Poštovane dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, kada se donosi zakon o privatizaciji ili predlažu njegove izmene i dopune, predlagač treba da ima jasnu viziju željenog i planiranog privrednog modela i sitema koji želi da ostvari, kao i jasna operativna rešenja, mehanizme i institucije tog planiranog privrednog ambijenta. Izgradnja novog privrednog ambijenta nije spontani već planski proces. Umesto da Vlada predloži novi privredni ambijent, ona kritikuje prošli sistem, što danas i nije neki veliki izazov, pošto je svima jasno da je individualna svojina mnogo efikasnija od društvene, da je korporativno upravljanje efikasnije od birokratskog, kao i da je tržište superiornije od planske privrede. Predlagač izmena Zakona o privatizaciji i dalje pojednostavljeno smatra da je privatizacija način da se društvena privreda gurne niz brdo, u čijem je podnožju sačekuje tržišna ekonomija, pa da se vidi šta će se desiti. Šta se dešava? Dešava se da imamo stotine hiljada radnika bez posla, desetine hiljada privrednih subjekata u stečaju, čitave grane industrije se gase i čitavi industrijski gradovi u Srbiji, nažalot, umiru. Međutim, veština i sposobnost Vlade je da spusti i prevede društveni privredni sistem niz litice privatizacije, uz najmanje troškove i posledice po preduzeća, radnike, pa i društvo u celini. Zato privatizacija ne sme da bude sama sebi cilj i nije čarobni štapić da reši sve privredne probleme u našoj državi, pa ni punjenje budžeta Srbije. Plašim se, pošto privatizacija ne uspeva na način kako Vlada želi, da novi privredni štapić kojim će se rešavati problemi u privredi ne bude zakon o stečaju, najavljujen za april, da po ubrzanom postupku mnoge privredne subjekte gurne u stečaj i mnoge radnike ostavi bez posla. I pored propagande da privatizacija ide planiranom brzinom, činjenice govore da je u ćorsokaku. Uzmimo samo podatke iz prošle godine - od 1.000 preduzeća planiranih da se ubrzano privatizuju, to je uradilo samo 280 preduzeća i umesto milijardu evra, ostvareno je samo 350 miliona evra,da ne govorimo o onim suštinskim ciljevima privatizacije, a tiču se promene privredne strukture, novih proizvodnih programa, novih tehnologija, povećanja proizvodnje i izvoza, a samim tim i standarda građana; nažalost, od toga nema ništa. Predloženi zakon o izmenama Zakona o privatizaciji svedoči da zakon nije uspeo da dovede do željenog koncepta privatizacije, koji je Vlada predložila. To pre svega govore članovi 1. i 11, prema njima Agencija treba da postane i potpisnik ugovora o prodaji preduzeća, tako da imamo situaciju da Agencija, pored toga što inicira, kontroliše prodaju preduzeća, sada postaje i jedini ovlašćeni potpisnik tog ugovora, tako da socijalni korpus u preduzeću, menandžment, poslovodstvo, sindikati postaju puki objekat prodaje preduzeća od strane Vlade. Smatramo da Agencija za privatizaciju nije ni kadrovski, ni organizaciono osposobljena za takav posao. Prošle godine smo usvojili izmene Zakona o preduzećima, Agencija je dobila u nadležnost da na sve značajnije odluke u društvenim preduzećima daje saglasnost. Možda to i nije sporno, ali je u praksi izazvalo dosta čekanja od strane preduzeća na neke suštinske odluke. Time smo stavili veliki broj preduzeća i menadžera sprske privrede van funkcije, da čekaju birokratska rešenja od strane Agencije, pa moram još jedanput da kažem da nije ni kadrovski ni organizaciono sposobna da se bavi time. Takođe, u članu 3, gde se govori o produženju roka za privatizaciju, smatramo da rok nije trebalo da se produži zato što treba da bude oročen, nego je trebalo Agencija i Ministarstvo za privatizaciju da se bolje organizuju i da privatizaciju završe u dogovorenom roku. Što se tiče kolektivnih ugovora, u članu 6. govori se da preduzeća ne mogu da potpisuju kolektivne ugovore u kojima se povećavaju plate zaposlenima. Smatramo da je i na taj način subjekt privatizacije stavljen u nepovoljan položaj, pa čak i u nezakonsku poziciju, jer potpisivanje kolektivnih ugovora reguliše Zakon o radu. Ovo nije prvi slučajda zakoni nisu usaglašeni međusobno i sa Ustavom Republike Srbije. Takođe, u istom članu se govori da Agencija može da obustavi privatizaciju preduzeća. Daje se blanko poverenje Agenciji da pod nekim okolnostima, mada se one u ovom zakonu ne konkretizuju, može da dozvoli obustava privatizacije. To je jedno veliko ovlašćenje i to će da doprinese daljem zaostajanju privatizacije. Što se tiče člana 14, koji govori o produženju roka od 18 meseci za ostvarivanje prava radnika od 30% kapitala - tu možemo da se složimo, iako smo mi bili za to da ostane 60%, jer smatramo da je Zakon o privatizaciji usvojen 1997. godine mnogo povoljniji za radnike. Da je on ostao na snazi, mi bismo sada već imali skoro 90% privrede privatizovano. Možemo da podržimo i član 20, koji govori o promeni procenata podele iznosa dobijenog za prodaju preduzeća. Nema sumnje da je bilo neophodno da se menja Zakon o privatizaciji. On mora i dalje da se menja. Međutim, nije dobro što Vlada i njeni eksperti ne žele da sarađuju sa ostalim zainteresovanim u procesu privatizacije, a to su, pre svega, poslodavci, eksperti i ostali nezavisni, jer sa okruglim stolovima, na kojima se samo pojavljuju ljudi iz Ministarstva sa naručenim pitanjima, nećemo daleko stići.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Dobrosavljević.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, teško je govoriti o Zakonu o privatizaciji a posmatrati ga izolovano, dakle mimo ostalih struktura sistema koje treba da na neki način definišu državu koja prolazi kroz tranziciju. Zakon o privatizaciji, hteli to mi ili ne, ne može se nikako posmatrati izolovano, bio on najbolji na svetu, imao gomilu grešaka ili ne - on se mora posmatrati u okviru ambijenta, miljea kao slike društva što kreće putem kojim srpsko društvo u ovom trenutku kreće. Da bismo na adekvatan način posmatrali tranziciju i privatizaciju u okviru nje,moramo videti nekoliko stvari koje čine ambijent. Prvo, zakonodavni, institucionalni; zatim efekte same tranzicije na celokupnu privredu našeg društva, i dalje, moramo videti kakvi su postefekti same tranzicije. Šta činiti od trenutka kada tranzicija ispuni svoj prvobitni zahtev? Posmatrajući druga društva u tranziciji, moramo doći do nekoliko zaključaka, koji se mogu komparativno primeniti na naš sistem. Prvo i osnovno, u srpskoj privredi u ovom trenutku nemamo dovoljno izgrađenih institucija, a u srpskom društvu zakonodavni sistem, koje bi mogli na adekvatan način da prate sam proces svojinske transformacije. Čitav niz zakona, neophodnih da na pravi način proprate privatizaciju, mi u ovom trenutku nemamo. Nemamo adekvatno knjigovodstvo, zakon o obligacionim odnosima kakav treba, nemamo sekundarno tržište kapitala da u ovom trenutku odgovori potrebama moderne srpske privrede. Poznato je, a na kraju krajeva to je pokazalo iskustvo i drugih zemalja u tranziciji, da institucionalni okvir, da zakonodavni okvir može jedino na adekvatan način propratiti samu privatizaciju. Pokazalo se još nekoliko stvari - šta Vlada Srbije, kao glavna u nadgledanju i sprovođenju procesa privatizacije, čini sa onim preduzećima i firmama koje tek treba da dođu na dnevni red privatizacije. Šta se radi na menadžmentu, šta se radi na poboljšanju ekonomske efikasnosti tih preduzeća i šta se radi da bi se poboljšali privredni preferencijali i performanse preduzeća što tek treba da dođu u fazu privatizacije? S druge strane, ostaje veliko pitanje - šta će se činiti sa preduzećima i firmama koje neće naći kupce, ostaće u vlasništvu države, gde će biti dominantan državni kapital? Šta činiti sa njima? Poznato je u savremenom svetu, između 18 i 30% kapitala se nalazi u okviru javnog sektora, odnosno državnog kapitala. Nekada sama po sebi privatizacija ne daje konačan odgovor na ekonomsku efikasnost. Podsetiću vas na jednu prostu stvar - krajem 80-tih privatizovana je železnica u Britaniji. Ona jeste postigla ekonomsku efikasnost, ali nije odgovorila zahtevima britanskog društva u tom trenutku. Danas je najveća žalba u Britaniji upravo na gomilu železničkih nesreća koje se dešavaju, kao i na to što su ukinute mnogobrojne železničke linije, one koje su i te kako imale svoje opravdanje za građane Velike Britanije. Ključno pitanje glasi - kakva je strategija Vlade Srbije, odnosno kakva je strategija našeg društva (ne bih to ovde vezao direktno samo za Vladu Srbije) prema onim preduzećima koja će ostati u državnom vlasništvu? Ostaje sledeće pitanje - šta činiti sa novcem od privatizacije? Najlakše je taj novac uvesti u budžet, ali zašto nismo iskoristili primer Turske krajem 80-tih godina prošlog veka? Podsetiću vas da je Turska najveći deo svog novca od privatizacije, izvršene krajem 80-tih godina, investirala u infrastrukturu, i to je stvorilo prirodne predispozicije da turska privreda bude jedna od ekspanzionih krajem 90-tih godina prošlog veka. Pored svega toga, ostaje još nekoliko pitanja, ali jedno je pre svega ključno - šta je učinjeno na stvaranju ambijenta, odnosno šta je učinjeno na stvaranju preduzetničkog duha u okviru naše zemlje i srpskog društva, šta je učinjeno da se jedan veliki broj ljudi, budući srednji sloj u ovoj zemlji, ohrabri da učestvuje u preduzetništvu, da krene putem tržišne privrede? To je nekoliko pitanja od bitnog značaja za proces tranzicije, iz kojih se sama po sebi privatizacija ne može posmatrati. Na kraju, ali ne najmanje važno, postoji jedna od stvari koja je pre svih ostalih, a to je svedruštveni konsenzus o tome kakva će biti tranzicija u ovoj zemlji. Petog oktobra, septembra i decembra 2000. godine, imali smo politički konsenzus o tome kakve treba da budu političke i institucionalne promene u našem društvu. Mi nikada nismo, za razliku od Češke, napravili društveni konsenzus o tome kakva treba da bude tranzicija. U Češkoj je to bilo, u Poljskoj, na kraju krajeva u Sloveniji, u nekim drugim zemljama takođe. Naravno, postoji ta predrasuda da političke suprotnosti i politički antagonizmi u ovoj zemlji sprečavajuveći stepen stranih investicija i veći priliv stranog kapitala u ovu zemlju. Međutim, nekoliko iskustava zemalja koje nisu bile iz istočne Evrope, tipa Španije nakon Franka, Južnoafričke Republike za vreme aparthejda ili Italije nakon Drugog svetskog rata, pokazuje da stabilnost političkih sistema nije toliko bitna, koliko su bitne institucije same zemlje, ambijent i preduzetnički duh. U tome je suština za uspešnost jedne države u procesu privatizacije i u procesu tranzicije. Nekoliko ekonomista, dobitnika Nobelove nagrade, svojevremeno, 90-tih godina, u pismu Borisu Jeljcinu, za vreme tranzicije u Rusiji, naglasili su jednu drugu stvar, a to je ne toliko privatna svojina, a ona jeste bitna zato što se istorijski pokazalo daprivatna svojina postiže najveću efikasnost u tržišnoj ekonomiji, nego pre svega konkurencija, koja je sama suština tržišne privrede i slobodnog tržišta. To je suština onoga što bi trebalo da bude tranzicija u Srbiji - podsticanje konkurencije i ohrabrivanje što većeg broja ljudi da se upuste u preduzetničke vode. Na kraju, ne najmanje važno, Srbija se danas nalazi u vrlo ozbiljnom trenutku. Ne spadam u one koji će reći, što gore za Srbiju, to bolje za političke grupacije koje se nalaze danas na suprotnom polu Vlade Republike Srbije. Naprotiv, kao što nisam bio radostan zbog Miloševićevih grešaka, ne mogu biti radostan ni zbog grešaka Vlade Srbije, jer mi ovu zemlju nismo dobili da bismo je u našim međusobnim suprotnostima i našim međusobnim sukobima doveli u isti položaj kakva je bila i za vreme Slobodana Miloševića. Mi smo ovu zemlju nasledili od naših predaka, treba da je ostavimo našim potomcima, kao ozbiljnu, uređenu zemlju, da stvorimo ambijent da dođe do izražaja suština tranzicije, a to je povećanje društvene proizvodnje i blagostanje naroda. To je sama bit tranzicije i privatizacije, koje treba u Srbiji da se odvijaju. Ne možemo se pomiriti sa tim da Vlada Srbije, da klijentela što je stekla bogatstvo za vreme bivšeg režima u ovom trenutku izvrši na srpskoj privredi prvobitnu akumulaciju kapitala; njoj nakon toga nije cilj politička, nacionalna i državna sudbina ove zemlje, već samo njihovo lično bogatstvo. To je ono što ova privatizacija i što tranzicija u Srbiji ne sme da dozvoli.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić.
U obrazloženju izmene i dopune ovog zakona stoji rečenica da je Zakon o privatizaciji donet radi bržeg privrednog razvoja i socijalne stabilnosti. Ovo obrazloženje bi možda bilo za nekoga diskutabilno, da nismo čuli ministra kako obrazlaže sve prednosti donetog zakona. Pa, reče ovako: stabilnost privrede ogleda se u tome - građani Srbije, niste ili gotovo niste imali struju dok nije bivši član SPO-a došao za ministra za privatizaciju; pa, ide i dalje - građani Srbije, možda ste u ranijem periodu nešto i radili, možda ste i primali neki dinar, možda ste i imali neku crkavicu, ali sada kada sam ja došo ovde kao reformator, e sad nemate ništa. Šta su dokazi za to - protekli period. Kako ministar analizira efekte privatizacije? Kaže: u proteklom periodu 300 miliona evra (nije nego 360 ministre, a 60 kasnije treba da pristigne; dobro pazim šta vi govorite, jer očekujem da se jednog dana ponovo vratite u SPO i budete koalicija) oprihodovano, a u ranijem periodu 30 miliona maraka. Gledajte, isti ministar i mnogi predstavnici Vlade su ubeđivali građane Srbije da u proteklom periodu finansijski efekat od privatizacije treba da bude najmanje milijardu evra. Mi srpski radikali smo vam govorili, Vojislav Šešelj je sa ove govornice rekao - mi prihvatamo privatizaciju, ali kada izglasate zakon morate poštovati pravila igre po kojima će se dalja utakmica odvijati, morate se pridržavati tih pravila. Niste slušali, ministre. Niste slušali, kao što ga ni oni u Hagu ne slušaju, za koje je rekao da su obučeni kao inkvizitori, a vi se i ponašate i radite kao oni, ali sad to nije tema. Šta ste uradili? Prva izmena i dopuna zakona - promena pravila igre. Prvo pravilo koje ste promenili je u tome što ste rekli - produžava se rok privatizacije. Kako reaguju potencijalni kupci? Sa nevericom, sa rezervom. Šta će biti sledećeg puta? Ponovo ćete nešto promeniti nekom izmenom i dopunom zakona i gde će se ljudi naći? Naći će se na ledu, neće znati šta će. Ova vlada menja pravila, stavlja izmene i dopune kako joj padne na pamet. (Nerazumljivi komentari iz sale.) Bitno je da si ti lepa, a pametnapogotovu. Kad su se pravila narušila prvi put? Prvi put, gospodo, kada ste počeli svoje privatne kalkulacije da sprovodite u procesu privatizacije. Jedan od primera za to je Beočinska fabrika cementa. Sada ovom izmenom i dopunom, pošto ste upali u sopstvene zamke, tražite veću samostalnost agencije. Zašto veću samostalnost agencije? Udarili ste glavom u zid kada je bila u pitanju šećerana u Crvenki. Tada ste videli da ste se zapetljali u svoju kombinatoriku. Sad tražite veću samostalnost. Kakav je efekat? Krajnji efekat će biti poražavajući. Kakvo će obrazloženje biti; biće - bolja budućnost, samo da se tranzicija završi i samo da mi dovedemo do kraja taj proces tranzicije. Gospodo, tako ne može. To su dva bitna pravila. Ne možete vi veću samostalnost imati. Mi smo vas tada upozoravali - privatizacija mora da bude kratka, pravedna i pravična, a vi ste počeli sa svojim privatnim kombinacijama. Sledeće, ovu izmenu i dopunu obrazlažete tehničkim pojednostavljenjem i u tome novi raspored sredstava oprihodovanih od privatizacije, pa kažete - autonomnoj pokrajini pripadaće 50%. Neće, gospodo. Autonomnoj pokrajini od današnjeg dana, kada donose svoj novi ustav, pripadaće onoliko koliko oni žele sami, koliko američki lobisti odrede, a vi ćete da saopštite srpskoj javnosti - nismo imali izbora, pretili su nam sankcijama, morali smo to da prihvatimo. Ova pojednostavljenja bih prihvatio da ste stavili u isti rang i Grad Beograd, kao što stavljate autonomnu pokrajinu. Po svim parametrima isti su Grad Beograd i autonomna pokrajina, i po privrednom razvoju i po izdvajanju Grad Beograd je viši, ali niste stavili, nego ste ga stavili u okvire lokalne samouprave. Vi, gospodo, morate da vodite računa šta radite. Ovo je najveće bogatstvo Srbije, koje vam je na raspolaganju. Vi ste odavno počeli da prodajete robu koja je i te kako vredna za Srbiju, počeli ste sve patriote da prodajete Haškom tribunalu.
Reč ima narodni poslanik Hranislav Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas na dnevnom redu imamo izmene i dopune Zakona o privatizaciji. Ovo je moralo i ranije da se desi, jer privatizacija po vašem zakonu nije dobra. Kada smo prvi put usvajali ovaj zakon ministar Vlahović reče - ovo je istorijski zakon i od njega se očekuje da donese blagostanje zemlji. Prodadoste ono što je vredno u zemlji a blagostanja nema. Sve je gore nego što je bilo. Zakon je stvarno istorijski. Mi smo očekivali daćete pre nego što bilo šta pokušate da menjate u ovom zakonu podneti izveštaj - koliko je preduzeća prodato, gde su otišle pare od prodaje preduzeća, koliko je para došlo u budžet od privatizacije, kako je napravljena raspodela, gde su utrošena sredstva, kako rade preduzeća koja su privatizovana. Vi ovaj izveštaj niste podneli, ali ćete to morati da uradite. Da li ćete to učiniti pred ovom skupštinom ili pred novom, sasvim je svejedno. Za ovo ćete jednom morati da podnosite račune. Dosta ste kritikovali Zakon o privatizaciji koji smo mi doneli, ali istina uvek izađe na videlo. Sva preduzeća privatizovana po našem zakonu posluju dobro, nijednog radnika nisu otpustili, imaju dobre lične dohotke, dok na drugoj strani preduzeća privatizovana po vašem zakonu imaju sledeće rezultate - ostalo je bez posla 100.000 radnika, u mnogim preduzećima radnici uz vašu pomoć ne primaju plate i po šest i više meseci, ministar Vlahović najavljuje uvođenje stečaja za oko 50% velikih preduzeća. Pare od prodaje preduzeća nisu otišle u razvoj privrede, krpe se rupe u budžetu, novac se koristi za dnevne potrebe, a prodaćete preduzeća i od toga neće biti mnogo vajde. Ministar Vlahović je pred ovom skupštinom obećao javnost u radu. To je tačno, jer aukciju prenosi televizija. Ali, na drugoj strani je obezbeđena tajnost kod novca koji se dobija od prodaje preduzeća.Ako bi sve bilo javno, mnogo je. Kada smo kod javnosti, kod aukcije, ovo što se radi, strašno je. Sedi nekoliko ljudi sa kartončićima, jedan čita cifre... [[Žagor.]] Da li može Milka da dođe za govornicu da govori?
Molim vas da ne ometate govornika.
Jedan čita cifre, oni dižu kartončiće, tras, tras, čas jedan diže karton, čas drugi i za pet minuta ode firma. Kad na kraju pitaš ko je kupio, za koga je kupio ili kako se zove kupac - ništa se ne zna. Ono što su radnici stvarili i po 40-50 godina proda se a da niko iz preduzeća ne može ništa, nit da utiče na to, niti da zna nešto o tome. Građani često kažu da ministru Vlahoviću ni otac ne bi dozvolio da u Srbiji prodaje šta hoće, a da nikom ne podnosi račune. Biće sigurno podnošenje računa, ali biće kasno. Građani ministra Vlahovića ne doživljavaju kao ministra za privatizaciju, već kao ministra za stečaj i rasprodaju. U članu 20. tačka 2. predviđeno je u zakonu da 50% sredstava od prodaje preduzeća ide za finansiranje razvoja privrede na području Srbije. Bilo bi ispravno i pravednije da u ovom članu zakona stoji - 50% sredstava izdvojiće se za razvoj privrede na području opštine sa čijeg područja je preduzeće koje je prodato. Šta se postiže ovim predlogom? Ravnomeran razvoj na celom području Srbije, razvoj sredine iz koje je prodato preduzeće, otvaranje novih radnih mesta u toj sredini. U suprotnom, zaustavićemo razvoj malih sredina. Sledeće pitanje koje treba razrešiti jeste privatizacija malih preduzeća do 50 radnika. Ukoliko se radnici izjasne da hoće da kupe svoje preduzeće, onda im to treba ustupiti po knjigovodstvenoj vrednosti, bez aukcije i licitacije. Na kraju, želim da vas opomenem da vodite računa o privatizaciji, jer u Bugarskoj je sprovedena privatizacija. Od 28 stručnjaka koji su radili na privatizaciji 25 je uhapšeno i da ne bude ona narodna - igra mečka kod čičinih.
Reč ima narodni poslanik Arsen Kurjački, poslanička grupa Demokratske stranke Srbije, a zatim narodni poslanik Miroljub Veljković, Srpska radikalna stranka.
Gospođo predsedavajući, gospodine ministre, kolege i koleginice poslanici, gospodin ministar u svom prvom izlaganju reče: "Pokušaću da vam dam vrlo kratku informaciju o tome šta smo mi do sada uradili, iako skupštinski odbor dobija kompletne izveštaje o toku privatizacije, sve potpisane ugovore." Postavlja se pitanje koji to skupštinski odbor dobija te silne informacije, kada Odbor za privatizaciju još nije ni konstituisan, a kamoli da počne da radi i da raspravlja o svemu ovome. Da ne govorimo o tome da ova skupština još nijednom nije dobila nikakav izveštaj o radu Vlade, a pogotovo o toku samog procesa privatizacije. Onda se postavlja pitanje na osnovu čega mi da diskutujemo ovde, da se određujemo da li smo za ove izmene i dopune zakona, da li privatizacija treba da ide u predloženom pravcu ili možda treba neki drugačiji zaokret. Ja ću se osvrnuti samo na deo načina sprovođenja privatizacije, što se vrlo često u javnosti spominje. Ministar reče: "Način na koji je postavljen koncept privatizacije daje nam mogućnost da unapred prepoznamo potencijalne kupce, da izmerimo njihov nivo kredibiliteta i u jednoj konkurentnoj proceduri odaberemo najpovoljniju varijantu privatizacije za naša preduzeća". Pitam se koje su to najpovoljnije varijante kada se za tri cementare jave svega četiri zainteresovana kupca, a za šećerane po pravilu jedan, ponegde dva. Kako da prihvatimo da su to najpovoljnije varijante, kada je u vreme sankcija prema SRJ isti inostrani kupac Lafarž za beočinsku cementaru nudio 75 miliona dolara, a sada kada je ova nova demokratska vlast priznata u svetu plaćeno je svega 50,89 miliona dolara, sa sličnim investicijama i socijalnim programom. Setimo se samo onih velikih rasprava koje su nas uveseljavale, kada je gospodin Nenad Čanak, predsednik Skupštine Vojvodine, javno pretio ministru Vlahoviću: "Nosićeš bukagije na robiji, a ugovor o prodaji će biti poništen". Ni ministar Vlahović mu naravno nije ostao dužan u prepucavanju. Gle čuda, odjednom se svi ućutaše, cementara se prodade, svi se izgleda namiriše, a samo ova država i narod ostadoše kraći za 25 miliona dolara. Niko izgleda više ne pita "di su naši novci" i koliko je para moglo ozdraviti preduzeća, koliko se moglo podeliti povoljnih kredita zanatlijama, seljacima, trgovcima, a da ne govorim o korisnicima socijalne pomoći. Posebno je pitanje u vezi ove cementare po kom osnovu se koristi laporac za proizvodnju cementa. Da li je to neko prodao prirodno blago ove naše države? Pre godinu i po dana kada smo raspraljali o pitanju prodaje prirodnog bogatstva, onda smo bili uveravani da se prirodna bogatstva neće prodavati, a sada je ostalo nejasno kako se to u Beočinu koristi laporac, po kom osnovu, da li je to koncesija, da li je to prodaja ili nešto sasvim treće i nažalost nemamo o tome nikakvih podataka. Da se osvrnemo malo na šećerane u Vojvodini. O tome je bilo puno priča. Konkretno šećerana "Jugozapadna Bačka" iz Bača prodata je, to ste svi čuli, verovali ili ne, za tri evra. Doduše, sa potpisanim ugovorom o investicijama od 2,01 milion evra i socijalnim programom od pet miliona evra. Nije obrnuto. Gospodine ministre, ovde imam zvaničan dokument Privredne komore gde piše, a to što vi nama niste dostavili i što mi nemamo, to je već nešto drugo. Dakle, to je vrlo velika razlika, kada novac morate da izbrojite odjedanput ili kada to može sukcesivno na rate. No, obzirom da je kupac svima dobro poznati "MK Komerc" iz Novog Sada, kupac još nekoliko šećerana, čiji je vlasnik dugogodišnji finansijer i funkcioner Demokratske stranke, a onda se naravno nije ni čuditi što je tako povoljno i urađeno. Ako uporedimo sa sličnom šećeranom "Šajkaška" iz Žablja, koja je prodata inostranom kupcu za 1,1 milion evra, socijalni program 7,98 miliona i investicijama od 1,05, onda računica jasno pokazuje da je naš kum ušparao samo u Baču oko tri miliona evra, a da ne spominjemo ostale šećerane. Posebno je pitanje šta bi sa opredeljenjem i zaklinjanjem ove vlade da će se proizvodni i privredni kapaciteti od vitalnog interesa za ovu državu prodavati samo strateškim partnerima tj. svetski priznatim i renomiranim proizvođačima, da bismo što pre ušli u svetske tokove privrede itd. Firma "MK Komerc" nikako ne spada u te strateške proizvođače šećera, priznate u svetu. "MK Komerc" je jedna klasična trgovinska firma i sada će verovatno postati ozbiljan proizvođač. Mnogo je raznih afera u vezi rasprodaje preduzeća bilo do sada, ali posebno mučna su bila dešavanja oko Fabrike šećera "Crvenka" iz Crvenke. Ova naša najjača šećerana prodata je za tri miliona, socijalnim programom oko 6,5 miliona i investicijama osam miliona evra. Da se malo oko toga pozabavimo. Po proceni zvanične Vladine finansijske konsultantske firme, vrednost imovine šećerane bila je 12,5 miliona evra, a po proceni naših relevantnih ustanova kapital je iznosio oko 20 miliona evra, plus prošlogodišnje urađene investicije, silos i remonti u iznosu od sedam miliona. To nije bilo uračunato. Takođe nije uračunata ni dobit preduzeća, znači razlika između potraživanja i dugovanja, koja je iznosila u datom momentu 4,5 miliona evra. Nismo računali ni postojeće zalihe šećera, niti ugovorenu avansnu proizvodnju šećerne repe na oko 13 hiljada hektara, koja će biti dovoljna za sezonu prerade 2003. godine. Ko ne zna, industrijski kapaciteti avansiraju proizvodnju industrijskog bilja, šećerne repe, suncokreta, soje i to je ozbiljna investicija za njih. Takođe je prošle godine u ovoj šećerani vrednost proizvodnje bila 33 miliona i plus tri miliona je otpadalo na melasu, na rezance, a ovo vam govori kolika je vrednost ovog privrednog subjekta koji je privatizovan. U njegovo vlasništvo, pošto je noseći privredni kapacitet dugo godina, ulazi i fudbalski stadion, bazen u Crvenki, dva odmarališta na moru i još mnogo toga, ribnjak, motel itd. Dakle, mnogo je nezakonitih stvari bilo u vezi privatizacije ove šećerane. To smo sve čitali, bili smo obavešteni preko medija, nažalost ne zvanično. Navešću samo neke podatke koje sam dobio od ljudi iz Crvenke; oni su, naravno, bili najzainteresovaniji za to. Počećemo od imenovanja člana komisije za pregovore, čoveka koji je već bio vlasnik 69 akcija preduzeća, što je protivno Uredbi o prodaji kapitala i imovine javnim tenderom. Postoji i krivična prijava upravo za to. Flagrantnoje da posle prve neuspele prodaje ne dolazi do poništavanja tendera, kako bi to trebalo po zakonu, da bi se pružila šansa novim potencijalnim kupcima, pošto prvi kupac nije prihvaćen. Međutim, dolazi samo do traženja nove ponude o Grka. Oni sa dva miliona povećavaju ponudu na tri miliona evra. Grčka firma "Helenik šugar" obaveštava agneciju da će u slučaju prihvatanja njihove ponude formirati konzorcijum, probajte da pogodite, naravno, sa firmom "MK Komerc", što je takođe bilo u tom momentu protivzakonito. U međuvremenu se ljudima preti otkazima, a na skupštini akcionara, druga prodaja, radnici su prinuđeni da se izjašnjavaju javno da li su za to ili nisu, dok su ministar Veselinov i budući vlasnici - Grci uredno sedeli ispred ibeležili kako se koji akcionar, odnosno radnik izjašnjava. Morate priznati da je to vrlo neprijatno, izjašnjavati se, a budući vlasnik sedi ispred vas i beleži kako se vi izjašnjavate. Čuvena izreka ministra Veselinova je tada bila, kada su radnici izražavali protest zbog niske cene otkupa fabrike, da nemaju radnici šta da se brinu o tome koliko će država da zaradi, na njima je da se brinu o socijalnom programu, što će reći da su samo ministri zaduženi da brinu u ovoj državi, a mi svi ostali možemo ići na odmor. Što se tiče kredibiliteta kupca, juče nam ministar nabroja sve multinacionalne kompanije koje su renomirane u svetu. U jednom stručnom časopisu Evropske unije za šećer objavljena je rang lista proizvođača šećera, gde "Helenik šugar" nije zauzeo baš tako slabo mesto na toj rang listi. O svemu ovome sam pribavio krivične prijave protiv gospodina ministra Aleksandra Vlahovića, protiv ministra Dragana Veselinova i protiv gospodina Popović Dragana iz Kule. To je taj gospodin koji je nezakonito bio imenovan u tu komisiju, a probajte da pogodite kakvu sada funkciju ima. Gospodin je, normalno, vršilac dužnosti direktora. Pogodite šta je prvo uradio - sve ove prijave je povukao, normalno, da se naše pravosuđe ne zamlaćuje takvim stvarima. O nepravilnostima aukcijske prodaje, primer iz Telečke, gde se iza jedne neuspešno nameštene prodaje odmah sprovodi druga, naravno po nižim cenama, sa mogućnošću plaćanja obezvređenim obveznicama. Nemam sada vremena da govorim, ali mogu samo da vam ilustrujem neke primere kako se prodaju neke firme. Recimo, Društveno preduzeće "Prvi maj" - Bečej prodato je za 55.000 dinara gospođi Mirjani Dragić; ne znam da li je to supruga gospodina Dragića, koji snabdeva MUP tekstilnom robom. Društveno preduzeće "Hrast" - Novi Sad je prodato za 16.000 dinara. Na jednoj baraci da kupite prozore i vrata koštalo bi više. Vrhunac, ovo smo čitali pre neki dan, "Urna" - Subotica je prodata za 169 dinara. Ne tvrdim da tu ima nekih zloupotreba, ali mislim da je zaista jako važno da se upoznamo sa svim ovim prodajama i da možemo da dobijemo odgovarajuće obrazloženje, ali ne ovakvo kakvo gospodin ministar iznosi kad ovde izađe. Ne, gospodine ministre, mi ne treba da polemišemo ovde tako što ćete vi nama održati vruće govore, izbombardovati nas sa nekim neproverljivim podacima; mi hoćemo da dobijemo pismene izveštaje, potpisane, što bi rekao naš narod omurene (sa pečatom), da mi možemo da proverimo to i da onda ukažemo vama poverenje ili nepoverenje povodom tih izveštaja. Dakle, kada svega toga nema, kada ne dobijamo nikakve izveštaje, a žalbe su velike, odijum javnosti je veliki, mi iz DSS-a predlažemo da ova skupština formira anketni odbor koji će utvrditi da li postoje ili ne postoje sve ove nepravilnosti i zloupotrebe. Tek nakon toga se mi možemo izjasniti po pitanju ovih izmena zakona i možemo podržati ili ne podržati kurs kojim ova vlada ide.
Preostalo vreme poslaničke grupe DSS je još jedan minut. Za reč se javio narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se da iskoristim pravo na repliku i odgovorim poslaniku Arsenu Kurjačkom. Što se tiče uloge Demokratske stranke u procesu privatizacije, ona je vrlo jasna [[Glasovi iz sale: Nema replike.]] Molim predsednika da odgovori da li imam pravo na repliku, s obzirom da je vrlo jasno pomenuta Demokratska stranka.
Jeste, spomenuta je Demokratska stranka. Može da se proveri u stenografskim beleškama.
Da li možemo da razgovaramo kao odgovorni ljudi ili je to nemoguće baš u svakoj prilici u parlamentu? Molim vas da mi ovo vreme ne računate. Dakle, pomenuta je uloga Demokratske stranke u procesu privatizacije i kritikovana od poslanika Demokratske stranke Srbije. S obzirom da nije neuobičajeno da istupima u javnosti DSS iskazuje više nego politički nekorektan stav naspram DS-a, odgovoriću vam vrlo jasno što se toga tiče. Demokratska stranka u privatizaciji učestvuje kao stranka koja svim svojim snagama podržava postojeći model privatizacije i korekcije koje su predmet naše skupštinske rasprave. Kritike sa kojima se suočavamo mogu da imaju politički karakter, ali sam primetio da se stalno iznosi i brani stav podele političkog i ekonomskog života, kao i kritika svake ideje političkog uticaja na ekonomski život. Ta dva stava, prisutna na strani naših kritičara, međusobno su konfotirana. Tačno je da je "MK Komerc" kupio tri šećerane u Srbiji, natenderu na kome su mogli da učestvuju i drugi. Tačno je da je ta firma kupila šećeranu u DonjemSremu, Jugozapadnoj Bačkoj i Kovačici. Šećerena koju pominjete je kupljena za tri evra, ali ne mislim da treba da kritikujem ljude koji preferiraju Demokratsku stranku Srbije zato što su za jedno drugo preduzeće nudili jedan dolar, dok je postojao drugi partner koji je nudio 6,5 miliona dolara. To je naša stvarnost. Na tržištu svako može da se pojavi i da ponudi cenu. Ako ima nekoga drugog ko nudi veću, on će i dobiti. Izvolite i recite ko je ponudio više od tri evra, ko je ponudio više investicija od dva miliona evra, više socijalnog programa od sedam miliona evra, ko je bio spreman da odgovori obavezama te šećerana od 10,7 miliona evra i da nađe novac koji će popuniti minus u radnom kapitalu od 4,2 miliona evra. To je naša stvarnost. Tačno je da je prodata cementara u Beočinu za 52 miliona dolara, a da je istovremeno, četiri godine pre toga, nuđeno 70 miliona, ali ne dolara, nego maraka. Tačno je da je za te četiri godine ta cementara propadala, da je u poslednjem mesecu pred privatizaciju republička administracija intervenisala sa 40 miliona dinara kako bi popunila minuse u cementari [[Dobacivanje iz sale.]] Dinara. Razumem da vi kao vlada u senci imate svoje kritičke stavove prema nama, ali molim vas da ih zasnivate na činjenicama. Mi danas razgovaramo o zakonu koji se menja na takav način da će 50% investicija ići ne u budžet, nego u privredu i investicije. Nemojte da nam pričate o modelima iz Turske, jer Turska nije imala uništenu privredu kao mi. Turska je imala 50 milijardi dolara godišnje subvencije od svojih saveznika. Turska nije imala 800.000 izbeglica. To je naša stvarnost. Kada kažete - dajte privredi, dajte u infrastrukturu, onda recite kome to da se uskrati. Da se uskrati pravosuđu, policiji, prosveti, zdravstvu, izbeglicama? Hajde zajedno da tražimo rešenja. Ovo je jedino racionalno rešenje. Vaučerska privatizacija ima svoje dobre strane, ali one nisu ekonomske, one su psihološke. Radnici kao osnivači tih preduzeća dobijaju akcije i postaju formalni upravljači. Gde je kapital koji će pokrenuti sva ta preduzeća? Šta se desilo sa vaučerskom privatizacijom u drugim državama, u Češkoj, u Slovačkoj, u Mađarskoj? Menjani su modeli, stvarali su se fantomski fondovi koji su preuzimali svu vlast i navodno u ime radnika zapravo kroz zloupotrebe potpuno otuđili privredu. Kada razgovaramo o modelima privatizacije, mi imamo neke vrlo jasne modele primenjivane kod nas. Imamo danas krivične prijave protiv ljudi koji su privatizovali "Dijamant", na kakav način. Koliko bi nam se puta to ponovilo da smo na to pristali? Radnici dobijaju 30% akcija preduzeća koja se privatizuju. Niko im ne brani da učestvuju u procesu privatizacije i postoje primeri privatizacije gde su radnici formirali konzorcijume i otkupljivali preduzeća. Po kojoj ceni? Po onoj koja je bila konkurentna. Nekada je to 2.000 dinara, a nekada je 25 miliona. "Soja-protein" je prodata za 25 miliona. Da li je to loš primer privatizacije? Svako preduzeće u Srbiji želimo da prodamo što je bolje moguće, ali to ne može prethodno da zavisi od nas ... (Predsednik: Narodni poslaniče, upozoravam vas na prekoračenje vremena.) Niste mi uračunali jedan minut ... (Predsednik: Jesam, uračunala sam, sada je šesti minut.) U redu. Pokušao sam da vam odgovorim kroz repliku na jedan korektan način. Predlažem vam da podržite ovo, jer je ovo jedino razumno što se danas može uraditi. Sve drugo bi možda bilo bolje, ali nije realno.
Vi ste izazvali repliku, repliku je izazvao narodni poslanik Arsen Kurjački spominjući Demokratsku stranku dva puta. (Dragan Maršićanin: Pomenuta je funkcija i stranka.) Jeste, to je izazvao narodni poslanik Arsen Kurjački kao poslanik DSS-a. Izvolite, reč ima narodni poslanik Srđan Petrović, zamenik predsednika poslaničke grupe DSS.
Poštovano predsedništvo, poštovani poslanici, čuli smo sada od prethodnog govornika da njegova stranka nema veze sa određenim privatizacijama i spomenute su tu šećerane kao nešto što je u našoj javnosti najviše pažnje zaokupilo. Čuli smo da su šećerane prodate ne po 3 evra, nego tri puta po jedan evro. Sve smo to čuli. Šta je bilo pre dve godine kada je ovaj program trebalo da dođe na dnevni red? Šta je nama obećano? Obećano nam je da ćemo imati strateške partnere iz sveta. Ministar je rekao da je obavio 150 razgovora sa strateškim partnerima, da li je to 150 puta razgovarao sa određenim gospodinom ili je to sa 150 firmi razgovarao iz sveta? Šta mi imamo danas? Imamo petnaestak završenih tendera, a na njima su četiri firme kupile preduzeća iz naše zemlje, tri šećerane i hemijska industrija. Imamo dva preduzeća iz eks-Jugoslavije i manje od 10 firmi strateških partnera iz te zapadne Evrope i sveta. Pri čemu, kako je rekao moj prethodnik, kolega iz DSS-a, teško je reći da su i oni strateški partneri. Gde je tih 150 razgovara, pitam se, gde su završili, gde su ti obećani tenderi? Čekaju 82 tendera. To je statistika i na to treba da nam odgovori ministar.
Narodni poslanik Čedomir Jovanović, kao predsednik poslaničke grupe. Vi nemate pravo na repliku, objasnila sam vam. Izvolite.
Gospođo Mićić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću ovu raspravu da preusmerim u onom pravcu gde bi morala da ide i naravno da odgovorim na neka sistemska pitanja ovde otvorena i više puta ponavljana. Mislim na odnos budžetske uloge i procesa privatizacije; na strateške partnere; na model privatizacije; na iskustva iz privatizacije; o tome danas možemo da razgovaramo, kao i o ulozi parlamenta. Počeću od Skupštine. Svaki narodni poslanik je predstavnik građana. Svaki može dobiti validne informacije o svakoj privatizaciji koja je sprovedena u ovoj zemlji od onog trenutka kada smo mi glasali za trenutno važeći model privatizacije. Svaki ugovor se nalazi u parlamentu Republike Srbije. Ne postoji ni jedan poslanik Skupštine Srbije koji može izaći za ovu govornicu i reći: tražio sam ugovor, nije mi dat na uvid; želeo sam da vidim koliko je to bilo javno; u kojim novinama su objavljeni tenderi; ko je radio procenu kapitala: da li je to radio ministar Vlahović ili najrenomiranije svetske kuće; da vidim, kako je ispoštovan taj ugovor. Dakle, neka izađe jedan poslanik i kaže da je tražio, a tako nešto nije dobio. Ne postoji. To nije tačno. Ovaj parlament učestvuje u procesu privatizacije onoliko koliko on želi i koliko mu se nameće. Nameće mu se kroz inicijativu Vlade i ovo je inicijativa nametnuta parlamentu. Što se tiče same inicijative parlamenta, mislim da ona nije dovoljna, ali ne zbog toga što to neko poslanicima brani, nego zbog toga što ih to realno ne interesuje, osim u situacijama u kojima se treba politički konfrontirati i u jednoj osiromašenoj Srbiji bacati narodu prašinu u oči. Model privatizacije se menja zbog očigledne potrebe za tako nečim. U kojim situacijama? Kada se menadžment preduzeća u privatizaciji pojavljuje kao praktični vlasnik tog preduzeća, ne formalni, ali praktični. Kada menadžment preduzeća vrši pritisak na radnike i šećerana u Crvenki je jedan očigledan primer takvog postupanja. Pomenut je ovde jedan član komisije za privatizaciju, ali nije rečeno da je tog člana predložio i jedan i drugi sindikat šećerane, Sindikat "Nezavisnost" i Samostalni sindikat. Oni su predložili tog čoveka kao svog predstavnika. Nije ga predložila Vlada Srbije, DS ili bilo ko drugi ko podržava ovaj model privatizacije, nego sami radnici; oni su se javno izjašnjavali na skupštini. Zbog čega? Zbog toga što su bili izloženi pritiscima svog menadžmenta, zbog toga što nije postojala nikakva mogućnost komunikacije kupca i radnika. Zato se ovim uskraćuje ta vrsta mogućnosti menadžmentu koji zloupotrebljava svoju poziciju. Na isti način kao prethodnih 10 godina. Pogledajte privatizaciju u Srbiji i videćete u čijim rukama se nalaze akcije. U rukama onih koji su tada vodili proces privatizacije u preduzećima. Ne u apsolutnoj meri, ali najčešće. U trenutku kada je privatizacija završena neki su to prodali. Imamo brojne primere. Pogledajte šta nam se dešava sa "Simpom", pogledajte šta se dešava sa "Jumkom", pogledajte šta se dešava sa svim pivarama u Srbiji, sa "Hemofarmom"; možemo i o tome da razgovaramo. Uspešno preduzeće otvara fabrike u inostranstvu, završilo model privatizacije po zakonu koji je postojao. Ako neko ima primedbu, neka se obrati skupštinskom odboru, neka se obrati ministru i neka traži, hoćemo kontrolu, ali to je uspešno preduzeće i radnici dobijaju platu. Ta plata je u proseku hiljadu evra i to je dobro i treba nam više takvih preduzeća. To preduzeće kupuje druga preduzeća u Srbiji. Kada kažete MK "Komerc" vi govorite o privatnoj kompaniji koja godinama u Novom Sadu pobeđuje u svim godišnjim anketama. Mi se ne stidimo što je taj čovek bio u Demokratskoj stranci, kao što ne mislimo da DSS treba da se stidi uspešnih ljudi koji ih podržavaju. To je normalno. Sve drugo je politički nonsens koji neće doneti dobro ovom društvu. Dakle, strateški partneri, a do njih se dolazi vrlo jasnom procedurom, oni su prisutni ovde. Pogledajte ko je ušao u našu farmaceutsku industriju? Ko je ušao u industriju piva? Ko je ušao u industrije koje se bave proizvodnjom čelika? To su američke kompanije, nemačke kompanije, kompanije iz našeg okruženja. Pogledajte ko je kupio "Frikom". Otvaraju se nova tržišta. To je naša stvarnost i to nije ništa loše. Koji su problemi privatizacije? Problemi privatizacije su pre svega posledica odsustva naše svesti u političkoj sferi koja odbija da kaže istinu javnosti. Mi nismo reprezentativna roba, vrlo je malo onoga što štrči u ovoj zemlji i što može da stane u korak na međunarodnom tržištu. Koja preduzeća danas možete prepoznati kada odete u Mađarsku, Austriju, Republiku Srpsku? Koja se to roba iz Srbije izvozi? Vrlo malo. Zato zajednički napor uložen u tom pravcu mora biti oslobođen političke demagogije. Pitanje budžeta. Mi imamo problem popune budžeta i to je naša stvarnost. O tome smo raspravljali kada smo govorili o Zakonu o budžetu. Onaj ko kaže, previše se daje u budžet, mora da kaže kome iz tog budžeta treba novac da se isplati. Ne postoji drugačiji način. Mi smo se opredelili za takvu vrstu politike. Ne slušamo apsolutno savete iz međunarodnih finansijskih institucija koji se tiču popravljanja standarda kroz definisanje ekonomske cene. Taj standard može biti privredni, ali nije životni. Tačno je da bi povećanjem cene EPS bio zadovoljan. Oni koji plaćaju cenu struje ne bi bili zadovoljni. Mi to nivelišemo, popravljamo. Tačno je da kažu nemojte da sprovodite takve socijalne programe, ali ih mi sprovodimo. To su takođe naše realnosti. Samo u ove tri cementare, Popovac, Kosjerić i Beočin, u socijalne programe ide 15 miliona evra, a minus odsustvo radnog kapitala u visini od 65 miliona evra. Nije tačno da su to super kvalitetne perspektivne kompanije prodate budzašto. Njih su kupile najbolje kompanije koje su mogle da se pojave na ovom prostoru. To su nemačke, francuske i grčke kompanije koje se bave proizvodnjom toga. Da li sumnjamo u grčke partnere? Mi ne. Grčka ekonomija je dobra i dajbože da mi budemo takva ekonomija vrlo brzo. Onaj ko misli da je moglo bolje, neka se uključi u tu trku, neka dođe sa svojom konkurencijom, neka kaže - mi smo nudili više. Tačno je da je jedna Valjaonica bakra otišla za 6,5 miliona dolara, a neko drugi je nudio dolar. Mi ne mislimo da osuđujemo tog čoveka što je ponudio dolar. To je njegov novac. Može dati dolar, a može i šest miliona. Možda je čovek mislio da je tako nešto ekonomska cena, a neko drugi je mislio da nije i to je završena priča. Ali, to nije minus za Demokratsku stranku Srbije, bar ne iz naše perspektive. Što se tiče drugih primedbi usmerenih na ulogu sindikata odnosno status radnika u procesu privatizacije, on je diferentan zavisno od situacije. Negde se radnici vrlo lako dogovaraju sa svojim rukovodstvom i zajedno nastupaju u procesu privatizacije tražeći partnere. Negde rukovodstva ignorišu interese radnika pa pokušavaju da se dogovore. Postoji treći slučaj, kada radnici i strateški partner naprave dogovor, a rukovodstvo taj dogovor pokušava da spreči zbog toga što ne vidi svoj interes u tom poslu. Česti su primeri kupovine preduzeća na aukcijskoj privatizaciji od strane konzorcijuma koje formiraju radnici i to je dobro. Ta privatizacija će se nastaviti još bržim tempom. Samo u prošlom mesecu ta privatizacija je imala brži tempo nego u prethodna tri. Procedura traje, zbog toga je pomeren rok i praktično data šansa radnicima da ne umanjuju svoje učešće, jer znate da smo usvojili restriktivnu stopu procenta akcija ustupljenih radnicimam ukoliko oni odugovlače privatizaciju, računajući da ćemo tako da je ubrzamo. Ali, mi danas činimo ustupak radnicima i to treba jasno reći - 30% će u svakoj situaciji, bez obzira na vremenski interval u kome se privatizacija obavlja, biti ustupljeno radnicima. To nije 50, to nije čitava firma, ali je to 30% od kompanije koja ima svoju realnu vrednost jer je u nju ušao neko kroz investicije, kroz obaveze i taj neko se zove "Henkel", "Farmako". To su vrlo ozbiljni poslovi i zato radnici imaju interesa u tome da učestvuju. Bolje je imati 30% od realne vrednosti nego 100% od nečega što nema nikakvu tržišnu vrednost. Pitajte radnike u "Zastavi" da li su oni zadovoljni kada im se kaže - izvolite, mi se nećemo mešati u vašu proizvodnju, sami rešavajte i tražite partnera; oni kažu - pomozite da nađemo. Kada nađemo nekoga, to treba podržati i prihvatiti, jer se danas u automobilskoj industriji dešavaju veliki lomovi. "Fiat", "Ford", "Pežo", "Folksvagen" zatvaraju svoje kompanije po svetu - recesija na svetskom tržištu je očigledna. Kada se neko pojavi i kaže - pomoći ćemo "Zastavi", imamo interesa - to je odlična vest. Mi zbog toga podržavamo tu vrstu politike Ministarstva za privatizaciju i smatramo da su parametri o kvalitetu potpuno jasni i da ne mogu biti osporeni onim pojedinačnim perimerima prisutnim bez obzira na vlast. U Češkoj privatizacija i danas traje posle 12 godina. Mi se nadamo da ćemo u ovoj godini, za mesec ili dva, preći taj rubikon i reći da je 50% privrede u rukama privrednika. Danas je 40% u rukama privrednika. Tih 40% proizvodi 70% naše vrednosti. To je još jedan argument za privatizaciju privrede u našoj zemlji. Šta će biti sa društvenim kapitalom? On je u dobroj meri uništen u okolnostima na koje nismo mogli da utičemo. Možda je prethodna vlast najbolje želela, ali rezultati nisu bili takvi. To se završilo pre dve godine i nema razloga da pričamo o tome. Ali, to nije sjajna perspektiva za ta preduzeća i treba im pomoći da se što pre transformišu, da promene proizvodni program, da nađu strateškog partnera, da se takmiče na tržištu, jer mi nismo najgori. Pojedinačno, mi smo kvalitetni ljudi i pitanje dobre organizacije je ono što nam je nedostajalo u svim kritičnim situacijama kada smo kao društvo stradali. Danas imamo tu dobru organizaciju. O tome ne govorimo mi sami. O tome govore oni koji nas analiziraju vrlo ozbiljno zbog toga što su njihovi interesi ozbiljni. U tim političkim konfliktima mislim da nema prostora za sumnju, bar na temi ove privatizacije; sasvim sigurno, oni argumenti koji su iznošeni su bezimeni. Niko nije ovde izašao i rekao - tražio sam dokumentaciju o šećerani ili cementari i nisu mi dali, želeo sam da vidim kako se privatizuju neka preduzeća, pa mi je to uskraćeno. Televizija u ovoj zemlji prenosi privatizaciju iako je ponekada problematično to licitiranje i igre brojevima, ali to je stvarnost i to je tržište.
Povreda Poslovnika - zamenica predsednika poslaničke grupe Srpske radikalne stranke.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, ovaj poslvonik doneli ste zajedno, vi svi iz "trulog" DOS-a: DS, DSS. U članu 97. stav 4. lepo stoji da replika ne može da traje duže od tri minuta. Molim da prema svim poslanicima imate isti stav. Neki poslanici mogu da se jave i bez da najave šta je osnov za izlazak za govornicu. To smo videli po vašem licu. Vi tek nakon toga utvrdite zbog čega je i kako poslanik izašao za govornicu. Ali, mi srpski radikali se u suštini radujemo kada dođe do sukoba između jedne i druge strane, s tim što ne verujemo baš mnogo tom sukobu.
Kakve to ima veze sa Poslovnikom sada? Reklamirali ste član i ja ću vam odgovoriti.
Veoma često se fingira taj sukob u samom parlamentu, ali se uvek dogovorite kada treba da izglasate nešto što je na štetu Srpske radikalne stranke, jer ste nas na osnovu ovog poslovnika, koji sada ne poštujete, vrlo često šikanirali, izbacivali poslanike Srpske radikalne stranke. A o ovom zakonu, koji sada navodno DSS kritikuje, postigli ste saglasnost u julu 2001. godine, kada ste ga izglasali, kao i što ste se dogovorili kada ste donosili Povelju o novoj državnoj zajednici. Tada navodno DSS neće da glasa za Povelju, a njihovi glasovi nisu ni neophodni, ali zato glasaju za Zakon o sprovođenju Ustavne povelje, tako da i kada su u pitanju ti zakoni koje smo do sada imali, a da ne navodim Zakon o saradnji sa Haškim tribunalom, gde ste takođe postigli saglasnost - jasno je da ovde nema DOS - Reforma Srbije i DSS i ostala opozicija, kako se to često u poslednje vreme u javnosti čuje. Ovde postoji "truli" DOS i postoji opozicija u Srpskoj radikalnoj stranci.
Vi ste faktički izvršili povredu Poslovnika tako što ste reklamiranje povrede Poslovnika iskoristili za repliku i miting u sali Narodne skupštine, a imate pravo da držite konferenciju za štampu svaki dan kad god hoćete. Takođe, mislim da nema povrede Poslovnika. Dala sam reč narodnom poslaniku Čedomiru Jovanoviću, to stoji u stenografskim beleškama. Nisam bila sigurna da li je tražio repliku ili reč kao šef poslaničke grupe i izgubili smo jedan minut dok mi je objašnjavao. I to sam uračunala u vreme, kao i drugim poslaničkim grupama. Ako niste zadovoljni, Administrativni odbor može dati odgovor. Reč ima narodni poslanik Miroljub Veljković. Preostalo vreme Srpske radikalne stranke je pet minuta.
Saznali smo da je Koštuničin finansijer ponudio za "Sevojno" jedan dolar, a da je Đinđićev finansijer kupio tri šećerane za šest ili tri evra. Izginuše ovde ova braća po materi, po Koštunici, izvinjavam se. Gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, privatizacija u Srbiji dramatično kasni, nepopravljivo kasni. Iskustva istočnoevropskih zemalja nam govore da pored dobre institucionalne pripreme, da bi se ovaj posao dobro završio, izuzetno je bitan rok privatizacije. Sada smo u situaciji da nam ovim izmenama i dopunama Ministarstvo za privatizaciju predlaže da ukinemo stimulativne mere. Taman sam mislio da gospodina Vlahovića pohvalim što je DSS, ove neznalice Koštuničine, optužio za populizam i demagogiju.
Narodni poslaniče, izričem vam opomenu zbog uvrede poslaničke grupe DSS i molim da vodite računa kako se izražavate.
Zato što se svi sećamo da su Koštuničini poslanici ovde frenetično aplaudirali Zakonu, a u Zakonu piše što se tiče restitucije da će biti namirena iz Fonda od 5%, a sada je ovde sasvim pogrešno potenciraju i tu je ministar u pravu. Kažu, to je denacionalizacija, to se zove restitucija, mnogo širi pojam. Taman sam mislio da pohvalim gospodina Vlahovića, kad gospodin Vlahović ustvrdi na kraju da će desetak hotela biti izuzeto. Vrlo interesantno. Dve firme su prodate, a ko su stari vlasnici tih hotela. Trenutni vlasnici su iz SAD. Znači, jedan niži činovinik američke administracije, koji se zove Vilijem Montgomeri, pritisnuo je ministra Vlahovića i rekao - to stavi na stranu. I, kako se usuđuje ministar Vlahović bez zakonskog rešenja, bez uredbe Vlade Republike Srbije, da hotel u Trsteniku ili hotel u Čačku stavi van procesa privatizacije, pa nam pominje onda hotele "Ekscelzior" itd. I dokle to da se puzi pred jednim nižim činovnikom američke administracije? Zašto je opasno što privatizacija sporo ide. Sasvim pogrešno, po nekim lošim stranama dosadašnjeg toka, ministar je zaključio da, navodno, direktori povećavaju plate, pa sada, pošto su velike plate, kupci neće da kupe. To je prosto glupost. Kada odlučim npr. da kupim neku firmu, oni povećali plate, dođem, kupim tu firmu i spustim plate, i to je to. To nikako, gospodine ministre, ne može da bude razlog da kupci ne kupe. Mnogo opasniji proces se dešava u Srbiji i o tome vi treba da informišete, ministre. Direktori društvenih firmi, očigledno ih ministar potcenjuje, to su oni stari socijalistički direktori, namazani itd, počeli su masovno da zadužuju firme neposredno pred privatizaciju. Lično sam imao u rukama aukcijsku dokumentaciju jedne vojvođanske forme, pa piše - bilansna pozicija 31. decembra 2002. godine, 47 miliona je dug, 30. juna dug127 miliona i onda je raspisana aukcija. U ta dva meseca, dok se kupovala aukcijska dokumentacija, na 219 miliona je to izašlo. To je masovan proces, tvrdim, u celoj Srbiji. Vidite kako ćute socijalisti, oni znaju kako su to radili. Znači, to je masovan proces. Dakle, ne budemo li ubrzali privatizaciju, a ministar kaže - ove godine hiljadu, a sledeće 1.200 - a šta ćemo sa ovih 3.500 do 4.000 što ostaje, to sve ide niz ladnu Moravu. Ne budemo li ubrzali privatizaciju, budite sigurni da nećemo imati šta da privatizujemo, jer ko će kupiti firmu toliko zaduženu. Oni praktično mesečno zadužuju firmu za sedam, osam, 10 miliona dinara. Pitaće ministar - ne predlažete rešenje kako ubrzati privatizaciju? Vratiti ove stimulativne mere, promeniti, dopuniti; uvesti i treći metod - zašto se beži od dokapitalizacije? Navodno, tu će da se mućka. Ne može tu da se mućka, ali nemam vremena da obrazložim zašto. Treba uvesti dva nova sredstva plaćanja, stara devizna štednja u prvom krugu, po nominalnoj vrednosti. Vidite, ljudi su dosta čekali i pošteno je da na berzi prodaju po nominalnoj vrednosti. A zašto ne i ovaj ino-dug, prema Londonskom klubu dugujemo dan-danas 6 milijardi dolara. Zašto ne ino-dug, da može da se učestvuje? I sasvim na kraju, pošto očekujem da će tačno u petom minutu da me isključi predsednik Narodne skupštine, apelovao bih na ministra da se preduzme nešto vezano za meljoradničke zadruge. Svi u ovoj sali znate, i ministar zna, da nema ni jedne zemljoradničke zadruge sa zadrugarskim kapitalom. To su fiktivne zadruge. Pre četiri-pet godina je naših desetak zadrugara dalo po 100-300 dinara, to su uglavnom radnici, ogroman državni kapital, ogromno nacionalno bogatstvo leži u tim zadrugama. Samo u Raškom i Rasinskom okrugu to je oko 40-tak zadruga. Tu treba doneti rešenje, isto rešenje kao što je bilo za društvene firme, i to treba privatizovati. Nemojte da doživimo sudbinu bugarske poljoprivrede. Oni su na kraju napravili neke likvidacione savete i likvidirali potpuno poljoporivredu, i to je u raspadu. To je jedno ogromno nacionalno bogatstvo i tu treba brzo doneti rešenje. Zahvaljujem vam se na razumevanju, a što se tiče ove kazne, nećete uspeti da mi naplatite.
Reč ima narodni poslanik Jovan Todorović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS [[pravo na repliku.]]
Dame i gospodo, imam pravo na repliku u ime poslaničke grupe SPS, na izlaganje gospodina Veljkovića. Samo bih ga podsetio u dve rečenice da u poslednje dve i po godine ni jedan direktor u iole značajnijem preduzeću u Srbiji nije socijalista, odnosno pripadnik SPS-a. Sve su promenili krizni štabovi, postavili svoje ljude, tako da je gospodin Veljković to verovatno zaboravio, kao što je i moj kolega Dragiša Marinković juče zaboravio da kaže mnogo toga. Ništa nije govorio o zakonu, ali je zaboravio da kaže kako je stekao imovinu u prethodnom vremenu, upravo u onom vremenu koje je najviše kritikovao. Tako i kolega Veljković ne bi smeo da zaboravi da je danas u privredi Srbije prava retkost naći pripadnika SPS-a na mestu direktora bilo kog preduzeća.
Reč ima narodni poslanik Zoran M. Nikolić.
Pošto imam samo minut vremena, pokušaću da sažmem šta je zapravo suština kritike DSS kad je u pitanju privatizacija: nema ekonomskih reformi bez političkih reformi. Ako u državi nemate pravni sistem, pravnu državu, sigurnost ulaganja, onda ne možete ni sprovoditi ekonomske reforme, i to je suština o kojoj mi govorimo. Ne mogu ekonomske reforme bez političkih reformi, i obrnuto. Statistika, na nju se ovde ministar često poziva, ne govori u prilog povoljnog privrednog ambijenta u državi. Da podsetim, Evropska banka za obnovu i razvoj je upravo podsticaje i konkurentnost u privredi ocenila jedinicom, privatizaciju dvojkom. Šef kancelarije Svetske banke u Evropi, gospodin Saliven, ukazao je da pravni sistem u ovoj državi nije dobar i da on lično poznaje puno investitora koji bi uložili novac, ali nisu sigurni da će njihova poslovna prava biti zaštićena. To jasno ukazuje da bez političkih neće biti ni ekonomskih promena i da moramo ići na izbore. To ukazuje da tek posle novih izbora, nove preraspodele političkih snaga, možemo krenuti u novi politički proces ekonomskih reformi. Ovako, Demokratska stranka i ova vlada jesu kočničar reformi. Dok ova vlada ne siđe sa scene, nema uspešnog nastavka reformi. Hvala.
Ima reč narodni poslanik Čedomir Jovanović, pravo na repliku.
Mogu sa žaljenjem reći da za predstavnike pojedinih stranaka, nažalost i za one koji su svojevremeno glasali za ovaj zakon definitivno su odgovorni za prilike u zemlji, čak i jedan minut može biti dovoljan za obesmišljavanje naše stvarnosti. Ovo je današnja "Politika", samo jedna novina. Na naslovnoj strani, gospodine poslaniče, možete pročitati intervju direktora Evropske banke za obnovu i razvoj. Između ostalog, na toj prvoj strani "Politike", osoba koju ste vi navodno citirali, ne znam gde ste tako nešto pronašli, kaže apsolutno suprotno od onoga što vi tvrdite. On kaže da se "posle demokratskog prevrata u Srbiji za kratko vreme postiglo izuzetno mnogo, da su reformski uspesi tako veliki da je zemlja koja je bila na začelju tranzicije izbila na lidersko mesto po brzini i uspešnosti promena, u poređenju sa drugim tranzicionim ekonomijama u regionu". Istina, govori se i o kočnicama, ali Olivije Dekamp, direktor Evropske banke za obnovu i razvoj, kaže da je parlament jedina kočnica reformi u Srbiji, i to onaj deo parlamenta koji beži iz skupštinske sale kada se raspravlja o budžetu, onaj deo parlamenta koji nam oduzima dragoceno vreme potpuno nesvrsishodnim raspravama, onaj deo parlamenta koji zaboravlja na činjenicu da je poslanik oslobođen odgovornosti za ono što kaže za skupštinskom govornicom, ali ne znači da može da kaže sve i da može da govori sve ono što je drugačije od istine i stvarnosti. To je naša stvarnost. Parlament se neće raspustiti, završiće svoj posao, biće još efikasniji. To vam garantujem, jer to zavisi od parlamentarne većine, koja je ubedljiva iu tome će uspeti. Nije tačno ono što ste rekli. Ova zemlja je uspešna i biće još uspešnija. Veoma je nesrećna, veoma je siromašna, ali oni koji nas spotiču svakoga dana, pored brojnih problema, i te kako su za to odgovorni.
Molim, pa vi ste izazvali repliku, valjda znate Poslovnik. Nema govora. Nemate ni vi, izazvala je vaša poslaničke grupa, imali ste jednom. [[Žagor.]] Reč ima narodni poslanik Miomir Ilić, preostalo vreme poslaničke grupe SPS je tri minuta. [[Žagor.]] Nije pomenut DSS uopšte, proverite stenografske beleške. Ako ste se vi prepoznali, meni je posebno žao.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, pogotovu milion nezaposlenih lica, i to onaj deo nezaposlenih koji je ovakvim modelom privatizacije ostao na ulici, kao i onaj deo koji će ostati ukoliko ovaj zakon ostane na snazi. Premijer Vlade Republike Srbije u svom govoru od 26. januara 2001. godine je rekao da je ovo Vlada brzine, ekspeditivnosti, Vlada koja neće da laže i neće da krade. Brzina i ekspeditivnost za ovih dve godine dana su nam poznati, u donošenju brzih zakona, među koje spada i ovaj zakon, koji je pokazao svoje rezultate. Rezultati su takvi da je više stotina hiljada ljudi ostalo bez posla, a od privatizacije u onom stepenu kao - privredni preporod, u pogledu tog efekta koji je Vlada nagoveštavala, nema pravih činjenica da ih ovde potvrdi ministar koji nije prisutan. Kritika na bivšu socijalističku vlast, kao i koalicionih partnera SPS-a, u smislu da Zakon o privatizaciji nije bio dobar, ne stoji i mi imamo nekoliko argumenata da to nije tačno. Zakon koji je tada važio bio je dobar, samo što nije imao rok trajanja i ograničenja. Navešću za to nekoliko primera. Holding kompanije "Bambi" Požarevac je privatizovana po starom zakonu. Ona i onda, a i sada radi veoma uspešno, kvalitetno, na svetskom je nivou. Radnici su ostali isti, niko nije otpušten, rukovodstvo je ostalo isto, rezultati su svetski. Dalje primere neću navoditi, ali brojnih primera ima. Neka ministar navede ko je od ovih privatizovanih preduzeća postigao takav proizvod da na srpskom i tržištu evropskih zemalja ima svoju cenu i pospešiće privredni razvoj. Rasprodaja privrede i privrednih društvenih preduzeća nije dobar način popunjavanja budžeta Republike Srbije, a čin trošenja za pojedine namene mi ne možemo da proverimo. Ovde ministar nije rekao gde je to utrošeno u Ministarstvu za poljoprivredu i vodoprivredu, odnosno gde je utrošeno tih sedam miliona dinara iz rasprodaje društvenih preduzeća, gde su upotrebljeni, za koje namene. Nije ni mogao zato što Vlada Republike Srbije nije ni podnela izveštaj o svom radu u periodu za dve godina dana. Da je podnela izveštaj o radu onda bi raspravljali i o Ministarstvu za privatizaciju i rasprodaju privrede, pa bi onda videli gde se to nalazimo. Nezamislivo je da u ovom postupku, kada radnici ostaju bez posla, kada reprezentativni republički sindikati apeluju na to da se ove izmene i dopuna Zakona o privatizaciji sagledaju u potpunosti, onako kako je realno, da se to ne radi, a realno je potrebno da se društveni sektor privatizuje, pa je u tome i ostvaren konsenzus svih parlamentarnih stranaka. Ovde ne vidim razloge za to i jedino je za ovih dve godine ostvaren jedan cilj - svi su složni da treba društvena svojina da se privatizuje. Ovde nijedna stranka, ni ona koja je zastupljena u parlamentu, a ni van toga, ne kaže da društveni sektor ne treba da se privatizuje, nego se pominje model, način i drugačiji prstup tom procesu privatizacije. Iz tog razloga smatramo da ovaj zakon tj. Predlog izmena i dopuna Zakona o privatizaciji Vlada treba da povuče i da stavi moratorijum na postojeći Zakon o privatizaciji. Potom: da se formira komisija u republičkom parlamentu od predstavnika svih stranaka, da se poštuje mišljenje sindikata i da se na jednom takvom zajedničkom cilju, a ovo je zajednički cilj, usaglase mišljenja i donese kvalitetan zakon, da se primeni ono što je u interesu građana Srbije, a pgotovu zaposlenih i nezaposlenih lica. SPS neće glasati za ovaj zakon zbog toga što model, pristup i način definisanja privatizacije društvenih preduzeća nije u interesu građana Srbije, pa zato smatram da Vlada Republike Srbije treba da povuče ovaj predlog zakona.
Pošto se često pominjao izveštaj Vlade Republike Srbije daću samo kratko obaveštenje - svi odbori imaju izveštaj Vlade Republike Srbije, on ima oko 1.500 strana, vrši se štampanje i izveštaj će biti dostavljen svim poslanicima. Još uvek nije odštampan dovoljan broj. Potrebno je vreme za toliko obiman materijal. Pošto su sve poslaničke grupe iskoristile dozvoljeno vreme, da li žele reč predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa? Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe "Nova Srbija".
Dame i gospodo narodni poslanici, već sam rekla gospodinu ministru da moram da postavim neka pitanja. To ću učiniti zato što imam obavezu prema građanima. Dakle, mi smo juče stavili jasnu primedbu da ovaj zakonski projekat, ukoliko ne bude usvojen razuman broj amandmana koji bi ga popravili, ne bi trebalo prihvatiti, jer ono što se događa i što je moguće, i pored Zakona o privatizaciji koji treba da uredi sve odnose u ovom procesu, jeste privatizacija na tzv. mala vrata. Juče sam pomenula slučaj "Zastave"; on tek treba da se aktuelizuje u periodu pred nama. Pošto ima indicija da postoji ekskluzivni predugovor, ministar mi je rekao da ekskluzivni predugovor sa firmom "Nenj car co" ne postoji, ali moram vas podsetiti na vašu izjavu u TV dnevniku 20. februara, posle obraćanja gospodina Pokrajca, da ukoliko se ne potpiše ugovor sa "Njukarkom" do 1. marta, a to je sutra, eto šanse i gospodinu Pokrajcu. To je izjava iz TV dnevnika. U "Blicu" 21. februara, da ne pominjem neke druge izvore, objavljen je izvod iz pisma gospodina Savićevića, predsednika upravnog odbora "Zastave", da "Zastava" ima čvrstu i ekskluzivnu opciju sa pomenutom američkom firmom do 31. marta ove godine, izuzev proizvođača automobila "VAZ" iz Rusije. Vaša i izjava prvog čoveka zaduženog za brigu o "Zastavi", predsednika upravnog odbora, kontradiktorne su. Interesuje nas i treba da se zna da li zaista taj ekskluzivni ugovor postoji. Ako postoji, onda je on nezakonit. Po kom principu se "Zastava" prodaje? Po principu tendera ili aukcije? To je ono što je bitno odgovoriti građanima Srbije, jer je "Zastava" strateška industrija u ovoj zemlji. I, još jedno pitanje, tiče se mojih Somboraca i moram da vam postavim ovde: kako mogu radnici "Sombormlina" da spreče prodaju "Sombormlina" na aukciji, tj. da spreče da se pojavi kao kupac sadašnji aktuelni direktor, protiv koga je pokrenut niz krivičnih prijava za zloupotrebe u svojoj matičnoj firmi. Presuda nije okončana. E, to je tako. Znači, to ću morati da im prenesem. [[Odgovor ministra se ne čuje.]]
Reč ima narodni poslanik Živko Selaković, zamenik predsednika poslaničke grupe "Srbija".
Gospođo predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, danas vodimo raspravu o veoma važnom zakonu tj. Predlogu zkona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. U julu mesecu 2001. godine, kada je Zakon o privatizaciji donet i zaživeo, tada sam se kritički osvrnuo na neke članove tog zakona, jer kao i svaki zakon imao je određenih propusta. Ali, ovog puta, kao odgovoran pojedinac i narodni poslanik Seljačke stranke Srbije, poslanička grupa "Srbija", osećam potrebu da ukažem na dobar gest odnosno volju Vlade Republike Srbije i ministra gospodina Vlahovića da posle uočenih nedostataka i propusta u ovom zakonu pokušaju dati nove odredbe i viziju kako bi popravili ovaj zakonu celini. To je svakako za pohvalu, a neumesno je ono što se pokušava na svaki način prikazati da je sve crno u ovom zakonu. Reč je o korigovanju pojedinih članova ovog zakona, a ne o donošenju nekakvog zakona u celini. Zato smatram da su neke kritike neosnovane kada se govori o zakonu u celini, a u njemu se vrše samo određene izmene i korigovanja. Trebalo bi i ubuduće ovo da postane praksa tj. obaveza Vlade da uočene nedostatke pojedinih zakona prilagodi sa stvarnošću i realnošću, prema našim ekonomskim i društvenim prilikama. U prilog do sada rečenom osvrnuo bih se samo na neke članove kao pozitivne primere. Ponuđenim tekstom izmena i dopuna zakona predlagač želi da otkloni nedostatke o kojima sam govorio. Naveo bih da je tako nešto urađeno u članu 4. ovog predloga, odnosno članu 24. još uvek važećeg zakona. Pozitivna izmena urađena je u članu 6. ovog predloga zakonapridodavanjem člana 26. iza člana 25. takođe važećeg zakona i da ne nabrajam još članove ovog zakona koji su takođe u pozitivnom smislu popravljeni. U toku rasprave čule su se brojne primedbe i kritike na ovaj zakon. Između ostalog da su preduzeća prodavana u bescenje, maltene poklanjana, da su bezmalo svi radnici ostali bez posla, da je uništena poljoprivreda i mnogo toga još. Bilo bi neumseno kada bih rekao da je sve idealno, da nije bilo određenih propusta i da se privatizacija idealno sprovodi, bez greške. Gde u svetu postoji sve idealno i bez grešaka? Jedino greške nema onaj koji ništa i ne radi, ali poznato je da taj ništa i nema. Na sve ove opaske, a predstavljene kao promašaj od prethodnih diskutanata, moj komentar bi bio: odakle su onda obezbeđivane penzije iz redovnog radnog odnosa, kao i poljoprivredne penzije, koje su počele nešto intenzivnije da se isplaćuju u odnosu na protekli period, kada su pre nekoliko godina kasnile po dve i više godina. Odakle pokriće u zdravstvu i školstvu i ostalim budžetskim organizacijama? Svakako je velik priliv bio baš od privatizacije. Na kraju, tekst Predloga izmena i dopuna Zakona o privatizaciji je prihvatljiv, a i određenim amandmanima, koje je prihvatila Vlada, još je malo poboljšan. Da zaključim, Seljačka stranka Srbije i poslaničk grupa "Srbija" podržaće ovaj zakon i glasati za njegovo usvajanje.
Da li se još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa prijavljuje za reč? (Ne.) Za reč se javio ministar za privredu i privatizaciju, gospodin Aleksandar Vlahović.
Vrlo kratko. Mene raduje da proces privatizacije teče javno, da o njemu svi govore. Ne samo poslanici u poslaničkim klupama, nego je čitava javnost okupirana ovim procesom i to je zaista ogromna novina uopšte za procese u tranziciji, jer obično su, a i naša praksa u prethodnom periodu govori da je privatizacija tekla daleko van očiju javnosti i niko nije znao ni ko je kupac, ni kolika je ostvarena cena, ni kolika investicija itd. Drugo, radi javnosti, Agencija za privatizaciju i Ministarstvo redovno šalju svoje izveštaje, zajedno sa svim ugovorima o toku procesa privatizacije. Poslednji decembarski izveštaj je otišao 15. januara u Skupštinu Srbije i on može da bude dostupan svakom narodnom poslaniku, osim ako narodni poslanik neće da ga pogleda. Onda je to njegov problem. Dakle, ne treba iznositi neistine za ovom govornicom, da narodni poslanici nemaju mogućnost da dobiju uvid u sve zaključene ugovore, u kompletan tok provatizacije u Srbiji. Sledeće što sam hteo da kažem, treba razlikovati sumnje i zakonitost. To što neko sumnja da privatizacija nije obavljena u skladu sa propisima, to nije automatski osnov za izricanje presude da je privatizacija nezakonita. Privatizacija, odgovorno tvrdim, teče u skladu sa zakonom, koji ste vi poslanici ogromnom većinom usvojili u junu mesecu 2001. godine, poštujući pri tome sva pravila regulisana uredbama o tenderskoj iaukcijskoj privatizaciji. Tačno je, još jednom ponavljam, da ima onih kojima privatizacija ne odgovara i ponoviću radi istinitosti: to su lobiji direktora društvenih preduzeća; oni žele da ostanu bez ikakve kontrole, da nastave sa pljačkom društvenog kapitala kroz komercijalne transakcije; jer, neka mi se samo jedan pravi razlog nađe zašto je privatizacija u Srbiji nakon 10 godina sprovođenja dala mršave rezultate, pa nakon 10 godina, 2001. godine smo imali svega 5% ukupnog društvenog kapitala privatizovano. Zašto je privatizacija permanentno zaustavljena, zbog toga da bi paralelno sa tim tekla komercijalna, siva privatizacija ili čitaj - pljačka društvenih preduzeća. Prema tome, ne treba ovde praviti jadikovke za prošlim modelima jer su nam dali rezultate sa kojima niti jedna zemlja ne bi mogla da se ponosi, nego treba sagledati šta je urađeno u prethodnom periodu. Privatizacija Beočinske fabrike cementa, svih cementara i svih šećerana, obavljena je u skladu sa zakonom. Niko od potencijalnih kupaca niti jednom nije sprečavan da kupi dokumentaciju, da ode u preduzeće, da dá veću ponudu. Niko nije na aukcijama sprečavan da kupi dokumentacju, da izađe i licitira preduzeće. Jednom sam rekao i ovde hoću javnosti da ponovim, svako ko misli da je preduzeće prodato jeftino neka izađe i neka da veću cenu, a ne da priča i jalovo kritikuje nešto što se dešava pred očima javnosti. Svakog ko hoće da dá veću cenu lično ću na leđima odneti do mesta gde se aukcijska privatizacija obavlja. Naravno, osim ako ima 200 kila. Njega neću nositi. Tu ćete na javnoj aukciji imati slučajeva: da se preduzeće prodaje po 100 puta većoj ceni od početne cene, za 6, 7, 20 miliona evra; da se preduzeće prodaje za 300, 500 ili 1.000 dinara. Ako neko misli da je jeftino i da su time radnici oštećeni, zašto ti radnici nisu skupili 1.000 dinara i platili kapital svog preduzeća. Nije moguće da 5, 10 ili 15 njih nema 1.000 dinara da naprave konzorcijum i kupe svoje preduzeće. Reći ću vam jedan primer. Fabrika "Bečej" iz Bečeja, početna cena 2.000 dinara, nije bilo kupaca, a pet radnika zapošljava. Ni tih pet radnika nije htelo da kupi svoju firmu i to me je obradovalo, jer su dobro postupili; razmišljaju tržišno, znaju da bi kupovinom te firme dobili samo dugove, samo obavezu da vraćaju nešto što je neko drugi ostavio, što je zadužio preduzeće, što ga je u prethodnom periodu tokom sprovođenja slavne besplatne privatizacije opljačkao; jer se privatizacija, zvanična, legalna, nije dešavala, a ilegalna, kroz sive komercijalne kanale, i te kako se dešavala u prethodnih 10 godina. Dakle, firma za 2.000 dinara, bez kupaca. Imali smo slučaj da po sto puta početna cena ode, jer postoji konkurencija. Ako neko kaže - mi nismo za to da Vlada ima komandnu privredu; a onda kaže - mi smo za instituciju tržišta; a onda kaže - ali smo za to da unapred odredimo kolika je cena nekog preduzeća, onda to nije dovoljno da se položi jedan semestar na Ekonomskom fakultetu u Beogradu. To je pobrkana ekonomija između administrativne i tržišne, za koju se neko, navodno, deklarativno zalaže. Tržište je, još jednom kažem, vrhovni sudija koji određuje vrednost robe.Bitno je da ni jedan kupac nije sprečen da izađe da licitira, da izađe sa najpovoljnijom ponudom i da se sve odvija pred očima javnosti, da su informacije svima dostupne, kao što su i vama ovde dostupne sve informacije o privatizaciji svakog preduzeća. Imate ih i ako vas interesuje, pogledajte, ako vas ne interesuje, mi vas ne možemo naterati da čitate izveštaje koje vam šaljemo. Gospodo, nema nikakve sumnje da je privatizacija cementara i šećerana obavljena u skladu sa zakonom i da je u svemu dosledno, od prvog dana do poslednjeg, poštovan zakon i da su poštovane uredbe. Ako ste toliko zabrinuti za privatizaciju ovih preduzeća, zašto ne pitate radnike u tim preduzećima, zašto ne pitate sindikate; oni su predlagali svoje članove tenderske komisije ne da bi privatizacija na kraju bila, kako vi kažete, van očiju, van znanja javnosti, van znanja zaposlenih u preduzeću, nego da bi oni bili aktivno uključeni. Svi mi ovde znamo da nema uspešne privatizacije bez aktivnog učešća subjekta privatizacije. Na tome ćemo insistirati. Sindikati i radnici su i do sada, a i od sada će biti uključeni u sve faze procesa privatizacije i najposle, što je najvažnije, u odlučivanje o tome koja je ponuda najbolja.
Zahvaljujem gospodinu ministru. Zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima.
Poštovana predsednice Mićić, uvažene kolege poslanici, molio bih da ova menažerija koja dobacije bude ućutkana. Poštovane kolege, obzirom da danas moramo završiti ovo naše zasedanje do ponoći,na osnovu člana 137. Poslovnika Narodne skupštine, predlažem da rasprava u pojedinostima traje najviše tri minuta. Molim Skupštinu da se o tome izjasni.
Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Siniše Mitrovića, zamenika predsednika poslaničke grupe DOS - "Reforma Srbije", da ograničimo raspravu u pojedinostima na tri minuta. Za 84, protiv 72, nije glasalo 14, od ukupno 170 prisutnih narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Prelazimo na raspravu u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Stevan Kesejić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor takođe predlaže da se ovaj amandman odbije. Da li podnosilac amandmana želi reč? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ispred poslaničke grupe SRS sam podneo amandman na član 1. izmena i dopuna ovog zakona, koji se odnosi na član 5. Zakona o privatizaciji. Naime, poslanička grupa SRS ovim amandmanom želi da se član 1. briše. Razlog se sastoji u tome što se ovim članom predviđa da Agencija za privatizaciju dobija ovlašćenja koja joj ne pripadaju, takva da ovaj parlament neće biti u mogućnosti da je kontroliše, a to je da vrši prodaju kapitala, odnosno imovine. Pored već određenih nadležnosti, kao što su promovisanje, iniciranje, sprovođenje i kontrolisanje postupka, sada će i nož i pogača biti u ruci Agencije za privatizaciju i na taj način, s obzirom na dosadašnji način privatizacije, doći će do još većih manipulacija pominjanih u našim izlaganjima u načelu. Agencija za privatizaciju nije ni činila ono što je bilo u njenoj nadležnosti. Nije radila ono što je bilo po Zakonu o privatizaciji. Naime, nije ni vršila kontrolisanje postupka privatizacije, nije dovoljno kontrolisala sprovođenje, u meri da se privatizacija sprovede pošteno i transparentno. Sve je suprotno rađeno. Za primer imam privatizaciju Apatinske pivare, gde su radnici, u stvari, obmanuti, prevareni. Imam 381 potpis radnika Apatinske pivare koji su svoje akcije prodavali na prvoj aukciji, održanoj 29. aprila 2002. godine, gde je posrednik bio BK broker, koji je izneo na prodaju akcije sa nalozima gde su dominirale cene od 1.200, 1.300 dinara, a manja količina je bila od 24.000 dinara. Međutim, ta aukcija nije uspela budući da je tadašnji direktor berze tvrdio da je ovaj korak u interesu investitora i prodavca, jer je rekao da se postigla prosečna cena od 20.000 dinara po jednoj akciji, što nije bilo tačno. Druga aukcija je takođe bila započeta. Zbog neusklađenosti časovnika neki berzanski posrednici nisu mogli učestvovali u akcijskoj ni prodaji ni kupovini. Na taj način je prekršen Zakon o kupovini i prodaji berzanskih akcija. Zbog toga je Agencija trebalo da interveniše. Ona nije vršila svoju nadležnost i kontrolisanje postupka u Apatinskoj pivari. Shodno tome, naravno, radnici su podneli tužbu koja nije rešena. Izvršena je privatizacija Apatinske pivare. Nisu vraćene pare obmanutim radnicima. Naime, tužioci-radnici pre svega ukazuju na neuobičajeni način na koji tuženi prvog reda, a to je BK broker AD iz Beograda, ima apsolutno veze, jer je Agencija za privatizaciju morala pratiti postupak i način privatizacije, pošto je privatizacija izvršena po novom Zakonu o privatizaciji. Prema tome, smatram da nadležnosti koje se sada daju Agenciji za privatizaciju ne mogu po Zakonu o agenciji za privatizaciju biti prenesene od Vlade na Agenciju. Mora ostati član 5, iako smo imali primedbu i na član 5. Zakona o privatizaciji. Član 1. koji je ...
Molim narodnog poslanika da vodi računa o vremenu.
... u vezi sa članom 5. mora biti brisan i predlažem Narodnoj skupštini da prihvati ovaj amandman.
Da li se još neko od ovlašćenih javlja za reč? Da. Izvolite. Reč ima Gordana Pop-Lazić, zamenik predsednika poslaničke grupe SRS.
Ako dozvolite samo kratko u prilog amandmana gospodina Stevana Kesejića, koji ga je obrazlagao u ime poslaničke grupe SRS. Čak obrazloženje Vlade pri odbijanju amandmana ide u prilog našem amandmanu. Naime, Vlada tvrdi da je Agencija posebna organizacija osnovana Zakonom o agenciji za privatizaciju, a nije; ta agencija je osnovana Zakonom o privatizaciji, a šta radi regulisano je Zakonom o agenciji. Čak da ste hteli da postignete ovo da Aencija može da prodaje trebalo je da se izvrše izmene Zakona o agenciji, a ne Zakona o privatizaciji. Mi smo ipak mišljenja da Agencija za privatizaciju ne može da bude ovlašćena za prodaju, jer prodavati nije isto što i organizovati i sprovoditi, kako Vlada tvrdi u obrazloženju odbijajući ovaj amandman. Vlada kaže: Agencija to već sada radi na osnovu ovlašćenja koje ima po osnovu Zakona o agenciji. To sada treba legalizovati, odnosno provući kroz ovaj zakon. Nije tačno. Prodavati nije isto što sprovoditi i organizovati. Na ovaj način u suštini Agencija uvodi neki vid privremenih mera nad svim preduzećima, mislimo da to nije u redu i da bi trebalo da se amandman usvoji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Srđan Petrović, zamenik predsednika poslaničke grupe DSS.
Poštovani predsedavajući, poštovane kolege, ovaj prvi član zakona je najvažniji i najveća je izmena vezana za zakon donet pre dve godine, jer taj član zakona suštinski menja položaj agencije u celom procesu privatizacije. Ona, umesto da inicira i kontroliše proces privatizacije, praktično postaje agencija za upravljanje društvenom svojinom, zato što je data mogućnost da i prodaje kapital. Podsetiću vas šta je po pitanju rada Agencije i uopšte te kontrole rekao ministar Vlahović pre dve godine. Citiram: "Vi danas imate pred vama zakon koji adekvatno formira ravnotežu između centralnog sprovođenja privatizacije i inicijative decentralizovane na nivo preduzeća. Kao što znate, u drugim zemljama privatizaciju je sprovodila državna agencija za privatizaciju, i to privatizaciju cele privrede. Mi nismo smatrali za shodno da privatizaciju treba da vodi samo jedna centralna agencija, jer mislimo, sigurni smo da smo u pravu, da je menadžment u našoj privredi na mnogo višem, kvalitetnijem nivou, nego što je bio u zemljama centralne Evrope početkom 90-tih godina. Zbog toga će najveći broj preduzeća imati potpuno decentralizovanu inicijativu i decentralizovan način sprovođenja privatizacije. Agencija, kao centralna institucija, koncentrisaće se samo na privatizaciju državnog kapitala i privatizaciju društvenog kapitala najvećih društvenih preduzeća". Jasno je da su Vlada i Ministarstvo za privatizaciju odustali od svog koncepta. To sigurno nije dobro u tom delu zakona o kome konkretno govorimo; DSS smatra da je to najgore rešenje u celom zakonu. Sa time se veći deo javnosti slaže, sindikati i ostala udruženja. Ne možemo da kažemo da je naš menadžment idealan, sigurno nije ovako bio dobar pre dve godine kakvim ga je nazvao ministar Vlahović, ali decentralizacija je potrebna u ovom procesu i na tom rešenju se treba zadržati. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Stevan Gudurić, zamenik predsednika poslaničke grupe. Izvolite.
Gospodine Maraviću, gospodine ministre, kada pričamo šta sve treba Agencija da radi, onda bi prvo u Agenciji trebalo da rade ljudi koji znaju posao. Pošto smo juče pričali da treba biti konkretan, pročitaću kako to njihovo znanje izgleda u slučaju Beočinske fabrike cementa. Pošto se i vi praktično svaki put na početku vašeg izlaganja sa ove govornice, od kada je počela priča o Zakonu o privatizaciji, znači još u junu 2001. godine, svaki put dohvatite Beočinske fabrike cementa. Valjda je hit. Kaže, nakon kupoprodaje Beočinske fabrike cementa od strane Lafarža, u katastru nepokretnosti u Beočinu došlo je do promene upisanog vlasnika, tako što je kao novi vlasnik upisan Lafarž. Katastar kao državna ustanova ne vodi evidenciju o promeni udela u vlasništvu kapitala, nego vodi evidenciju o promeni stvarnih prava na nepokretnostima, kao oblika apsolutnih prava. To je onih 170 miliona što smo pričali juče. Jeste, 170 miliona je, a to je skoro godinu dana kako neko nije platio naše pare. Pošto je došlo do promene vlasništva u katastru, za BFC prodavac je bio u obavezi da plati porez na promet ovog apsolutnog prava u iznosu od 5% od isplaćene kupoprodajne cene, i to na osnovu odredaba Zakona o porezu na imovinu. Ne radi se o prostoj promeni naziva firme u katastru, jer za promenu naziva firme nije nadležan katastar, nego trgovinski sud u Novom Sadu. Pošto nigde, ni u jednom zakonu, nije izričito navedeno da ovakva kupoprodaja ne podleže plaćanju poreza na promet, prodavac je bio i sada je u obavezi da opštini Beočin plati porez na promet od 5%, pošto se BFC nalazi na teritoriji opštine Beočin. Činjenica je da je u katastru promenjen vlasnik, za BFC je upisan Lafarž kao novi vlasnik, dokazano je da se ne radi ni o promeni imena BFC ni o promeni o udelu u kapitalu, nego o promeni stvarnih prava na nepokretnosti, tj. promeni prava vlasništva nad samom nepokretnom imovinom BFC, što povlači obavezu plaćanja navedenog poreza od 5% opštini Beočin. Došli smo gde je najbitniji deo, a to je šta Agencija zna ili šta u principu uglavnom ne zna, zato što je Agencija tvrdila za privatizaciju da je u pitanju promet samo dela društvenog kapitala, koji je navodno oslobođen poreza na promet ( da je tako onda ne bi bilo nikakvih promena u katastru posle prodaje BFC), a na osnovu već pomenutog Zakona o porezu na imovinu. Postoji opšta obaveza plaćanja poreza na promenu svakog udela u kapitalu, određenost kupoprodajne cene i nigde u ovom ili drugom zakonu prodaja društvenog kapitala nije oslobođena plaćanja ovog poreza. Pošto ste ovde tvrdili da se neke elementarne stvari još u prvom semestru na Ekonomskom fakultetu uče, ovo bi trebalo verovatno na nekom od tih semestara da se naučilo. Izgleda da neki možda od toga fakulteta imaju pet ili 150 kilometara, koliko im je daleko od kuće, ali nemaju fakultet ili nemaju znanje koje bi fakultet trebalo da im da, pošto je njihovo tumačenje, a to je vaše Ministarstvo, bilo nakaradno. U konkretnom slučaju, prodavac je neprijavljivanjem i neplaćanjem navedenog poreza na promet apsolutnih prava opštini Beočin, obzirom na protok više od 15 dana od momenta kupoprodaje, učinio krivično delo. Ministre, moraćemo tu vašu Agenciju da tužimo, da ona izmiri ono što je dužna. Beočin će te svoje pare dobiti od ove, od neke sledeće ili od neke treće vlade, jedino što taksimetar uredno otkucava kamate, zato što niko nije toliko moćan da ukrade opštini Beočin ono što je njeno. To što mi imamo više od drugih, verovatno je to malo splet nekih prirodnih okolnosti, ali kod toga mi trpimo prašinu i sve ostalo, a ne trpi niko u Beogradu, u Vladi, u Agenciji, trpimo mi u Beočinu. Trpimo sada još više od kada ste to prodali "Lafaržu", zato što Beočin nikada ekološki lošije izgledao nije, a i danas, kao i juče, pozivam vas da dođete u Beočin i da se sami uverite. Vi ste slali kolegu u Crvenku, a ja ću doći svojim autom da vas odvezem u Beočin i vratiću vas nazad.
Da li se još neko od ovlašćenih predlagača javlja za reč? Reč ima Jovan Todorović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, zaista pitanje ovlašćenja Agencije da prodaje društveni kapital i imovinu u preduzećima koja se privatizuju najviše interesovanja izaziva i u ovoj skupštini i u javnosti. Gospodin Vlahović u svom pređašnjem izlaganju, pre nekoliko minuta, reče svim kritičarima ovakvih ili sličnih rešenja - zašto ne pitate sindikat? Taj isti sindikat je razgovarao sa gospodinom Vlahovićem 15. januara 2003. godine. To je bio Savez samostalnih sindikata Srbije. Predložio je osam amandmana, a ni jedan od njih nije prihvaćen od strane Vlade, odnosno ministra. Kažu: "S obzirom da smo iz sredstava javnog informisanja saznali da nije prihvaćen ni jedan naš amandman, ocenjujemo potrebnim da vas upozorimo-prvo, sa našeg stanovišta katastrofalno je predloženo rešenje da se ništa ne pita onaj subjekt privatizacije čiji se kapital, odnosno imovina prodaje. Naime, Agenciji za privatizaciju, koja po važećim zakonskim rešenjima ima funkcije promocije, iniciranja, sprovođenja i kontrole procesa privatizacije, ne treba dati i funkciju prodaje kapitala, odnosno imovine subjekta privatizacije, jer je nespojivo da jedno isto telo, tj. organ vrši funkciju prodaje i kontrole te iste prodaje kapitala, odnosno imovine." To je samo jedno od naznačenih upozorenja Saveza samostalnih sindikata Srbije, dostavljeno svim poslanicima u Narodnoj skupštini juče, 27. februara 2003. godine, pod brojem 139, sa potpisom predsednika prof. Milenka Smiljanića. Postavlja se pitanje: zašto je neophodno dati tolika ovlašćenja Agenciji? Šta je uporište u zakonskom smislu za takva ovlašćenja Agenciji? Da li uporište ima u Ustavu - nema. Da li ima u Zakonu o privatizaciji koji je do sada važio - nema. Da li ima uporište u nekim drugim zakonima u ovoj zemlji - nema. Ima samo u potrebi Vlade da na ovaj način, navodno, ubrza proces privatizacije. Tvrdim da će zbog ovakvog rešenja proces privatizacije biti usporen. Još nešto povodom ovog amandmana, ali i uopšte rasprave o amandmanima i u načelu. Tužna je činjenica da mi danas u Skupštini razgovaramo i o Zakonu u načelu i o amandmanima, a da pri tome nemamo mišljenje nadležnog odbora. Nemamo ni jedno mišljenje Odbora za privatizaciju povodom zakona danas u proceduri. Pokušano je na poslovnički pogrešan način da se ta nadležnost da Odboru za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom i Zakon u načelu nije prošao na tom odboru. Nije se ni razgovaralo o amandmanima. Vlada je jednostavno odbacila sve amandmane koji su se našli u ovoj proceduri, ma koliko da su bili prihvatljivi sa stanovišta sindikata, i radnika i poslodavaca, a i Vlade kao takve. Pitam - kada ćemo konačno početi da razgovaramo o ovim temama na Odboru za privatizaciju? Kada će poslanička većina u ovom parlamentu dozvoliti poslaničkim grupama da daju svoje predstavnike u Odbor za privatizacijui da razgovaraju o ovim izveštajima koji su navodno negde u odborima, a koje kao poslanik vrlo zainteresovan za tu temu nisam imao prilike da vidim, a verujem ni većina vas koja danas razgovara o ovim pitanjima. Zato mislim da treba ovaj amandman Vlada da prihvati i da izbegne sve moguće negativne posledice koje će iz toga da proisteknu, a između ostalog, i sporove pred Ustavnim sudom. Jednostavno, mi ćemo usporiti privatizaciju i time poslati jedan indirektan loš signal eventualno zainteresovanim da kupe ta naša preduzeća, za koje nam se jako žuri da ih prodamo, da bismo napunili budžet i finansirali neke stavke iz tog budžeta.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč? Po Poslovniku, za reč se javlja zamenik predsednika poslaničke grupe Srpske radikalne stranke, narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Gospodine predsedavajući, imajući u vidu broj poslanika trenutno u sali, očigledno je da Vlada Srbije nema podršku parlamentarne većine za svoje predloge zakona i očigledno je da će gospodin Vlahović doživeti istu sudbinu kao i gospodin Pitić sa Zakonom o koncesijama. Molim vas da utvrdite kvorum i da gospođi Mićić prenesete da je krajnje vreme da stavi na dnevni red inicijativu poslanika Srpske radikalne stranke za izglasavanje nepoverenja Vladi Republike Srbije.
Narodni poslanik Gordana Pop-Lazić traži utvrđivanje kvoruma po članu 82. Poslovnika Skupštine. Molim narodne poslanike da ubace identifikacione kartice u svoje poslaničke jedincice. (Utvrđivanje kvoruma.) Konstatujemo da imamo kvorum. Za reč se javio ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SSJ, narodni poslanik Petar Petrović.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče poslaničkog kluba SSJ, i mi smatramo da je ovaj amandman prihvatljiv. Iz prostog razloga, a zbog šire javnosti, želeo bih samo da pročitam prvo šta je predviđao postojeći član 5. Zakona o privatizaciji. On je govorio o tome da Agencija za privatizaciju jeste pravno lice koje promoviše, inicira, sprovodi i kontroliše postupak privatizacije u skladu sa zakonom. Vlada, odnosno resorno ministarstvo, sada nam predlažu da se, pored ovih ovlašćenja, Agenciji daje i sledeće, a to je da prodaje kapital, odnosno imovinu, pa mi iz SSJ pitamo - da li je normalno da ona, u ovom slučaju Agencija, koja inicira, promoviše prodaju kapitala, treba taj kapital i da prodaje, i istovremeno da vrši kontrolu kako je izvršena prodaja. Pa molim vas, da li je to logično, samo to pitamo. Morao bi neki drugi organ makar da kontroliše tu prodaju, da vrši iniciranje ili da vrši samo prodaju. Nemoguće je i neozbiljno da se jednoj agencijidaje ovoliko ovlašćenja, i posle govorimo o transparentnosti rada oko prodaje, odnosno privatizacije. Iz tog razloga podržaćemo ovaj amandman.
Hvala. Da li se još neko drugi javlja za reč od ovlašćenih predstavnika? (Ne.) Prelazimo na član 2. Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Dragan Jovanović, u ime podnosilaca amandmana.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SPS podnela je amandman na član 2. Govoreći o ovom zakonu juče, u načelu, rekao sam da je uslov uspešnosti sprovođenja privatizacije konsenzus svih političkih partija o tom zakonu. Rekao sam da zato postoji 90% uslova, da su sve stranke, svih 90 poslanika, za obaveznu i oročenu privatizaciju. Jedina prepreka je arogancija i osionost vladajuće koalicije, koja na tu temu neće da razgovara. Na član 2. podneli smo amandman iz dva dela. Prvi deo govori o onome ko ne može da bude učesnik u privatizaciji, pošto se predlaže da učesnik privatizacije ne može biti domaće pravno lice koje ima dugove prema subjektu privatizacije. Mi tražimo da se briše "domaće", da bude pravno lice koje ima dugove prema subjektu privatizaciji. Zašto bi stranac koji ima dugove prema subjektu privatizacije mogao da bude učesnik privatizacije i da, teoretski rečeno, za petinu ili desetinu na aukciji otkupi firmu, a time i sopstvene dugove. Mnogo ozbiljnija primedba je na drugi deo ovog člana, prema kome u privatizaciji ne može učestvovati pravno lice sa većinskim društvenim kapitalom. Ovo je jako opasan član i on vuče kontinuitet načina sprovođenja zakona. Praksa je pokazala da se konstantno radilo na obaranju vrednosti društvenog kapitala, odnosno urušavanju preduzeća, od prvog dana, znači počev od ulaska kriznih štabova (daću vam jednoga dana i tu analizu, koliko su krizni štabovi oborili realnu tržišnu vrednost kapitala, tako što su oni koji su duvali u trubu, pištaljku, palili Skupštinu, ušli da budu menadžeri u velikim sistemima, čak i sa šest i sedam hiljada radnika). Dalje, malo se uradilo na tome da se poveća vrednost kapitala, pre nego što se izađe na tržište. Bilo je firmi kojima je malo falilo da počnu uspešno da rade, da time postignu veću cenu, da time i Vlada i budžet (na kraju mi smo protivnici ulaska para u budžet) uzmu veću cenu. Evo vam sada još jednog primera - zašto preduzeće sa društvenim kapitalom ne bi moglo da kupi drugo preduzeće sa društvenim kapitalom, ako time zaokružuje svoj proces rada i povećava sopstvenu vrednost? Pa to vam je ljudi isto kao kad imate kola, a nemate dva točka. Vi nećete kola da terate šlep službom na pijacu, nego ćete da stavite točkove, pa ćete da povećate vrednost. Običan čovek kada prodaje kravu, on joj ne polomi obe noge, pa da je tera na pijacu, može da je tera onda na klanicu, ali je vrednost duplo manja.Znači, malo se napora čini za povećanje vrednosti kapitala. Mislim da ministar ovo radi po narudžbini, sarađivao sam sa njim,on o mnogim stvarima ovako ne misli, ali radi po principu "veži konja gde ti gazda kaže". Hoću da vam kažem da je obrazloženje tanko i ovo što Čeda dobacuje - ukidanje društvenog kapitala, slažemo se, SPS je na zadnjem kongresu rekla - nema društvene svojine. Međutim, privatizacija je oročena, ništa ne menja, ništa to ne ubrzava. Prema tome, i onaj društveni subjekt koji kupi - npr. pravite kaiševe, nemate sponce, prodaju se radionice za sponce, zaokružite firmu, prodate celu fabriku kaiševa mnogo skuplje nego iz delova, nema smetnji, nema osporavanja - mora sutra da proda tu firmu, ali vrednost se povećava. Znate, nije sve u brzini i nije tačno da se povećava brzina privatizacije i brzina nestanka društvene svojine. Ovo mi liči na malog Đokicu koji treba da napiše brzo domaći zadatak pa da ide da se igra, a on uradi svih pet zadataka netačno, ali je završio posao. Time što uspešno društveno preduzeće može do trenutka kada se privatizuje da kupi neku radionicu ili nešto što zaokružuje proces neće usporiti privatizaciju. Neće to da bude toliko često, ali samo isključivanje mogućnosti ukazuje da principi nisu u redu. Ako se o tome ozbiljno razmisli, videće se da obrazloženje ne stoji da će to da uspori privatizaciju, jer ako mora do 2005, onda mora i zbirno i pojedinačno, a vrednost može da se i uveća; znači, niko ne može da garantuje da nema takvih slučajeva.
Reč ima Čedomir Jovanović, predsednik poslaničke grupe DOS-Reforma Srbije.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je dovostruko opasan amandman. Prvo, zbog toga što mi zapravo ovaj sledeći model privatizacije pokušavamo da promenimo, da promenimo karakter vlasništva. Mi sprovodimo privatizaciju da bismo se oslobodili društvene svojine i zbog toga je u jednom smislu ovaj amandman neprihvatljiv, jer on prolongira promenu svojinskog vlasnika. S druge strane, uvećanjem društvenog kapitala sa oročenom privatizacijom vi dolazite u opasnost da obesmišljavate sopstveni kapital, što je ozbiljan problem. Spajate tri društvena preduzeća koja imaju nominalni kapital svako po sto evra i onda to u zbiru vredi 300 evra, a privatizacija oročena do 2005, a govorimo i o 2004. Zašto mislite da će neko na tržištu da ponudi 300 evra, a ne 100, kada zna da morate da se privatizujete u roku od godinu dana? To je dvostruko opasan amandman, iako on ima u svojoj suštini i neka logična obrazloženja. Tačno je da može da postoji neko društveno preduzeće, koje će možda kroz integraciju sa drugim društvenim preduzećem da zaokruži kompleks proizvodnje. Međutim, rešenje za taj problem se ne vidi iz ove perspektive o kojoj govori ovaj amandman. Najkraći put za rešenje ovog problema je brza privatizacija jednog društvenog preduzeća i onda ono ulazi u trku za ovo drugo. Verujte da će svaka agencija za privatizciju, svako ministarstvo, takav proces podržati i to se radi. Vi znate da mi kroz proces privatizacije glomazna društvena preduzeća delimo, da privatizujemo ono što može u prvoj fazi, a od onog što ne može pravimo logične integracije za drugu fazu, ali ovo je dvostruko opasan amandman i iz tih razloga. On ne ubrzava proces vlasništva, a sa druge strane može da obezvredi tj. obesmisli kapital koji se tako integriše.
Reč ima Jovan Todorović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS.
Dame i gospodo narodni poslanici, stoji ovo što kaže Čeda Jovanović, ali nije privatizacija sama po sebi cilj i ne mora jedino brzina u privatizaciji da se razmatra prilikom ocenjivanja koliko je ovaj amandman koristan ili nije. Pa, valjda je i onome ko prodaje, pa makar to bila agencija, Vlada ili sam subjekt privatizacije, važno i po kojoj će se ceni nešto prodati. Ako mi omogućimo da jedno društveno preduzeće, koje sada u suštini radi sa smanjenim kapacietetom, kupovinom dela društvenog preduzeća ili drugog društvenog preduzeća, upotpunjuje svoju strukturu kapitala, povećava efikasnost, pa objektivno je da se o čekuje i povećanje realne cene pri prodaji tog preduzeća. Dakle, sa stanovišta cilja važniji je ovaj drugi momenat, pogotovu što nema nikakve opasnosti da se time dovede u pitanje uopšte privatizacija. Zašto ne bismo popravili strukturu, popravili materijalni položaj radnika, obezbedili socijalni status takav da zahteva manja ulaganja po osnovu socijalnog programa, a više sredstava za investiranje i za budžet Republike Srbije. Dakle, to je suština amandmana koji smo mi hteli da ovde razjasnimo. I drugo, što je isto tako važno, ma koliko da će se to nekome učiniti nelogično, pa Ustav koji je na snazi podrazumeva da su svi oblici svojine ravnopravni, i privatna, i društvena, i državna i zadružna svojina. Prema tome, ne možete pre promene Ustava izbrisati pravo društvenog preduzeća na život u naredne četiri godine. A, nekad dopuna znači upravo život tog preduzeća. I ne samo to - život preduzeća, zaposlenih, nego i mnogo toga drugog što je u toj sredini vezano za jedno takvo preduzeće. Dakle, to je suština i mislim da o tome valja razmišljati na taj način. Nismo mi ovde hteli da vratimo društvenu svojinu, da je oživimo, da definitivno zaustavimo privatizaciju, nego upravo obrnuto, da ako hoćete i na ovaj način, iako se to čini nelogičnim, ubrzamo privatizaciju, ali sa cenom koja će biti pristupačna, realna i sigurno korisna za sve građane u Srbiji.
Hvala. Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Vučurović. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Božidar Vučurović.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvi deo mog amandmana se odnosi na amandman SPS, gde sam predložio da se deo teksta "domaće pravno lice koje posluje većinskim društvenim kapitalom ili" briše. Čuli smo argumente za i protiv. Argument protiv je brzina privatizacije. Ako je brzina cilj privatizacije onda je to contradictio in factum, jer produžavamo ionako privatizaciju za godinu dana, što znači da stvarno brzina nije bitna. Drugo, član 56. Ustava Republike Srbije izjednačava sve oblike svojine. Formulacija u članu 2. je protivustavna. Da li se meni sviđa da postoje društvena preduzeća ili ne; reći ću vam - ne sviđa mi se, ali sve dok su Ustavom ona izjednačena kao prava svojine, društveno preduzeće ima pravo da kupi drugo društveno preduzeće, naročito ako time zaokružuje neki svoj ciklus proizvodnje, pa recimo građevinsko preduzeće "Napred", jedno uspešno preduzeće, kupi ciglanu, pa onda vredi malo više. Poveljom nije, jer Povelja još nije došla do te metodološke jedinice. Poveljom svojina uopšte nije definisana kao pojam. Nijednim članom Povelje svojina nije definisana, a Ustavom Republike Srbije, koji još uvek važi, jeste. Drugo deo amandmana se odnosi na to da smo mi dodali stav 4. koji glasi: "Domaće fizičko ili pravno lice može biti kupac kapitala ili imovine po ovom zakonu tek pošto pruži dokaze da je namirilo obaveze prema Zakonu o jednokratnom porezu na ekstradohodak i ekstraimovinu stečene iskorišćavanjem posebnih pogodnosti, ili pruži dokaze da nije obveznik poreza po tom zakonu". To je stav koji je izbačen iz Zakona o privatizaciji, a mi ga vraćamo. A on je izbačen zbog toga što se time približavaju ljudi, koji nisu namirili obaveze po ekstraprofitu, vladajućoj oligarhiji. Očigledno je da je Karić kupio neke firme, da je "Delta" kupila neke firme, da će možda i "Lutra" kupiti neke firme, a po važećem Zakonu o privatizaciji to nisu mogli da urade. I, još mnogo onih koji su izbegli obaveze po zakonu o ekstraprofitu moći će nesmetano, ukoliko se ovaj stav ne ugradi u član 2. zakona, da to kupuju. Klauzula retroaktivnosti je takođe ovde potrebna, ali je mi nažalost nismo predvideli.
Hvala. Reč ima Čedomir Jovanović, predsednik poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, nije ovaj član zakona protivustavan. Istina je da važeći Ustav Republike Srbije, koji ćemo promeniti nadam se u narednih nekoliko meseci, jamči društvenu, državnu, privatnu i zadružnu svojinu u članu 56. Međutim, u članu 59. Ustava Republike Srbije jasno se kaže da se svojinska prava i obaveze na sredstvima u društvenoj i državnoj svojini i uslovi pod kojima se ta sredstva mogu pretvarati u druge oblike svojine uređuju zakonom. Sredstva iz društvene i državne svojine otuđuju se po tržišnim uslovima, u skladu sa zakonom. Upravo zbog toga ovaj član zakona ne može biti protivustavan iako je tačno da se u jednom članu Ustava definiše ta jednakost svih oblika svojine. Što se tiče učešća u privatizaciji firmi, preduzeća ili kompanija dužnih da izmire obaveze po ekstraprofitu, niko nije mogao da učestvuje u privatizaciji a da prethodno ne dobije sertifikat da je izmirio svoje obaveze po ekstraprofitu, odnosno da nije obveznik po ekstraprofitu. To svi učesnici u privatizaciji znaju. Sada se to ukida zbog toga što zakon o ekstraprofitu vrlo jasno ima privremeno ograničen karakter i mi danas razmišljamo o situaciji kada ćemo moći da konstatujemo da je taj zakon ispunio svoju ulogu, odgovorio potrebama našeg društva i zbog toga ne bi bilo dobro da ta dva zakona budu među sobom konfrontirana. (Božidar Vučurović, sa mesta: Ima obavezu, ali nije platio.)
Hvala. Reč ima Gordana Pop-Lazić, zamenik predsednika poslaničke grupe SRS:
Samo da vas podsetim, gospodo, da ne bismo imali ovolike probleme sa privatizacijom, ni sa Zakonom o privatizaciji da 1994. godine nije donet tzv. Đinđićev zakon koji je zaustavio privatizaciju. I sad, sve ove priče, znate, da nam se žuri - ne žuri nam se jer sam osnovni zakon donet 1991. godine predviđao je da se privatizacija završi do 1995. godine. Sada, ovim izmenama, imamo naknadni rok, što znači da će se završiti do 1997. godine. Da li će se završiti - ne znamo, videćemo, ali to nikako ne ide u prilog svim ovim tvrdnjama ministra da treba žuriti. Nema žurbe. Znate, kada auto hoćete da prodate, vi ga odvezete kod majstora, pa ga malo našminkate i ako imate para malo još uložite u njega, pa mu farbu popravite, pa mu stavite neke nove presvlake, u nameri da dobijete što više para. Isti je slučaj sa prodajom preduzeća. Zašto društvena preduzeća ne bi mogla da uvećavaju svoj kapital, znači da se pojave na tržištu ravnopravno, kao i svi drugi, da kupuju, samim tim podižu svoju vrednost, sutradan izađu na tržište i budu prodata po mnogo većoj ceni. To je samo korist za državu, jer u fondove onda ulaze veće pare nego što ulaze sada kada ste gotovo 600 preduzeća doveli u stečaj i onda ih prodajete budzašto. U tom smislu je podnet ovaj amandman i mislim da bi trebalo da razmislite o tome.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Ne.) Narodni poslanik Gordana Pop-Lazić podnela je amandman kojim je predložila da se posle člana 2. doda novi član 2a. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor, na osnovu člana 142. stav 1. Poslovnika, predlaže da se ovaj amandman odbije. Reč ima narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Dame i gospodo, u ime poslanika Srpske radikalne stranke obrazložiću amandman na član 2. Predloga zakona u kome tražim da se u osnovnom zakonu posle člana 12. doda novi član 12a koji bi glasio: "Kupac kapitala ili imovine ne može biti domaće ili strano pravno ili fizičko lice, odnosno član njegove porodice ili domaćinstva koje je odustalo od kupovine obavljene na javnom tenderu ili javnoj aukciji ili ne ispunjava obaveze iz ugovora o prodaji". Iz iskustva znamo da su do sada mnogi na aukciji izlicitirali i kupili preduzeća, a onda prestali da ispunjavaju ugovorne obaveze, bez ikakve štete ili se jednostavno nisu pojavili na potpisivanju ugovora. Takvim neozbiljnim kupcima, koji su naneli štetu ostalim učesnicima u licitaciji, svakako treba na ovaj način zabraniti da dalje mogu da učestvuju u prodaji. Zatim, članovima porodice, u smislu ovog zakona, smatrali bi se svi oni koje ste naveli i u zakonu o ekstraprofitu, a to su "deca, odnosno usvojenici i članovi njihovih porodica, roditelji, odnosno usvojioci, braća i sestre i članovi njihovih porodica, bračni drug, razvedeni supružnik, srodnici po tazbini do drugog stepena srodstva, uključujući rodbinu po tazbini preko razvedenog supružnika. Odredbe ovog člana primenjivaće se i na kupce koji su do sada sklopili ugovore o prodaji." Znači, predviđamo retroaktivnost i u obrazloženju naravno to objašnjavamo. Obrazloženje bi bilo sledeće. Evidentno je da su pojedinci iskoristili nedorečenost Zakona o privatizaciji. Do sada obavljene postupke koji su bili u suprotnosti sa osnovnim opredeljenjima iz zakona treba svakako poništiti i zbog toga tražimo da Narodna skupština utvrdi, na osnovu člana 121. Ustava Republike Srbije, opšti interes za povratno dejstvo ovog zakona. Vlada neprihvatanje ovog amandmana obrazlaže tako štokaže da ako se oceni celishodnim isključivanje određene kategorije lica kao kupaca kapitala ili imovine, u slučaju odustanka od kupovine, odnosno neispunjenja obaveze iz ugovora o prodaji, trebalo bi to urediti podzakonskim aktom. Nikako mi nije jasno zašto podzakonskim aktom, ako već ima nameru da to uradi. Iz ovoga bi se moglo zaključiti da je Vlada razmišljala na ovaj način kako smo to mi amandmanom predložili, ali nije spremna da to bude u zakonu regulisano, nego ostavlja sebi za pravo da u nekom trenutku možda nekom uredbom to predvidi, onda kada svi oko Vlade Srbije pokupuju budzašto preduzeća. A za jedno dve-tri godine, kada ostane još nešto siće kapitala, ajde da ograničimo da ne može da se na takav način kupuje. Mislim da bi trebalo da sledite taj princip koji ste uveli. Vrlo često vi napravite neki presedan, pa posle toga odustanete od toga. Ako ste principijelno kod zakona o ekstraprofitu insistirali da se ograniči krug ljudi, onda bi i u ovom zakonu trebalo to isto da uradite.
Reč ima Čedomir Jovanović, predsednik poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je dobra ideja i svakako je treba prihvatiti, pogotovo što je ona posledica analiziranja procesa tenderske, odnosno aukcijske privatizacije. Zaista su uočeni slučajevi praktične malverzacije kroz nerealno podizanje cena, istiskivanje konkurencije i potom rušenje čitavog tog procesa. To onda državu prisiljava da ponovo organizuje aukciju, odnosno tender na kome se oni mogu pojaviti i onda kroz drugačije cene ipak uspeti u toj svojoj nameri da uruše društveni kapital i tako nanesu štetu državi, a istovremeno gubimo vreme. Međutim, podzakonski akti upravo postoje zbog toga da bi se preciznije definisali zakoni i da bi se moglo reagovati po potrebi, dakle dnevno, nedeljno, mesečno, što nije slučaj sa zakonom. U podzakonskom aktu, koji je pripremila Vlada, praktično su uvaženi ovi principi. Međutim, postavlja se pitanje šta će se desiti sa onim privatizacijama koje budu poništene zbog toga što je jedan razvedeni supružnik učestvovao, kao nedavno, u nekoj privatizaciji na zakonski konfliktan način, odnosno nije ispunio svoju preuzetu obavezu kroz tender ili aukciju. Može biti paradoks da se država nađe u sudskom procesu zbog toga što razvedeni supružnik tuži državu zato što mu je uskratila pravo da učestvuje u privatizaciji, samo zbog toga što je bivši suprug, sa kojim ne živi 15 godina, neuspešno učestvovao na nekoj privatizaciji. Dakle, ne verujem u te mogućnosti. Mislim da postoji prostor malverzacije i upravo zbog toga treba ostaviti tu inicijativu Vladi da kroz uredbu, podzakonski akt ona to definiše. Praktično je ovo uvaženo u podzakonskom aktu, uz još jednu dodatnu ogradu. Ne samo da ne može da učestvuje u toj privatizaciji ponovo, nego ni u jednoj drugoj u roku od šest meseci i uz obavezu da 30% licitirane sume mora da plati, bez obzira da li se povlači ili ne. To su prvi koraci da bi se ta praksa suspendovala i onemogućila. Međutim, kada bi mi to uradili u zakonu, što u suštini nije loša namera, došli bi u poziciju da recimo neko trpi štetu samo zbog toga što Skupština ne može ad hok da reaguje. Zakon je ipak isuviše ozbiljna materija. Mi imamo 70 zakona u proceduri i čekali bi tri, četiri, pet ili šest meseci da se zakonski omogući nekome da u tome učestvuje. Ovako bi se konfrontirali u pojedinim slučajevima, iako su trendovi jasni i siguran sam da bi maštovitost naših poslovnih ljudi vrlo brzo pronašla rupe u zakonu, što je i do sada činjeno upravo kroz te licitacije, kada su dizane cene preduzeća nerealno visoko da bi se samo istisnuo neki konkurent, a potom nisu prihvatane obaveze koje su preuzete. Dakle, ovo već stoji u uredbi Vlade, plus obaveza pravnog, odnosno fizičkog lica koje se pojavilo u procesu privatizacije da plati 30% te sume i da ne može da učestvuje ni u toj privatizaciji, ni u jednoj drugoj u narednih šest meseci. Mislim da ovo jesu korektni pokušaji da se te anomalije isprave. Odbijanje amandmana nije podsticaj naše namere da ignorišemo ono što se dešava. To je tačno, međutim bojim se da ne bi mogli dnevno da intervenišemo, što bi bio slučaj kada bi prihvatili da to uđe u zakon.
Reč ima Gordana Pop-Lazić, replika, pogrešno protumačena.
Zahvaljujem se Čedomiru Jovanoviću što je izašao da dodatno razjasni moje obrazloženje amandmana. Ako sam dobro shvatila, i on razmišlja na isti način, da je bilo malverzacija, da je bilo štete po učesnike u javnoj licitaciji, da to može opet da se desi, ali ostavlja za Vladu Srbije to eksluzivno pravo da ona odluči kada će da interveniše u tom smislu i da li će da interveniše. Očigledno je da hoće. Sada nam je rekao i da mi ne donosimo zakon o privatizaciji, da mi donosimo samo neke okvire, a da će Vlada naknadno ostaviti sebi za pravo da reguliše i to koliko će taj, ukoliko licitira pa ne plati ili ne potpiše ugovor, morati da unapred plati, od onoga što je avnasno dao da bi učestvovao na licitaciji. Eventualno mu ostaje 30% i izgubio je taj kapital, jer nije izlicitirao. Veliki su to okviri i ovlašćenja koja Vlada Srbije misli da za sebe zadrži. Te stvari ne smeju da izađu van zakona, jedino posle neke metode mogu da budu regulisane uredbama. Osnovne stvari, prava i obaveze učesnika u postupku privatizacije, mogu i moraju da budu regulisane samo zakonom.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Ne.) Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman da se briše član 3. iz razloga što ne vidim prihvatljivo obrazloženje Vlade, koje je dala da bi probila rokove vezane za trajanje postupka privatizacije. Naime, očigledno je i ovom prilikom da zakoni nemaju neku dugoročnu strategiju, niti mogu biti dugoročno primenjivani. Dakle, trebalo je dugoročno razmišljati kada se prethodno, 2001. godine, donosio Zakon o privatizaciji. Vlada nije dala ni jedno valjano obrazloženje prihvatljivo za ovu skupštinu da se još četiri godine, od dana stupanja na snagu ovog zakona, prolongira vreme kako bi se sprovela privatizacija. Vlada nije stvorila ambijent, niti uslove za pravu privatizaciju da bi je sprovela, jer da su stvoreni svi preduslovi neophodni za otpočinjanje privatizacije po modelu Zakona iz 2001.godine, sigurno je da bi privatizacija išla brže i kvalitetnije. Dočekaćemo, što je zabrinjavajuće, da se putem privatizacije otuđi poljoprivredno zemljište čak i stranim licima. Vojvodinom vršljaju mnogi koji žele da po jeftinim cenama otkupe zemljoradničke zadruge i poljoprivredna dobra. To je zemljište od nacionalnog interesa i ni u kom slučaju ne bi trebalo dozvoliti da ga uzmu stranci ili neki ljudi moćni u ovom trenutku, njih desetak u Srbiji. Na taj način bi se to poljoprivredno zemljište prisvojilo i otuđilo od radnika. Radnici bi trebalo da imaju ekskluzivno pravo da otkupljuju poljoprivredno zemljište u zadrugama i poljoprivrednim dobrima. Zbog toga smatram da je rok koji se traži za produženje apsolutno neprihvatljiv. Trebalo je ti rokovi da se skrate, da bi se poboljšao i kvalitet sprovođenja privatizacije, ali u svakom slučaju se moraju preduzeti energične mere vezane za kontrolu procesa privatizacije, da se ne vrše nameštanja, da se ne kalkuliše sa bivšim direktorima i onima u prilici da ovoga puta iskoriste siromaštvo i nemar radnika koji nisu u stanju da konkurišu i da učestvuju u privatizaciji. Treba se truditi da bude pravična privatizacija, ali ne samo da privatizaciju kontroliše Vlada ili Agencija. Agenciju za privatizaciju mora kontrolisati i parlament, ne samo Vlada. U svakom slučaju, to će biti potpuna kontrola, da parlament, narodni poslanici i šira javnost budu upoznati sa načinom prodaje. A ne da se to završava jednim danom: zakaže se aukcija i prodaja određenih materijalnih dobara, završi se, a da mnogi građani ili čak radnici ne znaju da je to otišlo u tuđe ruke.
Reč ima Gordana Pop-Lazić, zamenik predsednika poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo, odbijajući ovaj amandman, Vlada se pravda započetim procesima restrukturiranja, odnosno podele preduzeća na dva ili više, da taj postupak ima određenu dinamiku i da je potrebno dodatno vreme da se kasnije izvrši privatizacija tih preduzeća. Ne kažete da, kada govorite o restrukturiranju, pre svega mislite na velike sisteme. Između redova, iz štampe i iz vaših nastupa, kada se dičite pohvalama od svojih stranih mentora, čitane su nam ovde neke zapadne novine i mišljenje Evropske banke za obnovu i razvoj, vi pre svega mislite na EPS. Elektroprivreda je taj krupni zalogaj koji vi treba da prodate kada dostigne cenu interesantnu za unapred poznatog kupca.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Ne.) Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se u ime predlagača neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Đura Lazić.
Poštovani potpredsedniče, uvažene kolege i koleginice narodni poslanici, gospodine ministre, poslanička grupa SPS je podnela amandman da se u članu 5. stav 2. izmeni tako što će posle reči "privatizuje" da se stavi tačka, a ostali deo briše. Takođe predlažemo da se stav 3. istog člana menja i da glasi: "U subjektu privatizacije koji se restrukturira u skladu sa zakonom, prodaje se 80% kapitala ili imovine". Inače, po Predlogu zakona je predviđeno da se prodaje celokupan kapital i imovina, što po nama nije u redu. Potom, predlažemo da se u članu 5. doda novi stav 4, koji bi glasio: "Zaposleni u subjektima privatizacije mogu osnovati konzorcijum zaposlenih radi kupovine kapitala iz stava 2. i 3. ovog člana, sa pravom kupovine po procenjenoj vrednosti kapitala ili imovine, bez organizovanja javne aukcije ili prodaje putem javnog tendera, a pod ostalim jednakim uslovima". Zašto ovo predlažemo? Mislim da se ovim izbegavaju moguće odluke, na štetu radnika, o prodaji više od 70% kapitala ili imovine, a radnici, zaposleni u subjektu privatizacije koji se restrukturira, dovode u mogućnost da postanu vlasnici 20% akcija i time koliko-toliko stave u ravnopravan položaj sa radnicima u drugim preduzećima privatizovanim po ovom zakonu. Time se omogućuje radnicima da kupe sopstvena preduzeća po procenjenoj vrednosti, bez takmičenja sa novopečenim bogatašima i besomučnog licitiranja u toku javne aukcije ili prodaje putem tendera. Država na ovaj način neće biti uskraćena, a radnicima se bar delimično priznaje činjenica da su upravo oni stvorili ta preduzeća, ali istovremeno zaposleni preuzimaju i odgovornost za samu sudbinu tako prodatog preduzeća. Pošto su odredbe Poslovnika restriktivne prema načinu rasprave, nisam zbog kratkoće vremena dobio priliku da nekoliko reči kažem o zakonu u načelu. Koristim ovu priliku i prisustvo ministra da se dotaknem i nekih mojih zapažanja povodom ovog zakona. U Predlogu zakona očekivao sam malo više suštinskih, a ima dosta površnih izmena. Mislim da bi trebalo i očekivao sam da se u predloženom zakonu nađe odredba koja bi definisala pitanje državne i društvene imovine na Kosovu i Metohiji, kada se već u ovom zakonu pominje AP Vojvodina. Zašto u ovaj zakon nije ugrađena odredba koja bi regulisala ovo pitanje, a mislim da bi morala da se nađe. Činjenica je da ni jedan akt ne onemogućava Srbiji da polaže pravo na svoju imovinu u pokrajini Kosovo i Metohija; čak niRezolucija 1244, ni Kumanovski sporazum, niti ijedan drugi dokument. Zato mislim da je bilo neophodno da postoji jedna odredba u ovom zakonu koja bi oročila prisustvo međunarodnih snaga ili onemogućila da se predstavnici međunarodne zajednice, oličene u Štajneru i njegovim saradnicima, pojavljuju kao titulari imovine države Srbije na tim prostorima. To je, po meni, moralo da stoji u zakonu. Ako već nije, zamolio bih ministra i Vladu da se ovom pitanju posveti veća pažnja, da se spreči rasprodaja državne i društvene imovine na Kosovu i Metohiji od strane onih kojima to ne pripada, a tu pre svega mislim na UNMIK,na Štajnera i njegove saradnike. Tu imovinu, a kada su u pitanju preduzeća, državna i društvena, stvarala je ova država i iz sopstvenih budžetskih sredstava, a i od međunarodnih kredita; sada podleže obavezama pred međunarodnom zajednicom za ta sredstva. Apsurdno bi bilo da neko drugi raspolaže tom imovinom i uključuje se u proces privatizacije, odnosno u proces prodaje. Hvala.
Hvala. Ovim bismo završili prepodnevno zasedanja Narodne skupštine. Nastavljamo u 15,00 časova i želeo bih da podsetim zainteresovane narodne poslanike da je sednica Odbora za ustavna pitanja zakazana u 14,00 časova u sali u prizemlju.
Poštovane dame i gospodo, molim da radi utvrđivanja kvoruma ubacite identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum. Nastavljamo raspravu u pojedinostima o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Amandman na član 5. smo raspravljali u prepodnevnom delu sednice i predstavnik predlagača je govorio o tom amandmanu. Pitam da li se neko drugi javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živankov Radovančev, Slobodan Pavlović, Milomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni Odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li predstavnik podnosilaca amandmana želi reč? (Ne.) Da li neko drugi želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Milojević, Vlatko Sekulović, Aleksandar Vatović, Olgica Kirćanski, Vera Marković, Dragan Milentijević, Meho Omerović, Slavica Tatomir i Miroslav Hristodulo. Vlada je prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni Odbor smatra da je amandman pravno moguć. Pošto nemamo izveštaj Odbora za finansije, pitam da li predstavnik podnosilaca amandmana želi reč? (Ne.) Da li neko drugi želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li predstavnik podnosilaca želi reč? (Ne.) Da li neko drugi želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Radič Joković i Miodrag Stamenković. Odbor za finansije i predstavnik Vlade na sednici tog Odbora nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Miodrag Stamenković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovim amandmanom predlažemo da se u članu 6. posle člana 25a (u izmenama i dopunama ide član 25a, za koji već znate šta reguliše) doda član 25b koji bi glasio: "U subjektu privatizacije sa većinskim društvenim kapitalom, koji poseduje i nacionalizovan kapital, pre prodaje kapitala identifikovati nacionalizovani deo kapitala i izuzeti ga iz postupka prodaje". Mislim da je jasna intencija da na ovaj način ne prejudiciramo rešenje kako će se obeštetiti vlasnicima nepravedno oduzeta imovina, ali ne želimo da taj deo imovine uđe kroz ovakav ubrzani proces privatizacije u krčmljenje imovine, već da se sačuva, a da ubrzano donesemo zakon o denacionalizaciji i da onda rešavamo status tog dela imovine. Iza ovog dela amandmana mogu vam reći da stoji ogroman broj građana i društava, udruženja građana za zaštitu i povraćaj nepravedno oduzete imovine. Mislim da ovakav amandman predstavlja kompromisno rešenje. Mi ne insistiramo na trenutnom povraćaju, već samo na izuzimanju tog dela imovine, jer vam garantujem, ako uđe u proces ove ubrzane privatizacije, da će biti rasprodat u bescenje, a onda garantujem da neće biti vlasnici pravično obeštećeni. Nemojte da greh prethodne države prebacimo na novu. Ovo novo neka se rađa bez greha, da ne bude grbavo. Mislim da će ovog puta ministar, shvatajući specifičnu i političku težinu ovog amandmana, razmisliti i prihvatiti ga.
Da li se još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 8. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živankov Radovančev, Slobodan Pavlović, Milomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni Odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li predstavnik podnosilaca amandmana želi reč? Reč ima narodni poslanik Golub Rajić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, ispred SPS-a, sa kolegama poslanicima podneo sam amandman na član 8. ovog zakona, koji posle primene od godinu i po dana menjamo zbog tehničkog pojednostavljenja, kako reče ministar. Činjenica je da je u važećem Zakonu o privatizaciji danas na sceni jedan koncept privatizacije, koji ukida društvenu svojinu i čija je suština rasprodaja preduzeća i ostavljanje radnika bez vlasništva i bez posla, da to ide pogrešnim putem i da ne postoji kontrola kupoprodaja preduzeća, bez obzira što je Vlada dala prazna obećanja o navodnoj legalnosti i transparentnosti. Član 8. ovog zakona menja član 36. Zakona o privatizacijii reguliše da prodaju putem javne aukcije sprovodi komisija za aukciju a obrazuje je Agencija. Komisija je po zakonu imala predsednika i četiri člana, a u ovim izmenama se predlaže da umesto četiti budu dva člana. Predložili smo da se član 8. menja i da glasi: "Komisija za aukciju ima predsednika i četiri člana, od kojih su dva predstavnici sindikata organizovanih u subjektu privatizacije". Obrazloženje je da postoji opravdana potreba ozbiljnijeg angažovanja sindikata u postupku prodaje preduzeća putem privatizacije. Transparentnost koja se na ovaj način postiže ni u kom slučaju ne može smetati, a potpuno je jasno da, pošto Agencija imenuje tri člana, uključujući i predsednika komisije, nema ni govora o mogućoj opstrukciji predstavnika sindikata. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć, dok ga Vlada ne prihvata zato što pitanje sastava komisije za aukciju, koju obrazuje Agencija za privatizaciju, nije predmet uređivanja Zakona o privatizaciji, nego to treba da se uredi podzakonskim aktom Vlade, saglasno članu 40. Zakona o privatizaciji, gde je ovlašćena da bliže propisuje postupak i način prodaje kapitala i imovine metodom javne aukcije. Ne vidim razloge za smetnju da u ovim komisijama učestvuju predstavnici radnika i sindikata. Ako je sve toliko transparentno i legalno, onda čemu bojazan? Ovim izmenama zakona ovaj proces se produžava i oročava na četiri godine. Socijalisti su za to da sindikati u procesu privatizacije imaju nezaobilaznu ulogu, kao ovlašćeni zaštitnici interesa radnika, i u tom cilju će sarađivati sa sindikatima, da se zaustavi rasprodaja preduzeća, da se usvoji novi zakon o privatizaciji i obezbedi da radnici postanu akcionari preduzeća.
Hvala. Da li se još neko java za reč? (Ne.) Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Miomir Ilić.
Poštovani narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SPS-a podneo sam amandman na tekst Predloga zakona koji se odnosi na onaj deo gde se član 39. Zakona o privatizaciji dopunjuje novim članom 39a. Radi upoznavanja poslanika moraću da pročitam ovaj član 39a stav 1. na koji se odnosi naša dopuna, a to je - učesnik u javnoj aukciji ima pravo prigovora na zakonitost sprovedenog postupka u roku od osam dana od dana održavanja javne aukcije. Mi smo smatrali da u članu 10. posle ovog stava koji sam pročitao treba dodati novu rečenicu koja glasi: "Pravo prigovora ima i subjekt privatizacije". Ovim izmenama i dopunama predlagač je u obrazloženju dao da je smanjio onu mogućnost da za 18 meseci radnici imaju pravo na 30%, pa na 20%, pa na 10% kapitala, znači to pravo je izjednačeno i data je mogućnost da se učestvuje u privatizaciji četiri godine, ali ono što je najvažnije - ovim izmenama i dopunama subjekt privatizacije nema više nikakva prava. Umesto da subjekt privatizacije ima ista prava kao i prodavac, u prethodnim članovima ovog zakona on je skinut, a u odredbama ovog člana govori se da mu se skida pravo i da može u postupku same javne aukcije da napiše prigovor. Pa, onda, kako se zalažete za to da radnik i preduzeće koje se privatizuje ima pravo da po zakonu i Ustavu stavi prigovor na sam proces javne aukcije, jer na taj minimum ima pravo; ako ste mu skinuli i uskratili pravo da prodaje i potpisuje ugovor, valjda ima pravo da piše prigovor. Ovaj amandman je na mestu, inače po ovome kako je dato u predlogu možemo da kažemo: "Kadija te tuži, kadija ti sudi". Mi smo predložili da i subjekt privatizacije ima pravo prigovora na postupak javne aukcije.
Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Stevan Gudurić, zamenik predsednika poslaničke grupe Narodni socijalisti, odnosno ovlašćeni predstavnik.
Gospođo Mićić, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da ovaj amandman ima jako smisla zato što ovo kako je napisano u osnovnom tekstu to nije kapitalizam, to je robovlasništvo, jer praktično radnici i firma su roba za prodaju koja nema prava da ulaže prigovor. Mislim da je elementarno da se tim ljudima da jednaka šansa, kao i onome što to hoće da kupi, da može da se buni u tom procesu, i da je veoma normalno da i onaj koga prodaju, rasprodaju, raskrčmljavaju ili kako god hoćete, da bar on ima to jednako pravo, bez obzira što se verovatno u praksi neće bog zna kako osevapiti od toga. Ali, bar da stekne privid ili bar da napravite privid da i on ima nekakvo pravo. Inače, to kako je napisano u osnovi to je klasično robovlasničko društvo. Valjda nismo baš toliko ako jesmo malo unazad zakoračili.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Vlada i Odbor za finasije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Adam Urošević.
Uvaženo predsedništvo, poštovane dame i gospodo, u ime Stranke srpskog jedinstva nastupam i podnosim amandman na član 10. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Ovaj član definiše prigovor na zakonitost sprovedenog postupka na javnoj aukciji, te mi stoga dopustite da najpre pročitam predloženi član, a kasnije ću reći na šta se odnosi amandman Stranke srpskog jedinstva. Posle člana 39. dodaje se član 39a, po kome učesnik na javnoj aukciji ima pravo prigovora na zakonitost sprovedenog postupka u roku od osam dana od dana održavanja aukcije. Prigovor se podnosi ministarstvu nadležnom za poslove privatizacije, koje je dužno da o prigovoru odluči u roku od osam dana od dana prijema prigovora. Sledi po nama sporan stav i na njega ulažemo amandman: "Akt kojim se odlučuje o prigovoru konačan je." Mi smatramo da je ovakvim predlogom zakonskog teksta, članom 10. Predloga tj. članom 39a stav 3. osnovnog zakona, uskraćeno jedno od osnovnih ljudskih prava predviđeno i Međunarodnom konvencijom o pravima i slobodama građana. Znači, uskraćuje se mogućnost sudske zaštite, pa zato predlažemo da umesto ovog trećeg stava ide novi stav koji glasi: "Na odluku Ministarstva za privatizacijuo prigovoru na zakinotost sprovedenog postupka učesnik na javnoj aukciji može pokrenuti upravni spor u roku od 15 dana od dana prijema rešenja." Smatramo da nije logično da se učesniku na javnoj aukciji uskraćuje mogućnost sudskog postupka i da se ceo postupak praktično i okonča rešenjem nadležnog ministarstva, koje može biti i nezakonito. Kao argument više ili radi dodatne argumentacije da ovaj naš amandman treba usvojiti, dozvolite mi da vam pročitam i razloge zbog kojih je Vlada odbila ovaj naš amandman. U razlozima se kaže: "Amandman se ne prihvata iz razloga što predloženim rešenjem nije isključena mogućnost da o zakonitosti akta o prigovoru, kao pojedinačnog akta u vršenju javnih ovlašćenja, odlučuje nadležni sud u upravnom sporu." Što znači da ništa ne bi smetalo da ovaj naš amandman bude ugrađen u ovaj član 10. tj. 39a. Zbog svega ovoga što sam rekao molim i predlažem da usvojite amandman poslaničke grupe Stranke srpskog jedinstva. Hvala na pažnji.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 11. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Vlada i Odbor za finasije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, celokupna rasprava o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, naročito rasprava u pojedinostima, ovaj član 11, a pre svega amandman na član 1. narodnog poslanika Stevana Kesejića, govori o tome da ste vi u velikim problemima. Prekomponovanje u vašoj kakvoj-takvoj većini u narednih pet-šest sati usloviće i da li će ovaj predlog zakona Aleksandra Vlahovića, ministra za privredu (što je on zaboravio) i privatizaciju, biti usvojen. Naime, pretpostavljam da će dovoljna svest kod ogromne većine, a pre svega mislim na poslanike opozicionih političkih stranaka, preovladati da se prihvati amandman na član 1. narodnog poslanika Stevana Kesejića, što kao i moj amandman na član 11, govori o Agenciji za privatizaciju. U tom slučaju besmisleno će biti da i dalje uopšte raspraljate o ovom zakonu, a onda će konačno Aleksandar Vlahović shvatiti da neće moći na takav način da drži monopol nad preduzećima u Srbiji, koja tek namerava da privatizuje onako kao što je to radio do sada, uz privilegovane kupce, uz otpuštanje radnika, uz popunjavanje budžeta za vaše velike afinitete i budžetske stavke, koje se mere milionima, odnosno sam budžet milijardama dinara. Neće moći, kao što je to činio do sada, sve znači pod uslovom da prihvatite i ovaj amandman, a pre svega amandman kolege Kesejića na član 1, da uradi ono što je uradio u Kragujevcu, u gradu u kome je pre godinu i po dana otpustio 15.000 radnika, a onda pronašao jednog od belosvetskih prevaranata iz tzv. Nenj Car Company Malkoma Briklina, da s njim potpiše predugovor i oroči ga do potpisivanja pravog ugovora, koliko se sećam, do 1. marta. Njega uopšte nije interesovalo što su se radnici pobunili. Ne interesuje ga što poslanik iz vaše poslaničke grupacije jurnjavu pacova naplaćuje 7,5 puta skuplje nego što bi to uradila nadležna institucija u gradu. Uopšte ga ne iznenađuje i ne zabrinjava to što su se radnici potpuno oslobodili straha i više nikoga od njih ne interesuju ni pretnje Đinđića, ni Vlahovića, ni onog Božidara Đelića, nikoga od vas. Jer, radnici znaju, kao što zna cela Srbija, da ste vi posle petooktobarskog puča, kada ste automatskim puškama upali u fabrike, u državne institucije, za menadžere u tim velikim sistemima doveli nesposobne ljude, koji nemaju nikakve veze sa privredom i sa proizvodnjom i zbog toga smo se mi našli u situaciji da ministar forsira usvajanje ovakvog zakona i ovakvu nadležnost Agencije za privatizaciju, koja će imati ekskluzivno pravo da potpisuje ugovor o prodaji preduzeća. A on sam po ko zna koji put se istrčava i zbog toga kažu da je najomraženiji ministar, a za mene i za celokupan srpski narod koji teško živi, omražena je cela Đinđićeva vlada, ali njega bije glas da je najomraženiji ...
Narodna poslanice, na osnovu člana 101. izričem opomenu zbog uvrede.
Vi možete da mi izričete i pet opomena, ali gospođo Mićić ako čitate dnevnu štampu, što pretpostavljam da vam je takođe u opisu vašeg radnog mesta, pošto predsedavanje Skupštinom Srbije i vršenje dužnosti predsednika Republike podrazumeva da ste upoznati sa svim onim što radi izvršna, zakonodavna i sudska vlast, usvajanjem ovog amandmana onemogućiće se Aleksandar Vlahović, zajedno sa svim svojim saradnicima iz Agencije za privatizaciju, da na takav način izvrši prodaju, kao što je on pre nekoliko dana u dnevnoj štampi najavio prodaju "Krušika", prodaju "Slobode" iz Čačka, Grupe "Zastava" i što je najvažnije u budućnosti, kroz prolongiranje roka za privatizaciju, Elektroprivrede Srbije. To bi značilo da u ruke takvom čoveku i takvim ljudima dajemo celokupnu imovinu, generacije u ovoj zemlji su je stvarale, a žele da je raskrčme na nedomaćinski način, uz veliko otpuštanje radnika i uz pribavljanje mogućnosti samo za sebe, svoje privilegije i funkcije, koje će finansirati iz budžeta, a budžetski deficit u najvećoj meri puniće od prodaje preduzeća.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe Srpske radikalne stranke.
Dame i gospodo, amandman treba prihvatiti zato što onda ostaje zakonsko rešenje iz člana 41, koje je i do sada bilo na snazi, i uslove iz tog člana 41. ne treba pogoršavati, ne treba umanjivati vrednosti, posebno vrednost subjekta privatizacije. Ne znam zašto Vladi Republike Srbije smeta subjekt privatizacije i zašto ga isključuje iz prodaje i iz potpisivanja ugovora. Druga stvar, ne znam koliki je to novi posao natovaren na ministra finansija, kada više njegov onaj tzv. premapotpis ili prethodni potpis nije uslov za sudsku overu ugovora o prodaji, nego se već overen sudski ugovor sada dostavlja Ministarstvu finansija. Ne znam zašto Agenciji, a u obrazloženju Predloga zakona to uopšte nije napisano, dajete pravo da prodaje i da potpisuje ugovor, šta je sada i postoji li uopšte subjekt privatizacije. Više ga u zakonu nema, niti može da proda, niti može da potpiše, niti ga više iko išta pita. Sada je ulica jednosmerna. Ministar i kupac, još ako su i dobri prijatelji, još ako je ministar bio ili je sada finansiran od strane kupca, a još ako je politička struktura koja vrši privatizaciju finansirana i mora da vraća dugove, eto vam novog modela privatizacije koji će zaista sprečiti pisanije po novinama da je privatizacija sumnjiva. Do sada obavljane privatizacije kad god nisu bile po zakonu bile su sumnjive i sada sve što je sumnjivo ulazi u zakon i postaje pravilo. Zaista više nećemo moći da kažemo da nam je bilo šta sumnjivo kada vi sve što nije u redu ubacite u zakon. Imali bi zaista pravo da podnosite krivične prijave i da nas tužite za uvredu. Mi ćemo vas zaista vređati ubuduće ako budemo govorili da privatizacija nije po zakonu i da nam je sumnjiva, ali će privatizacija biti nepoštena, nepravična, silovanje u svakom onom slučaju u kome ste lično zainteresovani da pomognete kupcu. Još nisam pročitao za slučaj privatizacije u kome je pomognuto zaposlenima u subjektu privatizacije. Još niste ispunili sve obaveze preuzete kada odete pred radnike koji vide da im fabrika odlazi u nepovrat i kada im date obećanje; ili možda treba da vas podsetim koliko meseci samo radnicima fabrike automobila kasne nadoknade koje im je obećala Vlada Republike Srbije. Vama je bitno tog časa kada vas hvataju za gušu i lupaju automobile da date obećanja i pobegnete za Beograd i više vas Bog ne vide tamo gde ste došli da donesete dobro. Ne dirajte Zakon o privatizaciji, sprovedite privatizaciju, ali je sprovedite tako da više ni MUP, ni tužilaštvo, ni sudovi ne mogu zbog toga da vas prozivaju. Nikada vas neću prozivati za privatizaciju koju obavite u skladu sa zakonom, ali ću vas prozivati za fingirane privatizacije, fingirane tendere i aukcije, za telefonske pozive preteće sadržine, za zaustavljanje na vratima učesnika na tenderu ili za šapat - je l' ti znaš ko je za ovo zainteresovan. Ako se prijatelj predsednika Vlade pojavljuje natenderu i nudi 1,5 evro, ko još sme da izađe na taj tender? Kako kada noću nestaju i prijatelji i neprijatelji predsednika Vlade? (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena i na temu.) Pomene li se predsednik Vlade, svi odustaju i beže kući da čuvaju decu.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, predsednik poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije.
Gospođo Mićić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ili su pojedine političke stranke naglo izgubile hrabrost pa se sada plaše navodnih telefonskih poziva, ili tako nešto nije tačno, pošto su do sada učestvovali u privatizaciji. Na osnovu ličnog iskustva tvrdim da tako nešto nije tačno, da ne postoje nikakvi telefonski pozivi, da se sve privatizacije obavljaju u skladu sa zakonom. U toku prepodnevne rasprave sam pozvao narodne poslanike da nam pomognu bilo kakvom činjenicom da unapredimo proces privatizacije, da ga ubrzamo i da one nepravilnosti koje eventualno postoje otklonimo. Svaki ugovor o privatizaciji koji je organizovan u ovom društvu nalazi se u republičkom parlamentu. On se može staviti poslanicima na uvid, a sve drugo je politički nekorektna kritika koja možda ima smisla ukoliko se razmišlja o stranačim pozicijama, ali to nema mesta u ekonomiji. Što se tiče pomenutog člana, pitanje učešća subjekta privatizacije u procesu privatizacije, odnosno njegovo pojavljivanje u ugovoru, veoma je komplikovano i vezuje se sa statusom društvene svojine, odnosno pravom raspolaganja društvenom svojinom. Mi smo u okviru našeg poslaničkog kluba imali raspravu upravo o tom amandmanu, pošto je jedna stranka parlamentarne većine podnela amandman koji manje ili više ide u istom pravcu u kome i ovaj postojeći. Pozivajući se na dugu pravnu praksu - o tome su vođene stručne rasprave još pre deset godina, konkretno 1992. godine, postoji jedan veoma kvalitetan tekst objavljen na tu temu - zaključili smo da je nemoguće da se predmet privatizacije pojavljuje u procesu potpisivanja ugovora, jer u tom činu on zapravo postaje vlasnik pomenute imovine, jer se na takav način on definiše ukoliko je subjekt privatizacije. Naveli smo i primere opstrukcije privatizacije, upravo od menandžmenta. Ovim mi otklanjamo tu vrstu mogućnosti. Koja je uloga države tu? Država je prisutna kroz agenciju, agencija sprovodi privatizaciju. Da li to znači da je država, praktično, vlasnik državne imovine? U svim situacijama u kojima država mora da interveniše u tim segmentima, ona se definiše kao odgovorna za tu društvenu imovinu, ne kao vlasnik, ali ona je za to odgovorna. Iz te odgovornosti proizilazi njeno pravo da ona učestvuje u procesu promene tog vlasništva. Što se tiče primera koji su pominjani "Crvene zastave", fabrika koje navodno propadaju ili kojima je propadanje namenjeno kako bi bila obezvređena njihova vrednost, mogu reći da je "Zastava" proizvela u februaru mesecu 1.700 automobila, sklopila izvanredan ugovor sa partnerima iz Egipta o izvozu 400 automobila. Da li to nešto znači u konceptu svetske industrije, svakako ne, ali u svetlu onoga što je bila karakteristika te fabrike prethodnih 12 godina, svakako da, jer je to najveća mesečna proizvodnja od 1992. godine. Na nivou od godinu dana, to je 25.000 vozila. Na nivou izvezenih vozila, to je oko 5.500. Mi mislimo da to nije malo, da je to dobar korak. Što se tiče stranog partnera, predlažem da nađete bolje. "Zastava" se ne privatizuje, ona formira zajedničko preduzeće sa partnerom iz inostranstva, u trenutku u kome bankrotira "Fiat", prodaje se "Alfa romeo", "Folksvagen" i "Pežo" zatvaraju svoje fabrike, "Reno" u Turskoj zatvara svoje fabrike, "Dojče telekom" duguje 65 milijardi evra, francuski telekom pet milijardi evra, u jednom danu propadaju svetske megakompanije, kao što su "Endron", "Voltkom", "Sviser". Ekonomska realnost je bitno drugačija od one koju političari što nas kritikuju žele da predstave. Dakle, radnicima Kragujevca treba ponuditi alternativu. Ta alternativa je - prihvatite uslove koji su zajednički definisani. Ti uslovi su veoma jasni: potpisani su ugovori, vrši se restitucija tog preduzeća; ali hajde da kažemo da to preduzeće nije bilo sjajno onog trenutka kada smo mi u februaru izabrali Republičku vladu; da nije u februaru 2001. godine proizvodilo 1.700 automobila i izvozilo 400, čak i u Egipat; da su bili mnogo loši uslovi poslovanja i mnogo veće obaveze i da ta fabrika ima svoju šansu ukoliko se nastavi sa onom politikom koja se sprovodi danas. Da li postoji neki bolji strani partner? Nije se pojavio. Možda nam je želja da to bude "Mercedes", "Audi", "BMV", ali oni, gospodo, nisu za tako nešto zainteresovani. Zbog čega? Zbog toga što je prevaziđen tehnološki proces u toj fabrici, problematično tržište i velike obaveze. To je naša stvarnost. Ovo je dobar put i mi ćemo na ovom putu ostati.
Da li se još neko prijavljuje za reč o ovom amandmanu? Reč ima ministar, gospodin Aleksandar Vlahović.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, potpuno je tendenciozno reći, iako je objašnjeno u uvodnom izlaganju da to nije namera, da Vlada želi da izbaci subjekte privatizacije iz procesa privatizacije. Vrlo dobro smo rekli koje su naše namere predlaganjem ovog člana zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Potpisivanje ugovora je pravni čin, gde strane potpisnice razmenjuju međusobna prava i obaveze. Juče sam rekao vrlo jasna prava, vrlojasne obaveze kupca i vrlo jasna prava i obaveze Agencije za privatizaciju. Do sada, niti jedno pravo, niti jedna obaveza, niti je preuzimana, niti je dobijao subjekt privatizacije. Sa pravnog aspekta se postavlja pitanje da li je potreban potpis subjekta privatizacije? Naravno da nije, ali to ne znači da se subjekt privatizacije eliminiše iz procesa privatizacije, pošto je subjekt privatizacije od samog početka pa do kraja ovog procesa prisutan. Kako? Tako što koncipira investicioni program, tako što koncipira socijalni program. Izvinjavam se ako je ovo dosadno da ponavljam, ali očigledno niste dobro razumeli ono što sam juče rekao. Tako što se koncipiraju, pored socijalnog programa, drugi uslovi koje potencijalni kupac mora da prihvati. Tako što predstavnik subjekta privatizacije učestvuje u tenderskoj komisiji i donosi odluku o tome ko je izabrani kupac sa najboljom ponudom; tako što još jedan predstavnik subjekta privatizacije, na predlog reprezentativnih sindikata, takođe učestvuje u tenderskoj komisiji i donosi odluku o tome ko je kupac. Tako što subjekt privatizacije priprema aukcijsku dokumentaciju i prisustvuje aukciji, neposrednom činu realizacije završne faze aukcijske privatizacije. Ko tu onda eliminiše subjekta privatizacije? Niko. Ne brinite, privatizacije će, i pored ove promene, i ubuduće biti potpuno javne, potpuno transparetne i vi ćete ponovo redovno, kao što ste i do sada, dobijati izveštaje, redovne mesečne izveštaje o toku privatizacije. Dobijaćete sve ugovore i imaćete prilike, nadam se, da izađete sa konkretnim argumentima, a ne sa jednom generalnom pričom o tome da proces privatizacije u Srbiji ne teče na način kako je to definisano, pre svega, osnovnim načelima zakona.Podsetiću vas još jednom, osnovna nečela zakona su: jednakost potencijalnih kupaca, javnost, transparetnost, tržište koje reguliše kolika je vrednost kapitala. Što se "Zastave" tiče, zaista je groteskno da ovde čujemo žalopojku, plač za sudbinu "Zastave", upravo od onih koji su "Zastavu" u decembru mesecu 2000. godine, kada je Vlada u januaru 2001. godine preuzela ovu veoma odgovornu funkciju, doveli do tog nivoa da proizvodnja nije postojala, da je "Zastava" bukvalno bila pred stečajem. Podsetiću vas da smo mi prošle godine, iako će neko reći da je mala proizvodnja "Zastave" od 12.000 proizvedenih i prodatih automobila, ostvarili rekordnu proizvodnju od 1992. godine. Gospodo draga, imali ste prilike da od 1993. do 2001.godine restrukturirate i rešite problem "Zastave", prodate je i napravite svetski automobilski gigant, a umesto toga vi ste "Zastavu" srozali na najniži mogući nivo. "Zastava" danas funkcioniše dobro, sa traka silazi najmanje 100 automobila mesečno [[žagor]] , lapsus, 100 automobila dnevno. Kada funkcioniše "Zastava" radi i "21. maj", kada radi "Zastava" radi još čitav niz kooperanata sa 200.000 zaposlenih radnika. Kada radi livnica u Beogradu, radi Industrija motora "Rakovica", kada radi IMR radi IMT. Gospodo, te kapacitete vi ste doveli dotle da budu na najnižem stupnju njihovog razvoja u istoriji, a mi ih vraćamo nazad, tako što država odgovorno, aktivno učestvuje u njihovom restrukturiranju. Priča kako se Vlada upliće u privredu, kako je stvorena komandna privreda i da treba prepustiti sve tržištu, može da bude objašnjena ovim propalim sistemima, pogrešnom ekonomskom politikom u prošlosti. Naravno da nema restrukturiranja bez direktnog učešća države. Prema tome, promenom ovog člana zakona subjekt privatizacije još angažovanije učestvuje u procesu privatizacije kroz sva tela koja sam prethodno naveo. Najposle, ako smatrate da je subjekt privatizacije, zbog toga što nije učestvovao, oštećen u realizaciji definisanja socijalnog programa, molim vas, onda navedite konkretno, gde je to kupac prekršio obaveze. Podsetiću vas još jednom, imate ogromnu bazu podataka da konkretno pratite svaku pojedinačnu privatizaciju zajedno sa Agencijom. Pogledajte koje su obaveze kupci preuzeli privatizacijom ...
Gospodine ministre, upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena.
Završavam. Uporedite sa realizacijom. To nije teško. Samo treba uzeti izveštaj, pročitati ga i onda na osnovu konkretnih akata i konkretnih informacija raspravljati o tome. Hvala.
Nema više prijava za reč o ovom amandmanu. Na član 11. amandmanu su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. U ime podnosilaca amandmana, reč ima narodni poslanik Marko Ćulibrk. Izvolite.
SPS je podnela amandman na član 11, mada se ministar Vlahović trudio da nam objasni, mislim da u tome nije uspeo, ne možemo da prihvatimo predlog da preduzeće, uprava, zaposleni i čitav taj socijalni kapital preduzeća ne bude iskorišćen u privatizaciji. Ne slažemo se sa tim da preduzeće postane samo puki objekat prodaje od strane vladine agencije ili Vlade. Smatramo da takođe nije u redu da se napada menadžment u preduzećima, kao i da se ne proširi način privatizacije preduzeća. To se pre svega odnosi na dokapitalizaciju. Mislim da unutrašnju snagu u preduzeću - menadžment, sindikati, taj socijalni kapital, veze preduzeća sa ino-partnerima i partnerima iz zemlje - treba iskoristiti i dati im mogućnost da i preduzeće preuzme sudbinu u svoje ruke, a ne samo da zavisi od Agencije za privatizaciju. Moram da ponovim još jedanput, ona ni kadrovski nije sposobna da preuzme toliki teret na sebe. Smatramo da Vlada i Agencija preuzimaju previše rizika na sebe i da bi to trebalo da podele sa zaposlenima u preduzeću. Takođe, smatramo da su nas prvo ovim zakonom oslobodili podele besplatnih akcija od 60% na 30%. Mnogo bi bilo bolje da je Agencija napravila berzu akcija, da su akcije podeljene besplatno radnicima kao što je bilo i da se kroz tržište na neki način odredi cena tih akcija i kapitala da bi se privatizacija što brže sprovela.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Jovan Todorović, ovlašćeni predstavnika poslaničke grupe SPS.
Gospođo Mićić, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, prosto ne mogu da razumem da sa ovoliko upornosti i energije naš uvaženi gospodin ministar Vlahović pokušava da nas ubedi da nismo u pravu kada podnosimo amandmane na izmene i dopune Zakona o privatizaciji. Baš ni u čemu nismo u pravu. Predlažemo vam mogućnost da konzorcijum radnika kupi preduzeće po procenjenoj vrednosti, da ne ide na aukciju, da se ne takmiči, a vi odbijete. Mi vam kažemo, ne može Agencija da prodaje društveni kapital, jer nije ona vlasnik i nije ovlašćena ni po jednom zakonu, a vi kažete, ne može da se prihvati taj amandman. Mi vam kažemo, omogućite i tim radnicima u preduzećima što se restrukturiraju da dođu u posed bilo kog procenta akcija, a vi kažete, ne može u tim preduzećima, nema kapitala. Kao da se preduzeća mogu restrukturirati bez radnika i kao da radnici, odnosno stručnjaci sami po sebi nisu kapital preduzeća. Mi vam kažemo, ne valja smanjivanje članova komisije za aukciju sa pet na tri člana, preciziramo da treba da ima bar dva predstavnika sindikata aktuelnih u preduzeću; vi kažete, ne može, pitajte sindikat, oni se slažu. Pročitamo pismo sindikata i vidimo da se ne slažu, ali vi ste uporni. Vrhunac, vi kažete, nema nikakvog razloga da preduzeće koje se privatizuje bude potpisnik ugovora o prodaji tog preduzeća. Gde ima to na svetu da onaj ko se prodaje bude isključivo predmet prodaje, da radnici budu predmet prodaje, da budu klasična roba, pa ni po Marksu nije tako, iako se ministar Vlahović jedan dan pozvao i na njega. Nemoguće je, ljudi, napraviti konsenzus po tom pitanju, ukoliko nema i te treće strane. Agencija predstavlja državu, kupac predstavlja kapital koji kupuje preduzeće, a ovlašćeno lice preduzeća mora da predstavlja subjekt privatizacije, koji ne sme da bude samo predmet u svemu tome. Zašto, gospodo, ne sme da bude predmet? Zato što imamo prodaju 70% kapitala, 30% kapitala je po pravilu u vlasništvu zaposlenih, koji po ovom zakonu imaju pravo na besplatne akcije. Da li ima neko ovde uverenje da tih 30% radnika ama baš ništa ne predstavlja, da ne mogu da budu u komisiji i da ne mogu da potpišu ugovor, ako ni zbog čega drugog, da overe jednu pravnu radnju koja se desila u postupku prodaje, da je neko postao vlasnik, da je sve bilo O Kay po zakonu, potpisuje i ta treća strana i ne vidim ni jedan problem u svemu tome, ukoliko se o tome želi razmišljati na način koji jeste u interesu, ako hoćete, i ubrzane privatizacije. (Iz sale: Joco, komunistički gledaš.) Mogu da gledam kako god hoćeš, kolega Marinkoviću, ali ovo je istina. I ne vidim zašto se toliko energije ulaže da se ama baš sve što danas ovde za ovom govornicom predložimo, u najboljoj nameri, čak i da se ubrza privatizacija, da se poveća cena subjekata koji se prodaju, vi to jednostavno lagano odbijate, sa obrazloženjem koje jednostavno ne stoji. Molim vas, gospodine ministre, razmislite još malo i prihvatite činjenicu da u ovom poslu ipak postoje tri strane. Rekli ste Agencija, a mi smo to osporavali. U redu, vi to niste prihvatili. Neka je Agencija, neka zaključuje ugovor, imate kupca, u redu je, naravno da mora biti kupac. Šta je sa onim ko se prodaje, nije to mrtav kapital, nije reč samo o prodaji, postoje tamo neki ljudi koje neko mora da zastupa i koji moraju da overe situaciju u svemu tome. Njegovo pravo je da učestvuje u privatizaciji i on to sasvim sigurno čini ako na početku privatizacije ima inicijativu. U ugovoru samo treba da konstatuju da li se to što su oni rekli u startu u dokumentima, u aktima i javnim oglasima ispunjava. Dakle, to je suština potpisa subjekta privatizacije. Ako vi pod subjektom privatizacije isključivo podrazumevate direktora nekog društvenog preduzeća, ko će eventualno po vašoj ideji da zloupotrebi čitavu priču, to je nešto drugo. Pod subjektom privatizacije ne podrazumevam njega, nego bar tih 30% akcija, odnosno radnike koji jesuvlasnici tih akcija i po ovom zakonu. Doduše, vi kažete do 30%, ali o tome ćemo malo kasnije razgovarati. U tome je suština.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, zatim narodni poslanik Stevan Ž. Gudurić, pa narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Gospođo Mićić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, tačno je da nigde ne postoji ovakvo rešenje, zato što nigde ne postoji društvena svojina. Nigde ne postoje problemi sa kojima se suočavamo mi kada pokušavamo da transformišemo društvenu svojinu. Ko je vlasnik društvene svojine? Da li je to subjekt privatizacije? Nije tačno, nije, ni po jednom zakonu i pri tom ne snosi odgovornost za stanje u kome se nalazi, već za svaki problem traži rešenje od onoga ko nema nikakva vlasnička prava. Mi danas govorimo o društvenoj svojini prevaziđenoj čak i kod nas koji smo izmislili taj koncept. Ne može subjekt privatizacije da bude učesnik u kupoprodaji jer on nije vlasnik. Da je vlasnik, mogao bi da definiše svoj status, prava i da kaže, neću da se prodajem. Agencija nije vlasnik, ali je ona za to odgovorna. To je jedina istina. Agencija, Vlada, parlament odgovorni su za sudbinu privatizacije i transformacije društvene svojine. Iz te odgovornosti proizilazi i naše pravo. Pošto je odgovornost velika, mora i pravo biti u skladu sa tim. To je jedina logična analogija. Ako hoćemo da pomognemo radnicima da dođu do vlasništva, ubrzajmo privatizaciju. Brza privatizacija je za njih najkraći put do vlasništva. Tada će moći da kažu da su subjekt privatizacije, kada budu imali akcije u svojim rukama. Inače, ako zadržimo postojeći status imaćemo probleme koje imamo i danas, a mi ćemo biti odgovorni, kao što je Vlada odgovorna za Bor, a ni na kakav način ne može da interveniše u Boru, ne može da sprovodi poslovnu politiku, ne može da utiče na ono što se u toj kompaniji dešava, ali treba da odgovara. Treba da odgovora za "Jumko", koje je po starom zakonu postalo firma koja nema nikakve veze sa Vladom i za nju Vlada ne bi smela da odgovara. Zašto smo odgovorni? Odgovorni smo zaživot tih građana i zato se mešamo u tim situacijama, pokušavajući da pronađemo neko rešenje. Nismo ni za "Zastavu" formalno odgovorni, ali smo prošle godine kao država izdvojili milijardu i 700 miliona da bi rešili probleme koji se tamo nalaze. Odakle? Gde je odgovornost Vlade za tu komplaniju? Gde je odgovornost za Bor? Gde je odgovornost za sva ona posustala i propala preduzeća danas u državi? Gde je odgovornost za "Sartid", za dve milijarde dugova koje smo nasledili? To moramo da promenimo i da rešimo. U procesu privatizacije suočili smo se sa realnim problemima, koji se otklanjaju ovim amandmanima i izmenama koje danas predlažemo. Zato insistiramo - u procesu privatizacije jedna strana je kupac, a druga Agencija. Ona je odgovorna za privatizaciju. Ta odgovornost se prenosi sa parlamenta i Vlade i u konačnom smislu mi tražimo rezultate. Ti rezultati će biti ozbiljni ako smo mi u tom poslu ozbiljni.
Reč ima narodni poslanik Stevan Gudurić.
Sva ova ovlašćenja koja apsolutno isključuju taj tzv. subjekt privatizacije, ne znam koliko je to lep naziv, ali neka bude, a toliko danas još uvek važi u postojećem zakonu, a sada ne važi samo u ovim izmenama. Trebalo bi da se setimo da je tu nesretnu ili sretnu društvenu imovinu neko napravio. Nije je napravila država, nije nijedna vlada. Nije sve u ovoj državi bilo pre Drugog svetskog rata pa nacionalizovano i treba da se vrati. Napravio je neko nešto posle Drugog svetskog rata pa je to njegovo. Napravio je radnik Beočinske fabrike cementa 1960. godine jednu rotacionu peć, 1967. godine drugu, 1973. do 1987. godine napravio je treću. Nije je napravila Vlada Republike Srbije, ni Vlada Autonomne Pokrajine Vojvodine, ni SFRJ. Napravili su je radnici. Ovako, oni treba da se računaju da ne postoje. Ne može da bude da ne postoje. I za to postoji rešenje. Bilo je jednostavnije da ste napravili jedan zakon - nacionalizujte sve što je društveno; posle deliš kako hoćeš, prodaješ kome hoćeš i niko ti ništa ne može; ali treba imati onu stvar pa doći ovde i predložiti jedan takav zakon; stisnite petlju. Kako ministar juče reče, strateški partner odnosno taj kupac, jer kaže - operedelili smo se za strateškog partnera; kod cementara da, a kod šećerana, kome god je palo na pamet da kupi šećeranu može da je kupi. Da li to šećerane ništa ne vrede pa može da ih kupi kome padne na pamet, a cementare su nešto jako bitno, pa mora strateški i mora neko ko pravi toliko i toliko cementa, a šećeranu može da kupi onaj što od šećera ima samo ono što kupi da kuva kafu. Sve ovo što pričam juče i danas su činjenice, u tome je ceo problem. Beočinska fabrika cementa je u zimski remont pred prodaju fabrike, što je u nekom normalnom vremenu uvek bila praksa da se radi, uložila 10 miliona maraka u svoju rekonstrukciju, koju rade svake godine, ali to je takav proces proizvodnje. Uložila je i više od dva miliona maraka u sređivanje i opremanje zgrade komercijale, u kojoj sadasedi gospodin Turetski, koji je sada šef u fabrici. Ne sedi u staroj zgradi, lepše je u ovoj novoj, prihvatam da je lepše. Prema tome, biće da je tamo sam neko nešto napravio. Hajmo da se manemo te cementare, pa uzmimo "16. oktobar", građevinska firma u Beočinu, napravljena sedamdeset i neke godine. To je ono što sam vas pitao gospodine ministre, šta ćemo sa GG firmama iz sedamdesetih godina, koje su zbog toga što su privatnim parama napravljene, prešle u društvenu svojinu bez ikakvih obeštećenja. U toj soluciji kažete, svi vi kući, a ja prodajem 70%. Po kom pravu? Gde to imate na Zapadu, gde ste učili, da i privatno može da se proda kao društveno? (Dragiša Marinković, sa mesta: Zašto su GG preduzeća?) Zato što su ljudi, Marinkoviću, vadili iz džepa i kupovali ašove, lopate, mešalice i pravili firmu. Tako se to zvalo, neki od vas su mladi pa ne znaju šta je to, ali su ipak došli u situaciju da raskrčme to, a ne znaju šta je to. Moram da preciziram moj jučerašnji predlog. Rekao sam da ću glasati za ove izmene i dopune u dve solucije - kada mi ovaj ili onaj ministar za finansije da pare koje pripadaju Beočinu, jer to ne može niko da ukrade; i, u drugoj soluciji, kada ministar dovede jednog koji je u odlasku iz "Lafarža", po dogovoru, dobio 30.000 eura za otpremninu. Ne govorim o nekima iz fabrike i nekim drugima koji su dobili puno više. Oni ne ulaze u ovu kvotu.
Reč ima ministar za privatizaciju, gospodin Aleksandar Vlahović.
Dame i gospodo narodni poslanici, tačno je da je u decembru mesecu 2001. godine investirano oko 9.800.000 maraka u remont cementare, što je redovni godišnji remont finansiran iz kratkoročnih bankarskih izvora, a ne iz sopstvenih sredstava. Sa druge strane, daću vam neke podatke - Cementara Beočin je u 2001. godini, dakle kada je bila društvena firma, proizvodila oko 850.000 tona cementa. U 2002. godini Cementara iz Beočina je proizvodila preko milion tona cementa. Ono što je groteskno, proizvela je više od milion tona cementa sa manje radnika nego što je proizvelo 850.000 tona u 2001. godini, pre privatizacije. Drugo, ono što treba da znate, uprkos mnogim pokušajima da privatizacija Beočinske fabrike cementa teče tako da se navodno stvaraju nezadovoljstva zaposlenih, sindikata, menandžmenta - ta privatizacije je obavljena prema svim svetskim standardima, poštujući ovaj zakon i bez ikakvih afera, što je inače bila redovna odlika privatizacija cementara u drugim zemljama u centralnoj Evropi. Treće, rukovodstvo u Beočinskoj fabrici cementa, koje je bilo pre privatizacije, i dalje se nalazi na čelnim mestima i nakon privatizacije. To znači da nije tačno da novi vlasnik po definiciji dolazi i smenjuje postojeće rukovodstvo. Smenjuje tamo gde se dokaže da je to bivše rukovodstvo učestvovalo u krađi, u privrednom kriminalu, smenjuje nesposobno, ako ne može da postigne i podigne profitabilnost kompanije. Ili još bolje, u Cementaru u Popovcu pre privatizacije, na desetine poverilaca dolazile su sa odlukom Trgovinskog suda u Kragujevcu da plene mašine. Molim vas, na stotine utuženja sa izvršnim sudskim presudama išlo je ka Cementari Popovac, a ona je proizvodila ne više od 550 hiljada tona cementa (govorim za 2000. godinu), a u 2001. godini (samo se vi smejte, to se dešavalo onoga časa kada ste vi sedeli sa ove strane i bili odgovorni za te cementare), kada je Vlada uvela prinudnu upravu, proizvodnja se podigla na 850.000 tona cementa. Danas je ta proizvodnja milion tona cementa nakon privatizacije i opet sa manje zaposlenih radnika. Juče sam rekao ko je ostao ojađen nakon privatizacije Popovca - ostali su ojađeni oni koji su sistematski pljačkali Popovac, sklapajući ugovore o dobavljanju sirovina, repromaterijala, po ceni koja je bila 30-40%, čak i dva puta veća nego što je tržišna cena. Juče sam vam rekao podatak, drage moje dame i gospodo, da je nakon privatizacije kupac poslao u Cementaru Popovac obaveštenje svim dobavljačima da im se smanjuje cena nabavke za 30% ili se otkazuje nabavka, ukoliko oni na to ne pristanu. I juče sam vam rekao, 99% njih je reklo - pristajemo da vas snabdevamo po nižim cenama. Pa koliko se razvlačilo u toj cementari, koliko se razvlačilo u svim društvenim preduzećima, koja su bila bez kontrole? Sada vas pozivam da mi kažete sa pravnog aspekta - koja prava i koje obaveze vuče subjekt privatizacije stavljanjem potpisa na kupoprodajni ugovor prema ovim drugim stranama? Ukoliko se radi o tome, kao što je jedan poslanik primetio, da potpis treba da potvrdi da je istinito ono što je prethodno dogovoreno, a tu se radi o izjavi, a ne potpisivanju ugovora, drage moje dame i gospodo. Prema tome, ne brinite za privatizovana preduzeća. Privatizovana preduzeća su motor razvoja srpske ekonomije i naš cilj jeste da privatizacijom što je moguće veći broj prethodno upropašćenih preduzeća podignemo na noge, osposobimo ih da budu spremna za tržišnu utakmicu. Naš cilj jeste da naša preduzeća, privatizovana, budu deo svetske tržišne ekonomije, a da što je moguće više direktnim investicijama, razvojem malih i srednjih preduzeća, otvorimo nova radna mesta za one nezaposlene, onih milion, kako vi rekoste, a nije milion nego 900.000, koje ste nam 2000. godine ostavili u nasleđe. Devetsto hiljada nezaposlenih - to je, između ostalog, skor prethodne vladavine, i tih devetsto hiljada treba da nađu svoja nova radna mesta,plus oni koji danas u društvenoj privredi imaju samo radna mesta, ne primaju plate, ne uplaćuje im se penziono, ne uplaćuje im se socijalno, a nemaju posao. To što nemaju posao, a imaju radna mesta, to je takođe skor prethodne "sjajne ekonomske politike".
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS.
Mislim da treba da ustanovimo odbor koji će zamenjivati predsednika Skupštine kada se ustanovi da nije u stanju da obavlja svoj posao. Ovog ministra je trebalo nekoliko puta zaustaviti. Najpre, uopšte nije govorio o temi, drugo, an blok je optuživao sve koji su bilo kada, bilo gde sedeli sa ove strane, koju on naziva stranom vlasti, treće, preterao je u vremenu, četvrto, davi nas jednom istom lekcijom više puta.
Vratite se na temu, vi ste dobili reč da govorite o amandmanu.
Ministre, propitajte nas, možda smo to naučili, i idite dalje, nemojte da stojite na prvoj lekciji, ali ste izrekli netačnost, da ne kažem neistinu, gospodine ministre. Nije Vlada Republike Srbije preuzela u januaru mesecu fabriku automobila u Kragujevcu, nego oktobra 2000. automatskim puškama. I, kada već govorite o tome da se neko iz nekih poslaničkih grupa boji telefonskih poziva (to je rekao gospodin Jovanović), zašto se Vlada Republike Srbije boji da upravlja fabrikom automobila, zašto Kragujevac vodi Demokratska stranka, a fabriku automobila Demohrišćanska stranka Srbije? Zašto niste preuzeli odgovornost, da Demokratska stranka, kao najjača stranka u DOS-u, vodi fabriku automobila, nego ste dali jednoj bezimenoj i nepoznatoj stranci, dali ste stranci koja se posvađala pre mesec dana i dovela na ivicu kraha fabriku automobila, dali ste stranci koja je postavila za člana Upravnog odbora čoveka .....
Molim vas da se vratite na temu, narodni poslaniče.
To sam sada čuo iz diskusija prethodnika. Kako oni nisu opomenuti za ono što su govorili, a mene opominjete kada na to odgovorim? Dali ste fabriku automobila čoveku koji je sedam puta skuplje naplaćivao svoje usluge, a bio je član Upravnog odbora. Postavlja se pitanje, kad već beži iz sale, i u zatvorima širom Srbije da li je svoje usluge sedam puta skuplje naplaćivao? I do tih podataka dolazimo. To je, ministre, briga za privredu. Prethodnik je pomenuo milijardu i ne znam koliko stotina miliona za godinu dana uloženih u "Zastavu". Pa, 1999. godine smo uložili tri milijarde u proizivodnju u fabrici automobila, ratne 1999. godine, kad je bilo najteže, i te godine je proizvedeno najviše automobila. Dvehiljadite godine smo proizvodili... ministre, recite kolika je bila proizvodnja u decembru, novembru i oktobru prošle godine. Nemojte da mi skupite na gomilu automobile, pa kažete - ovi su proizvedeni ovog meseca. Ugovor sa Egiptom je dugoročan, to je stari obnovljeni ugovor, naravno, četristo automobila "Zastava" uvek može da proda Egiptu, kad god ih ima. Nemojte mi reći da ste uticajni u arapskom svetu, pa da ste fabrici automobila obezbedili specijalni ugovor. Nije tačno, to je ugovor koji se prenosi. Ali sada vas pitam u vezi sa ovim članom Predloga zakona - zašto nema potpisa ministra finansija; zašto je nekada (do danas, ako ovaj zakon prođe) uslov za overu sudskog ugovora bio potpis ministra finansija, a zašto se sada ministar finansija samo upoznaje? Da li je to samo odredba o potvrdi da je plaćen porez na ekstraprofit? Ako je ta odredba u pitanju, a zašto je ukinuta? Da li ste nas ovim predlogom zakona izvestili konačno da je prestala naplata ekstraprofita u Republici Srbiji? Ako je to tačno, dajte nam podatke da vidimo koliko je naplaćeno, od koga, jesu li završeni svi sporovi; država je naplaćivala ekstraprofit i onima koji nisu ekstraprofiteri. I onda bih mogao da kažem - evo konačno jednog zakona koji je završen, ispunjen, po njemu su svi podneli izveštaje i ispunili sve svoje obaveze. Da ostane samo zabeleženo, uopšte nisam protiv privatizacije. Nama nema spasa bez privatizacije, ali ako je neki potez nužan, nemojte da ga sprovodite na silu, bez odgovarajuće zakonske regulative i nemojte da nam pominjete 900.000 nezaposlenih, pod sankcijama i blokadom. Recite nam za koliko se taj broj uvećao od kako ste vi na vlasti, a tvrdim - kroz nekoliko meseci imaćemo 1.800.000 nezaposlenih, tačno duplo više nego što ste zatekli kad se došli na vlast.
Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Adam Urošević.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, poslanička grupa SSJ podnela je amandman na član 11. Predloga zakona o privatizaciji ili preciznije na član 11. stav 3. U Predlogu zakona taj stav 3. glasi: "Ugovor iz stava 1. ovog člana overava se u sudu i dostavlja ministarstvu nadležnom za poslove finansija, radi evidentiranja." Mi iz SSJ smatramo da je ovakvom formulacijom ovog stava u ovom članu praktično određeno samo mesto vršenja radnje, a ne i to koji subjekt vrši tu radnju, pa zato predlažemo amandman da ovaj stav glasi: "Overu ugovora iz stava 1. ovog člana vrši sud i po službenoj dužnosti, u roku do 15 dana, dostavlja ministarstvu nadležnom za poslove finansija, radi evidentiranja". Ne želim da verujem u to da Vlada, kao i nadležni odbori, pre nego što donesu odluku o tome da li prihvataju neki amandman ili ne, odlučuju o tome samo na osnovu toga ko je iz koje poslaničke grupe, odnosno iz koje potiče ovaj amandman. Međutim, postoje indicije koje ukazuju i na to. To se naročito ogleda u obrazloženju Vlade zbog čega ne prihvata ovaj amandman. U obrazloženju se kaže - amandman se ne prihvata zbog toga što pitanje koje se odnosi na propisivanje roka u kome bi nadležni sud bio dužan da vrši overu ugovora o prodaji kapitala, odnosno imovine po službenoj dužnosti, ne može da bude predmet uređivanja zakona o privatizaciji. Očigledno je da nije dovoljno dobro pročitan ovaj naš amandman. U svakom slučaju treba voditi računa i kada se čitaju amandmani i o interpukciji, odnosno o nekim znacima koje važe u pravopisu. Zato mi dozvolite da još jednom pročitam naš amandman - "Overu ugovora iz stava 1. ovog člana vrši sud i po službenoj dužnosti, u roku do 15 dana, dostavlja ministarstvu nadležnom za poslove finansija, radi evidentiranja". To znači da ni u kom slučaju nismo želeli da ovim amandmanom propišemo rok u kome je sud dužan da overi ugovor, već rok u kome je sud obavezan da dostavi nadležnom ministarstvu. Jer sama formulacija - overava se u sudu, ili - dostavlja se, ne ostavlja nedoumicu. Da li overa u sudu i overa u sudskom hodniku, prilikom potpisivanja, kada ugovorne strane potpisuju ovaj ugovor o kapitalu, a zna se da overu suda vrši ovlašćeni službenik i da sud po službenoj dužnosti ovaj ugovor treba da dostavi ministarstvu radi evidentiranja. Mada ministar trenutno nije prisutan, molim gospodina ministra da pažljivo pročita naš amandman, isti prihvati, jer je logičan i precizan. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Milojević, Vlatko Sekulović, Aleksandar Vatović, Olgica Kirćanski, Vera Marković, Dragan Milentijević, Meho Omerović, Slavica Tatomir i Miroslav Hristodulo. Odbor za finansije i predstavnik Vlade na sednici tog odbora nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Vlatko Sekulović.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, nadam se da ćete mi dozvoliti da iznesem par opaski na stalno iznošenje primera vezanih za pojedina preduzeća i za nezaposlenost. Svedoci smo da je u našem društvu već više od jedne decenije vladala atmosfera demagogije, laganja građana, radnika itd. Takva politika mi je uvek smetala, a Socijaldemokratska partije može da iznese samo stav da nikako ne može da prihvati demagogiju. Jednostavna istina je sledeća: ako govorimo o nezaposlenima u ovoj zemlji, mi taj problem imamo zbog toga što je 90-tih godina, početkom te decenije, pokrenuta politika razbijanja ekonomskog sistema Srbije, što je neminovno moralo da dovede do enormnog broja nezaposlenih, a to je nekih 900.000 zvanično registrovanih i još negde oko 800.000 prikriveno nezaposlenih, takvih što formalno imaju radno mesto a u suštini ne rade. Privatizacija ne radi ništa drugo nego samo iznosi na videlo tu strašnu istinu. Prema tome, ne možemo sada privatizaciju kriviti da proizvodi nezaposlenost. Nije tačno, nego samo ustanovljava ono što je već faktička situacija. I ako govorimo o "Zastavi", izvinite molim vas, "Zastava" je krajem 80-tih godina proizvodila skoro 200.000 automobila godišnje. Njeni kapaciteti su projektovani na 200.000 automobila. Ona je 1997. godine proizvela 2.215 automobila. O čemu mi pričamo? Mislim, ako je neko već želeo da vodi računa o "Zastavi", onda je trebalo da vodi računa početkom 90-tih, a ne sada da se buni kada je njegova politika dovela do toga da ta fabrika, između mnogih drugih, bude potpuno uništena. Prema tome, to je osnovna istina. Mi smo kao i ostale poslaničke grupe, vraćam se sada na temu ovog amandmana, dobili pismo od Samostalnog saveza sindikata Srbije i od drugih, ali moram da kažem da se mi ne bavimo demagogijom, njihove određene zahteve jesmo implementirali u amandmane i neki od tih amandmana jesu prihvaćeni od strane ministarstva, neki nisu. Konkretno pitanje subjekta privatizacije; tačno je da zvuči nelogično da jedan od potpisnika bude subjekt privatizacije, jer jednostavno ne preuzima nikakva prava ni obaveze; međutim, po našem mišljenju, taj treći potpis, odnosno zaštitu zaposlenih u subjektu privatizacije treba izvršiti iz prostog razloga - da bi se sačuvao legitimitet čitavog procesa; da se ne bi za nekoliko meseci, pošto zaposleni ili radnici nisu pitani, pošto nemaju mehanizme zaštite svojih prava, to vratilo potom kao bumerang Vladi, ministarstvu, svima nama, jer jednostavno ljudi neće biti zadovoljni kako se odvija proces privatizacije. Zato mi doživljavamo taj treći potpis ne kao određenu pravnu formulu kojom neko stiče prava i obaveze, nego kao jednu polugu kojom se štite određena prava, a ta prava su definisana ne samo tim članom nego ima i drugih članova u kojima su definisana prava subjekta privatizacije, od pokretanja inicijative, pripreme dokumentacije itd. Prema tome, sa druge strane, ne treba preterivati, da od ovog člana u potpunosti zavise njihova prava. Ima drugih članova gde su njihova prava definisana, ali naš strah jeste da se ovim skidanjem tog trećeg potpisa ne načini medveđa usluga samom ministarstvu odnosno Vladi.
Da li se još neko javlja za reč?
Gospođo Čomić, poštovane kolege i koleginice, samo još par reči o amandmanu na član 11. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Izgleda da je prethodna rasprava, koja evo traje već satima, pokazala da je ovo pitanje, bojim se, retoričko. Za nas, SDP i poslanike Socijaldemokratske partije ovde, to nije retoričko, to je realno pitanje. Realno je pitanje da li će se subjekt privatizacije, odnosno zaposleni naći u ovom procesu u aktivnoj ulozi ili će se samo određenim članom zadovoljiti forma, a ne i suština. Pošto smo mi uvek bili zainteresovani za suštinske reforme i promene, prvo što smo uradili obratili smo se sindikatima, koji su naši prirodni saveznici, da ih konsultujemo oko ključnih stvari u ovim izmenama, dobili podršku u nekim stvarima, a u nekima se nismo složili. Moj kolega Sekulović je pomenuo da smo danas dobili pismo upozorenja Samostalnog sindikata u kome se, nadam se dobronamerno, još jednom skreće pažnja na član 6, član 11. i neke druge članove izmena i dopuna ovog zakona. Za nas je važno da se nađe rešenje. Pretpostavljam da je to važno i za resorno ministarstvo, a naročito za ministra Vlahovića, koji ovako srčano brani svoj predlog zakona. Za nas možda postoji rešenje da se osigura trajnost, pouzdanost i, meni neomiljena reč ali istinita, transparentnost procesa privatizacije. Drugo, da se osigura ne samo pozicija zaposlenih u telu zapravo merodavnom za proces privatizacije, a zove se tenderska komisija, već da se interesi zaposlenih realno ostvaruju u procesu privatizacije. Treće, da svi zajedno nađemo ono što se zove pozitivan pristup reformama, gde je ključna privatizacija. Oko toga smo se složili mislim svi, da bez ovog procesa nećemo otići daleko, bez transformacije društvene u privatnu svojinu kao dominantnu. Otuda predlažemo, tražim od ministra Vlahovića da se o tome odmah izjasni, da se uredbom u roku od 30 dana jasno definiše kako su zaposleni zastupljeni u procesu privatizacije, u tenderskoj komisiji, kakav je njen sastav, ko u tenderskoj komisiji predstavlja zaposlene i koja su naravno samim tim ovlašćenja. Ukoliko nam izađete u susret, mi onda pokazujemo krajnje dobru volju da možda i odustanemo od svog predloga amandmana. Gospodin Vlahović ima reč.
Reč ima ministar za privredu i privatizaciju u Vladi Republike Srbije, gospodin Aleksandar Vlahović.
Zahvaljujem zaista Socijaldemokratskoj partiji na konstruktivnom doprinosu i raspravi, koju smo imali pre početka održavanja Skupštine, s obzirom da je zaista intencija i namera u ovom smislu bila da se obezbedi i osigura učešće subjekta u procesu privatizacije, a ne njegovo puko učešće u potpisivanju ugovora, gde se pravna svrsishodnost zaista gubi. Stoga želim i ovde javno, javnosti i naravno svima onima koji nas gledaju, a i vama ovde, da potvrdim da ćemo mi ubuduće sprovoditi potpuno istu praksu oko tenderske privatizacije, a to znači da će jedan predstavnik reprezentativnih sindikata biti član tenderske komisije u procesu ovog dela privatizacije. Doduše, do sada je jedan član tenderske komisije, predložen od strane reprezentativnih sindikata, bila više stvar džentlmenskog sporazuma ministarstva sa sva tri sindikata. Ovde izjavljujem da će uredba o tenderskoj privatizaciji biti promenjena u roku od mesec dana i da će, zvanično i oficijelno, radnici kroz svoje reprezentativne sindikate dobiti zasigurno jedno mesto u tenderskoj komisiji, pri čemu je naša namera da broj članova u tenderskoj komisiji, ne samo iz preduzeća, već i iz lokalne samouprave, bude uvek najmanje većinski, a svuda tamo gde ima mogućnosti i više od tri člana treba da budu prisutna u tenderskoj komisiji. Najposle, naša namera jeste da ubuduće i predsednici tenderskih komisija budu ne isključivo članovi Vlade, jer zaista nema nikakve svrhe da član Vlade bude predsednik tenderske komisije, već da to budu ljudi iz opštine, iz tog preduzeća nad kojim se i obavlja proces privatizacije. Prema tome, smatrajte sigurnim da će vaša inicijativa biti prihvaćena kroz izmenu Uredbe o sprovođenju postupka tenderske privatizacije.
Da li još neko od ovlašćenih učesnika želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Miloš Lukić.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa Stranke srpskog jedinstva ima principijelne primedbe na prevelika ovlašćenja Agencije za privatizaciju, posebno apostrofirana ovim izmenama i dopunama zakona. Naime, u članu 12. izmena i dopuna novim članom 41b predviđeno je da se sredstva ostvarena od prodaje kapitala u postupku privatizacije uplaćuju na račun Agencije. Sredstva iz stava 1. ovog člana, posle izmirenja troškova prodaje u postupku privatizacije, uplaćuju se na uplatni račun budžeta Republike Srbije. Očigledno je da se ovde radi o jednoj vrlo nelogičnoj odredbi. Naime, Agencija, bez obzira na značaj njene uloge, u ovom slučaju preuzima pravo na celokupnu sumu na ime privatizacije. Da podsetimo, Agencija je osnovana zakonom kao nezavisna u odnosu na Vladu i ostale državne organe, pa stoga čudi unošenje ovakve odredbe. Mi nismo podneli amandman na član 1. s obzirom da se tamo kaže da Agencija prodaje kapital, odnosno imovinu, jer može da se desi da bude za tuđi račun, u tuđe ime itd, pa smo tu ostavili mogućnost da to može da se uklopi u zakonske norme. Takođe, članom 6. je predviđeno da Agencija daje saglasnost na izmene pojedinačnog i kolektivnog ugovora. To smo prokomentarisali svojim amandmanom, međutim Vlada je ostala gluva na ovo naše pitanje i taj amandman je odbijen. Naš amandman na član 12. kaže da sredstva od prodaje kapitala treba da dođu na račun budžeta Republike Srbije, a da Agencija naravno za svoje troškove ima pravo potraživanja. Obrazloženje za odbijanje ovog amandmana je vrlo nevešto. Naime, kaže se da budžet u svom planu i projekciji nema taj iznos. Samo su predviđena sredstva za osnivanje Agencije. Međutim, budžet ne može precizno ni da ima određenu cifru koju očekuje iz privatizacije, tako da to obrazloženje sigurno ne stoji i smatramo da ako postoji domaćin u ovoj kući, a to bi trebalo da bude Vlada s obzirom na sva ovlašćenja koja ima, a da je glavna kasa budžet, sredstva bi trebalo da dođu u budžet Republike, dok Agencija kao sporedni organ, vrši operativne poslove, te svoje usluge može da naplati. Naime, ovakvim stavom se nameće pitanje ovlašćenja Agencije. Agencija se postavlja u položaj prodavca i tu se ponovo vraćamo na temu malopre ovde raspravljanu. Tako ispada da imamo dvostruki promet, da prvo imamo promet od subjekta privatizacije prema Agenciji, a zatim Agencija to prodaje kupcu. Na početku, kada je Zakon o privatizaciji donošen, mi smo na jednom odboru, raspravljajući o tome, komentarisali i sledeću situaciju: ako već sredstva idu u budžet i ako država praktično uzima sredstva od prodaje, onda je vrlo logično reći da je to već državna svojina, pa je možda dekretom trebalo društvenu svojinu pretvoriti u državnu i sa njom na taj način raspolagati. Bilo bi mnogo jednostavnije, ne bi bilo ovolike procedure. Na tu primedbu je rečeno da je to suviše radikalan stav, suviše oštar i da treba imati elastičnost. Međutim, sve to je dovelo do komplikovanja situacije. Upleli smo Agenciju u sve ove postupke koji nimalo nisu jednostavni. Postavlja se pitanje odgovornosti ovlašćenog lica u Agenciji, odnosno direktora Agencije, kada na njegov račun dođu ta ogromna sredstva. Da li on ima obavezu, mi ovim članom nemamo sankcije, da on mora u tom i tom roku da prebaci pare na račun budžeta. U vreme kada je svaki dinar u budžetu vrlo važan, mi imamo situaciju da može da se desi da dan, dva, pet ili mesec dana pare ostanu na računu Agencije. To je, složićete se, nedomaćinski, jer nemamo obavezu da se sredstva u određenom roku prebace na račun budžeta. Na kraju, da li je tu u pitanju nepoverenje prema ministru finansija i ekonomije, da li su možda predsednik Vlade i ostali izgubili poverenje u ministra finansija, pa ovim parama žele prethodno da raspolažu, pre nego što dođu pod ingerenciju ministra finansija. SSJ smatra da ovaj naš amandman ima puno utemeljenje i da ga treba prihvatiti.
Reč ima narodni poslanik Petar Petrović, zamenik predsednika poslaničke grupe SSJ.
Gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, SSJ je podnela ovaj amandman i, kao što je gospodin Lukić objasnio, potrebno je da ga prihvatite iz veoma praktičnih razloga. Naime, Agencija koja je formirana Zakonom o privatizaciji ima samo zadatak da obavlja tehničke poslove u vezi sa prodajom društvenih firmi u Republici Srbiji. Omogućavanje da na ovaj način Agencija zadržava pare na svom žiro računu dobijene od prodaje nekog preduzeća, otvara sumnju da se može stvarati višak vrednosti od tih para, odnosno da se te pare mogu kamatiti nezakonito. Ako znamo da su danas kod poslovnih banaka mesečne kamate 1,5 do 2%, a ovde se, kod prodaje nekih preduzeća, radi o veoma velikim ciframa, sami izračunajte kolike su te cifre do kojih može da dođe Agencija, a za to nema sankcija, u slučaju da za određeni vremenski period, mesec ili dva, ne prebaci pare dobijene od prodaje nekog preduzeća na račun budžeta. Za to vreme budžet, da bi zatvorio neke rupe i da bi popunio neke obaveze prema socijali ili nekim drugim davanjima, možda mora da se zadužuje kod drugih poslovnih banaka i da plaća kamatu, pa država ima dvostruku štetu, a možda pojedinci imaju korist. Stvarno ne želim da sumnjam da će to pojedinci raditi, ali se na ovaj način, ukoliko bi ostao ovaj član, stvara sumnja i mogućnost da se to radi. S druge strane, gospodine ministre, voleo bih samo da saslušate, pošto opet ponavljate priču od juče u vezi Cementare "Popovac". Rekli ste i verujem da su inputi proizvodnje smanjeni za oko 30%. Postavljam logično pitanje, kao čovek dugo u privredi, a i vi ste verovatno dugo bili u privredi, da li je moguće da, ako se troškovi proizvodnje džaka cementa smanje za trećinu, da se cena tog džaka cementa prema kupcu ne smanji ni za jedan procenat? O čemu se tu radi, gde su pare? (Glas iz sale: Profit.) Da li smo mi doveli tog stranog kupca u našu državu da profitira na leđima ovih jadnih radnika? Iz tog razloga i iz mnogih razloga, gospodine ministre, SSJ ne može da podržava profitere koje dovodite sa strane.
Reč ima narodni poslanik Stevan Gurudić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Narodni socijalisti.
Nisam kriv što ministar svaki put posle mene izlazi za govornicu, pa moram da dođem da mu još ponešto kažem. Amandman SSJ je jako logičan. Kada je u ovoj skupštini krenula priča o agencijama, otprilike smo razumeli da je ona neki servis ministarstva koji treba da radi. Onda bi bilo logično da te pare dođu u budžet, da ta Agencija podnese svoj troškovnik, pa da se naplati. Ovako ona uzme pare, koliko joj treba, a ono što preostane, hajde malo u budžet, neka ima i tamo. To je jako prosto, ako hoćete da kažemo i seljačko tumačenje, samo je jako logično da je to tako. Ako je neko nekom servis, onda on tamo ispostavi troškovnik, a ne uzme on pare, pa deli tome čije su pare. Ministre, da se mi jako razumemo, uopšte nije bitno kako je uloženo tih 10 miliona maraka, ali da tih 10 miliona maraka nije bilo tada uloženo, ti vaši Francuzi ne bi napravili milion tona. Kazaću vam, pošto namerno živim 50 godina u Beočinu, najveća proizvodnja te cementare skoro neće biti dostignuta. Ona je bila samo milion i 700 hiljada tona, tako da je ovaj milion kao da prave deca u zabavištu. Još da vam kažem, neće biti da je neki Hans, Džordž ili Pjer došao u Beočin da nas uči kako se pravi cement. Tamo se cement pravi 160 i kusur godina. Znate, nije se cementom iz Holcima, Hajderbeg cementa, Lafarža, Titana, pravio Panamski i Suecki kanal, pravio se iz Beočina, slučajno, zato što je to marka cementa, kvalitet rude koji je najbolji. Prema tome, ne možete vi ovde pričati o onome što se događa u Beočinu. I nadalje vas pozivam da dođete tamo, da zaista vidite to o čemu pričate. Živim tamo 50 godina i teško da može svih 250 poslanika ovde sa mnom da priča o Beočinu, jer niko iz Beočina nije. Ne možete ni vi, koji nikada u njemu niste bili, sa mnom da polemišete o Beočinu i da budete u pravu. Sigurno je da je privatizacija potrebna. To niko nije osporio sa ove govornice sve ove dane, ali su neke druge stvari jako sporne. Prema tome, teško da ovaj zakon danas pije vodu u ovoj skupštini. Valjda je iz mog izlaganja jasno da nisam tu.
Reč ima ministar u Vlade Republike Srbije, gospodin Aleksandar Vlahović.
Da napokon kažem da mi je uvek bilo zadovoljstvo da idem u Beočin, u Beočinsku fabriku cementa, jer imaju jako dobar restoran koji se zove "Karaš". (Glas iz sale: Koga?) Pitajte gospodina Stevu. Bio sam i kad je direktor bio gospodin Copkov i kada je pre njega bio pokojni direktor gospodin Šerban. Bio sam u poslednjih 15 godina najmanje 10 puta u Beočinskoj fabrici cementa. Znam da je mogući potencijal Beočinske fabrike cementa 1,9 miliona tona godišnje i znam da su još krajem osamdesetih godina imali planova oko investicija, doduše, nikad se nisu desile, da se kapacitet digne na 1,9 miliona tona, što nije samo plan za kapacitet u fabrici, nego je i plan za otkrivanje novih nalazišta u okolini manastira Rakovac. Znam da je fabrika u prošlosti ostvarivala proizvodnju od 1,4 i jednom prilikom, ne 1,7 nego 1,5 miliona tona. Vi mi dokumentujte ako je 1,7, znam da se nikad nije desilo. Današnji kapacitet je 1,25 miliona tona. Prema tome, Beočin, kao i sve druge kompanije, vrlo dobro poznajem i nisam, što juče reče jedan poslanik, 10 godina bio izvan ove zemlje. Naprotiv, ne u poslednjih 10, u poslednjih 40 godina sam u ovoj zemlji, u poslednjih 15 godina sam upoznao gomilu preduzeća na teritoriji čitave Srbije i vrlo dobro znam u kakvoj su situaciji bili, kao i u kakvoj su sada. Da iskoristim priliku, pošto sam se javio za reč, pa da pitam kritičare novog modela privatizacije kada kažu da je onaj bio sjajan - zašto oni kao direktori društvenih preduzeća, još uvek društvenih preduzeća, a danas sede u Skupštini Srbije, nisu iskoristili blagodeti tog starog modela, pa privatizovali svoje firme. Neću navoditi imena, sami će se prepoznati. Prema tome, sve što sam govorio je apsolutno tačno, kao i da je bila sistematska pljačka cementare u Popovcu i nabavke su konstantno ugovarane po 25-30% veće i nekoliko puta veće. Tačno je da je, gospodo, tržište to koje određuje vrednost svake robe, pa i vrednost cementa. Cena cementa u Srbiji nalazi se među najnižim cenama u regionu. Proverite kolika je cena u Rumuniji, Bugarskoj, Bosni, kolika u Hrvatskoj. Svaka firma koja ima svog vlasnika vodi računa da smanji troškove da bi poslovala što je moguće bolje. Kada firma posluje bolje, to je dobro za državu, za lokalnu samoupravu, za te radnike. Društvena preduzeća pošto nisu imale svog vlasnika, nisu imali ni onoga ko bi se starao o tome da smanji troškove proizvodnje. Zato nam se dešava ne jedna cemetara Popovac, nego 90% društvenih preduzeća rade na način da ih je baš briga za troškove proizvodnje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS. Izvolite.
Ukazujem na povrede članova 97. i 99. Poslovnika Narodne skupštine. Opominjem vas da ovo nisu prostorije Vlade Republike Srbije, ovo je Narodna skupština Republike Srbije i u toku je sednica Narodne skupštine. Želeo bih da vas podsetim citatima zašto vam prigovaram. Pre dva dana nisam dobio pravo na repliku ministru, rečeno mi je da je obrazlagao i da ministar ne može da izazove repliku. Sada vas pitam, gospođo Čomić, po kom osnovu je sada ministar govorio. Ako je koristio pravo da dobije reč kad god je zatraži, onda je morao da poštuje član 99. stav 1. koji glasi: "Govornik može da govori samo o temi na dnevnom redu". Ako je ministar, kao što je to i učinio, rekao da izlazi da replicira, podsećam vas na član 97. koji govori o pravu narodnog poslanika na repliku, a ne o pravu govornika ili o pravu ministra na repliku. Molim vas, gospođo Čomić, opomenite gospodu ministre da nas ne dave, da ne zloupotrebljavaju ovu govornicu, da je ne koriste za obračun sa bivšim režimom, a posebno one koji su u tom režimu izvanredno uživali i posebno ne ovaj ministar, jer kritikuje privatizaciju izvršenu pre njega po njegovom zakonu, po zakonu koji je on pisao. Mislim da je vreme, gospođo Čomić, da vi preuzmete ovu Narodnu skupštinu, jer je očigledno da vršalica dužnosti predsednika Srbije to ne ume da radi. Ako već preuzimate, a znam da ćete vi od sada opomenuti sve nas koji kršimo Poslovnik, pa i gospodina ministra. U ovoj sali ako nema pravo niko da krši Poslovnik, najmanje prava ima ministar. Najmanje prava. Nemojte da tumačite našom grubošću ili našim nevaspitanjem kada insistiramo da dobijemo reč, pošto znamo da su pre nas reč po istom osnovu dobijali ministri. Ako ne mogu poslanici da izađu za govornicu, ne mogu ni ministri. Nego, ministri u Vladu, pa tamo jedan drugome neka repliciraju i neka govore jedan drugom šta god hoće. Kada dođu u Narodnu skupštinu, da poštuju Narodnu skupštinu i da poštuju narodne poslanike. Poštovaću svakog ministra koji ovde bude govorio o tački na dnevnom redu, a ako njemu date pravo da govori mimo tačke dnevnog reda, ne mogu da verujem da ćete imati obraza da meni ili bilo kom drugom narodnom poslaniku to pravo uskratite.
Ministar u Vladi Republike Srbije dobio je reč na osnovu člana 137. Poslovnika Narodne skupštine, nije i ne može da dobije reč tako radi replike. Dakle, član 137. Sadržaj vaše primedbe povodom toga da li i ministar i narodni poslanici govore o dnevnom redu je sloboda argumentacije za ovu temu. Mogu samo da sa vama razmenim lično čuđenje zašto je Beočinska fabrika cementa predmet izmena i dopuna Zakona o privatizaciji, kada svi ovde dobro znamo da je fabrika privatizovana. To je argumentacija koju koriste poslanici, a očigledno i ministar. Ministar ne može da dobije repliku, jer je ovde da odgovara, a ne da replicira. Da li se još neko javlja za reč o amandmanu na član 12.? (Ne.) Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Novica Đurašković i Zoran Bošković. Odbor za finansije i predstavnik Vlade na sednici tog odbora nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, u ime podnosilaca amandmana reč ima narodni poslanik Zoran Bošković.
Gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, odlučili smo da povučemo amandman koji smo dali, ne zbog toga da bi skratili vreme rasprave, nego što je ministar Vlahović dao čvrsto uverenje da će to ispuniti i da će upotrebiti svoj autoritet da 50% novaca dođe u Vojvodinu. Meni je žao što gospodin Vlahović nije ovde da to potvrdi pred ovom skupštinom. Ali član 21. reguliše ovo što smo mi tražili, tako da smo mi povukli amandman.
Konstatujem da povlačenjem amandmana, on prestaje da bude predmet rasprave u pojedinostima. Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Milojević, Vlatko Sekulović, Aleksandar Vatović, Olgica Kirćanski, Vera Marković, Dragan Milentijević, Meho Omerović, Slavica Tatomir i Miroslav Hristodulo. Pošto su ovaj amandman prihvatili Vlada i Odbor za finansije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Radič Joković. Odbor za finansije i predstavnik Vlade na sednici tog odbora nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li podnosilac amandmana želi reč? (Ne.) Da li neko drugi želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Srđa Popović. Pošto su ovaj amandman prihvatili Vlada i Odbor za finansije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 13. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Vučić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč želi i ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS.
Rešenje iz člana 13. je veoma zanimljivo za raspravu, ne samo sa ministrom za privatizaciju, nego bi ovde trebalo da se umeša u najmanju ruku još nekoliko ministarstava i da nam da odgovor na pitanje, zašto privatizujemo subjekte sa većinskim državnim kapitalom. Evo, sve vremeslušamo od ministra obrazloženje i on govori da nam je želja da vlasništvo bez titulara dobije titulara. Kaže, društvena svojina je ničija svojina. Istina je da je ravnopravna po Ustavu Republike Srbije sa ostalim oblicima svojina, ali, evo, mi kršimo Ustav, hoćemo na silu da je privatizujemo, određujemo joj rok i pošto postoji politička volja većine političkih faktora u zemlji, eto, proći će i ta privatizacija. Ali, po kom osnovu je ubačena članom 13. odredba da se privatizuje i subjekt sa većinskim držanim kapitalom? Da li je ovo znak da smo krenuli u privatizaciju državne svojine? Da li je privatizacija državne svojine regulisana nekim drugim zakonima, na primer zakonima o svojini u vlasništvu Republike Srbije ili kako se već taj zakon zove. Na koje objekte ste usmerili fokus i šta je to sada zanimljivo za vaše prijatelje, ali mu je smetnja to što je većinski kapital državni. Da bih banalizovao celu priču u raspravi u načelu pitao sam, kada privatizujete zgradu Narodne skupštine, hoće li aktuelni sastav poslaničkih grupa da učestvuje u dodeli besplatnih akcija? Ako zgradu Vlade u Nemanjinoj 11 privatizujete, da li će tamo predsednik Vlade dobiti akcije bez naknade, u skladu sa stažom koji ima i u Nemačkoj i ovde? Ako privatizujete MUP, hoćete li promeniti sastav policije za noć i dovesti neke koje treba nagraditi? Ovde nam zaista dugujete obrazloženje - zašto je subjekt privatizacije koji ima većinski državni kapital odjednom postao predmet privatizacije? Da li se zakon o privatizaciji donosi da bi se državna svojina, koja ima titulara ili možda mi nemamo državu, možda je danas pre podne bilo nešto dok nisam bio u Skupštini Srbije, možda ste nam konačno i rasturili državu. Možda je sada i državna svojina bez titulara. Obavestite nas da to znamo jer imamo još nekih poslova. Meni je potrebno jedno uverenje kod države i otrčao bih da to izvadim dok još postoji država. Ko zna ko će posle i na kom jeziku da nam izdaje ta uverenja. Zato vas molim da nam obrazložite na koje se objekte misli ili je ovo generalna odredba, da li Republika Srbija kreće u privatizaciju državne svojine i da li nam je za to potreban potpuno nov zakon ili samo jedna odredba od tri reda, samo jedan stav u nekom članu već postojećeg Zakona o privatizaciji.
Da li se još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi javlja za reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Veroljub Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo poslanici, ministar nam reče gde je živeo u poslednjih 40 godina, ali me živo interesuje gde će da živi kada ova vlada padne, a 29. maj se približava. Podneo sam amandman na član 14. i dosta je bilo reči prilikom ove rasprave kako u načelu tako i u pojedinostima, a tiče se brzine sprovođenja privatizacije. U dosadašnjem zakonu postojala je tzv. stimulativna šema, kojom se određivao procenat besplatnih akcija, a u vezi rokova u kojima se privatizacije sprovodi. Takvu stimulativnu šemu gospodin ministar sada ukida i kaže da svi mogu da dobiju 30% akcija bez naknade. Ovim amandmanom sam čak i želeo da to vreme sprovođenja privatizacije počne od datuma donošenja ovog zakona, a ne od početka privatizacije, jer početak privatizacije nije vezan za zakon. Samim tim, izgleda mi da ova vlada nema nameru da sprovede brzu privatizaciju, kako su se do sada zalagali. Najveći problem za sprovođenje brze privatizacije jeste, kako neki moj kolega reče, ambijent u kome se sada naše društvo nalazi, a za koje je isključivo odgovorna Vlada Republike Srbije. Taj ambijent je takav da često i subjekti privatizacije i radnici strahuju od same privatizacije, pa čak i Vlada Republike Srbije, jer ako bi krenula sa ovakvim zakonskim predlozima u privatizaciju, imala bi za kratak vremenski period preko milion nezaposlenih. To u svakom slučaju dovodi u pitanje njihovu vlast, a sami su krivi i odgovorni za to. Vlada Republike Srbije je podnela ovoj skupštini Predlog zakona o radu, ova skupština ga je usvojila, doduše glasanjem iz Soluna, ali taj zakon poslodavcu daje neograničena prava, a radnicima nikakva, poslodavcu nikakve obaveze, pa bi red bio da država te obaveze, pošto nije dala poslodavcu, prihvati na sebe. Takođe, nemate ozbiljan socijalni program da zbrine tehnološke viškove, a nemate ni ozbiljne sindikate da zastupaju interese radnika. Gospodin ministar reče da je ovo rađeno uz saglasnost tri najveća sindikata u Srbiji. Nije ni čudo, jer u sva tri sindikata od 5. oktobra su ljudi bliski DOS-u. U tome je najbolji primer ministar za rad, gospodin Milovanović, on je bio čak i predsednik Asocijacije nezavisnih sindikata, pa je postao ministar, a njega je zamenio njegov kolega, a sada i moj kolega, predsednik te asocijacije, narodni poslanik u Skupštini Srbije i podržava ovu vladu. Pitam vas - kakav je to nezavisan i samostalan sindikat koji podržava ovu vladu? To je nespojivo. Takav sindikat može da radi ne u interesu sindikalaca i članova sindikata, već isključivo u interesu Vlade Republike Srbije i to mu je jedina namena. Treći je razlog odustajanja od ovakve brze privatizacije jeste taj što ste na brzinu prodali za male pare sve ono što je iole vredelo u Republici Srbiji. Sada je došlo do toga da se prodaje ono što se teško prodaje i pokušavate na svaki mogući način da nadoknadite manjak onoga što ste rasprodali. Najbolji primer za to je do sada toliko puta spominjana Beočinska cementara, za koju je ministar u Vladi Republike Srbije Jorgovanka Tabaković, član Srpske radikalne stranke, postigla 50% veću cenu od istog kupca od one koju ste vi postigli. Ako bi moj prethodnik postigao bolje uslove, a ne ispoštujem takve ako ne mogu bolje, već prihvatim gore uslove, podneo bih ostavku, što preporučujem i gospodinu ministru Vlahoviću.
Da li još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi želi reč? Narodni poslanik Veroljub Arsić rekao je da ste narodni poslanik i aktivista sindikata, to nije osnov za repliku, to je konstatacija. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe Srpske radikalne stranke.
Dame i gospodo narodni poslanici, svi smo se zalagali za privatizaciju. Govorili smo da ona mora da bude pravična, obavezna i oročena. Odugovlačenjem u procesu privatizacije, ostavljanjem mogućnosti da subjekt privatizacije dugo razmišlja o privatizaciji, dovodimo one kojiu tom subjektu odlučuju u situaciju da se bave kriminalom, da srozaju ugled firme, da je dovedu pred stečaj, bankrotstvo, zaduže preko svake mere, da rasprodaju vredne objekte. Zbog toga je, čini mi se, bilo dobro dosadašnje rešenje, najpre da sva privatizacija mora da se završi u roku od četiri godine, a onda je to stimulisalo radnike zaposlene u subjektu privatizacije da poteraju svoje rukovodstvo da se privatizacija izvrši što pre, kako bi dobili veći procenat po osnovu upisa besplatnih akcija u subjektu privatizacije. To stimulisanje je bilo regulisano sa dva člana, danas se menjaju članovima 14. i 17. Predloga zakona, najpre visinom za svaku godinu staža, a onda rasponom od 10% vrednosti kapitala, do 30% vrednosti kapitala koji se privatizuje, u zavisnosti od vremena u kome firma izvrši privatizaciju, te je najduži rok u kome se sticao bar neki procenat od vrednosti kapitala bio 30 meseci. Stimulacija za rok od 18 meseci (taj je istekao, od kada je zakon usvojen) bila je do 30% vrednosti kapitala koji se privatizuje, pa vi sada najpre prvobitni rok privatizacije od četiri godine produžavate na praktično šest, jer je skoro dve isteklo, vi produžavate još za četiri, a onda ukidate raspone u nagrađivanju onih koji se odlučuju za privatizaciju, a u stvari nagrađujete zaposlene u subjektima privatizacije, bez obzira na vreme u kome se privatizacija izvrši. Zašto vam više nije stalo da se izvrši brza privatizacija? Ako ste već jednom produžili rok, ko nam garantuje da taj rok iz zakona nećete produžavati uvek kada se bude približio kraj ostavljenog roka za privatizaciju. Predlagač zakona nam nije rekao zbog čega to čini, zato što je direktno suprotstavljeno javnim zalaganjima Vlade Republike Srbije za reforme, bržu i opštu privatizaciju. [[Žagor u sali.]] Meni ne smeta, gospođo Čomić, to što narodni poslanici imaju neka druga posla i ne interesuje ih rasprava, ali bilo bi dobro kada biste obezbedili malo reda u sali. Ovo sve više liči na mesto u kome se ne nalaze ljudi.
Da li još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi želi reč? (Ne.) Ako ne, prelazimo na član 15. Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Miroljub Veljković. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Miroljub Veljković.
Pre nego što pređem na svoj amandman, dotakao bih se jednog pitanja koje je ovde izazvalo dosta polemike. Radi se o tome da subjekt privatizacije po ovom predlogu nema pravo da potpisuje ugovor o privatizaciji. Ministar za privatizaciju je tu u pravu. Subjekt privatizacije nema potrebe da potpisuje taj ugovor, jer tim ugovorom, realno, nikakve obaveze i ne prihvata. Međutim, tu se javlja jedan formalno-pravni problem. Tu je gospođa iz Ministarstva za koju sam čuo da je vrstan pravnik, pa bih molio da me sasluša. Vidite šta se dešava kada ne slušate pametnog čoveka. Za ovom govornicom Vojislav Šešelj, pre nego što je usvojen ovaj zakon o privatizaciji, upozorio je Vladu Republike Srbije, resorno ministarstvo, da se njime direktno krši Ustav i da će to izazvati kasnije velike probleme. Mi u Ustavu imamo društvenu svojinu. Vlada je prvo trebalo da podnese zakon o ukidanju društvene svojine, pretvaranje te svojine u državnu svojinu i onda država, kao legitimni vlasnik, prodaje. Sada imamo situaciju da Agencija, državni organ, prodaje svojinu koja nije njena. Formalno-pravno taj problem izaziva ove polemike. A što se tiče mog amandmana, predlažem da se postojeće rešenje o stimulaciji zaposlenih i menadžmenta zadrži u važećem zakonu, jer privatizacija, dame i gospodo, u Srbiji dramatično kasni (to sam jutros rekao). Ne delim optimizam ministra Vlahovića da je to, što će se u ovoj godini privatizovati hiljadu, a u narednoj još 1.200 malih i srednjih preduzeća, neki tempo koji će bog zna kakve rezultate dati. Privatizovaće se srce srpske privrede, nešto što realno sada daje profit; da, bez obzira da li je u društvenoj ili privatnoj svojini, to realno daje profit i to će se prodati. Međutim, ogroman deo srpske privrede, iscrpljen ovim desetogodišnjim, dvanaestogodišnjim sankcijama, ratovima, bombardovanjima ove privrede, ne svojom krivicom otići će niz vodu. Šta su pretpostavke za uspešnu privatizaciju - pa, iskustvo svih istočnoevropskih zemalja nam kaže da su pretpostavke pre svega dobar model, izuzetno dobre institucionalne pripreme i društveni konsenzus svih političkih partija u zemlji, sindikata itd. Nužan i izuzetno važan faktor za uspešnost ovog posla jeste brzina, oročenost. Utisak je nepodeljen da su Ministarstvo i Vlada Republike Srbije popustili pod pritiskom ne znam koga, da li nekihlobija, društvenih direktora, da li sindikata, pa su predložili ovu odredbu tako da se praktično izbacuju stimulativne mere. Spora privatizacija neminovno će dovesti do likvidacije velikog dela nacionalnog bogatstva. Ogromne firme, ogromno nacionalno bogatstvo, biće likvidirano za tri-četiri godine. Drugo, dovešće do mogućnosti planiranih špekulacija. U prepodnevnom delu sam nešto o tome govorio, čak sam i davao primere. Društveni direktori nemaju interes da se firma privatizuje planski, već je taj proces u toku, planski maksimalno zadužuju te firme. I normalno, svaki eventualni kupac, zašto bi kupio nešto što je nenormalno za državu, da li ima interes da to uradi? Dalje, taj žestoki pad privrednih aktivnosti normalno da će imati kao posledicu pad fiskalnih prihoda i uopšte prazne fondove, prazan budžet i recesiju. Pitam vas - kakvu motivaciju sada ima menadžment, društveni direktor, da radi i da napravi dobre rezultate? On zna da će on ići u privatizaciju, nema spremne pare da sa svojom ekipom kupi tu firmu, pa njemu je interes da još jedno četiri godine bude na čelu te firme. Ministar je o tome više puta ranije i sada pričao da su im interesi što veći inputi itd. I, umesto da mu to skratimo, da to munjevito uradimo, mi mu sada produžavamo taj rok. Još jednom bih apelovao, pošto je tu gospodin ministar, mada to nije direktno tema mog amandmana, da se konačno izađe sa zakonskim rešenjem za zemljoradničke zadruge. One se formalno zovu zadruge. Vi to znate, ministre. To je ogromno koncentrisano nacionalno bogatstvo, to propada pred našim očima i svih ovih 250 poslanika to zna. Tamo nema od zadružne svojine ni jedan procenat, to je formalno, i zarad nekih 70-80 ljudi u zadružnom savetu sada propada ogromno nacionalno bogatstvo. Pozivam vas, gospodine ministre, da stimulaciju u ovom zakonu, to je dobar predlog, zadržite.
Da li se još neko od učesnika javlja za reč? (Ne.) Molim narodne poslanike zaista da, bez obzira što radimo skoro ceo dan i imamo još posla pred sobom, uložimo napor i da sa pažnjom slušamo govornike, jer glasan razgovor smeta i onom ko izlaže, osim što predstavlja kršenje Poslovnika, ne doprinosi dobroj slici o ovom zdanju, tako da vas zaista molim da sledećeg govornika, ko god bio, slušamo sa pažnjom. Prelazimo na član 15. Na član 15. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se ovaj amandman odbije, zbog povrede ustavnog principa ravnopravnosti građana. Da li u ime podnosilaca neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Jovan Todorović.
Gospođo Čomić, dame i gospodo, gospodine ministre, poslanička grupa SPS-a je podnela amandman na član 15. izmena zakona, a on se zapravo odnosi na član 46. osnovnog zakona. U jučerašnjem izlaganju sam pokušao da ukažem na problem u primeni člana 46, što nije samo tehničke prirode, kako je to juče u izlaganju objasnio gospodin Vlahović. Tehnički deo priče jeste to da se nekadašnjih 400 maraka pretvori u 200 evra, što i nije sporno. Mi smo podneli amandman da se taj iznos od 200 evra po jednoj godini radnog staža u subjektu koji se privatizuje može srazmerno uvećati sve do iznosa od 30%, koliko pripada zaposlenima u tom preduzeću po osnovu besplatnih akcija. Vlada je odbila ovaj amandman s obrazloženjem da bi takvom promenom došlo do različitog položaja i ostvarivanja različitih prava radnika u različitim subjektima privatizacije. U vezi sa tim dozvolite mi da vam u nekoliko rečenica kažem zašto to u ovom momentu ne može biti prihvatljivo i zašto to objektivno ne stoji kao obrazloženje. Prvo, vi imate odrednice u ovom osnovnom zakonu, a i u izmenama i dopunama, da se prodaje do 30% kapitala, odnosno prenosi putem besplatnih akcija na zaposlenog. A u članu 5. izmena i dopuna zakona predviđeno je da se u subjektu privatizacije može prodati i više od 70% kapitala, u onim delatnostima za koje Vlada proceni da je to potrebno učiniti. Vi sada imate ovakvu situaciju - da zapravo ne postoji mnogo primera privatizacije da radnici ostvare svoje pravo do 30% ukupnog društvenog kapitala u ovom postupku... [[žagor]] regulisanom zakonom, ali i drugim uredbama i podzakonskim aktima Vlade. Imate primera da se prodaje društveni kapital u preduzećima koja su relativno mlada [[smeh]] Gospođo Čomić, biću uporan da završim svoje izlaganje, izvinjavam se, gospođo Mićić, molim vas da zamolite kolege poslanike. Biću uporan, govoriću 10 minuta na ovu temu ako je potrebno, i kao predlagač amandmana, a i kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe, samo da bih vam objasnio o čemu se zapravo u ovom amandmanu radi. Ako ste nestrpljivi, gospodo, onda možete ili da budete strpljiviji ili da ministru kažete - nemojte ministre toliko govoriti, jer je ministar govorio kao i svi poslanici zajedno. Ali, nemam ništa protiv, on ima pravo da govori, ali dozvolite i nama koji imamo amandmane da obrazlažemo zašto mislimo da je nešto u redu ili nije u redu u Predlogu ovog zakona. Ali, da se vratim na temu. (Glasovi: Joco, sam si, svi su tvoji izašli.) Da, da, sam. Da se vratim na ovu temu. Prvo smo govorili o problemu revalorizacije. Mi objektivno od 2001. godine do današnjeg dana imamo prisutnu revalorizaciju društvenog kapitala u onim preduzećima koja treba da se privatizuju, ali nemamo revalorizaciju prava radnika po osnovu besplatne podele akcija do iznosa od 30%. Imamo fiksni kurs evra za sve ovo vreme i objektivno činjenicu da radnici ne dolaze u priliku da ostvare svoje pravo. Dakle, to je jedan problem. Drugi je problem što se ... [[žagor]] ne dozvoljava nikakva korekcija u ovom pogledu i mislim da to objektivno ne stoji. Ne može to biti razlog da kažete - položaj radnika neće biti isti kao i u drugim subjektima privatizacije. Pa, drugovi ili gospodo, nije ni sada isti. Zašto nije ni sada isti, jer po pravilu nemate nijedno preduzeće koje je ostvarilo 30% besplatne podele akcija radnicima. Uglavnom je to pet, 10, 15, možda 20%, ali nigde ili skoro nigde nema 30%. Pošto nisam od onih što govore nešto što ne stoji, na primeru privatizacije "Zdravlja" iz Leskovca pokazaću koliko sam u pravu kada je ovo u pitanju. U tom preduzeću emitovano je preko 550.000 akcija. Svaka akcija je vredela 1.000 dinara. Dakle, ukupno oko 550 miliona dinara kapitala je podeljeno na akcije. Ljudi koji su imali pravo da upisuju akcije to pravo su ostvarivali srazmerno godinama provedenim u tom preduzeću, pa onaj ko je imao tri godine radnog staža imao je pravo na 600 evra akcija u dinarskoj protivvrednosti na dan upisa tih akcija, odnosno na dan javnog poziva da se akcije upišu. Tih 600 evra je značilo 36.000 dinara ili 36 akcija po 1.000 dinara. Dakle, nisam od onih da govorim nešto što ne stoji i evo ovde imam jednu upisnicu radnika iz "Zdravlja" Leskovac, primer o kome govorim. Upisao je 36 akcija u iznosu od 36.000 dinara. A kada je završena privatizacija, dame i gospodo, a završena je 22. januara ove godine, taj akcionar je dobio potvrdu da je na ime upisa besplatnih akcija ostvario pravo od šest akcija, puta 1.000 dinara, to jeste 6.000 dinara, odnosno 100 evra. Znači, šest puta manje nego što je imao pravo prema osnovnim odredbama ovog zakona. E, sad mi kažemo - molimo vas gospodo prihvatite amandman da se ovaj iznos može uvećati sve do 30% po osnovu besplatne podele radnicima. Kako se može kapital radnika po tom osnovu smanjivati, a imamo takvu situaciju u praksi, zašto se ne bi analogno mogao i povećavati. Ne stoji, dakle, to da bi mi time nekoga više ili manje favorizovali ili da bi potcenili njegovo prisustvo u svemu tome, jer jednostavno mi imamo sada situaciju da je različita primena ovog zakona po osnovu jednostavnog obračuna. Ne sporim da je po osnovu zakona upravo ovako trebalo da se desi i u "Zdravlju" Leskovac, ali samo tim primerom potvrđujem koliko je rastegljiv pojam - do 30%, i koliko su zapravo radnici u iluziji da će kada krenu u privatizaciju doći do 30% besplatnih akcija u svojim preduzećima. Toga nema i to nije prisutno. Posebno nije prisutno u onim mladim, relativno mladim firmama što nemaju veliki broj zaposlenih, relativno mladim po godinama starosti, po godinama staža, nemaju bivše zaposlene, ni penzionere, a stvorili su to preduzeće. Kada im primenite striktno odredbe zakona oni dođu do toga da ostvare pet, 10 ili eventualno 15% prava po osnovu besplatne podele... [[žagor]] izvolite. Dakle, to je bila suština amandmana SPS-a i molim ministra da razmotri ovo ozbiljno i da prihvati taj predlog. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Milojević, Vlatko Sekulović, Aleksandar Vatović, Olgica Kirćanski, Vera Marković, Dragan Milentijević, Meho Omerović, Slavica Tatomir i Miroslav Hristodulo. Odbor za finansije i predstavnik Vlade na sednici tog odbora nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Vlatko Sekulović.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, cilj ovog amandmana je da se isprave određene nepravde i poboljša donekle ekonomska situacija svih onih ljudi što su u pređašnjem periodu imali radno mesto, bili na prinudnim odmorima ili su radili a nisu dobijali zarade, pošto postoje određene taksativno navedene svrhe za prihode od privatizacije. Naravno, nama kao SDP-u najznačajnije je da se ti prihodi koriste zarad razvoja privrede i otvaranja novih radnih mesta, ali ako se može predvideti da određena suma iz tih prihoda ide za kompenzaciju po principu naknade za nacionalizovanu imovinu, znači starim vlasnicima, smatramo da bi takođe trebalo predvideti određene mehanizme da se taj socijalni problem reši. Kažem, ovo je jedna od mogućih varijanti. Smatram da je potrebno takođe, a nažalost nemamo ni mišljenje, ni stav ministarstva oko ovoga, ali je ovo naš doprinos u pravcu razgovora i diskusije oko rešavanja tog jednog ozbiljnog socijalnog problema, a radi se o neisplaćenim zaradama radnicima.
Reč ima narodna poslanica Nataša Milojević, predsednica poslaničke grupe SDP.
Moj kolega Sekulović je pomenuo nekoliko razloga zbog čega treba obratiti pažnju na ovaj amandman SDP-a. Stručnjaci za radno pravo podsetili su nas na propise donesene 1997. godine, kao što su Zakon o radnim odnosima i Opšti kolektivni ugovor koji predviđa obavezu poslodavca da isplati neisplaćene zarade. Ta obaveza se prenosi iz jedne godine u narednu i ta obaveza je uneta u pojedinačne kolektivne ugovore preduzeća. Podsećam da postoji način da se ova obaveza, ako ne kako smo mi amandmanom predvideli, ispuni po osnovu razdela u budžetu. Koji je to način? Ukoliko nema mesta u budžetu za isplatu neisplaćenih zarada, a ima za ono što je u ovom članu predviđeno, ima nekih šest stavki, onda se realno može očekivati da su zaposleni koji očekuju svoje neisplaćene zarade diskriminisani. Diskriminisani u odnosu na vlasnike imovine koja je nacionalizovana, diskriminisani u odnosu na neke druge, koji su primali neisplaćene zarade ili čak neisplaćene ili nekada ostvarene ušteđevine, kao što su štediše čuvene Dafiment banke i Jugoskandika. Mi ne želimo da zaposleni budu diskriminisani ni na koji način. Naš predlog jeste da se poštuju odredbe Opšteg kolektivnog ugovora i Zakona o radnim odnosima iz 1997. godine. Naime, da podsetim ministra Vlahovića, a i sve ovde, da postoji preko 150.000 izvršnih sudskih rešenja, pa zaposleni imaju pravo na ove neisplaćene zarade. Tačno je da je reč o milionima dolara i tačno je da jednostavno rečeno tih novaca sada nema, ali molim da se ima u vidu da je uvek moguće to rešiti kao budžetski problem ili budžetsku stavku. Mi ćemo ostati pri ovom amandmanu iz drugog razloga. Ukoliko zaposleni dođu sa tim izvršnim rešenjima pred svoju firmu i realizuju ih, firma ide pod stečaj. Mi ne želimo da firme u stečaju ne budu predmet privatizacije. Ne želimo da firme odu u stečaj umesto da budu privatizovane. Ovo vreme zakonom predviđeno za završetak procesa privatizacije je poslednji voz. Prema tome, molim da se ozbiljno i krajnje dobronamerno shvati ovaj naš amandman, te da se na način dopušten Zakonom o budžetu, ako ne izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, predvidi isplata neisplaćenih zarada, na koje zaposleni imaju pravo još od 1997. godine.
Reč ima ministar Aleksandar Vlahović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne ulazeći u suštinu i svrsishodnost jednog ovakvog amandmana, duboko razumevajući intenciju predlagača amandmana da se na ovaj način ispravi još jedna istorijska nepravda, predlagač, i u ime predlagača kao ministar, smatram da ovaj amandman ne treba da bude prihvaćen kao deo Zakona o privatizaciji iz najmanje dva razloga: jedan je formalni, a drugi suštinski. Suštinski razlog; suvda tamo gde se duguje radnicima radi se o preduzećima koja su visoko zadužena i čija je vrednost kapitala u suštini minimalna, ako je uopšte ima. Vrednost kapitala je negativna. Prihodima dobijenim od privatizacije na osnovu tih preduzeća ne mislimo da bi se stvorila kritična masa za ispravljanje nepravdi prema radnicima kojima je zakinut iznos zarada iz kolektivnog ugovora. Naprotiv, mislim da bismo im samo otvorili pravo koje u suštini ne bi mogli da iskoriste. Formalni razlog; smatramo da čak i ako se ova Narodna skupština i Vlada Republike Srbije opredele za beneficiranje, odnosno kompenzaciju onih kojima nije isplaćen iznos ukupno ugovorenih zarada prema kolektivnom ugovoru, to bi trebalo regulisati pre svega Zakonom o budžetu, zbog toga što tamo možemo računati i na izdašniji iznos sredstava i na vrlo izvesniji način finansiranja,a ne na osnovu prihoda od privatizacije. Jer, još jednom podvlačim da se radi o grupi od 600 velikih preduzeća kod kojih je uglavnom vrednost kapitala minimalna ili negativna. Dakle, razumevajući duh, suštinu, smatram da o ovome treba da se vodi rasprava prilikom razmatranja zakona o budžetu i upravo zbog toga mi ne mislimo da ovaj amandman treba prihvatiti.
Da li ima još prijava za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Radič Joković. Izvolite, povreda Poslovnika, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Gospođo Mićić, ovog časa povredili ste Poslovnik Narodne skupštine Republike Srbije, član 81. stav 1, koji kaže da Narodna skupština radi na sednicama na kojima se vodi rasprava o predlozima zakona u celini ili u pojedinostima utorkom, sredom i četvrtkom, u vremenu od 10,00 do 18,00 časova, sa prekidom od jednog sata. Koristeći odredbe stava 4. člana 81. juče ste, a na to ste imali pravo (zamolio bih da zatvorite vrata od ove prostorije u kojoj ne sede ljudi) doneli odluku da Narodna skupština radi i drugim danom tj. u petak. Saopštili ste tu odluku narodnim poslanicima i sada petak ima istu sudbinu kao utorak, sreda i četvrtak, a to je, što se tiče rada Narodne skupštine, da se sednice održavaju u vremenu od 10,00 do 18,00 časova sa prekidom od jednog sata. Do sada ste, gospođo Mićić, imali toliko obzira prema Poslovniku, pa je izlazio uvek jedan isti narodni poslanik za govornicu u 18,00 časova i predlagao ono što po Poslovniku nije moguće, ali većina može da odluči, vidimo da može, da sednica bude produžena i posle 18,00 časova. Danas u 18,03 vi nastavljate rad kao da se ništa nije desilo, a niste doneli odluku da danas Narodna skupština radi duže od 18,00 časova. Ta odluka nije vaše diskreciono pravo. Ako mislite da ste vi time što ste nam rekli da ćemo danas da radimo dok ne popadamo sa nogu, da ste time bili u pravu i da možete da zamenite Narodnu skupštinu i Poslovnik, grdno se varate. Koliko sam čuo vi ste diplomirani pravnik. Ako tako tumačite Poslovnik, gospođo Mićić, idite tamo gde su vam dali diplomu, izvinite se lepo što je nezasluženo nosite, vratite ljudima. Možda će neko to da zasluži većim radom, većim poznavanjem i većim prihvatanjem onoga što je izglasano nego vi. Dakle, razumem vašu nervozu, vama se sve izmiče. (Predsednik: Upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena.) Kakvo prekoračenje, vi produžite sednicu Skupštine bez odluke, a mene upozoravate na prekoračenje. Vi ste ispustili prednost od 176 narodnih poslanika, a sada se batrgate na cifri od 115, 116 i želite da vladate kao da imate 176. Ne može. Ova sednica ne može da se nastavi bez odluke. I ona nije po Poslovniku, ali bez odluke većine... (Milka Marinković: Sve može kad se hoće.) Narodnik poslanik Demokratske stranke kaže da sve može kad se hoće.
Reklamirali ste povredu Poslovnika, prekoračili ste vreme i molim vas da napustite govornicu. Narodni poslaniče, zaista bih više volela da ste vi moj kolega pravnik, onda bismo lakše našli zajednički jezik i bolje bi se razumeli. Sami ste pročitali član 81. u kome se taksativno nabrajaju dani: utorak, sreda i četvrtak. Dakle, to radno vreme se ne odnosi na slučaj koji je opisan u članu 81. stav 4, koji kaže da predsednik Narodne skupštine može odrediti i drugi dan da bi se radilo. Juče sam, ne znam da li ste bili prisutni, ali postoje stenografske beleške, odredila da ćemo danas raditi, kao i da ćemo pristupiti glasanju, što znači da moram održati reč i već sam obavezala time narodne poslanike. Kvorum za rad imamo, u sali je prisutno 120 narodnih poslanika. Samo da vam kažem razlog zbog čega sam bila prinuđena da to uradim. Ukoliko ne bismo radili večeras, prekršili bismo Ustav, član 79, koji kaže da redovno zasedanje počinje prvog radnog dana marta, a pošto ste vi stariiskusni poslanik, znate da postoji poseban režim za redovno zasedanje i onda ne bismo smeli nikakoda dozvolimo da sa ovom sednicom uđemo u redovno zasedanje. Mislim da sam bila dovoljno jasna. Pored toga, mislim da su oni koji imaju volju i želju da radeovde prisutni, da to takođe treba da ispoštujemo. Da li tražite da se Administrativni odbor izjasni? (Tomislav Nikolić, sa mesta: Povreda Poslovnika.)
Vi ste povredili član 100. Poslovnika, koji traži da narodni poslanici, mislim da ste vi još uvek narodni poslanik, poštuju dostojanstvo Narodne skupštine. Gospođo Mićić, takođe bih voleo da ste vi nešto drugo, možda bih sa vama ravnopravno ili bar nešto zajedničko imao i mogao da razgovaram, ali to nikada ne iznosim za ovom govornicom. Ima mnogo toga što vi treba da ispravite, gospođo Mićić, da biste sa mnom ravnopravno mogli da razgovarate. Najpre da ispravite svoj stav da su vam u ostvarenju cilja dozvoljena sva sredstva danas, na ovoj sednici Narodne skupštine. Vaš cilj je danas da završite vanredno zasedanje Narodne skupštine, kao da sam vam ja kriv što ga niste započeli na vreme. Noćas u ponoć vi prekinite ovo vanredno zasedanje, počinje vam redovno zasedanje, kao što i znate, prvog radnog dana u martu. Radite posle šta god hoćete. To što ste vi obećali poslanicima da će danas da bude glasanje, pa sada to morate da ispunite, zamislite da sam, recimo, mojim komšijama obećao da im asfaltiram ulicu i dođem, uhvatim ministra za privatizaciju ili ministra za finansije za gušu i kažem - vadi pare, obećao sam komšijama da im finansiram ulicu. Otkad ovu skupštinu vode obećanja koja je predsednik Narodne skupštine nekome dao? Ovu skupštinu vodi Ustav, vodi Poslovnik, ona je u interesu narodnih poslanika zastupljenih u parlamentu. Vrlo dobro znate, da biste glasali o bilo čemu, treba vam u sali 126 poslanika. Vrlo dobro znate da ste nakaradnom politikom odavno izgubili većinu od 126 poslanika. Samo vi bučite, dragi moji poslanici, nećete još dugo, sigurno.
Slažem se sa narodnim poslanikom da je ova skupština u interesu narodnih poslanika. Takođe se slažem da treba poštovati Ustav, to sam i rekla, to je član 79. i da treba poštovati Poslovnik, to je član 81. stav 4. i naravno, treba poštovati dogovor od juče i obećanje da ćemo danas završiti sednicu. Nastavljamo rad. Narodni poslanik Srđan Petrović, zamenik predsednika poslaničke grupe DSS.
Reklamiram povredu Poslovnika, član 82. st. 2. i 3. "Kvorum za rad Narodne skupštine postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutna najmanje jedna trećina narodnih poslanika." Stav 4. "Kvorum za rad Narodne skupštine, u danima za glasanje, prilikom usvajanja zapisnika sa prethodne sednice i utvrđivanja dnevnog reda, kao i na konstitutivnoj sednici Narodne skupštine, postoji ako je na sednici Narodne skupštine prisutno najmanje 126 narodnih poslanika". Pošto je malopre predsedavajuća rekla da je za danas zakazala dan za glasanje, molim da se utvrdi kvorum od 126 narodnih poslanika.
Narodni poslaniče, nemam šta drugo da vam kažem nego da ponovo pročitate Poslovnik. Sami ste rekli da je za rad potrebna jedna trećina, a mi imamo i više od jedne trećine. Kada bude glasanje, naravno, onda ćemo utvrditi kvorum za odlučivanje i uvek tako radimo. Stvarno ne razumem ovu primedbu. Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Radič Joković. Odbor za finansije i predstavnik Vlade na sednici tog Odbora nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li narodni poslanik želi reč? (Ne.) Da li se neko drugi prijavljuje za reč? (Ne.) Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Milojević, Vlatko Sekulović, Aleksandar Vatović, Olgica Kirćanski, Vera Marković, Dragan Milentijević, Meho Omerović, Slavica Tatomir i Miroslav Hristodulo. Odbor za finansije i predstavnik Vlade nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li predstavnik podnosilaca amandmana želi reč? (Ne.) Da li se neko drugi prijavljuje za reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Podnosilac amandmana želi reč.
Suština amandmana SRS je da se precizira član 61. Zakona o privatizaciji. Naime, u ovom članu, gde se govori o sredstvima koja će se izdvojiti za razvoj privrede na teritoriji Republike Srbije, u tački 2) stav 2. stoji: "Ako se sedište subjekta privatizacije nalazi na teritoriji AP Vojvodine, 50% sredstavaizdvojiće se za finansiranje restrukturiranja i razvoja privrede na teritoriji AP Vojvodine". Sada gledajte o čemu se radi. Malopre smo čuli poslanika predstavnika političke opcije za samostalnost Vojvodine, rekao je da se dogovorio nešto sa ministrom Vlahovićem, ne znam šta i na kom mestu su se dogovarali, ali pretpostavljam, pošto je rasprava o Zakonu o privatizaciji, da su se dogovorili da se prihvati amandman koalicije da se 60% sredstava uplaćuje u budžet Vojvodine. Radi razjašnjenja građanima Vojvodine, mi srpski radikali nismo protiv finansiranja privrede i razvoja privrede Vojvodine, ali smo protiv ovog pogodbenog metoda kojima se vi služite, da se sredstva od privatizacije na teritoriji Vojvodine uplaćuju u budžet AP Vojvodine. Zar nije bilo dovoljno vremena i iskustava za protekle tri godine da se uverite da trenutna vlast u Vojvodini, osim što je protivna narodnoj volji građana Vojvodine, razbacuje se parama građana Srbije i Vojvodine. Zar nije ovo diskriminacija? Pravite diskriminaciju ne samo između regiona u Srbiji, nego između pojedinih gradova i opština. Kakav to eksluzivitet imaju Skupština Vojvodine i Izvršno veće Vojvodine u odnosu na gradove kao što je Niš, Kragujevac i druge opštine po Srbiji. Nemojte misliti gospodo da ćete prihvatanjem amandmana autonomaških stranaka uvek obezbeđivati većinu u ovoj skupštini. Hoćete, pomagaće vam, glasaće za vas sve dok imate para da im dajete, da zadovoljavate njihove potrebe. Videli ste kod zakona o koncesijama kako je tikva pukla. To je početak raspada koalicije, početak nečeg čega ste i vi svesni. Mi vas upozoravamo i ovaj amandman ima tu svrhu da jasno isprecizirate koliko sredstava pripada opštinama na teritoriji AP Vojvodine. A ne da ovako nepreciznom definicijom otvarate mogućnost naknadnog tumačenja, posle današnjeg usvojenog novog nacrta ustava Vojvodine, gde su se uzele sve opcije u obzir, a vi dobro znate da su to ljudi koji su i te kako u poslednje vreme aktivni kada je u pitanju autonomija Vojvodine u američkom kongresu. Onda će tumačiti da sva sredstva od prodaje preduzeća u Vojvodini pripadaju Skupštini Vojvodine. Šta ćete onda gospodo da radite? Dajete im na ovaj način, odmah,finansijsku samostalnost, ekonomsku samostalnost; šta im je još ostalo, zakonodavna vlast, izvršna vlast i završili su posao. Nemojte da se kajete, biće kasno, mi vas na vreme upozoravamo. Samo je dovoljno da prihvatite amandman SRS i da sve stvari budu jasno definisane.
Da li se još neko prijavljuje za reč o ovom amandmanu? (Da.) Izvolite. Narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS.
Znam da će Ustavni sud, kao i ovo sve, poništiti i ovu moju diskusiju. Moram da vas upozorim na ono što činite članom 20, odnosno izmenama člana 61. Zakona o privatizaciji. Shvatam da Skupština Vojvodine u sadašnjem sazivu predlaže autonomaške, separatističke zakone i Skupštini Vojvodine i Narodnoj skupštini Republike Srbije. Ali da Vlada Republike Srbije postojeći zakonski tekst menja tako kao da ga je pisao predsednik Skupštine Vojvodine, on se osvedočio i rekao da na Srbiju uopšte više ne računa, ne mogu to da shvatim. Šta je napisao predlagač zakona u tački 2. stav 2, ali pročitaću vam i stav 1. da biste shvatili o čemu se radi. Znači, sredstva ostvarena privatizacijom raspoređuju se na sledeći način: 50% sredstava izdvojiće se za finansiranje restrukturiranja i razvoja privrede na teritoriji Republike Srbije. A sada se dodaje: "Ako se sedište subjekta privatizacije nalazi na teritoriji AP Vojvodine, 50% sredstava izdvojiće se za finansiranje restrukturiranja i razvoja privrede na teritoriji AP Vojvodine". Ne znam šta je hteo predlagač. Znam šta se dobija tumačenjem ovog člana. Znači, ako se subjekt privatizacije nalazi u Valjevu, 50% sredstava ostvarenih privatizacijom idu za finansiranje restrukturiranja i razvoja privrede na teritoriji Republike Srbije. Ako se subjekt privatizacije nalazi u Kovačici, 50% ide Vojvodini. (Čedomir Jovanović: A gde je drugih 50%?) Izvinite, gospodine Jovanoviću, pročitajte, 5% samoupravi, pa 5% za restituciju i da vam ne objašnjavam Predlog zakona. Tih 50% ne ide više za celu Srbiju, ide isključivo za Vojvodinu. Po kom to osnovu, dame i gospodo narodni poslanici? Gde vam je sada ustavni osnov? Kako to dovodite u neravnopravni ustavni osnov teritorije u zavisnosti od toga da li su na severu Dunava ili na jugu? Mi smo vam predložili amandmanom da se jasno onih 50% predviđenih zabudžet podele: 25% odnosno polovina da ide u budžet Vojvodine, a polovina da ide u budžet Srbije. Vi ni to ne prihvatate. Vi sada kažete, ako je subjekt privatizacije na teritoriji Vojvodine, sve pripada Vojvodini. Šta je to Vojvodina? Region? Država? Da li je ona izvan Srbije? Zašto bi onda Valjevo kada se privatizuje "Krušik" reklo, zašto sve da ide Srbiji, što ne ide okrugu valjevskom, da ga nazovemo tačno Kolubarskom. U čemu je razlika? Šta podstičete? Šta podgrevate ovim? Ili kupujete glasove? Glasove isključivo narodnih poslanika, ali ne građana Vojvodine. Građani Vojvodine sa zebnjom gledaju kako ih odvajate od Srbije. Misle da im je to lako, ne mislim na one koji će se radovati kada se Vojvodina otcepi. Mislim na većinu. Sve se u državi radi po volji većine, a ne manjine. Zato se drže izbori da se utvrdi šta je većina. Očigledno da je u Srbiji četiri godine predug rok da bi neko utvrdio da je većina. Očigledno da je popis stanovništva pokazao da se preko 70% građana Vojvodine upisalo kao Srbi, a ne Vojvođani i po bilo kom osnovu drugačije, a na šta imaju pravo; kao Srbi, to vam je znak da žele da budu u Srbiji. Nemojte neravnopravnost da uvodite, neravnopravno da nas razvijate. Vi ćete večeras pokušati i onu drugu tačku dnevnog reda da sprovedete u delo, a gde se određenim gradovima daju sredstva za razvoj infrastrukture. Hoće li biti ostale opštine u Srbiji zadovoljne?
Upozoravam vas na prekoračenje dozvoljenog vremena, a i na temu dnevnog reda.
Obećao sam da ću sve ovo da kažem, pa moram da ispunim ono što sam obećao.
Za reč se javio narodni poslanik Čedomir Jovanović, pravo na repliku, kao predsednik poslaničke grupe. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, ovo je dobra prilika da se ponekad suprotstavimo ekstremizmima sa kojima se suočavamo i sa jedne i sa druge strane. Dobri su primeri komparativne analize zakona o koncesijama i privatizaciji, zahteva tokom rasprave o zakonu o koncesijama i zahteva kojih ovde istina nije bilo, ali smo im sami izašli u susret analizirajući potrebe pojedinih teritorijalnih celina naše Republike. Nije tačno da je ovim članom zakona povređen republički Ustav. U članu 6. važećeg Ustava Srbije kaže se da u Republici Srbiji postoji AP Vojvodine i AP Kosovo i Metohija. Valjevo se ne pominje, ali se podrazumeva da postoji ono što se organizuje kao opština. Opština je takođe teritorijalna jedinica. Što se tiče teritorijalne organizacije Republike, utvrđeno je da su autonomne pokrajine obrazovane u skladu sa posebnim, nacionalnim, istorijskim, kulturnim i drugim svojstvima njihovih područja, da njihovi građani samostalno ostvaruju prava i ispunjavaju dužnosti utvrđene Ustavom i zakonom. AP preko svojih organa donosi program privrednog, naučnog, tehnološkog, demografskog, regionalnog i socijalnog razvoja, donosi budžet i završni račun, uređuje pitanja od interesa za građane. Republika Srbija zakonom poverava autonomnim pokrajinama vršenje pojedinih poslova, a statut je njihov najviši pravni akt. Dakle, vrlo jasno u postojećem Ustavu definisane su nadležnosti, prava i obaveze pokrajina, a u ovom slučaju AP Vojvodine. Mi smo rekli da ovim reformama Zakona o privatizaciji želimo da pospešimo, pre svega, ulaganja u infrastrukturu i privredu. Smatramo da je racionalno, kada smo taj princip definisali u veoma jasnim stavovima, da se 50% sredstava od privatizacije izdvoji kroz investicije u privredi i infrastrukturi, da to pravo prenesemo i na Autonomnu Pokrajinu. Da li smo time povredili neka druga prava? Nismo, jer se mora uvažiti posebnost autonomne pokrajine, koja je izričita po važećem Ustavu i sasvim sigurno biće naglašena i u novom ustavu, koji verujem da ćemo zajedno izraditi u predstojećim mesecima. Da li je to neka posebna nadležnost - naravno da jeste zbog toga što su posebne osobenosti te teritorijalne celine, koja se naziva Vojvodinom.Tu nema nikakvog politikanstva. Mi smo Zakonom o privatizaciji definisali da će se 50% sredstava dobijenih privatizacijom usmeriti u Vojvodinu, ukoliko su ta sredstva ostvarena privatizacijom privrednih subjekata na prostoru Vojvodine. Da li u tome postoji neka nelogičnost? Jedina nelogičnost, koju ja uočavam, može se postaviti pitanjem - zašto to niste učinili odmah? Zašto nismo odmah rekli, pre godinu i po ili dve godine, da će se ta sredstva preusmeriti na Vojvodinu ukoliko su dobijena od vojvođanskih preduzeća? Zbog toga što smo morali da profunkcionišemo kroz Zakon o privatizaciji, da definišemo sistem, vidimo njegove gornje i donje granice i onda da donesemo odgovorno odluku. Danas možemo da kažemo da nam privatizacija dopušta da investiramo u Vojvodinu tako što ćemo odvojiti 50% sredstava dobijenih od Vojvodine, a da drugih 50% sredstava preusmerimo i u penzioni fond, u fond za restituciju, u fond za socijalne programe, u investicije u privredi, infrastrukturi i drugim segmentima našeg društva, a da li su oni kulturni, ekonomski, videćemo od situacije do situacije. Ali ovo nije antisrpski član, niti se njime krši Ustav i mi ćemo vrlo rado ovo podržati, čime ćemo demantovati sve one koji nas kritikuju. Istovremeno, sa druge strane, optužiće nas da ne vodimo računa o posebnim interesima Vojvodine. Vodimo i te kako, drago nam je kada možemo tome da izađemo u susret i mislim da je ovo potvrda ispravne politike. Nadam se da ćemo ubuduće moći da razmišljamo i o drugim kriterijumima, da ih uvažimo i da im izađemo u susret, da ćemo moći da kažemo da se povećava procenat sredstava za lokalnu samoupravu, možda sledeće godine. To je naša realnost. Mi se prilagođavamo stvarnim prilikama.
Povreda Poslovnika - poslanik Tomislav Nikolić ima reč.
Ovde je došlo do povrede Poslovnika zato što nije poštovano dostojanstvo Narodne skupštine. Ne radi se ovde o tome da smo mi ekstremisti, a čak smo svrstani u istu ravan sa ekstremistima tobože na nekoj drugoj strani. Nije tačno da smo mi rekli da je ovo antisrpski član. Mi smo rekli da je ovo antidržavni član, jer Srbi žive i u Vojvodini i izvan Vojvodine. To ne bih mešao za pripadnost narodu ili manjini. Ovo je antidržavni član, zato što nema tog čoveka u ovoj sali koji će moći da mi objasni - kako to, ako je subjekt privatizacije u Subotici, da će od toga imati koristi stanovnici Vršca, a da neće imati koristi stanovnici Valjeva? To morate da mi objasnite. Ne vredi da koristite ovu govornicu za priče o tome kako vi brinete o posebnostima Vojvodine. Kakve to posebnosti ima Vojvodina u odnosu na stanovnike Pirota ili Kragujevca? Kada im napravite posebnosti, nemojte posle da se pitate zašto traže državu. Gde su vam ti poslanici? Da li su završili tu skupštinu danas na kojoj donose neke od svojih najvažnijih istorijskih odluka? Ne možete ovde da zamagljujete stakla tako što odjednom nudite autonomašima 50% sredstava ostvarenih privatizacijom subjekata sa teritorije Vojvodine. Neće ih to zadovoljiti. Otvorili su usta i šta god ubacite u ta usta biće malo. Koristite Ustav, koristite većinu, koristite demokratiju da obezbedite da Srbija bude jedinstvena. Na ovaj način kako ste počeli, kako doživljavamo ponižavanja da donosite ovde zakone koji upropašćuju Srbiju samo zato što vam treba još šest glasova, na taj način Srbija neće opstati. Ako Srbija ne opstane, eto vama i privatizacija i koncesija. Gotovo je, svesni ste vi toga.
Molim vas da ne kršite Poslovnik.
Gospođo, imam još 40 sekundi. Ukazujem kako se sve ovde povređuje Poslovnik. Ne psujem, ne vičem, ne govorim na stranom jeziku, poštujem dostojanstvo Narodne skupštine, a tražim i od vas, gospođo Mićić, da i vi poštujete Poslovnik.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li predstavnik podnosilaca amandmana želi reč? (Ne.) Da li se neko drugi prijavio za reč? Reč ima narodni poslanik Stevan Guduruć, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Narodni socijalisti.
Na ovaj član 20. je bilo nekoliko amandmana sa različitim iznosima za lokalnu zajednicu. Ima tu jedan amandman narodnog poslanika Kovačevića koji kaže 10, sa ciljem da se taj deo poveća prema lokalnoj zajednici, ali ovde dva dana raspravljamo da tih 10 nisu povećanje. Ako dobijete 5% od privatizacije i neko vam ukrade porez, to neće biti povećanje. To je samo ono u osnovi, u startu, kada smo u junu 2001. godine usvajali ovaj zakon, što smo očekivali u lokalnim zajednicama da ćemo imati. Znači, da ćemo imati 5% od Zakona o privatizaciji i da ćemo imati 5% od poreza na prenos apsolutnih prava. Desilo se da to nije tako. Znači, to je praksa. Zato, gospođo Čomić, mi ovde dosta pričamo o Cementari iz Beočine, jer Cementara iz Beočina je nešto što se prvo privatizovalo u državi i zato što, bez obzira što je ministar tri puta izašao posle mene za govornicu, a jednom iz sale, nije mogao da obori nijednu konstataciju, nijednu činjenicu koja mu je ovde predočena. Ovaj predlog Stranke srpskog jedinstva, koja kaže da bi za lokalnu zajednicu to trebalo da bude 15%, jeste nekakva realnost. Ako vam neko ukrade porez nekim nemuštim saopštenjima, to nije u redu. Dva ministra su ovde u nekoliko zasedanja prozvana da izađu i da objasne šta je to. Možda juče i danas uredno lažem sa ove govornice i pričam ljudima kako je to ovo ili ono. Znači toliko puta pričamo o tome i dva ministra ne nalaze za shodno da izađu i da objasne da to narodni poslanik iz Beočina uredno laže, da to nema veze sa istinom i da je to čista zakonska kategorija, primena zakona itd. Ne, ni ministar Vlahović juče i danas, ni na jednom od ranijih zasedanja ministar Đelić, koji je isto tako prozvan, nisu ovo obrazložili. To što pokušavaju meni nešto u klupi da obrazlože, to se ne računa, računa se sa ove govornice. Ovo se piše i beleži, a ono je onako. Dakle, mislim da ovakav amandman, koji će lokalnoj zajednici dati 15%, veoma ima smisla. Prema tome, opet ću vam kazati za primer Beočinske fabrike cementa, zato što je ona od Drugog svetskog rata naovamo, koristeći model eksproprijacije, za tepsiju ribe u Beočinu značajno smanjila obradive površine i pretvorila to sve u svoje kopove, jalovišta. Onda je za taj nivo para, koji je prethodnom verzijom dat, pitanje - da li pokriva da se tim ljudima, kojima je imovina uzeta za tepsiju ribe, nadoknadi bar osnovno u elementima infrastukture. Ako hoćemo zaista tim sredinama nešto da damo, onda je procenat od 15% sasvim ispravan pokazatelj i sasvim ispravan broj. Tesredine u kojima se to privatizuje, one će i dalje da trpe štetu zato što Beočin i nadalje trpi štetu od aerozagađenja i od petrol-koksa; od toga što sijaset kamiona drndaju puteve koje niko ne opravlja. Jer, i to, gospodine ministre, možete da primetite kada idete do Karaševa, kako izgleda put do raskrsnice. Prema tome, mislim da ovakav amandman ima smisla i isto tako znam da ga nećete prihvatiti, kao što sve ono što je imalo smisla uglavnom ne prihvatate. Pričam o onome odakle dolazim.
Prekoračili ste i dozvoljeno vreme i temu.
Jako sam u temi, gospođo Mićić, ali vreme jeste isteklo i u redu je.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Vojislav Janković. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč o ovom amandmanu? Ima reč narodni poslanik Vojislav Janković.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću, poštujući vaše vreme, da vas sa najmanje reči ubedim da glasate za ovaj amandman. Pokušao sam svojim amandmanom da preciziram rešenje ponuđeno u članu 20. i uveren sam da na ovaj način poboljšavamo sam tekst zakona. U članu 20. u tački 2), nakon ovih već pominjanih 50% za finansiranje restrukturiranja i razvoja privrede, predlažem da usvojite novi stav: "Ako je subjekt privatizacije zavisno preduzeće, čiji je osnivač javno preduzeće osnovano od strane Republike Srbije, odnosno AP Vojvodine, 50% sredstava izdvojiće se za finansiranje restrukturiranja i razvoja tog javnog preduzeća." Znači, ovo je jedan specijalan slučaj rešenja koje je već dato. Specijalan slučaj ima svoje opravdanje, pre svega zato što se ne prodaje ceo subjekt privatizacije, nego zavisno preduzeće i postoji osnivač, to je javno preduzeće kao korisnik državnih sredstava. Suština je da su neka zavisna preduzeća ušla u javna preduzeća na taj način što su, praktično, kupljena za dugove, ali mnogo važnije je što sada mi u postupku restrukturiranja javnih preduzeća osnivamo nova zavisna preduzeća. Za osnivanje novih zavisnih preduzeća postoje znatni troškovi restrukturiranja. Predlažem da na ovaj način motivišemo javna preduzeća da odlučno uđu u taj proces. Ako smo ovu godinu proglasili godinom restrukturiranja javnih preduzeća, mislim da na ovaj način upravo pomažemo i stimulišemo taj proces. Siguran sam da nema ni jednog štetnog efekta ovakvog preciziranja. Ono što možda motiviše Vladu da odbije ovaj amandman, to je upravo to što, kada sredstva od prodaje zavisnih preduzeća uđu u budžet, iza toga imaju jednu vrlo široku namenu - upotrebljavaju se za restrukturiranje i razvoj privrede, ne kaže se koje. Mojim rešenjem ta sredstva imaju precizniju adresu i ne ostaje širok prostor za politička tumačenja, za pritiske sindikata ili za bilo koju samovolju. Znači, ta sredstva imaju jasnu namenu. Znam da postoji mogućnost i dobio sam odgovor od predstavnika Vlade da se to može i urediće se na drugi način, međutim, ako želimo da ovo bude godina restrukturiranja javnih preduzeća, potrebno je da danas, odnosno u februaru, usvojimo ovakvo zakonsko rešenje i damo prostor javnim preduzećima da odlučno uđu u proces restrukturiranja. Još jednom vas pozivam da glasate za ovaj amandman.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Radič Joković. Odbor za finansije i predstavnik Vlade na sednici tog odbora nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Branislav Kovačević. Odbor za finansije i predstavnik Vlade na sednici tog odbora nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč o ovom amandmanu? Ima reč narodni poslanik Branislav Kovačević.
Poštovano predsedništvo, poštovani ministre, narodni poslanici, znam da je poodmaklo vreme. Na ovaj član je stiglo mnogo primedbi, amandmana, predloga, i o njemu se raspravlja već više od pola sata. I naravno, priložio sam svoj amandman. Ostavljam na savest poslanicima da nekada razmisle i o lokalnoj samoupravi i lokalnoj zajednici, mestu i gradovima odakle dolaze, a ne samo o globalnom interesu. Postoje i neki sitni, mali naši interesi, ponekad ih treba uvažiti, gospodine ministre. Zahvaljujem se na dosadašnjoj pažnji, ali mislim da će poslanici ovoga puta glasati za moj amandman i podržati ga; jednostavno, 10% sredstava, ostvarenih po tom osnovu, preneće se lokalnoj samoupravi.Hvala.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 21. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su zajedno narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević, i zajedno, narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 22. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 22. amandman je podneo narodni poslanik Slobodan Radulović. Pošto su ovaj amandman prihvatili Vlada i Odbor za finansije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Narodni poslanici Nataša Milojević, Vlatko Sekulović, Aleksandar Vatović, Olgica Kirćanski, Vera Marković, Dragan Milentijević, Meho Omerović, Slavica Tatomir i Miroslav Hristodulozajedno su podneli amandman kojim su predložili da se posle člana 25. doda novi član. Odbor za finansije i predstavnik Vlade na sednici tog odbora nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača želi završnu reč?
Dame i gospodo, pozivam vas da glasate za zakon o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji u celini, a isto tako i u pojedinostima, da prihvatite amandmane koje je Vlada prihvatila. Sva druga rešenja koja Vlada nije prihvatila, tj. amandmane, obaveštavam vas da ćemo izmenama Uredbe o tenderskoj i aukcijskoj privatizaciji pokušati, između ostalog, da ostvarimo. Što se tiče rešenja o drugačijoj raspodeli prihoda nego što je predloženo zakonom, molim vas da tu raspravu premestimo za onaj čas kada se bude u ovom parlamentu, vrlo uskoro, vodila rasprava o rebalansu budžeta za 2003. godinu i da o tome vodimo računa kod budžeta Republike Srbije za 2004. godinu. Prema tome, još jednom vas pozivam da svojom većinom date podršku jednom uspešnom procesu privatizacije, koji će ovim izmenama još efikasnije i još brže biti sprovođen, ne bismo li svi zajedno izgradili privatni sektor do sredine 2005. godine. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu ministru. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Kao što sam već rekla, glasanje ćemo obaviti u toku današnjeg dana, odnosno noći. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O DAVANjU KONTRAGARANCIJE REPUBLIKE SRBIJE SRBIJI I CRNOJ GORI KAO GARANTU PREMA EVROPSKOJ BANCI ZA OBNOVU I RAZVOJ PO ZAJMU GRADU KRAGUJEVCU, GRADU NIŠU I GRADU NOVOM SADU Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandman koji je na Predlog zakona podneo narodni poslanik Goran Ćirić. Amandmani koji budu podneti do početka pretresa biće vam uručeni u toku sednice. Molim predsednike poslaničkih grupa da predaju prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, ako ih ima. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres i pitam da li predstavnik predlagača, Rodoljub Šabić, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, želi reč? Izvolite, reč ima gospodin Rodoljub Šabić.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dakle, dame i gospodo, pretpostavljam da neću biti previše opširan. Pred vama je zakonski projekat koji treba da stavi tačku na "i" jednog dobrog, interesantnog, kvalitetnog procesa. U par reči ću vas podsetiti na činjenicu da je negde sredinom prošle godine Evropska banka za obnovu i razvoj zaključila sa naša tri grada sporazume o finansiranju njihovih programa za rekonstrukciju infrastrukture; da je Savezna skupština ratifikovala te sporazume i pojavila se kao garant za te obaveze. Sada smo u poziciji da kao republika članica zajednice Srbije i Crne Gore, koja je sukcesor tih obaveza, damo Srbiji i Crnoj Gori kontragaranciju za taj pravni posao. Mislim da u tom pogledu ne može biti nikakve dileme, a posebno imajući u vidu dve stvari. Jedna su uslovi pod kojima se ta kontragarancija daje, a reč je o kreditnim uslovima u sadašnjoj situaciji u klasi najpovoljnijih. Reč je o kamatnoj stopi na nivou EURIBOR, dakle kamatnoj stopi pod kojom komuniciraju finansijske organizacije na tom tržištu, uvećanoj za samo jedan posto, što se zaista može oceniti kao potpuno povoljno. Druga je stvar - namena tih zajmova. Dakle, reč je o nečemu što treba da omogući da se konačno na kapitalan način, sa iznosom od 16 miliona evra, po pet miliona za Kragujevac i Novi Sad i šest miliona za Niš, na nešto robusniji, ozbiljan način investira u nešto što je zaista objektivno resurs od vitalnog značaja. To treba da kvalitativno popravi uslove života građana tri najveća grada u Republici posle Beograda, dakle da kvalitativno popravi uslove života gotovo milion stanovnika Republike. To će biti investicije u izvorske, distributivne i rezervoarske vodovodne kapacitete i u kanalizaciju. Verujem da niko nema dilema u pogledu opravdanosti tih investicija. Iskreno, žao mi je što nema predstavnika opozicije ovde, jer mislim da je ovo trenutak koji bismo, sa zadovoljstvom, zajednički mogli da podelimo, pošto nesumnjivo treba da doprinese poboljšanju uslova života građana Srbije. Volim da verujem da svi svoje političko delovanje zasnivamo pre svega na tome da ima smisla onda kada obezbeđujemo upravo taj uslov. Gospodo narodni poslanici, bez ikakve dileme, a u ime Vlade Srbije, pozivam vas da podržite ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu ministru. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Srđan Petrović, zamenik predsednika poslaničke grupe DSS.
Poštovano predsedništvo, poštovane kolege poslanici, DSS podržava ovaj predlog zakona. Taj predlog zakona naši poslanici su izglasali u Saveznom parlamentu. Shvatamo potrebu za ovim zajmovima i želja nam je bila da i sami doprinesemo svojom raspravom i učešćem u glasanju da podržimo ovaj zakon. Nažalost, zbog grubog kršenja Poslovnika mi smo morali da napustimo salu. Gledaoci na televiziji i vi sami ste svesni da je više puta grubo prekršen Poslovnik... (Predsednik: Molim vas da se držite teme dnevnog reda i da ne govorite neistine.) ... iz kojih razloga Demokratska stranka Srbije je napustila salu i ... (Predsednik: Molim vas, stvarno mislim da bi to bilo korektno.) Samo odgovaram ministru Šabiću. On je izrazio žaljenje što opozicije nema.Opozicija iz redova DSS želela je da glasa za ovaj zakon, ali zbog grubog kršenja Poslovnika mi smo morali da napustimo salu.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, predsednik poslaničke grupe DOS - Reforme Srbije.
Gospođo Mićić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, izgleda da bi svi iz DSS mnogo toga želeli, samo pored želja treba nešto i uraditi, odnosno pokušati da se nešto uradi. Shvatili ste bukvalno preporuku predsednika Vlade i otišli svi na spavanje. Nećete nam nedostajati, ali odgovornost prema građanima sasvim sigurno niste ispoljili napuštanjem sale bez ikakvog povoda. Vi ste još jednom pokušali da onemogućite rad parlamenta kadasmo mi dužni da damo sve od sebe kako bismo svoj posao najodgovornije uradili. Ovo je kontragarancija prethodno verifikovana od strane Veća građana i Veća republika Skupštine SRJ i mi smo dužni da u najkraćem roku, tačno do 3. marta, završimo taj posao ovde u republičkom parlamentu i omogućimo veoma važne infrastrukturne investicije u gradovima - Novom Sadu, Nišu i Kragujevcu. Ova prazna skupštinska sala, delom prazna, zapravo je poruka građanima Niša, Novog Sada i Kragujevca, a šalju je dužni ovde da ih predstavljaju. Ne postoji odgovornost u srpskom parlamentu u redovima opozicije, to je naša činjenica i uprkos njoj mi ćemo pokušati da završimo svoj posao. Zbog čega podržavamo ovaj zakon, iako je jasno da je reč o kreditnim aranžmanima? Zbog toga što su ti kreditni aranžmani veoma povoljni, što imaju zadovoljavajući grejs period, odnosno period kreditiranja bez kamate, što su ti aranžmani kvalitetni, s obzirom da su posledica izrazite spremnosti međunarodnih finansijskih institucija da pomognu našem društvu, a sa druge strane su pokazatelj odgovornosti predstavnika lokalne samouprave i gradova Niš, Novi Sad i Kragujevac. Veliki infrastrukturni projekti su pred tim sredinama. Taj novac će biti utrošen na korektan način i mi zbog toga ovo podržavamo u meri u kojoj je to moguće, svojim glasovima. Ne pristajemo na politiku uslovljavanja, ucena, već radimo svoj posao. Verujem da će predstavnici Niša, Novog Sada i Kragujevca, obrazlažući konkretne infrastrukturne projekte, pružiti dovoljne garancije građanima da će sredstva tog kredita biti iskorišćena na najkvalitetniji način. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko prijavljuje za reč od predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa? (Ne.) Nastavljamo raspravu prema prijavama za reč narodnih poslanika. Izvolite, reč ima narodni poslanik Goran Ćirić.
Poštovana gospođo predsednik, poštovani gospodine ministre, poštovane kolege, pred nama je Predlog zakona o kontragaranciji Srbije. Teško mi je da govorim kada vidim odnos naših poslanika prema onome što direktno znači donošenje zakona u ovom parlamentu i kada pročitamo ime zakona koji je u ovom trenutku naša tema rasprave. To na prvi pogled nema puno veze niti sa dnevnim životom i sa dnevnim problemima naših građani. Dakle, ovaj problem tretira upravo garanciju Republičke vlade i Republičke skupštine gradovima Nišu, Novom Sadu i Kragujevcu. Grad Beograd je već aktivirao tu kreditnu liniju sa Evropskom bankom za rekonstrukciju i razvoj i to jeste preduslov, pošto smo upravo čuli razmišljanja šta to znači za ostale gradove. Implementacija ovog projekta u ova četiri grada biće pravi preduslov i prava referenca za implementaciju tih projekata i u ostalim gradovima Srbije. Da bih pokazao da se radi o potpuno otvorenoj stvari, ovaj ugovor je potpisan sa Evropskom bankom i čeka upravo na potvrdu ovog parlamenta za garanciju i za aktiviranje novca koji treba da rešava najdirektnije životne probleme naših građana. Preambula ovog ugovora je po meni vrlo važna i govori o razmišljanjima ovako važnih međunarodnih finansijskih institucija; u njoj se kaže da su ciljevi banke da obezbeđuje finansiranje specifičnih projekata pospešivanja tranzicije prema otvorenim tržišno orijentisanim ekonomijama i da promoviše privatnu i preduzetničku inicijativu u zemljama centralne i istočne Evrope opredeljene za principe višepartijske demokratije, pluralizma i tržišne ekonomije, te ih shodno i primenjuju. Kada se govori o Nišu radi se o rešavanju problema 21. veka, najvećeg, problema pijaće vode. Ovde govorimo najdirektnije o životu. Pošto je voda onaj neophodni izvor života, dakle mi se sa ovakvim projektima uključujemo u evropske trendove u raspolaganju pijaćom vodom. Mnogi od nas misle da je Srbija prebogata vodama i vrlo je česta ta teza u našoj javnosti. Međutim, to nažalost nije baš tako: 92% svih voda na području Srbije ima tranzitni karakter i dolazi iz drugih područja, a verovatno naša javnost ne poznaje baš najbolje podatak da se samo 8% formira na vlastitoj teritoriji. Otuda i stari i problemi aktuelni u ovom trenutku - cijanid u Tisi, atrazin u Savi i fenol u Ibru. Šta to najdirektnije znači? Znamo kakve su probleme imali građani Topole, kakve imaju građani Kraljeva; znamo šta će biti ukoliko nastavimo sa ovakvim odnosom prema vodama i vodovodnim sistemima; to traje 10 godina intenzivno, nikakvih ulaganja u vodovodne sisteme, a 20 godina svakako iza nas nije donelo ništa dobro za čitav sistem. Ovaj kredit najdirektnije donosi gradu Nišu 12,33 miliona evra i to znaju i moji sugrađani. Direktna podrška Evropske banke za rekonstrukciju i razvoj je šest miliona evra. Radi se o novim izvorištima pijaće vode, stabilnom snabdevanju u toku svih letnjih meseci kada je uobičajeno da ima nestašica vode, izgradnji novih rezervoara radi kontinuiteta u snabdevanju pijaćom vodom, novim nabavkama opreme koja će održavati kolektore, vodovodni i kanalizacioni sistem. To znači preventivu, jer znamo da smo u Nišu imali pre dve godine velikih problema sa poplavama, to je ulaganje u saniranje takvih posledica. Govorim o svemu ovome, o toj važnosti, a nažalost svoje koalicione partnere u lokalnoj vlasti u gradu ne vidim u ovim klupama. Verujte, meni kao čoveku je prosto nepojmljivo da moj potpredsednik u Skupštini, koji nosi istu odgovornost za funkcinisanje grada i prema građanima Niša, gospodin Adžić, izlazi iz sale, krije se iza ovih vrata. Gospodin Stamenković je u opoziciji, pa i nije mu mnogo zameriti, gospodin Vojinović i mnoge druge kolege jednostavno pokazuju odnos prema svom gradu, prema građanima. Oni očekuju naravno našu odgovornost i našu borbu za svaki dinar, za svaki evro i za svaku moguću investiciju u našem gradu. Znajući sve te probleme i da u ovom projektu u toj strukturi ovaj kredit Evropske banke učestvuje sa šest miliona evra, da će grad učestvovati sa 2,3 miliona evra, da je usvajanje ove kontragarancije preduslov da dobijemo 3,8 miliona evra od KFA, nemačke kreditne banke, dakle donacije i radićemo na zanavljanju cevovoda i saniranju 40% gubitaka u vodovodnoj mreži grada Niša. Jasno šta to znači za naše građane, za našu decu, šta znači ta investicija, pošto vodi brigu o najvažnijem resursu 21. veka, o pijaćoj vodi, jer mi na ovaj način koji smo imali pre 20 i pre 10 godina trošimo praktično budućnost i resurs koji treba da omogući normalan život u našim gradovima. Možda sam sa suviše emocija govorio o ovom problemu, ali želim da na kraju pozovem i prizovem savest onih koji su izašli iz ove sale, kao i ljude iz lokalne vlasti velikog broja gradova u Srbiji, pa naravno i Novog Sada, Kragujevca, Niša, Beograda. Neka izađu pred javnost Srbije, neka izađu pred javnost svojih gradova i neka kažu zbog čega sprečavaju na ovakav način realizaciju ovako važnih projekata. Nadam se da će se prizvati pameti, sići u salu i glasati za ovaj zakon. Pozivam vas da ovaj predlog zakona podržite, jer je od životnog značaja za naše građane, jer je dobra realizacija ovih projekata preduslov da i ostali gradovi u Srbiji dobiju ovakvu vrstu podrške.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Bora Novaković.
Dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, znam da smo prilično svi umorni, ali je ovo jako važna tema, pre svega za žitelje ova tri najveća grada posle Beograda. Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije prema Evropskoj banci za obnovu i razvoj dovodi do definitivne primene sporazuma o zajmu između EBRD-a i Novog Sada, Niša i Kragujevca. Što se grada Kragujevca tiče, želim da otprilke dam kratku specifikaciju šta ovaj sporazum nosi i šta to građani Kragujevca treba da dobiju. Pre svega želim da vas podsetim da se grad Kragujevac pitkom vodom snabdeva sa tri sistema za vodosnabdevanje i oni su građeni u različitim vremenskim intervalima. Prvi je jedan od najstarijih u Srbiji, izgrađen 1938. i dan-danas u funkciji, a poslednji je izgrađen 1985. godine i to je, verujem da mnogi znaju, poznati sistem Gruža. Godišnja proizvodnja pitke vode sa ova tri sistema iznosi negde oko 25 miliona metara kubnih. Međutim, najveći problem je da otprilike svega 15 miliona metara kubnih dođe do krajnjeg potrošača, odnosno čist gubitak u ovom slučaju je 10 miliona metara kubnih, odnosno 43% proizvedene vode. Pri tome moramo da imamo na umu da su troškovi prerade vode jako visoki i iznose 10,8 dinara po metru kubnom, a kada se to preračuna troškovi za Javno komunalno preduzeće Vodovod konkretno u ovom trenutku iznose negde oko 1.800.000 evra godišnje. Ovakvi gubici obavezuju pre svega Skupštinu grada Kragujevca i normalno nas kao poslanike da finansijski pomognemo i pronađemo adekvatna sredstva da intervenišemo i smanjimo gubitke, a isto tako sistem učinimo maksimalno racionalnijim i pouzdanim. Sredstva za ovako značajnu intervenciju, koju danas treba zajednički ovde da verifikujemo, u ovom obimu ne postoje, znači kod lokalne samouprave, konkretno u gradu Kragujevcu, niti kod Javnog komunalnog preduzeća čiji je osnivač Skuština grada. Jedini način za iznalaženje potrebnih sredstava jeste da se koristi ovakav kreditni aranžman. Sredstva od ovih pet miliona evra, koja ovde imate prilike da vidite u ovom sporazumu, deliće se na tri stavke. Prva je da će 750.000 evra biti uloženo u smanjenje gubitaka, da li nastalih zbog grešaka u merenju, zbog eliminisanja divljih priključaka, zbog ukidanja paušalnih potrošača. Ova ciljna grupa predstavlja negde oko 15% utroška vode o kojoj sam malopre govorio. Dva i po miliona evra, kao druga stavka, biće uloženo u rekonstrukciju vodovodnog sistema zbog njegove dotrajalosti. Ako samo imate na umu da su i glavni magistralni vodovodni cevovodi otprilike stari punih 70 godina, onda vam je jasno o kakvoj se dotrajalosti radi. Ovaj projekat, naročito ova druga stavka, imaće svoju drugu pozitivnu stranu, davaće šansu i domaćim firmama da učestvuju na međunarodnim tenderima i da, eventualno, angažuju svoju efektivu i svoje potencijale. Treća stavka od 1.750.000 evra trebalo bi da se uloži za povećanje prihoda u ekspoloataciji sistema, kao i za poboljšanje ekoloških uslova, što podrazumeva izgradnju vodovodne i fekalne mreže u prigradskim naseljima, što je rana za Kragujevac, a verujem i za ova dva grada. Plan je, po ovom sporazumu, da do 2008. godine budu izjednačene cene za sve tri vrste potrošača, za privredu, budžetske korisnike i stanovništvo, što je takođe bio jedan od uslova za dobijanje potrebnog kredita. Do 2010. godine je takođe planirano da 90% bude rešeno pitanje snabdevanje vodom grada Kragujevca. Naveo sam ove podatke iz prostog razloga da bih vas zainteresovao i pokazao koliki je značaj ovakovog jednog projekta. Međutim, ono što je za nas iznenađujuće i što treba da osudimo svi ovde, jeste ponašanje onih ljudi koji se zaklinju u poštenje, u pravo, u legalitet, a zarad nekih jeftinih političkih poena su spremni da ovako važna životna pitanja stave po stranu i da žele politički da profitiraju. Neka im služi na čast. Iskreno se nadam da građani Srbije ovo gledaju. Voleo bih da svako od njih pokaže dovoljnu dozu ozbiljnosti i da objasni zašto ih danas, ako možemo da se politički prepiremo oko nekih drugih pitanja, nema na ovim životnim pitanjima od kojih možda zavisi sudbina razvoja ova tri grada, pa i regija što ih predstavljaju ovi gradovi kao nosioci njihovog razvoja. Znaju ko su i mislim da bi bilo vrlo nepristojno od mene da ih pominjem. Sve u svemu, ovaj projekat je izuzetno značajan za grad Kragujevac i njegova realizacija doprinosi otklanjanju velikog i dugogodišnjeg problema što pogađa grad Kragujevac i čitavu šumadijsku regiju. Još jedanput vas poziva da glasate za ovaj sporazum i da time definitivno rešimo jedan ovakav problem.
Reč ima narodni poslanik Bora Novaković.
Poštovana predsednice, koleginice i kolege poslanici, drago mi je da mogu danas da vam se obratim i, nadam se, pridobijem za ideju da glasate i podržite kontragarancije, jer od te investicije u velikoj meri zavisi rekonstrukcija kako vodovodne, tako i kanalizacione mreže u Novom Sadu. Možda su ovo za neke poslanike banalna pitanja, možda je njima ispod časti da se bave komunalijama, da se bave običnim problemima, možda zbog toga u ovoj sali nema poslanika DSS iz Novog Sada, ni Radikalne stranke, ni SPS-a, ali mi mislimio da je naš posao da brinemo upravo o tim stvarima. Na ivici je dobrog ukusa da upoređujem štetu u Novom Sadu i ostalim gradovima, jer svakome je njegova muka najveća. Novi Sad je ostao bez tri mosta, najviše je bombardovan kada je u pitanju rafinerija. Mostovi nisu obične građevine, nego simboli jednog grada, čuvari urbanističkog indentiteta grada, oni su znak istorijskog razvoja grada. Sa novosadskim mostovima u vodu je pala i urbanistička, komunalna, saobraćajna i komunikacijska logika kojom je građen Novi Sad. Na dnu Dunava ne stoje krhotine naših mostova, nego stoji deo istorije tog grada. Zbog toga želim da govorim i zbog toga vas pozivam da podržite kontragarancije, da nam omogućite da dobijemo kredit i da na bazi toga što snažnije investiramo u Novi Sad i što brže oporavimo grad i komunalno i urbanistički. Podsetiću vas, to je mala digresija, ali nije naodmet reći, tokom protekle dve godine Novi Sad je obezbedio donaciju za čišćenje Dunava u vrednosti od 26 miliona evra. Potpisali smo 22. jula prošle godine ugovor o gradnji mosta Slobode od 40 miliona evra. Ukupne investicije u Novom Sadu u komunalni sistem su bile tri milijarde dinara. Kada se poredi teritorija Novog Sada i broj stanovnika, možemo doći do zaključka da je Novi Sad jedan od lidera u investiranju među gradovima. Ova finansijska injekcija bi bila značajna, jer bi nam omogućila da investiramo u osnovni tehnički sistem, najvažniji, kao pretpostavku za sve ostale tehničke sisteme, a to je vodovod i kanalizacija. Dakle, Novi Sad ima problema sa vodosnabdevanjem u letnjim špicevima, u intervalima od 15. jula do 15. avgusta. Maksimalna tehnološka mogućnost novosadskog vodovoda je 1.500 litara u sekundi. U tom intervalu, 15. jul - 15. avgust, novosadske potrebe su dimenzionirane na 1.500 do 1.700 litara u sekundi. Jedna investicija od ovog kredita je upravo fabrika vode, koja bi davala 200 litara u sekundi pitke vode, čime bismo taj nedostatak nadomestili. Nadalje, završetkom mosta Slobode stvara se pretpostavka da u pogon stavimo i rezervoar na sremskoj strani, a on daje dodatnih 200 litara u sekundi. Takođe podsećam da u narednih 15 dana otvaramo reni-bunar broj 10, koji daje od 80 do 100 litara sirove vode za kasnije prerađivanje. Sve su to napori koje činimo da bismo rešili problem vodosnabdevanja u Novom Sadu. On u ovom trenutku, kao dominantan problem, ne postoji, ali postoji u tom vremenskom intervalu od mesec dana, kada su najveće letnje žege, postoji na periferiji, na rubnim mestima u Bačkoj. Postoji taj problem kada su u pitanju Futog, Begeč, Kisač, Stepanovićevo, visoki delovi Srema. Dakle, imamo problem vodosnabdevanja i u Kamenici, Popovici, Ledincima, Vukovcu, Petrovaradinu. Pomogli biste nam i mislim da bi bilo vrlo važno da usvojimo ovaj zakon o kontragaranciji i da time rešavamo taj važan problem. Takođe, deo novca od ovoga kredita od pet miliona evra ide i za rekonstrukciju kanalizacione mreže. Akutan je problem u krugu rafinerije. Ovim biste nam omogućili da odvodnik, čitav kanalizacioni sliv, ide dva i po kilometra nizvodno uz Dunav i time bismo bitno rešili taj problem koji, ukoliko se ne bude rešavao, može dugoročno da se izrodi u težak ekološki problem. Sve su to stvari zbog kojih smatram da bi bilo važno da podržite ovaj zakon. Ukoliko danas izglasamo kontragarancije, Novi Sad će se i u finansijskom i u organizacionom smislu mnogo lakše odupreti problemima i nevoljama sa kojima je sada suočen.
Reč ima narodni poslanik Dušan Golubović. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo poštovani poslanici, mada mislim da je Aca Radosavljević ono glavno i ključno rekao, ali dobro, imam obavezu kao predsednik Gradske vlade, evo dve i po godine sam na toj funkciji, i jako su mi dobro poznati svi problemi vodosnabdevanja grada Kragujevca. To je veliki problem, sećate se one stare uzrečice "kao kiša oko Kragujevca", mi smo imali uvek probleme sa vodom. Moram pre toga nešto reći: zaista mi je žao što nema mojih bivših kolega poslanika iz DSS-a. Svi znate, to moram otvoreno reći, jer jednostavno sam brisan iz DSS-a samo iz jedno jedinog razloga, zbog budžeta. Glasao sam pre svega, održao sam o tome konferenciju u Kragujevcu, zbog mojih sugrađana i mojih glasača Kragujevca i Šumadije. Ta priča mene malo boli, ali to je tako kako jeste. No, dobro. Još nešto ću vam reći, mnogo sam se danas ovde naslušao, a bogami i ovih ranijih dana, o "Zastavi". Ko god da je ovde izašao pričao je o "Zastavi", i ko živi i ko ne živi u Kragujevcu. Radio sam par godina u "Zastavi", 20 godina radio sam po fabrikama kragujevačkim na raznim mestima. Za predsednika gradske vlade došao sam sa mesta vodećeg projektanta. Ne stoji ono gospode radikala kada su rekli - dižite prste da vidimo ko je od vas radio u proizvodnji. Ima nas puno ovde. Interesuje me koliko je njih radilo u proizvodnji. Ne znam da li je uopšte Toma Nikolić radio u proizvodnji, nikada. Dobro. Znate šta, izlaziti i pričati o "Zastavi" može svako. Ključni problemi su "Zastava" i vodosnabdevanje. Evo, hvala bogu, za ove dve i po godine Kragujevac ni jedan dan nije ostao bez vode. Sećam se vremena nekih davnih kada smo mi po dva-tri meseca leti ostajali bez vode. Kragujevac ima ogroman, glomazni sistem vodosnabdevanja, možda ću se ponavljati sa Acom, ali dobro. To su sistemi reni bunara sa Morave, to je jedan stari sistem sa Grošničkog jezera i ovaj veliki, svima poznat i najskuplji, a to je sa Gružanskog jezera, to je ovo veliko veštačko jezero. To su kilometri i stotine kilometara mreže. To je toliko zastarelo; pre 10-15 dana u jednoj od glavnih kragujevačkih ulica magistralni vod je pukao; da li znate koliko je cev bila stara - 58 godina. Mi ne možemo to rešiti, mi imamo gubitke negde preko 50% zdrave, pijaće vode. Verujte mi, ovih godina sam išao po svetu i svuda je voda rentabilna, ona se prodaje. Nama u Kragujevcu, a verujem i u Novom Sadu iNišu, nama zdrava voda, za koju smo mi plaćajući hemikalije, plaćajući sve uređaje, nama to odlazi u zemlju. To je ta priča o tom kreditu i potpuno mi je nejasno što jednostavno iz neke svoje političke odanosti ova gospoda su napustila. Mi ćemo izglasati ovo sigurno i u to sam ubeđen, a znam da će građani Kragujevca sigurno razumeti ono što im pričam. U krajnjem slučaju, znaju oni štapričam. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku. Reč ima narodni poslanik Boško Ristić, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Milan Milosavljević.
Poštovana predsednice, dame i gospodo poslanici, pred nama je Predlog zakona koji za građane Niša, Novog Sada i Kragujevca veoma mnogo znači. Voda je život. Vekovima su se gradovi i naselja stvarali upavo pored vode. Ako je 20. vek bio značajan u vidu borbe za naftna izvorišta, kažu da će 21. vek biti obeležen borbom za izvorišta pijaće vode. Vi ste čuli mnoge podatke mojih kolega i posebno izlaganje Gorana Ćirića, gradonačelnika Niša, on je tako emitovno zamolio sve vas i ukazao na sve probleme građana Niša zbog nedostatka pijaće vode. Čuli ste i to da izvorišta imaju određenu izdašnost i da postoje zablude oko toga da su izvorišta izdašna do te mere da možemo neumereno vodu trošiti i da se prema njoj možemo ophoditi na način kao da je to neiscrpno blago. S obzirom na tako ograničene resurse i činjenicu da zastarelost vodovodne i kanalizacione mreže u Nišu stvara gubitak od 40% čiste prerađene pijaće vode, po kvalitetu jedne od najboljih u zemlji, to stvara obavezu za gradsku vlast da servisira potrebe građana i obezbedi komunalni sistem na način kako bi se gubici i troškovi prerade vode u pijaću vodu smanjili, ali isto tako i obezbedila voda u prigradskim naseljima,selima i visinskim zonama koje preko celog leta imaju problema sa snabdevanjem svežom pijaćom vodom. Stoga me čudi neodgovornost naših koalicionih partnera iz Niša, gospodina Adžića, potpredsednika Skupštine grada Niša, gospodina Vojinovića, poslanika DSS-a iz grada Niša, gospodina Stamenkovića, opozicionog predstavnika u parlamentu, gospodina Pantelića, takođe opozicionog poslanika u parlamentu, ali pre svega iz razloga što se radi o životnom pitanju. Čini mi se, a mislim da su i svi ovde prisutni ubeđeni, da ne smemo da se delimo politički oko onih stvari koje život znače. Ne vidim razloga, pa makar da smo se svađali i tukli danas na ovoj sednici, da naše kolege izađu i ne daju podršku za usvajanje zakona koji predstavlja životnu važnost za građane Niša, Novog Sada i Kragujevca. Mi svi govorimo o strateškim, državnim i nacionalnim interesima. Upravo se državni i nacionalni interesi zasnivaju na solidarnosti. Zato očekujem da svi poslanici, bez obzira iz kog kraja Srbije došli, svojim glasom podrže zakon o kontragarancijama, kojima se obezbeđuju značajna sredstva za revitalizaciju komunalnih sistema u ova tri grada. Na čelu sam jednog upravnog odbora u niškoj toplani koja je uspela da obezbedi revitalizaciju tog komunalnog sistema. Kilometri toplovoda su promenjeni u zadnje četiri godine otkako je demokratska vlast u Nišu. Isto tako očekujem da se komunalni sistem vodosnabdevanja obezbedi u Nišu putem donacija, putem naše infrastrukture, a to ujedno znači novo upošljavanje građevinskih firmi da rade ove specifične poslove. Sami znate da je nužno da se zakon donese do 3. marta, sredstva su već obezbeđena, namenjena i treba da se do tada iskoriste. Mogu da shvatim apstinenciju pojedinaca što su napustili ovo zasedanje, ali ne mogu da shvatim direktnu opstrukciju, ne mogu da shvatim želju naših koalicionih partnera da zađemo u redovno zasedanje i da ne omogućimo donošenje zakona o kontragaranciji koji znači pijaću vodu za građane Niša. To znači za malu decu da mogu da se okupaju, za žedne da mogu da se napoje, da naš klinički centar može uredno da ima ispravnu pijaću koja kasnije može da se steriliše. Očekujem da ćete svi vi poslanici, bez obzira iz kog kraja Srbije dolazili, podržati ovaj zakon, da ga usvojimo kako bismo mogli da ovo vreme iskoristimo i 3. marta dobijemo sredstva. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milan Milosavljević, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Marin Krešić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, stvarno moram vama što ovako strpljivo sedite da se izvinim, da ne računam koliko je to sati danas, ali zaista sam morao da se javim da izađem za ovu govornicu i da kažem par reči na temu ovog predloga zakona koji je večeras na dnevnom redu. Želeo bih da pokušam, a možda sam treći, četvrti ili peti večeras koji to pokušava, a nadam se da ćemo uspeti u tome, da prizovemo pre svega svesti i pameti sve one naše sugrađane poslanike, a pre svega Nišlije. Obraćam se ovom prilikom poslanicima iz Niša, gospodo poslanici iz Niša, vratite se u salu kako biste večeras mogli da se vratite u Niš. Neće vam Nišlije koje ovo gledaju oprostiti ukoliko Niš ne dobije zajam od 6 miliona evra, ukoliko ne dobije 3,5 miliona evra donacije. Uz novac koji je grad pripremio, to iznosi oko 12,5 miliona evra, preko potrebnih da Niš konačno reši pitanje vodosnabdevanja na vjek i vjekov, sigurno za sledećih 100 godina. Zaista ne znam kako će gospodin Slobodan Adžić, potpredsednik Skupštine grada Niša, čovek koji u gradu Nišu već drugu godinu prima svakog meseca blizu 40.000 dinara, koga su građani Niša, nažalost, ipak izabrali 2000. godine. On je dobio to mesto da vodi računa o Nišu. Ponavljam, već dve godine prima, za uslove ove države Srbije, jako visoku platu. On dolazi na sednice Republičke skupštine, uzima uredno dnevnice, i danas je uzeo dnevnicu, a nema ga u sali kada se radi ne o dnevnom političarenju, na šta je DSS navikao ovih dana, nego se radi orešavanju životnog pitanja za Niš i za ostale gradove. Izvinićete, večeras govorim samo o Nišu i dozvolite da budem lokalpatriota. Gospodin Dragoljub Vojinović, lekar specijalista, redovni profesor Medicinskog fakulteta u Nišu, celog života je u Nišu, radi u Nišu, radi za Niš. Večeras kada je potreban Nišu kao republički poslanik, koga su takođe Nišlije birale, njega takođe zbog dnevnog politikanstva DSS-a nema u ovoj sali. Gospodine Vojinoviću, znam da me gledate negde u svom poslaničkom klubu. Imajte malo morala i malo svesti, vratite se u ovu salu i ne dozvolite da vas uskostranački interesi odvrate od onoga što vam je večeras dužnost, a to je da razmišljate o Nišu i Nišlijama. Gospodin Dragoljub Stemenković, doduše u opoziciji, vrli radikal, hrabri radikal, 10 godina poslanik u Republičkom parlamentu. Građani Niša su ga u tri navrata birali da predstavlja građane u ovom parlamentu. Siguran sam da neće više, ali sticajem okolnosti i u ovom mandatu je tu. Deset godina gospodin Stamenković uživa blagodeti poslaničkog života, ukoliko su to neke blagodeti. Ako ništa drugo, uživa finansijske blagodeti poslaničkog života, zahvaljujući Nišlijama koje su ga poslale ovde. Njega večeras takođe nema da pomogne Nišlijama kada Niš treba da dobije zajam i kredit od preko 10 miliona evra, da reši životno pitanje. Gospodin Dragan Pantelić, vrhunski sportista, decenijama je zaista predstavljao i reprezentovao ovu državu i pre svega Niš širom sveta, večeras ni njega nema u ovoj skupštini, a takođe je od Nišlija poslat da ovde vodi računa o svom gradu i o ljudima koji žive u njemu. Zaista se pitam da li će ova četvorka poslanika iz Niša imati obraza, pre svega? Naravno, neće se ništa njima loše desiti. Vratiće se oni u Niš, Nišlije su širokog srca, čak i za takve izdajice kakve su oni kada izdaju interese svoga grada. Ali, zaista se pitam da li će imati obraza da pogledaju Nišlijama, svojim komšijama, u oči; da li će imati obraza da se pojave na Viniku da objasne njegovim žiteljima zašto i ove godine neće imati vode ukoliko se ne usvoji ovaj predlog zakona; da pogledaju u oči žiteljima Mramora i Mramorskog potoka i da im objasne zašto i ove godine neće imati vode u vršnim letnjim mesecima ukoliko se večeras ne usvoji ovaj predlog zakona. Potrebno je da objasne svim Nišlijama zašto nećemo moći da promenimo cevovode koji su ponegde stari i preko 70 godina, gde su gubici na mreži preko 40%, a u pojedinim delovima grada čak i 60%. Nišlije, obraćam se vama, onima koji me gledaju večeras i koji znaju šta ovo znači, šta znači ovaj zajam i ova donacija za grad Niš - imajte razumevanja i za ove poslanike koji večeras nisu ovde, a trebalo bi da vas zajedno sa nama predstavljaju u ovom parlamentu i da misle dobro vama, žiteljima Niša.Zbog vas, žitelja Niša, iz ovih stopa krenuću po zgradi Skupštine da pokušam da ih ubedim da siđu u salu i da glasaju za Predlog ovog zakona. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Marin Krešić.
Jutros nisam imao ideju da se javim za reč o ovoj tački dnevnog reda, smatrajući da je to nešto sasvim normalno, prirodno i civilizacijski, da spada u neke normalne investicione cikluse i da tu nema ni mesta za neku posebnu diskusiju. Međutim, današnji dan me je prosto naveo da kažem sa ove govornice dve-tri stvari. Kolege iz naše nekadašnje koalicione stranke, neko od njih danas je rekao da oni nisu stranka koja voli kada je narodu lošije i kada Srbiji krene lošije; oni to navodno ne žele, oni glasaju za ispravne stvari. Pitam - da li je lošije ili bolje uraditi sve ovo o čemu smo maločas govorili? Sledeće na redu je Kraljevo. Mi znamo problemeinfrastrukture. Vi ste dobili na čitanje zakon o planiranju i izgradnji i vidite u njemu koliko se napora ulaže da se otvore investicioni ciklusi i da se stvore instrumenti za ulaganje, da se otvore putevi za efikasno planiranje, efikasno projektovanje i efikasnu izgradnju. Kakve to veze ima sa politikom? O Kraljevu i problemima Kraljeva gospodin Petrović će možda moći nešto više da kaže. On je to i govorio ovde jednom prilikom. Želim da ukažem na jedan mali detalj koji ima veze sa politikom. Komunalno uređenje, ulaganje u razvoj grada, planiranje budućnosti, to je put u DžDžI vek. Možda je politički program vraćanje u onaj vek kada nismo imali infrastrukturu, nismo imali puteve, nismo imali izvore sredstava. Možda je razlika u politikama da li idemo u DžDžII ili DžIDž vek.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Stanko Kovačević.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici Skupštine Srbije, zakon na dnevnom redu praktično pokazuje koliko nadležne finansijske institucije Evrope imaju poverenja i u naša lokalna rukovodstva, Niša, Kragujevca i Novog Sada, a da ne govorim o već ranije iskazanom poverenju u rukovodstvo Beograda, kada su nam dodelili finansijska sredstva da se obave infrastrukturni radovi i da se kvalitet života građana Niša, Kragujevca, Novog Sada, Beograda i drugih gradova poboljša, da se ukupni životni standard, ne samo građana ovih gradova nego i građana Srbije poboljša. Dakle, ovaj zakon je izraz te vrste poverenja evropskih finansijskih institucija, ali takođe i izraz sposobnosti rukovodstva Niša, Kragujevca, Novog Sada, Beograda i svih drugih gradova koji su po drugim osnovima koristili sredstva donacija, sredsta Evropske banke za obnovu i razvoj. Na kraju krajeva, to je izraz poverenja i u novu vlast koju vodi DOS, jer finansijske institucije ne ulažu sredstva tamo gde nemaju poverenja u aktuelnu vlast. Kada bih bio režiser televizijskog prenosa iz ove skupštine, dao bih nalog kamermanima da fiksiraju redove ovog parlamenta, neka građani dobro upamte lica koja sede u ovom parlamentu u ovom trenutku - ta lica se brinu o potrebama i interesima građana Srbije, da se stvore uslovi za mnogo bolji život građana u Nišu, Kragujevcu, Novom Sadu, Beogradu i drugim gradovima. A neka građani i tih gradova i cele Srbije dobro upamte kojih lica u ovoj sali nema, a često su izlazili za ovu govornicu, sa čistim nihilističkim porukama, ukazivali da sve što mi radimo ne valja. Danas su kao najgore kukavice pobegli iz ove sale, jer znaju da će izglasavanje ovog zakona praktično biti direktni pokazatelj poverenja u ovu vlast, ne samo lokalnu u Nišu, Kragujevcu, Novom Sadu, Beogradu i drugim gradovima, nego u ukupnu vlast u Srbiji. To građani cele Srbije treba da znaju i zato sam i preporučio kamermanima neka dobro fiksiraju lica u sali, da znamo koga nema, da bi građani znali za koga ubuduće da glasaju. Nema ništa normalnije od preporuke da se poslanici u ovoj sali izjasne za podršku ovom zakonskom projektu, jer on praktično od iduće nedelje predstavlja ostvarenje prekih potreba poboljšanja kvaliteta života građana u ova tri grada, koji su i dobili finansijsku podršku za svoje projekte.
Zahvaljujem. Pošto više nema prijavljenih za reč, pitam da li neko od predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Reč ima ministar lokalne samouprave i državne uprave, gospodin Rodoljub Šabić.
Uvažene dame i gospodo, verovatno je gotovo nemoguće nešto više reći posle izlaganja predstavnika lokalnih samouprava koje treba da konzumiraju ovaj kredit. Rečeno je mnogo toga i to neću ponavljati. Samo želim da podsetim da mi danas treba da uradimo veoma laku, ali strahovito važnu stvar; rekao sam - tačku na "i". Da podsetim, reč je o rešavanju izuzetno važnog, vitalnog, možda najvitalnijeg problema; reč je o vodi, da tri najveća grada, ponavljam posle Beograda, imaju rešen problem vode. Time se neko ozbiljno bavio pre nas. Dakle, ljudi koji su za to odgovorni, u tim lokalnim samoupravama, uradili su nekakve programe rekonstrukcije infrastrukture u tim gradovima. Program rekonstrukcije infrastrukture besomučno raubovane u periodu od 10 ili 15 godina, a da u nju nije ulagano ništa i da je dovedena na rub kolapsa. Nakon toga je neko pregovarao sa Evropskom bankom za obnovu i razvoj i uspeo kod te banke da postigne priznanje validnosti tog programa. Nakon toga je i dalje neko radio, pa je Savezna skupština ratifikovala sporazume i dala garanciju za realizaciju ovih projekata. Danas, što je najprirodnija moguća stvar, kao Republika u kojoj su te tri lokalne samouprave, treba da damo kontragaranciju i da na taj način omogućimo da krene najrobusnije investiranje u nešto izuzetno važno u poslednjih 10 godina. Neverovatno je, ili biće neverovatno, ako to danas ne uspemo da uradimo. Naglašavam, reč je o potpuno dezideologiziranoj stvari, reč je o pijaćoj vodi. Naglašavam još jednu stvar; pre nekoliko dana uputili smo, neusvajanjem zakona o koncesijama, čudnu poruku onima koji treba da konzumiraju taj zakon. Poruka može da se razume - pa znate, nama zapravo sredstva i ne trebaju, nas i ne zanima da olakšamo koncesije. Ne mogu da verujem da poslanici ove skupštine danas mogu biti toliko neodgovorni da pošalju i drugu poruku - ne, nama ne treba ni novac za rekonstrukciju vitalnih infrastrukturnih sistema. Još jednom pozivam sve poslanike da bez ikakve dileme svojim glasovima podrže ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu ministru i zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Goran Ćirić. Odbor za finansije je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li podnosilac amandmana želi reč? Ima reč narodni poslanik Goran Ćirić.
Poštovane kolege, daću kratko obrazloženje amandmana. U Predlogu zakona se kaže da će ovaj zakon, po usvajanju od Narodne skupštine Republike Srbije, stupiti na snagu osam dana posle objavljivanja u Službenom glasniku. Posle ovog odnosa poslanika koji su napustili salu, pomalo deluje čudno, ali sam želeo da skratimo taj rok, jer je ovo u vanrednoj proceduri, i predložio sam da ovaj zakon stupi na snagu danom usvajanja, zbog toga što smo preuzeli obaveze sa Evropskom bankom za rekonstrukciju i razvoj. Želimo da budemo korektni partneri, jer je 28. februar upravo danas. Mislim da bi to bila prava poruka i za sve ostale gradove, jer ukoliko pokažemo da možemo na pravi način i odgovorno ono iza čega smo stali, možemo da očekujemo i dalju podršku. Dakle, zahvaljujem svima onima koji su prihvatili i podržali ovaj amandman.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, pitam - da li predstavnik predlagača želi još jednom reč? (Ne.) Znači, prihvatate amandman? Ministar ne želi završnu reč, ali kaže da Vlada prihvata ovaj amandman na član 9, koji je podneo narodni poslanik Goran Ćirić. Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima i određujem pauzu do 20,30 časova, kada ćemo pristupiti glasanju. [[Posle pauze - 20.50.]] Poštovane dame i gospodo, molim vas da radi utvrđivanja kvoruma ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da imamo kvorum i da možemo da pristupimo glasanju. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PRIVATIZACIJI Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji u načelu. Za 124, protiv dva, nije glasalo troje, od ukupno 129 prisutnih narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila Predlog zakona u načelu. Pošto je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona u načelu, prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Podsećam vas da je Zakonodavni odbor, na osnovu člana 142. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, odbacio kao nepotpune amandmane na članove 43. i 49. koje je podnela narodni poslanik Zlata Đerić; da su u toku pretresa Predloga zakona u pojedinostima amandmane povukli narodni poslanici Novica Đurašković i Zoran Bošković na član 12; da je konstatovano da su sastavni deo Predloga zakona postali: Amandman na član 12. koji je podneo narodni poslanik Srđa Popović; Amandman na član 12. koji su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Milojević, Vlatko Sekulović, Aleksandar Vatović, Olgica Kirćanski, Vera Marković, Dragan Milentijević, Meho Omerović, Slavica Tatomir i Miroslav Hristodulo; Amandman na član 22. koji je podneo narodni poslanik Slobodan Radulović. Prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Stavljam na glasanje amandman na član 1. narodnog poslanika Stevana Kesejića. Protiv 123, uzdržan jedan, nije glasalo troje, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 2. koji su podneli narodni poslanici poslaničke grupe SPS, na čelu sa Jovanom Todorovićem. Protiv 123, nije glasalo četiri, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 2. narodnog poslanika Božidara Vučurovića. Protiv 123, nije glasalo četiri, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 2. narodnog poslanika Gordane Pop-Lazić, kojim je predložila da se posle člana 2. doda novi član 2a. Za jedan, protiv 121, nije glasalo pet, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 3. narodnog poslanika Petra Jojića. Protiv 122, nije glasalo pet, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 5. koji su zajedno podneli narodni poslanici poslaničke grupe SPS, na čelu sa Jovanom Todorović. Protiv 120, nije glasalo sedam, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 6. koji su podneli narodni poslanici poslaničke grupe SPS, na čelu sa Jovanom Todorovićem. Protiv 120, nije glasalo sedam, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 6. koji su zajedno podneli narodni poslanici Nataša Milojević, Vlatko Sekulović, Aleksandar Vatović, Olgica Kirćanski, Vera Marković, Dragan Milentijević, Meho Omerović, Slavica Tatomir i Miroslav Hristodulo. Vlada je prihvatila ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Za 119, protiv četiri, uzdržan jedan, nisu glasala tri, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 6. koji su zajedno podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Za jedan, protiv 121, nije glasalo pet, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 6. koji su zajedno podneli narodni poslanici Radič Joković i Miodrag Stamenković. Protiv 120, uzdržan jedan, nije glasalo šest, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 8. koji su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Protiv 122, nije glasalo pet, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 10. koji su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Protiv 121, uzdržan jedan, nije glasalo pet, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman na član 10. koji su zajedno podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Protiv 121, nije glasalo šest, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 11. podnela narodna poslanica Nataša Jovanović. Za 2, protiv 120, nije glasalo 5, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 11. podnela grupa narodnih poslanika, na čelu sa narodnim poslanikom Jovanom Todorovićem. Protiv 122, nije glasalo 5, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji su na član 11. podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Protiv 122, nije glasalo 4, ukupno 126 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 11. podnela grupa narodnih poslanika, čiji je ovlašćeni predstavnik narodni poslanik Vlatko Sekulović. Za 32, protiv 89, nije glasalo 6, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 12. zajedno podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Protiv 119, nije glasalo 8, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 12. podneo narodni poslanik Radič Joković. Protiv 120, uzdržan jedan, nije glasalo 6, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 13. podneo narodni poslanik Aleksandar Vučić. Protiv 121, nije glasalo 6, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 14. podneo narodni poslanik Veroljub Arsić. Protiv 118, uzdržan jedan, nije glasalo 7, ukupno 126 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 15. podneo narodni poslanik Miroljub Veljković. Protiv 119, nije glasalo 8, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 15. podnela grupa narodnih poslanika, na čelu sa narodnim poslanikom Jovanom Todorovićem. Protiv 121, nije glasalo 6, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 19. podnela grupa narodnih poslanika, a čiji je ovlašćeni predstavnik narodni poslanik Miroslav Hristodulo. Za 25, protiv 95, uzdržanih 3, nije glasalo 4, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 19. podneo narodni poslanik Radič Joković. Protiv 115, uzdržanih dvoje, nije glasalo 10, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji su na član 20. podneli narodni poslanici poslaničke grupe Socijaldemokratske partije, a čiji je ovlašćeni predstavnik bio narodni poslanik Miroslav Hristodulo. Za 29, protiv 91, uzdržan jedan, nije glasalo 6, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 20. podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Za jedan, protiv 117, nije glasalo 9, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji su na član 20. podneli narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević. Protiv 120, nije glasalo 7, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman grupe narodnih poslanika poslaničke grupe SPS na član 20, a čiji je predstavnik narodni poslanik Jovan Todorović. Protiv 119, nije glasalo 8, ukupno 127 narodnih poslanika. Saopštavam da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 20. podneo narodni poslanik Vojislav Janković. Za 20, protiv 94, uzdržana dva, nije glasalo 11, ukupno 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 20. podneo narodni poslanik Radič Joković. Protiv 116, uzdržana četiri, nije glasalo 7, ukupno 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji je na član 20. podneo narodni poslanik Branislav Kovačević. Za 42, protiv 77, uzdržana dva, nije glasalo 6, ukupno 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji su na član 21. u istovetnom tekstu podneli zajedno narodni poslanici Dragan Marković, Petar Petrović, Miloš Lukić i Adam Urošević i zajedno narodni poslanici Jovan Todorović, Marko Ćulibrk, Dragan Jovanović, Golub Rajić, Rade Bajić, Momir Radoičić, Đura Lazić, Živanko Radovančev, Slobodan Pavlović, Miomir Ilić, Zoran R. Anđelković i Joca Arsić. Protiv 120, nije glasalo 7, ukupno 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Stavljam na glasanje amandman koji su na član 22. podneli narodni poslanici poslaničke grupe SPS, na čelu sa narodnim poslanikom Jovanom Todorovićem. Protiv 121, nije glasalo 6, ukupno 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Podsećam vas da je Vlada Republike Srbije u članu 25. Predloga zakona predložila povratno dejstvo ove odredbe. Prema članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, kada Predlog zakona sadrži odredbe za koje je predviđeno povratno dejstvo, Narodna skupština posebno odlučuje da li za to povratno dejstvo postoji opšti interes. Odbor za finansije je utvrdio da postoji opšti interes za povratno dejstvo. Stavljam na glasanje predlog Vlade Republike Srbije o povratnom dejstvu člana 25. Predloga zakona, za šta, po oceni Vlade, postoji opšti interes. Za 118, protiv jedan, uzdržan jedan, nije glasalo 7, ukupno 127 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila ovaj predlog. Stavljam na glasanje amandman koji je podnela grupa narodnih poslanika poslaničke grupe Socijaldemokratske partije, čiji je predstavnik bio narodni poslanik Vlatko Sekulović, kojim su predložili da se posle člana 25. doda novi član. Za 32, protiv 88, uzdržanih pet, nije glasalo dva, ukupno 127 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji u celini. Za 123, protiv dva, uzdržan jedan, nije glasao jedan, ukupno 127 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji u celini. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O DAVANjU KONTRAGARANCIJE REPUBLIKE SRBIJE SRBIJI I CRNOJ GORI KAO GARANTU PREMA EVROPSKOJ BANCI ZA OBNOVU I RAZVOJ PO ZAJMU GRADU KRAGUJEVCU, GRADU NIŠU I GRADU NOVOM SADU Pošto smo obavili pretres Predlog zakona u načelu i pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori kao garantu prema Evropskoj banci za obnovu i razvoj po zajmu gradu Kragujevcu, gradu Nišu i gradu Novom Sadu, u načelu. Za 126, nije glasao jedan, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Predlog zakona u načelu. Podsećam vas da je sastavni deo Predloga zakona postao amandman na član 9. koji je podneo narodni poslanik Goran Ćirić. S obzirom da je to bio jedini amandman podnet na Predlog zakona, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori kao garantu prema Evropskoj banci za obnovu i razvoj po zajmu gradu Kragujevcu, gradu Nišu i gradu Novom Sadu u celini. Za 126, nije glasao jedan, od 127 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona u celini. Pošto smo obavili razmatranje i odlučivanje o svim tačkama dnevnog reda, zaključujem sednicu Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. Jedno kratko obaveštenje. Obaveštavam vas da će Ministarstvo urbanizma i građevine održati prezentaciju Predloga zakona o planiranju i izgradnji svim zainteresovanim poslaničkim grupama i pozivamo vas da odredite termin za vašu poslaničku grupu. Zahvaljujem se na radu i na trudu koji ste uložili. Vidimo se uskoro.