnih poslanika manja, da se neke stvari provuku. Prosto je to utisak od kog se ne može pobeći. Takođe, ovaj set zakona iz oblasti građevinarstva predstavlja vrlo obimnu materiju, naročito zakon o uređenju prostora i izgradnji, koji u okviru sebe ima bar pet-šest zakona. Pored njega su i zakon o socijalnom stanovanju, fondu zaštite životne sredine i zakon o državnom premeru i katastru. Kada se sve to svede na ukupnu raspravu od 10 sati, odnosno po poslaničkim grupama, konkretno za našu poslaničku grupu jedva nekih 40-ak minuta, onda se jasno može doći do zaključka da se želelo namerno da se izbegne svaka ozbiljnija rasprava i ozbiljnije predočavanje nedostataka pojedinih zakonskih rešenja u ovako kratkoj raspravi. Nemoguće je obraditi ovoliko obimnu materiju samo jednog zakona za predviđeno vreme, a kamoli svih ovih zakona. Pored nesporne činjenice da u ovom zakonu postoje izvesni pozitivni pomaci, recimo, uvođenje energetskih parametara kao obavezu kod planiranja, odnosno kod projektovanja, i kasnije kod izgradnje objekata, zatim, obavezu prilagođavanja novih objekata osobama sa invaliditetom, s tim što tu mislim da je malo prestrogo rešeno da samo one zgrade koje imaju samo preko 10 stanova moraju da te stambene objekte prilagode osobama sa invaliditetom, ali ne i one koje imaju npr. osam stanova, što mislim da nema nikakve logike, jer svaki objekt kolektivnog stanovanja može biti potencijalno potreban bilo kojoj osobi sa invaliditetom, te je u tom smislu trebalo drugačije to rešiti. Takođe, pomak je i to što će dosadašnje pravo korišćenja zemljišta preći u pravo svojine što će omogućiti mnogim vlasnicima objekta da kroz vlasništvo nad zemljištem mogu da kreću u mnoge druge aranžmane, tipa kreditnih dogradnji i sličnih stvari. Ono što nije dobro, što mislim da otvara u ovom zakonu mnoge sumnje i mogućnost manipulacije, jeste čitavo poglavlje koje reguliše gradsko građevinsko zemljište. Naime, gradsko građevinsko zemljište u javnoj svojini se može otuđiti po odredbama člana 96 - može se otuđiti ili dati u zakup i neposrednom pogodbom, recimo u slučaju pribavljanja građevinske dozvole vlasniku bespravnog sagrađenog objekta koji je zahtev podneo u rokovima propisanim ovim zakonom, ako je izgradnja tog objekta u skladu sa uslovima predviđenim ovim zakonom. Drugim rečima, imate vlasnike objekata koji su te objekte podigli na državnom zemljištu, naravno bez građevinske dozvole, podneli zahtev za legalizaciju tog objekata i onda na osnovu ove odredbe zakona, taj vlasnik objekta traži da neposredno pogodbom pribavi zemljište od nadležnog državnog organa, u ovom slučaju verovatno od opštine. Mislim da je to krajnje nezgodna odredba jer ćemo imati masu objekata koji će se legalizovati na ovaj način, a da su pri tom ti objekti izgrađeni na zemljištu koje nije njihovo vlasništvo, odnosno državno je vlasništvo. Šta to sada znači? To znači da će država otuđiti ogromnu imovinu i to neposredno pogodbom sa onima koji su vlasnici objekata. Može se samo naslutiti šta će se desiti u slučajevima kada su, recimo, investitori, koje često nazivaju tajkunima, ušli u gradnju objekata na državnom zemljištu na mig vlasti, izgradili ogromne stambene zgrade, sada te stambene zgrade prodati po enormnim cenama, a zemljište nabaviti od opštine direktnom pogodbom tako što će reći – evo, recimo, 1.000 dinara po kvadratu. Mislim da se na taj način otvara jedno opasno poglavlje gde će doći do mnogih manipulacija i zloupotreba. Jasno je da je gradsko građevinsko zemljište jedan od najvećih državnih resursa privrednih, a u ovom slučaju razvojnih resursa, te u tom smislu su i odredbe člana 105. odnosno 106. interesantne, gde će svo javno zemljište koje su do sada koristili državni organi, odnosno opštine i gradovi preći iz prava korišćenja u pravo svojine. Tu se pominje i zemljište koje je do sad koristila Vojska Srbije i za nju neće važiti isti rokovi, odnosno rokovi za prenamenu tog zemljišta, prevođenje u pravo svojine će važiti dve godine od dana donošenja ovog zakona, za razliku od ostalog zemljišta. Prosto se postavlja logičko pitanje zašto za ovo zemljište važe drugačiji rokovi i drugačiji aršini. Činjenica je da širom Srbije u skoro svakom većem gradu gde vojske danas nema, odnosno gde se ne koriste vojni objekti i vojne kasarne, da je to zemljište u najboljim delovima grada i predstavlja trenutno najinteresantniji resurs za građenje. Konkretno, na primer u Nišu postoje četiri kasarne koje se ne koriste, jedna je oko sto hektara, druga oko dvadeset, a treća i četvrta oko pet, odnosno osam hektara. Nijedna od tih kasarni se ne koristi, a zemljište se nalazi u samom centru grada. Vojska to zemljište ne daje gradu, odnosno traži i trguje sa gradom, tražeći da se izgrade stanovi i da im se daju zauzvrat za to građevinsko zemljište. Mislim da ne postoji zemlja nijedna na svetu gde vojska na primer ili železnica u drugom slučaju, ili neka druga pravna lica dobili su zemljište na poklon od države, a sad ta pravna lica trguju sa opštinama, odnosno sa državom, menjajući to zemljište za neke druge objekte. Mislim da je to zaista neprimereno i da se u ovom slučaju mora stati na tome na put, jer gradsko građevinsko zemljište koje trenutno koristi Vojska Srbije može biti veoma veliki razvojni resurs svih opština i gradova, naročito u uslovima krize, jer su ovom krizom najviše pogođene opštine, što umanjivanjem transfera, što manjim prilivima u budžet. O drugim stvarima će govoriti moje kolege iz poslaničke grupe, ali prosto sam želeo da ukažem na ove anomalije u zakonu koje mogu biti veliki izvor zloupotrebe.
Reč ima poslanik Jelena Budimirović.
Poštovana predsedavajuća, poštovani predstavnici Ministarstva, sa izuzetkom ministra jer on trenutno nije u sali, poštovane kolege narodni poslanici i poštovani građani Srbije, kolega Mića Rogović je u svojoj diskusiji uglavnom govorio o Predlogu zakona o uređenju prostora i izgradnji, a ja ću svoju pažnju zadržati na Predlogu zakona o socijalnom stanovanju i u ime poslaničke grupe Napred Srbijo-SNS izneti nekoliko kritika i obrazložiti zašto mi u danu za glasanje ne možemo podržati ovaj predlog zakona. Zakonom o socijalnom stanovanju trebalo bi da se urede uslovi za održivi razvoj socijalnog stanovanja, kao i način obezbeđivanja i korišćenje sredstava za razvoj socijalnog stanovanja, kao i druga pitanja od značaja za socijalno stanovanje. Nažalost, moram da konstatujem, kao i svako ko čita ovaj predlog zakona, da napred pomenuto nije tema ovog predloga zakona. Predlagač zakona je kao prvi i po njemu najbitniji preduslov za brži i sistematičniji i kvalitetniji razvoj socijalnog stanovanja u Srbiji naveo osnivanje republičke agencije za stanovanje, a sem toga Predlogom zakona se predviđa i formiranje stambenih agencija na nivou jedinica lokalnih samouprava. Sada već sama sebi počinjem da zvučim kao papagaj, jer svaki put kada na dnevnom redu imamo neki predlog zakona, predlogom zakona se predlaže formiranje neke od mnogobrojnih republičkih agencija. To jest za kritiku, jer do sada imamo 106 ili 107 republičkih agencija, koje iziskuju izdvajanje sredstava iz budžeta Republike Srbije. Predlagač za osnivanje agencija za socijalno stanovanje predviđa izdvajanje sredstava iz republičkog budžeta u visini od 12,5 miliona dinara, ali pošto je ovo 106. i 107. agencija, kako sam već rekla, možemo od vas očekivati da se pred nama nađe predlog za formiranje republičke agencije koja će kontrolisati rad svih do sada formiranih agencija, a u cilju zadovoljavanja partijskih apetita, koji su svakim danom sve veći i veći. Iz ovog predloga zakona teško je poverovati u to da ste socijalno odgovorni i da se tako ophodite prema građanima Srbije. Ovo kažem iz razloga što u Predlogu koji ima svega 19 članova, čak pet članova govori o osnivanju republičke agencije za stanovanje i opštinskih stambenih agencija. Srpska napredna stranka je na ovaj predlog zakona uložila 10 amandmana u želji da bar malo popravi ovaj predlog zakona. Smatramo da sprovođenje nacionalne strategije socijalnog stanovanja, koju donosi Vlada na predlog Ministarstva nadležnog za stambene poslove, može da vršši Ministarstvo nadležno za stambene poslove, umesto osnivanja agencije. Što se tiče sredstava potrebna za finansiranje socijalnog stanovanja, u obrazloženju navodite da bi sredstva priticala iz inostranih specijalizovanih izvora, kao što je kredit Banka za razvoj Savete Evrope. Takođe u obrazloženju navodite da je jedan od preduslova realizacije ovog kredita upravo osnivanje odgovarajuće republičke agencije. Krediti se odobravaju na 10 do 15 godina, ali pod kojim uslovima? Da li možemo da vam verujemo na reč? Mislim da su građani Srbije toliko puta bili iznevereni i vama je nemoguće verovati na reč. Što se tiče stambenih agencija na nivou lokalnih samouprava, smatramo da svaka jedinica lokalne samouprave ima organ koji je nadležan za stambene poslove, tako da strategiju koju donosi lokalna samouprava može da sprovodi, odnosno da to vrši direkcija za izgradnju grada ili opštine, gde imamo centar za socijalni rad. Za razliku od agencije u Predlogu zakona, vrlo je šturo napisano koja su merila za utvrđivanje reda prvenstva za rešavanje stambenih potreba lica koja su bez stana i koja iz prihoda koje ostvaruju ne mogu da obezbede stan po tržišnim uslovima. Dakle, članom 10. Predloga zakona propisali ste merila za utvrđivanje liste reda prvenstva za rešavanje stambenih potreba lica koja su bez stana i to je izuzetno šturo. Merila su sledeća – stambeni status, visina primanja, zdravstveno stanje, invalidnost, telesno oštećenje, broj članova domaćinstva. Dakle, mi u zakonu ne možemo da vidimo koje su to posebno ranjive grupe koje svojom stambenom ugroženošću treba svrstati u prioritetne korisnike, a ne zaboravite da je u Srbiji veliki broj ljudi socijalno ugrožen, jer mi nažalost nismo bogato društvo, već smo društvo bogatih pojedinaca. U Predlogu zakona se ne pominju izbeglice, raseljena lica, samohrane majke, a prisetimo se jednog nemilog događaja koji se desio ne tako davno. To je raseljavanje naselja, među kojima je veliki broj raseljenih Roma sa Kosova. Sem toga, kako ćemo znati, tj. u Predlogu zakona ne piše da li će zakon zaštiti samohrane majke koje su socijalno ugrožene. Da li će biti zaštićene žene kao što je gospođa iz Sremske Mitrovice, udovica sa šestoro dece, koja je u jednom momentu spavala na ulici, jer je bila izbačena iz kuće zbog toga što nije bila u mogućnosti da plati kiriju, a za koju su tada opštinske vlasti govorile da sa porodičnom penzijom i povremenim prihodima ona nije socijalni slučaj. Dobro znamo kolika su primanja u Srbiji i da sa tim primanjima ne može se izdržavati i školovati ni jedno dete, a kamoli šestoro, a da pri tome nemate ni krov nad glavom. SNS smatra da u grupu prioritetnih korisnika treba uvrstiti i mlade bračne parove, koji zbog nemanja posla ili niskih primanja ne mogu sebi da obezbede krov nad glavom. Iz tih razloga se teže odlučuju na proširenje porodice, što je loše po nas, jer Srbijom hara bela kuga. Na kraju svog izlaganja osvrnula bih se na kategoriju podstanara i prenela bih njihovo zadovoljstvo ovim predlogom zakona, jer kako kažu, njihovi problemi ne stanuju u ponuđenom dokumentu. Oni zadovoljstvo izražavaju zbog toga što Predlog zakona ne predviđa mogućnost da stanar otkupi stan na rate i da se konačno skući. Istina je da je sektor socijalnog stanovanja do sada bio neregulisan, ali je sam Predlog zakona loše koncipiran i mi stoga ne možemo podržati ovaj zakon.
Vašoj poslaničkog grupi je ostalo još dva minuta. Reč ima Radiša Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, jedna od tačaka koja je objedinjena u ovom setu zakona odnosi se na fond za zaštitu životne sredine i o njemu ću nešto reći sa stanovišta SRS, a takođe i o nečemu što bi u budućnosti trebalo da bude prioritet Ministarstva, a to je pravilno korišćenje sredstava u cilju unapređenja životne sredine, ali od toga verovatno neće biti ništa. Do sada su iskustva bila loša, bilo da se radi o fondu na nivou Republike ili o lokalnim fondovima. Sredstva nisu zanemarljiva i u većini slučajeva koristila su se nenamenski, pogotovo u predizborne svrhe stranaka u vlasti, pogotovo u lokalnoj. Međutim, situacija se promenila u poslednje vreme, budžet Republike Srbije se ne puni predviđajućim tempom, čak bi se reklo da su projektovani prihodi na nivou katastrofe, a samim tim i sredstva koja su namenjena fondu za zaštitu životne sredine. Zato je i došlo do aprilskih izmena Zakona o zaštiti životne sredine, pogotovo članova 84, 85. i 87, koji se odnose na visinu naknade koju plaćaju zagađivači, potencijalni zagađivači, pravna lica koja eksploatišu mineralne sirovine i slično. Dakle, trebalo je te naknade, te takse oteti od lokalne samouprave i preusmeriti ih u državnu kasu, a sredstva su zaista značajna. Biće još značajnija pošto će sredstva za zaštitu životne sredine biti ubirana od potencijalnih zagađivača, zatim od naknade zagađivača ili bolje rečeno od kazni za zagađenje životne sredine, sredstva od naknade za korišćenje prirodnih bogatstava sada će dolaziti u budžet fonda na nivou Republike, umesto u budžet fondova opština, u znatno povoljnijem procentualnom odnosu nego ranije, a na štetu lokalnih samouprava. Sada da objasnimo kako će se i ko će raspolagati ovim značajnim sredstvima, ko će i kome podnositi izveštaj, ko će ocenjivati ispunjenost planiranih aktivnosti, ko će koga kontrolisati? Šteta što ovde nije ministar Dulić da konkretno da odgovore na neka pitanja. Prvo, Vlada je zamislila da formira organe fonda, a to su upravni odbor i direktor. Upravni odbor je sirotinjski, što bi rekao naš narod i ima samo četiri člana, mada ga ne bi trebalo ni biti, plus peti član, a to je predsednik upravnog odbora. To do sada nije bio slučaj, s obzirom da su pojedini saveti, odbori i komisije u velikom broju zakona koji su do sada doneti u Narodnoj skupštini imali po 10, 15, 17 i 20 članova u svom sastavu. U ovom slučaju članovi upravnog odbora su predstavnici Vlade. Po članu 13. stav 2. Vlada ih postavlja iz svojih redova, bez obzira na potrebu da se ta preraspodela drugačije obavi. Pre svega, mislim na zadovoljenje interesa lokalnih samouprava, pošto ste ih pošteno opljačkali poslednjim izmenama Zakona o zaštiti životne sredine. Takođe, mislim i na privredne, naučne i druge strukture koje bi trebalo da budu zastupljene sa po jednim članom u Upravnom odboru, da tih članova bude ukupno pet i da oni međusobno biraju predsednika, a ne da ga po funkciju nameće Vlada Republike Srbije. U protivnom, dolazimo u situaciju da će se u ovom slučaju ministar Oliver Dulić, koji nije tu, naći u sukobu interesa. Zašto? Po članu 13. stav 2. ovog predloga zakona, predsednik Upravnog odbora Fonda za zaštitu životne sredine je po funkciji ministar nadležan za poslove životne sredine, a to je gospodin Dulić. Znači, imaćete četiri člana odbora koji su u stvari predstavnici Vlade, koji će biti tu kao ukras pomenutom ministru. Obratimo sad pažnju – ministar, kao predsednik Upravnog odbora Fonda, donosi godišnji program rada, stavlja na njega svoj potpis, potpis Olivera Dulića, i šalje ga resornom ministru radi davanja saglasnosti. Ministarstvo, na čijem je čelu ministar Dulić, proučava sopstveni godišnji program rada i daje saglasnost, neverovatno, samom sebi. Ima li tu uopšte neke logike da daje saglasnost sopstvenom programu rada? U istom ovom članu 9. stav 6. piše da izveštaj o ostvarivanju programa rada, znači kako je radio ministar Dulić, za proteklu godinu Fond dostavlja Ministarstvu, što znači da ministar opet samom sebi šalje izveštaj o ostvarivanju programa rada Fonda, o kome će verovatno kao ministar dati zvaničnu ocenu, verovatno će sam sebe oceniti odličnom ocenom. Zaista je ovo neprimereno i pravi je klasičan primer sukoba interesa. Iz priloženog zakonskog teksta vidimo da ćete imati na raspolaganju, pogotovo kao ministar i kao predsednik Upravnog odbora, ogromna sredstva, kao i mogućnost usmeravanja sredstava ka određenim projektima za koja se vi opredeljujete kao odbor. Već može da se zamisli čiji će biti projekti i kome će biti oni namenjeni. Tim projektima ću se vratiti nešto kasnije kada budem govorio o slučaju Ćuprije. To se najbolje vidi u čl. 16. st. 2. gde se kaže – visinu naknada iz stava 1. tačka 6) ovog člana propisuje Upravni odbor Fonda, dakle, ministar Dulić, uz prethodnu saglasnost Ministarstva, dakle, saglasnost ministra Dulića. Ako ovo nije sukob interesa, onda ne znamo šta je to. SRS je podnela jedan broj amandmana u najboljoj nameri da poboljša ovaj zakon i da vam ponudi drugačije rešenje, između ostalog i po ovom pitanju, u nadi da će sve to doprineti očuvanju životne sredine. Na jednom primeru koji ću vam izneti vidi se koliko je Vlada Srbije, odnosno vaše ministarstvo previdelo interese građana na jednom delu teritorije Republike Srbije, ugrozivši time i bezbednost stanovništva koje ostaje nemoćno, jer ste vi dobili, srpski rečeno, naređenje, uslov iz EU koji se zove – izgradite postrojenje smrti u samom centru Srbije, inače od obećanih 14 miliona evra neće biti ništa. Dakle, životi grana, njihove dece, budućnost Srbije biće zapečaćeni ukoliko ste i dalje odlučni u opasnoj nameri da svoju zemlju pretvorite u smetlište Evrope. Da krenemo redom, Vlada Republike Srbije je namerila da, uz pomoć ministra odbrane Dragana Šutanovca i ministra Olivera Dulića, izgradi postrojenje za fizičko-hemijski tretman opasnog otpada i to u blizini same Ćuprije, odnosno Paraćina i Jagodine. Dobrodušno suiz Ministarstva odbrane ustupili lokacije u katastarskoj opštini Ćuprija, koje su inače bombardovane 1999. godine, površine 28 hektara, za tu namenu. Zato se ministar Dulić obraća lokalnoj samoupravi u Ćupriji pismom o namerama, koje je upućeno 14. januara 2009. godine, kojim najavljuje realizaciju ovog opasnog projekta. Ono što je čudno, jeste činjenica da je ovaj dokument upućen javnosti u Ćupriji ostao skriven od javnosti puna tri i po meseca, da bi na volšeban način vaskrsnuo pred odbornicima u pozivu za vanrednu sednicu u petak 24. aprila, za sednicu koja je trebalo što pre da se održi u ponedeljak 27. aprila. Ali, građani su se za tako kratko vreme organizovali i blokirali su celu zgradu Skupštine opštine, zajedno sa lokalnim funkcionerima i predstavnicima Vlade Republike Srbije. Naravno, sednica je propala, a oni inicijatori izgradnje ovog postrojenja u Ćupriji su bili samo odbornici DS i stranke G17 plus. Lokacija koja je izabrana apsolutno je neprihvatljiva sa gledišta bezbednosti po zdravlje stanovništva, kao i moguće kontaminacije zemljišta, biljnog i životinjskog sveta, podzemnih i površinskih voda itd. Postrojenje bi se nalazilo na jedan i po kilometar od grada Ćuprije, na sedam kilometara od grada Paraćina, na 10 kilometara od Jagodine, na 300 metara od naselja Dobričevo, na 800 metara vazdušne linije od naselja Paljane i Ivankovac, na jedan kilometar od naselja Supska, na tri kilometara od naselja Stubica i Batinac, na 200 metara od spomen kompleksa Ivankovačke bitke iz 1805. godine, na šest kilometara od manastira Ravanice, gde počivaju mošti svetog kneza Lazara, gde se nalazi selo Senje. Takođe, postrojenje bi se nalazilo usred poljoprivrednog dobra Dobričevo, površine oko 750 hektara. Pored njega se nalaze Rubinovi vinogradi površine nekoliko stotine hektara. Što je još gore, u neposrednoj blizini se nalaze objekti gradskog vodovoda za vodosnabdevanje Ćuprije. Velika Morava protiče na samo dva kilometra, a podzemne vode se nalaze na tri metra. Zašto sam nabrojao ove lokacije? Vaš pomoćnik ministra, gospodin Aleksandar Vesić, 16. februara 2009. godine u vestima za „Novosti“ izjavio je – prema standardima EU moguća lokacija ne može biti na teritoriji zaštićenog privrednog dobra, u blizini naselja i mora da ima pristup kanalizaciji. Šta se podrazumeva pod blizinom naselja, 20 metara, 30 ili pet kilometara? Vi nemate većinu u Skupštini opštine Ćuprija, na svu sreću. Pitam vas, da li ćete vi, Vlada Republike Srbije, poštovati volju odbornika u SO Ćuprija, koja će po vas i po vašu ideju biti negativna ili ćete primeniti silu uredbe, pa ćete se sukobljavati sa građanima? Da kojim slučajem EU uslovi izgradnju postrojenja usred Vojvodine, nije sada lično ministar ovde da ga lično pitam, da li bi gospodin ministar dozvolio da se to uradi? Verovatno ne bi, jer je i 2003. godine Skupština Autonomne pokrajine Vojvodine donela odluku o zabrani izgradnje ovog postrojenja na svojoj teritoriji. Znači, tu principijelnost pokažite i u ovoj situaciji, umesto što se diskriminatorski odnosite prema lokalnoj samoupravi u Srbiji. Ako može Skupština AP Vojvodina da zabrani izgradnju, onda može i Ćuprija, i Šabac, Kragujevac, Crna Trava i bilo koja samouprava u Srbiji. Nadam se da se slažete sa mojim konstatacijama. U protivnom, svaki građanin ima pravo da optuži državu za diktatorsko i diskriminatorsko ponašanje na osnovu ovog pitanja. O odluci Skupštine AP Vojvodine govorili su i nekadašnja ministarka Anđelka Mihajlov, Aleksandar Popović, gospodin Nikčević itd. To se sve nalazi na zvaničnim sajtovima. Ovom prilikom želim da vas obavestim da je zbog načina kako je celom ovom projektu prišla Vlada i lokalna samouprava u Ćupriji, svojom bahatošću i ignorisanjem javnosti, pokrenuta akcija prikupljanja potpisa za zabranu izgradnje ovog postrojenja smrti u Ćupriji. Odziv je ogroman i već je prikupljeno 10.000 potpisa. Radi ilustracije, na izborima u ovom gradu obično izađe od 15.000 do 18.000 ljudi. Sa peticijom se ide dalje, jer je procenat odbijanja zanemarljiv. Vi ćete te potpise zvanično dobiti ovde u Skupštini, predaću ih lično ministru kada bude ovde prisutan, da se i sami uverite da su građani napravili široki front protiv vas. Peticija se proširila i na opštinu Paraćin, a ovih dana će krenuti i u opštini Desotovac, pre svega zbog onog što je ministar izjavio na sednici Odbora za zaštitu životne sredine 21. aprila, gde je pomenuo Pasuljanske livade, verovatno ne znajući da su prave lokacije upravo pored Ćuprije, a ne na Pasuljanskim livadama. Sada da vam citiram ono što je ministar Dulić izjavio na sednici Odbora. ''Ministar je dodao da je Ministarstvo životne sredine i prostornog planiranja ušlo u pregovore sa Ministarstvom odbrane o ustupanju zemljišta vojnog kompleksa Pasuljanske livade za ovaj projekat i zbog toga što je na toj teritoriji niža koncentracija naseljenosti stanovništva. Pored toga, izgradnja ovakvog centra na teritoriji opštine Ćuprija doprineće bržem ekonomskom razvoju opštine.'' Samo da kažem, Pasuljanske livade se nalaze na teritoriji opštine Despotovac. Znači, jedna greška i zabluda ministra Dulića. U vašem pismu o namerama od 14. januara iz Vlade Republike Srbije pominjete skladištenje ostataka posle tretmana opasnog otpada. Sobziromda je projektovani kapacitet postrojenja 43 hiljade tona opasnog otpada, koliko će biti tek takvih ostataka posle tretmana? Gde ćete smestiti hiljade i hiljade tona tih ostataka? Da li su vam, stigao je gospodin ministar, zbog toga na umu bile Pasuljanske livade? Da obavestim građane Srbije i narodne poslanike, i ministar to verovatno zna, Pasuljanske livade pripadaju manastirskim šumama manastira Ravanice. Tih 1.462 hektara knez Lazar je darovao manastiru Ravanica ktitorskom poveljom iz 1381. godine, kada se završila gradnja manastira. Ovim rečima je knez Lazar završavao ktitorsku povelju: "Ovo je moj mali dar domu prečiste vladičice naše Bogorodice i molim svakoga koga Bog izvoli da vlada posle mene da ovaj moj mali prilog ne povredi, nego čak i da ga potvrdi". Dalji tekst može ministar sam da pročita, neću mu čitati. Vi sada da hoćete da opasni otpad, tačnije produkte tretmana, skladištite po južnom Kučaju, na manastirskoj zemlji. Uzgred, zato manastiru Ravanica i ne vraćate te šume. Zakonom o restituciji ste bili u obavezi da to uradite, ali niste. Skoro u celoj Braničevskoj eparhiji ste to uradili, samo ovde niste to radili. Postoje dva razloga. Prvi je što se tu nalazi vojni poligon koji se sada povremeno koristi, ali na koji su oko bacili pripadnici NATO patka. Drugi razlog je što će vam ta nenaseljena prostranstva biti potrebna da skladištite svakojaki opasni otpad i da tako skrnavite već ionako degradiranu, spaljenu, uništenu manastirsku šumu i manastirsko zemljište. Vojska Srbije koristi pomenuto zemljište pod zakup, jer je ono uzeto od Javnog preduzeća "Srbijašume". Ako nešto mislite da gradite na toj lokaciji, u smislu izgradnje skladišta ili postrojenja, citiraću vam član 76. Zakona o šumama. U članu 76, zadnji stav, stoji: "Šumsko zemljište u državnoj i društvenoj svojini dato u zakup ne može da se koristi za izgradnju". Znači, vi tamo na osnovu ovog zakona nećete moći ništa da pravite. Na kraju, vi dugujete pojašnjenje - šta ste podrazumevali pod terminom u onom vašem nacrtu projekta, gde se pominje Fabrika cementa i postrojenje kod Dobričeva? Kakva je uloga saobraćajnog povezivanja sa Fabrikom cementa u Popovcu, posebnom saobraćajnicom sa postrojenjem koje se nalazi na udaljenosti od nekih osam kilometara, iako postoje već dva putna pravca sa izgrađenim putevima? Da li je to sklanjanje od očiju javnosti budućih transportnih konvoja svega i svačega, što bi jednim delom završavalo u postrojenju, a drugim u visokim pećima cementare? Objasnite javnosti. U Pomoravlju je javnost uplašena za živote svoje dece, za njihovu budućnost. Na kraju, nikakvi vaši fondovi posle toga ne mogu popraviti ono što možete ovim potezom da učinite.
Reč ima poslanik Miroslav Petković. Po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS smatra da je povređen član 87. poslovnika o radu Narodne skupštine. Naime, mi smo više od sat vremena raspravljali o ovim izuzetno delikatnim predlozima zakona bez prisustva ministra. U pitanju su predlozi zakona koji, ako budu izglasani na sednici Narodne skupštine, u praksi mogu da izazovu dalekosežne negativne posledice, a ovo posebno napominjem imajući u vidu prilično alarmantne činjenice i informacije koje je izneo moj kolega Radiša Ilić, a koje se tiču drastičnog kršenja propisa o zaštiti životne sredine u ovom delu Srbije iz kojeg on dolazi. Mislim da ste, gospođo Đukić-Dejanović, bili dužni da prekinete sednicu, sve dok se ministar ne pojavi. Samo je ministar taj koji ima pravo da u ime Vlade ulazi u polemiku, odnosno da komunicira sa narodnim poslanicima i svaka rasprava u Narodnoj skupštini, ne samo o ovim predlozima zakona, nego svaka druga rasprava kojoj ovlašćeni ministar ne prisustvuje, apsolutno ne znači ništa, jer nema ovlašćenog predstavnika Vlade koji može da odgovori na pitanja narodnih poslanika.
Ima i prenosa, i ministar je tu. Kada ministar nije bio tu, bili su njegovi saradnici. Nakratko je samo napustio salu i vratio se. Dakle, nema povrede Poslovnika. Reč ima gospodin Petković Miroslav. Izvolite, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedniče Skupštine, vi ste povredili član 27, da ne nabrajam druge članove, ali vaša obaveza je bila da omogućite Skupštini da radi normalno. Normalan rad Skupštine podrazumeva da kada je na dnevnom redu zakon, da onaj ko je predložio zakon bude i prisutan. Siguran sam da gospodin Dulić nikada ne bi prihvatio, iako je lekar, da, recimo, zameni nekog kardio-hirurga ili neuro-hirurga, zato što zna šta može da uradi u svojoj oblasti i, svestan činjenice da bi svaki potez u ovimoblastima direktno ugrozio život pacijenta, on to ne bi uradio. Prihvatio se da bude ministar za životnu sredinu i prostorno planiranje, može to da se savlada, ali minimum što se traži od ministra je da bude prisutan u vreme kada se o tim zakonim raspravlja, posebno imajući u vidu činjenice koje govore koliko ovi zakoni mogu da budu pogubni, kada su pitanju građani Srbije, kada je u pitanju država Srbija i mislim da bi i ministru koristilo da je čuo sve one stvari koje su poslanici imali nameru da iznesu. Međutim, očito je da je vaše poimanje Skupštine na način koji duboko vređa dostojanstvo Skupštine i poslanika, jer vama je Skupština potrebna samo da bi legalizovala vaš politički cilj da se određeni zakoni donesu, da li su oni dobri ili ne, a u velikoj većini nisu dobri.
Vreme. Dva minuta je prošlo. Zahvaljujem. Nema povrede Poslovnika, a sa druge strane, vi ste povredili član 100. stav 2 - narodni poslanik ne može da ukaže na povredu u postupku predsednika Narodne skupštine, odnosno predsedavajućeg, na koji je već ukazano. Neću vam izreći sada meru, ali vas opominjem, ne izričem čak ni opomenu, samo vas molim da zaista vodite računa o Poslovniku. Već je poslanik vaše poslaničke grupe govorio o tome. Nemate reč, gospodine Todoroviću. Reč ima gospodin Miroslav Petković.
Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsednice, hajde da se ne lažemo, čitava ova rasprava se vodi upravo zbog problema koji smo uočili. Vi žurite da pre 18.00 časova završite ovaj zakon, zbog toga su se povukli sa liste govornika poslanici vladajuće koalicije, kako bi o važnom paketu zakona koje je predložilo Ministarstvo zdravlja raspravljali posle 18.00 časova bez televizijskog prenosa. Ali, to nije prvi put da se na taj način krši Poslovnik Narodne skupštine, tako da su građani Srbije već na to navikli da u noćnim satima prate odloženi snimak sednice Skupštine. Gospodin Dulić je u svom izlaganju izneo da bi voleo da čuje neke primere na koje možemo da mu ukažemo. Sa zadovoljstvom ću pročitati jedan u nizu primera, a verujem, gospodine Duliću, da ste dobro upoznati sa ovim problemima i da je neko sigurno zbog ovakvih stvari zaslužio i sto godina samoće. Primer kontroverzne privatizacije, oslonjene na nepoštovanje zakona, zloupotrebu urbanističkog planiranja i utvrđivanje ili izostanak utvrđivanja razvojnih prioriteta, jeste Luka Beograd. Ta luka je po mnogo čemu jedinstvena: prvo - ona je poslednja do koje se može doći morsko-rečnim brodovima; drugo - ima odgovarajuće manipulativne kapacitete; treće - ima mogućnost višestrukog povećanja kapaciteta; četvrto - nalazi se na ukrštanju međunarodnih koridora 10 i 7 sa međunarodnim plovnim putevima Savom i Tisom; peto - nalazi se u neposrednoj blizini ranžirne stanice na Makišu i dva aerodroma velikih tehničkih performansi "Nikola Tesla" i "Batajnica". Sve ovo čini preduzeće „Luka Beograd“ konkurentnijim od ostalih luka nizvodno sve do Konstance i svako premeštanje luke nizvodno dovelo bi do značajnog smanjenja konkurentnosti, a izmeštanje na drugu obalu Dunava i odvajanje od postojeće infrastrukture potpuno bi uništilo konkurentnost luke. Njena sadašnja pozicija čini „Luku Beograd“ osnovnim ekonomskim subjektom i ankerom budućeg razvoja Beograda. Osnovna delatnost je manipulacija kontejnerima, sa kapacitetom koji je od 13 do 15 hiljada sada pao posle privatizacije na oko 10 hiljada kontejnera godišnje. Kad mislim manipulacija, znate na kakvu manipulaciju mislim, ne na onu na koju bi neko pomislio. Veličina luke, dužina vezova i gaz koji omogućava istovremeno hendlovanje morsko-rečnog broda i barži, uz nužnu tehničku i tehnološku rehabilitaciju, može povećati kapacitet luke za najmanje 30 puta, na minimum 300 hiljada kontejnera godišnje. Ideja naših političara da Beograd postane regionalni centar uslužne delatnosti, najviše se pominje bankarstvo, izvodljiva je samo ako kroz regionalni centar, odnosno kroz grad ide neki značajni robni tok. Osim luke, nijedna druga delatnost na teritoriji grada Beograda ne može obezbediti adekvatan robni tok koji bi stimulisao bilo koju prateću uslužnu delatnost. Uprkos svim komparativnim prednostima, pa čak i momentalnom obimu poslovanja, vlasnik „Luke Beograd“ odlučuje da na tom mestu izgradi poslovno-stambeni kompleks. Legitimno pravo vlasnika podrazumeva da sa svojom firmom radi šta hoće, ali obaveza države je da zaštiti interese svojih građana, prvo od prodaje strateškog ekonomskog subjekta nesavesnom kupcu, pa zatim do konačnog eliminisanja tog istog strateškog subjekta, a na štetu države, građana Beograda i Srbije, koji će sve to platiti. Primera radi, treba navesti da u centralnom delu Beograda sada postoji između dva i po i tri miliona metara kvadratnih komercijalnog prostora, od čega oko 250 hiljada kvadratnih metara prodajnog prostora u prizemlju. Da li će vrednost navedenog komercijalnog prostora i prihodi od njegove eksploatacije opasti kada se na tržištu pojavi novih 800 hiljada metara kvadratnih u luci? Da li će vlasnici tog obezvređenog prostora tužiti državu i tražiti odštetu po osnovu izgubljene dobiti, ali i kapitalnog gubitka radi diletantskog planiranja razvoja grada koji je do toga doveo? Ko će biti odgovoran za smanjenje budžetskih prihoda po osnovu poreza na imovinu i poreza na kapitalnu dobit, ukoliko ta imovina izgubi deo sadašnje vrednosti, a kapitalna dobit se smanji? Uprkos svemu, gradska uprava donosi odluku o pokretanju postupka promene generalnog urbanističkog plana, donesenog 2003. godine, sa rokom trajanja do 2021. godine, kojim bi se, pored ostalog, i definitivno naložilo ukidanje luke i odredila nova lokacija za luku, a na osnovu konkursnog rešenja, koje je izrađeno za potrebe preduzeća „Luke Beograd“. Ne sagledavajući i ne uvažavajući ekonomske i infrastrukturne parametre, odnosno državne interese i interese građana, gradska uprava se povinovala zahtevima krupnog kapitala, koji po definiciji juri samo za profitom, ne vodeći računa o trajnoj šteti koja će biti nanesena javnom sektoru i svim građanima naše države. Međutim, uvidom u plansku dokumentaciju, dolazi se do rezultata da je luka u gradu Beogradu predviđena na lokaciji na kojoj sada postoji preduzeće „Luka Beograd“ Prostornim planom Republike Srbije, Generalnim urbanističkim planom grada Beograda usvojenim 2003. i Regionalnim planom grada Beograda usvojenim 2004. godine. Svi ovi planovi su višeg reda od detaljnog urbanističkog ili plana regulacije. Izmene planova nižeg reda su moguće isključivo ako su u saglasnosti sa planovima višeg reda. Moguću izmenu mogu inicirati organi uprave grada ili republike, a ni u kom slučaju potencijalni investitori kroz interni konkurs za urbanističko rešenje, koje uzima u obzir samo zahteve tog istog investitora, što je slučaj ne samo sa „Lukom Beograd“, nego i sa gotovo svim velikim poduhvatima u Beogradu u poslednjih osam godina. Kao primer navodim „Palatu Ušće“, Autokomandu, Brodogradilište, Stari mlin, „Partizanku“ itd. Zloupotreba konkursa koji raspisuje investitor dovodi do toga da po pravilu investitora dovodi u povoljniji položaj, eliminišući konkurenciju, a na štetu građana. Najozbiljnije pitanje u vezi sa „Lukom Beograd“ postavlja se u vezi sa promenom prava korišćenja građevinskog zemljišta. Naime, u Srbiji je država jedini vlasnik građevinskog zemljišta, bez obzira da li ga je stekla svojim sredstvima ili nacionalizacijom. Ta ista država ima pravo samo da ustupi na korišćenje građevinsko zemljište, isključivo vezano za urbanizmom utvrđenu namenu objekta koji se gradi na tom zemljištu i nijedan korisnik nema pravo vlasništva nad dodeljenim građevinskim zemljištem. To znači da svaka promena namene korišćenja građevinskog zemljišta od strane korisnika praktično znači da se zemljište u zakonom propisanom postupku mora ustupiti najpovoljnijem ponuđaču, koji se obavezuje na plaćanje naknade za povoljnost lokacije, privođenju lokacije novoj nameni, troškova uređenja terena, primarne i sekundarne infrastrukture. Vlasništvo nad firmom koja je u vreme privatizacije imala pravo korišćenja zemljišta, na primer, u industrijske svrhe, nije osnov za automatsko, pogotovo ne besplatno, dobijanje prava korišćenja zemljišta u svrhu izgradnje poslovno-stambenih objekata. U slučaju da se odlukom grada namena zemljišta na kome posluje preduzeće „Luka Beograd“ promeni iz industrijske u stambeno-poslovnu, to znači da bi preduzeće „Luka Beograd“ moralo da se iseli sa te lokacije, jer ne bi imalo automatsko pravo korišćenja. Ukoliko se utvrdi nova namena građevinskog zemljišta, država je dužna da kroz propisanu proceduru ustupi to zemljište na korišćenje najpovoljnijem ponuđaču. Odlukom Ustavnog suda iz 2005. godine utvrđuje se da odredbe člana 1. Odluke o izmeni Odluke o građevinskom zemljištu, koja je objavljena u „Službenom listu grada Beograda“ br. 18/2003, nisu u skladu sa Ustavom i zakonom, a u obrazloženju se navodi: „Iz navedenih ustavnih i zakonskih odredaba proizilazi (Predsednik: Vreme.) evo, završavam…. sredstvima u državnoj svojini izdavanje građevinskog zemljišta u zakup, po pravilu, vrši javnim nadmetanjem, odnosno prikupljanjem ponuda javnim oglasom.“ Gospodine ministre, ovaj primer nam jasno pokazuje da onaj ko ima novac, ko je vlasnik određenog zemljišta, određenog objekta, može s njim da radi šta hoće, da ga kupuje, da ga ruši, da ga preseli.. Mislim da je to sramno i to ne smemo dozvoliti.
Reč ima gospođa Jorgovanka Tabaković. Imate dva minuta.
U okviru predviđenih dva minuta ukazaću na ono što mislim da nije dovoljno jasno potcrtano kao nedostatak ovog zakona. Mislim da osnovno što nedostaje ovom zakonu i poglavlju prostornog i urbanističkog planiranja jeste upravo nedefinisan zakonski rok u kojem treba da se izvrši sprovođenje donesenih planskih dokumenata. Mislim da je upravo nedostatak ove odredbe doveo do toga da veliki broj usvojenih planskih dokumenata, donetih u ranijim periodima, a na osnovu tada važećih zakona, nikada nisu sprovedeni u svom najvećem delu ili su zamenjivani novim. Ova primedba se odnosi naročito na planove detaljne regulacije, prema kojima se u najvećem broju slučajeva, i što jeste naš osnovni problem, zemljište ne privodi planiranoj nameni, lokacije na kojima je predviđeno građenje su ili prazne ili su na njima dotrajali, trošni objekti koji nisu u funkciji. Sve je učestalija, da li zbog krize ili zbog drugih razloga, nije ni važno, pojava da imamo u gradovima i centrima i najprometnijim delovima grada započetu, a nedovršenu gradnju. To traje po više godina. Te pojave uzrokuju veliku štetu, predstavljaju problem za bezbednost omladine i građana, jer se tu skupljaju činioci raznih negativnih pojava. To državu dovodi do materijalnih gubitaka i to su gubici kako za investitore, tako i državi koja ne ubira prihode od poreza na izgrađene objekte. Smatram da bi donošenje tih planova zaista trebalo da ubrza gradnju i ako išta u ovom zakonu treba da bude jasno definisano…
Prošlo je dva minuta. Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, mora da nas začudi brzina s kojom je predlagač izašao sa Predlogom zakona o uređenju prostora i da nas zabrine, jer ovo što je predloženo od strane predlagača je nepotpuno, nejasno, konfuzno i sigurno neće rešiti pitanje urbanističkog haosa u prostoru. Kada kažem urbanistički haos, koristim terminologiju ministra Dulića koji je u nekoliko navrata izašao sa ovom rečju, rečenicom, i iskazao ogromne probleme koje mi kao društvo imamo u prostoru. Ono što je bitno sa aspekta prostora od čega moramo krenuti jeste analiza koju državni organi, prevashodno Ministarstvo i Vlada moraju imati pred sobom. Često je ministar izlazio sa podatkom da imamo preko milion nelegalno sagrađenih objekata različitog tipa, i individualne stambene izgradnje, kolektivnih zgrada, poslovnih prostora, proizvodno-industrijskih, industrijskih objekata i svih drugih tipova objekata koji nemaju adekvatnu dozvolu za gradnju, niti za upotrebu. Ono što je bitno naglasiti to je da su posebno vlade posle 5. oktobra brzopleto ušle u postupak legalizacije i rešavanja pitanja nagomilanih problema u prostoru, a upravo ta brzopletost, ta brzina je onemogućila stvarno rešavanje problema i iznalaženje adekvatnih rešenja za svaki objekat i za prostor u celini. Zašto imamo urbanistički haos? Urbanistički haos imamo zbog toga što država nije pripremila adekvatnu prostorno-plansku dokumentaciju, niti je isfinansirala, niti je obezbedila dovoljno finansijskih sredstava za izradu prostorno-planske dokumentacije. Republika na svom nivou, Pokrajina na svojim nivoima, lokalna samouprava na svom nivou. Posebno je to problematično na nivou Republike. Zašto? Zato što se donose planovi višeg reda, na temelju kojih se kasnije rade planovi nižeg reda, do lokalne samouprave. Ako krenemo od činjenica koje srećemo u svakodnevnom životu vidimo da lokalna samouprava nije rešila ogromne probleme u prostoru, koja nije donela tu prostorno-plansku dokumentaciju prevashodno zbog toga što nije imala dovoljno finansijskih sredstava. Da li će je imati u budućnosti? Neće, toga moramo biti svesni. Zašto? Zato što je postupak legalizacije koji je pokretan u više navrata, ne samo ovim zakonom od 2003. godine, nego je to bilo i 1998. godine, kada je donet Zakon o legalizaciji stambeno-poslovnih objekata, ni on nije rešio ništa u prostoru. Da li će u ovim uslovima lokalna samouprava imati dovoljno sredstava za izradu prostorno-planske dokumentacije i pridržavati se rokova koji su zacrtani ovim zakonom? Neće sigurno, između ostalog, zbog toga što ne izdvajate transferna sredstva u onim iznosima koji su predviđeni odredbama budžeta za 2009. godinu, kao i rebalansom budžeta za 2009. godinu. Izdvaja se svega 20% do 25% od onoga što je zacrtano budžetom i rebalansom. Nadalje, kada govorimo o milion nelegalno izgrađenih objekata, državni organi aproksimativno izlaze sa tim podatkom, mi ne znamo koliko stavarno ima izgrađenih ili neizgrađenih objekata. Zašto? Koga brine koji je izgrađen, koji je neizgrađen objekat. Mi smo izgradili svest u narodu da se može i drugačije, van okvira zakona. To je jako loše. To vas treba zabrinuti. Izlazite sa krupnim rečenicama, izjavama – posle ovog zakona rešili smo sve. Ništa nismo rešili. To vidimo i posle onog zakona o kojem govorim, iz 1998. godine, zakona iz 2003. godine, ni ovaj zakon ništa neće rešiti. Osnovne pretpostavke za regulisanje ovog haosa u prostoru je u sledećem: nemamo mogućnosti da isfinansiramo prostorno-plansku dokumentaciju, nemamo pripremljenu državnu operativu koja može prihvatiti i rešavati pitanje milion objekata koji su u tom postupku, nemamo tu administraciju koja to može ubrzano rešavati, nemamo adekvatnu državnu kontrolu. Naša inspekcija, posebno urbanističko-građevinske inspekcije ne rade svoj posao, pa ni druge inspekcije. Država kao celina ne radi. Kaznena politika, zaprećene kazne zatvora, koga to obavezuje? Nikoga. Da li je ijedan građevinac odgovarao i otišao u zatvor zbog toga što je radio bez građevinske dozvole? Vrlo malo. Pa, šta nam onda vredi propisivati kazne zatvora, ogromne novčane kazne za privredne prestupe, prekršaje itd. kada mi u praksi nismo na adekvatan način rešili pitanje društvene kontrole, kao i kontrole putem postupka koji će provoditi državni organi. Godine 2003, kada je tadašnji ministar Šumarac izašao u javnost sa predlogom zakona, najavio je opšte rušenje nelegalno izgrađenih objekata, ubrzano rušenje, što je izazvalo strah kod bespravnih graditelja i mnogi su se ponadali da će posle donošenja Zakona o planiranju i izgradnji biti ubrzani postupak, potpuna, jeftina legalizacija, kao što je ministar najavljivao i da će se celokupan postupak završiti u roku od dve godine. Nažalost, svega 5% od nelegalno izgrađenih objekata je u međuvremenu legalizovano. Potrošena su ogromna državna sredstva. Prema podacima koje je iznelo Ministarstvo finansija 2004/2005. godina, samo za medije za tu propagandu oko legalizacije u vezi ovog zakona izdvojeno je tri i po miliona evra. Ogromna sredstva, efekat nikakav. Slična situacija će biti i sa ovim zakonom. Zašto? Osnovno što treba da napravimo, ono što predlagač nije učinio, ono što država nije učinila, ono što Vlada nije učinila, jeste da se sačini nacionalna strategija o prostoru. Ona mora pružiti jasnu sliku svih naših problema i svih naših rešenja. Ne može se pojedinačno, parcijalno ući u ovu oblast. Ne može se rešavati ovim zakonom pitanje svojine, posebno ne javne svojine. Bez zakona o restituciji, denacionalizaciji, izmena Zakona o svojini, Zakona o javnoj svojini i posebnog zakona, leks specijalisa za legalizaciju ne može se ova oblast rešiti, budite ubeđeni u to. Praksa o tome nam najbolje govori. U Beogradu imamo oko 400.000 izgrađenih objekata, a u Novom Sadu, odakle dolazim, imamo preko 50.00 nelegalno izgrađenih objekata. U Novom Sadu je postojala u toku 2003. i 2004. godine jedna neformalna grupa koja se bavila ovom problematikom. Sada trenutno to radi jedno Udruženje građana, na čijem čelu je Slobodan Vlaisavljević, borac protiv nelegalno izgrađenih objekata, i sam ima nelegalno izgrađen objekat, i ja sam jedan od tih koji je gradio naprivatnom zemljištu, ali bez građevinske dozvole i odobrenja za gradnju. Razgovarao sam s njim i tražio sam njegovo mišljenje vezano za ovaj zakon, jer je on poznat borac za dobijanje građevinskih dozvola, ubrzanje postupka i sveobuhvatne legalizacije, rekao mi je da od ovoga zakona nema ništa.To je praksa. Međutim, šta to vredi za vas? Praktično, ono što je javna rasprava trebalo da pokaže, koje su manjkavosti zakona, koje su to praznine koje treba da se popune, to kaže javna rasprava. Javna rasprava je bila ubrzana. Ovaj postupak je bio ubrzan i sam predlog zakona o kome raspravljamo danas je donet po ubrzanom postupku, i svi problemi koji su se godinama gomilali neće sigurno biti rešeni ovim zakonima. Prema stavu i mišljenju SRS, ovaj zakon treba da se povuče. Sigurno u praktičnoj izvedbi neće ostvariti one ciljeve i one zadatke koji su stavljeni pred njega. Što se tiče prostorno-planske dokumentacije, država mora izdvojiti adekvatna sredstva, jer bez toga nema donošenja prostorno-planske dokumentacije. Posebno će to biti problematično kod malih lokalnih samouprava, koje imaju bezbroj nelegalno izgrađenih objekata, koje nemaju prostorno-plansku dokumentaciju i nemaju mogućnost da obezbede adekvatna sredstva za izradu te dokumentacije. Legalizacija mora biti brza, mora biti potpuna, mora biti sveobuhvatna, da razreši pitanje svih objekata, mora biti jeftina, jeftina u smislu da ne bude to alavost gradova i opština, da sada kroz ovaj vid legalizacije ostvare određene dobiti i uđu u određene nove projekcije razvoja itd. Naš građanin koji je gradio objekte nema mogućnosti ovog trenutka da obezbedi velika sredstva za one iznose naknada za uređenje građevinskog zemljišta, a koje su predvidele pojedine opštine u dosadašnjem periodu. U ime Vlade Republike Srpske Krajine u progonstvu, u ime brojnih udruženja Krajišnika, u ime brojnih izbeglica i interno raseljenih lica, pozivam Ministarstvo i Vladu da ubrzaju postupak, ali ne kroz ovaj zakon. Morate doneti lex specialis, zakon o legalizaciji. Bez njega se ne može rešiti problem legalizacije. U to budite ubeđeni. Izbeglice i interno raseljena lica uglavnom su radila na parcelama na kojima nisu mogli da dobiju građevinsku dozvolu, ne zato što nisu hteli, nego zato što opštine i gradovi nisu obezbedili legalne parcele za gradnju. Na kraju da zaključim, za SRS ovaj zakon je nepotpun, on je konfuzan, on neće ostvariti sve ono što je predlagač zamislio.
Gospođa Vjerica Radeta. Imate još 23 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, dugogodišnje iskustvo u primeni propisa iz oblasti imovinsko-pravne, građevinske, stambene i iz propisa koji regulišu delokrug rada katastra i zemljišne knjige, daje mi za pravo da vam, gospodine ministre, kažem da ste nam predložili veoma loše, neprecizne, nedorečene i bogami, rekla bih, nedovršene predloge zakona. Reći ću najpre nešto uopšteno, pre svega rukovodeći se onim što ste vi rekli danas ovde i što ste ovih dana izjavljivali u medijima, a potom ću, koliko to vreme bude dozvolilo, da komentarišem pojedinačno zakone, odnosno članove predloga ovih zakona. Mislim da niste obratili dovoljno pažnje i niste vodili računa o članu 86. Ustava Republike Srbije, koji govori o oblicima svojine, i svakako svaki predlog zakona koji nije apsolutno usklađen sa Ustavom ne bi trebalo ni da se nađe pred narodnim poslanicima, a kamoli da se eventualno usvoji. Javne rasprave o ovim predlozima nije bilo. Verovatno ćete reći da, bio je jedan skup u Subotici, jedan skup čini mi se u Beogradu, ali to što vi nazivate javnom raspravom sve je samo ne javna rasprava. Podsećam vas da ste dogovorili sa predsednikom odbora da se održi sastanak, da održite sastanak sa resornim odborom u parlamentu još dok je zakon bio u nacrtu. To je bilo nekih desetak dana pre nego što je izašao predlog zakona. Taj sastanak je odložen. Dakle, shvatili ste zapravo da ne želite da razgovarate sa narodnim poslanicima pre nego što u formi predloga zakon dođe pred parlament, odnosno kada već dogovorite skupštinsku većinu i onda vas, otprilike, baš briga šta će narodni poslanici da kažu kao svoj komentar na vaše predloge. Ovo nije ništa lično. Ovo se odnosi na sve ministre u Vladi Republike Srbije. Danas imamo sreću da o ovim zakonima ne raspravljamo u ilegali, s obzirom da je već postala praksa da ovaj parlament, evo naredni set zakona biće raspravljan u ilegali, biće neki odloženi prenos možda posle ponoći, završiće se ujutru oko pet-šest sati i onda gospođa Đukić-Dejanović, koja se simpatično smeška sad, kaže da je javnost rada obezbeđena. Nije, gospođo Đukić-Dejanović, i strašno je ovo što radite sa parlamentom, posebno u ovom delu gde niste dozvolili građanima Srbije da čuju ni raspravu o setu krivičnih zakona, ni o zakonu o informisanju, pa evo ni o ovom sledećem setu zakona. To nije dobro, ali vi ste se za to opredelili i mi tu, nažalost, ne možemo ništa da uradimo. Gospodine Duliću, da ste imali iskrenu nameru da sa narodnim poslanicima raspravljate o ovim predlozima onda biste se tako i ponašali. Najpre mi je neverovatno da danas ceo dan niste, posle onih izlaganja predstavnika predlagača, imali potrebu da prokomentarišete, a bilo je tu raznih mišljenja, raznih ideja, predloga itd. Očigledno ste se odlučili danas da se branite ćutanjem i nemate nameru da komunicirate sa narodnim poslanicima. Navikli smo na drugačijeg Olivera Dulića, ali valjda okolnosti menjaju ljude, pa sad šta da radimo. Ali ste zato ovih dana sve prisutniji u medijima hvaleći ove zakone, pogotovo malo pominjete zakon o državnom premeru i katastru. Da li mislite da zakon nije dovoljnog značaja ili mislite da građane ne interesuje? Ni jedno ni drugo nije tačno, ali se zato hvalite legalizacijom, hvalite se nekim ubrzanim, pojednostavljenim postupkom legalizacije. Gospodine Duliću, sada ću, pre svega zbog građana Srbije, tačno, precizno da objasnim da ovaj zakon u idealnim uslovima, bar kada je u pitanju legalizacija, neće moći da se primenjuje za najmanje dve godine. Dakle, vi zapravo niste ni planiralida danas predložite u ovom zakonu deo o legalizaciji. Vaši saradnici, mislim da je državni sekretar bio u pitanju, u jednoj emisiji lepo je žena rekla - nemamo još uvek kompletno rešenje postupka legalizacije, ići ćemo samo u ovom zakonu u deo o prostornom planiranju, a legalizaciju ćemo kada se još konsultujemo sa strukom da predložimo u posebnom zakonu. To je bilo četiri ili pet dana pre nego što smo dobili, odnosno pre nego što je Vlada usvojila ovaj predlog, jer ste se naprasno predomislili da skarabudžite petanaestak zakona vezanih za legalizaciju samo zato da bi se skrenula pažnja javnosti sa člana 106. Predloga ovog zakona, o kojem ćemo takođe da govorimo, jer je već u javnosti počeo dosta da se komentariše član 106. Predloga ovog zakona. Kažete, juče čini mi se, u jednoj emisiji jednu neverovatnu stvar, ali to je istina od 5. oktobra naovamo, kako zapravo vi iz DOS-a primenjujete zakonske propise. Kažete da imate neograničeno poverenje u Dragana Đilasa, da verujete da će on da zaustavi bespravnu gradnju, tajkun da, u Beogradu i da ćete zato dozvoliti da se u Beogradu legalizuju svi objekti. Dalje kažete - kod ostalih predsednika opština videću ko će mi uliti poverenje da su u stanju da zaustave bespravnu gradnju i tamo gde to zaključim dozvoliću legalizaciju. Gospodine Duliću, primena nekog propisa ne zavisi i ne sme da zavisi od ministra, i ne sme da zavisi od predsednika opštine primena, propisa mora da bude takva da su svi pred zakonom jednaki i da je zakon isti za sve. Učila sam vas to još kad ste bili predsednik parlamenta i učinilo mi se da ste zapamtili, ali izgleda zaboravili ste. Pokvarila vas ova vlada, gospodine Duliću, mnogo. Šta su osnovni problemi, šta su osnovni nedostaci zapravo ovih predloga? Vi kažete da će ovaj zakon proizvesti smanjenje planskih akata i da će to ubrzati postupak legalizacije. Vi ste predvideli, gospodine Duliću, da se prostorni planovi u gradu Beogradu, Autonomnoj pokrajini Vojvodina, lokalnim samoupravama donose u roku od 18 meseci i to je optimalan rok, s obzirom na činjenicu da vi ništa niste radili, ni vaši prethodnici, ministri iz ove oblasti, a imali ste pravnog osnova da radite i pre 2003. godine, a imali ste pravnog osnova i po ovim vašim tzv. demokratskim zakonima. Sećate se Dragoslava Šumarca, sećate se zakona iz 2003. godine, pa onog javnog poziva građanima Srbije da svi koji imaju nelegalne objekte, da se samo registruju u svojim opštinama do nekog, čini mi se, beše 15. novembar te godine i da ne moraju ništa od dokumentacije da prilože, samo moraju da prilože dokaz o uplati takse administrativne za lokalni nivo i za republički nivo. Ovo što vi radite je slično tome. Vi kažete da ljudi koji su već podneli, investitori koji su već podneli zahteve za legalizaciju da ne moraju ponovo da podnose zahteve, ali da u roku od 30 dana od dana kada dobiju obaveštenje da im nedostaje neki dokument, da taj dokument moraju da dostave i ako to ne urade u roku od 30 dana da će nadležni organ da odbije njihov zahtev za legalizaciju. Da li ste vi svesni, gospodine Duliću, koliko ljudi u ovom momentu nije u stanju da plati izradu projekta, projektne dokumentacije. Gospođo draga, da li treba projekat ili ne treba, to u ovom momentu ne zna niko zato što ste vi u zakonu napisali tehnički izveštaj o stanju objekta. Šta je to, da li to iko zna? Volela bih, očekujem, gospodine Duliću, posle mog izlaganja da ćete da objasnite šta je to, ne zbog mene, nego zbog građana Srbije, da znaju šta im je taj tehnički izveštaj o stanju objekta. Ovo je zakon o legalizaciji, tako ga zovem kolokvijalno, pre svega zbog građana Srbije, jer ih to najviše interesuje i zbog opredeljenja SRS. Mi svoje lokalne kampanje dobrim delom zasnivamo upravo na čvrstim obećanjima da ćemo učiniti sve da legalizujemo maksimalan broj objekata koji su izgrađeni bez građevinske dozvole. Mi to nikad ne zovemo bespravnim objektima, jer u 90% ljudi koji su zidali takve objekte nisu odgovorni što su morali da grade bez građevinske dozvole. Odgovorna je država zato što nema prostorni plan, zato što ne postoje planovi detaljne regulacije i zato što, nažalost, neće postojati ni najmanje u naredne dve godine, jer ste vi to sad još i zakonom propisali. Dalje, vi ste u ovim zakonima potpuno ili u dobrom delu onemogućili sudsku zaštitu. Da li je vama logično, gospodine ministre, da neko u nekoj opštini proceni da investitor ne ispunjava uslove za kuću u kojoj živi sa porodicom, to muje krov nad glavom, koju je gradio možda 15 godina odvajajući od usta, i taj neko proceni da on ne ispunjava uslove, jer je možda trebalo da mu da 100 evra, a on nije imao da mu da. Naravno, ne mislim da su svi službenici podmitljivi, ali nažalost korupcija je nešto što krasi, pre svega, Vladu Republike Srbije, a onda verovatno analogno, zbog one riba od glave smrdi, i ostale državne organe. Vi kažete u zakonu da neko kome zahtev bude odbijen može da uloži žalbu Ministarstvu. Rešenje Ministarstva je konačno, odmah se dostavlja nadležnoj inspekciji i nadležni inspektor neodložno donosi rešenje o rušenju i pristupa se rušenju objekta. Zar vam se ne čini da je suviše veliki ulog da ne dozvolite da građani imaju pravo da na sudsku zaštitu u ovom postupku, jer vi ako nekome srušite kuću u kojoj živi, vi dovodite ozbiljno u pitanje njegovu porodicu, gospodine ministre, u svakom pogledu. U pogledu egzistencije, znate šta se sve dešava kada dođe do rušenja, da su ljudi spremni da pale i sebe i porodicu, da ubiju sebe, pre svega. Vi ste rekli danas u toku rasprave da mora da se razlikuju objekti koji su sagrađeni do 13. maja 2003. godine i oni koji su posle tog datuma. Vi kažete, onaj koji je gradio posle 13. maja 2003. godine vršio je krivično delo. Gospodine ministre, neka vas nauče vaši pravnici u Ministarstvu da, recimo, ako je neko gradio objekat 19. jula 2003. godine, da ste vi danas izvršili krivično delo zato što ste rekli da je taj neko vršio krivično delo, pošto je nastupila apsolutna zastara, s obzirom da je za ovo krivično delo predviđena kazna zatvora od tri godine. Nemojte mnogo sa tim bombastim pričama, nego pričajte o onom da li zaista imate spremnosti da pomognete građanima Srbije. Kažete u nekim novinama od pre dva-tri dana, ne dolazi u obzir da rušimo kuće zato što neko nema para da plati legalizaciju. Ovo nije tačno, jer ovako u zakonu ne piše. U zakonu piše, i dobro je što ste ukinuli one Šumarčeve duple dozvole, jednu dozvolu uz idejni projekat, pa drugu dozvolu uz glavni projekat, u međuvremenu se zaključuje ugovor sa direkcijom, ali nije dobro što ste izdavanje tog odobrenja uslovili potpisivanjem ovog ugovora i početkom plaćanja naknade direkciji. Predviđeno je da će lokalne samouprave utvrđivati naknadu za legalizaciju ovih objekata. Mi u SRS mislimo da to nije dobro. Mislimo da to mora da ide sa nivoa Ministarstva. Istina je da lokalne samouprave znaju stanje na terenu bolje nego što može da se zna u Beogradu. Da bi se maksimalno izbegle zloupotrebe i da bi svi građani bili u istoj situaciji, to bi moralo da se uradi na ovaj način. Morate da vodite računa i o ekonomskoj situaciji danas u državi Srbiji. Zamislite koliko će objekata biti porušeno zato što ljudi neće biti u stanju jer ne primaju platu, ostali su bez posla, vi im nećete dati, odbićete njihov zahtev za izdavanje dozvole, zato što ne mogu da zaključe ugovor, odnosno mogu, ali ne mogu da plaćaju rate. To je isto kao da nisu ni zaključili ugovor. Ugovor da bi se zaključio uslov je da se plati prva rata koja nije jednaka kao sve druge rate, nego je znatno veća. Otprilike predstavlja jednu četvrtinu od ukupnog iznosa koji treba da se plati. Ne znam da li znate sve ove podatke, gospodine Duliću, ali moram da naglasim da niste do sada imali volje da radite ništa na ovu temu i pomenuću vam velika naselja na teritoriji opštine Zemun: Busije, Plavi Horizont, Grmovac. Ne znam da li ste bili, recimo, u Busijama i Plavom Horizontu i da li ste negde u Srbiji videli tako isplanirana naselja kao što su ta naselja. Smeškajte se, smeškajte se, ponosna sam što sam bila deo ekipe koji je formirao ta naselja, naravno, na čelu je bio dr Vojislav Šešelj. On je ponosan na to svoje delo i ima čime da se ponosi. Problem je upravo to što su ta naselja gradili radikali, i zbog toga grad Beograd osam godina ne donosi, ne pada im na pamet da donesu planove regulacije, a mogli ste da ih donesete, niste morali da čekate prostorni plan, kao što sada to predviđate. Šta još strašno predviđate u ovim zakonima? Žao mi je što ne mogu član po član da analiziram, ali to ćemo naravno kada budemo govorili o pojedinostima. Predviđate da će biti predmet rušenja svi objekti koji se ne uklope u te buduće prostorne planove i planove regulacije. Vi na taj način dovodite pod sumnju i objekte koji su izgrađeni sa dozvolom. Vi ne želite da učinite jedan radikalan rez u ovoj oblasti, a taj radikalan rez, volela bih ministre zaista da me slušate, bi jedni mogući bio da ste u primeni, prelaznim i završnim odredbama ili u onom poslednjem članu rekli – zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja, a primenjivaće se, pa da ste odredili rok od dve godine koji je optimalan. A da ste u međuvremenu u prethodnim članovima obavezali ovaj novi katastar, ili postojeći katastar svejedno, da se izvrši jedno aviosnimanje, da se definitivno ustanovi svaki objekat i objektčić sagrađen na teritoriji države Srbije. Jedino na taj način biste mogli da zaustavite bespravnu gradnju, a da onda nadležne službe navale navrat-nanos danonoćno da rade ovako kao mi u Skupštini, da se maksimalno brzo uradi prostorni plan, da se urade planovi regulacije i onda kao država imate obraza da kažete svom građaninu – od danas više nema bespravne gradnje. Kako ćete to sada da kažete? Mi se ne zalažemo za bespravnu gradnju, naprotiv, mi srpski radikali se zalažemo maksimalno za zakonitost u svakom segmentu društva u zemlji Srbiji, ali kako ćete da objasnite čoveku koji živi sa roditeljima u porodičnoj kući, gde je deo te parcele građevinska parcela, gde je ta kuća izgrađena, a u nastavku parcele u katastru ili u zemljišnoj knjizi piše vrt, a prenamena nije izvršena i ne može da bude dok ne budu doneti planovi detaljne regulacije, i taj čovek ili ta porodica mora da živi tri generacije u istoj kući, a imaju mogućnost, imaju i parcelu, imaju i sredstva, mogu da sagrade kuću, ali ona će biti i dalje bespravna zato što država ne stvara uslove za legalnu gradnju. Naravno, o zakonu o katastru ima takođe mnogo šta da se kaže, ali nažalost vreme rezervisano za našu poslaničku grupu je već pri kraju. Evo, ima još dva minuta. Dobra vam je namera da svi podaci, lična karta jedne nepokretnosti, kako bih rekla, bude na jednom mestu. Mi u SRS mislimo da je to mesto mogla biti zemljišna knjiga, odnosno gruntovnica, a da je katastar i dalje mogao da radi poslove premera, kao što je radio i do sada. Nije velika greška što ste vi to objedinili u katastru. Jedino ste mogli između ostalog da zaštitite onih 600 sudija koje će gospođa Malović da otpusti, mogli su da budu zemljišnoknjižne sudije, jer su osposobljeni, ali dobro to je vaš izbor. Ovde ću samo da vam pomenem član 56. i nadam se da ćete odmah to da prokomentarišete, radi se o premeru državne granice. Ukoliko prihvatite amandman SRS, bićemo uvereni da ste slučajno napravili ovu omašku. O čemu se radi? Niste predvideli kako ćete izvršiti premer državne granice Srbije između Makedonije, Crne Gore i Albanije. Morali ste, a mi smo vam amandmanom predložili kako to da uradite – ako prihvatite amandman, računaćemo da su vam namere bile časne i da je u pitanju samo greška predsednika.
Reč ima gospodin Markićević, iako se nešto kasnije prijavio.
Poštovana predsednice, ako sam se kasnije javio nisam zakasnio, je l' tako? Poštovana predsednice, poštovani ministre, poštovani kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj prenos, danas sam u dobrom delu diskusije na današnjoj sednici slušao mnoge kolege iz opozicije i pozicije, slušao sam i ministra, i mislim da su u najvećem delu naše diskusije bile dosta stručne. Iskoristio bih priliku da nekoliko pitanja u formi dijaloga, ako gospodin ministar pristane na to, razjasnimo pitanja koja verujem veliki broj građana Srbije interesuje. Sama ideja o legalizaciji objekata, mislim pre svega na stambene objekte, na kuće, čini mi se za mog života od 52 godine da to već traje 30 godina. U najsvežijem sećanju… molim vas omogućite, smirite ih malo, ne čujem ništa.
Gospodo poslanici, molim vas obratite pažnju na govornika i dozvolite mu da nesmetano govori.
Čini mi se, neću da kažem da je najozloglašeniji, ali najviše transparentan, da ne kažem providan je bio zakon za legalizaciju iz 2003. godine. Nekim slučajem tadašnja pomoćnica ministra je bila do tada šefica urbanizma u gradu iz koga dolazim. Davao sam joj jedan savet, a pošto sam se susretao sa mnogim građanima koji su godinama pokušavali da reše to svoje pitanje. Naravno, legalizacija objekata, pre svega stambenih, podrazumeva i određene obaveze prema gradu, opštini, državi, a iz toga i određena prava, odnosno privilegije. Imao sam neki predlog, gospodine ministre, čini mi se da sam vam jednom rekao, koliko god se činilo nekima ovde čudno – dajte ljudi da je 500 evra, govorim o individualnim stambenim objektima, ne o poslovnim objektima, najveća šifra do nula evra i legalizujte sve ono što može da se legalizuje, sem naravno ako nije na nekim infrastrukturnim trasama, na gasovodima i putevima. Gospodine ministre, verujem da imate energije, ali sam zabrinut zbog onih s kojima sedite u Vladi i u ovom savetu za infrastrukturu, jer vas tamo viđam često na televiziji, nadam se i verujem u vašu energiju da ćete ovo isterati do kraja, a nema razloga da ne prihvatite amandmane da ta legalizacija važi za objekte izgrađene do dana stupanja na snagu zakona. Ne znam zašto bi mogla da se legalizuje kuća ako je vežemo za prošli termin 12. maja, 13. ili 14. maja? Kakva je tu razlika? Jasno je meni da jednom mora da se podvuče granica. Ali, uvek se postavlja pitanje, pošto ste vi tu, moram da priznam, sviđalo se meni ili ne, u predizbornoj kampanji, ne mislim vi, već predstavnici sadašnje vladajuće koalicije često puta su pominjali izraz pravda, socijalna pravda. Srbin može da istrpi svašta, ali je osetljiv na pravdu i nepravdu. Prema tome ako smo ovde opominjali, i mediji, toliko gospodina Mrkonjića zašto ne poštuje jedan zakon, koji treba prvi da poštuje i promoviše, o pojasu za vezivanje, i onda izvini se gospodin Mrkonjić, iako mislim da je imao opravdane razloge, ali nisu u skladu sa zakonom. Danas je predsednik Nove Srbije naveo primer, gde vi možete da dokažete kao ministar da ozbiljno mislite sa ovim zakonima svim koji su danas na dnevnom redu, a to je da javno opomenete potpredsednika Vlade za evropske integracije koji ide i otvara nelegalne objekte. Pitam vas koja je razlika, pošto pričamo o pravdi, zato što je tu Mišković i tu je par stotina hiljada kvadrata, i opomenut od tada resornog ministra za infrastrukturu da ne ide tamo, zbog kog razloga je on otišao tamo? Sada vidite šta je tu pravda, kako je Mrkonjić prošao u medijima, što čovek nije vezao pojas i priznao, malo se bunio, ali priznao, možda i ja neki put ne vežem, možda me neki put kao vozača, da tako kažem, uhvate, neki put propuste, i bio je satanizovan u medijima zbog toga što ne poštuje zakon. Da li ćete vi da pokrenete kampanju i da tako običnom građaninu dokažete, ako se ministar izvini, njemu ću verovati, taj potpredsednik Vlade za evropske integracije, pa da onda proverite malo sa onim hotelom u Sokobanji što je kupio gospodin Đelić, da vidimo šta je sa tim hotelom, postoje li tu vlasnici? Vi ste danas nešto rekli o restituciji, što se meni ne sviđa. Znate, caru carevo, bogu božije, jedanput mora da se vrati. Pripadam grupi onih ljudi koji možda nisu stručni kao vi ili neki, ali mislim da je trebalo prvo sve ono što je moguće ljudima da se vrati njihova imovina, pa onda da mi legalizujemo, i da dajemo nove građevinske dozvole i da prodajemo i na 50 godina i na 99 godina. Jasno je ono što ste vi rekli danas meni da tamo objekti koji su sad par stotina hiljada kvadrata, promenjeno nekoliko puta vlasništvo, da to ne može u naturi, da to mora finansijski, ali u ovom Beogradu postoji milion kvadrata koji može da se vrati, postoje živi naslednici i jednom to moramo da uradimo, ako stalno pričamo o Evropi, o EU, o evropskim vrednostima. Čini mi se da sam pre neki dan, gospodine ministre,pročitao jedan podatak da smo mi jedina zemlja u Evropi koje su u tranziciji, nebitno od toga da li smo u članstvu u EU, jedini koji nismo izvršili tu restituciju. Bojim se da će nam taj zahtev, da ćemo i onda shvatiti Evropu pogrešno, kad nam bude ispostavila račun za to, da ćemo i onda pričati, doduše tada neopravdano, iako mnogo puta pričamo opravdano, da se nama posebni neki zahtevi isporučuju, kad nam bude najnezgodnije. Izvršili smo privatizaciju mnogih objekata, imalo je para, išlo je 5% u Fond za restituciju, da se to vraća, odnosno zamenjuje imovina, da tako kažem, kupuje pravim vlasnicima. Ništa od toga nije urađeno, tih 5% ne vidimo nigde. Hteo sam posebno da govorim o svim zakonima, ali pošto moja poslanička grupa ima toliko koliko ima vremena, hteo sam posebno da obratim pažnju na jedan zakon, zakon o socijalnom stanovanju. Tu treba Vlada da pokaže šta je socijalna pravda. Vama sam zahvalan kao pripadnik i zamenik šefa poslaničke grupe NS što ste rekli da je taj zakon i za vreme prethodnog ministra Ilića bio napravljen, ali nije prošao Vladinu proceduru, pa tako nije došao ni u skupštinsku proceduru. Bojim se da će biti sprečavano da se on sprovede zato što nije u interesu onima koji prave stanove i zarađuju, ekstraprofit imaju na tim stanovima. Ovde ste čuli i pouzdano znam da za 300 evra - ključ u ruke, mogu vrlo kvalitetni stanovi, sa hrastovim lakiranim parketom, da se dobiju. Oni koji prave kuću znaju o čemu pričam. Na kraju, želim da vas pitam nešto gospodine ministre. Nadam se da ćete imati još tri minuta koncentracije. Nedavno je na vašem mestu tu sedeo ministar trgovine, koji nije znao na jedno pitanje da odgovori i od tada sve ministre koji dođu ovde propitujem o tom pitanju. Kolika je cena gasa, gospodine ministre, za domaćinstva koja treba sad da se legalizuju? Legalizovani su kad treba da plate taksu i sad im nanovo takse stižu, pa bih vas zamolio, pošto vidim da imate lepu olovku, da uzmete olovku i da ovo izračunate. Pošto sam dobio odgovor gospodina Škundrića, ovo može prihvatiti samo predškolsko dete, u predškolskom uzrastu, a ne čovek od 52 godine, još narodni poslanik. Izračunajte lepo, pričamo o ceni gasa, 496 dolara puta 51 dinar, 25.296 dinara, a sada je, gospodine ministre, 230 dolara puta 66, jer je skočio kurs dolara, 15.180 dinara, gde je ovih 10.000 ekstraprofita? Rekao sam, a direktor javnog preduzeća, pošto ništa nije umeo pametnije da odgovori, rekao je meni da nemam pojma. Pitam gde je ova razlika i zašto se nastavlja pljačka građana? Mi smo juče dobili hvalospevnu izjavu ministra, odnosno predsednika Vlade kako neće do Nove godine dignuti cenu gasa. Čoveče, skini cenu gasa! To je tema. Imam jedno pitanje za vas, pošto pouzdano znam da ste vi dobri sa gospodinom predsednikom Republike, onaj gas zimus, što je on poklonio gradu Sarajevu, ko je platio taj gas? Da li je taj gas plaćen i da li to mi, građani Srbije, sad treba da platimo, to njegovo ''dobročinstvo''? Neka da svoju očevinu, a nemoj da se pravi dobar parama građana Srbije iz njihovih džepova.
Pošto na listi poslaničkih grupa više nema prijavljenih, a u skladu sa članom 93. niko ne želi, zaključujem zajednički načelni pretres (poslanici SRS se javljaju po Poslovniku) sačekajte da završim… o Predlogu zakona o uređenju prostora i izgradnji, Predlogu zakona o državnom premeru i katastru, Predlogu zakona o socijalnom staranju i Predlogu zakona o Fondu za zaštitu životne sredine. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o javnom zdravlju, Predlogu zakona o transfuziološkoj delatnosti, Predlogu zakona o transplantaciji organa, Predlogu zakona o transplantaciji ćelija i tkiva i Predlogu zakona o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja. (Poslanici SRS negoduju.) Molim vas, dobićete opomene, nemojte ometati. Gospodine Duliću, vama i vašoj ekipi se zahvaljujem, još ćemo se družiti kod rasprave u pojedinostima. Reč ima gospodin Krasić.
Sad mi je jasno da ste moje mesto trajno isključili što se tiče mikrofona, jer evo već danima nikako da se uspostavi neka elementarna komunikacija. Naravno, rizikujem da opet ne potegnete kazne. Na vreme sam se javio da ukažem na povredu Poslovnika, međutim, vi ste onoga koji je vređao Poslovnik i vređao dostojanstvo Narodne skupštine, bukvalno rečeno, isterali van zgrade, gospodina Dulića, koga uopšte nije interesovalo šta se ovde priča. Jednostavno, češkao se, vrteo, gledao što pre da prođe ovo vreme, verovatno nije zadovoljan ovom diskusijom i ovim argumentima kojima su poslanici opozicije prosto granatirali Vladu Republike Srbije. Moram da vas podsetim da se isti manir pojavljuje, kao i 2003. godine, u pet sati i 15 minuta poslepodne poslanici većine počinju da galame i jedva čekaju da izađu. Mislim da to narušava dostojanstvo Narodne skupštine jer ove rasprave u Narodnoj skupštini treba da budu temeljne, ozbiljne, uz maksimalno učešće i doprinos svakog predstavnika Vlade da se problem sagleda, da se shvate kritike i da se zajednički traže neka rešenja. Gospodin Dulić je ovde došao samo da odsedi i to je jasno stavio do znanja svima svojim ponašanjem i konkludentnim radnjama. Vi to niste mogli da primetite, jer sedite iza njega, ali jednostavno, kao slučajni prolaznik, namernik, došao je u Skupštinu, a vi ste onda nastavili u kontinuitetu da kršite Poslovnik. Niti ste pitali da li ima neko da se javi od ovlašćenih predstavnika, niti ste dali reč gospodinu Duliću da eventualno nešto završi, već da uđe vaš kolega ovde da nastavi sa ovom tiradom … (Predsednik: Gospodine Krasiću, prošlo je dva minuta, niste se pozvali ni na jedan član Poslovnika koji je povređen, a javili ste se zbog povrede Poslovnika.) Niste me saslušali, rekao sam član 104 – dostojanstvo. (Predsednik: Pogledaćemo stenogram, ali niste rekli.) Pogledajte, samo gledajte.
Prošlo je dva minuta. Zahvaljujem. Nema povrede Poslovnika. U slučaju da svi navodi vezani za ponašanje gospodina Dulića, i aktivno i pasivno, nisu na način kako ste vi rekli. Gospodin Dulić je zapravo vrlo učestvovao, davao argumentaciju, pažljivo slušao i u raspravi u pojedinostima će uzeti učešće. Prema tome, nema povrede Poslovnika. Gospodin Milan Dimitrijević. Vi ste se javili po Poslovniku? Izvolite.
Reklamiram član 104. Poslovnika. Mislim da nije korektan ovaj način rada i ponašanja. Vi ste otvorili ovu tačku dnevnog reda, gde postoji šest zakona o kojima treba da se obavi jedna valjana diskusija, u dva minuta do šest i to u trenutku kada su se poslanici javili da reklamiraju povredu Poslovnika. Dakle, ako je cilj vaš i vladajuće većine da se protrči kroz ove zakone bez valjane diskusije, mi ćemo to razumeti, ali to onda kažite. Mi sedimo ovde od 10.00 sati, radeći na ozbiljnim zakonima, kakav je bio prethodni set. Smatramo ovo vrlo nekorektnim potezom. Sada treba celu noć da sedimo, do deset, do jedanaest sati, da obavimo načelni pretres, da kažemo ono što treba da kažemo, premoreni, po ovoj vrućini i mislim da stvarno nije korektno to što radite.
Nema povrede Poslovnika. U skladu sa članom 85. mi smo produžili rad, dogovorili se o tome da ćemo raditi i posle 18.00 časova. Prema tome, poštujemo Poslovnik. Za reč se javio gospodin Miroslav Markićević. Da li i vi reklamirate Poslovnik? (Da.) Izvolite.
Poštovana predsednice, reklamiram član 27. Poslovnika, koji govori o rukovođenju Skupštinom. Nisam uopšte nezadovoljan današnjim prisustvom, odnosom i radom gospodina Dulića prema narodnim poslanicima i Skupštini. Nezadovoljan sam onim kako ste vi danas vodili sednicu. Evo zbog čega. Svi smo svedoci ovde, ovo trenutno nije u televizijskom prenosu, biće noćas u dva sata, nema problema. (Predsednik: Prenos još 10 minuta traja. Prema tome, u prenosu ste.) Odlično. Hvala lepo. Dakle, protestujem zbog toga što vi niste dali gospodinu Duliću reč. On je očigledno hteo da odgovori na mnoga pitanja. Ovo su vrlo važna pitanja koja se tiču pre svega legalizacije građana, to svedoči ovaj mobilni, imam već 23 poziva, nisu možda svi pozitivni na moj račun, jedan ili dva su negativni, možda me ljudi nisu razumeli. Utoliko više zbog toga je trebalo da date gospodinu Duliću reč, jer on se spremao već 15-20 minuta, znači, vi niste ispoštovali gospodina ministra i niste mu dali da govori, ne znam zašto. Svi smo ovde svedoci da je hteo da govori čovek i da odgovori na ova vrlo važna pitanja, jer dobro sam ga razumeo da je on i malo emotivno shvatio neke nastupe poslanika, pa je hteo neke stvari da pojasni, da bude i nama jasnije i građanima Srbije. Zaista je ovo ružno što se desilo. Znate kako je izgledalo ovo? Kao u onim kaubojskim vestern filmovima, kada se pljačkaju pošte i upadnu oni sa pištoljem i pročitaju dnevni red, u stvari, kažu spisak novčanica od 5, 10, 100 dolara, dajte ovamo. To nije do sada bio vaš stil. To ne liči na vas. Hoću da verujem da se ovo više neće događati. Hvala lepo.
Gospodine Markićeviću, da se gospodin Dulić javio za reč, sigurno bi dobio reč. Mene raduje što vi i neverbalno sa njim komunicirate i znate šta je on želeo. Zaista ne mogu da znam šta je želeo jer se nije javio, prema tome, nema povrede Poslovnika. Da se javio, sigurno bi dobio reč. U svakom slučaju, gospodin Dulić ima mogućnost i verovatno plan da u raspravi u pojedinostima uzme aktivno učešće i da odgovore na sva ona pitanja koja interesuju i vas, i druge poslanike i građane Srbije. I kod davanja završne reči on će imati svoju argumentaciju. (Dragan Todorović, sa mesta: Po Poslovniku sam se javio.) Prelazimo na zajednički načelni pretres 16-20. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O JAVNOM ZDRAVLjU; TRANSFUZIOLOŠKOJ DELATNOSTI; TRANSPLANTACIJI ORGANA; TRANSPLANTACIJI ĆELIJA I TKIVA; LEČENjU NEPLODNOSTI POSTUPCIMA BIOMEDICINSKI POTPOMOGNUTOG OPLOĐENjA Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o tačkama kako sam već rekla, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to: poslanička grupa Za evropsku Srbiju - sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - sat, sedam minuta i 12 sekundi; poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta 12 sekundi; poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ako to niste već učinili, da podnesete prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: dr Nikola Krpić - poslaničku grupu PUPS, Zoran Bortić - poslaničku grupu SPS - JS, narodni poslanik Simo Vuković - poslaničku grupu G 17 plus, gospodin Milan Dimitrijević - poslaničku grupu DSS - Vojislav Koštunica, Napred Srbijo - gospodin Mileta Poskurica, gospodin Žarko Korać - poslaničku grupu LDP i gospodin Paja Momčilov - poslaničku grupu SRS. Po Poslovniku se javio gospodin Dragan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedniče, vi permanentno kršite Poslovnik i to kršite član 100, kao što kršite i član 104. Četvrti stav kaže vrlo precizno da predsedavajući daje reč odmah po završetku izlaganja koje je u toku kada se ukaže na Poslovnik. Nesporna je činjenica da su se odmah po izlaganju gospodina Markićevića dva poslanika javila za reč po Poslovniku, međutim, vi ste to izbegli da uradite. Vi ste bukvalno najurili ministra Dulića iz Skupštine, jer vama je cilj da do šest sati pređete na drugu tačku. Vas uopšte ne interesuje kakva će biti rasprava, dostojanstvo ove skupštine, poslanici, građani Srbije, ne, vi samo hoćete da završite ono što je u vašem interesu. Da je to tako najbolje govori ova lista prijavljenih govornika po ovoj tački dnevnog reda, odnosno po ovoj objedinjenoj raspravi i kada ste izračunali da dolazite u problem, odnosno da ne možete da uvrstite i ovu tačku dnevnog reda, vi ste jednostavno vašim poslanicima zabranili da se jave. Čak ste prešli i preko same činjenice da ih prozovete, da ih pitate da li se javljaju za reč, ali to zbog građana Srbije, da ne bi građani Srbije znali da ovde ima prijavljenih poslanika iz ZES-a i drugih vladajućih stranaka, jer vam je cilj da do šest sati pređete na drugu tačku dnevnog reda. Ovo što vi radite prelazi sve moguće granice. Jedino zbog čega je ovo dobro, to je zbog građana Srbije, da pokažete da nema granica koje nećete preći da to bude vama trenutno korisno, ali to i najavljuje vaš kraj, jer onaj ko na ovakav način postupa u Skupštini Srbije može očekivati... adekvatnu nagradu na izborima.
Gospodine Todoroviću, hoćemo da završimo sve što Skupština treba da završi, a što je u interesu građana Srbije. (Dragan Todorović, sa mesta: Ne možete to na silu!) Nema povrede člana 100. Opominjem vas. Izričem vam opomenu zato što me ometate u vođenju Narodne skupštine. Da li predstavnik predlagača prof. dr Tomica Milosavljević, ministar zdravlja, želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine Milosavljeviću.
Poštovana gospođo predsednice Narodne skupštine, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, predstavnici izborne volje građana Srbije, čini mi posebnu čast da vam se obratim na početku rasprave o zakonima o javnom zdravlju, transfuziološkoj delatnosti, transplantaciji organa, transplantaciji tkiva i ćelija, kao i zakonu o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja. Zakonom o javnom zdravlju uređuje se ostvarivanje javnog interesa stvaranjem uslova za očuvanje i unapređenje zdravlja stanovništva putem sveobuhvatnih aktivnosti društva usmerenih na očuvanje fizičkog i psihičkog zdravlja stanovništva, očuvanja radne i životne okoline, sprečavanja nastanka i uticaja faktora rizika za nastanak poremećaja zdravlja, bolesti i povreda, takođe, način i postupak, kao i uslovi za organizaciju i sprovođenje javnog zdravlja. U Republici Srbiji ima više propisa koji se direktno ili indirektno odnose na zdravlje i to su i zakoni, i uredbe, odluke, pravilnici, naredbe i uputstva. Važni koraci u Srbiji na usaglašavanju sa propisima EU u oblasti javnog zdravlja učinjeni su donošenjem Strategije održivog razvoja i Strategije javnog zdravlja, usvojene marta 2009. godine. Strategija javnog zdravlja predstavlja podršku u ispunjavanju društvene brige za zdravlje, obezbeđivanju uslova u kojima ljudi mogu da budu zdravi i čini osnovu za Vladine odluke o akcijama unapređenja zdravlja i kvaliteta života stanovništva Republike Srbije. Donošenje zakona o javnom zdravlju neophodno je da bi se jasno definisala ova oblast i usaglasila sa postojećim pravnim tekovinama „Aki komuniter“-a, ulogom države u zaštiti interesa javnog zdravlja, načinom uključivanja svih neophodnih učesnika u aktivnosti harmonizacije javno-zdravstvenih intervencija, razvijanje efikasne javno-zdravstvene infrastrukture i uvođenje odgovornosti za finansiranje javno-zdravstvenih usluga kako od strane države, tako i od strane drugih izvora. Zakon o javnom zdravlju se stoga može definisati kao skup odnosa, prava i dužnosti pomoću kojih država obezbeđuje uslove za zdravlje stanovništva, identifikuje, prevenira i smanjuje rizike po zdravlje populacije i ograničava autonomiju, privatnost, vlasništvo ili druge legalno zaštićene interese pojedinca, a sa ciljem čuvanja i promocije zdravlja zajednice. Zakon o transfuziološkoj delatnosti podrazumeva važnu potrebu da se u oblasti transfuziološke delatnosti, odnosno planiranja, prikupljanja, testiranja prerade krvi i komponenata krvi, bez obzira na njihovu namenu, kao i čuvanja, upravljanja, distribuciji, snabdevanju i izdavanju krvi i komponenata namenjenih transfuziji, uspostave standardi obezbeđenja adekvatnih količina bezbedne krvi za stanovništvo Republike Srbije, kao i da se zdravstvenim ustanovama koje obavljaju ovu delatnost omoguće bolji uslovi za obavljanje delatnosti u skladu sa savremenim dostignućima u ovoj oblasti. Jedan od ciljeva svakako je harmonizacija sa visokim standardima, koje u ovom trenutku preporučuje i Savet Evrope i Evropska komisija EU u oblasti planiranja, prikupljanja, testiranja prerade krvi i komponenata krvi, bez obzira na njihovu namenu, preporuke Svetske zdravstvene organizacije, kao i direktive Evropskog parlamenta i Saveta Evrope o postavljanju standarda kvaliteta i bezbednosti u prikupljanju, testiranju, preradi, čuvanju, upravljanju i distribuciji krvi i komponenata krvi, takođe tehničke smernice o pripremi, korišćenju i obezbeđenju kvaliteta komponenata krvi, ukazujući na potrebu unapređenja transfuziološke delatnosti. Osnovni razlog je obezbeđivanje adekvatnih količina bezbedne krvi i komponenata krvi u Republici Srbiji. Donošenje ovog zakona ima cilj da uspostavi nove, više standarde zdravstvenih ustanova koje obavljaju ovu delatnost, odnosno određene poslove iz ove delatnosti, kao i više standarde ustanova koje u svom radu koriste krv i komponente krvi. Ostvarivanjem ovog osnovnog cilja neophodno je da se obezbedi i postigne nacionalna samodovoljnost u obezbeđivanju bezbedne krvi i komponenata krvi. Pored uspostavljanja odgovarajućeg pravnog okvira za obavljanje transfuziološke delatnosti na višem nivou, usaglašenom sa direktivama međunarodnih tela u ovoj oblati, neophodno je da se obezbedi koordinisanje mera i aktivnosti na jačanju dobrovoljnog davalaštva, da se unapredi organizacija i kvalitet rada, da se uspostave odgovarajući uslovi u pogledu kadra, opreme i prostorija, da se uspostavi odgovarajući informacioni sistem, omogući odgovarajuća komunikacija svih ustanova međusobno, da se pripreme i sprovode programi kontinuirane edukacije zdravstvenih radnika, takođe, da se razmatra i optimizuje finansiranje zdravstvenih ustanova. Neophodan je program obezbeđivanja provere kvaliteta, koji se takođe ovim propisom garantuje. U ostvarivanju najvišeg nivoa bezbedne krvi i komponenata krvi neophodno je obezbediti odgovarajuće uslove za primenu zatvorenog sistema za preradu krvi i komponenata u svim zdravstvenim ustanovama koje obavljaju delatnost prerade krvi. Uspostavljanje sistema kvaliteta obavljaće se u skladu sa standardima medicinske struke za prikupljanje, testiranje, preradu, skladištenje i distribuciju krvi i komponenata krvi. Donošenje ovog zakona za cilj ima da uspostavi standarde obezbeđivanja adekvatnih količina kvalitetne krvi za pacijente kao krajnje korisnike. Građanima, odnosno pacijentima kao krajnjim korisnicima omogućiće se kvalitetna i bezbedna krv i garantovati komponente krvi koje su prikupljene, testirane, proizvedene, čuvane, distribuirane i izdate u skladu sa visokim medicinskim standardima, a za društvo u celini korist je u uspostavljanju višeg kvaliteta u pružanju zdravstvene zaštite. Za zdravstvene ustanove, donošenjem ovog zakona, obezbeđuju se neophodni uslovi da se kroz sistem izdavanja, odnosno oduzimanja dozvola za obavljanje ove delatnosti omogućava ostvarivanje najvišeg standarda u svim postupcima prikupljanja, testiranja, proizvodnje, čuvanja, distribuiranja i izdavanja, u skladu sa uslovima propisanim ovim zakonom i podzakonskim aktima koji će biti doneti za sprovođenje ovog zakona i sa medicinskim standardima. Zdravstvenim ustanovama omogućiće se postizanje najvišeg nivoa bezbednosti, a organizacija obaveznog zdravstvenog osiguranja može da očekuje uspostavljanje sistema i dobijanje i oduzimanje dozvola zdravstvenim ustanovama, odnosno delovima ovih ustanova iz plana mreže, odnosno određene poslove u transfuziološkoj delatnosti. U skladu sa svim ovim, novine u Predlogu zakona odnose se na obezbeđivanje zdravstvenih ustanova kvalitetnom i bezbednom krvlju i komponentama krvi, u skladu sa medicinskim standardima, uređenje načina, postupka, uslova i organizacije transfuziološke delatnosti; uspostavljanje društvene brige za zdravlje stanovništva Republike kroz obezbeđivanje uslova za snabdevanje stanovništva u svim delovima zemlje dovoljnom količinom kvalitetne i bezbedne krvi i komponenata, organizovanje bolničkih banaka krvi u zdravstvenim ustanovama koje obavljaju stacionarnu delatnost koja čuva i izdaje krv i komponente krvi i vrši predtransfuziona ispitivanja za potrebe te ustanove. Uspostavljanje sistema dobijanja, odnosno oduzimanja dozvole, kao i obavljanje transfuziološke delatnosti ili određenih poslova ove delatnosti; uspostavljanje sistema kvaliteta; uspostavljanje hemovigilanse; obezbeđivanje, praćenje i prijavljivanje ozbiljnih, neželjenih događaja i neželjenih reakcija; obrazovanje bolničkih transfuzioloških komisija koje obavljaju nadzor nad primenom i postupanjem sa krvlju i komponentama krvi u stacionarnim zdravstvenim ustanovama; uspostavljanje odgovarajućih sistema čuvanja, upravljanja i distribucije krvi i komponenata; vođenje jedinstvenog registra davalaca, uz posebno vođenje podataka o licima kojima je privremeno ili trajno oduzeta mogućnost davanja krvi; vođenje odgovarajućih dokumentacija i evidencija u oblasti transfuziološke delatnosti, utvrđivanje godišnjeg plana potreba za teritoriju čitave Republike Srbije, utvrđivanje metodologije za određivanje troškova obrade krvi i komponenata krvi i obrazovanje uprave za biomedicinu Ministarstva zdravlja. Zakonom o transplantaciji organa uređuje se uzimanje organa ili delova organa sa živog ili umrlog lica zbog presađivanja u telo drugog lica radi lečenja, nadzor nad sprovođenjem ovog zakona i druga pitanja od značaja za organizaciju i sprovođenje transplantacije organa ili delova organa. Razlozi su da se sistemski uredi oblast transplantacije, odnosno uzimanje organa ili delova organa sa živog ili umrlog lica radi presađivanja u telo drugog lica radi lečenja, organizacija ustanova, nadzor, kao i druga pitanja od značaja. Zatim, da se stvore uslovi za obavljanje transplantacije organa u skladu sa najsavremenijim standardima medicinske nauke i prakse, obzirom da je ova oblast medicine ona koja se intenzivno razvija i koja stalno dobija sve veće i veće mogućnosti za lečenje od do sada neizlečivih bolesti. Zatim, da se zakonom stvore uslovi za promociju transplantacije na evropskom i nacionalnom nivou u cilju informisanja i upoznavanja građana sa značajem doniranja organa, da se oblast transplantacije uredi u skladu sa propisima EU u ovoj oblasti. Zakon o transplantaciji usklađen je sa strogim preporukama svih međunarodnih institucija, kao i sa Konvencijom o ljudskim pravima u biomedicini i Okvirnim protokolom za sprovođenje Konvencije o ljudskim pravima u biomedicini. Napominjemo da je oblast transplantacije ćelija i tkiva predlogom ovog paketa zakona uređena posebnim zakonom, u skladu sa najnovijom preporukom Komisije EUda se oblast transplantacije tkiva i ćelija uređuje posebnim zakonom, nezavisno od zakona o transplantaciji organa. Između 2000. i 2007. godine u Srbiji je ukupno urađeno 532 transplantacije bubrega, od toga 84 sa umrlih lica i 448 sa živih davalaca. U tom periodu urađeno je osam transplantacija jetre, sedam sa umrlih lica, jedna sa živog davaoca. U toku 2008. godine, do sada je kod 106 lica urađena transplantacija bubrega, i to u Kliničkom centru Srbije u Beogradu, Dečijoj klinici u Tiršovoj u Beogradu, Centru za transplataciju u Novom Sadu, Kliničkog centra Vojvodine, u Klinici za nefrologiju Vojno-medicinske akademije, a u ovoj godini na Klinici za nefrologiju Kliničkog centra Niš. U odnosu na iskustva moderna, u evropskom okruženju davalaštvo organa u Srbiji je dva na milion stanovnika, kada se govori o uzimanju organa sa umrlih lica. Donošenjem ovog zakona stvoriće se uslovi za promociju donatorstva i podizanja svesti građana o značaju transplantacije, kao i za organizovanje zdravstvenih ustanova na poslu transplantacije, čime će se povećati broj transplantacija i stvoriti uslovi za unapređenje kvaliteta pružene zdravstvene zaštite, u skladu sa savremenim standardima današnje medicinske nauke i prakse. Zakonom o transplantaciji ćelija i tkiva uređuje se dobijanje, doniranje, testiranje, obrada, očuvanje i skladištenje, distribucija ljudskih ćelija i tkiva namenjenih za primenu kod ljudi, osnivanje banaka ćelija i tkiva, nadzor nad sprovođenjem ovog zakona i obavljanje određenih poslova državne uprave u oblasti transplantacije ćelija i tkiva, kao i druga pitanja od značaja za oblast transplantacije ćelija i tkiva. Razlozi su da se sistemski uredi oblast transplantacije ljudskih tkiva i ćelija, da se stvore uslovi za obavljanje transplantacije ljudskih ćelija i tkiva u skladu sa modernim, savremenim standardima nauke i prakse, obzirom da je ova oblast medicine jedna od onih koja se najintenzivnije razvija, da se takođe stvore uslovi za promociju transplantacije ćelija i tkiva na nacionalnom i evropskom nivou i da se oblast transplantacije ćelija i tkiva uskladi i uredi sa stavovima međunarodnih institucija u ovoj oblasti. Oblast ćelija i tkiva uređena je posebnim zakonom, u skladu sa preporukom Komisije EU, da se oblast transplantacije ćelija i tkiva uređuje posebnim zakonom, ne zavisno od zakona transplantacije organa. Sve zemlje evropskog kontinenta koje imaju donete zakone kojima se jedinstveno uređuje transplantacija ćelija i tkiva i transplantacija organa, u ovom trenutku usklađuju svoje zakonodavstvo sa navedenim direktivama. Donošenjem ovog zakona stvaraju se uslovi za promociju donatorstva i podizanja svesti građana o značaju transplantacije, kao i za viši nivo organizovanosti zdravstvene službe za obavljanje ovih komplikovanih postupaka. Tokom perioda od 2000. do 2007. godine u Kliničkom centru Vojvodine u Novom Sadu, u Klinici za hematologiju VMA, na Institutu za majku i dete dr Vukan Čupić i na Institutu za hematologiju Kliničkog centra ukupno je urađeno 283 transplantacije koštane srži. Na Institutu za očne bolesti Kliničkog centra u Beogradui u Klinici za očne bolesti, VMA ukupno 286 transplantacija rožnjače. Transplantacija kosti na Klinici za ortopedsku hirurgiju i traumatologiju u Kliničkom centru Vojvodine 231. Transplantacija ligamenata ukupno 11. Tokom 2008. godine do sada urađeno je 124 transplantacije koštanih srži, a takođe transplantacija kosti 258, ligamenata 131. Dakle, zakon o transplantaciji tkiva i ćelija, zajedno se zakonom transplantaciji organa, ali u dva odvojena propisa i pod organizacijom i nadzorom garantovanim zakonom osnivanjem uprave za biomedicinu u Ministarstvu zdravlja treba da doprinesu značajnom napretku u obe oblasti u godinama koje su ispred nas posle donošenja ovog zakona. Zakonom o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja uređuju se uslovi, način i postupak lečenja neplodnosti kod žena i muškaraca, postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja radi začeća deteta, nadzor nad sprovođenjem ovog zakona i obavljanje određenih poslova državne uprave u ovoj oblasti, lečenja plodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja, kao i druga pitanja od značaja za sprovođenje postupaka koji su regulisani ovim propisom, razloge pre svega da se sistemski uredi oblast lečenja neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja, da se obezbedi nadzor nad sprovođenjem ovog zakona i obavljanje poslova državne uprave u oblasti lečenja neplodnosti, kao i druga pitanja koja su regulisana ovim zakonom. Donošenjem ovog propisa stvoriće se uslovi da se lečenje neplodnosti obavlja postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja još više u skladu sa modernim standardima medicinske nauke i prakse, kao što će se stvoriti uslovi za viši nivo promocije doniranja reproduktivnih ćelija na nacionalnom nivou u cilju informisanja i upoznavanja građana sa značajem doniranja reproduktivnih ćelija. Oblast lečenja neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja urediće se ovim propisom u skladu sa propisima i standardima Saveta Evrope Evropskog parlamenta i EU u ovoj oblasti. Zakon je takođe usklađen sa Konvencijom o ljudskim pravima u biomedicini i Okvirnim protokolom za sprovođenje Konvencije o ljudskim pravima u biomedicini Saveta Evrope. Na predlog Ministarstva zdravlja, Republički zavod za zdravstveno osiguranje od jula 2006. godine finansira jedan pokušaj vantelesne oplodnje za osiguranike Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje. Stručne kriterijume predložila je republička stručna Komisija za vantelesnu oplodnju i asistiranu reprodukciju. Ovaj program sprovodi se u Institutu za ginekologiju i akušerstvo Kliničkog centra Srbije, u Klinici Narodni front Beograd i u Kliničkom centru Vojvodine, a od septembra 2008. godine i u šest zdravstvenih ustanova u privatnoj svojini. Tokom 2007. godine u tri pomenute državne ustanove urađeno je ukupno 699 uspešnih vantelesnih oplodnji, a zatim tokom 2008. godine ukupno u svih devet ustanova, tri u državnom i šest u privatnom vlasništvu, 1.156 uspešnih vantelesnih oplodnji. Republički zavod za zdravstveno osiguranje 2007. godine uložio je oko 197 miliona dinara u ove postupke, a 2008. godine 325.964.322 dinara. U ovoj oblasti procenat uspeha u Srbiji u ove dve godine je 32%, u Velikoj Britaniji je 28%, u Sloveniji 36%, u Mađarskoj 31%. Donacija jajnih ćelija sprovodila se samo u Institutu za gastroenterologiju i akušerstvo Kliničkog centra Srbije u broju koji je 1,24%, u 25 od 2.024 pokušaja. Tokom javne rasprave koja je trajala, mogu slobodno da kažem, duže od četiri meseca, sa dostupnošću svih rešenja i na otvorenim okruglim stolovima organizovanim po planu koji je Vlada odobrila i u Nišu, i u Kragujevcu, i u Novom Sadu i u Beogradu, a zatim i tokom diskusije elektronskim putem, jer su svi predlozi zakona u fazi nacrta bili dostupni na sajtu Ministarstva zdravlja, bilo je različitih tonova o nekim rešenjima. Kada govorimo o vantelesnoj oplodnji, kako kolokvijalno zovemo ovu oblast, u stvari se radi o zakonu o lečenju neplodnosti. To znači da se on bavi regulisanjem lečenja neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja, kada su žena i muškarac u braku ili u vanbračnoj zajednici. Porodični zakon Srbije propisuje definiciju porodice sa aspekta roditeljske odgovornosti, tako da razumevanje pojma porodica nema bilo koji drugačiji način. Ako bi bilo definisano ovim zakonom, ne bi bilo ispravno u kontekstu već postojećeg Porodičnog zakona. U Hrvatskoj, na primer, pre nekoliko dana je parlament usvojio zakon u kome se tretira samo bračna zajednica iz ugla lečenja neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja. Ukoliko bi se uvažila argumentacija u nekim stavovima, da i pojedinačno žena ili muškarac koji žive sami mogu da budu tretirani na ovaj način kako zakon predviđa, u tom slučaju to bi moglo da se ostvari jedino imajući u vidu ravnopravnost između polova uvođenjem surogat materinstva, a protiv surogat materinstva je bila većina struke i većina argumentacije tokom javne rasprave. Drugim rečima, ponovio bih da je ovo zakon o lečenju neplodnostipostupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja, a sva ostala, veoma složena i sigurno velikim delom otvorena pitanja, morala bi da se rešavaju legislativom o porodici i onda novim propisom koji bi regulisao, osim lečenja neplodnosti koja je definisana i regulisana ovim zakonom, i nešto drugo. Zakoni koje danas predlažemo predstavljaju način da se najpre regulišu važne oblasti koje su veoma dinamične i zahtevne. Usvajanje zakona put je da se u oblasti transfuzije krvi, transplantacije organa, transplantacije ćelija i tkiva, lečenja neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja ubrza razvoj i dobiju još bolji rezultati, na dobrobit građana i pacijentima kojima je potrebna pomoć u ovim oblastima. Javno zdravlje definisano predloženim zakonom u stvari predstavlja koncept definisanja društvene odgovornosti za zdravlje građana i čini prirodan okvir za ostala četiri propisa. Mislim i usudiću se reći da je to u najboljem smislu razumevanja javnog, opšteg interesa kome svi težimo, baveći se politikom kao najmanje nesavršenim načinom rešavanja problema građana i društva, da je ovo jedna od retkih, rekao bih, idealna prilika, za približavanje svih mogućih političkih razlika u stavovima zbog najočiglednijeg mogućeg javnog opšteg interesa koji se ostvaruje predloženim zakonima. Hvala vam na pažnji.
Pre nego što nastavimo davanjem reči izvestiocima nadležnih odbora, obaveštavam Narodnu skupštinu da će poslaničku grupu Nova Srbija po tačkama 16, 17, 18, 19. i 20, o kojima se vodi zajednički načelni pretres, predstavljati narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li reč žele izvestioci nadležnih odbora, narodni poslanik Paja Momčilov, predsednik Odbora za zdravlje i porodicu? Da li želite reč? Ne želite kao izvestilac, nego po izuzetom mišljenju. Zahvaljujem. Narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Zakonodavnog odbora? (Ne.) Narodni poslanik Laslo Varga, predsednik Odbora za evropske integracije? (Ne.) Da li žele reč narodni poslanici Paja Momčilov, Dušanka Plećević, Gordana Paunović-Milosavljević i Milan Dimitrijević, koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora za zdravlje i porodicu, a prilikom razmatranja svih pet zakonskih predloga? (Da.) Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo ovo nevreme, izmučeni osmočasovnim dosadašnjim radom, treba da raspravljamo o setu veoma važnih zakona iz zdravstva. Ne žalim se zbog toga, mi lekari smo naučili na ovakve uslove, imamo i dežurstva. Ovo ćemo lako izdržati, ne znam samo kako će izdržati gospodin ministar. SRS smatra da predlozi svih pet zakona nisu kvalitetno urađeni i neće usvajanjem doneti očekivanu bolju uređenost u oblasti za koje se donose i neće značajnije doprineti poboljšanju zdravlja građana Srbije. Predloženim zakonskim rešenjima samo se konzervira postojeće loše stanje u zdravstvu Srbije. Kod donošenja zakona nije u potpunosti ispoštovano mišljenje stručne javnosti i udruženja i organizacija civilnog društva. Važni zakoni se iz nejasnih razloga donose po hitnoj proceduri, čime se onemogućuje kvalitetna rasprava o zakonima u odboru. Nekorektno je za zakone sa različitim temama voditi objedinjenu raspravu, čime se sprečava kvalitetna i na argumentima zasnovana rasprava na skupštinskoj sednici. Nedopustivo je leksičko neznanje i nepoznavanje značenja osnovnih pojmova iz evropskih direktiva. Pored ovih zakona moraće se velikim brojem podzakonskih akata normirati niz drugih važnih nepokrivenih problema iz oblasti na koju se zakoni odnose. Svi zakonski predlozi promovišu centralizaciju moći ministra još više i daju mu niz nepotrebnih ovlašćenja. Ovim zakonima se održava monopol zdravstvenog sektora i predlozi potpuno diskriminišu privatni zdravstveni sektor. Zakon o javnom zdravlju je u stvari deklaracija, koja po svom karakteru ne odgovara zakonu, te ga stoga ne treba ni usvajati kao zakon. Kod Predloga zakona o transfuziloškoj delatnosti, lečenju neplodnosti metodama biomedicinski potpomognute oplodnje, transplantaciji organa i transplantaciji tkiva i ćelija, gde naučna i stručna komponenta u regulativi mora biti od primarnog značaja, pravljenjem od uprave regulatornog tela grubo se karikiraju evropski i svetski standardi. Zbog izuzetnog značaja predloženih zakona za građane Srbije SRS je pokušala amandmanima da popravi inicijalno loša predložena rešenja.
Reč ima narodna poslanica Dušanka Plećević, koja je izdvojila mišljenje na istom odboru. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na Odboru za zdravlje i porodicu takođe sam izdvojila mišljenje po pitanju ovog seta zakona. To se pre svega odnosi na Predlog zakona o javnom zdravlju, za koji smatram da je suviše uopšten, deklarativan, jezički je neprecizan, u nekim delovima čak i kontradiktoran. Sam naslov Predloga zakona, reči javno zdravlje, nije u duhu srpskog jezika, primereniji bi bio naslov - narodno zdravlje, ili upotreba nekih stranih reči itd. Vlada nam je i u ovim predloženim zakonima autonomnu pokrajinu upotrebila u jednini, kao na primer u članu 2. Predloga zakona o javnom zdravlju, koji objašnjava značenje pojedinih izraza, gde se u tački 24) kaže da je sistem javnog zdravlja sistem koji obezbeđuje uslove za očuvanje i unapređenje zdravlja stanovništva, a čine ga zdravstvene ustanove koje osniva Republika Srbija, autonomna pokrajina i jedinice lokalne samouprave. Ovim zakonom ste izopštili znatan deo teritorije Republike Srbije tj. AP KiM. Što se tiče Predloga zakona o transfuziološkoj delatnosti, glavna primedba je što se ne vidi strategija i što se ide ka centralizaciji ove delatnosti. O tome ću malo više govoriti u načelnoj raspravi. Ono što je zajedničko za sve predložene zakone jestenejasno definisana uprava za medicinu. EU predviđa to regulaciono telo izvan političkog uticaja. Međutim, kod nas je ono smešteno u Ministarstvo zdravlja, što predstavlja za nas loše rešenje. Smatramo da ono treba da deluje u okviru Instituta za javno, odnosno narodno zdravlje RS. U Predlogu zakona o transplantaciji organa predviđeno je da Uprava za biomedicinu ima direktora, tri pomoćnika direktora, etički odbor i spoljne eksperte, ali se ne vidi kojim se kriterijumima rukovode Vlada i ministar kod postavljenja direktora i njegovih pomoćnika i utvrđivanja liste istaknutih stručnjaka, i ko čini etički odbor. Broj zaposlenih u Ministarstvu zdravlja će se zbog toga povećati osnivanjem ove uprave, a SRS je principijelno protiv uvećavanja državnog aparata. Dalje, imam primedbu na hitnost postupka u donošenju ovih zakona. Kažete u Predlogu zakona o transplantaciji organa, u članu 84, da ''Uprava za biomedicinu počinje sa radom najkasnije 1. jula 2010. godine'', a u članu 86. kažete - propisi za sprovođenje ovog zakona doneće se u roku od 18 meseci od dana početka rada Uprave za biomedicinu. To je u koliziji sa objašnjenjem razloga za hitnost postupka koje ste dali na kraju Predloga ovog zakona. Isti ili slični rokovi su dati i u drugim predlozima ovog seta medicinskih zakona. Dalje, javna rasprava nije obavljena kvalitetno. Na kraju, smatram da nije trebalo objediniti predloge zakona o transfuziološkoj delatnosti, transplantaciji organa, transplantaciji ćelija i tkiva i lečenje neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja sa Predlogom zakona o javnom zdravlju. Predlog zakona o javnom zdravlju trebalo je raspravljati posebno. Zbog svega navedenog poslanička grupa SRS je podnela kvalitetne amandmane. Nadamo se da ćete ih prepoznati, usvojiti i poboljšati sam tekst zakona.
Reč ima narodna poslanica Gordana Paunović-Milosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, na sednici Odbora za zdravlje i porodicu izdvojila sam mišljenje po pitanju Predloga zakona o transplantaciji organa i Predloga zakona o transplantaciji ćelija i tkiva. Građanima Srbije želim jasno i nedvosmisleno da pošaljem poruku da poslanička grupa SRS nema ništa protiv transplantacije organa, ćelija i tkiva. Naprotiv, ona se zalaže da se ovako važna egzistencijalna pitanja reše na dobrobit građana Srbije. Na predloge zakona imam ozbiljne primedbe, pa zato predlažem da se povuku. Poslanici SRS neće glasati za predložene zakone, jer su konfuzni, dvosmisleni i ukazuju na određeno nepoverenje, što stvara mogućnost za zloupotrebe i manipulaciju. Zašto zakoni po hitnom postupku? Zašto objedinjujete raspravu kada tvrdite da su ovi zakoni važni? Jedan od mogućih razloga za spajanje ovih zakona u jednu tačku dnevnog reda je da hoćete da se ne na kvalitetan način raspravlja o ovim životno važnim zakonima. Neko hoće na brzinu da donese nešto što je najverovatnije sumnjive vrednosti. Da je stvar čista, da su zakonski predlozi u redu, niko ne bi ovako raspravljao o pomenutim zakonima. Zbog čega je hitnost kada ste propisali da će se uprava za biomedicinu formirati do 2010. godine? Kako će se onda primenjivati zakoni? Donošenje podzakonskih akata predstoji za 18 meseci i šta je onda hitno? Zakoni ne mogu da se primenjuju bez ovako važnog centralnog tela kao što je uprava za biomedicinu. Glavna primedba poslanika SRS i moja se odnosi na nejasno definisano regulaciono telo koje ste nazvali uprava za biomedicinu, jer ako ime odražava funkciju, onda se ovo telo bavi upravnim poslovima, ali nije tako. Vi ovom telu dajete da prati nauku, određuje i predlaže šta će biti doktrina, a i to ne može. Sada hoćete da Ministarstvo zdravlja obavlja visko specijalizovane stručne i naučne poslove. Struka je protiv rešenja u zakonu. Naučnici i stručnjaci ne prihvataju da neko lice u Ministarstvu zdravlja raspravlja o doktrini i da je nameće. To lice mora imati akademsko i stručno zvanje i dugogodišnje iskustvo iz oblasti transplantacije organa ćelija i tkiva. Neprecizno i nejasno su predložene kvalifikacije direktora Uprave za biomedicinu. U predloženom članu se navodi da mora biti istaknuti stručnjak. Šta to znači? Koji su kriterijumi za istaknutog stručnjaka? Akademski, stručni ili politički? Gospodine ministre, očekujem da odgovorite na mnoga pitanja koja će vam u toku ove rasprave postaviti poslanici SRS, a jedno od njih je – da li će Uprava za biomedicinu da se bavi naukom i strukom ili da obavlja poslove državne uprave, što ne može u Ministarstvu na predložen način. Zbog svega navedenog, poslanička grupa SRS je podnela kvalitetne amandmane, pa se nadamo da ćete ove amandmane razmotriti i da ćete ih usvojiti.
Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević. Izvolite.
Na Odboru za zdravlje sam izuzeo mišljenje povodom ovih zakona. Dakle, kad neko izuzme mišljenje treba da kaže i zbog čega to radi. Nama iz DSS se čini da se ovde radi o tri grupe propisa. Dakle, prva grupa propisa, odnosno zakona, to je svakako zakon o javnom zdravlju, za koga mi smatramo da je potpuno beskoristan, neprimenljiv i da kao takav nije trebalo da se nađe u proceduri. Druga grupa zakona, i da tu dilemu odmah i rešimo, da ne pomisli gospodin ministar da smo mi protiv ovih zakona, dakle, radi se o zakonima o transfuziološkoj delatnosti, Predlog zakona transplantaciji ćelija i tkiva, o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja i o Predlogu zakona o transplantaciji ćelije tkiva. Dakle, mi mislimo da su ti zakoni potrebni. Ono što nama otvara jednu nedoumicu, a to je da od ovih zakona bilo potrebno doneti jedan zakon, a to je zakon o zaštiti prava pacijenta. Dakle, tim zakonom bi ovi zakoni koje sam nabrojao imali svoju potpunu i punu vrednost. Svakako da ovi zakoni imaju svoje nepreciznosti i svoje nelogičnosti i mi ćemo u raspravi o pojedinostima na te nelogičnosti ukazati. Ali, da se vratim na ovo što sam rekao, a to je nedonošenje zakona o pravu pacijenta. Gospodine ministre, vi ste ministar u Vladi Republike Srbije od 2002. godine. Podsetiću vas na 25. juni 2002. godine, kada se ta polemika u javnosti Srbije i otvorila. Vi ste, gostujući tada na Radiju B92, rekli sledeće, i to ću vam pročitati. Kada je postavljeno pitanje oko prava pacijenta, vi ste u jednom delu vašeg izlaganja rekli voditeljki Radija B92: "Vi znate da je nezavisna grupa lekara i pravnika razmatrala nedavno priču o povelji i pravima pacijenta i da je bilo po štampi diskusija na tu temu. Naravno da ćemo insistirati na povelji pacijenta, nezavisno i van institucija, nego i unutar institucija. Dakle, raspravljaćemo detalje iz povelje pacijenata, ugraditi ih u tu instituciju ombudsmana sada. A u budućem zakonodavstvu ta institucija mora da postoji jer je to deo savremenog zdravstvenog zakonodavstva normalnog razvijenog sveta u kome mi danas živimo". Dakle, vi ste to rekli pre sedam godina. A šta mi danas imamo? Imamo zaštitnika prava pacijenta i da vidimo ko je ta osoba. To je osoba koju odredi direktor zdravstvene ustanove, koja brani prava pacijenta. Imamo primera gde se pacijenti sprečavaju da napišu svoju žalbu na rad zdravstvenih institucija i lekarskog osoblja. Imamo primera gde se stranice iz tih knjiga cepaju, da ne bi došle na uvid javnosti. E vidite, zbog toga smo mi smatrali i zbog toga smatramo da je pre ovih zakona trebalo doneti ovaj zakon koji će poštovati i prava pacijenta. Dakle, gospodine ministre, kad nešto nije transparentno, onda je to loše, a transparentnost je odlično sredstvo za dezinfekciju i vi to vrlo dobro znate. Treća grupa zakona koja nije u ovom paketu, a na jedan vrlo čudan način je izopštena u drugu, odnosno u poslednju tačku dnevnog reda, to je zajam. Dodatni zajam, a o tome bi valjalo reći nekoliko reči, u iznosu od 10.500.000 evra. Dakle, kad taj zakon pažljivo pročitate videćete da tu postoje razna čuda. I završavanje informacionog sistema, i borba protiv korupcije, i nadgledanje rada Zavoda za zdravstveno osiguranje itd. Vidite vi šta vi nama prelažete, odnosno što se predlaže građanima Srbije, da država uzme zajam od 10.500.000 evra da bi se borila protiv korupcije u zdravstvu. Je l' to javno priznanje da postoji korupcija u zdravstvu? Zar je potreban zajam da se mi borimo protiv korupcije u zdravstvu? Zar ne postoje drugi mehanizmi? A gde su zakoni, a gde je zakon o pravima pacijenta, da se pacijent može suprotstaviti... (Predsedavajuća: Pet minuta narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno.)
Da li žele reč narodni poslanici Donka Banović, Momir Marković i Slađan Mijaljević, koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije prilikom razmatranja Predloga zakona o javnom zdravlju? Narodni poslanik Slađan Mijaljević. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, zaista sam začuđen da vi kao lekar i ministar zdravlja dozvolite sebi da nastavimo sednicu posle 18.00 časova, s obzirom da je napolju kijamet od 40 stepeni, ovde u zgradi preko 30, a mi više nego dehidrirani nastavljamo rad večeras do 00.00 časova. No dobro, to govori o vama. Izdvojio sam mišljenje iz drugih razloga. Neke ću sada ovde navesti, jer se čudim odakle još jedna grupacija zakona iz zaista prevelikog seta zakona koji se moraju donositi po hitnom postupku, i to tako važnih zakona, medicinskih zakona, gde se zaista radi o životu ili smrti, ili korišćenje nečijih organa čak i posle njegovog zemnog života. Danas sam pročitao u jednom izveštaju potpredsednika Vlade, gospodina Đelića, da je Skupština u prvom tromesečju uradila posao od 280%, znači uradili smo zaista natčovečanski posao. No dobro, mi to radimo u želji da bismo pomogli da ova država krene malo napred, ali s obzirom kojom brzinom vi štancujete ove zakone i kojom brzinom ih šaljete ovde po hitnom postupku, mi zaista sumnjamo da će tizakoni biti kvalitetni i da će biti kvalitetno obrađeni, da je urađena dobra javna rasprava, da bi se što više stvari u njih ugradilo preko potrebnih, koje su se u praksi pokazali da su potrebne da se ugrade. Naravno mi smo podneli određeni broj amandmana da popravimo ovu vašu brzinu i brzopletost, tako da mi smatramo da je ovo još jedna grupacija zakona koja će samo na papiru da izgleda lepo, a u praksi će biti zaista teško ostvariva. Govorili ste u uvodnom delu o potrebi za većom zaštitom fizičkog i mentalnog zdravlja. Postoje čitave grupacije stanovništva koje su napadnute određenim pritiscima u prvoj fazi, a kasnije i fizičkim, tako da se ljudima menja svest, dolazi do socijalne i zdravstvene patologije. Zaista imamo enorman broj samoubistava u celoj Srbiji i neki gradovi države Srbije zaista prednjače pred gradovima recimo EU ili onim gradovima gde zaista sindrom stresa razara njihovu populaciju. Nismo primetili da ste u prethodnom periodu nešto povodom toga tako uspešno pokrenuli i uspeli da to sprečite, osim što ste formirali jedinicu rečne policije ispod Brankovog mosta da nesretnike vade iz vode u prvih nekoliko minuta, pa ko pretekne, pretekne. Takođe u javnosti imamo i šizofrenu situaciju gde imamo dva ministra, ne samo iz iste Vlade, nego iz iste stranke, gde jedan ministar pokreće kampanju – mesec borbe protiv duvanskog dima, a drugi ministar otvara fabriku za preradu duvana. Trebalo bi da imate malo više konsenzusa u Vladi ili makar u stranci, ukoliko tamo u Vladi ne možete sve to da odradite na pravi način. Govorili ste da je javni interes ili od javnog interesa otklanjanje faktora rizika za narušavanje zdravlja. Pomenuli ste i transfuziju krvi itd. Postaviću vam jedno pitanje koje ja i grupa mojih saradnika pokrećemo već duže vreme, nekih 20 godina ovde u zemlji Srbiji. Pročitaću vam jedan list koji se zove „Posebna medicinska pomoć“, a tačka 2. glasi: Ni pod kojim okolnostima ne želim da primi transfuziju pune krvi, eritrocita, leukocita, trombocita niti plazme, čak ni u slučaju da zdravstveni radnici smatraju da je to neophodno da bih ostao živ, ne pristajem da se moja krv uzme i čuva da bih je kasnije ponovo primio. Radi se o jednoj verskoj sekti, imamo nekoliko smrtnih slučajeva povodom ovakvih načina života i ponašanja. Nisam primetio da ste nešto uradili ni povodom toga. Kada ćete, gospodine ministre, preduzeti nešto protiv novog oblika zavisnosti koji se zove sindrom sekte? Naši stručnjaci su vas gospodine ministre redovno obaveštavali čitavim elaboratima sa svetskih medicinskih kongresa, kada bi se vratili ovde u zemlju, čak su heftali i svoju vizit karticu za svoje elaborate da bi napravili malo personalnije ono o čemu su vas obaveštavali, a inače su to vrlo priznati medicinski radnici. Ništa niste odradili ni povodom toga. Već nekoliko godina ste ministar, pa ste mogli makar da formirate neki tim koji je mogao da se doškoluje u Sorboni na postdiplomskim studijama, kao matični tim koji je mogao da obučava naše medicinske stručnjake u rešavanju ove problematike. Gospodine ministre, kada vam se neko obraća kulturno, mogli biste da ga pogledate jedanput u pet minuta, a ne da gledate sa strane.
Vreme vam je isteklo. Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? Narodni poslanik Nikola Krpić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, poštovano predsedništvo, uvažena predsedavajuća, poslanici PUPS su dobro proučili ovaj set zakona i u delu koji se odnosi na njih o svakom ću reći nekoliko reči. Zdravlje stanovništva je određeno individualnim karakteristikama pojedinca, pol, starost itd, faktorima spoljne sredine, socijalnom, ekonomskom, fizičkom i kulturnom sredinom i međusobnim uticajem navedenih parametara. Razlike u zdravlju se javljaju zbog razlika između grupa stanovništva na osnovu godina, pola, socijalno-ekonomskog statusa, nesposobnosti ili etničke pripadnosti. One se ne smeju posmatrati samo kao nepotrebne i neizbežne, već i kao nepravedne, što je slučaj sa siromaštvom. Siromaštvo, kao što znate, ima negativan efekat na zdravlje, a veza između siromaštva i bolesti je dobro poznata. O tome svedoči istorija medicine i mnogobrojne studije koje potvrđuju jaku vezu između nejednakosti u zdravlju i materijalnog stanja stanovništva. Najveći problem siromaštva ogleda se u tome što je bolest povezana sa povećanim troškovima za zdravstvenu zaštitu, ali i u tome što su siromašni ljudi uhvaćeni u začarani krug. Siromaštvo stvara bolest, a bolest održava siromaštvo. Reforma sistema zdravstvene zaštite u Srbiji je neodvojiva od ukupnih reformi države i društva koje se odvijaju od 2000. godine naovamo. Očuvanje i unapređenje zdravlja stanovništva podrazumeva rešavanje širokog spektra problema uz pomoć mehanizama koji se ostvaruju kroz integrisane strateške pristupe i aktivnosti društvenih sistema povezanih sa zdravljem. U tom smislu Vlada Republike Srbije usvojila je niz značajnih multisektorskih i zdravstvenih strategijskih dokumenata, nacionalnih programa i aktivnosti. Takođe, zakonodavni okvir zdravstvene zaštite podržan je novim zakonima o lekovima, zdravstvenoj zaštiti, zdravstvenom osiguranju i komorama zdravstvenih radnika i drugo. Mnogobrojne aktivnosti koje Ministarstvo zdravlja realizuje u saradnji sa međunarodnim partnerima dovele su do napretka, posebno u obnovi i modernizaciji zdravstvenih objekata i opreme, kao i poboljšanju u procesu tehnologije rada zdravstvenih ustanova. Pored definisanja prioritetnih područja i usmeravanja zdravstvene službe i drugih sektora ka ovim pitanjima, čijim rešavanjem će se ostvariti najveća korist za stanovništvo, posebno na smanjenju nejednakosti sa aspekta zdravlja, o čemu govore pozitivna kretanja pokazatelja zdravstvenog stanja populacije, Srbija je još uvek suočena sa problemima čije prevazilaženje predstavlja veliki izazov. Među najznačajnijim pokazateljima razvijenosti ne samo sistema zdravstvene zaštite već i države i društva u celini jesu smrtnost dece od jedne godine starosti na hiljadu živorođene, stopa smrtnosti odojčadi i dece do pet godina života na hiljadu živorođenih, stopa smrtnosti dece do pet godina starosti. Oba ova pokazatelja imaju konstantan višegodišnji pozitivni trend, što je i dalje više od zabeležene stope u visokorazvijenim zemljama EU. Javno zdravlje nije kod nas regulisano posebnim zakonom. Javno zdravlje po mišljenju poslanika PUPS treba da bude kišobran nad zakonom o zaštiti zdravlja stanovništva Srbije. Mnogi propisi koji regulišu ovu materiju nalaze se skoro u svim oblastima, ali nažalost izvan sistema zdravstvene zaštite. Preko 100 propisa reguliše ovu materiju, a partiju PUPS i poslanike najviše interesuje zdravstvena zaštita, zdravstveno osiguranje, ispravnost i kvalitet životnih namirnica i predmeta za opštu upotrebu, pijaća voda, vazduh, ekološki principi. Javno zdravlje je nauka i umetnost preveniranja bolesti, produženja života, unapređenja fizičkog zdravlja i efikasnosti kroz organizovane napore zajednice za sanaciju okoline, kontrolu infekcija u zajednici, edukacija individua i o principima lične higijene, organizovanje zdravstvene službe za ranu dijagnozu i preventivnu terapiju bolesti, i razvoj socijalnih mehanizama koji će obezbediti da svaka individua u Srbiji ima standard života koji će omogućiti da očuva svoje zdravlje. Ako je zdravlje fundamentalno ljudsko pravo neophodno za realizaciju svih drugih prava, svako ljudsko biće ima i mora da ima prava na uživanje najviših mogućih standarda zdravlja koje obezbeđuje da se vodi dostojanstven život. To pravo se realizuje kroz brojne komplementarne pristupe internacionalne i nacionalne politike, deklaracije, konvencije, sporazume, kroz zdravstvene programe, kroz i pomoću nacionalnih ustava, kroz zakone, uredbe, pravilnike i druge akte koje ste vi malopre pomenuli. Odatle se i postavlja pitanje postoji li pravo kod nas, odnosno da li pravo na zdravlje znači i pravo na biti zdrav. PUPS pozdravlja donošenje zakona o javnom zdravlju, jer sve zemlje u našem okruženju su odavno usaglasile svoje zakone koji regulišu ovu materiju sa postojećim propisima EU. Ona je svoje preporuke formulisala kroz ciljeve koji se zalažu za primenu svih ili onih mera koje utiču na promociju zdravlja i prevenciju onih zaraznih i masovnih nezaraznih bolesti od značaja za svaku zemlju ponaosob, ali i za sve zemlje EU i sveta. Tu svakako postoje grupe stanovništva kojima država mora svojom ulogom u ovoj materiji najviše da pomogne. Kome? Na prvom mestu, gospodine ministre, starijim i normalno je što poslanici PUPS-a prvo žele o njima da govore, a zatim o siromašnima, a to su opet penzioneri koji su siromašni, zatim izbeglice, emigranti, bolesni itd. Javno zdravlje je danas svetska nauka u prevenciji bolesti, u produženju ljudskog veka i unapređenje zdravlja putem organizovanih akcija i volje društva. Javno zdravlje istražuje faktore koji dovode do bolesti i pojave epidemija i preko zakonodavne forme kontroliše ove faktore. Zdravlje je i javno dobro. Vlada, Ministarstvo zdravlja i mi poslanici Narodne skupštine Republike Srbije imamo zakonodavnu obavezu da obezbedimo zdravlje stanovništvu Srbije, međutim, ni Vlada, ni sam ministar ovde prisutan, ni mi poslanici ne možemo to da učinimo sami. Zašto? Potrebne su međusektorske aktivnosti, akcije i partnerstvo sa svim odgovornim činiocima širom naše Republike, jer da ne zaboravimo da je zdravlje socijalno dobro mnogih drugih sektora. Ako se osvrnemo na nekoliko dostignuća javnog zdravlja u 20. veku, gde je Srbija imala i te kakav značaj, vakcinacija, sigurna radna mesta, kontrole infektivnih bolesti, smanjivanje smrtnosti usled koronarne i cerebralnovaskularne bolesti, sigurnija i zdravija hrana, zdravije majke, planiranje porodice, fluorizacija pijaćih voda, prepoznavanje upotrebe duvana kao hazarda na zdravlje. Svakako iz toga proizlaze globalni ciljevi naše politike, milenijumski ciljevi UN Zdravlje za sve u 21. veku i javno-zdravstvene strategije EU. Izazovi javnog zdravlja u Srbiji, to je, gospodine ministre, pre svega starenje stanovništva, to su migracije, zagađenje životne i radne sredine, nezaposlenost koja izaziva siromaštvo, raširenost rizičnih stilova života, pušenje, alkoholizam, droga, rizično seksualno ponašanje, funkcionisanje sistema zdravstvene zaštite. Svakako da i sadašnji izazovi koji nas čekaju, a to je preventabiranje bolesti, faktori rizika, socijalne i ekonomske determinante zdravlja, zdravlje na radnom mestu, starenje i ranjive populacione grupe. Javno zdravlje je danas - nauka i umetnost prevencije bolesti i produženje života i unapređenje zdravlja putem organizovanih napora društva. Javno zdravlje istražuje faktore koji dovode do bolesti i pojave epidemije i kontroliše ove faktore. Sad nekoliko primedaba u odnosu na, ovo bi bilo sve o javnom zdravlju, a to je sledeće. Zakonom o transplantaciji tkiva i ćelija treba da se regulišu postupci vezani za prikupljanje, vantelesnu obradu ili procesiranje, kriokonzervaciju, skladištenje i distribuciju ljudskih ćelija i tkiva namenjenih terapijskoj primeni u lečenju bolesnika. Ovim zakonom moraju da se uređuju regulativi za osnivanje banke ćelija i tkiva, organizacija zdravstvene službe za transplantaciju i druga pitanja o značaju za transplantaciju. U ovom predlogu se u više navrata poziva na nadležnosti i prava tzv. Biomedicinske uprave. Međutim, nije tačno definisano šta i ko od stručnjaka iz oblasti transplantacijske medicine sačinjava tu upravu, kakvi su njeni stručni kapaciteti i slični detalji. U priloženom Predlogu zakona nije tačno definisana uloga i ingerencija Republičke komisije za transplantaciju matičnih ćelija, koja je sačinjena od vodećih eksperata iz transplantacijske medicine. Takođe, nije navedena uloga i važnost postojanja nacionalnih vodiča do transplantaciju tkiva i ćelija. Smatram i poslanici naše partije smatraju da zakon treba da obuhvati tačno mesto i Republičke komisije i vodiča u kreiranju i sprovođenju strategije nacionalne transplantacijske politike. Kada se radi o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja, nemamo stručnih i etičkih primedbi na navedeni predlog zakona i poslanici PUPS-a u danu za glasanje glasaće za ovaj set zakona. Još nešto kada se radi o matičnim ćelijama, dobro je, tj. odlično je rešeno da se ovaj deo uvrsti u zakon. PUPS će u danu za glasanje glasati i za ovaj zakon. Zašto? Glasaćemo iz razloga što posle rođenja deteta roditelji mogu da zaveštaju matične ćelije. Na ovakav način medicinska nauka je omogućila da ukoliko bilo kom članu porodice bude potrebno lečenje od leukemije ili nekih imunoloških bolesti, anemije itd, postoji mogućnost izlečenje. Izdvajanje i čuvanje matičnih ćelija iz krvi posteljice posle porođaja iz pupčane vrpce radi se u čitavom svetu, radi se kod nas, radiće se i kod nas. Ćelije se čuvaju po specijalnom tretmanu. Tako izdvojene i sačuvane spasavaju milione života. Pozdravljamo potez ministra zdravlja da se ovo stavi pod okrilje zakona. Gospodine ministre, poslanici PUPS-a glasaće za ovaj set zakona.
Reč ima gospođa Aleksandra Janković.
Kada bi profesija političara bila odlučujuća, Srbija bi trebalo da bude zdrava kao dren, jer u vrhu vlasti i političkih stranaka najviše ima lekara i zdravstvenih radnika. Na važnim mestima u vlasti ima nešto više od 20-tak ljudi u belom. Bar još toliko ih je u pokrajinskoj, regionalnoj i opštinskoj vlasti. U Vladi Srbije sede čak četiri ministra doktora: Rasim Ljajić, Oliver Dulić, Sulejman Ugljanin i Tomica Milosavljević. Uz dužno poštovanje svima njima, pa i predsednici Skupštine koja je takođe neuropsihijatar, ipak je aktuelni ministar jedini koji je zaista nezamenljiv. Pet mandata i sedam godina vernosti ministarskoj fotelji. Znači, već skoro za Ginisovu knjigu rekorda. No, ono što je isto tako važno za ovaj period vlasti našeg ministra sedmogodišnjeg jeste činjenica da je sve u padu od 2000. i 2002. godine, posebno kada se on dovatio ovog resora. Rezultati istraživanja koje je napravilo Ministarstvo zdravlja, nisu insinuacije, ne govorim to ja, ovi rezultati jasno govore o pogoršanju stanja u zdravstvu za vreme ministrovanja gospodine Tomice. Navešću samo neke primere. Znači, istraživanje je rađeno na reprezentativnom uzorku od 7.673 domaćinstva i na terenu obradu podataka je uradila Agencija „Strateški marketing“ iz Beograda. Šta je ustanovljeno? Više od polovine stanovništva Srbije, skoro 56%, boluje od neke hronične bolesti, povišenog krvnog pritiska – 46,5% odraslih, što je znatno veći procenat nego u 2000. npr, reumatskih oboljenja, oboljenja bubrega, povećane masnoće u krvi, alergija. Najučestaliji zdravstveni problemi jesu boli nesanice. Građani Srbije, ovo je zanimljivo i za predsednicu, ne mogu se pohvaliti dobrim raspoloženjem.Potištenost, nervoza, tuga, iscrpljenost, umor, mentalna su stanja sa kojima se na duži rok suočava svaki drugi stanovnik Srbije. Privilegijupozitivnih osećanja smirenosti, sreće ili energije uživalo je samo 4,4% materijalno bolje stojeće odrasle populacije. Sad je to verovatno 1,4%. Svaka druga osoba u Srbiji ima problema sa debljinom, 54,5%, ali ne od dobre i kvalitetne ishrane, nego od hrane koja je bogata životinjskim mastima i one hrane koju obično jedu siromašni u velikim količinama, pa se ugoje unoseći prazne kalorije. Čak 67,7% odraslih stanovnika Srbije slobodno vreme provodi neaktivno, dok lakše fizičke napore upražnjava njih 20%. U 2006. godini procenat stanovnika koji konzumiraju alkohol iznosi 40,3% ili za 5% više nego u 2000. godini. Postoji još jedan zanimljivi podatak, dakle, postoje muke sa kupanjem. Procenat onih koji su se redovno kupali ili tuširali je sa 64,9% u 2000. u 2006. opao na 56,7%. Prema podacima iz istraživanja, ličnu higijenu najredovnije održavaju odrasli stanovnici Srbije do 35 godina starosti, zatim žene i stanovnici većih gradova. Znači, mi pričamo sad ovde o nekakvom novom krovnom zakonu, još jedan od onih krovnih zakona koji su u stvari krov za kuću bez temelja, a da nam je zdravstveni sistem pun manjkavosti, nestabilan i neodrživ. Sada da iscitiram one koje vi jako volite i koji s vama obično dobro sarađuju, posebno sa političkom grupacijom kojoj pripada ministar. Fond za otvoreno društvo, u saradnji sa Helsinškim odborom za ljudska prava, objavio je izveštaj po kome javno zdravlje, koje je samo segment ovog istraživanja koje se bavi ljudskom bezbednošću sa aspekta svakodnevnog života građana Srbije, jeste nezadovoljavajuće. Ovo istraživanje potvrđuje rezultate istraživanja Ministarstva zdravlja o zabrinutosti ljudi za sopstveno i zdravlje svojih najbližih, što sugeriše na zaključak da su stepen obolevanja i pretnje od raznih bolesti realno prisutni i ugrožavaju samo vitalno jezgro naroda i da zdravstveni sistem ne uliva dovoljno poverenja i ne garantuje bezbednost ljudi, bilo da je reč o preventivnom delovanju ili pak adekvatnoj, pravovremenoj i efikasnoj reakciji. Postojeće zdravstvene potrebe u Srbiji ne nailaze na odgovarajuću zaštitu, niti se zaštita ljudskog života posmatra u kontekstu bezbednosti. U delovima istraživanja posvećenih funkcionisanju zdravstvenog sistema ocenjuje se da postignutim rezultatima niko nije zadovoljan, ni građani, ni zaposleni u zdravstvu. Osim objektivnih okolnosti, kao što je nasleđeno razoreno zdravstvo iz prethodne decenije i siromaštvo države, na spore promene u ovoj oblasti utiče i zakonska regulativa. Zdravstveni sistem Srbije oslanja se još uvek na veliki broj zakonskih propisa koji potiču iz perioda, nećete verovati, bivše SFRJ, naročito u delu podzakonskih akata. Budući da je reč o vrlo osetljivoj oblasti, koja je potom devastirana u svakom pogledu, iznenađuje sporost i neefikasnost Vlade, Ministarstva zdravlja, da jasno i do kraja postavi reformu zdravstva koja bi se odvijala fazno. Znači, zdravstvo u Srbiji, zaključak je i ovog istraživanja, liči na kuću bez temelja. Na prvi pogled, sve je lepše i bolje, ali je sistem u manjkavosti, nestabilan, neodrživ. Nedostaje čvrsta i jasna zakonska regulativa, a pri tom se ni postojeći zakoni, što je još i najveći problem, ne sprovode i ne poštuju, a obiluju i lošim rešenjima. Zdravstvo, pored ostalog, opterećuje i teško dokaziva korupcija koja je, kako se kaže u izveštaju, nesumnjivo prisutna, od sitnog podmićivanja medicinskog i nemedicinskog osoblja, preko sticanja funkcija i stručnih zvanja, do pojedinih krajnje sumnjivih tendera za nabavku medicinske opreme, izvođenje građevinskih radova. Preda nama je praktično, govoreći o ovom zakonu o javnom zdravlju, još jedan od loših zakona o zdravstvu, uobičajenih u maniru večitog ministra zdravlja, i zakon koji nas ne vodi ni u kakve reforme, već nas vraća nekoliko koraka unazad. To je uobičajen i odavno prepoznat manir, gde se pod plaštom predlaganja reformskih i evropskih zakona u zdravstvenom sistemu ništa suštinski ne promeni. Uostalom, to potvrđuje i činjenica da u tom sistemu stvarno niko nije zadovoljan, ni građani kao pacijenti i osiguranici, koji su nezadovoljni obimom i kvalitetom usluga koje dobijaju za plaćene doprinose, ni zdravstveni radnici, koji su naravno nezadovoljni niskim platama i nezadovoljavajućim uslovima rada, ni privatni lekari, koji opet jesu nezadovoljni nemogućnošću uključivanja u sistem pružanja usluga obaveznom zdravstvenom osiguranju. Predloženi tekst zakona ne samo da ne uređuje postupak, način i uslove za sprovođenje javnog zdravlja, već unosi i dodatnu konfuziju. Znači, za ovaj zakon bi se moglo reći ne samo da je konfuzan, nego da je potpuno nekonzistentan, čak je i nedovršen, jezički i konceptualno neusaglašen i stoga bi najbolje bilo da bude skinut sa dnevnog reda i vraćen obrađivaču. Pošto se to nije dogodilo, mi o njemu govorimo noću, onda kada većina građana Srbije vodi računa o svom zdravlju, tako što sebi obezbeđuje elementarni san. Dakle, predloženi zakon, na sve to, jeste i rezultat ove nove Vladine prepisivačke škole, jer predstavlja jednu neuspešnu kompilaciju pojedinih odredbi već postojećeg zakona o zdravstvenoj zaštiti i pojedinih definicija koje se odnose na zdravlje, javno zdravlje, i načela javnog zdravlja koje se koriste u različitim dokumentima međunarodnih organizacija koje se bave zdravstvenim sistemom, iz kojih su krajnje neselektivno preuzete i kao takve nikako ne doprinose uređenju ove oblasti. Evo samo nekoliko primera koji ilustruju ozbiljne nedostatke ovog predloga zakona. Prvo, u članu 1. predloženog zakona kaže se da se ovim zakonom uređuje ostvarivanje javnog interesa stvaranjem uslova za očuvanje i unapređenje zdravlja stanovništva putem sveobuhvatnih aktivnosti društva, usmerenih na očuvanje fizičkog i psihičkog zdravlja stanovništva, očuvanje životne i radne okoline, sprečavanje nastanka i uticaja faktora rizika za nastanak poremećaja zdravlja, bolesti i povreda, način i postupak, kao i uslovi za organizaciju i sprovođenje javnog zdravlja. Ovako definisan član 1. predstavlja praktično preuzimanje dela definicije pojma javnog zdravlja iz člana 119. Zakona o zdravstvenoj zaštiti, iz koje je izostavljen deo koji se odnosi na način ostvarivanja tog javnog interesa i preuzimanje već pomenutog člana 122. stav 2. istog zakona, tako da u prvom članu nije jasno šta se u stvari ovim zakonom uređuje. Zar se zakonima inače ne obezbeđuje ostvarivanje javnog interesa? Zar sam pojam javnog zdravlja ne podrazumeva javni interes? Zar pomenutim članom 122. stav 2. važećeg Zakona o zdravstvenoj zaštiti nije prethodno definisano šta bi trebalo da se reguliše ovim zakonom? U članu 2. predloženog teksta zakona daje se objašnjenje značenja pojedinih izraza upotrebljenih u ovom zakonu. Ali, na vrlo neobičan način u pojedinim tačkama ovog člana navodi se značenje nekih izraza kojih kasnije nigde u tekstu zakona nema, kao na primer akcija za zdravlje zajednice, zdravstveno ponašanje, razlike u zdravlju, nejednakosti u zdravlju, zdravstveni jaz, sistem javnog zdravlja, pa nije jasno zašto se uopšte objašnjava značenje izraza kojih nema u tekstu samog zakona. S druge strane, u tekstu Predloga zakona pojavljuju se pojedini izrazi čije značenje nije objašnjeno, kao na primer socijalno zdravlje, sistem javnog zdravlja, oblast javnog zdravlja, delatnosti u oblasti javnog zdravlja i slično. Šta je oblast javnog zdravlja? Šta je sistem javnog zdravlja i čime se u ovom zakonu obezbeđuje da ta oblast funkcioniše kao sistem? Da li je to stvarno dovoljno da se može reći kako je zakon nedovršen, nejasan, maglovit, konfuzan i nedorečen? Istovremeno, u istom članu, u tački 12) kaže se da javno zdravlje jeste društveno delovanje kojim se težipoboljšanju zdravlja, produženju života i poboljšanju kvaliteta života ukupnog stanovništva, a putem promovisanja zdravlja, prevencije bolesti i drugih oblika, što naravno izaziva dodatnu konfuziju u definisanju samog značenja pojma javnog zdravlja. Nužno se nameće zaključak da je nemoguće na pravi način regulisati određenu oblast ukoliko se ta oblast, odnosno čak pojam u istom zakonu definiše na više različitih način. U tom članu 2. u različitim tačkama se jezički nedosledno upotrebljavaju izrazi "stanovništvo" i "populacija", tako da u pojedinim tačkama se koristi to "stanovništvo", kao recimo u 12) i 18), a u drugim "populacija", što takođe važi i za izraze "mentalno" i "psihičko zdravlje". U odredbama člana 3. najvećim delom se ponavljaju opšta načela zdravstvene zaštite iz Zakona o zdravstvenoj zaštiti, za koje se podrazumeva da se primenjuje u oblasti javnog zdravlja, a u odredbama članova 5. i 6. ostvarivanje društvene brige za zdravlje na nivou Republike, autonomne pokrajine i opštine, odnosno grada, što je takođe već sadržano u odredbama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Da ne bih dalje trošila ovo vreme namenjeno načelnoj raspravi, jer će biti još vremena kada budemo govorili o zakonu u pojedinostima, ono što imam da postavim kao pitanje, jer sam navodila rezultate istraživanja Ministarstva zdravlja, koji pokazuju da je stanje zdravlja u Srbiji prilično jadno, jeste - da li će ovim novim zakonom o javnom zdravlju biti razrešeni smrtni slučajevi, odnosno mala hronologija smrti 2009. godine? Da vas podsetim, 9. juna 2009. godine umrla je ženska beba u bolnici u Valjevu. Roditelji, Lela i Siniša Teodosić, optužili su lekare i podneli krivičnu prijavu protiv privatne ordinacije u kojoj je vođena Lelina trudnoća. Četvrti jun -dečak od 16 meseci iz Borče preminuo je od upale mozga na Institutu za majku i dete posle tri nedelje kome. On je u teškom stanju primljen 11. maja na Institut, pošto je u privatnoj ordinaciji u Borči lekar konstatova da nije ništa opasno. Maj 27, šesnaestomesečna Natalija Tešić preminula je od meningitisa u Univerzitetskoj dečijoj klinici u Tiršovoj ulici u Beogradu, gde je na lečenje upućena tek posle tri pregleda u Domu zdravlja Novi Beograd. Ovaj slučaj još jednom je pokrenuo pitanje otkrivanja i kažnjavanja lekarskih grešaka. April 19, porodilja Olivera Veljić, 39 godina, preminula je posle amputacije noge i nekoliko hirurških intervencija u Kliničkom centru Kragujevac, posle 22 dana borbe za život. Još nema zvaničnog izveštaja zdravstvene inspekcije o drugoj vanrednoj kontroli. April 26, muška beba Anele Lojanice, žena od 31 godine iz Kragujevca, posle komplikacija na porođaju, preminula je u Kliničkom centru Kragujevac. U jednom od ovih poslednjih slučajeva vezanih za smrt bebe koja je iz novobeogradskog doma zdravlja sa zakašnjenjem prebačena u Tiršovu, ministar zdravlja je verovatno od akumuliranog stresa službeni put u Kanadu produžio u godišnji odmor. Kao psiholog, mogu da razumem reakciju izbegavanja neprijatnosti i odgovornosti, ali ako je u prvom mandatu mogao da se žali da je nasledio loše stanje, sve nadalje on sam nasleđuje od sebe. Nasleđuje svoje prethodno stanje i zaista nema na kog prethodnika da se vadi. Ono što je, isto tako, činjenica je da bi ministar zdravlja morao da realno poseti te pacijente po domovima zdravlja, da pogleda, kao u onoj pesmi – Pogledaj dom svoj anđele, jer ako Putin može da ide da obilazi samoposluge i da vidi kako su to povećane cene određenih artikala, šta bi falilo ministru Tomici da malo obiđe domove zdravlja i bolnice, gde ljudi moraju četiri meseca unapred da zakažu pregled kod svog lekara u poliklinici i da se 15-og u mesecu, sa još 300 ljudi u čekaonicama, guraju da bi taj pregled zakazali. Da li stvarno mislite da mi ne vidimo šta se događa? Da li mislite da pacijenti time što ne mogu da progovore i ne vide šta im je zapravo urađeno? Evo pisma Miloša Jovanovića, dugogodišnjeg davaoca krvi, sledeći zakon nam je zakon o transfuziološkoj delatnosti, koji je ogorčen kada je saznao da vađenje zuba i popravke u zemunskom domu zdravlja mora da plati po cenama koje su propisane i za rad privatnih ordinacija. Čovek kaže – za tu državu sam krv dao skoro 100 puta, koliko sam života spasio, a oni mi ovako vraćaju, da plaćam, a drogeri i alkosi ne plaćaju. Ljudi, bre, ko je više dao za to zdravstvo od mene koji sam besplatno davao krv? Nije rešenje napraviti sada animozitet prema ljudima koji spadaju u kategoriju bolesti zavisnosti, ali je zaista pitanje – zašto dobrovoljni davaoci krvi, studenti, nezaposleni, nisu oslobođeni plaćanja? U ovom zakonu o transfuziološkoj delatnosti govorite o tome da je potreban rad na motivaciji i promociji davanja krvi i komponenata krvi. O kakvoj se to pojačanoj motivaciji i promociji radi, kada ne može da se pokaže bar ovakav minimalni akt dobre volje? Zakon o transplantaciji organa, prava tema za ovo neko doba od tri ujutru, kada će to gledati većina Srbije, umesto horor filmova, sada imaju Skupštinu, kaže ovako – načelo dostupnosti i zabrane diskriminacije obezbeđuje jednake mogućnosti za transplantaciju svim primaocima organa, bez obzira na godine života. Izvanredno napisano, ali da li vi ministre znate da u praksi je teško čak i krv obezbediti za ljude koji imaju od 60 godina pa nadalje? Da li znate koliko puta su ljudi u zavodima za transfuziju bili prinuđeni da promene godište pacijenta koji se operiše, pa da ne bude više 45, nego da bude 65, kako bi bilo izvesnije da će tu krv osoba dobiti? Ministar je taj koji daje dozvolu za obavljanje poslova transplantacije, bog na zemlji. U članu 27. kaže ovako – postoji zabrana trgovine organima. To je sasvim normalno, naravno, međutim, otkuda onda podrška Vlade ministre, Vlade u kojoj vi sedite, Bajdenu, sponzoru trgovine ljudskim organima? Isto tako je zabranjena i trgovina krvlju i komponentima krvi, pa se i time trguje. Koliko puta se događalo da se rodbini predoči da bi bilo dobro da daju krv za nekoga ko se operiše, pa ta krv na neki volšeban način ode na neko drugo mesto? Zakon o transplantaciji ćelija i tkiva; zaista mislim da je neophodno informisati građane o čemu se tu zapravo radi, o dostignućima regenerativne medicine, jer je ovo jedno od najvažnijih pitanja. Postoje tu i etički problemi, vezani za uzimanje matičnih ćelija iz krvi pupčanika, ali, isto tako, postoje i nova saznanja da se matične ćelije mogu uzimati iz tkiva koje je uzeto iz izvađenih umnjaka, rade japanski naučnici na tome. Ono što je ovde veoma zanimljivo, jeste zapravo da Ministarstvo propisuje metode i uslove uzimanja i čuvanja matičnih ćelija iz posteljice ili pupčanika novorođenčeta, naravno…
Gospođo Janković, vreme je isteklo. Ako hoćete da završite, od vremena vaše grupe, možete. Izvolite.
Hoću. Vi ste tu, ministre, istakli da lekar svakoj trudnici treba da objasni značaj čuvanja tih dragocenih ćelija, jer u slučaju potrebe one mogu da se upotrebe za lečenje i deteta i članova porodice. Ono što je meni bilo zanimljivo je da ćelije uzete iz pupčanika neposredno po rođenju deteta, dok se ne formira nacionalna banka, mogu da se čuvaju samo u inostranstvu i to o trošku roditelja. E sad pogodite gde se čuvaju. Srbi se čuvaju u Hagu, u Holandiji, a srpske matične ćelije u Belgiji i Holandiji. To je nekako idealno mesto za čuvanje. Najzad, ovaj zakon o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinskih potpomognutog oplođenja. Naravno da je opet reč o veoma važnom zakonu i da je krajnje neadekvatno raspravljati ga u ove sitne sate, onako usput, tim pre što se radi o ozbiljnom problemu sa kojim se Srbija suočava, a to je zaustavljanje bele kuge. Podrazumeva se da bi ovakvo lečenje neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja moralo da bude besplatno. Druga stvar koja je veoma važna, kada govorimo o ovom zakonu, uzeti u obzir da se formiraju banke spermatozoida i jajnih ćelija. Naime, do sada je bila moguća vantelesna oplodnja, a kod žena bilo moguće da se ode na doniranje jajnih ćelija u zemlje koje imaju zakon koji to reguliše, kao što je to, na primer, Slovenija, Češka itd. Nedavno smo usvojili ovaj zakon o zabrani diskriminacije, pa ako ne postoji ova vrsta zabrane diskriminacije, mislim da bi trebalo omogućiti da, pored banaka spermatozoida, i u našoj zemlji zakonom budu predviđene banke jajnih ćelija. Dalje, činjenica je da privatna i državna praksa ne samo da još uvek nisu izjednačene, nego postoje ozbiljni problemi da se privatnici bune, ne zato što žele ne znam šta da ućare, ipak, pravo bavljenje ovim poslom podrazumeva da poštujete Hipokratovu zakletvu i da ste pristali na jednu krajnje neprofitnu aktivnost. Ali, uvođenje tih raznih fiskalnih kasa za privatnike i na kraju za državne službe, a posebno za privatnike, samo u stvari uvodi jedan novi sistem administracije i nove komplikacije koje tim ljudima onemogućavaju da svoj posao rade na kvalitetan način, a da ne govorim o proizvođačima koji imaju monopol nad tim kasama. Postoji još jedan problem koji je vezan za dobijanje i obnovu licence kod lekara. Naime, lekarima je potrebno da se sakupi određen broj poena da bi dobili licencu, odnosno da bi je kasnije obnovili. Taj broj poena zavisi od učešća lekara na raznoraznim simpozijumima, kongresima. Pri tom, ako je, recimo, specijalistička plata hajde da uzmemo negde 60 hiljada dinara, kotizacija bez ikakvih drugih troškova za nekakav seminar i to ovde u zemlji iznosi 11 hiljada. Na koji način i kome će biti omogućeno da skupi dovoljan broj poena za obnavljanje, odnosno dobijanje licence, ako postoji ovakav problem da oni koji su zaista zainteresovani za stručno usavršavanje to i plate? Naravno, ova svetska ekonomska kriza je još jednom dobra racionalizacija za činjenicu da u bolnicama nema otvaranja novih radnih mesta, nema usavršavanja, nema produžavanja ugovora na određeno vreme, sva sreća te je došla svetska ekonomska kriza, jer ne znam kako biste to inače opravdali. Sve u svemu, javno zdravlje u Srbiji je zaista na nivou javnog servisa, s tim što i ovde građani imaju pravo da znaju sve, a mali problem sa ovim delom saznanja je da vaše pogreške, gospodine ministre, jesu prilično uočljive i vidljive. I drugi ljudi greše, ne možete biti savršeni, ali ono što je činjenica je da su vaše pogreške ovde pred nama, pod zemljom ili eto premešteni na onaj drugi svet i za to neko mora da preuzme odgovornost. Sistem zdravstvene zaštite u Srbiji mora da se popravi, mi ne možemo govoriti o ovako naprednim varijantama kao što su zakoni o transplantaciji ćelije tkiva, dok neka primarna zdravstvena zaštita nije obezbeđena svakom pojedinačnom stanovniku Srbije.
Gospodin Žarko Korać ima reč.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, u svom izlaganju, pošto je predloženo pet zakona, podelio bih jer mislim da imam diferenciran odnos prema njima i rekao bih da se za svaki od njih vezuju različita pitanja. Što se tiče prvog zakona o javnom zdravlju, on je naravno morao da usledi zbog toga što je u članu 122. stav 2. važećeg Zakona o zdravstvenoj zaštiti i rečeno da će se utvrditi postupak i uslovi sprovođenja javnog zdravlja i urediti posebnim zakonom. To je obećano i to je, ako mogu da kažem, zakonska obaveza. Međutim, moj problem je u tome što bih voleo da znam šta je koncepcija zakona o javnom zdravlju. Ako je to zakon koji proističe iz dva već donesena zakona, koji su osnovni zakoni, to su decembra 2005. godine Zakon o zdravstvenoj zaštiti i Zakon o zdravstvenom osiguranju, ako je proisteklo iz te obaveze, onda zaista ne mogu drugačije da vidim ovaj zakon nego kao niz opštih mesta koji nemaju neku posebnu obavezujuću vrednost. Navešću neke primere u tom slučaju i zaista ne vidim smisao ovog zakona. Ako je smisao tog zakona, ono što bih voleo da vi mislite kao ja, da je to u stvari osnovni zakon, jer on u stvari definiše javno zdravlje, onda tu imamo problem da su ova dva prethodna zakona, o zdravstvenoj zaštiti i o zdravstvenom osiguranju, praktično već postavili osnove sistema, tako da imamo problem da donosimo sistemski ili osnovni zakon, pošto su već dva zakona definisala taj sistem. To je sad šta je, tu je, ali zakon o javnom zdravlju je prepun opštih mesta. Navešću samo nekoliko primera. Nemam neku posebnu primedbu da je to netačno ili nekorektno, to uopšte ne govorim, samo kažem da je vrlo teško pogoditi kako dalje možemo da idemo sa ovakvim definicijama. Na primer, član 17. koji treba da reguliše jačanje kapaciteta zdravstvenih ustanova koje obavljaju delatnosti u oblasti javnog zdravlja i ostalih učesnika u javnom zdravlju, kaže da se „obezbeđuju sredstva za izgradnju i opremanje zdravstvenih ustanova koje obavljaju delatnosti u oblasti javnog zdravlja, i to u pogledu medicinske i nemedicinske opreme, prevoznih sredstava, opremanje u oblasti integrisanog informacionog sistema, uslovi u pogledu stručnih kadrova, kao i sredstva za druge obaveze utvrđene zakonom“. Međutim, ipak bih očekivao da zakon nešto preciznije kaže, ko to obezbeđuje sredstva, na koji način, za koje obaveze, za koje programe. Naravno, reći ćete da je ovo jedna opšta odredba, ali je previše opšta da bi imala neki značajniji, obavezujući značaj za one koji su za to odgovorni. U članu 20. kada se kaže, takođe neodređeno, finansiranje javnog zdravlja, on je inače preuzet bukvalno iz Zakona o zdravstvenoj zaštiti, član 159. tog zakona, i predstavlja vrlo opštu odredbu o načinu sticanja sredstava za rad svih zdravstvenih ustanova, te je kao takva nedovoljna i nepotrebna. Ovde bi verovatno trebalo reći šta se obezbeđuje iz budžeta Republike Srbije, šta iz pokrajine, šta iz lokalnih budžeta, za koje namene, za koje programe, za koje usluge. Ako je zakon, napominjem još jednom, tako opšteg karaktera, onda on nema neku praktičnu vrednost i onda se postavlja pitanja šta će nam takav zakon, sem što je on jedna preuzeta obaveza. Voleo bih da možda ovde unesemo nešto što se inače izbegava, da se definiše kako se obezbeđuje zdravstveni budžet, na koji način se formira, u kojim granicama se može kretati i nešto slično. Da još jednom dopunim, u članu 25, što je inače standardna formulacija u mnogim zakonima, u tom smislu to nije različito, kaže se da će se „podzakonski akti za sprovođenje ovog zakona doneti u roku od 12 meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona“. Izvinjavam se, tu je trebalo reći koji su to podzakonski akti, samo pobrojati one akte jer onda ima smisao takav član, inače reći samo „doneće se akti“ to je krajnje neodređeno, ne znamo koji su akti, na koje se precizno misli i slično. Na kraju, završavam sa time, nisam želeo, to je već ovde pomenuto, već sama definicija javnog zdravlja je preuzeta u celini iz jedne definicije iz prethodnog Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Kada sam počeo da čitam taj predlog zakona imao sam problem da je to već jednom rečeno i da se ovde to samo u nekim širim formulacijama ponavlja, tako da za mene ostaje problem šta ćemo sa ovim zakonom. Zaista ne vidim neku praktičnu vrednost ovog zakona. S tog stanovišta moram da kažem da naša poslanička grupa neće glasati za ovaj zakon, jer ne vidi njegov smisao. Što se tiče zakon o transfuziološkoj delatnosti, o transplantaciji organa i transplantaciji ćelija i tkiva, smatramo da je Ministarstvo dobro postupilo što je ove zakone podnelo. Mislimo da je to opravdano. Mislimo da je bila potreba da se to donese. Mislimo da je to jedna oblast koja kod nas nije bila zakonski regulisana. To znaju čak i naši građani, čak se u medijima o tome govorilo. Sada prvi put imamo zakonski okvir za jednu vrlo važnu delatnost koja se mnogo tiče zdravlja građana Srbije i u tom smislu podržavamo ono što je Ministarstvo predložilo, njegovu inicijativu i podržavamo predložene tekstove zakona. Moje pitanje gospodinu ministru ili nekome iz Ministarstva ko želi da odgovori, ovde se predlaže ta uprava za biomedicinu i sada se tu postavlja načelno pitanje koje nama nije sasvim jasna. Ta uprava za biomedicinu se drži u organu državne uprave, odnosno Ministarstvu i ima dosta široka ovlašćenja. Neka evropska tendencija, ako smo to dobro protumačili, da te institucije ipak budu relativno nezavisne, upravo zbog toga što one su još jedna vrsta institucije koja zastupa interese građana, interese javnog zdravlja itd, a ovde ona na neki način svoje mesto nalazi upravo u samom Ministarstvu, u državnoj upravi i praktično na neki način je, možemo o tome raspravljati, pod njegovom kontrolom. Nama se učinilo upravo zbog važnosti ovih pitanja da bi možda bilo dobro da je drugačije postavljena pozicija te uprave. Ne radi se o toj upravi kako je ona definisana, definisana je dosta široko i sasvim je bilo potrebno tako je definisati, korektna je definicija,nego mesto na kojem se nalazi, koji je njen status u odnosu na Ministarstvo, u odnosu na društvo itd. Konačno, u ovom opštem delu, ovaj peti zakon koji je predložen o vantelesnoj oplodnji, čini nam se, lično meni je žao da predlagač nije otišao korak dalje i anticipirao sve ono što će se u našem društvu dešavati u najskorije vreme. Mislim da je ministar Milosavljević u uvodnom izlaganju rekao da je ovo stavljeno isključivo u kontekst lečenja neplodnosti, ali se tu otvaraju naravno i neka šira, krupnija pitanja. Ovde je takođe rečeno da je stanovište struke, pretpostavljam iz nekih javnih debata, da ne treba to pitanje otvarati, ali u međuvremenu je donesen zakon protiv diskriminacije, doneseni su možda i neki drugi podzakonski akti i čini mi se da je ovde trebalo biti mnogo fleksibilniji, da ne potežem argument, koji će verovatno potegnuti moje kolege iz drugih poslaničkih grupa i nizak natalitet u Srbiji, ali ne kao osnovna prava žene, odnosno ljudska prava, ovde se ipak održava jedan paternalistički stav u odnosu na ženu, da neko drugi može da odlučuje o tome da li ona želi da rodi neko dete, ne želi, pod kojim uslovima rađa, mislim da na to društvo nema prava. Odmah ću reći svoj veoma jasan stav, smatram da je žena suverena u toj vrsti odlučivanja i da ne može niko njoj da određuje takve stvari. To je njena suverenost. Žao mi je što ovaj zakon, protiv koga nismo, nije napravio taj korak dalje i regulisao tu oblast onako kako će ona izgledati. To jeste u ovom trenutku jedna velika tema, u vrlo organizovanim društvima sa vrlo razvijenom medicinom se vodi ta rasprava, potpuno sam svestan toga. Ali, mi smo izabrali jedan bezbedniji put da kažemo da ovo reguliše, i ispravno je što je predloženo, zakon je u redu, ali reguliše isključivo probleme neplodnosti. Tako je bezazleno ova stvar regulisana, ali ona mora biti definisana na način kako je definisana, a to je da li neko želi putem veštačke oplodnje ili na neki drugi način da rodi dete. Zašto bi se to stavljalo u kontekst braka i sličnih stvari? Zašto bismo mi ograničavali ženu u tom pogledu, pošto, ako je to tema, možemo i o tome raspravljati, smatram da bi se onda ugrozila i neka možda fundamentalnija prava nego što je ovo. Još jedanput, ne vidimo potrebu za ovakvim zakonom o javnom zdravlju. Iskreno govoreći, predlažemo da se povuče. Zaključili smo, posle jedne dosta pažljive analize, da davanje amandmana neće mnogo pomoći. Formalno smo dali neka dva amandmana samo da bi još jednom ilustrovali neke potpuno neodređene članove tog zakona. Što se tiče zakona o transfuziološkoj delatnosti i posebno transplantacija organa, transplantacija ćelija i tkiva smatramo da je to opravdana to inicijativa, da je formulisan zakon kakav jeste u redu. Jedino nam je žao što je uprava postavljena na način kako je postavljena. Otvaramo pitanje zašto je tako postavljena. Voleli bi da čujemo obrazloženje. Što se tiče ovoga o vantelesnoj oplodnji, podržaćemo pošto je to prva zakonska regulativa te oblasti. Ne možemo biti protiv toga da se zakonski reguliše, ali nam je na neki način malo žao što se tu nije pokazala, ipak je ovo neka Vlada koja, kako bih rekao, vodi brže i demokratski, barem po svojoj deklarativnoj poziciji, ne dovodim u sumnju, želi da brže vodi našu zemlju, da je menja. Mislim da moramo da otvorimo to pitanje. Kod nas ima mnogo školovanih ljudi, oni putuju po svetu, čitaju, gledaju u medijima i znaju da se ovo drugačije reguliše. Da bude stvar zanimljiva, glavni protivnici ovoga se u stvari često nalaze u najkonzervativnijim i crkvenim krugovima. Oni su u stvari oni koji ovo ograničavaju, ne unutar samih društava, i unutar, ako mogu da kažem, zdravstvenog sistema zdravstvenih radnika, pa ako hoćete i čitave javnosti. U ovom trenutku, na sreću, to u Srbiji nemamo. Tek sada kada se ovo bude donelo otvoriće se ova dilema i ne sumnjam da će kod nas mnogo konzervativaca biti protiv toga, ali treba biti na strani onih koji vode društvo napred, a ne onih koji žele da ga okamene, zaustave i onih koji neprekidno određuju ženi može li da rodi, kada može da rodi, pod kojim uslovima može da rodi. I dalje smatram da je to debata koja definiše konzervativce i liberale ili progresivne ljude u jednom društvu, odnosno da li ste na strani žene, ili ste, kako se to kaže u konzervativnim krugovima, na strani ploda tj. da vi određujete njegovu sudbinu, a ne žena suvereno. Još jedanput, za prvi zakon imamo skepsu i ne vidimo neku njegovu potrebu sem zakonske obaveze koja je ovde ispunjena, ali puno opštih mesta nije određeno i ne vidimo im svrhu. Što se tiče ova četiri zakona, uz određene popravke, amandmane, posebno petog zakona, bili bismo spremni da to podržimo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Bortić.
Poštovani predsedniče, uvaženo predsedništvo, poštovani ministre, predstavnici Ministarstva, cenjene kolege narodni poslanici, uprkos činjenici da u Republici Srbiji postoji preko 170 propisa koji se direktno ili indirektno odnose na javno zdravlje, a koji regulišu oblast zdravstvene zaštite, zdravstveno osiguranje, zaštitu stanovništva od zaraznih bolesti itd, sve do sada nije postojao zakon o javnom zdravlju, koji ovu oblast reguliše kao celinu. Za donošenje ovakvog zakona postoji i ustavni osnov u članu 97. tačka 10. aktuelnog Ustava Srbije, kojim je utvrđeno da Republika Srbija uređuje i obezbeđuje sistem u oblasti zdravstva. Zakonom o zdravstvenoj zaštiti u članu 122. stav 2. propisano je da se način i postupak, kao i uslovi za organizovanje i sprovođenje javnog zdravlja uređuju posebnim zakonom. Pored pomenutih i zakonskih obaveza, donošenje zakona o javnom zdravlju je neophodno i zbog jasno definisane oblasti i usaglašavanja sa propisima EU. Prvi koraci na usaglašavanju sa propisima EU u oblasti javnog zdravlja su učinjeni donošenjem Strategije održivog razvoja i Strategije javnog zdravlja koja je usvojena 17. marta 2009. godine. Strategija javnog zdravlja predstavlja podršku ispunjavanju društvene brige za zdravlje, obezbeđivanje uslova u kojima ljudi mogu da budu zdravi. Ona čini osnovu u merama koje Vlada preuzima u okviru akcija unapređenja zdravlja i kvaliteta života stanovništva Republike Srbije. Ovaj predlog zakona može se definisati kao skup legalnih odnosa prava i dužnosti, pomoću kojih država obezbeđuje uslove za zdravlje stanovništva i ograničava autonomiju, privatnost, vlasništvo ili druge legalno zaštićene interese pojedinaca, sa ciljem čuvanja i promocijom zdravlja u celini. Ovim zakonom uređuje se ostvarivanje javnog interesa, stvaranje uslova za očuvanje i unapređenje zdravlja stanovništva, očuvanje životne i radne sredine, sprečavanje nastanka i uticaja faktora rizika za nastanak poremećaja zdravlja, bolesti i povreda, načina i postupaka, kao i uslovi za organizaciju i sprovođenje javnog zdravlja. Zakon definiše i pojedine pojmove sa ciljem boljeg razumevanja teksta, a javno zdravlje je prepoznato kao ostvarivanje javnog interesa. Zakonom su utvrđena i načela koja se primenjuju u sprovođenju javnog zdravlja. Treba kazati da je identifikovanje funkcija javnog zdravlja aktuelna tema širom sveta i da država i međunarodne zdravstvene organizacije ulažu ogromne napore da poboljšaju svoju sposobnost i nastoje da eksplicitno identifikuju ključne probleme. Zahvaljujući toj identifikaciji tokom protekle decenije mnoge države su definisale osnovne funkcije svog sistema javnog zdravlja. U okviru takvih ciljeva predlogom ovog zakona regulisana je društvena briga za javno zdravlje na nivou Republika, AP i jedinica lokalne samouprave i podeljene su i uređene nadležnosti u oblasti društvene brige za javno zdrave. Na taj način je zaustavljen princip decentralizacije u obezbeđivanju društvene brige za zdravlje kroz uvažavanje specifičnosti i potrebe stanovništva. Zakonom je predviđena i međusektorska saradnja i usmeravanje sprovođenja delatnosti u oblasti javnog zdravlja na određenoj teritoriji. Dame i gospodo narodni poslanici, u okviru sistema zdravstvene zaštite zakonom o transfuziološkoj delatnosti je po mom dubokom uverenju jedan od najvažnijih, jer se ovim zakonom reguliše jedna od najosetljivijih aktivnosti u okviru ovog sistema. Naime, transfuziološka delatnost skopčana je sa najspecifičnijim oblikom zdravstvene zaštite i počiva na izrazito visokom stepenu dobrovoljnosti, solidarnosti ljudi, a to je davanje vlastite krvi za očuvanje života i zdravlja drugih. Zbog toga ovu oblast treba zaista urediti po najvišim svetskim demokratskim standardima, jer bez definisanja planiranja, prikupljanja, testiranja, čuvanja i distribucije krvi, koja je namenjena transfuziji stanovništva, naša zemlja ne bi imala nivo zdravlja i života kakav imaju visoko razvijene zemlje, a posebno zemlje EU. Donošenje ovog zakona ima cilj da uspostavi nove više standarde zdravstvenih ustanova koje obavljaju transfuziološku delatnost, ali i obezbeđivanje adekvatnih količina bezbedne krvi i njenih komponenata u našoj zemlji. Cilj je da se obezbedi nacionalna samodovoljnost u obezbeđivanju bezbedne krvi i njenih komponenata i visoki profesionalni stručni nivo i tehnološka osposobljenost svihu složenom lancu transfuziološke delatnosti. Pacijenti, kao krajnji korisnici, ovim zakonom će steći normativne uslove da im se obezbedi kvalitetna i bezbedna krv, odnosno komponenta krvi koja je prikupljena, testirana, proizvedena, distribuirana i izdata u skladu sa najvišim medicinskim standardima. Zakonom se uvodi jedinstven registar davalaca krvi, što predstavlja značajan napredak u pravnom regulisanju transfuziološke delatnosti. Nažalost, po mom mišljenju, dobrovoljni davaoci krvi ovim zakonom su potpuno zanemareni, a svi znamo da oni predstavljaju stub transfuziološkog sistema i da bi bez njihove solidarnosti svaki napor u oblasti obezbeđivanja dragocene tečnosti bio teško rešiv. Drugim rečima, naša zemlja bi bez dobrovoljnih davalaca bila prinuđena da krv ili uvozi iz inostranstva, ili da do tečnosti koja život znači dolazi nekim drugim komercijalnim putem, što bi se kosilo i sa osnovnim principima medicinske etike. Zato mislim da je ovaj zakon morao da valorizuje dobrovoljne davaoce i da ih učini osnovnim stubom u transfuziološkoj delatnosti, što oni zapravo i jesu. Inače, osim ovog nedostatka, smatram da je ovaj zakon u celini primeren uspostavljenim standardima u savremenoj međunarodnoj zajednici. Usvajanjem zakona o transplantaciji organa naša zemlja će se uvrstiti u red visoko organizovanih država koje uspostavljaju normativne i etičke standarde u ovoj, po mnogo čemu, visoko osetljivoj i kontraverznoj oblasti savremene medicine. Ako postoji ijedna grana medicine u kojoj može doći do nesagledivih posledica po ljudsko zdravlje, sigurnost ljudi, zaštita ljudskog života, onda je to oblast transplantacije ljudskih organa. Zbog toga su razlozi za donošenje zakona o transplantaciji više nego ubedljivi, jer se njim sistematski uređuje oblast transplantacije, odnosno uzimanja organa ili deo organa sa živog ili umrlog lica radi presađivanja u telo drugog lica kome je taj organ potreban za očuvanje njegovog života. Razlog za donošenje zakona je i potreba da se izvrši organizacija zdravstvenih ustanova koje obavljaju poslove transplantacije, da se obezbedi nadzor nad obavljanjem ovih poslova, kao i da se regulišu i druga pitanja od značaja i za organizaciju i transplantaciju organa ili delova orana. Samo se zakonom mogu stvoriti standardi koji će biti opštevažeći za obavljanje transplantacije organa u skladu sa savremenim standardima medicinske nauke i prakse. Ovi standardi važni su posebno zbog činjenice da je transplantacija oblast medicine koja se intezivno razvija i nudi velike mogućnosti za lečenje i onih bolesti koje su do nedavno smrtne neizlečivim. Zakon će stvoriti i pretpostavke za promociju transplantacije organa na nacionalnom i evropskom nivou u cilju informisanja i upoznavanja građana sa značajem doniranja organa. Inače, oblast doniranja organa u našoj zemlji tek je u povoju i ovaj zakon stvara realne pretpostavke da se među građanima razvija svest o potrebi doniranja organa u onoj meri u kojoj je ta svest razvijena kod dobrovoljnih davalaca krvi. Želim da napomenem da je ovaj zakon usklađen sa propisima Evropske unije u ovoj oblasti, a da je oblast tkiva i ćelija uređena posebnim zakonom u skladu sa preporukom komisije EU da se oblast transplantacije tkiva i ćelija uređuje posebnim zakonom, nezavisno od zakona o transplantaciji organa. Zakon uvodi i instituciju etničkog odbora pri svakoj zdravstvenoj ustanovi koja obavlja poslove transplantacije. Ovaj odbor daje saglasnost za uzimanje organa od živog davaoca na osnovu uvida u medicinsku dokumentaciju, daje mišljenje o etičkom i drugim pitanjima u postupku transplantacije i obavlja druge poslove po predlogu koordinatora za transplantaciju organa i na nivou zahteva etničkog odbora nadležnog za biomedicinu koji se osniva u upravi za biomedicinu. Zakon precizno definiše postupak transplantacije i reguliše dobrovoljnost davanja organa, pismeni pristanak punoletnog primaoca, pismeni pristanak maloletnog primaoca, odnosno primaoca kome je oduzeta poslovna sposobnost, republičku listu čekanja za transplantaciju razvojnog organa radi lečenja, zabrana sticanja koristi od davanja, primanja, odnosno transplantacije, zabranu oglašavanja, odnosno reklamiranja, zabranu trgovine organima, sprečavanje rizika prenošenja bolesti, finansiranje postupka transplantacije, praćenje ozbiljnih neželjenih reakcija, kao i ozbiljnih neželjenih pojava. Zakon uvodi i službenu tajnu, koja uvodi korišćenje podataka o davaocu i primaocu i njihovim ličnostima, čuvanje podataka i medicinske dokumentacije, obaveštavanje uprave za biomedicinu i standardne operativne procedure i vodiče dobre prakse. Zakon promoviše i dobrovoljno davalaštvo organa i predviđa da ministarstvo nadležno za poslove zdravlja vrši promociju dobrovoljnog davalaštva organa, a da program za tu promociju donosi ministar zdravlja. U celini posmatrano Predlog ovog zakonau značajnoj meri normativizuje ovu vrlo osetljivu oblast savremene medicine i usklađen je sa savremenim propisima EU koji regulišu ovu oblast. Dame i gospodo narodni poslanici, pored ustavnog i pravnog osnova za donošenje zakona o transplantaciji ćelija i tkiva, predlog teksta koji je pred nama sadržan je u posebnom zakonu u skladu sa preporukama komisije EU da se oblast transplantacije ćelije i tkiva uređuje posebnim zakonom, nezavisno od zakona o transplantaciji organa. U setu zakona o zdravstvenoj zaštiti o kojima raspravljamo na ovoj sednici Skupštine, po mom dubokom uverenju, najznačajniji je Predlog zakona o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja. Ovaj zakon značajan je iz više razloga, a ukazaću samo na nekoliko od njih. Prvo, svima je poznato da Srbijom hara bela kuga i da postajemo zemlja starih ljudi i da sa prosečnom starošću pripadamo najstarijim nacijama na svetu. Drugo, društvene prilike proteklih decenija, posebno NATO bombardovanje, ekološke i klimatske posledice koje su ratna razaranja ostavila na našu zemlju uticale su na alarmantne pojave potpunog ili delimičnog steriliteta kod naših građana oba pola. Treće, tranziciona kriza kroz koju prolazimo, a koja za posledicu ima drastično siromašenje velikog broja stanovništva, socijalnu besperspektivnost i nesigurnost i mnoge druge pojave koje razaraju naše porodice sve više dovode do toga da se ljudi u fertilnom dobu uzdržavaju od rađanja dece i da tek na izmaku tog period pokušavaju da uvećaju porodicu. Nažalost, vrlo često se tad susreću sa strašnom činjenicom da su u međuvremenu postali potpuno ili delimično sterilni. Sve ovde pojave dovode Srbiju u poziciju ne samo starenja stanovništva već i potpunog devastiranja i nestanka čitavih naselja svakodnevno. Ove opake činjenice stvaraju orvelovsku perspektivu, po kojoj će naša zemlja, ukoliko ne preduzme energične mere, vrlo brzo biti gotovo pusta. Zbog toga i ne samo zbog toga, Predlog zakona o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja predstavlja toliko potreban napor države da preuzme normativne i sve druge mere da se sistemsko izumiranje njegovog stanovništva zaustavi. Pored ove značajne pretpostavke za donošenje zakona, ništa nije manje važna činjenica da će ovim zakonom po najvišim evropskim standardima biti sankcionisane i sve vrste poznatih i u ovom trenutku nepredvidivih zloupotreba i manipulacija koje prate ovu veoma osetljivu granu savremene medicine. Da ne bih dužio, sasvim na kraju hoću da ispred svog poslaničkog kluba SPS–JS poželim puno uspeha Ministarstvu u istrajavanju kod ovih zakona i što se tiče poslaničkog kluba SPS-JS mi ćemo u danu za glasanje glasati za ove zakone.
Reč ima poslanik dr Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, hteo bih da izrazim nezadovoljstvo činjenicom da ste nas baš nekako u tri minuta do šest ulovili da krenemo sa ovim zakonom. Ministar je bio tu prisutan kao Horacije negde iza zavese, uleteo je i krenuli smo. Nije uopšte dilema u tome mogu li poslanici da izdrže, nego je činjenica da se radi o grupi zakona koji odista ne pokrivaju široku populaciju, ali pokrivaju jedan zanimljiv i značajan krug teških bolesnika ili onih kojima budućnost zavisi od toga kako će se zakoni implementirati i sprovoditi. Činjenica da će se o tome govoriti ovde pred polupraznom salom, te da će se o tome šta su predstavnici, izabrani ljudi, narodnu volju koji predstavljaju, govorili, gotovo da nikom neće biti dostupno u repriznom terminu koji ide, govori o diskrepanciji činjenice da se želi ići u hitan postupak, a onda se nekome mora reći, mi moramo doneti 23 zakona sada do početka odmora Skupštine i da se sve nekako uradi brzinom. Teško je onda uveriti narodne poslanike i građane da namera da donosite zakoni koji su evropski i dobro orijentisani može biti istovremeno upakovana i u brzi ritam, tempo neprekidne zavisnosti donošenja, prosto lovljenja satnice da se nešto uradi, mimo nekakve logične procedure, nekog dostojanstva, ne dostojanstva Skupštine o kome mi ovde rado govorimo kad kvalifikujemo povredu Poslovnika, nego dostojanstva čina donošenja važnih zakona. Dakle, nepotrebno je to na taj način ubrzano, zato i govorimo pred praznim auditorijumom. Ne govorimo, ponavljam to radi sebe, iako smo, većina nas, imali neophodne konsultacije sa ljudima iz struke kad se o ovom radi. Tako sam uradio i ja, i znam da je bilo provedena tzv. javna rasprava, pre bih rekao stručna rasprava ljudi koji su osećali potrebu, obavezu, nalog, nigde naročito pisanim putem izrečen, da dođu i da saslušaju šta će ljudi iz Ministarstva o zakonu reći. Niti su to bile preterano izražene diskusije, niti su to bile preterano posećeni skupovi. Zato je možda bila prilika da se ovde govori na širi način kad zaista bude i više lekara i više kompetentnih ljudi. Svakako je reč o važnim zakonima i ovi zakoni nisu takvi da nisu napravili ama baš nikakav pomak. Sigurno su uneli nekakvog reda u proceduru, u postupke, nešto se u Srbiji ozvaničilo. Bilo smo gotovo pod upitom da svako veče na TV gledamo reklamiranje potencijalnih i aktuelnih centara koji će se baviti nekim segmentom transplantacije. Nekada smo se odista pitali da li je to moguće, propagandni trik, da li je reklama, da li je promocija, zakon reguliše i to. Naravno mi ostajemo pod upitom šta je reklama, šta je promocija, nekad tu tanušnu granicu je teško i razdvojiti. I lično nemamo ništa protiv toga da se o tome javno govori, da se ljudi motivišu, da krenu putem dobrovoljnog doniranja organa za lečenje bolesnika. Pretežno ću se osvrnuti na ova dva zakona koji se tiču donacija ćelija, organa i tkiva, kolega će govoriti o ostalim segmentima itd, pa ćemo nekako sveobuhvatno to i rešiti. Mi smo analizirajući ove zakone u našoj poslaničkoj grupi videli da mnoge stvari nisu do kraja dorečene, iako se, kažem, imala namera i ne može se reći da se nekakva semantika nije postigla, da se nije nekakav terminološki sled stvari postigao, da su definisani učesnici u postupku transplantacije, njihova imena, pozicija, značaj se zna. No, da li je sve na najbolji način tu urađeno, to je pitanje oko koga se verovatno nećemo složiti i mi smo zbog toga podneli nekakav pristojan broj amandmana, jer zaista nije bilo moguće prosto sve amandmanima promeniti, sve članove za koje mislimo. Prosto ne bi pretrpeli bez suštinske promene zakona, a naravno vlast ne bi ni pristala. U analizi onoga što smo našli čitajući zakon i u fazi pripreme dok je bio na javnom sajtu, dok je sada došao u konačnoj verziji, zapazili smo neke stvari koje mislimo da treba promeniti. Recimo da krenemo po nekakvim rastućim brojevima od toga kako se izdaju dozvole. Zaista nama je jasno da mora institucija da dobije dozvolu i to neko mora da propiše. Međutim kod kreiranja uslova kako to i ko može dobiti dozvolu za bavljenje postupkom transplantacije, to ima različite segmente. Vidimo da je sasvim logično da razne ustanove dobiti različiti obim kapaciteta, različiti obim ili broj dozvola za različite delove postupka u potpunom procesu transplantacije, koje neke ustanove odista mogu u kompletnosti da ga zadovolje. Pa ako se onda stavi da će takve uslove, takve kriterijume, koji se nekada tiču kadrovske strukture, tehničke opreme, prostorne opreme, ne nekada nego uvek, definisan je za različite nivoe i treba da ih propiše ministar. Smatramo, iako nam nije do kraja jasna definicija uprave, da je bilo korisnije da to uradi uprava, iako broj članova ostalih, sem direktora, ne sluti, ako ne računamo etički odbor itd. Koliko će ih biti, ko će biti istaknut? Neki su mi doktori rekli da bi bilo zgodno da tu predsednik, direktor uprave bude zaista iskusan čovek, iskusna osoba koja ima poznavanje problema, kako se narodski kaže, u malom prstu, pa da izuči mlađeg nekog doktora koji je iskusan na poslovima transplantacije, tipizacije i da se na kraju krajeva Srbija prikaže da ima nacionalnu instituciju za transplantaciju. Možda da se ne zove uprava, jer birokratski zvuči, možda je moglo i drugo ime, ali o tom potom. Izdavanje i oduzimanje dozvole, srešćemo se sa tom kolizijom. Kako je zakonom predviđeno, to će neko oceniti rad institucije iznutra, imamo i koordinatora o čijem se postavljenju pita ministar. Koordinator će poslati izveštaj upravi kako njegov tim, kako njegova zdravstvena ustanova funkcioniše u segmentu za koji je on nadležan, pa će onda uprava dati ministru predlog vredi li nekome ili nekome uzeti pravo da mu se dozvola koju je dobio obnovi ili uzeti pre isteka vremena ili ne obnoviti. I tu se postavlja niz moralnih pitanja. Ako generalno gledamo imali smo nameru da podstaknemo davalaštvo, da podstaknemo zaživotno doniranje, da podstaknemo ako je neko u stanju potrebe za organom da taj organ lakše dobije, a onda srećemo niz formalnih prepreka koje je doneo sam zakon, a mi smo ih bar kao takve videli i očekujemo da prihvatanjem amandmana neke od tih pretpostavki mogu, kao i u svakom zakonu u Srbiji, jer su Srbi sposobni to da urade, da se zloupotrebi i da se od dobre ideje, od dobre namere stvori kontraproduktivna situacija. Recimo, stanje izdavanja i oduzimanja dozvole, neko može biti u tački 5) zbog rezultata koji nisu zadovoljavajući ili ocenjeni kao takve u tački 5) da ne stekne pravo, jer njegovi uporedivi rezultati nisu u rangu sa drugom institucijom. Ako sada pažljivo posmatramo koji se sve u Srbiji centri kandiduju da rade neke od poslova transplantacije i u tome, daj bože, započnu i da se mere sa onima koji su dugo u postupku, teško da će uprkos svih pozitivnih izveštaja koje će koordinator poslati možda nekome pasti napamet da ih ocene kao nedovoljno kvalifikovane, nedovoljno kompetentne, nedovoljno dobre rezultate, iako činom dobijanja dozvole ti isti ljudi, ti isti timovi imaju prostorne, kadrovske uslove, imaju sofisticiranu opremu za onaj deo postupka u procesu transplantacije za koju su zaduženi. Smatramo da bi tu tačku trebalo jednostavno brisati, jer tačke ispred nje dovoljno, na kvalifikovan, jasan, deskriptivan način govore šta može biti razlog da se nekome dozvola ne obnovi i da mu se oduzme. Govorim o koordinatoru, a koordinator je čovek koji predlaže direktora, a ministar mu befeluje to postavljenje. Ima li potrebe da ministar, ne znam koliko će takvih timova biti po Srbiji, takvih centara, već sada četiri-pet funkcioniše, biće ih više, zašto upletati ministra u to? Hajde ako hoćemo upravu, jer uprava ima i to su kolege koje rade u struci, pa možda direktor uprave ili uprava ili na drugi način na predlog direktora, ali neka direktor, neka šef tima odluči ko će biti koordinator. Ne znam zašto bi tu bilo misterije? Postoji opravdana sumnja da će se jednako kao do sada direktori domova zdravlja, direktori bolnica politički opredeljivati i da li ćemo baš sve iz G 17 naći da su sposobni da budu u tako ozbiljnom timu transplantacije. Teško će se neko naći iz DS na rukovodećoj funkciji nižeg ranga, da ne govorimo drugi ljudi, a mogu biti kompetentni. To prosto otvara upit zašto ministar i koordinator? To pitanje postavljamo zato što koordinator može poslati sjajne izveštaje, a onda će uprava i ministar skupa oceniti da to što piše o svojoj ustanovi je subjektivno, nije baš to tako dobro i on neće dobiti dozvolu. Na primer, u članu 16, da li je koordinator, meni nije jasno iz zakona, član tima ili nije član tima? I kog tima je član, da li tima koji priprema transplantaciju, koji učestvuje u transplantaciji, u eksplantaciji ili tipizaciji, bilo kom segmentu. Ako je istaknuti stručnjak, a valjda koordinator to mora da bude, šteta da nije u timu. Ako jeste u timu, opet hoće li biti objektivan pri donošenju izveštaja o radu tima kome pripada. Moguće da negde to piše, ali nisam našao jasno, decidno kako stoji to sa tim čovekom, šta će ta osoba biti i koliko će to njegovo postavljenje, kada je šef tima za deo posla koji radi, može da bude i koordinator i direktor ustanove itd. Ima koto sve, plus inspekcijska kontrola, da proveri, a ne da on piše sve, tri meseca, godinu dana izveštava i na kraju njegov papir završi kao nepouzdan i kao nedovoljno referentan. Mislim da je u redu to što se u članu 18. i 19. ističe dobrovoljnost i neprofitnost u postupku transplantacije, samo je pitanje da se nekada ne nađe neka tačka u zakonu kod njegovog sprovođenja, posebno tamo, o čemu ću govoriti kasnije, kada se neke saglasnosti povlače ili odobravaju, da li nas tu ne čeka neka zamka da upadnemo u problem tzv. trgovine i nedozvoljenog poslovanja sa organima. Usklađenost lokalne i republičke liste čekanja obrađuje član 23. Zaista ako svaka lokalna sredina, lokalna zdravstvena ustanova koja se bavi segmentom, delom postupka u procesu transplantacije, kreira svoju rang listu, dakle ili će to moći da radi ona koja eksplantira, ima li pravo ikakvog prioriteta institucija koja se bavi samo utvrđivanjem moždane smrti i eksplantacijom, ima li ikakvog prava nekakvog prioriteta ličnog, vlastitog, institucionalnog, ona koja se bavi samo recimo tipizacijom tkiva ili ona samo koja obavlja kompletan postupak, naravno uključujući i transplantaciju bubrega. A sve to neka im se svede na tu grupu, da oni koji transplantiraju i obavljaju ceo postupak mogu, nisu naravno isti timovi, to mi je jasno, moraju da imaju obavezu da to usaglase sa jedinstvenom republičkom rang listom. E, kad se kreira republička ta jedinstvena rang lista, uprava se o tome pita, ministar donosi konačni sud, ali mi nemamo u zakonu kriterijume. A zašto ne bismo imali kriterijume, pa da znamo, da li je nešto od toga bitan kriterijum. Dešava se, znam neka iskustva odranije, da odu ponekada po tri ili četiri bolesnika da čekaju za jedan bubreg, donor naravno kadaverični, i sada presude godine, slični broj kompatibilnih lobusa, pa presude godine, presudi mladost, presudi možda emocionalni uticaj kada uvek nemate neki drugi razlog, jer donesu svi pristojno zdravstveno stanje. Znam bili su to teški emocionalni stresovi za bolesnike koji su dolazili nazad govoreći – mora da je doktor potkupljen, mora da je uzeo novac, pa je stavio onog starijeg od mene, ja sam mlad ili mlađa itd. Znamo iz dokumentacije da je bilo možda i logično da tako bude. Nije nosila sobom faktor rizika za transplantaciju. Govorim o davnim sećanjima, nisu period aktivnosti ministra, nego ima i kod njega propusta koliko hoćete. Govorim da postoji mogućnost i da ovaj zakon eventualno može nekim nedorečenostima da dovede u takvu situaciju. Zašto onda u zakonu nisu postavljeni bitni i osnovni, ključni kriterijumi koji moraju biti ispoštovani vizavi značaja prioriteta onih koji dolaze? Velika će kompeticija biti, 4.500 samo dijaliziranih bolesnika ima, naravno neka samo 10% od toga spremni vazda, u svaku času, kandidata, pa je to ogroman broj za ovako slabo razvijenu donorsku delatnost. U ovom drugom zakonu, koji želim pomalo da pomenem, ministar može ovlastiti drugu zdravstvenu ustanovu ili banku ćelija koja može biti privatnom sektoru, privatnom vlasništvu i da joj poveri poslove formiranja republičkog javnog registra. Tu ostajemo pod upitom kako se tu može nešto naći, da se tu ne desi neki mehanizam jasne kontrole, sem kaznenih odredbi kad se to utvrdi. Ali, pitanje je, vi već u zakonu o zabrani trgovine, član28, dajete neku šansu nekom zdravstvenom radniku da on posumnja da se možda radi o trgovini. To je ozbiljna stvar. Neko je rešio da da bubreg, donor je. Ako je živi donor, on ima adresovanog čoveka kome će dati, ako je to eksplantiran bubreg sa kadavera, onda će se posumnjati da li će na osnovani način ili neosnovan način neko iz tima za transplantaciju da se radi o trgovini. On onda prekida proceduru transplantacije, neki segment, neku kariku tog brzog, ekspresnog, vrlo dragocenog vremenskog raspona, prekida i ide da se žali direktoru, šefu tima, čak možda obaveštava i policiju. Da li je to malo rizično? Da li je trebalo da taj ima opravdani dokaz, snažan, moćan dokaz? Pazite, izgubiće neko ko će da primi organ, izgubiće se sam organ, ako se dozvoli. Šta ako neko namotiviše zdravstvenog radnika – idi to prijavi, ovi čekaju ovamo s parama, to je sigurno neki šverc, neka mućka, vidi to tamo digni dževu, ovde se nešto radi i taj organ ne završi gde treba, nego ode kod nekog drugog. Dakle, kada date mogućnost zdravstvenom radniku, lekar, sestra, tehničar, ko je, laborant, ali piše zdravstveni radnik, ne piše čak ni zdravstveni saradnik, onda je to možda previše liberalno i mi smo tu pokušali takođe amandmanom da delujemo, da to popravimo, da se ne bi inscenirala ta sumnja u retkim prilikama. Prosto, veoma smo oprezni jer vidimo da se svašta može inscenirati, svašta se može napraviti i oprezu nigde kraja. Rokovi čuvanja, verovatno ako je to deo eurotransplanta ili drugih referentnih zakona, mislim da su jako dugački, 30 plus 12 meseci, 30 godina i 12 meseci, ali ako je to tako u evropskoj praksi, nemamo primedbi. Bukvalno nisam čačkao po tom, nego mi je jednostavno prevelik rok, jer obično dužina življenja grafta teško da može biti 30 godina. Time nekad, ne mogu da govorim o pacijentu, on može teorijski naravno da ima tu dužinu, ali graft teško 30 godina transplanta ili su jako retke situacije. Kod doniranja organa od strane živih davaoca ima na par mesta u više članova ta definicija nekakvog prisnog, ličnog odnosa koji je svima očigledan. Znate, sve to može da se inscenira i dogovori ako postoji trgovina i dogovor o tome da će neko nekome dati organ za novac, živi davalac. Teško je, potpuno znam da je to jako teško rešiti taj problem, ali ovakve definicije koje su nekako literarne, koje su neobavezujuće, ne mogu tu pojavu da spreče. Možda u okviru ovoga što je zakonom ponuđeno, možda je moglo to da se uradi, ajde sudski da bude druga instanca, da se to svedočenje da pred etičkim odborom, što se etičkom odboru svodi da oni članovi potpišu tamo da je dokumentacija ispravna i sve, nekako da se obaveže da svedoči, ako ne i sudski, da se ta stvar, ako može, na neki način, spreči, jer teško je to dokazivati. Mi se dve godine znamo, mnogo smo dobri prijatelji i evo, ja ću da mu poklonim svoj bubreg. Ta institucija te opravdane sumnje ostaje i dalje nama nejasna i onda kad se ubaci u član može biti predmet osujećenja, nekada zaista dobre namere. Zaista nekadneko nekom želi da da, onda dođe neko i kaže – znam njih, to je čist dogovor, taj je bogat, treba mu ovo, treba mu ono, ma otkad oni prijatelji, ko ih je kad video da su zajedno, gde su bili, gde su letovali, šta su radili, nisu, to je dogovorno. Znači, rizična tačka koju bi možda trebalo naći, dao sam tu neke predloge kako mislim da može to da se reši, da se sem nekog utiska subjektivnog tu malo pojača. Etički odbor i informisanje živog davaoca. Vidite sad, kad kreću ti živi davaoci u proceduru pristanka da nekome unapred znanom da bubreg, naravno, tu se odrade različite medicinske procedure pre toga i taj čovek koji to želi, taj dobar čovek, dobrih namera, govorimo o najnormalnijim okolnostima, mora da prođe neku seriju razgovora sa dva lekara, jednog koji nije uključen, kako sam razumeo, ne učestvuje u postupku uzimanje i presađivanja, i on tom davaocu daje nekakve informacije o svemu onome o čemu će mu davati doktor koji je uključen u proces. Između ta dva razgovora, on potpisuje pisani pristanak. Bar su članovi hijerarhijski složeni tako. Mislimo da je logično da ga izvesti, da tako treba i doktor koji nije lečeći lekar, nije zainteresovana strana, neki doktor iz tima, pa onda doktor iz tima za transplantaciju, onaj koji će neposredno da organ transplantira drugom. Jedan je valjda koji će da eksplantira, a drugi da transplantira. Nije preterano jasno to rečeno, ali jedan nije uključen, učestvuje u postupku uzimanja i presađivanja. Taj drugiučestvuje, iako po pravilu nisu to isti, nije to po pravilu isti onaj ko uzima organ i onaj ko plasira organ u bolesnika, to su različiti timovi. I to je malo nelogično kako je stavljeno – zdravstveni radnik koji učestvuje u postupku uzimanja i presađivanja izveštava davaoca drugi put nakon potpisane pisane izjave da želi da bude donor, i kaže mu – ti kad ti uzmemo bubreg imaćeš taj i taj problem, onaj kome si dao bubreg, parafraziram, teoretski može da ima to, to i to. Zar ne mislimo da ćemo nekad da prepadnemo nekoga? Uzmi bubreg, pa ti taj otkaže, pa trombozira vena, pa ovo, pa ono. Hajde da to rešimo u razgovoru koji će se desiti pre nego što čovek uopšte potpiše, da ne ide u proces potpisivanja. Ima on šansu da povuče potpis, to je jasno, ali malo smo nekako to razvukli itd. Utvrđivanje moždane smrti, ne znam što treba da propisuje ministar, to su stvari koje su medicinski jasne, njih treba staviti u zakon, makar neke odrednice staviti u zakon, moždana smrt je to i to, komisiju formira direktor bolnice, ne mora ministar, i po tom postupanju se ide dalje. (Predsednik: Kolega Poskurice, prošlo je 20 minuta, hoćete li da nastavite? Izvolite, nastavite od vremena poslaničke grupe.) Mogu da malo produžim. Uzimanje organa sa umrlog lica. Fenomen osporavanja zaživotno datog pristanka možda je previše fluidan i previše gurnut u stranu. Dakle, generalno, ako želimo da favorizujemo davalaštvo i neko je dao pristanak da bude donor za svog života, onda je iluzorno da onda krećemo seriju kasnijih upita da li je možda pokojnik promenio volju. To treba na nekinačin regulisati, ali serija upita, pitanje koliko je od značaja i koliko će to biti otežavajuća okolnost ili će se neko javiti ko će o tome posvedočiti da je možda promenio volju. Valjalo bi to svesti na varijantu pisane verzije da je neko promenio volju i to overio, makar testamentarnom varijantom, u sudu ili pred svedocima –promenio sam volju, deco, rodbino, moji najbliži, dao sam pristanak, sada više nisam za to. Vrlo je problematična zabrana evidentiranja. Dakle, ne želim da dam organ, zašto bi to neko meni upisao u zdravstvenu knjižicu, zašto bi se sutra na šalteru kod lekara opšte prakse, bilo koje specijalističke usluge, pojavio sa crveno ukucanim pečatom kao carina, zabranjen prelazak granice, neće biti davalac? U startu mi osujećuje ostvarivanje mojih prava. Možda tamo sedi doktor koji je zaveštao organ i sebi i cele porodice i kad kaže -pogledaj ovog, neće da se izjasni za organ. Zašto se to ne bi svelo na … (Predsednik: Kolega Poskurica, negoduju poslanici. Mislila sam da završite misao.) Završiću s ovim. Zašto to ne bi išlo kao izričita naredba ili želja data u pisanoj verziji? Upiši mi u zdravstvenu knjižicu da ne želim da budem donor organa.
Reč ima poslanik Milan Dimitrijević.
Ovo je jedanaesti sat kako mi radimo, malo je teško držati koncentraciju i imati sve misli na okupu povodom ovih zakona. Dakle, prvi zakon o kome bih želeo da govorim, to je zakon o javnom zdravlju. Ono što želim na početku da kažem, to je da sam termin, naziv javno zdravlje je malo rogobatan i nejasan. Prosto, kada neko čita ko nije iz ove struke, otvoriće sebi pitanje jedno, a to je - da li postoji nešto što je tajno zdravlje? To je jedna dilema. Daleko je prikladniji naziv narodno zdravlje, a videćemo zbog čega. Možda postoji tajno zdravlje. Možda postoji taj segment, ali o tome ću kasnije kada bude moja diskusija odmakla objasniti na šta sam mislio. Posmatrajući ovaj predlog zakona o javnom zdravlju, ne može se čovek oteti utisku da je ovaj zakon potpuno bespotreban. Poslanička grupa DSS na ovaj zakon nije uložila nijedan amandman zato što je to prosto nemoguće popraviti. Nemoguće je popraviti, jer ako uporedite neke naslove iz ovog zakona sa osnovnim zakonom, a to je Zakon o zdravstvenoj zaštiti, videćete da su ti delovi zakona o javnom zdravlju prosto prepisani iz Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Da krenemo od strane 4. člana 3. načela javnog zdravlja, prosto, da uporedimo član 19. Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Gospodine ministre, znam da vi niste bili tvorac ovog zakona o javnom zdravlju, da niste aktivno učestvovali u donošenju ovog zakona, ali taj tekstopisac je prosto morao da ima pred sobom Zakon o zdravstvenoj zaštiti, da bi video da sve ovo što stoji u zakonu o javnom zdravlju postoji u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti. Dakle, načela javnog zdravlja, član 19. Zakona o zdravstvenoj zaštiti, samo trenutak da ga nađem, govori o načelima zdravstvene zaštite. Tu su te stvari pobrojane. Društvena briga za javno zdravlje, član 8. Zakona o zdravstvenoj zaštiti, ima isti naslov, kaže - društvena briga za zdravlje stanovništva. Onda društvena briga za javno zdravlje na nivou Republike Srbije, član 9. Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Pa dalje društvena briga za javno zdravlje na nivou autonomne pokrajine i jedinica lokalne samouprave, član 13. Zakona o zdravstvenoj zaštiti. I tako, iz člana u član, iz dela u deo ovog zakona, vidite da je to u stvari sve preslikano iz Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Sada se postavlja jedno pitanje - kakva je svrha ovog zakona, ako imamo već sve to na jednom mestu? Čak su i neke odredbe iz ovog zakona o javnom zdravlju daleko preciznije, daleko jače i daleko temeljnije obrađene u osnovnom Zakonu o zdravstvenoj zaštiti. I tu postoji druga vrsta problema. Dakle, postoji nešto što se zove zakon o sprovođenju Ustava. Osnovno pitanje je - da li je osnovni zakon, Zakon o zdravstvenoj zaštiti, a i ovaj zakon koji je na neki način izveden iz ovog zakona o zdravstvenoj zaštiti, u skladu sa Ustavom? Pročitaću jednu odredbu Ustava koja se odnosi na to. Dakle, odredba zakona o sprovođenju ustava govori, u članu 15, da se do 31. decembra 2008. godine usklade svi ostali zakoni koji nisu u skladu sa Ustavom. Dakle, postojalo je dovoljno vremena da se osnovni zakon uskladi sa Ustavom, a on u nekim svojim delovima nije usklađen. Dakle, to je trebalo da bude prevashodna briga ministra i to mu je obaveza koju mu nalaže Ustav, a ne da nam donosi jednu deklaraciju, jedan spisak lepih želja, prenošenje nekih nadležnosti, tovarenje obaveza na lokalnu samoupravu o donošenju određenih programa. Tu se otvara pitanje - kako će ta lokalna samouprava da se izbori sa tim problemom? Da li je gospodin ministar video kako izgleda rebalans budžeta? Da li je video koliko su lokalne samouprave uskraćene za osnovna sredstva? Da li zna koliko će lokalnih samouprava da objavi bankrot na kraju godine? Treba li im još jedna ovakva obaveza? Potpuno je bespotrebna, a to već postoji u osnovnom zakonu. Ovaj zakon je potpuno bespotreban, najbolje bi bilo da se povuče iz procedure, to bi bilo najkorektnije rešenje, zato što jednostavno nema potrebe ovakav zakon razmatrati, jer se on ne može popraviti. Druga činjenica koja je vezana za ovaj zakon je svakako nešto što se odnosi na sprovođenje novog zakona. Uvek se pominju sredstva i tu se dolazi do onog ključnog problema. Mi smo u nekoliko navrata pokušavali sa ministrom zdravlja da otvorimo tu temu oko načina finansiranja zdravstvene zaštite, oko ispunjenja onih osnovnih proklamovanih načela i odredbi iz Zakona o zdravstvenom osiguranju što se tiče prava pacijenata. Taj razgovor se uvek završava vrlo neprijatno, zato što ministar nije imao dovoljno sluha ni takta da sasluša naše primedbe. Osnovne stvari koje su se na to odnosile je pitanje - zašto mi nemamo nacionalni zdravstveni račun. Kolika je potrošnja u zdravstvu? Kako se ta sredstva opredeljuju? Dakle, mi u sklopu budžeta dobijemo jedan materijal, a to je predlog finansijskog plana zdravstvenog osiguranja. Da li mi kao poslanici imamo mogućnosti da uložimo bilo kakav amandman na taj predlog budžeta Zavoda za zdravstveno osiguranje? Nemamo. Da li možemo da intervenišemo u način distribucije? Ne možemo. Šta saznajemo iz tih troškova? Saznajemo to da je dve trećine sredstava opredeljeno sekundarnom i tercijalnom nivou, a jedna trećina primarnom, a javno pričamo drugu priču. To je potvrda ovog zakona, briga o javnom zdravlju, odnosno narodnom zdravlju, a ulaganja u potpuno suprotnom pravcu. Ono što se danas u većini medija, što štampanih, što elektronskih,provlači kao glavna tema, to je korupcija u zdravstvu. Taj problem uopšte nije rešen, čak štaviše, uvođenjem večernjih klinika, plaćanje vanstandardnih usluga, a mi imamo podatak da su pacijenti iz svog džepa za vanstandardne usluge u 2008. godini izdvojili preko 28 milijardi dinara. Govorim ono što je uplaćeno državnim ustanovama. Ne govorim o onim sredstvima za koje nemamo tačan podatak, ali se procenjuje da je preko 300 miliona uplaćeno u privatne ordinacije, odnosno privatne poliklinike. Ministar je par puta govorio o deficitu u zdravstvu i apelovao na državne organe, a mi ne znamo ukupnu sumu. Dakle, da li mi u zdravstvu trošimo dve milijarde evra ili je to daleko više, ili šta se tu dešava? Kako je moguće da sredstvakoja su naplaćena od vanstandardnih usluga, u iznosu preko 28 milijardiu 2008. godini, ne budu prikazana u budžetu Republike Srbije? Na koji način su ta sredstva potrošena? Je l' to otišlo na plate zdravstvenih radnika? Je l' je to otišlo na renoviranje ustanova? Je l' to otišlo na nabavku novih aparata? Dakle, o sudbini tog novca mi moramo da znamo, da bi znali šta je to u stvari potrošnja u zdravstvu. Pošto se ministar vratio, podsetiću ga opet na onaj datum iz juna 2002. godine kada je on neposredno postao ministar, a odnosi se na zakon o transfuziološkoj delatnosti. Jedno pitanje koje je postavljeno ministru tom prilikom je bilo - postoji jedan akutan problem, nedostaje krv. Da li ste povodom toga nešto uradili? Ministar odgovara sledeće - problem transfuzije je u našoj sredini važan i zbog toga što smo mi zemlja koja ima najveću potrošnju krvnihderivata kada se poredi sa svim okolnim zemljama. Dakle, nama treba osmišljena akcija dobrovoljnog davalaštva krvi, treba nam takođe nacionalni program za dužu stazu koji će da eliminiše ovakve neposredne probleme. Problem sa nedostatkom krvi je uvek povremeno prisutan. Sada je jedna od takvih situacija. To će biti jedan od problema za koji ćemo, pod okriljem institucije Ministarstva, formirati ekspertsku grupu koja će to da analizira sa svih mogućih aspekata i tu ima nagoveštaja o pomoći u rešavanju problema, možda reorganizaciji. Govorim o 2002. godini. Kada je problem iniciran, kada se znalo, kada se javno tome govorilo, i imamo 2009. godinu, znači, punih sedam godina je trebalo ministru da shvati problem i da stavi zakon o transfuziji na dnevni red. Zar je sedam godina potrebno ministru zdravlja da ovaj problem shvati i da predloži, odnosno uputi zakon Narodnoj skupštini na razmatranje? Kada smo pojedine zakone razmatrali, između ostalog i zakon o transfuziji, Odbor za zdravlje je negde u junu 2009. godine iznosio svoja mišljenja i zamerke na ovaj zakon o transfuziji. Jedno od pitanja koje je bilo upućeno predstavnicima Ministarstva zdravlja, bilo je, a to stoji u zapisniku Odbora za zdravlje, kada Ministarstvo planira da se ovaj nacrt zakona o transfuziji nađe pred Vladom i kada će biti upućen u skupštinsku proceduru? Govorimo o junu ove godine. Odgovor predstavnika Ministarstva nismo dobili, a znali smo da je u proceduri. Onda nam formirate dnevni red na tri dana pred sednicu, nikog ne obaveštavajući, tako da ostaje vrlo malo vremena da se poslanici pripreme za jednu valjanu i konstruktivnu raspravu. Spajanje tačaka dnevnog reda isto tako govori u prilog tome da vi jednostavno ne želite bilo kakvu ozbiljnu diskusiju, nego da se samo kroz ove zakone protrči, da se o ovim zakonima ne raspravlja na jedan valjan način i da se taj posao otalja. Suština svega toga, takvog načina rada, jeste stvaranje privida. Privida da se nešto radi u Ministarstvu zdravlja, a šta se radi u Ministarstvu zdravlja i u kakvom su odnosu Ministarstvo zdravlja, odnosno ceo sistem, sa pacijentima, dovoljno je pogledati nekoliko naslova. Evo, ovde imam pri ruci jednu priču koju se nadam da će ministar uspeti da objasni - „Milosavljević krivično goni sekretarku za zdravstvo“. Šta je suština te priče? Sekretar za zdravstvo grada Beograda je u svom nastupu za govornicom Skupštine grada Beograda i u javnoj reči rekla otprilike da je ministar zdravlja generator korupcije u zdravstvu. Kada imate takav odnos između dva čelna čoveka u zdravstvu, onda se pitate šta se radi u tom zdravstvenom sistemu, da li su te priče tačne ili nisu tačne? Drugi detalj koji se opet odnosi na zakon o transfuziji, i o tome je bilo reči na Odboru za zdravlje Skupštine Republike Srbije, jeste to da su davaoci bez povlastica. Zar je moguće da desetak hiljada ljudi iz raznoraznih udruženja napišu predstavke Odboru za zdravlje, Ministarstvu zdravlja, predsedniku Vlade, predsedniku Republike, ukazujući na važnost poštovanja takvih udruženja, ukazujući na važnost promocije dobrovoljnog davalaštva krvi i tražeći neke sitne benefite za sebe, jer su to ljudi izuzetne humanosti, ministar sve te zahteve odbije. Treći slučaj koji ću ovde izneti svakako se odnosi na nešto što sam govorio u izuzetom mišljenju. Ovi zakoni, za koje sam rekao da DSS nema ništa protiv njih, sem zakona o javnom zdravlju i tajnom zdravlju, odnosi se na postojanje instituta zaštitnika prava pacijenata. Donošenje ovih zakona, kakav je zakon o transplantaciji organa, zakon o transfuziji, podrazumeva i donošenje jednog zakona koji mora da bude pre donošenja ovih zakona, a to je zakon o zaštiti prava pacijenta. Šta imamo mi danas u zdravstvenim ustanovama? Imamo zaštitnika prava pacijenata, koji je osoba koja je zaposlena u toj ustanovi, koja prima platu te ustanove. Onda kada pacijent oseti da su mu prava uskraćena, da se ne ispunjavaju svi oni zakonom propisani uslovi iz zakona o zdravstvenom osiguranju i zdravstvenoj zaštiti, ako se požali, on se požali osobi koja je zaposlena u toj ustanovi, a ta osoba ima interes da štiti ustanovu od koje prima platu, a da ne štiti prava pacijenta. Evo jednog valjanog razloga zbog čega je trebalo daleko ranije doneti zakon o zaštiti prava pacijenta. Da ne govorim o drugim stvarima, o korupciji u zdravstvu i svakako moram ponovo pomenuti jednu tačku dnevnog reda ovog zasedanja Skupštine, a to je čuveni zajam od 10 miliona i 500 hiljada evra za dodatno finansiranje u zdravstvu. Tu se pominju programi. Jedan od tih programa svakako zaslužuje pažnju. Šta se u tom programu pominje? Borba protiv korupcije. Da li je moguće da mi uzimamo zajam od Međunarodne banke da bi se borili protiv korupcije u zdravstvu? Da li to postoji kod nas? Ministar, koliko mi se čini, negira takvo stanje. Šta piše u ovom programu? Na kraju, sa par reči ću se vratiti na zakon o javnom zdravlju. Ne znam da li je ministar pročitao završnu stvar u tom zakonu, pa ću da pročitam šta je razlog za hitan postupak donošenja zakona o javnom zdravlju. Molim vas, pažljivo me pratite. U cilju što hitnijeg stvaranja uslova za obezbeđivanje visokog nivoa zdravstvene zaštite građana, odnosno uspostavljanja jedinstvenog zakonskog okvira za obavljanje obavljanja delatnosti javnog zdravlja. Molim vas, kakva vam je to rečenica? Da li je neko ko je pisao ovaj zakon mogao da vidi – obavljanje obavljanja. Da li postoji drugačija formulacija da se ovako nešto predstavi? I to je razlog za hitan postupak? Gospodine ministre, ovaj zakon je najbolje povući iz procedure. Ovaj zakon ništa ne obavezuje, nikoga, ni o čemu, sve to imate u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, sve to imate u Zakonu o zdravstvenom osiguranju. Ovaj zakon je potpuno bespotreban.
Gospodin Simo Vuković ima reč.
Poštovani gospodine ministre, uvažena predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama se nalazi set zakona koji po svojoj važnosti spadaju u rang zakona koje je ovaj dom usvojio još 2005. godine, kao što su bili Zakon o zdravstvenoj zaštiti i Zakon o zdravstvenom osiguranju. Oni predstavljaju kontinuitet normativnih reformi u zdravstvu koje su započete još 2002. godine. Naime, Vlada Republike Srbije i uopšte Republika Srbija su se još 2002. godine opredelile za proces zalaganja za zdravlje i da ga usklade sa strategijom EU, a to podrazumeva i usklađivanje normativa i standarda. Zajednički imenitelj i vrednost ovih zakona leži u tome da će oni regulisati vitalne oblasti zaštite zdravlja stanovništva, koje do sada ili nisu bile regulisane ili su postojeći akti bili nedorečeni, anahroni i neusklađeni sa najnovijim standardima. Usvajanje predloženih zakona predstavlja jednu od stepenica u procesu evrointegracija, ali se to često i banalizuje, što smo mogli da čujemo iz nekih prethodnih diskusija. Međutim, mnogo je važnija suština, a suština je zapravo da usvajanjem i usklađivanjem ovih akata sa normativom EU mi zapravo usvajamo najsavremenije standarde koje je potvrdila medicinska nauka i praksa. Ovi zakoni uvode red u oblasti koje regulišu odgovornost svih aktera u medicinskim delatnostima, kao i obavezu primene pomenutih najviših standarda i dobre prakse. Kada govorimo o zakonu o javnom zdravlju, moramo poći od opštepoznate definicije koja je dosta i davno usvojena od strane Svetske zdravstvene organizacije koja glasi – zdravlje nije samo odsustvo bolesti ili nesposobnosti već stanje potpunog fizičkog, mentalnog i socijalnog blagostanja. Upravo ovakvo svesno i ambiciozno postavljanje definicije obavezuje na sveobuhvatno društveno angažovanje na promociji očuvanja i unapređenja zaštite zdravlja stanovništva. Takođe, moramo napomenuti jednu važnu činjenicu da, i pored velikog napretka u sistemu i održivog finansiranja sistema zaštite, prethodnih nekoliko godina prisutna je ekspanzija takozvanih hroničnih nezaraznih bolesti u koje spadaju pre svega kardiovaskularna oboljenja, a zatim različiti tipovi, odnosno vrste karcinoma, koji su gotovo sve u direktnoj vezi sa neadekvatnom preventivom, a zatim izloženošću faktorima rizika i rizičnom ponašanju, kao i neprihvatljivost zdravih stilova života. Uz postojeći normativni ambijent kada govorimo o zakonu o javnom zdravlju koji je prvi u nizi i predstavlja jedan od krovnih zakona, dosadašnji normativni ambijent obuhvatao, kao što je predlagač i naveo u svom obrazloženju, preko 170 propisa u najrazličitijim oblastima. Stoga je potreba za donošenjem zakona o javnom zdravlju više nego očigledna, da se praktično na jednom mestu odrede i zadaci i pozicija ovoga što su različiti nivoi odgovornosti i pravni odnos svih onih aktera koji imaju odgovornost u sprovođenju javno-zdravstvene politike. Dakle, ono što su temelji ovog zakona koji su postojali praktično još iz 2003. godine kada je usvojen Nacrt strategije o javnom zdravlju, a zatim je usvojena i strategija kao što smo čuli ove godine u martu iz koje proistekao i odgovarajući akcioni plan, dakle agenda koju je propisao, da zapravo ove godine ćemo i usvajati odnosno razmatrati zakon o javnom zdravlju. Meni se čini da javno zdravlje kao pojam i kategorija nisu u potpunosti shvatljivi za našu širu javnost, pa čini mi se i za deo stručnih krugova. Javno zdravlje kao delatnost, disciplina, podrazumeva precizno definisanje javno-zdravstvene politike koja uređujemehanizme, odnosno odgovornosti svih društvenih aktera, institucija i pojedinaca u cilju promovisanja zdravlja, prevencije bolesti, jačanja svesti i institucija, njihovo povezivanje čiji rezultat treba da bude očuvanje, unapređenje zdravlja stanovništva. Dosadašnja praksa je pokazala da nedovoljno definisanaodgovornost omogućuje stalno upiranje prstom na predstavnike Ministarstva i prebacivanje odgovornosti na druge, iako su one postojale i u prethodnom periodu. Ovim zakonom se jasno precizira odgovornost da, pored Ministarstva i Republičkog zavoda za osiguranje, kao i Zavoda za javno zdravlje, odgovornost će pripasti i autonomnim pokrajinama, lokalnim samoupravama, javnim preduzećima, preduzetnicima, crkvama i verskim zajednicama, Crvenom krstu, različitim udruženjima građana. Zakon je suštinski. Propisuje decentralizaciju odgovornosti za zdravlje. To znači obavezu stalnog obrazovanja, javnom zdravlju i jačanju kadrovskih potencijala, izgradnju jedinstvenog informacionog sistema, modernizaciju i obuku menadžera u zdravstvu, postavljanje održivog sistema finansiranja aktivnosti i uspostavljanje standarda za praćenje kvaliteta i merljivosti rezultata sprovedene javno-zdravstvene politike. Drugi zakon o kojem ću nešto reći je zakon o transfuziološkoj delatnosti, koji reguliše jednu od vitalnih oblasti u sistemu zdravstvene zaštite. Krajnji cilj ovog zakona jeste da se samodovoljno obezbedi dovoljna količina bezbedne krvi, kao i njenih komponenata. Polazeći od poštovanja ovih načela, dakle načela samodovoljnosti i bezbednosti krvi, predlagač je dao zakonski okvir i prostor da se jasno definiše ko može da se bavi ovom delatnošću, na koji način, uspostavio je hijerarhiju odgovornosti, što je neophodno za jednu ovakvu delatnost. Pored obaveze za harmonizacijom prostora sa standardima EU u ovoj oblasti, predloženi zakon obavezuje na primenu najnovijih tehnologija, naučnih saznanja i preporuka u oblasti transfuzije. Organ državne uprave koji će predlagati propise, kriterijume, standarde i biti praktično telo koje će ovu oblast uspostavi na način kako propisuje zakon jeste uprava za biomedicinu u okviru koje će postojati posebna organizaciona jedinica koja će se baviti transfuziološkom delatnošću. Na vrhu piramide u smislu širine delatnosti i odgovornosti, svakako će se nalaziti zavod odnosno Republički institut za transfuziju. Na osnovu propisanih kriterijuma, opremljenosti kadrovima i drugim uslovima jasno će biti određene zdravstvene ustanove koje će biti ovlašćene da se bave transfuziološkom delatnošću. I ne samo to, zakon propisuje i formiranje banaka krvi, koje moći da postoje u onim zdravstvenim ustanovama koje ispunjavaju propisane kriterijume. Jasno će bizi propisane procedure praćenja i kontrole svih faza od prikupljanja do distribucije krvi i njenih komponenata. Posebno ovaj predlog zakona apostrofira dobrovoljno davalaštvo kao kamen temeljac samodovoljnosti u prikupljanju. Ovaj zakon obavezuje na stalnu promociju i jačanje dobrovoljnog davalaštva. Zakon takođe uspostavlja obavezu formiranja jedinstvenog registra davalaca koji će voditi Republički zavod za transfuziju. Ovaj registar će biti deo jedinstvenog informacionog sistema u zdravstvu, a omogući će uvid u sve podatke koji su od značaja za bezbednost krvi. Propisana je i obaveza testiranja svake jedinice krvi. Važno je da i javnost bude upoznata sa tim, kao i testiranje krvne plazme, uz čak korišćenje najsavremenije pi-si-ar (PCR) tehnologije. Posebno se propisuje obaveza određenih zdravstvenih ustanova da uspostave sistem upravljanja kvalitetom u skladu sa najsavremenijim standardima. Obaveza primene zatvorenog sistema za obradu krvi donosi ostvarivanje najvišeg stepena bezbednosti, što je svakako u interesu pacijenata i građana. Ono što je do sada bilo često predmet i medijskih špekulacija i bojazni javnosti jeste postojanje trgovine, odnosno neovlašćenog izvoza krvi i krvnih derivata. Ovaj zakon jasno u članu 40. zabranjuje uvoz i izvoz krvi i komponenata krvi i propisuje odgovarajuće kaznene odredbe za prekršioce ovog zakona. Da zaključim, zakon o transfuziološkoj delatnosti se može oceniti kao jedan veoma temeljno sačinjen zakonski predlog, čije usvajanje i primena predstavlja potrebu za kvalitetnijim obezbeđivanjem i funkcionisanjem sistema zdravstvene zaštite u Srbiji. Sledeća tri zakona, zakon o transplantaciji organa, zakon o transplantaciji ćelija i tkiva, kao i zakon o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja su srodni zakoni, te ću pokušati da objedinim diskusiju vezanu za ova tri zakona. Naravno, sva ova tri zakona po prvi put regulišu oblasti čijoj ekspanziji su svi prisustvovali. Savremenici smo jednog tehnološkog i naučnog buma koji prati oblasti kako transplantacije, tako i potpomognute reprodukcije. Ovaj tehnološko-naučni napredak u ovom periodu omogućuje razvojtransplantacije i tzv. veštačkog oplođenja do razmera koje su omogućile da u savremenoj medicinskoj praksi su zapravo danas kao rutinske metode lečenja. To nije zaobišlo ni Srbiju, s tim da je ograničenost finansijskim sredstvima, a posebno nedostatak zakonske regulative, stvorilo jedan prilično neuređen ambijent koji ne ide u prilog interesima pacijenata. Ovi predlozi zakona, kao i ovi prethodni, uređeni su na osnovu principa i standarda koji su prisutni u EU, sa ciljem kako harmonizacije, tako i primene najsavremenijih standarda medicinske nauke i prakse. Pre svega, predloženi zakoni će omogućiti bolju promociju transplantacije organa, što je veoma važno, ćelija i tkiva, upoznavanje građana sa doniranjem organa, ćelija i tkiva, kao i reproduktivnih ćelija. Zakoni koji tretiraju transplantaciju, ovo je veoma važno da se istakne, zasnovani su na načelima koja su opšteprihvaćena u razvijenom svetu. To je načelo solidarnosti, načelo medicinske opravdanosti za izvođenje određene procedure, načelo zaštite interesa i dostojanstva, kako davaoca tako i primaoca, načelo dostupnosti i zabrana diskriminacije, kao i načelo bezbednosti. Predloženim zakonima se jasno definiše koje ustanove iz plana mreže zdravstvenih ustanova se mogu baviti delatnostima, što će biti propisano odgovarajućim kriterijumima koje moraju zadovoljiti ustanove koje žele da se kandiduju da obavljaju ovakvu delatnost. Kroz uspostavljanje Uprave za biomedicinu uspostavlja se i organ državne uprave koji će uspostaviti temelje za sprovođenje ovih zakona i omogućiti svojim stručnim potencijalima njegovo sprovođenje. U cilju obezbeđivanja dostupnosti organa, kao i pravičnost u postupku transplantacije, biće sačinjena jedinstvena lista čekanja za celu Republiku Srbiju, i to po vrsti potrebe za organima i kriterijumima koji će propisati Uprava za biomedicinu. Više puta spomenuta Uprava za biomedicinu sigurno da će tokom protoka vremena i adaptacijom celog našeg zakonodavnog sistema verovatno jednog dana postati nezavisno regulatorno telo, ali stvarnost je takva da je u ovom momentu najoptimalnije da ona bude organ državne uprave. U okviru ovog organa državne uprave imaćemo tri segmenta. To je Srbijatransplant, imaćemo organizacionu jedinicu koja se bavi transplantacijom organa, ćelija i tkiva i treću koju sam već spomenuo u prethodnom segmentu diskusije koja se bavi transfuziološkom delatnošću. Veoma je važno osnivanje Srbijatransplata u okviru Uprave za biomedicinu, jer ćemo se time uključiti u širi kontekst, zapravo sistem koji postoji u Evropi, a to je Eurotransplant, što će omogućiti razmenu organa, a konkretno značiti da ako za pojedini organ sa umrlog davaoca nije moguće naći odgovarajućeg primaoca u našoj zemlji i to sa jedinstvene liste čekanja, organ možemo ponuditi odgovarajućoj međunarodnoj organizaciji ili instituciji, s kojima je današnji ministar uspostavio ugovorenu saradnju prethodno. Dakle, moći ćemo na bazi reciprociteta da razmenimo organe, ćelije i tkiva. To će značiti da pacijenti, koji nekada i godinama čekaju odgovarajući organ za transplantaciju, mogu mnogo brže da dođu do organa i budu uspešno izlečeni. To do danas nije bilo zakonski regulisano. Pri tome treba spomenuti princip neprofitnosti, dakle nedobitnosti. Svaki oblik zarade iznad onoga što pokriva osnovne troškove za proces transplantacije ili čuvanja nije dozvoljen, dakle, bilo kakva materijalna ili nematerijalna korist pri davanju, primanju, odnosno transplantaciji. Eksplicitno je zabranjeno javno oglašavanje ili reklamiranje potrebe za organima, ćelijama i tkivima, što se ne odnosi na promociju dobrovoljnog davalaštva, što nam je u ovom trenutku veoma potrebno. Usvajanjem ovog zakona otvara se nov prostor u kome će mnogo veći broj ljudi dobiti, ukoliko se dovoljno ljudi izjasni da bude dobrovoljni davalac, odgovarajuće donatorske kartice, na kojima će biti izričito evidentiran pristanak na davanje organa. Na bazi evidencije dobrovoljnih davalaca formira će se jedinstveni registar davalaca u Upravi za medicinu. Vodilo se računa i o zaštiti podataka kako davaoca, tako i primaoca organa. Podaci će se tretirati kao službena tajna i u najvećoj meri će štititi dostojanstvo i sprečavati mogućnost zloupotrebe i mogućih pravnih sporova. Takođe, predlozi zakona koji se odnose na transplantaciju određuju i način finansiranja, i to je veoma važno da se istakne, i to iz sredstava obaveznog zdravstvenog osiguranja, ali ako ipak i ne postoji način i pravo da se ostvari može se obezbediti i iz dobrovoljnog zdravstvenog osiguranja. Takođe, davaoci organa, ćelija i tkiva, odnosno njihova zdravstvena zaštita obezbeđeni su iz sredstava obaveznog zdravstvenog osiguranja. Ovim zakonima se uspostavljaju uslovi za formiranje banki ćelija i tkiva, banki reproduktivnih ćelija, kao i obaveze i kriterijumi za njihovo raspoređivanje. To će omogućiti i raspoloživost transplantacionog biološkog materijala i širu zahvaćenost kontrole pacijenata transplantacijom ili biomedicinski potpomognutim oplođenjem. Zakonom o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja ima specifičnost u odnosu na prethodna dva jer ulazi u domen odnosa, pre svega, pravnih, a to su prava deteta, materija koja reguliše Porodični zakon i slično, kao i određenih etičkih pitanja koje neko od prethodnika već i pokrenuo u svojoj diskusiji. Jasno je precizirano šta se podrazumeva pod postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja i uslovi kada se, kako i ko može baviti ovom delatnošću. Takođe, ostavljeno je pravo na prigovor savesti zdravstvenom radniku koji učestvuje u ovom postupku, ukoliko se to kosi sa etičkim ili verskim ubeđenjima, da ne mora da se bavi ovom delatnošću. Takođe, tretirano je pitanje očinstva i materinstva kod rađanja dece iz postupka biomedinski potpomognutog oplođenja. Navodi se da materinstvo, odnosno očinstvo donora se ne može utvrđivati, što u potpunosti štiti lečeni par, odnosno roditelje od budućeg osporavanja roditeljstva. Treba napomenuti zbog javnosti da su praktično svi poslovi koji podrazumevaju intervenciju na genetskom materijalu reproduktivnih ćelija ili embriona zabranjeni, što uključuje medijski često obrađivano kloniranje. Svih pet zakona su sačinjeni od strane stručnih radnih grupa i prošli su jedan veoma ozbiljan filter javnih rasprava, pa me čudi da prethodnici to negiraju, jer je praktično cela zainteresovana javnost veoma dobro i otvoreno bila informisana o samim javnim raspravama, što je, čini mi se, dobra garancija valjanosti predloženih zakona i uveren sam da će njihova primena upotpuniti zakonski okvir za najbolje moguće funkcionisanje sistema zdravstvene zaštite u Srbiji. Poslanička grupa i poslanici G17 plus će podržati ove zakone, jer su oni izraz kontinuiteta dobre reformske politike Ministarstva zdravlja i verujemo da će se ispoljiti kao najbolji interes svih pacijenata i građana u Republici Srbiji.
Reč ima narodni poslanik dr Paja Momčilov.
Poštovane koleginice i kolege, uvažena predsednice, mogao bih da nastavim ovo moje izlaganje - tužni skupe, ne bih pogrešio. Obično kada govorim pred publikom, bilo kakvom, stojim. Ovaj put naravno neću stajati iz vama jasnih razloga, jer evo do čega smo doveli Skupštinu, da se o važnim zakonima iz zdravstvene delatnosti raspravlja noću i ovo me sve podseća na jednu opskurnu atmosferu u balkanskoj krčmi, gde su zastori spušteni, samo još da se ugasi svetlo i da obavimo posao. No sad, da se ostavim toga, bolje da se držim zakona i onoga što mije činiti. Godine 2008. na planeti zemlji je bilo 6,7 milijardi stanovnika, a 1800. godine kada je dostignuta prva milijarda, došli smo i do ovog broja. Ono što će se dogoditi po projekcijama ozbiljne zemlje o tome vode računa, smatrajućidemografske studije važnim za sudbinu jedne zemlje, a i nacije. Po prognozama svetskim na planeti zemlji imaju tri scenarija: 2050. godine ili će nas biti preko 10 milijardi, ili će nas biti 9, što je nešto bolja varijanta ili 7,4 što je možda još povoljnija. Naime, eksponencijalni rast koji ugrožava resurse i dobrobit svih ljudi očekuje se da će tada biti i zaustavljen. Velike zemlje, kao što je Amerika, znaju da će te 2050. godine za 44% uvećati svoje stanovništvo, Kanada za 26%, Engleska za 26%, Francuska za 13%, Švedska za 12%, gle čuda, Italija za 3%, a Nemačka umanjuje svoje stanovništvo, Rusija katastrofalno. I gde je Srbija? Mi smo među 10 zemalja koje su osuđene da nestaju polako sa planete zemlje i nas će tada biti za 21% manje nego što nas danas živi na ovim prostorima. Naime, ako čovek gleda detaljno te prognoze, očekuje se da će nas biti 5,8 miliona, a sada nas ima 7,4. Zašto sam počeo ovako? Zbog toga što hoću da dođem do glavnog problema koji Srbija danas ima kada je zdravstvo u pitanju, naravno, to ću da povežem. Osnovni problem srpske države i naroda je biološka ugroženost srpskog naroda. To ovaj parlament ne želi da konstatuje, a autistični ministri ne prihvataju kao ozbiljnu temu za razgovor. Bolje reći Vlada, nisu ministri krivi, kriv je onaj ko Vladu vodi, a kakve su prilike kod nas, mogli bismo mnogo krivaca da nađemo, pa bi onda spominjali i strance i tajkune, i gde bi nam kraj bio. Tadića, naravno, ponajviše. E sad, ako je ugrožena biološka supstanca našeg naroda i sudbina države ima ovako crnu perspektivu, zbog čega to imamo? Dva su razloga prosta – jedan je bela kuga, fertilnost opada, opada u čitavom svetu, ali bogami u zemlji Srbiji drugi faktor koji utiče na to, a to je velika opšta smrtnost je takođe u porastu. Od 2000. godine, od demokratskih promena, umesto da se zaustavi ovaj trend, mi lepo imamo porast ovog trenda. Najbolji svedok je publikacija ''Batuta'', objavljena je knjiga Zdravstveno-statistički godišnjak Republike Srbije za 2007. godinu, i kaže ovako – od 2002. do 2007. godine uočen je porast smrtnosti u Srbiji za 1,6, što je bilo uslovljeno učestalijim umiranjem od vodećih nezaraznih bolesti. Molim vas, vodeće nezarazne bolesti su preventabilne. Koje su to bolesti? Kardiovaskularne, hipertenzija, infarkti, to je ono što ministar kaže – smanjili smo smrtnost u jedinicama intenzivnih nega, a što umiru po ćoškovima i na ulicama i što ne dožive operaciju, kao onaj dobrovoljni davalac krvi, koji je dao 116 puta krv, a nije ima 60.000 da plati za operaciju na srcu, pa je umro, e o tome mi ne možemo da vodimo računa. Možda će ga neko ubrojati u statističku grešku. Ajde da analiziramo to detaljno, imamo mi epidemiju malignih bolesti, postoji ona i drugde, ali ono što niko ne bi očekivao u ovoj publikaciji lepo ćete videti da su i zarazne bolesti u porastu u zemlji Srbiji. Nešto što smo mislili da je prošli vek, evo nam ponovo se vraća, neću sad čitati te brojke, ali one su jasno rečene. E sad, ako je situacija takva kakva je, a nije ružičasta, onda čovek može da se zapita, pa šta je sa sistemom zdravstvene zaštite, šta je sa našom budućnošću, ako se gleda taj sistem. Mi sada užurbano donosimo pet zakona iz zdravstvene struke. Da vas podsetim samo, vi koji imate bolje pamćenje, kada smo donosili sistemske zakone, oni su bili vezani za donošenje budžeta i ucenom su doneseni. Jedna poslanička grupa je naterana da odustane od amandmana, ključnog amandmana koji i danas tangira sve lekare ove zemlje, čuveni čl. 177. i 199. zakona, i isto je i večeras. Objedinimo pet zakona, noćni rad, 10 poslanika iz pozicije, 10 iz opozicije, završimo posao. E, kad se tako radi, onda su i ovakvi pokazatelji zdravlja u Srbiji. U svom izlaganju na početku kada sam izdvojio mišljenje rekao sam neke stvari koje bi neko mogao da kaže – pa nije u redu, eto preteruješ. Rekao sam da je nedopustivo leksičko neznanje i nepoznavanje značenja osnovnih pojmova iz evropskih direktiva. Ovo što je čitao gospodin Dimitrijević, one jezičke vratolomije koje niko normalan ne može ni da napiše ni da razume u Srbiji, neću ponavljati, ali moramo pružiti jasne dokaze gospodinu ministru koliko nekompetentno radi svoj posao, ne pročitavši predloge zakona i brukajući srpski parlament i nas poslanike, nudeći nam da ovako nešto i mi prihvatimo. Evo primera, konkretnih. Kaže se u zakonu o transfuziološkoj delatnosti, imate tu definicije i kaže se u tački 22) člana 2, ''hemovigilansa jeste niz organizovanih postupanja nadzora u vezi sa ozbiljnim neželjenim događajima i ozbiljnim neželjenim reakcijama kod davalaca krvi ili primalaca krvi, kao i epidemiološko praćenje davalaca krvi.'' Ako odete do člana zakona broj 28, on ima nadnaslov Hemovigilansa krvi, i kad pročitate šta tamo piše vidite da to nema veze sa hemoviglansom. Takvo krupno neznanje pojmova, to je bruka i sramota, to u Albaniji nema. Naravno u članu 29, ali sada je to podnaslov ć) - Praćenje i prijavljivanje ozbiljnih neželjenih događaja, odnosno ozbiljnih neželjenih reakcija, pa to bi mogla biti vigilansa. A ovo pod članom 28, gospodo, da ste pročitali direktive, one su ovde pored mene, mogu vam dati da vaši službenici pogledaju, jeste sledstvenost pojam, on se tako zove. Rekao sam da vaše leksičke egzibicije takođe su prilično velike. Ako uzmete Predlog zakona o transplantaciji organa, onda ćete vi videti interesantan član 19. koji ima nadnaslov i kaže – nedobitnost pružanja usluga u vezi sa transplantacijom. E sada, ako neko uzme one debele knjige, prašnjave, koje se naravno ne otvaraju u ministarstvima, recimo uzme knjigu koja se zove "Rečnik Srpske akademije nauka", pa otvori tom 14, stranu 775, onda će videti da imenica "nedobitnost" ženskog roda znači – neosvojivost i nepobedivost. A ko će pridev da potraži, onda će videti da postoji nedobitan, nedobitna, nedobitno, i znači - koji se ne može pobediti i osvojiti, znači pokoriti, zadobiti i zauzeti, nepobediv i nesavladiv i neosvojiv. Hajdemo sada da to vratimo na ovaj naš naslov. Neosvojivost pružanja usluga u vezi sa transplantacijom, čestitam, svaka čast. E sada ćete vi to da nam objasnite kako ste to uspeli da skupite i da spojite naravno u istom članu. Kažete vi i dalje – obavljaju se kao nedobitne usluge, znači neosvojive, znači, eto ne mogu ni da prevedem. Rekao sam da smo se mi trudili da zbog naših građana napišemo amandmane, da popravimo iovako kriminalno data rešenja koja ste nam dali, gde ste pobrkali definicije iz direktiva, gde ste sledstveno zamenili sa vigilansom, gde srpske reči izmišljate i dajete im nova značenja koja nemaju. I mi smo vam i tu ponudili, eto dobronamerno, da to na nešto liči. Ako bi čovek uzeo da gleda čitav set zakona, hajde da krenemo od ovog prvog, on je najveseliji, zakon o javnom zdravlju. Vidite, to uopšte nije zakon. To je rezolucija, ako bi hteli da budemo zlonamerni, mi bi kazali deklaracija. Na prvoj godini pravnog fakulteta uči se šta zakon mora imati, šta je osnovna kategorija pravna, to je norma. Norma mora imati, je l' tako, uslove za dispoziciju, mora imati i sankciju ukoliko se ne izvrši i u ovom zakonu imate jednu jedinu normu. Koju normu – donošenje planova u vanrednim prilikama, i imate i sankciju šta će se raditi ukoliko se to ne uradi. Nijedne druge norme, hajde dobro, mi smo vam predložili i dva amandmana da vam pomognemo, pa smo kazali da se ovo menja, naslov akta, da se zove deklaracija, da li ćete usvojiti ne znam, ali da idemo dalje. Interesantno je ako pogledate definiciju koju dajete. U članu 2. imamo javno zdravlje jeste društveno delovanje kojim se teži poboljšanju zdravlja, produženju života i poboljšanju kvaliteta života ukupnog stanovništva, a putem promovisanja zdravlja, prevencije bolesti i drugih oblika. Znam da ovo čitanje ne znači ništa mojim kolegama kojima čitam, ali to moram da pročitam jer u krovnom zakonu, Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, imate drugu definiciju. U članu 119. kaže se, evo čitam, da uđe u zapisnik – Pod javnim zdravljem u smislu ovog zakona podrazumeva se ostvarivanje javnog interesa stvaranjem uslova za očuvanje zdravlja stanovništva putem organizovanih sveobuhvatnih aktivnosti društva usmerenih na očuvanje fizičkog i psihičkog zdravlja, odnosno očuvanja životne sredine itd. Koja vam važi? Opredelite se. Hajde! Izmislili ste nov termin u našem jeziku, od vašeg zakona imamo ovaj pojam javno zdravlje. Narodno zdravlje, kolega ministre, evo uspeo sam da vas nasmejem, to mi je drago, to je srpski termin. Nije smetao Andriji Štamparu. Hrvati i danas imaju školu narodnog zdravlja. Kada ste preveli ono što je engleski zakon iz 19. veka, public health, ovim nezgrapnim terminom koji nije u duhu srpskog jezika i to ne znači. Neću da vam pričam šta je u Satajami obuhvaćeno pojmom javnog zdravlja. Pogledajte definiciju englesku šta je to nauka i umetnost. Pogledajte novu dopunjenu definiciju. Gde su vaše definicije u odnosu na ovo. Kažete vi, da, to je u 170 akata obuhvaćeno. Znači, ovo je čist višak, daj još jedan zakon samo, zakon koji nema sankcija, zakon koji nema normi, koji je deklarativan. Kažem ne treba to nama. Zašto? Zato što nam je ovo bolje ispričano u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti. Čitajte ga pažljivo i videćete da se doslednije i bolje kroz članove onog zakona sve ovo dali. Ima jedna dobra intencija, hajde da vas pohvalim. Javno zdravlje u svim politikama je nešto što je savremeno. Verovatno ste pročitali knjigu, ali tamo imate osam principa. Gde su vaših osam principa? Da ste pisali zakon o javnom zdravlju, jer je usvojen termin, iako kažem – o narodnom zdravlju, i da ste razradili osam principa bilo bi lepo. Ovako je priča radi priče i zamajavanje stanovnika. Hoću da kažem pa ću tu da stanem sa svojih 20 minuta – da je ovo tipičan dosovski zakon. Zašto? Obmana. Mi nemamo zdravstvenu politiku, ali pravimo zakone, a zakoni su instrumenti kojima se ostvaruje politika. Postoji nešto što je kolega Korać doneo, Vlada Srbije je donela, ali Skupština mora da donese u jednoj demokratskoj zemlji – politiku. Onda da se donose zakoni. Ima jedna velika podvala u sva tri zakona – o transfuziji, o transplantaciji, vi zamajavate ovaj narod. Nije ova sednica ovako u ovo doba zbog nas, da nas mučite – ne. Vi se krijete i vi bežite od javnosti srpske. Vi, demokrate, sklanjate se od vaših birača. Vas je sramota šta se sve ovde događa i šta se radi, i to je jedan od glavnih razloga zašto ovako činite i od parlamenta pravite nedoličnu ustanovu. Elem, EU je naložila direktivama regulaciona tela, regulaciona tela možete zvati agencijama i kako hoćete, institutima, nije bitno. Regulaciono telo je nešto što je neko pokušao da kaže – nezavisno, i objedinjuje upravu, upravnu delatnost, objedinjuje struku, nauku i inspekciju. Vi, dosovci, kažem dosovski zakon, niste reformisali naš sistem do te mere da možete da budete evropski orijentisani, da donosite evropske zakone, jer ste upravu smestili u ministarstva i onda nemate kud. Sada pravite hibride. Napravili ste agenciju za lekove, pa vam sad ne valja, nemate ni direktora u toj agenciji. Do tog stepena vlada haos u vašem sistemu. Šta ste uradili ovim zakonima? Sada ćete regulaciono telo da vraćate u Ministarstvo – e pa, ne biva. To nije Evropa. To je ruganje Evropi. To je neznanje pravne regulative i naravno čovek bi se pitao: zašto? Svuda u Evropi postoje pritisci...
Prošlo je vreme od vaših 20 minuta. Hoćete li završiti rečenicu do kraja.
Završavam rečenicu. Svuda u Evropi postoje razni pritisci na vlade. Od koga – od multinacionalnih kompanija koje deregulacijom hoće da stvore slobodni životni prostor. Šta oni rade i šta te agencije rade, znaćete i sami. Zastaću ovde da bi mogli i drugi da nastave sa izlaganjem.
Gospodin Miroslav Markićević, povreda Poslovnika, izvolite.
Poštovana predsednice, reklamiram povredu Poslovnika objašnjenu članom 104. stav 1, koji kaže – narodni poslanici su dužni da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine. Poštovana predsednice, obraćam se vama i kao predsednici, kao humanisti i kao lekaru, i molim vas da ovu sednicu prekinete, jer ovde nema dostojanstva. Mi ovde pričamo o narodnom zdravlju i o ljudima koji su dali po 100 puta krv, dakle svaka tri meseca daju deo svoga tela, a u sali je prisutno 20 poslanika. Dakle, mislim da je sa takvim činom poslanika prema ovim zakonima ozbiljno narušeno dostojanstvo Narodne skupštine. To što će veoma smanjen broj ljudi, građana Srbije, da gleda ovaj prenos, odnosno odloženi prenos, zato što će on biti u 12 ili u jedan, ne spasava naš obraz i vaš i svih nas ovde. Predstavnika vladajuće koalicije trenutno ima 10, a oni su predlagači ovih zakona o kojima mi želimo da znamo nešto više. Da li treba građani Srbije da gledaju ovakvu bruku i sramotu svih nas, uključujući i mene ovde? Povređen sam i molim vas da pročitate i član 100. koji u šestom stavu kaže – ukoliko smatra da povreda nije učinjena, predsednik Narodne skupštine, odnosno predsedavajuća je dužna da da objašnjenje, a ukoliko smatra da je povreda učinjena, predsednik Narodne skupštine, odnosno predsedavajuća je dužna da učinjenu povredu otkloni. Prema tome, ovde nemam više komentara. Dostojanstvo Narodne skupštine sa ovako malim brojem poslanika je narušeno i vi jedino imate pravo, po meni, i ljudsko, humanistički, i kao lekar – da prekinete ovu sednicu i da pozovete sve narodne poslanike koji su trenutno u Skupštini da prisustvuju ovde. Ponavljam, mi pričamo o narodnom zdravlju, o životima ljudi, o ljudima koji su izgubili živote nečijom krivicom ili greškom, ili nečinjenjem.
Gospodine poslaniče, član 86. stav 4. kaže – rasprava o pojedinim tačkama iz utvrđenog dnevnog reda sednice Narodne skupštine vodi se bez obzira na broj prisutnih narodnih poslanika. Ima nas zaista 32 ovog momenta. To se događa nekada i pre podne i u tri sata popodne, prosto ljudi prate i na drugim mestima, ne samo u sali, daju svoj doprinos ovim zakonima i na Odboru. Mi zaista radimo izuzetno značajnu materiju. Ministarstvo zdravlja je uložilo veliki napor da aktuelnim zakonskim projektima, odnosno predlozima usaglasimo naše zakonodavstvo sa evropskim zakonodavstvom s jedne strane, a s druge strane da damo doprinos aktivnosti zdravlje za sve. Dakle, nema povrede Poslovnika. Ako niste zadovoljni mojim objašnjenjem možemo se u danu za glasanje izjasniti o vašoj oceni da je Poslovnik ipak povređen.
Ne želim da se izjašnjavamo u danu za glasanje. Nisam zadovoljan vašim objašnjenjem, ali ovo je bruka i sramota ove Narodne skupštine.
Vi obično imate takve konstatacije, ali se s vama ne slažem. Obaveštavam vas da su saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe: G17 plus, Napred Srbijo, DSS-Vojislav Koštunica, SNS, SRS i Nova Srbija. Dajem reč narodnom poslaniku Zlati Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, pošto smo od vremena naše poslaničke grupe nešto potrošili u načelnoj raspravi, potrudiću se da budem u skladu sa ovim vremenom koje nam je ostalo. (Predsednik: Imate pet minuta.) Upravo to ću da ispoštujem, tako da neću govoriti mnogo o zakonima. Mislim da su stručne kolege mnogo toga rekle i vrlo mnogo toga što je značajno i što će ministar svakako uzeti u obzir prilikom usvajanja amandmana, jer zaista je mnogo konstruktivnih amandmana podneto na ove značajne zakone, počevši od terminologije, do samih rešenja u članovima zakona. Međutim, kako reče moja koleginica Aleksandra Janković, gospodin ministar je već duži niz godina ministar u istom ministarstvu i probleme koje nasleđuje, nasleđuje sam od sebe. Želela bi da ga pitam nešto praktično iz života, a mislim da on sa tim verovatno nije upoznat. Ova informacija će mu dobro doći, ali pre nego što budem konstatovala i iznela ono što imam da kažem, upitala bih ga jedno stručno pitanje u tri slučaja. U prvom slučaju, da li je lice koje je stradalo u saobraćaju i pri tome mu je implantatom zamenjena kostibija femur i koleno, da li ima telesni nedostatak koji se kvalifikuje kao invaliditet? Takođe, u drugom slučaju, da li kada je neko ko je stradao na ratištu i takođe mu je implantatom zamenjen femur, koleno i deo tibije, da li ima telesni nedostatak koji se kvalifikuje kao invaliditet? Treći slučaj, da li je lice koje je obolelo od osteosarkoma i operativnim zahvatom mu je zamenjen deo femura, kolena i tibije, da li ima telesni invaliditet, odnosno telesni nedostatak koji se tako kvalifikuje? Zašto vas to pitam? Zato što je u pitanju isti telesni nedostatak koji po Pravilniku o telesnim nedostacima stoji upravo tako objašnjen, vrlo detaljno, vrlo korektno. Međutim, imate slučaj da konkretno u Novom Sadu mladić oboleo od osteosarkoma, upravo sa ovakvim telesnim nedostatkom, sa fakulteta biva upućen, da bi to dokazao, u Udruženje studenata invalida, koji ga svojom molbom upućuju kod jedinog lekara čije nalaze priznaju. A taj ne priznaje nalaze Vojno-medicinske akademije koja ga je lečila, ne priznaju nalaze Instituta Banjice, ne priznaje nalaze Instituta za onkologiju, priznaje samo sebe i kaže – imaš noge, imaš ruke, stopala, glavu, ti za mene nisi invalid, ne postojiš u pravilniku, pravilnik iz 1997. godine, kažu da postoji doduše jedan kasnije izdat, ali taj je u stvari prepisan, ispraća ga bez ikakvog papira, bez ikakvog nalaza. Naravno, kasnije dolazimo do toga da postoji to vrlo rešeno u pravilniku. Interesuje me da li vi možete da reagujete na takvu vrstu posla, koji je očigledno paralelni svet sa svetom koji vodi Ministarstvo zdravlja? Moram da vam kažem, pozitivno naravno, da sam u vašem Ministarstvu na ovaj problem dobila odgovor i uputstvo da se mladić pojavi pred regularnom komisijom i sa regularnim nalazima, i da je to u stvari ono što je validno, a da je ovaj postupak potpuno nekorektan i nezakonit. Upozna ću vas i sa imenom lekara i sa svim, ali zaista sada neću da zamaram prisutnu javnost. U svakom slučaju, treba da znate da neko prima platu u sistemu, platu od budžeta građana, a da ima svoj sistem. Pretpostavljam da mladić, osim svih tih papira i snimaka koje ima, i koje na nesreću dokazuju da zaista u nozi ima metalni implantat koji lekar nije hteo ni da pogleda, nije imao pravi papir koji je trebalo.
Reč ima narodni poslanik Nikola Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, mislim da ćemo se svih 32, koliko nas ima u sali, složiti da zakonski predlozi koji su trenutno na dnevnom redu imaju karakter sistemskih. Sam značaj predloženih zakona zaslužuje bolje nego da se o njima raspravlja u paketu. Svaki predlog zavređuje temeljnu analizu i ozbiljnu i argumentovanu raspravu. Mislim da bi bilo najbolje da ova tematika bude obrađena na jedan ozbiljan način, kroz ozbiljnu raspravu, a ne da se ova rasprava odvija u večernjim satima, dok će snimak biti emitovan kasno u noć. Zdravstvo svakako jeste jedan od stubova države, kao i obrazovanje, a imamo prilike da se zakoni iz ovih oblasti šalju u parlament, rekao bih, pro forme, što je jasno kada se sagleda način na koji se oni zapravo usvajaju. Svedoci smo da pojedini narodi i države zapravo uspevaju da očuvaju svoju vitalnost i prežive godine, čak i u izolaciji, upravo zahvaljujući tome što obrazovanje i zdravstvo postavljaju kao prioritete. Slika organizacije zdravstva u Srbiji se svakako može posmatratikroz priloge na televiziji koji govore da je svakim danom stanje u toj oblasti sve bolje, ali se može ilustrovati i činjenicama poput one da je naša zemlja prva u Evropi po broju obolelih žena od raka dojke, ili činjenicom da smo među poslednjim u Evropi kada se radi o kadaveričnim transplantacijama, ili činjenicom da su zakoni iz oblasti zdravstva trebalo da budu usaglašeni sa Ustavom do decembra prošle godine. Neću govoriti dugo, jer smatram da ovako postavljen koncept rasprave ne može za efekat da ima značajnije poboljšanje predloga koji je na dnevnom redu. Tako Predlog zakona o transfuziji je trebalo temeljnije da definiše, ozbiljnije uvaži i afirmiše ulogu dobrovoljnih davalaca krvi. S obzirom da je ceo sistem uzaludan ukoliko ne postoje dovoljne količine obezbeđene krvi, svedoci smo koliko se napora ulaže kako bi se stimulisalo davalaštvo. Kod nas tradicionalno postoji sistem dobrovoljnog davalaštva krvi, za razliku od nekih država u kojima se čak to plaća. Zbog toga mislim da je ovom pitanju bilo potrebno posvetiti više pažnje. Izdvojio sam jednu reakciju kolege iz struke. Dakle, koleginica stomatolog, koja je prosto frustrirana i rezignirana činjenicom iz odredaba Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koje govore da se zapravo pacijenti koji imaju neku od ''f'' dijagnoza, među kojima se nalaze i svi oblici psihijatrijskih poremećaja zavisnosti, oslobađaju plaćanja stomatoloških usluga, dok za razliku od njih studenti, invalidi, nezaposleni, socijalno ugroženi i dobrovoljni davaoci krvi te iste usluge plaćaju od 500 do 4.000 dinara. Takođe, smatram da je u ovom zakonskom predlogu distribucija krvi morala biti jasnije definisana i moralo je biti razjašnjeno kojim će to ustanovama biti omogućeno obavljanje transfuziološke delatnosti. Što se tiče predloga zakona o transplantaciji organa i zakona o transplantaciji ćelija i tkiva, mislim da ćemo se svi složiti da je neophodno da oni postoje i da budu usvojeni. Ponoviću podatak da smo mi kao država na dnu lestvice u Evropi kada se radi o transplantaciji organa. Takođe, država ne investira dovoljno u pravcu stimulisanja doniranja organa, pa se zbog toga ljudi i retko odlučuju da zaveštaju svoje organe. Čak mnogi koji žele da to učine ne znaju zapravo koji su modaliteti i koje su procedure kako bi oni to učinili. Strukovne organizacije, kao što je na primer Lekarska komora Srbije, dale su neke od sugestija kako poboljšati postojeće predloge zakona, pa je poslanička grupa DSS, uvažavajući to, podnela odgovarajuće amandmane. Činjenica jeste da je Ministarstvo uvažilo neke od tih predloga, pa su oni već sastavni deo predloga zakona. Amandmani DSS se odnose na manjkavosti predloženih zakona u smislu preciziranja ko sve može biti davalac organa, kao i preciziranje procedure vezane za promenu odluke o doniranju organa. Takođe, interveniše se u delu zakona koji se tiče procedure, odnosno institucija koje mogu uzeti izjavu o donatorstvu. Pored toga, predloženi amandmani imaju cilj da se dodatno osigura poverljivost podataka o davaocu tj. o primaocu organa i da se osigura da će isključivo nadležno ministarstvo imati pravo da vrši promocijudavanja organa. Podaci o potrebi za organima su zabrinjavajući. Iako raspolažem podacima iz 2008, vi ćete me ispraviti, verovatno se tu situacija nije drastično promenila, bubreg čeka više od 1.500 ljudi u Srbiji, 80 ljudi čeka jetru itd. Transplantacija srca je nešto što, nažalost, ne funkcioniše na način na koji bi trebalo to da bude u jednoj evropskoj državi u 21. veku. Svakako u ovom zakonu uvođenje uprave za biomedicinu, kao službe, treba zapravo za cilj da ima centralizovanje i upravljanje službama za transplantaciju organa. Da li je to ispravan način, to će praksa pokazati. Postavlja se pitanje ko će snositi sve troškove transplantacija koje će se obavljati. Što se tiče Predloga zakona o transplantaciji ćelija i tkiva, to je takođe veoma osetljiva problematika, kao zapravo i svi zakoni na dnevnom redu, pa je zbog toga posebno neophodno obratiti pažnju na sprečavanje eventualnih zloupotreba. Svakako je dobro što je Ministarstvo uvažilo reč struke i unelo u Predlog zakona da se ispunjavanjem propisanih uslova mogu registrovati i privatne banke matičnih ćelija. Ono što nije dobro je činjenica da u praksi procedura deponovanja matičnih ćelija košta veoma mnogo. Ukoliko, na primer, porodilja želi da se sačuvaju matične ćelije uzete prilikom porođaja, danas u Srbiji mora da izdvoji nešto manje od 2.000 evra. Za one koji ne znaju, stem ćelije mogu značajno pomoći u lečenju mnogih bolesti, počev od oboljenja krvne loze, pa čak i do oboljenja kao što je juvenilni dijabetes, a spektar oboljenja koje je moguće lečiti matičnim ćelijama je svakim danom sve veći i ne možemo da zamislimo šta će biti kroz nekoliko godina. Dakle, ukoliko neko ima u porodici oboljenja koja se mogu lečiti ovim putem, mora da izdvoji blizu 2.000 evra, kako bi se te ćelije transportovale u banke matičnih ćelija u Belgiji i Holandiji. Država bi oovom pitanju morala da porazmisli strateški i da obezbedi svima koji to žele dostupnost deponovanja matičnih ćelija. Na kraju, mogli bismo i kao regionalni centar da komercijalizacijom za strance ostvarimo prihode kojima bi pomogli samo održanje jedne ovakve institucije. Što se tiče Predloga zakona o biomedicinski potpomognutoj oplodnji, koji je neophodno zakonski uobličiti, uočili smo neke propuste. Smatramo da je nedovoljno oštra kaznena politika kada je u pitanju eventualna zloupotreba surogat majčinstva, jer se tu moraju sprečiti pojave da osoba rodi dete drugom paru zarad finansijske nadoknade. To ima mnogo šire od samih medicinskih implikacija i udara na temeljne vrednosti društva, pa smo mišljenja da te mere moraju biti znatno oštrije. Takođe, DSS je uočila da postoji odredba u članu 26. kojom se definiše da se zabranjuje postupak biomedicinski potpomognutog oplođenja kod osoba "u starosnoj dobi koja nije primerena za rađanje". Ovo je sumnjivo sa aspekta Ustava, koji u članu 63. govori o slobodi rađanja. Ukoliko je zakonopisac hteo da govori o menopauzi, onda je drastično promašio temu. Natalitet u Srbiji je u ozbiljnom padu i po tome smo među poslednjima u Evropi. Ozbiljne strategije po tom pitanju, nažalost, nema. Mnogi mladi su otišli iz zemlje, a i oni koji su ostali ili razmišljaju o odlasku ili nisu u mogućnosti da reše elementarne egzistencijalne probleme. U svetu je vrlo često starenje populacije simbol visokog standarda, bojim se da to kod nas nije slučaj, iako smo među nacijama sa visokim prosekom starosti. DSS smatra da Predlog zakona o javnom zdravlju nije prihvatljiv u ovoj formi i zbog toga nije ni podnosila amandmane na njega. Mi prosto apelujemo na ministra da povuče ovaj predlog zakona, jer smatramo da on više deluje deklarativno, nego što je realno primenljiv i ostvarljiv. Dakle, među predlozima ima sistemskih, temeljnih, važnih stvari i mislim da je tim gore što je vladajuća većina požurila da u par minuta do isteka radnog vremena počne razmatranje ovog seta zakona. Mislim da to govori o ozbiljnosti kada su ovakve stvari u pitanju.
Profesor Milan Knežević ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, moram da se priključim i da prokomentarišem da ovaj set zakona sigurno i ova zakonska regulativa nije postojala. Donošenje ovih zakona je nešto što je bilo neophodno da se uradi, da se na jedan organizovan i zakonit način razreši pitanje transplantacije tkiva i ćelija, transplantacije organa. I baš zato što nije bilo zakonske regulative, postavlja se ovo pitanje - zašto se ovi zakoni donose u hitom postupku? Iz tih razloga je u stvari trebalo kroz posebnu sednicu i kroz posebne tačke dnevnog reda svaki od ovih zakona razmatrati, baš zato što nismo imali zakonsku regulativu, pogotovo što ovi zakoni zahtevaju i neke od pratećih akata, a da bi to bilo urađeno kako treba, ova brzina i hitan postupak je nešto što baca senku. U suštini, bilo koji stručni zakon, pogotovo ovi zakoni koji se odnose na zdravstvo, nikada ne treba da budu politički obojeni. Suština je da tu treba stručna i medicinska nauka i struka da daje kvalifikovan stručni vodič pridržavanja raznih procedura, ali pojedini članovi zakona, način donošenja zakona malo daje i političku obojenost. Nije trebalo voditi objedinjenu raspravu, već svaki od ovih zakona posebno razmatrati. Prokomentarisao bih prvo zakon o javnom zdravlju. Taj termin, i moje kolege su pomenule, stvarno ne odgovara duhu srpskog jezika. Još davne 2001. i 2002. godine, u raznim raspravama na većima pojedinih fakulteta univerziteta stavljena je primedba da to javno zdravlje nije pravi prevod, da je to nakaradni prevod, da je prava reč narodno zdravlje, jer, to je i kolega rekao, javno ima i tajno, ali ima i neke druge kuće koje imaju taj prefiks. Po meni, termin "javno zdravlje" kad-tad bi trebalo promeniti, jer ne odgovara duhu srpskog jezika. Treba reći i da svi ovi zakoni koji su napisani u mnogim konstrukcijama nisu napisani u duhu srpskog jezika. U mnogim stavkama svih pet zakona trebalo je da pretrpe jednu leksičku recenziju i da na neki način budu upristojeni u duhu srpskog jezika. Ne samo ovi zakoni što se tiče zdravstva, nego i drugi zakoni, zakon o obrazovanju je isto imao mnogo raznih leksičkih kovanica, i mislim da ubuduće svaki zakon, pre nego što dođe u Skupštinu, poučen dosadašnjim iskustvom, zahtevao bi jednu recenziju profesora srpskog jezika. Što se tiče zakona o javnom zdravlju, ovo u suštini i nije pravi zakon. Ovakve definicija, malopre sam listao, teoretski je razrađeno šta je javno zdravlje, koje su oblasti i delatnosti javnog zdravlja, koji mogu da se nađu u udžbenicima socijalne medicine za studente medicine. Ovde su pojmovi i oblasti, i definicije šta se radi, šta obuhvata javno zdravlje, jedno deklarativno teoretsko štivo, tako da u njemu nema nikakvih konkretnih, jasno definisanih načina sprovođenja, mera, ovlašćenja, institucija, tako da praktično ovaj zakon o javnom zdravlju i nije zakon. Sledeća stvar koja je zajednička za tri zakona, a to su zakon o transplantaciji tkiva i ćelija, zakon o transplantaciji organa i zakon o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognute oplodnje jeste uvođenje uprave za biomedicinu. Više puta smo, odnosno poslanici opozicije, pominjali koliko je agencija formirala ova vlada, ali moram da priznam na kraju da je bolji izraz bio da se kaže – agencija za biomedicinu, nego uprava za biomedicinu. Ovo uprava zvuči malo birokratski, zvuči policijski. Sada sam čuo, kolega mi je dobacio. Bolji izraz bi bio i leksički – agencija za biomedicinu. Zašto? Ona je zajednička za sva tri zakona. Sada, da ne čitam ovde, kada gledate član 69, vidite, ta agencija ima mnoga ovlašćenja – da izdaje dozvole, određuje uslove, obnavlja dozvole o radu, predlaže ministarstvu oduzimanje dozvola. Ona je jedan organ koji ima značajnu zakonsku ingerenciju u oblasti ova tri zakona. U toj upravi, kako se ovde kaže, u zakonu je odmah predviđen direktor i direktor, jasno je rečeno, treba da bude istaknuti stručnjak iz oblasti transplantacije, ali ako je već data ta konstatacija šta može i ko može da bude direktor, ipak se postavlja pitanje da treba i neki kriterijum, i šta podrazumeva to – istaknuti stručnjak u oblasti transplantacije? Ipak, neki kriterijumi značajni za to. Odmah, u sledećem članu, određuju se tri pomoćnika. U ovom članu 65. baš su rekli ko može da bude. Može da bude lice koje je istaknuti stručnjak iz oblasti transplantacije, a u sledećem za pomoćnike uopšte nema nikakvih uslova. Sada ti ljudi vode ovu agenciju koja je veoma značajna u kontroli svih ovih postupaka, ovih zakona, da ih ne ponavljam, koji treba da stručno razreše pitanje transplantacije tkiva, ćelija i organa. Tako da moraju da budu definisani i uslovii organizacijski ove agencije, ako želimo da na kvalitetan način obavljaju posao. S druge strane, kroz upravu za biomedicinu uvode se inspektori, inspektor za transfuziološku delatnost, inspektor za transplantaciju tkiva, inspektor za transplantaciju ćelija i tkiva. Uvodimo inspektore koji vrše kontrolu sa jasnim ovlašćenjima šta i kako treba da rade. Ovo pominjem zbog toga što se zakonom ne zahteva korišćenje novih finansijskih sredstava i kaže se u zakonu da neće biti novog upošljavanja, jer će unutar Ministarstva za zdravlje da se izvrši preraspodela. To mislim da nije korektan komentar, najblaže rečeno. Da li je moguće da u Ministarstvu imate, da ne čitam, ovde u zakonu ste jasno dali koje uslove treba da ispunjava inspektor za sve ovo, da bude pet godina specijalista odgovarajuće oblasti, da ima iskustvo? Ne mogu da verujem da u Ministarstvu imate ovako kvalifikovane ljude koje ćete moći da preraspodelite za godinu, ne verujem ni za pet godina, da budu inspektori. Drugim rečima, bolje rečeno, zbog specifičnosti novih zakona biće potrebno uposliti ljude koji su visokostručni da bi obavljali ovaj posao. Evidentno je da to dovodi do povećanja broja uposlenih u Ministarstvu zdravlja, jer lično, ako grešim ispravićete me, nemate ljude koji mogu da ispune ove uslove koje ste vi dali da budu inspektori za ove oblasti. To označava povećan broj uposlenih, ako je potrebno, a želimo da razvijamo sve oblasti koje su visokosofisticirane, što se tiče transplantacije, onda je u redu. Sledeća stvar je postupak u transplantaciji u čl. 59, koji propisuje ministar. Prvi stav kaže – postupak transplantacije obavlja se u skladu sa najvišim standardima medicinske nauke, a onda se kaže da to sve radi ministar. Drugi stav je nepotreban. Ako imate ovu upravu za biomedicinu, trebalo bi da ona bude ta kada ste joj dali takve ingerencije i da propisuje sve ove postupke transplantacije, a ne ministar. Taj deo malo, pogotovo što se odnosi na visokosofisticirane zakone transplantacije, koji su visokostručni i ako hoćemo da uvedemo red i medicinski doktrinarno onda je bolje možda to drugo rešenje. Onda se postavlja pitanje u zakonu: ko je taj ko je kvalifikovan da radi procenu šta je reklamiranje, a šta je promocija transfuzije, transplantacije? Da li građani imaju pravo da preko javnih sredstava informisanja budu upoznati, da znaju i da dobiju informaciju koja ustanova radi transplantaciju organa, transplantaciju tkiva i da li bi to upoznavanje preko nekih televizijskih emisija ili u sredstvima javnog informisanja, kao što su dnevne novine, označavali kao oglašavanje? Mislim da obični ljudi, koji se nalaze sa zdravstvenim problemima koji zahtevaju transplantaciju ili vantelesnu oplodnju, treba da budu informisani i upoznati. Ko će sad taj da bude ko će da odredi da li je to u redu ili nije u redu? Iznošenje kvaliteta rada jedne zdravstvene ustanove, da li je to reklamiranje ili upoznavanje građana običnih sa nekom novom metodom? To je teško, verovatno, nekad razgraničiti, ali je jasno da treba da se kaže ko je taj ko će da kaže da je ta zdravstvena ustanova napravila prekršaj, da je taj neki doktor napravio prekršaj, da je sebe reklamirao i da je prekršio zakon? Onda još jedna stvar koja mi upada u oči jeste – ovde govorimo o transplantaciji ćelija i tkiva, i nigde ne pominjemo ovo civilno i vojno zdravstvo. Verovatno su, nije verovatno, oni imaju svoje zakone, ali pošto se radi o ovako visokosofisticiranim tehnikama, gde treba da budu banke ćelija, gde treba da se vodi jedinstveni registar? Da li u zakonu postoji i trebalo bi dati komentar kako će da budu uključene neke od institucija, kao što su, ne reklamiram, Vojno-medicinska akademija. Nije mi jasno gde se tu nalazi konkretno Vojno-medicinska akademija, koja je jaka stručno, ne samo u ovim, nego i u drugim oblastima, i mislim da i ona mora da bude na odgovarajući, ne znam koji, zakonski način uključena sa nekim svojim pravima. Neka važe za nju posebni zakoni, ali moraju da budu u toj jedinstvenoj mreži registrovanja, kao i zbog pravljenja jedinstvene liste i registra, bilo banke ćelija i tkiva, bilo organa za transplantaciju. Trebalo bi u ovim zakonima i taj odnos sa tim isto visokospecijalizovanim ustanovama, koje su van civilnog sistema, odnose se na vojni sektor, na neki način razrešiti. Ono što bih na kraju prokomentarisao, jeste da ste ipak ovom iznuđenom tačkom dnevnog reda visokostručno specijalizovane zdravstvene zakone, koji treba da budu van političkih razmišljanja, na korist građana, na korist pacijenata, malo na drugi način isforsirano stavili na dnevni red i da sigurno, bez obzira na amandmane, kojih će sigurno da bude dosta i koji će posebno da budu razmatrani, da baca sumnju da je ovo malo i sa strane vladajuće većine ubiranje političkih poena. Ponavljam, jasno je da treba da budu doneti zakoni, ali trebalo je u posebnoj raspravi. Zašto? Ako nije bilo prave rasprave u stručnim krugovima, možda bi mi kao poslanici mogli da dobijemo mnogo preciznija stručno-medicinska tumačenja pojedinih članova. Ovako smo ostali uskraćeni i u ovoj skupštini koja donosi definitivno zakone o nečemu.
Ministar Tomica Milosavljević ima reč.
Koleginice i kolege i dame gospodo, pošto ima dosta koleginica i kolega, pretpostavljam da će najviše doktori istrajati u ovoj raspravi. Imam potrebu da se javim i sada, znam da ima još vremena i da ćemo pričati još na ovu temu, ali moram nekako da rekapituliram, pogotovo da odgovorim na neka pitanja, jer mi se čini da bi možda moglo da se promeni tok daljih diskusija ako nešto objasnim ili malo detaljnije obrazložim. Dakle, bilo je različitih diskusija do sada. U nekim diskusijama bilo je toliko negativnog i destruktivnog, uglavnom onih koji su uvek protiv i koji nikada ama baš ništa nisu ocenili pozitivnim što je ovde iznošeno iz oblasti zdravstvenog sistema i takav nastup u startu pre svega diskredituje onoga ko tako nastupa. Jer ako ste baš uvek protiv svega u svakoj situaciji onda se stvarno postavlja pitanje kredibiliteta toga što govorite, jer je prosto nemoguće da od stotinu stvari baš sve budu naopake i tu ne pomaže nikakva argumentacija. Tu jedino pomaže poziv na javni opšti interes zbog koga zaista moramo da savladamo uskogrudost, partijske stege i granice, koliko god one izgledale naopako, zdravlje zaslužuje stvarno više. Zamislite da sam došao večeras i da sam vam predložio da se u Srbiji osnuje ministarstvo zdravog života. Šta biste vi rekli? Vi bi ste rekli – to je fraza, a kažem vam neke od najbogatijih zemalja na svetu imaju ministarstvo zdravlja koje jedno i imaju posebna ministarstva zdravog života, i to su zemlje u kojima se koncept moderan javnog zdravlja razume na način na koji mi u Srbiji moramo da razumemo. Javno zdravlje je društvena i državna odgovornost za produženje života, za poboljšanje kvaliteta tog života, za promovisanje zdravlja i zdravih stilova života, za rano otkrivanje bolesti i za njihovo lečenje i sprečavanje invaliditeta. Definišemo ga zakonom upravo da afirmišemo tu nauku i veštinu produženja života i da naučimo politiku na društvenu i državnu odgovornost. Zakon o javnom zdravlju jeste, ima mnogo deklaracija unutra. Nije on od juče. Rezultat je nečega što traje u ovoj zemlji decenijama kao ogroman napor, od Milana Jovanovića-Batuta, pa posle preko Andrije Štampara, i ta neprekinuta nit danas u Srbiji praktično predstavlja završetak jednog od nekoliko godina trajućeg posla reformisanja mreža instituta i zavoda za javno zdravlje, koji su se bili, sticajem različitih okolnosti, pretvorili samo u laboratorije, koji nisu radili promociju zdravlja i zdravih stilova života. Lokalne samouprave su zaboravile svoju odgovornost za zdravlje građana u svojoj lokalnoj samoupravi i mislile samo kako da postave direktore, upravni i nadzorni odbor. Dakle, ovaj zakon dolazi kao rezultat ozbiljnog reformisanja mreža i instituta za javno zdravlje i promene svesti kod građana Srbije. Bez obzira na zlurade komentare večeras na račun istraživanja zdravlja građana Srbije, to jedna od dragocenih i veoma važnih stvari koje će služiti i nama sada u Ministarstvu zdravlja i sutra drugima, koji budu nastavili ovaj posao, i nikada više u Srbiji se neće desiti da se svakih pet godina to istraživanje ponavlja. Samo što u komentarima danas nije rečeno da je, na primer, 7% - 8/% manje aktivnih pušača u Srbiji, nije rečeno da je za četvrtinu više zdravog ponašanja u smislu fizičke aktivnosti i zdravije ishrane, a i to su rezultati istraživanja zdravlja građana Srbije. Nije rečeno da je u Srbiji duža očekivana dužina života na rođenju poslednjih nekoliko godina, a sve manja smrtnost odojčadi, dece i majki u vezi sa porođajem i trudnoćom. To su takođe pokazatelji nečega zbog čega zaista ne mogu da razumem da neko kaže da je zdravlje u Srbiji jadno ili da koristi druge termine, da sada ne ponavljam. Reforma zdravstvenog sistema mora da bude deo reformisanja društva. Reforma je promena vladajućih odnosa u jednom sistemu, ali mirnim putem i uz konsenzus učesnika tog sistema. Socijalne determinante zdravlja veoma su važne i zahvaljujem diskutantima koji su to pomenuli, jer danas smo svedoci, u vreme ekonomske krize, da je to jedna od glavnih odrednica i izazova. Citiraću jednu rečenicu, pa ću vam posle reći ko je to rekao. „Ne sme zdravstvena zaštita da stvara klasno raslojavanje u društvu“. Zoran Đinđić, juli 2002. godine, na Zlatiboru, kada smo započinjali mukotrpan posao definisanja, sprovođenja zdravstvene politike kroz strategiju sa akcionim planom do 2015. godine – Bolje zdravlje za sve u trećem mileniju, i kada smo došli do toga da vi danas možete da kažete da imate čast da ste izabrali Zdravstveni savet Srbije na pet godina, koji će u tri meseca 2010. godine predložiti plan razvoja zdravstvenog sistema od 2010. do 2015. godine. Znate li kada je prvi zdravstveni savet u Srbiji osnovan? Osnovan je 1882. godine odlukom tadašnje skupštine i tada je bio predlog da ministar zdravlja predlaže Knjazu, a da ga Knjaz imenuje. Na 61. sednici ustao je jedan poslanik i rekao – ljudi, ovo nije dobro, ministar ne treba da predlaže zdravstveni savet, treba da ga predloži Srpsko lekarsko društvo, struka to bolje zna i treba da mu mandat traje tri godine, a ne godinu. Tako je urađeno. Da li znate kako se zvao taj narodni poslanik? Nikola Pašić. To je linija koju mi ovde držimo i ne puštamo, koja se zove kontinuitet razumevanja javnog zdravlja kao ozbiljne kategorije. Kada govorimo o drugim zakonima, moram da vam kažem, mnogo toga sam pisao, ali sada ću sve ovo da sklonim i da vam kažem – transplantacija. U transplantaciji organa u Srbiji smo započeli pre nekoliko godina analizom šta mi u transplantaciji možemo i gde smo. Okupili smo sve i svakoga ko o transplantaciji išta zna. Verovali vi ili ne, prvi potez bio je onaj za koji je jedan poslanik rekao – pa to je prosto, to je tehnička stvar. Definisanje moždane smrti. To je ogroman, kompleksan, složen problem koji je definisan podzakonskim aktom. Kupljena je oprema da to može uopšte da se dijagnostikuje. Kažem vam, danas vama ne obrazlaže zakon o transplantaciji samo ministar zdravlja, profesor, doktor interne medicine i kolega kolege Momčilova, koji je takođe dežurao svih ovih 30 godina i uopšte mu nije teško da sedi sa vama celu noć, nego su sa mnom profesor Zoran Milošević u Novom Sadu, sa timom koji je uspeo da transplantira jetru. I ovih nekoliko godina sa mnom je Drago Milutinović i profesorka Rada Blagojević, koji svake nedelje transplantiraju jedan bubreg i održavaju liniju transplantacije, samo je većina davalaca, profesori sa VMA, koji u celom poslu učestvuju, iz Tiršove. Morate imati poverenja da se o ovim zakonima priča, diskutuje, donose stavovi ne samo ova četiri meseca, koliko traje javna rasprava, nego unazad nekoliko godina, od 2002. godine naovamo. Godine 2005. smo doneli Strategiju o obezbeđivanju dovoljne količine bezbedne krvi u Srbiji. Bilo je reči o davaocima. Davalaštvo krvi je dobrovoljno, anonimno, neplaćeno. Zakon o Crvenom krstu obavezuje Crveni krst radi najviše na omasovljenju dobrovoljnog davalaštva. Za vašu informaciju, u 2008. godini u Srbiji je bilo najviše davanja krvi od kada se beleži davanje krvi u Srbiji. Znači, linija povećanja dobrovoljnog, anonimnog i neprofitnog davanja krvi je ushodna sve vreme. U transplantaciji organa razumem potpuno argumentaciju koja kaže možda je bilo doneti nezavisnu agenciju kao regulatorno telo, to je bila ozbiljna dilema. Da smo doneli agenciju, isti ti kritičari bi najverovatnije rekli zašto opet agencija, što nije u Ministarstvu. Ova oblast je toliko složena i toliko u toj oblasti, sa dva na milion stanovnika kadaverična davaoca, nismo na poslednjem mestu, ali smo u donjoj liniji. Toliko imamo posla i toliko je taj posao složen, da u narednom periodu, do novog zakona koji bude donela Skupština, mnogi od vas će unutra sedeti kao što mnogi sede već godinama i vrlo dobro znaju da imaju svoju ličnu odgovornost za zdravstveni sistem, neki kao članovi upravnog odbora Fonda zdravstvenog osiguranja, neki kao ministri bez portfelja, neki kao sekretari gradski za zdravstvo, neki kao predsednici zdravstvenih odbora stranaka. Vrlo dobro znamo o čemu ovde govorimo. Transplantacija i Uprava za biomedicinu otvara vrata da kada se usvoji ovaj zakon, odnosno set zakona, da već tokom narednih nekoliko nedelja počnemo ozbiljne razgovore sa Eurotransplant fondacijom, koja ima najveći rezultat i najbolji rezultat u EU i na evropskom kontinentu, i da u narednih godinu dana, do jeseni 2010. godine, budemo zreli. Do tada nam treba mnogo edukacije. Treba nam mreža koordinatora. Treba nam evaluacija njihovog rada. Kada govorimo o vantelesnoj oplodnji, niko ovde nije rekao - svaka čast, skidamo kapu Ministarstvu zdravlja, što je 2007, pa 2008. godine uradilo 700, a posle toga zajedno sa bolnicama preko hiljadu i nešto vantelesnih oplodnji. Sve što je bilo moguće u Srbiji kapacitetima ustanova, i to šest privatnih i tri državne, urađeno je. To je rezultat. Uloženo je skoro 400 miliona dinara iz zajedničkog osiguranja unutra. Ćelije i tkiva, transplantira se danas kod dece na Institutu za majku i dete, kod odraslih na Kliničkom centru i VMA. Broj je u porastu. Kad govorimo o uzimanju matičnih ćelija, pošto je to pomenuto, to je potpuno nova oblast i ne treba obećavati u prazno. Imamo jasan plan da u tri godine imamo nacionalnu banku matičnih ćelija u Institutu za zdravstvenu zaštitu majke i deteta, taj posao je započet i u ovom obrazlaganju zakona je dr Vujić i njen tim koji vam kažu - ej, ljudi, treba nam propis, treba nam da bismo ubrzali aktivnost. Ako tu ne razumete kolika je naša odgovornost, završiću time što ću vam reći da, bez obzira na sve pojedinačne primere, pre svega zahvaljujem gospođi Đerić zbog poverenja, jer očigledno misli da mogu da pomognem da se reši problem u pojedinačnom slučaju, gde je očigledno učinjena nepravda čoveku, zato postoji sistem koji to ispravlja i tako vam je rečeno u Ministarstvu zdravlja, regularna komisija fonda, prava iz osiguranja i već kako kazuje zakon. Reći ću vam da je ulaganje u zdravlje jedino pravo ulaganje u ekonomsku održivost ove zemlje. Bilo bi minimum onoga što ministar zdravlja Srbije može da očekuje od vas, da podržite posle nekoliko meseci otvorene rasprave u kojoj ste mogli da učestvujete. Ko je hteo, učestvovao je. Onaj ko je bio konstruktivan, njegove primedbe su već ugrađene u zakon. Da ne kažem da je proteklih nekoliko godina, vrlo dobro znate, svih 173 transfuziologa učestvovalo na različite načine. U transplantaciji nema ikoga ko išta o tome zna da nije učestvovao. U vantelesnoj oplodnji nema toga ni u privatnom ni u državnom sektoru ko nije uzeo učešće. Konsultovali smo međunarodna iskustva. Negde smo bili fleksibilniji nego, recimo, Hrvati, koji daju potpomognutu oplodnju samo za bračni odnos. Mi smo to definisali u skladu sa zakonom o porodici, Porodičnim zakonom. Naravno da nema idealnog zakona. Naravno da sve može bolje. Naravno da ćemo to u Srbiji imati bolje, ali za ovaj trenutak ne da je hitno, nego nijedan zdravstveni zakon ne zaslužuje da bude drukčije razmatran u srpskoj Skupštini nego samo hitno, jer sada radimo ono što su drugi radili mnogo pre nas. Treba da znate da su Hrvati usvojili zakon o vantelesnoj oplodnji pre tri dana. Nije to tako jednostavno. U Eurotransplant su ušli 2007. godine, a komoru su imali 1991. godine. Mađari 1989, Slovenci 1992, mi 2005. godine, a 2007. godine dajemo licence. Tu sam dužan odgovor koji se ne tiče zakona. Licencni poeni, polovina se skuplja unutar kuće, na seminarima učeći, polovina na skupovima. Izvinjavam se za ton, ali ovde sam kao sa kolegama na stručnom sastanku, ostali koji nisu iz naše branše to posmatraju, sa odgovornošću političara koji vrlo dobro razumeju. Zdravlje je mnogo jači posao i mnogo širi nego što je to samo doktorski. Zato zakon o javnom zdravlju, da svako nauči šta je javno zdravlje, da je to društvena briga za kvalitet života i produženje života, i za zdravlje, i da predsednik opštine odgovara ako ne radi protiv zagađenja vazduha jer će time pogoršati zdravlje, ako dopušta da se puši u prostorijama opštinske skupštine, ako ne razume da je njegova obaveza da pomogne programe i primarnu prevenciju tumora. To je sve javno zdravlje. Javno zdravlje u Skupštini. Pušite još malo po hodnicima. Nećete još dugo.
Zahvaljujem, gospodine ministre, na vrlo argumentovanom izlaganju. Nadam se da će ono usmeriti ostale učesnike u raspravi. Gospodin Aligrudić je reklamirao Poslovnik. Izvolite, gospodine Aligrudiću.
Reklamiram povredu člana 104. i pre svega je upućena vama, gospođo predsednice, tim pre ste dodali razloge za tako nešto vašom intervencijom nakon izlaganja ministra. Moja intervencija se odnosi ne na ton kojim se ministar obratio, jer često i sam imam dosta agresivan ton kada imam povoda za tako nešto, kao govornik u Narodnoj skupštini. Prema tome, na to primedbu ne mogu imati. Svi koji učestvuju sa žarom u diskusiji imaju za to razloga. Prema tome, to nije nešto što smeta. Ono što samhteo da primetim i što sam mislio da ćete vi primetiti i umesto pohvala koje ste mogli izreći, svejedno mogli ste izreći i jednu zamerku. Naime, ovo je zakonodavno telo i zakoni koje predlaže Vlada, kao i narodni poslanici, raspravljaju se u ovom domu i kada upotrebljavamo termin - rasprava o predlogu zakona, u zakonodavnom telu taj termin ima određeno i vrlo jasno značenje. Kada govorimo o hitnom postupku i raspravama koje se obavljaju po hitnom postupku to takođe ima određeno vrlo konkretno značenje. Da li je jedna materija ili jedan zakonski predlog raspravljan u stručnim krugovima šest meseci, godinu dana na raznoraznim simpozijumima ili skupovima, to može da ima značaja samo u tom kontekstu. U kontekstu rada ove institucije, verujte mi, nema nikakvog značaja i to je nešto na šta je trebalo, gospođo predsedavajuća, predsednice Narodne skupštine, da reagujete. Ne kažem, bogzna kakvim tonom ili bogzna kakvom merom, ali da upozorite govornika da se nalazi kao lice izabrano od ovog zakonodavnog tela, kao ministar pred tim istim zakonodavnim telom i da u tom smislu mora da se odnosi kao govornik s uvažavanjem prema narodnim poslanicima. To je bio jedini razlog moje intervencije i ama baš ništa drugo u odnosu na ovo što je ministar govorio.
Predstavnik predlagača je više nego argumentovano, pozivajući se pre svega na struku, jer ovi zakoni zaista regulišu i klinički rad i u sebe uključuju naučnoistraživačka postignuća, obrazložio način donošenja teksta koji je pred nama. Naravno da smo mi sada na potezu da raspravljamo i očito je da je Predlog ovog zakona izazvao veliko interesovanje svih nas i da oni koji to boje politički imaju političke, a ne stručne razloge. Prema tome, nema povrede Poslovnika. Gospođa Dušanka Plećević ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što počnem svoju diskusiju složila bih se sa ministrom da je ugroženo javno zdravlje pušenjem po hodnicima Skupštine, odnosno ovog narodnog doma, ali ga pitam da li nam je ugroženo zdravlje kada radimo i raspravljamo više od 12 sati dnevno? Volela bih da mi odgovori na to pitanje. Imamo na dnevnom redu pet zakonskih predloga iz oblasti zdravlja. Svoju diskusiju ću usmeriti na Predlog zakona o transfuziološkoj delatnosti. Mi iz poslaničkog kluba SRS imamo suštinskih primedbi po pitanju predloženog zakona i one se odnose na uopštenost zakona, organizaciju transfuziološke službe, odnosno delatnosti, pa i hitnosti postupka. Mislimo da nema razloga da zakon ide po hitnom postupku, jer se u članu 59. Predloga zakona o transfuziološkoj delatnosti kaže da će ministar doneti propise za sprovođenje zakona u roku od 12 meseci od dana stupanja na snagu zakona, a u članu 60. se kaže da zdravstvene ustanove koje obavljaju transfuziološku delatnost, odnosno određene poslove transfuziološke delatnosti, uskladiće svoje opšte akte, organizaciju i rad sa odredbama ovog zakona u roku od 12 meseci od dana donošenja propisa za sprovođenje ovog zakona, što ukupno znači dve godine. Ovo se ne uklapa u obrazloženje o razlozima za donošenjezakona po hitnom postupku u kome kažete, ''u cilju što hitnijeg stvaranja uslova za obezbeđivanje visokog nivoa zdravstvene zaštite građana'' itd. kontradiktornost je očigledna. Dalje, mi smatramo da i naslov zakona nije adekvatan i da bi adekvatniji bio zakon o krvi i komponentama krvi, na primer zakon o obezbeđivanju krvi i komponentama krvi ili zakon o prikupljanju krvi i komponenata krvi itd. Uopštenost naslova zakona je odraz uopštenosti i sadržine predloženog zakona. Naša generalna primedba je da zakon nije konkretan, kao i da se ne vidi strategija davalaštva krvi. Pored toga, ovim zakonom se sužava i transfuziološka delatnost. Već u prvom članu imamo suženu definiciju u odnosu na zakon u primeni, a to je Zakon o zdravstvenoj zaštiti, a što znači da je u koliziji sa članom 123. tog zakona, u kome se govori šta su delatnosti Zavoda za transfuziju krvi. Pa te delatnosti, između ostalih, jesu i obavljanje poslova, obezbeđivanja potreba za krvim derivatima i lekovima proizvedenim od krvi, čega u ovom predlogu zakona nema, odnosno u članu 1. stav 3. se kaže da se odredbe ovog zakona ne odnose na snabdvevanje lekovima dobijenim iz ljudske krvi i ljudske plazme. Predviđa se dvadesetak podzakonskih akata koji će bliže urediti ovu oblast, a koje donosi Ministarstvo zdravlja, odnosno Vlada, što znači da se veoma bitno odlučivanje koje se tiče zdravlja izmešta iz doma Narodne skupštine, od narodnih poslanika, i prebacuje u uske krugove vladajuće strukture. Ovo je nedopustivo, a svi ti tzv. podzakonski akti trebalo bi da budu ugrađeni u Predlog zakona, kako bi Predlog ovog zakona bio sveobuhvatan i precizan, bez nepotrebne šume raznoraznih uredbi. Vidimo samo nameru predlagača da se standardizuje postupak koji utiče na kvalitet i bezbednost krvi i komponenata krvi, ali ne i način kako da se to sprovede. U obrazloženju za donošenje ovog zakona ste naveli da je bilo neophodno izvršiti harmonizaciju domaćeg prava u ovoj oblasti sa pravom EU, pa su u tom kontekstu primenjene smernice i preporuke EU i drugi međunarodno priznati standardi u obavljanju ove delatnosti. Međutim, ni u ovom predlogu zakona niste dosledno to primenili, odnosno primenili ste delimično direktive Evropske komisije od 2002. godine i ćerke direktive od 2004. i 2005. godine, i preporuke Saveta Evrope, koje postavljaju standarde kvaliteta i bezbednosti za prikupljanje, testiranje, procesiranje, skladištenje i distribuciju ljudske krvi, odnosno komponenata krvi, kako bi se osigurao visok stepen zaštite zdravlja ljudi. Mi smo i protiv predviđene strategije centralizacije transfuziološke delatnosti. U Srbiji je koordinisana služba transfuzije krvi sa tri regionalna centra i osam regionalnih jedinica. Tri regionalna centra nisu dovoljna da se krv i komponente krvi adekvatno transportuju do udaljenih krajeva. Imajući u vidu da je nemoguće standardizovati kvalitet krvi u postojećih 47 mesta u Srbiji gde se vrši transfuziološka delatnost, mogla se obezbediti odgovarajuća kvalitetna oprema, bar u onim ustanovama gde se prikuplja veći broj jedinica krvi, recimo 500 i više. Dakle, mogla se uraditi lokalna decentralizacija, to jest formiranje bolničke službe transfuzije krvi, kao što postoji u nekim zemljama EU, Danska, Italija, Švedska, s obzirom da je pet i po miliona evra potrošeno za osavremenjivanje transfuziološke delatnosti. Ne samo da to nije urađeno, nego se nije povećala ni proizvodnja derivata plazme, kako je obećavano. Princip samodovoljnosti, tj. da svaka zemlja ima dovoljno krvi i komponenata krvi, a naročito samodovoljnost u derivatima plazme, plazme za frankcionisanje, što su takođe smernice EU, biće teško ostvariti. Smanjena proizvodnja ne samo u derivatima plazme, recimo globolina i ostalih, već i sistema za uzimanje krvi od davalaca krvi koje je zavod za transfuzije nekad proizvodio i ostvarivao dobru zaradu. Ekonomski razlozi mogu uvek biti opravdanje da se bilo koja faza u postupku prikupljanja i prerade krvi ne sprovede, u kom slučaju nema govora o samodovoljnosti. Srbija ostvaruje sa 10 do 20 posto samodovoljnost u plazmi za frakcionisanje, dok neke zemlje EU i izvan EU ostvaruju daleko više. Recimo, Italija 60%, Španija 70%, Nemačka80%, a 100% Francuska, Holandija, Belgija itd. Neuvažavanje dobrovoljnih davalaca krvi i njihovih udruženja kao bitnih delova civilnog društva je antievropski. Oni nisu bili uključeni u radnu grupu za izradu ovog zakona. Vi ste u obrazloženju za donošenje ovog zakona napisali da dobrovoljno davalaštvo krvi predstavlja kamen temeljac u bezbednosti krvi, u čemu se u potpunosti slažem, ali vi ste taj kamen temeljac marginalizovali u ovom predlogu zakona. Davanje krvi je dobrovoljno, anonimno i besplatno, to je lični čin svakog građanina i svest o tome poseduje svako. Međutim, problem je u tome kako predlagač zakona da motiviše ljude za dobrovoljno davanje krvi. Mi smo u tom pogledu u članu 3. intervenisali našim amandmanom i nadamo se da će ministar prihvatiti taj amandman. Dakle, nisu uvažene primedbe registrovanih udruženja dobrovoljnih davalaca krvi u javnoj raspravi. Oni se nedovoljno vrednuju, što dodatno ugrožava poverenje dobrovoljnih davalaca krvi. Iako je davanje krvi dobrovoljno i besplatno, ipak je predlagač mogao dati neke olakšice za dobrovoljne davaoce krvi, npr. kod plaćanja operacija, kao dobar gest za iskazanu humanost, što bi dodatno motivisalo dobrovoljno davalaštvo krvi, a ne samo kod besplatnih osnovnih pregleda. U raspravi je pominjana i mogućnost davanja nacionalnih penzija posle određenog broja davanja krvi, ali to već spada u domen drugih zakona. Generalno mi podržavamo stav dobrovoljnih davalaca krvi nezadovoljnih tretmanom u ovom predlogu zakona. Odziv stanovništva je kod nas je 3,24%, po iskazu direktora Zavoda za transfuziju krvi, što je nedovoljno za ostvarivanje principa samodovoljnosti. I ovaj segment zdravstva nije imun na korupciju. Podsetila bih da je potrošeno 5,5 miliona evra za modernizaciju transfuziološke delatnosti, a da nije povećana proizvodnja derivata plazme, već se postavlja i pitanje opstanka nacionalnog centra za frakcionisanje plazme u Institutu za transfuziju krvi. Prikupljenih 200.000 evra 2007. godine za kupovinu savremenijeg autobusa za prikupljanje krvi potrošeno je, a da on nije nabavljen. Služba za transfuziju krvi je 4. juna ove godine izdala saopštenje da se sprovede restrikcija krvi za operativne programe. Krvi ima u privatnim klinikama, a restrikcije i čekanje na hladne operacije u državnim. U upravi za biomedicinu, odnosno njenom delu koji obavlja poslove državne uprave i nadzor nad radom ovlašćenih transfuzioloških ustanova, ne vidi se ko čini tu upravu. To je moralo da se ugradi u ovaj zakon, a ne da bude predmet podzakonskih akata. Mi smo kao poslanička grupa podneli određeni broj kvalitetnih amandman za ovu oblast, koji smatramo da će umnogome poboljšati ovaj zakon i nadamo se da će ih ministar prepoznati i usvojiti.
Reč ima poslanik Milan Dimitrijević.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, dovoljno je rečeno u ovoj raspravi o suštini i sudbini ovih zakona, s tim što sam vrlo malo čuo da se u ovom setu zakoni koji se odnose na transfuziologiju, transplantaciju organa i ova druga dva zakona neko izjasnio protiv i da je rekao da ti zakoni nisu potrebni. Suština primedbi najvećih se odnosila na zakon o javnom zdravlju. U obraćanju poslanicima upotrebili ste nekoliko rečenica koje moram da prokomentarišem. Rekli ste da su se čuli zluradi komentari. To nije tačno. Nikakvi zluradi komentari se ovde nisu mogli čuti. Dakle, ono što vam je sve rečeno, rečeno u jednoj nameri iskrenoj da se nešto poboljša oko vih zakona i da se jedna zakon koji je potpuno bezvredan, koji je neprimenljiv, koji je deklaracija, koji ništa ne donosi, povuče iz procedure. Citirali ste izreku našeg pokojnog političara, Zorana Đinđića, i rekli ste, ne sme zdravstvo da stvara klasno raslojavanje društva. Gospodine ministre, šta se dešava sa listama čekanja, sa onim intervencijama koje se odrađuju u državnim ustanovama van radnog vremena? Šta se dešava ako istovremeno urgentno dođe više porodilja gde je indikacija carski rez. Koja je porodilja u prednosti u hirurškoj sali? Naravno, ona koja je platila dopunski rad. Prvo, očigledno je plaćanje iz džepa ustanovama koje su na budžetu, to su državne ustanove, može samo da podstakne i da legalizuje diskriminaciju, diskriminaciju pacijenata po imovinskoj osnovi. To je suština tog problema. Pomenuli ste formiranje nacionalnog saveta. Gospodine ministre, na uporno insistiranje Odbora za zdravlje, tek tada je pokrenuta procedura oko formiranja nacionalnog saveta za zdravlje, do tada vama to nije padalo na pamet da to učinite. Nekoliko puta, a tu je predsednik Odbora za zdravlje, mi smo tu temu na Odboru za zdravlje otvarali. Tek kada je ta tema postala javna, kada su počeli mediji da pišu i da postavljaju pitanje – zašto se nešto što postoji u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti ne primenjuje? Zašto to telo nije formirano? Tek onda ste vi reagovali i tek onda je došlo u skupštinsku proceduru imenovanje članova nacionalnog saveta za zdravlje. Četvrta stvar, oko zakona o transfuziji, citirao sam vam šta ste rekli 2002. godine na pitanje novinara B 92. Vi ste se tada izjasnili da je taj zakon preko potreban. Zar toliko vaše angažovanje i tolika briga pa je moralo da prođe sedam godina do donošenja ovog zakona? Govorim o 2002. godini, a ovo je 2009. godina kada se ovaj zakon pojavio u proceduri. To su činjenice na koje, čini mi se, vi nemate odgovor.
Gospodine ministre, imate reč. Izvolite.
Zdravstveni savet Srbije nije telo koje predlaže ministar po nekoj diskrecionoj volji, nego je telo u koje se tačno zna koje institucije Srbije predlažu članove zdravstvenog saveta, između ostalog, komore. Jedan jedini razlog zbog čega predlog nije bio na stolu predsednika Skupštine brže je što jedna od komora, Stomatološka komora Srbije, nije na vreme mogla dati svog predstavnika i to je jedan jedini razlog. Sve drugo je onako, tumačenje iz druge i treće ruke. Što se tiče pitanja vezano za zaštitu prava pacijenata, prvi put sam izabran za ministra juna 2002. godine i taj posao sam radio godinu dana, pa posle sa pauzom od šest meseci posle izbora, ponovo posle opet sa pauzom od šest meseci i prva stvar koju sam uradio u Ministarstvu zdravlja lično i mi svi zajedno kao tim, bila je da definišemo uputstvo o zaštiti prava pacijenata u zdravstvenim ustanovama Srbije i da uvedemo zaštitnika pacijentovih prava. Te godine je usvojena Evropska deklaracija o zaštiti pacijentovih prava u Rimu, krajem te godine. Ona ima neke stavove koji u našem sistemu ne mogu tako da se prepišu kako ponekad izgleda. Nema ni jednog jedinog razloga da se sada govori o tome da to nije u zakonu, naprotiv Zakon o zdravstvenoj zaštiti u jednom velikom delu bavi se zaštitom prava pacijenata, prvi put u istoriji ove zemlje. Po uzoru na ta rešenja iz našeg zakona, na primer, Hrvatska posle toga donoseći zakon, kad pogledate te članove videćete, vrlo je pratila to iskustvo. Naravno da se mogu definisati prava pacijenta u posebnom zakonskom aktu, ali je potpuno netačno da zaštita prava pacijenata ne postoji. Ona postoji definisana velikim, značajnim delom zakona o zdravstvenoj zaštiti. Sada ovo nije tema, ali kada već pričamo na tu temu i kada je već pomenuto – pomenuto je da zaštitnik pacijentovih prava ima sukob interesa. Nema tu sukoba interesa. Zaposlen je u ustanovi i ustanova nema neki drugi interes od interesa pacijenta. Jedini interes ustanove je da uradi ono što je dobro i korisno za pacijenta. Taman postala kada bi postojao sukob interesa između pacijenta s jedne strane i korisnika usluge i zdravstvene ustanove. Drugo, institucije zaštite prava treba da budu što brojnije. Dobro je da Srbija ima zaštitnika prava građana, kome takođe stižu povremeno prijave vezane za zdravstveni sistem. Dobro je da lokalne samouprave prepoznaju da treba svoje građane da štite i da treba da uvode institucije na nivou gradova, na nivou opština, što više institucija kojima čovek može da se obraća onda kada smatra da njegova prava nisu poštovana ili povređena, utoliko bolje za sistem. Mi smo započeli sa zaštitom pacijentovih prava, mnogo uradili na edukaciji, na umrežavanju i značajno unapredili tu oblast. Sve vas zovem 31. avgusta na nacionalnu konferenciju o kvalitetu, gde ćete čuti šta se to poslednjih pet godina, iz godine u godinu, događa sa stalnim unapređenjem u kvalitetu, a između ostalog je to i insistiranje na zaštiti prava.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Narodni poslanik Milan Dimitrijević reklamira Poslovnik, je l' te?
Hteo bih repliku gospodinu ministru oko dve stvari. Prvo, oko Stomatološke komore. Gospodine ministre, vi očigledno niste bili u komunikaciji sa Odborom za zdravlje Narodne skupštine Republike Srbije. Mi smo Ministarstvo zdravlja upozoravali nekoliko puta i ta polemika oko formiranja Stomatološke komore je trajala godinu dana. Tražili smo da se uvede nadzor nad zakonitošću rada Stomatološke komore zbog raznoraznih stvari i na jednom od zadnjih Odbora za zdravlje i porodicu tražili smo da se uvede upravni i finansijski nadzor nad radom Stomatološke komore. Sam način delegiranja člana nacionalnog saveta za zdravlje ispred Stomatološke komore možete naći u zapisniku sa sednice Skupštine Stomatološke komore, pa ćete videti na koji način se delegiraju u Nacionalni savet i videćete da li taj savet ima uopšte kredibilitet, ako se ljudi na takav način delegiraju – na osnovu telefonskih poziva i predlaganja jednog jedinog člana, bez konsultacija ostalog dela Stomatološke komore. Što se tiče zaštitnika pacijentovih prava, ne možete me ubediti da onaj čovek koji je zaposlen u toj ustanovi može istovremeno na kvalitetan način da štiti pacijentova prava, jer je on vezan za tu ustanovu, prima platu. Da bih to potkrepio podsetiću na pisanje novosadskog lista „Dnevnik“, gde zaposleni u toj ustanovi cepaju listove iz knjige žalbi. Možete dobiti taj papir, pa ćete videti kako to funkcioniše. Zato smo mi predlagali i zato mi insistiramo na donošenju zakona o zaštiti pacijentovih prava.
Reč ima narodni poslanik Gordana Paunović-Milosavljević. Ovde naravno nije bilo povrede Poslovnika i niste rekli koji je član povređen, tako da vam ništa i ne odgovaram [[Vjerica Radeta, sa mesta: Poslanik je tražio repliku]] Nisam vas dobro čula, morali ste malo glasnije da kažete. Vi ne morate dobacivati, vi niste advokat i ne morate vi uvek da interpretirate sve što se događa ovde. (Zoran Krasić: Pomažem vam, umorili ste se, zamor materijala je u pitanju.) Izvolite, gospođo Milosavljević.
Predlog zakona o transplantaciji organa i Predlog zakona o transplantaciji ćelija i tkiva Vlada Republike Srbije je 4. jula 2009. godine podnela Narodnoj skupštini s predlogom da se, saglasno članu 164. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, donese po hitnom postupku. Želim radi komentara ministra još jednom da ponovim da SRS, odnosno poslanička grupa nema ništa protiv transplantacije organa, ćelija i tkiva. Naprotiv, ona se zalaže da se ovako važna egzistencijalna pitanja reše na dobrobit građana, ali ne na ovaj način. Poslanička grupa SRS ima ozbiljne primedbe na predloge pomenutih zakona o transplantaciji, jer se ovde radi o životu i zdravlju svih nas. Nadam se, gospodine ministre, da smatrate da svaki zakon može biti bolji od predloženog. Poslanici SRS veoma odgovorno i veoma konkretno razmatraju sve predloge zakona, pa i ovaj zakon. Da ne bi došlo za dva ili tri meseca do izmene i dopune ovih predloga zakona, mi smo veoma konstruktivne predloge vama večeras predložili, a ne destruktivne, jer mi nismo nimalo maliciozni, želimo samo na ovaj način da poboljšamo zakone i zakonske predloge. To što vi predlažete je loša kombinacija. Zakoni kose sa stručnim i naučnim principima o transplantacione medicine. Zašto predlažete zakon po hitnom postupku? Obrazloženje zakona po hitnom postupku nije obrazloženje, ovo je neistina i vređa elementarnu logiku. Radi građana Srbije pročitaću neke članove prelaznih i završnih odredbi Predloga zakona o transplantaciji organa, pa neka oni procene koliko je bilo hitno ove zakone predlagati po hitnom postupku. Član 84. pomenutog zakona kaže da Uprava za biomedicinu počinje sa radom najkasnije 1. jula 2010. godine. Zatim, član 86 - propisi za sprovođenje ovog zakona doneće se u roku od 18 meseci od dana početka rada Uprave za biomedicinu. U poslednjem članu 19. se navodi da ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u „Službenom glasniku Republike Srbije“, a primenjivaće se od 1. januara 2010. godine. Propisali ste da će se Uprava za biomedicinu formirati 1. jula 2010. godine. Kako će se onda primenjivati zakoni? Donošenje podzakonskih akata prestaje za 18 meseci i kako možete da kažete da je hitno kad zakoni ne mogu da se primenjuju bez ovog centralnog regulacionog tela? Krucijalno pitanje je zašto ste vi pohitali da donesete na brzinu ovako značajne vitalne zakone, zakone od nemerljive važnosti. Obrazloženje razloga za donošenje zakona po hitnom postupku glasi: „Radi što hitnijeg stvaranja (pa, naglasiću) uslova za obezbeđivanje visokog nivoa zdravstvene zaštite građana, odnosno uspostavljanje zakonskog okvira, neophodno je da se po hitnom postupku donese zakon o transplantaciji organa“. Gospodine ministre, da li to znači da do sada građani Srbije nisu imali visok nivo zdravstvene zaštite? Kako neće funkcionisati institucija ako ne usvojimo ove zakone? Kako su funkcionisali do sada? Mislim da građani Srbije imaju pravo da im ovo objasnite. U obrazloženju razloga za donošenje zakona naveli ste da jeukupan broj prijavljenih transplantacija organa centrima za transplantaciju u Republici Srbiji od 2000. godine do 2007. godine bubrega 532, a sedam ljudi je dobilo jetru, a u 2008. godini transplantirano je106 bubrega i samo jedna transplantacija jetre. Kako je 2000. godine funkcionisala transplantacija, a nije vam smetalo do sada, a nije vam smetao ni nezadovoljavajućinivo zdravstvene zaštite, pa bi ga sada odjednom po hitnom postupku, preko noći, da podignete na viši nivo? Kako vam to do sada nije smetalo što do 2000. godine nije urađena nijedna transplantacija srca, nijedna transplantacija pankreasa? Oboleli građani Srbije su mogli da dobiju novo srce samo u inostranstvu i to po ceni od 70.000 do 300.000 evra, što Zavod nije refundirao, dok je danas program transplantacije srca i jetre u Srbiji skoro potpuno zaustavljen. Pre 13 godina, tačnije 5. jula 1995. godine glavna vest u svim medijima bila je istovremena transplantacija srca i jetre dvojici pacijenata. Uspešne transplantacije su nastavljene. Kako je to tada u vreme sankcija i opšte besparice bilo moguće, a danas je u sferi nemoguće misije? Srbija je bila među prvim zemljama koje su obavljale transplantaciju organa, a sada je neslavnom skoro poslednjem mestu u Evropi. Novi Sad je pre 15 godina bio drugi centar po broju transplantaciji u Jugoslaviji. Gospodine ministre, odgovorite šta se desilo 2000. godine, od kada je ova vlada u raznim varijantama na vlasti, a vama teče četvrti mandat ministra zdravlja, i zašto je Srbija poslednja po donacijama organa? U Srbiji kroz dramu neizvesnosti kad i da li će uopšte dobiti organ koji im život znači prolaze hiljade ljudi. Bubreg u ovom času čeka preko 1.600 ljudi, jetru od 80 do 100, a srce niko ne zna tačan broj. U obrazloženju 5. odeljka koji se odnosi na finansijska sredstva potrebna za sprovođenje zakona navodite – za sprovođenje ovog zakona nije potrebno obezbediti dodatna sredstva u budžetu Republike Srbije za 2009. godinu. Zatim, napominjete da za obavljanje poslova uprave za biomedicinu nije potrebno zapošljavanje novog kadra u Ministarstvu zdravlja, već će se obavljanje ovih poslova obezbediti u okviru utvrđenog broja zaposlenih u ovom ministarstvu. Ovim obrazloženjem potkrepljujete moju tvrdnju da će i dalje biti nepotrebnog gomilanja administracije, trošenje novca, a da neće biti planirano smanjenje državne administracije u Ministarstvu zdravlja. Nekvalifikovane i nestručne osobe za oblast transplantacije biće preraspoređene u upravu za biomedicinu. Gospodine ministre, da li možete sada da odgovorite građanima Srbije i poslanicima u Narodnoj skupštini koliko ima trenutno zaposlenih stručnjaka i naučnika u Ministarstvu zdravlja koji se bave transplantacijom i koji su stalno zaposleni u pomenutom ministarstvu? U Predlogu zakona za transplantaciju,član 68, uvodite u Ministarstvu spoljne eksperte upraveza biomedicinu. U šestom stavu istog člana navodite – za rad spoljnim ekspertima pripada naknada koju utvrđuje direktor uprave za biomedicinu. Pitam vas šta je ovde tačno? Ovo je još jedan od razloga da poslanici SRS ne glasaju za predložene zakone. Smatramo da uprava za biomedicinu treba da bude usko specijalizovano stručno i naučno telo, koje ne treba da bude u Ministarstvu zdravlja. Takođe, predlažemo da liste komisija eksperata moraju da imaju najmanje pet članova najeminentnijih stručnjaka i naučnika iz oblasti transplantacione medicine i transfuzije krvi sa dugogodišnjim iskustvom. Gde vi u Ministarstvu zdravlja imate stručnjake i naučnike sa praktičnim višegodišnjim iskustvom? Stručnjaci i naučnici iz transplantacione medicine i transfuzije krvi ne mogu da nauče ovako uske stručne medicinske poslove u Ministarstvu zdravlja. Ti ljudi, lekari specijalisti sa stručnim i naučnim zvanjima, danonoćno rade u specijalizovanim zdravstvenim ustanovama, gde pored teoretskog znanja stiču i praktična iskustva koja su za transplantaciju od neprocenjivog značenja. Član 65. govori o direktoru Uprave za biomedicinu,koga postavlja Vlada na pet godina. Nejasno i neprecizno su predložene kvalifikacije direktora Uprave za biomedicinu, jer se u pomenutom članu navodi da mora da bude istaknuti stručnjak. Gospodine ministre, vi ste profesor, stručnjak iz oblasti gastroenterologije, molim vas da građanima Srbije i nama poslanicima objasnite da li ste vi istaknuti stručnjak iz pomenute oblasti i koji su to kriterijumi po kojima ćete vi birati istaknute stručnjake? Da li su to docenti, profesori, akademici iz oblasti transplantacije ili stručnjaci koji imaju najveći broj obavljenih transplantacija, sa najmanjim mogućim neželjenim reakcijama i posledicama? Da li je najvažniji kriterijum pripadnost političkoj stranci ili znanje? Zato, ministre, odgovorite kao član Vlade, jer je Vlada odgovorna pred narodom i pred ovom skupštinom, da li će uprava za biomedicinu obavljati poslove državne uprave ili će se baviti naukom i strukom, što ne može u Ministarstvu i na predloženi način? Da ne bih dužila, samo ću spomenuti da su u mnogim članovima ovog zakona neprecizni termini, npr. član 56. u mnogim stavovima pominje ove reči „u razumnom vremenu“. Šta to znači? Koje je to vreme? Ko može da odredi koje je to razumno vreme za koje članovi porodice umrlog lica u specifičnoj situaciji, kada emocije ometaju razum, treba da donesu odluku o uzimanju organa? Takođe, u članu 44. su ''granice prihvatljivosti'' reči koje se spominju. Koje su to razumne, stručne i moralne granice prihvatljivosti, ako već postoji rizik po život i zdravlje davaoca, što stvara mogućnost zloupotrebe i manipulacije? Član 62. ''drugo blisko lice'', izraz koji je neprecizan i gde su moguća subjektivna tumačenja. Za nas je sve to neprihvatljivo i dovoljan razlog da glasamo protiv ovih zakona.
Gospodin Miloš Aligrudić reklamira Poslovnik. Izvolite.
I povrede Poslovnika se mogu rangirati po nekoj težini. Nije svaka povreda koja se učini jednake težine. Ova na koju ukazujem nije neka flagrantno teška povreda, ali postoji. Moguće je da na nju ne bih ukazao da raspravljamo u tri ili četiri popodne ili u 11.00 pre podne, ali u 22.40 časova uveče prosto imam volju da to učinim zato što povreda postoji. Naime, reč je o vama, pre svega povrede se odnose na predsedavajućeg. Nemojte se mnogo brinuti i kada mi budete rekli da mislite da to nije povreda, neću tražiti da se o tome izjasnimo u danu za glasanje. Prosto, hoću najdobronamernije da vam ukažem na to. U članu 27. postoje pravila koja vas teraju da se starate o primeni Poslovnika, pa je to generalna odredba na koju se pozivam, ali i na član 96, koji vam jasno kaže da ako hoćete da učestvujete u pretresu ili raspravi, a svaki vaš komentar prethodnog govornika koji kvalifikuje sadržaj njegovog govora, znači, govorim o sadržaju, a ne o formi koju vi sprovodite kada polemišete s nama, to nije ni polemika, to su objašnjenja koja vi dajete, ona su legitimna i regularna, nego kada govorite i kvalifikujete sadržaj govora. Kao što ste to učinili kada je govorio ministar, pa ste govorili o tome da je on argumentovano izneo itd, to nije na vama da govorite. Skrenuli ste mi pažnju vašom prethodnom reakcijom na prethodnog govornika i na dobacivanje iz sale. Ona jesu neka vrsta nedozvoljene polemike, na šta imate pravo da ukažete, ali onda kada već to činite, onda nemojte sebi dopustiti da ne iskoristite pravo iz člana 96, da kada hoćete da učestvujete u raspravi, da se prijavite kao govornik, a da vas neko od kolega potpredsednika za to vreme zameni. To je najdobronamernije s moje strane. Ako mislite da time niste vređali Poslovnik, ne tražim da se o tome izjasnimo u danu za glasanje, iako mislim da to predstavlja svakako povredu Poslovnika s vaše strane.
Gospodine Aligrudiću, meni se čini da kada me vidite i na ulici imate utisak da činim povrede Poslovnika. Reč ima gospodin Paja Momčilov. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, da nastavimo ovaj teatar apsurda. Sve nas je manje i manje, ali šta ćemo, takve su prilike kakve su. Čudim se zašto gospodin ministar u svom izlaganju...
Gospodine Momčilov, izvinite, molim vas, uzeću u obzir ovo vreme. Vaša poslanička grupa je, gospodine Markićeviću, iskoristila kompletno vreme. Meni je žao, nemate nijedan minut više. Izvolite, nastavite gospodine Momčilov.
Čudim se zašto gospodin ministar zamera da ovde postoje neki koji kritikuju i koji stalno kritikuju. Slučajno sam pripadnik opozicije i opozicija ima jedan jedini zadatak, da kritikuje. Znači, dobra opozicija isključivo kritikuje. Čudim se, kada vi stalno, evo sada ko dodola počnete mantru ko je nekad bio i šta je bio, kako je bilo sve strašno, kako je sada super dobro i kako su neki bili ministri u prošlim vremenima. Ako imate tu potrebu, okrenite se malo više iza leđa, pa se sa svojim koalicionim partnerima izjadajte lepo i kažite im šta imate. Vi ovde odgovarate za dela koja činite otkad ste vi na vlasti. Mi pričamo o događajima koji se sada nama događaju i to je čitava suština. Ta priča je stvarno već izanđala i nema potreba da je u Skupštini pričate poslanicima. Malo ste poskakivali, ne znam zbog čega, nešto ste bili uzbuđeni. Nema potrebe da budete uzbuđeni. Jeste, videlo se. Pušačima ste zapretili kako ih crni dani čekaju po hodnicima. Ne treba to da radite vi, ne treba vi tako da radite kad smo mi poslanici u pitanju. Znači, samo hoću da kažem da gospodin ministar bi bolje uradio kada bi dolazio na sednice Odbora za zdravlje. Odbor za zdravlje imao je 16 sednica. Gospodin ministar je bio na dve. To je nešto što je zabrinjavajuće, daleko više nego ako neko iz opozicije kritikuje. Po meni, možda se nećemo složiti, al' ajde da idemo dalje. Pitanje je - zašto ministar ne dolazi na sednice Odbora? To bi bilo interesantno čuti. Onda kada neko kaže - nemojte, ljudi, da krivo reči stavljate neke koje ne znače to što ste vi mislili da znače, nedobitnost, onda je to neka crna kritika. Nije. To je objektivna, realna i konstruktivna kritika. Vi možete da kažete - nije tačno, nedobitnost znači nešto drugo, to što sam mislio. Onda ste vi u pravu. Ali, vi ne vodite takvu raspravu. Vi vodite raspravu šta je bilo ranije, vi vodite u vašim objašnjenjima, prepisujete članove zakona jednostavno, tumačite prepisivanjem istih činjenica i onda nam kažete - zašto hitno, u cilju što hitnijeg stvaranja uslova za obezbeđivanje visokog nivoa zdravstvene zaštite građana. Čekajte, spustite se na zemlju. Ovo je Srbija. Vi ste videli, sami vaši službenici u Batutu su napisali da vam je opšta smrtnost od 2002. do 2006. godine za 1,6% otišla gore. To je fakat, to nije crna kritika. Vi to ne želite da znate. Vi to morate da znate ako ste jedan ministar zdravlja. To interesuje i nas narodne poslanike, koji nemamo tako odgovornu funkciju kao što vi imate. To interesuje i građane Srbije. To nije kritika, to je realnost, ali crna realnost, stvarno. Naravno, kada su bile sankcije i kada je bio rat da su neke stvari bile loše i da su krenule nizbrdo. Od 2000. godine imate kredite, imate međunarodnu zajednicu, imate tendere i rezultati su 1,6% gore smrtnost, a nerazvijene zemlje sveta i srednje razvijene uspevaju da stabilizuju opštu smrtnost. Kojim merama? Ovim za koje vi samo se deklarativno zalažete, promocijom zdravlja i prevencijom bolesti. Čitav svet raspravlja danas o ekonomskoj krizi i šta uraditi u zdravstvu u uslovima ekonomske krize. Vi putujete po svetu, kažete držite predavanja, ali to nije tema za srpski parlament. Ovde nema krize, naravno da nema za vas. To je jedna autističnost neverovatna, kada u ovom parlamentu mi ne raspravljamo o tim vitalnim problemima sistema kome ste vi na čelu. Da se manem sada ove rasprave, to je zaludna rasprava sigurno. Da se mi još malo pozabavimo ovim zakonima. Nema zlonamernosti, uložili smo razmišljajući za svaki zakon po 20-ak amandmana. Mi smo konsultovali stručnjake, nismo pametni da se znamo, vrhunske stručnjake koje Srbija ima, zajedno sa njima smo ove amandmane formulisali. Vi ne negirate, naravno, ono što mi kažemo, ali kvalifikujete. Sve ono što sam rekao kao zamerku nijednim odgovorom niste opovrgli, a držite lekciju. Spustite se na zemlju. Ministar znate šta znači? Sada, ako krenemo od ovog zakona, mučenog, za transfuziju krvi i delatnosti, koliko je tu para otišlo na projekte? Krenuo je 2002. godine projekat, pet miliona evra, pa onda još dva miliona evra, pa onda, ako pogledate šta su ciljevi i dokle smo stigli, nećete imati baš prelepu i optimističku sliku kako nam je sve dobro, kako smo imali u 2006. godini najviše davalaštvo. Ne verujem, tvrdim da smo najveće davalaštvo imali u ratnim uslovima 1999. godine i da je tada ono iznosilo 2,9%. Na Odboru za zdravlje raspravljamo o problemima transfuzije i kaže nama direktorka, gospođa Drašković, kako je sad super situacija, a na istom sajtu vidimo da procenti ne odgovaraju nekoj sjajnoj situaciji. Srbija treba da ima 4% obuhvata davalaštvom da bi svoje potrebe zadovoljila. Slavodobitno ste rekli – imali smo najveće u 2006. godini davalaštvo, a 6. juna „Politika“ i sve agencije objavljuju izveštaj agencijski - u Beogradu krvi za jedan i po dan. Pročitajte novine, pa ćete videti. Jeste, kazaće se, to je letnja nestašica, ovo, ono, ali to je naš problem. Ako mi gledamo šta je sve trebalo da iznedri ta reforma transfuziološke službe i ti projekti, u tim projektima kada je potrošeno pet miliona evra kupovali ste aparate koji se daju gratis da bi se koristile hemikalije, kupovali ste u isto vreme iz budžetskih sredstava aparate. Papire imamo, oni stoje. Vi ćete to nazvati destruktivnom kritikom, možda u odnosu na vas, ali to su fakta i činjenice. Kazali ste – agencija će biti osnovana za probleme transfuzije, biće možda pridodata agenciji za lekove. Šta ste od toga uradili? Da ne ulazimo u ono što vi uopšte ne uvažavate, dobrovoljne davaoce krvi. Evo, preda mnom pisma dve organizacije humanitarnog udruženja dobrovoljnih davalaca krvi, ti pišu i po inostranstvu, nažalost, pišu i evropskim funkcionerima. Imamo Savez dobrovoljnih davalaca krvi Republike Srbije, koji kaže da ima 10.000 članova. Da vam ne čitam šta oni nama pišu, pišu oni to i vama. Evo, samo par njihovih stavova za ovaj vaš zakon, da ne bude to zla namera jednog zlog čoveka, opijenog mržnjom – nacrt zakona ne definiše obezbeđivanje strateških rezervi krvi i proizvoda iz krvi, već sprečava stručno metodološko uputstvo. Tačno, zakon više nalikuje stručnom i metodološkom uputstvu. Iz ovog zakona treba da proistekne ili da proizađe 20 podzakonskih akata. Šta ste pisali zakon? Što je nekompletan, pa ne obuhvata ni sve ono što treba da obuhvati jedan zakon, o tome da ne pričamo. Ako uzmete Zakon o zdravstvenoj zaštiti, pa pogledate samo šta jedan zavod za transfuziju krvi treba da obavlja, pa tipizacija tkiva, pa gomila stvari, ali ovaj vaš zakon to sve neće da reguliše. Gde ćete to regulisati, podzakonskim aktima? U vreme Miloševića, kazali ste, Milošević vlada podzakonskim aktima i uredbama. Ma kakvi, Milošević je malo dete, vi vladate podzakonskim aktima i uredbama. Pobrojte koliko imate podzakonskih akata i uredbi. Šta je problem? Problem je što je to netransparentno. Mi ovde kada zakon donosimo, mi diskutujemo, raspravljamo, sučeljavamo mišljenja. Vi imate impresiju da vas mi mrzimo, da smo vam neprijatelji, šta znam, a kad vi donosite podzakonski akt, mi to ne vidimo, mi to vidimo eventualno u „Službenom glasniku“. To je problem. Ako vi meni zamerate zlonamernost, znate šta, ja sam ginekolog, sa svojim kolegama razgovarao sam – vi niste obavili završnu raspravu, njima ste ostali dužni. Obećali ste još jedno čitanje. Oni to nisu dobili i onda vi, recimo, napišete, evo, i laici mogu lako da vide da to baš nešto nije u redu. In vitro embrion jeste embrion van tela ljudskog bića. To stvarno nema smisla. Šta je pobačeni embrion? On je van ljudskog bića i to je vama in vitro. Samo prevod in vitro, šta znači, kada bi ga čovek bukvalno preveo, čovek opšte kulture zna. To stoji ovde u vašem zakonu ovako. Ne slažu se moje kolege s tim, nemojte da nas brukate. Ili, dajte definiciju šta ste nam vi čitali, vi čitate sve, vi napamet ne umete da govorite. Kažite definiciju javnog zdravlja napamet. Evo, zadovoljite me. Da vidimo na šta će to ličiti. Lečenje neplodnosti, nabrojaste sve, ama gde vam je banjsko-klimatsko lečenje? Vi to ne priznajete. To je priznata grana medicine i to je jedna od važnih grana pomoćnog lečenja. Ne, vi to preskočite i onda kažete – ovaj je zlonameran, ovaj je došao da se, eto tako, iživljava. Pa, ne može, toga u Evropi nema. Ono što je ključno, što mi vama pokušavamo da objasnimo, naravno, vi nećete to ni da uzmete u razmatranje – ne možete vi, kada su ovi zakoni u pitanju i oblasti koje regulišu, to su oblasti visokosofisticirane nauke i struke najvišeg ranga da smeštate regulaciono telo u vaše ministarstvo. Zašto? Jer ste nekompetentni za struku i za nauku. Kako se kompetentnost postiže, zna se – akademskim titulama, stručnim zvanjima i referencama. Mi smo vama dobronamerno predložili da ako već pravite upravu i locirate je kod vas, molimo, formirajte i ekspertske komisije od oko pet vrhunskih stručnjaka koji će doktrinu da donose. Gledajte, vi nabrojite gomilu stvari koje se tiču uprave, onda odjedanput doktrina na stvar, prati nauku u svetu i odlučuje šta će biti primenjivano u Srbiji. To ne može u upravi da se radi, to moraju raditi eksperti. I to kad kažem, to kažem u ime svojih kolega i oni vam to kažu. Te stvari ne mogu bez struke i nauke, srpske, inostrane, kako god hoćete, ali jednostavno ne mogu biti u upravi. Vidim da sada upoznajete zakon sa znatiželjom, pa, eto, nije loše u ovim satima iskoristiti ovo vreme i za tu delatnost. Ono što moram da kažem i kad kažemo nevladin sektor ne uvažavate, to samo ovi ljudi dobrovoljni davaoci krvi, od kojih zavisi dobrovoljno davalaštvo. Mi smo imali priliku da razgovaramo i sa ljudima koji su na dijalizi. Njih ste primili jednom, njihove primedbe jednom, i dalje ne. Niste imali snage, e, te, revolucionarne, prave, da pokušate njima da izađete u susret i da napravite taj korak kojim bi prešli Rubikon i kad bi to kadaverično davanjevašom zakonskom regulativom ipak moglo da se podigne na viši nivo. Mi ćemo imati raspravu u pojedinostima, naravno, mi ćemo iznositi sve to tada, a ono što sasvim sigurno hoću da kažem, mnoga rešenja u ovim vašim zakonima slede trag vaših postupaka u sistemu zdravstva Srbije koji mi kritikujemo i za koje smatramo, ne da ste vi odgovorni, vi ste uradili već, dugo ste na tom položaju i na kom jeste, ono što ste mogli i umeli, sada su odgovorni oni koji dalje drže i to je sasvim jasno. E, vi u ovom zakonu recimo o oplodnji, to je meni dosta blizak zakon, na kraju krajeva sam iz te struke i pazite šta vi kažete u zakonu o oplodnji – ustanove koje imaju pravo, je l' tako, da se bave ovim poslovima, i član 13. kaže ovako – pravo obavljanja postupaka biomedicinski potpomognute oplodnje imaju prvo zdravstvene ustanove odnosno delovi zdravstvene ustanove iz plana mreže zdravstvenih ustanova koje donosi Vlada. Pa onda pod broj dva – zdravstvene ustanove osnovane u privatnoj svojini u skladu sa zakonom. E sad, pazite ovako, kada je državna ustanova može i deo, a kada je privatna, e ne može. Nije vam smetalo da prikazujete dobre rezultate vantelesne oplodnje, koje ste stavili i u ovaj pamflet, gde se vidi da za pet procenata su bolji rezultati u ustanovama gde je privatno vlasništvo, i to svi znaju, da će šanse daleko veće biti za uspeh onoga, što vi kažete da treba pohvaliti. Naravno, treba pohvaliti što ste odvojili sredstva za te ljude, i to nije sporno, ali pogledajte rezultate, oni vam jasno govore. Oni su najobjektivnije merilo, a ne subjektivan osećaj ili ono što je možda nešto što već postaje kao problem u našem društvu, da se privatna praksa nalazi na marginama, potpuno isključena iz sistema, samo se ide na par ustanova s kojima se sklapaju ugovori i to je jedan primer za pokazivanje, ali nikako da sme da zaživi i da bude širih razmera. Ovi rezultati pokazuju šta može privatni sektor i oni su postignuti pre nego što ste vi uveli obavezu tim ustanovama koje su u privatnom vlasništvu, koje žele da rade, da moraju da budu bolnica. To treba znati. U zakonu za transplantaciju organa isključivo državne ustanove mogu da rade transplantaciju. Vi kažete – u Hrvatskoj ovako, tamo onako. Pa, u Hrvatskoj više uradi Merkur transplantacija nego državna bolnica. Gospodine ministre, po Ustavu našem privatno i državno vlasništvo su jednaki. Privatno vlasništvo će da reguliše mnoge probleme srpskog zdravstva. Problem su liste čekanja. Dobro znate, ako uključite i privatan sektor imaćete liste čekanja redukovane, imaćete konkurenciju zdravu. Šta vi radite? Igrate se privatne prakse u državnoj ustanovi, pre podne državni doktor, popodne državnim aparatima, koje su svi građani platili, privatni posao. Uzimamo ljudima pare iz džepa. Pacijent mora doći u poziciju, to je ono što je govorio gospodin Dimitrijević. Mi sada činimo priču, ali nažalost, nemamo prilike. Vodimo razgovore gluvih, a ovo pričam za one građane koji će u kasnim noćnim ili ranim jutarnjim satima možda ipak pogledati ovo. Dok ne obezbedite građaninu da može da bira, a to je biranje – da, hoću da idem i kod privatnog doktora i kod državnog, vi niste izjednačili i nemate pravedan i jednak odnos prema ova dva sistema. Naravno, uopšte se ne zalažem da se napravi hipertrofija. Uopšte se ne zalažem da se preko noći uvede. Imali ste projekata mali milion, da ih ne nabrajam. Onaj projekat od 50 miliona, četiri zdravstvena centra. Napravi se valjevska bolnica, Kraljevo sada razmišlja kako će da završi posao. Šta je sa Vranjem? Da li ste nešto rekli za Vranje? Da li sam nekada čuo nešto za Vranje? Vranje je deo tog projekta. Šta je sa Zrenjaninom? Završen projekat. Da čitam stavke iz Kraljevačke bolnice? Ne pada mi na pamet, to će policija i nadležni organi, a imate i papire, kruže već po Srbiji. Nažalost. To je jedan problem. Dobacuje mi sada – tenderi. Ne, to ćemo drugi put pričati, sada pričamo o ovim zakonima. Hoću da apelujem na vas. Očigledno ne čitate zakone. Pročitajte amandmane, pročitajte zakone, sravnite to. Kažite – gospodo radikali, niste ovde u pravu, ovo je materijalna neistina, ovo u rečniku ne piše, ovo u medicinskom udžbeniku ne piše. Tako da razgovaramo, ljudski ako može, pa onda ću da kažem izvinite, gospodine ministre, pogrešili smo, povlačimo amandmane. Ne, nema tog razgovora, ali ima kvalifikacije. Ko je bio u upravnom odboru nekog „š“? Ama gde ste vi sve bili, u koliko upravnih odbora ste vi bili i koliko ste se para namlatili, kada bih to uzeo da brojim, od toga bi narodu bilo zlo. Kada pričamo o ovim zakonima, ako hoćemo ozbiljno da razgovaramo, ne možemo isključiti i ono što je za mene prilično važno, a to je šta o svemu ovome govore i dobrovoljni davaoci krvi. Vi se oglušite, ja neću. Odgovorite na ovo što su napisali vama, to tražim od vas. Neću da čitam, neću da vas brukam. Odgovorite na pismo dobrovoljnih davalaca krvi. Odgovorite do čega će dovesti centralizacija? Vi ćete kazati – pa da, ne piše u zakonu. Naravno da ne piše, pisaće u podzakonskom aktu i pisaće u mreži, a mi to nećemo videti. Mi državu regionalizujemo, terate nas na legalizaciju, pravite destrukciju Srbije, a tamo gde treba da bude regionalizacija prava, to ne dozvoljavate. Šta je sistem regionalizacije dobar? Da se jednom stanovništvu na jednoj teritoriji, jasno definisanoj, omogući da ima sve što imaju svi građani Srbije. Smeje se ministar, on ima koliko mu treba, za građane baš ga briga. Smeje se i pomoćnica, ima ona dovoljno. Njen region je onaj tamo južni. Gospodin ministar ima ovaj region. Za njih je dovoljno i mogu da se smeju, i za njih je ovo zabava. Vodimo jedan tužan i neprimeren razgovor u neprimereno vreme, a ne vodimo konkretan. Podneli smo amandmane, kada budete odgovarali da vidimo šta ćete odgovoriti i da li će to biti rasprava ostrašćena, obojena mržnjom. Ili, dam vam brojke, a vi kažete – u zakonu, kaže – može žena da ide u program oplodnje veštačke do godina koje su povoljne. Šta to znači? Dam vam konkretne brojke, pogledam belgijski zakon, pogledam češki zakon, pa vama predložimo brojke, a znamo, razmišljamo o našoj populaciji. Besmisleno je donirati jajne ćelije preko 35. godine, to je negde udžbeničko znanje. Zašto to ne normirate? Ne, vi ćete to podzakonskim aktom. Zašto? Gledate li te zakone druge. A pošto ste vi vrlo skloni da izađete iz teme, načeta je priča o korupciji. Da li je svet lud, stvarno, evo sad vas to pitam. Pošto ste vi radili razne komentare i o pušenju ste govorili, nemam ništa protiv, to je zlo, uvek treba kazati neku reč i tu, ali nije baš primereno u ovo vreme kad se ovi zakoni donose u ovo doba. "GREKO'' i Kos kažu da je zdravstvo u vrhu korupcije. Nikada vi to niste primetili. Kako to? Vi ste čovek koji najviše vidi. Na najvišem ste mestu. Njegoš kaže - ko je gore taj više vidi, je l' tako? Nikada to ne pomenuste, a kaže ovaj "GREKO'' i kaže Kos, i gomila drugih kažu, ali je ovo zemlja gde se samo priča o borbi protiv korupcije i nažalost ispada da "Evropejci" su glavni verbalniprotagonisti borbe, heroji bezopasnih situacija. U priči se bore, a konkretno ne. Evo konkretnog primera, u Novom Sadu je dokazana pljačka kupovinom sterilizacije. Čudi se ministar, ne čita novine. O tome je pisano već pet puta. Predmet je ispitan do kraja. Krenuo sudija, vratio državnom tužiocu. Državni tužilac drži četiri meseca i šta onda radi? Prebaci predmet u Valjevo, a ovaj u Valjevu, šta uradi, brže bolje za tri dana odgovori - nema elemenata da se pokrene postupak. Sudija je zakazao suđenje. Sve je dokazano. Čovek koji vodi tu akciju na čelu sindikata danas mal' nije poginuo u tobožnjoj saobraćajnoj nesreći, gde mu je šoferšajbna proletela u tunelu i jedva je ostao živ, ali mu je pre toga rečeno - ti nećeš biti živ. E, moj gospodine ministre, zašto ne zaštitite i te zdravstvene radnike koji se bore istinski protiv korupcije? Ne znate. Evo, kazao sam vam. Hajde sada u akciju, hajde da se pokažete, pa da vam skinem kapu. To što pričate mantre vaše šta je bilo, kažem vam, kada budete imali sledeći put tu želju, slobodno vašim koalicionim partnerima se obratite i sve im to ispričajte, pa nastavite dalje ljubav zajedničku. To je ono što imam da vam kažem, a u raspravi u pojedinostima ćemo sve konkretno ono što smo stavili kao primedbu, želeti da čujemo vaš odgovor, a ne da slušamo vaše kvalifikacije, vaše tirade. Držte se činjenica. Porazne su one po vas. Ej, zarazne bolesti rastu u Srbiji, kažu - bolje registrovanje. Gde vam je informacioni sistem? Nemate informacioni sistem, a koliko ste projekata potrošili? Zašto nemate? Znamo, kazaćemo vam - ima sledeći zakon. Objasnićemo vam.
Gospodin Miroslav Markićević reklamira Poslovnik. Izvolite.
Poštovana predsednice, onako kako sam sabirao vreme koje jeste malo koje ima Nova Srbija za diskusiju mislim da je našoj poslaničkoj grupi ostalo minut i pet sekundi. Vaša je volja da li ćete u to da poverujete i da dozvolite da govorim tih minut i pet sekundi, ali čekao sam do 23.15 časova da izgovorim taj minut. Vaše ćutanje mi daje signal da ćete dozvolite da kažem nekoliko rečenica. Gospodine ministre, došao sam danas i ostao sam do kasnih sati sa nekim svojim planom da govorim o zdravstvu, mislim da je to sistem od 120 hiljada ljudi, ako se ne varim, u afirmativnom i pozitivnom smislu. Zašto da stalno govorimo da pet ili šest ili 2% ljudi u bilo kojoj državnoj službi koji ne rade baš dobro. Zašto jedanput da ne govorimo o 97 ili 98% ljudi koji časno, čestito i pošteno rade težak posao. Ali, posle vašeg nastupa ovde koji je bio krajnje diskriminatorski i diskvalifikatorski prema poslanicima ovde, koji ne moraju svi da budu lekari i stručni, moju diskusiju ću, ali kada bude direktan prenos, gospodine ministre, spremite se, vrlo argumentovano, teška ću pitanja da postavim, jer godinama kao pacijent gledam šta se radi po našimzdravstvenim ustanovama. Pa ćete onda morati građanima Srbije da pokažete, da obrazložite svoj vrhunski politički princip, jer niste ovde zato što ste stručni i u to ne sumnjam uopšte. Ovde ste zato što ste političar, zato što ste ministar, to je politička funkcija, da odgovorite kako ste taj princip ''stručnost ispred politike'' primenili u zdravstvenim centrima u Srbiji, iznenadićete se. Nedavno sam neopravdano bio opomenut od predsednice. Da li je moguće da niste čuli da je bolesnik bolesnika ubio vatrogasnim aparatom u jednom zdravstvenom centru? Da li je moguće da niste čuli da se pacijentima naplaćuje parking? Neću da pričam o drugim zakonima, ko je ovlašćen u ovoj zemlji da naplaćuje parking? Da li ste čuli da u jednom gradu postoji da jedan čovek dođe da da krv i dok pojede jedan sendvič, i ja sam jedan od njih, nisam baš respektabilan po broju davanja krvi, da mu se naplaćuje parking? (Predsednik: Vreme.) Znate li koliki su redovi pred ambulantama? (Predsednik: Gospodine Markićeviću, zahvaljujem. Završite rečenicu.) Čovek čeka pet sati da bude pregledan i naplati mu se parking, da li ste za to čuli? Niste verovatno, podsetiću vas, ali kad bude direktan prenos.
Složena rečenica. Gospodin Zoran Krasić ima još deset i po minuta.
Sasvim dovoljno da se ukaže na činjenicu da ovi predlozi zakona u stvari dokazuju da u Srbiji ne postoji zdravstveni sistem. Ne postoji, iako je verovatno kreator ovog stanja neko ko sedam godina u svim kombinatorikama obavlja funkciju ministra zdravlja. Zašto tvrdim da ne postoji zdravstveni sistem ili postoji neki nakaradni sistem, koji tako u zlatousnim diskusijama može da se hvali i da se prikaže kao nešto epohalno? Sistem ne postoji iz prostog razloga što onaj građanin koji 35 godina radi i nezavisno od njegove volje preduzeće u kome on radi uplaćuje doprinose za obavezno osiguranje i na teret poslodavca i teret ličnih primanja na zaposlenog, i kada posle 35 ili 40 godina radnog staža i uplate tih doprinosa ode da se pregleda, on mora da čeka, da plaća, da traži vezu. Postavlja se pitanje - gde su ta sredstva koje je on odvajao i kako je moguće da je jedan Kajzerov sistem u Srbiji, gde je tzv. tekuće finansiranje zdravstvene zaštite, dobio umesto odela na pruge beli mantil? To je pitanje o kome treba da razmatramo. Iznenadio sam se kada sam pogledao ovaj zakon koji reguliše transfuziju, odnosno tu delatnost, pa sam vrlo lako zaključio da je ta delatnost i do sada postojala u našoj zemlji i da nije bila regulisana posebnim zakonom. Prosto sam se zaprepastio jer sam zaključio da ne postoji uprava za srce, bubreg, pankreas, već da je to stvar medicinske struke i da se u finansijskom delu reguliše preko Zavoda za zdravstveno osiguranje, u onom stručno medicinskom preko Republičkog zavoda za zdravstvenu zaštitu i da je taj treći stub našeg narodnog zdravlja Ministarstvo. Sad sam došao do zaključka da veštačka oplodnja nije zdravstvena usluga, nije redovna zdravstvena usluga, da je transplantacija organa nešto novo, pa sam prvo mislio da je to moralo da se reguliše posebnim zakonom zato što se zadire u nešto što se zovu ljudska prava. Izvinite, molim vas, i kad se radi operacija na otvorenom srcu, takođe se zalazi u nešto što se zove ljudska prava. To je dokaz da nema sistema. Sistem zavisi od pojedinca i njegove sposobnosti da svojom elokvencijom učini problem toliko medijski značajnim da se onda, po sistemu Deda Mraza, javlja neko u ime Vlade kao onaj ko donosi na poklon skener i neke druge važne uređaje za funkcionisanje zdravstva. Kada se prošetam tamo gde stanujem, pa kad mi čovek kaže da bi posetio zdravstvenu stanicu na Labudovom brdu, on danas mora da ode da se prijavi da bi posle podne ili sutra došao na red, pod uslovom ako ne pada kiša. Ako pada kiša, onda nema ni te minimalne zdravstvene usluge, a tamo se ona pruža u vidu diši – ne diši, koliki je pritisak itd. I gle čuda, pa i ministar stanuje na teritoriji te opštine. Mislio sam da zdravstveni sistem podrazumeva da i onaj u selu, i onaj u gradu i onaj u Beogradu mora da ima isti nivo zdravstvene zaštite, mora da ima ista prava. Mora da mu se garantuje, država mora da mu garantuje, a država ima te svoje mehanizme i to su ta dva stuba – Zavod za zdravstvenu zaštitu i Zavod za zdravstveno osiguranje. Jedan stručni, drugi finansijski, a Ministarstvo tu kao nešto što reguliše, nešto što kontroliše, nešto što prikuplja sve i osmišljava kako treba da izgleda ta zdravstvena zaštita da se niko ne oseti ugroženim, povređenim, a pogotovo ne onaj ko je 35 godina plaćao, pa se prvi put razboli, i ode i razočara i uveri u sve ono što mu komšije pričaju. To je naš problem. A ono što mora da nas svakako zabrine, jeste – šta je uzrok da se u Srbiji ide na veštačku oplodnju? Šta? Hrana? Lekovi u mladosti? Odsustvo fizičkog vaspitanja? Mora da postoji neki razlog. Do pre 20-30 godina važila je neka rečenica da se na međi porodila i posle dva dana otišla da obrađuje tu istu njivu. Da li je moguće da je danas bez medicinske nege gotovo nemoguće da se obezbedi sigurna trudnoća. Šta se to desilo? Bavimo se posledicama, šta je uzrok? Da li je možda uzrok dva časa fizičkog vaspitanja, da li je uzrok način ishrane, neke nove navike? Da li je neki jugocilin možda uzrok? Da li su možda uzrok aditivi u kiselom mleku? Ne znam. Struka treba da da odgovor na to pitanje. Samo da vam skrenem pažnju na jednu stvar, pre tridesetak i nešto godina u okviru u to vreme SIZ-a zdravstvene zaštite povela se diskusija da li treba menjati Zakon o radnim odnosima koji bi jednostavno sprečio lekarima da imaju dvojni radni odnos. Tad sam živeo u Nišu i tad je čovek koji je dosta vedrio i oblačio u zdravstvu bio neki neuropsihijatar, zvao se Peda Vidojković, izuzetno dobar čovek i stručnjak. On je otišao u komitet i rekao, manite se ćorava posla, za dva minuta organizovaću vam štrajk belih mantila. Vidite, u ono doba pretnja je bila štrajk belih mantila, a sad se beli mantili bave nekim drugim poslovima, i tenderima, i kadroviranjem, i vezom sa farmaceutskim firmama kako bi išli na savetovanja u inostranstvo, i mnogim drugim poslovima, i jeste, činjenica je, da danas i pada kvalitet tih naših lekara i specijalista zbog nekog zaostajanja. Mi imamo i tu lekarsku kastu od koje apsolutno sve zavisi. Očekivao sam u novom sistemu da će Ministarstvo, preko ona dva stuba gde se obezbeđuju sredstva i kvalitet i ono što se zove struka, da obezbedi i ravnopravnost svih onih koji su na tržištu. Nekad smo učili da zdravstvene usluge nisu na tržištu. I kad su nam to pričali zdravstvene usluge su bile na tržištu, jer su sve zdravstvene ustanove pregovarale sa SIZ-ovima zdravstvene zaštite koliko košta neka usluga, i koliko bolnički dan, i koliko usluga može da se pruži u toku godine. Nekad su lekovi bili prilično jeftini i besplatni. Danas se plaća iako si 35 godina uporno odvajao za zdravstvenu zaštitu. Šta je sa tom solidarnošću? Ko je pojeo tu solidarnost, pošto taj Kajzerov sistem se zasniva i na vrlo značajnom delu te solidarnosti, da oni koji odvajaju doprinose praktično finansiraju i omogućavaju, kako je onima koji ne rade, kako je onima koji su penzioneri, kako je onima koji po zakonu imaju pravo na zdravstvenu zaštitu da koriste tu zdravstvenu zaštitu. Zar je moguće da Ministarstvo može da bude finansijer zdravstva? Valjda je ono samo neka transmisija koja će da najavi Vladi da u budžetu planira dodatna sredstva koja ne mogu da se obezbede iz redovnih prihoda da bi preko tih zdravstvenih institucija stručnih se posao završio.
Vreme, samo privedite kraju, molim vas. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li želi reč predstavnik ili predsednik poslaničke grupe ili još ko nije iskoristio pravo iz člana 93. Poslovnika? Ne. Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o javnom zdravlju, Predlogu zakona o transfuziološkoj delatnosti, Predlogu zakona o transplantaciji organa i Predlogu zakona o transplantaciji ćelija i tkiva, kao i Predlogu zakona o lečenju neplodnosti postupcima biomedicinski potpomognutog oplođenja. Zahvaljujem na saradnji. Zahvaljujem gospodinu ministru i gospođi Karanović, kao i svim poslanicima koji su uzeli aktivno učešće. Nastavljamo rad sutra u 10.00 časova.