Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutan dovoljan broj poslanika za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći narodni poslanici: Goran Svilanović, Dejan Rajčić, Veroljub Stevanović, Radoslav Jović i Ištvan Išpanović. Primili ste obaveštenje Srpske radikalne stranke da je narodni poslanik Ostoja Stojanović preminuo 5. marta 2005. godine i izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije povodom razmatranja ovog obaveštenja, sa predlogom da Narodna skupština, na osnovu člana 88. stav 1. tačka 8) Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje prestanak mandata ovom narodnom poslaniku. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 8) Zakona o izboru narodnih poslanika Narodna skupština, na predlog Administrativnog odbora, konstatuje da je prestao mandat pre isteka vremena na koje je izabran narodnom poslaniku Ostoji Stojanoviću, izabranom sa izborne liste Srpska radikalna stranka - dr Vojislav Šešelj, danom nastupanja smrti 5. marta 2005. godine. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Prelazimo na 7. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PRESTANKU VAŽENjA ZAKONA O ELEKTROPRIVREDI (zajedno sa 15. i 23. tačkom) Reč ima narodni poslanik Slobodan Mihajlović. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Stevanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, gospodin Dragan Jovanović, ovlašćeni predstavnik SPS po ovoj tački dnevnog reda, i gospodin Milisav Petronijević, narodni poslanik SPS, izneli su naš stav u vezi sa dokumentima koji se danas razmatraju. Dozvolite da kratko kažem u tri pitanja. Prvo, mi imamo jedan personalni kontinuitet ne samo u ovoj oblasti nego i u drugim oblastima u javnom sektoru sa kriznim štabovima, koji su na jedan način, koji razumem, ali ne opravdavam, dobili šansu da upravljaju sistemima ili delovima sistema u Srbiji. Nije dovoljno urađeno da se nakon izvesnog vremena jedan broj tih ljudi distancira od važnih poslova u javnim preduzećima i smatram da to opterećuje ljude koji vrše vlast danas u Srbiji, ministarstva, ministre i sve ostale. Mislim da se u EPS-u i uopšte u oblasti energetike danas nalazi jedan broj ljudi koji su, potpuno mimo kriterijuma i mimo svih pravila koja bi trebalo da važe kada se preuzima odgovornost za upravljanje važnim sistemima ili delovima sistema, ostali tamo. Ne sporim njihove političke boje, ali polemišem sa njihovom stručnošću, sa njihovim dobrim namerama i sa efektima onoga što oni danas daju u javnom sektoru Srbije. Nije to tema, ali pošto imamo restrukturiranje kao jedan od važnih zadataka u oblasti energetike i u svim drugim oblastima, važno je da znamo da ovo postoji i da nismo dovoljno učinili da se jednom broju ljudi, koji je tu došao potpuno izvan konteksta kriterijuma, izvan konteksta stručnosti, zahvalimo i kažemo da je revolucionarna pravda prošla, šta god ko mislio o tome. Ali, nadam se, gospodine ministre, imam u vas puno stručno i političko poverenje, da ćete smoći snage da prepoznate ove pojave i ove ljude i da ih eliminišete iz važnih procesa koji se, pre svega, tiču energetskog sektora. To je prvo pitanje. Drugo pitanje se odnosi na jedan detalj koji se nalazi na šestoj strani ovog dokumenta. Želim da skrenem pažnju građanima Srbije, da podsetim njih i narodne poslanike, 76% ukupnih energetskih bilansa kada je u pitanju ugalj nalazi se na Kosovu i Metohiji. Namerno govorim danas o ovoj temi velikim borcima za ljudska i etnička prava i svim drugima koji se nekritički odnose prema tome, ne razumevajući samu suštinu dešavanja u Srbiji i na Kosovu. Želim da kažem da je sudbina, nažalost teška, Kosova i Metohije i naših građana određena ovom činjenicom, da je na nivou sadašnje eksploatacije uglja na Kosovu za narednih 500 godina omogućena kontinuirana proizvodnja, da onaj ko upravlja ovim resursom može da stekne veliko bogatstvo i da kontroliše sve druge tokove ne samo privredne već i političke, nažalost. Ovo govorim zato što jedan broj ljudi olako izriče kvalifikacije u vezi sa stanjem na Kosovu, u vezi sa problemima koji su tamo nastali i sa načinom rešavanja tih problema. Dakle, još jednom podsećam građane Srbije, nisu dužni da znaju, ali moja je obaveza da interpretiram tačno onako kako ste u dokumentu napisali i zbog toga vam se zahvaljujem – 76% svih resursa, svih bilansa energetskih kada je ugalj u pitanju u ovoj zemlji nalazi se na Kosovu i Metohiji. Da bismo to bolje razumeli, gas i nafta u energetskom bilansu u Srbiji učestvuju sa svega 1%.Dakle, bio sam dužan da ovo kažem ne zbog toga što sam ne razumem o čemu se ovde radi već da probam da uputim ljude da o ovome razmišljaju na ovaj način i da odgovornim ljudima u Srbiji, u te ubrajam i sebe, sa vašim dopuštenjem, ukažem na ovu okolnost i ovu činjenicu, jer način rešavanja ovog pitanja uvek će biti vezan za ovu činjenicu, kako god to drugi prevodili na etnička, manjinska, istorijska i ne znam kakva sve još prava. Treće pitanje, gospodine ministre, ovde sam doneo jednu fasciklu, jednu divnu fotografiju najlepših meandara u Srbiji. To su meandri Zapadne Morave u Ovčarsko-kablarskoj klisuri. Tamo se nalaze dve male elektrane: Hidroelektrana "Međuvršje" i Hidroelektrana "Ovčar banja". Jedna je, praktično, protočna, druga je sa izvesnom akumulacijom, ali vrlo slabe snage. Ove dve elektrane do sada su se nalazile u sastavu drinskih elektrana. Po koncepciji koja postoji, čini mi se da će se u ovoj oblasti konstituisati jedno zavisno preduzeće u Srbiji, to je makar ono što je do nas došlo kao informacija, pri čemu će ″Drinske elektrane″ kao takve prestati da postoje. ″Drinske elektrane″ učestvuju sa 10% u ukupnoj proizvodnji električne energije u Srbiji, ″Limske″ sa dva i nešto procenata, ostalo otpada na velike sisteme, na Đerdap i na ove koje se bave proizvodnjom energije iz uglja. Želim da ukažem na to da se u ovoj zemlji briše sve što je drinsko, sve što ima predznak drinskog bespovratno odlazi sa scene na taj način što mu se gubi ime. Ukinuta je drinska divizija, stalno govorim o tome. Neko ko se time bavio precizno je znao šta radi. ″Drinske elektrane″ imaju ne samo faktički, one imaju simbolički i svaki drugi značaj u Srbiji. Ne govorim uopšte u ovom trenutku o značaju ovih elektrana sa pozicija razvoja bajinobaštanskog i drugog kraja koji gravitira Drini, već govorim o nečemu drugom, o Drini kao simbolu koji u izvesnom smislu treba da bude uvek shvaćen ne kao kičma jedne države već kao kičma jednog naroda, a ne granica jednog naroda. Zbog toga bih molio, ako to nije neki poseban problem, organizacioni, suštinski, stručni, energetski, personalni, ima i takvih, da ostanu ″Drinske elektrane″ kao zavisno preduzeće. To ima višestruki značaj. To za mene ima i neko drugo značenje. Bile one u jednom ili u drugom zavisnom preduzeću, one će proizvoditi električnu energiju. Za taj narod tamo i za građane Srbije to ima i neko drugo značenje i molim da sa dužnom pažnjom, u meri u kojoj to možemo, a da ne ugrozimo ni jedan drugi interes, ostane zavisno preduzeće ″Drinske elektrane″, u formaciji kako postoji danas ili zajedno sa ″Limskim elektranama″.
Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović, a neka se pripremi narodni poslanik Slobodan Mihajlović.
Dame i gospodo, čitajući ovaj predlog odluke o utvrđivanju strategije razvoja energetike do 2015. godine došao sam do zaključka da su autori ovog predloga niko drugi nego gospoda Vuk Hamović i Vojin Lazarević. Zašto to kažem na samom početku? Zato što se ova strategija bazira i dalje na uvozu, u nekoj budućnosti još većem, električne energije. Očekivali smo više od ovog predloga iz razloga što smo od 2000. godine naovamo dobili dosta donacija, međutim, te donacije su uglavnom završavale u privatnim džepovima, a ne u elektroprivredi. Naime, oko dve milijarde evra je uloženo u elektroprivredu, a od toga smo mogli da sagradimo sigurno dve termoelektrane na ugalj i da izvršimo sve remonte u postojećim termoelektranama i hidroelektranama u Srbiji. Prema tome, vrlo malo je uloženo u samu elektroprivredu. U ovom predlogu Vlada ne želi, bar dok je vlasti ove vlade, da ulaže apsolutno ništa, osim u neke sitne remonte. Znači, ne želi da dalje nastavi izgradnju Termoelektrane "Kolubara B", niti ostalih postrojenja koja posedujemo. Prirodna bogatstva koja posedujemo, pored hidropotencijala koji je tek 50% iskorišćen, što znači da imamo mogućnost gradnje hidroelektrana na Drini, takođe i na Dunavu – od toga apsolutno ništa, tek poneki remont je izvršen ili neka manja revitalizacija postrojenja, što za nas u ovom trenutku nije dovoljno, s obzirom na to kolika smo sredstva za ovo vreme utrošili. Takođe, moramo da budemo svesni da je naša perspektiva ulaganje u termoelektrane na ugalj, a ne, kako se u poslednje vreme zagovara, termoelektrane na gas, čak i jedna u Nišu. Naš prioritet mora da bude ugalj, jer mi, gospodo, sami znamo da se 76% ukupnih nalazišta uglja, nažalost, nalazi na Kosovu i Metohiji, a to je nerešeno pitanje. Prema tome, u budućnosti treba da vodimo političku borbu i da prvo rešimo problem Kosova, da bismo mogli imati rezerve za oko sedam vekova, da namirimo naše potrebe i da budemo u budućnosti izvoznici električne energije, naravno, dobijene iz najjeftinijeg energenta - uglja. Od toga u "Kolubari" imamo 14% od ukupne količine i u "Kostolcu" imamo 9%. Kada smo govorili o Zakonu o energetici gospodin Naumov, ministar energetike, bio je prisutan, sada je trenutno izašao, ne znam zbog čega, donosio sam ovde elaborat, studiju opravdanosti, gde se kaže da u Kolubari imamo u narednih 55 - 60 godina da vršimo eksploataciju površinskih kopova uglja, sa dodatnih 700 megavata električne energije, što bi trebalo da sagradimo na "Kolubari B" u Kaleniću, što su gospoda juče govorila. Dva predstavnika SPS-a su govorila o "Obrenovcu", o "Kolubari B" i o našoj perspektivi, o ovome što ću upravo ja da govorim. Da bismo se opredelili za proizvodnju električne energije na ugalj, mi imamo dva velika problema. Na jednoj strani imamo uvoznički lobi, o kome smo mnogo puta govorili; i na Anketnom odboru se mnogo toga čulo i juče u izlaganju gospodina Vučića, koji je izneo ovde dosta relevantnih činjenica, dokumentovanih, pred poslanicima i srpskom javnošću. Kada bih iznosio sve podatke, nešto slično šta se dešava u "Kolubari" i u "Obrenovcu", mislim da bi mi trebalo dosta vremena, a to ću iskoristiti nekom drugom prilikom kada budem imao više vremena i kada bude bila neka slična tema. Međutim, baviću se nekim konkretnim predlozima, na koji način možemo za vrlo kratko vreme da budemo izvoznici električne energije i da ne zavisimo više od mafije i od uvoza. Postavlja se jedan problem dalje eksplotacije površinskih kopova uglja u Vreocima. Juče je gospodin Petronijević govorio o problemu Vreoca; to je najveći ekološki problem u Srbiji; u celoj opštini Lazarevac, procentualno, svaki deseti umire od karcinoma, što znači da je tu daleko veći procenat, a ne smeju da se iznose statistički podaci o zdravstvenom biltenu ljudi koji tamo žive, a radi se o 7000-8000 stanovnika. Gospodine ministre, dobili ste poziv od predsednika opštine Lazarevac da prisustvujete sednici Skupštine opštine, gde se jednoglasno odlučilo da se pod hitno reši pitanje Vreoca i dalje eksploatacije uglja, što je jedan od ključnih problema u našoj elektroprivredi i samim tim ekološki problem Vreoca. Niste se odazvali na taj poziv, niste došli, niste poslali ni adekvatnu ličnost da vas zameni, da se obrati javnosti Lazarevca, da Lazarevac zna šta treba činiti u budućnosti. Prema tome, prenosim odluku Skupštine opštine Lazarevac, koja je bila jednoglasno doneta od strane odbornika, da se pod hitno reši problem Vreoca, i ekološki i dalje eksploatacije uglja, što znači selidba i eksproprijacija zemljišta. Moram da napomenem da se najveće naslage uglja (gospodine ministre, vi to dobro poznajete) nalaze upravo ispod Vreoca; znači da bi eksploatacija uglja sa površine Vreoca trebalo da se vrši narednih 25-30 godina za ove naše sadašnje kapacitete i dodatnih 700 megavata koji se planiraju na "Kolubari B". Sa druge strane, rekao sam da imamo problem – gasni lobi, pored uvozničkog lobija o kome smo mnogo govorili. Izvesni biznismen srpskog porekla, navodni patriota, iz ličnih interesa želi da gradi termoelektranu na gas u Nišu. To bi bilo katastrofalno za nas zato što je kilovat proizveden u termoelektrani na ugalj pet puta jeftiniji od kilovata proizvedenog u TE na gas. Prema tome, izvesni gospodin može da sagradi i pet termoelektrana na gas, a to bi bilo štetno za našu ionako siromašnu privredu i apsolutno nam ne bi odgovaralo. Problem Vreoca bi trebalo pod hitno rešiti i dalju proizvodnju električne energije usmeriti na ugalj, što bi bilo neophodno, jer je jedna od prvih, najbržih i najjeftinijih investicija "Kolubara A", naša prva termoelektrana. Gospodine ministre Naumov, razgovarao sam sa direktorom Termoelektrane "Kolubara", gospodinom Jelićem, imamo sada konkretnu ponudu od jedne nemačke firme, jedne italijanske. Nemačka firma nudi kredit od 150 miliona evra da se uradi 200 megavata zamenskih kapaciteta, što znači da imamo postojeću infrastrukturu, s tim što kotlovsko postrojenje i cevni sistem treba da se izmeni. Tako bismo u budućnosti mogli da naše potrebe namirimo i da ne budemo uvoznici električne energije. To je veoma povoljna ponuda. Ako ovo ne bismo iskoristili, ovako nešto što nam se nudi, vi biste, gospodine ministre, i vaša Vlada bili apsolutno protiv ovog naroda. Ako mi budemo na vlasti, a planiramo u skorijoj budućnosti, vi ćete biti jedan od prvih koji će doći na tapet, a zna se kako i na koji način. Za "Kolubaru B", a o kojoj su dva govornika juče govorila, rekli smo da je uloženo 40% ukupno, što je negde preko 400 miliona evra; potrebno je oko 270 miliona evra da se uloži da bi se uradio prvi blok od 350 megavata. Na taj način mi bismo za vrlo kratko vreme bili jedan od solidnih izvoznika električne energije. Moram da navedem i prednosti – Termoelektrana "Kolubara B" nalazi se na samom površinskom kopu, gde imamo smanjene troškove transporta uglja i rešen problem otpepeljavanja, što znači da imamo izuzetno povoljne uslove za gradnju. Imamo ponudu od jedne čehoslovačke firme, mislim da je "Škoda", koja nudi da uloži za dalje radove. Vaš najmlađi ministar, gospodin Ilić, izjavljivao je u javnosti i u dnevnoj štampi ovih dana da se namerava graditi i najavio nastavak radova u "Kolubari B", što mi očekujemo. Međutim, u predlogu o strategiji razvoja ne stoji precizno ni kada vi planirate nastavak radova, ni na kojoj lokaciji i snazi. Ovde ste paušalno strategiju napravili, pa nije jasno prikazano šta se želi i da li ova vlada uopšte želi da uloži u elektroprivredu. Znači, i dalje se pita uvoznički lobi i dalje odlučuju o tome gospoda Vuk Hamović i Vojin Lazarević. Gospodo, mi svakako moramo da zasnivamo dalji razvoj naše energetike na energentu uglju i na termoelektranama na ugalj. Hoću da kažem da se ovde favorizuju termoelektrane na gas, u tom smislu da se pominju zakoni o ekologiji, koje smo doneli ovde, četiri zakona. Hoću da kažem da to nije tačno, jer ugradnjom elektrofiltera na dimnjacima termoelektrana na ugalj rešavamo problem čistog vazduha. Mogu da vam dam konkretan predlog za rešavanje ekoloških problema u našoj državi. Evo, navešću primer Velikih Crljena – tu imamo u prečniku od 10 kilometara preko 12.000 domaćinstava. Ako izvršimo toplifikaciju tog stanovništva, drastično smanjujemo koeficijent zagađenosti, a takođe i na drugim lokacijama, kao što su Obrenovac, Kostolac itd. Samim tim, izgradnjom još nekih toplana, rešavamo veliki problem zagađenosti naše sredine. Prema tome, ova konstatacija nikako ne može da stoji – da su termoelektrane na gas prioritet u odnosu na termoelektrane na ugalj. Kada smo govorili o Zakonu o energetici postavio sam jedan broj pitanja, a vi niste se udostojili da mi odgovorite. Ovom prilikom neću da se bavim onim čime se već bavio Anketni odbor i što smo čuli. Samo da vas pitam, kada su goreli kosi mostovi, a to su konstrukcije koje vrše dobavljanje, odnosno dopremu uglja u samo kotlarsko postrojenje, vršena je opstrukcija u Obrenovcu, Velikim Crljenima i Vreocima i bio je zastoj preko godinu dana, što znači da je u to vreme uvoznički lobi imao jasan zadatak da uveze što veće količine električne energije, i vršena je opstrukcija proizvodnje električne energije. Postaviću vam pet pitanja i ako mi gospodin ministar ne odgovori tražiću da to bude poslaničko pitanje i da mi se na adekvatan način odgovori. Želim da znam, i javnost da zna, šta planirate sa "Kolubarom A" i da li ćete prihvatiti ponude ove nemačke firme. Zatim, kada planirate nastavak radova u "Kolubari B"? Dalje, rešenje pitanja Vreoca i dalje eksploatacije uglja. Koliko smo uvezli električne energije u 2004. godini? Peto pitanje – koliko i koja preduzeća planirate da izdvojite iz EPS-a prilikom restrukturiranja Elektroprivrede? Na kraju, predložio bih Vladi da počne malo da radi u interesu naroda, pa da nam omogućite da izvozimo električnu energiju, a imamo velike šanse; zatim, poljoprivredne proizvode, tekstil itd. Hoću da kažem, nažalost, u poslednje dve decenije samo izvozimo stručnjake, sportiste i rodoljube. Gospodo, mislim da to i nije neki izvoz. Hvala.
Reč ima ministar energetike Naumov. Izvolite.
Uvaženi poslanik Stevanović je postavio nekoliko pitanja koja su manje-više stručnog karaktera i nisu baš pitanja za ovaj dom, ali pošto to interesuje javnost, a i on je tako postavio u tom stilu kao da je to neka, da kažem, može čovek da doživi kao neku provokaciju, pa nije da nasedam na tu provokaciju, nego jednostavno smatram da su pitanja takva koja vam... Dakle, prvo uvažavam, naravno, zabrinutost poslanika Stevanovića za našu budućnost proizvodnje uglja, odnosno električne energije. Mogu da kažem da vrlo intenzivno i EPS i Ministarstvo razmatraju varijante i mogućnosti za ostvarivanje planova i zadovoljavanje potreba industrije i stanovništva. Prema tome, u tom okviru su i Vreoci, i "Kolubara A" i "Kolubara B". Čak sam i emotivno vezan za tu ″Kolubaru″, jer sam lično primao ta postrojenja koja su iz "Škode". Vrlo dobro smo upoznati i sve se drži pod kontrolom. Budite uvereni da tu zaista nema nikakvog uvozničkog lobija. Što se tiče uvoza u 2004. godini, vi znate da je on izuzetno smanjen u odnosu na prethodni period, tako da je čak s onim što je izvezeno napravljen određeni balans i mi smo ove zime na nuli. Što se tiče izdvajanja iz EPS-a, Vlada je usvojila program restrukturiranja, koji će se sprovesti u ovoj godini. Znate da se, po tom programu i iz više nastupa koje smo imali, ne planira otpuštanje radnika. Postoji samo plan izdvajanja, kako sam rekao u uvodnom izlaganju, neproizvodnih delatnosti iz EPS-a i njihov odnos prema EPS-u je vrlo definisan i u finansijskom i poslovnom smislu; i sa sindikatom se vrlo uspešno razgovara i zaista mogu da tvrdim da u tom pogledu neće biti ove godine, a ni narednih godina, nikakvih problema.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Slobodan Mihajlović, a neka se pripremi narodni poslanik Bojan Kekić.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, počeću od onoga što je ministar poslednji put govorio za ovom govornicom juče, a to je da su Agencija za energetiku i Savet Agencije formirani na najbrži mogući način. Gospodine ministre, mislim da ta konstatacija ne stoji, jer u vašoj dinamici sprovođenja reformi i realizaciji prioriteta u energetskim sektorima Srbije stoji da će Agencija za energetiku biti formirana u 2004. godini. Podsećam da smo već u drugom kvartalu 2005. godine. Zbog čega govorim o ovome? Demokratska stranka je pozdravila i pohvaljuje donetu pozitivnu Studiju o izvodljivosti, ali pri tome insistira na brzini. To nas je koštalo, i vi najbolje možete reći građanima Srbije i poslanicima da li se svaki dan može meriti stotinama hiljada evra, koje nisu došle iz Evrope zbog toga što nismo imali Agenciju, zbog toga što nismo još uradili gomilu stvari koje je Evropa propisala i koje smo mogli da donesemo. Ako je uzrok tome bila politička trgovina ili neki drugi uzroci, koji su minorni u odnosu na značaj svega onoga što bismo dobili formiranjem Agencije u 2004. godini, a za šta ste imali podršku većine u parlamentu, mislim da je odgovornost na vama. Takođe, u poslednjem pojavljivanju ste rekli da je esnafski doneto rešenje Saveta Agencije, za šta ima gomila primedbi, o čemu nismo hteli da pričamo, o personalnim rešenjima. Ali, generalna ocena izrečena juče bila je da je to profesionalna politička biografija, da je to profesionalna biografija koja nema nikakve dodire sa problematikom energetike i da je to veoma skromna profesionalna biografija. Ne vidim u tome ničeg esnafskog, konkretno, da bismo mogli da verujemo da će ta Agencija za energetiku dati neke rezultate u izazovima koji nas očekuju u narednom periodu. Takođe ste juče rekli da su Ministarstvo energetike i ova vlada bez afera. Ovde sam spremio set pitanja za vas i vaše ministarstvo, kao i Vladi Republike Srbije, koja pokreće afere i aferice koje nisu za nipodaštavanje. Pre svega, juče je gospodin Vučić govorio o sredstvima za potrebe propagande, reprezentacije i donacije Naftne industrije Srbije. Gospodin Vučić je pogrešio, odnosno nije rekao tačno ono u vezi sa potrošenih 57 miliona za 10 meseci prošle godine, da je 50 miliona preko. Nije tačno, gospodine Vučiću, da je te pare potrošio vršilac dužnosti Željko Popović. Te pare je potrošio direktor odnosa za javnost Tomislav Mićević, a gospodin Željko Popović je potrošio dodatnih 33 miliona dinara sa svojom pomoćnicom Cvikić Smiljkom. To je jedna mala ispravka, ali mislim da je velika afera za NIS. Takođe je afera i da je 17.02.2005. godine sklopljen ugovor, bez objavljivanja tendera, sa firmom "Profajl" iz Beograda (ugovor br. 45-46) na 32 miliona 174 hiljade i 800 dinara, plus porez na dodatu vrednost, za produkciju, fotografisanje i zakup prostora, bilborde, pa pitam – da li je to bilo neophodno NIS-u i da li je to nešto što se kosi sa racionalnim poslovanjem i upravljanjem sredstvima o kojima građani Srbije i te kako treba da znaju. Isto vas pitam – da li je afera ili aferica kada je uzet kredit od 50 miliona evra od Hipo banke od strane NIS-a, bez ikakve prethodne finansijsko-ekonomske analize, pod uslovom da se 20% prometa 10 godina ostvaruje preko ove banke, i kolika je cena tog kredita, ako znamo da je dnevni promet NIS-a približno dva miliona evra? Da li ste bili upoznati s tim i da li je to afera? Takođe bih pomenuo još jedno pitanje koje je bilo moguća afera, koja je verovatno sprečena, ili se ipak neko dozvao u pamet – u maju 2004. godine, slobodno mogu reći - štetočinsko poslovodstvo NIS-a, uz vaš blagoslov, potpisalo je protokol o saradnji sa slovenačkom kompanijom ″Petrol″. To je urađeno, iako se iz ″Petrolovog″ pisma jasno vidi njihova namera da preuzmu na upravljanje kompletnu maloprodajnu mrežu NIS-a, odnosno tržište. Zbog pritisaka se trenutno zastalo sa realizacijom ovog protokola, ali ostaje nejasno da li se na ovaj način štiti kompanijski interes ove nacionalne kompanije. Takođe je moguća afera, odnosno pitanje – zbog čega je zakonito dodeljen posao o dobrovoljnom penzijskom osiguranju "Dunavu" iz neosnovanih razloga poništen? U čije ime? I ko to treba da dobije posao na ponovljenom tenderu? Mi dobro znamo ko treba, a i upućeni u NIS-u, a mislim da i vi to dobro znate. Takođe vas pitam da li je Zakon o sukobu interesa narušen, kada znamo da je sklopljen ugovor, u iznosu od milion dinara, za edukaciju menadžmenta NIS-a u Agenciji, savetnika gospodina Koštunice, gospodina Simića. Da li je afera - kadrovski stanovi? Da li je 13 hiljada evra za dnevnu potrebu putovanja od strane poslovodstva NIS-a afera? Sada ću se vratiti malo na geologiju i rudarstvo, u vezi sa strategijom koja nije obradila raspoloživost resursa koji predstavljaju osnovu razvoja energetike. U strategiji se navodi da bi u periodu između 2009. i 2012. godine trebalo obezbediti da bude izgrađena termoelektrana i otvoren površinski kop kapaciteta od osam megatona uglja, što se jedino u domenu uglja može smatrati određenim po vremenu, mestu i sredstvima, ali je zato period do 2009. dosta optimistički. Izostavljeno je i pitanje restrukturiranja javnih preduzeća u oblasti eksploatacije uglja, gde je potrebno predvideti socijalni program za očigledan višak zaposlenih, sa dinamikom njegove realizacije. Još jedno pitanje zaslužuje odgovor – zašto je u potpunosti izostavljena mogućnost korišćenja uljnih škriljaca u aleksinačkom basenu, kao primarnog izvora? U vezi sa praćenjem realizacije i usklađivanjem prioriteta strategije u poglavlju u vezi sa tim predlaže se da resorno ministarstvo organizuje stručni tim za praćenje realizacije strategije i formiranje saveta za energetiku Republike Srbije. Odgovorno tvrdim da su napori u ovom pravcu nepotrebni, s obzirom da ni postojeći državni organi u okviru svojih sektora, a pre svega mislim na resorno ministarstvo, ne rade ono što im nalaže Zakon o državnoj upravi i ministarstvima. A, postojanje međuresornih komisija i saveta, iako predstavljaju dobre instrumente za unapređenje rada i razvoja pojedinih oblasti, predstavljalo bi luksuz i nepotreban trošak, s obzirom da već postojeći oblici takvog rada pokazuju krajnju neproduktivnost. Tu pre svega mislim na Komisiju Vlade Republike Srbije za restrukturiranje javnih preduzeća, čija je aktivnost i indiferentnost u najmanju ruku zabrinjavajuća. Predsednik te komisije je gospodin Labus, i mislim da je direkno odgovoran za godinu i po dana zastoja u procesu restrukturiranja kako u EPS-u, a vidimo to veoma dobro, tako i u Naftnoj industriji Srbije. Ono što je početo 2002. godine, sa jasnom vizijom i namerom da se olakša i da je bolje što ranije ući u restrukturiranje, zastalo je promenom vlasti 2003, odnosno 2004. godine i čak je krenulo unazad. Primera za to imate koliko hoćete. Malopre je kolega govorio, iz ″Kolubare″, umesto da se smanjuje, izlaskom nekih kompanija, odnosno preduzeća iz okvira kompanije ″Kolubara″, broj radnika je povećan. Ne znamo da li je to za 900 hiljada, 500 ili za 2,5 hiljada radnika i na to pitanje treba da odgovorite. Radnici to dobro znaju i treba reći koliko će biti teško sada. Toliko najavljivano restrukturiranja javnih preduzeća, restrukturiranje ″Kolubare″ teško je izvesti, u odnosu na period 2002-2003. kada smo nešto započeli; kao odgovorna Vlada, trebalo je to da nastavite, ali to nije moglo, a ja ću vam reći i zbog čega. Ministarstva su u okviru Vlade organizovana kao država u državi. Svako ministarstvo je dobilo, po koalicionom sporazumu, svoje ingerencije i nema kontrole, čak ni vladajuće većine, u okviru ministarstava. U okviru ministarstava, princip organizovanja javnih preduzeća je na bazi feudalnog principa. Više puta sam govorio, prilikom svakog izlaska za govornicu, da se lokalni moćnici i politika mešaju u upravljanje javnim preduzećima, o čemu vi, gospodine ministre, dobro znate i ko su ti ljudi i ovi što dobacuju, koji nemaju iole predstave čime se bave i o čemu govorim. Mislim da bi trebalo da znaju da ne smeju dirati tamo gde je profesija prioritetna, gde je interes države prioritetan, a ne neki lokalni moćnik u svom feudu koji određuje vrhu EPS-a i vrhu ministarstva koga će postaviti na određena mesta, čak i donositi odluke kako će se sprovoditi. To su strateške odluke, koje ćemo plaćati u narednim decenijama. To su ljudi koji ne zaslužuju da budu tu gde jesu i koji moraju biti javno prozvani i pozvani na odgovornost. Politički moćnici, primera za to ima koliko hoćete. Primer je, recimo, u Kraljevu kada se sedište Telekoma, pre više godina napravljeno u Kraljevu, gde je zaživelo, seli u Kragujevac, jer Kraljevo nema u vladajućoj većini politički lobi ili poslanički lobi dovoljno jak da se tome suprotstavi. Dobro znate da je isti pokušaj bio i u ovom parlamentu da se "Elektro Srbija" iz Kraljeva preseli u Kragujevac. Dobro znate, a i vi ste na tome radili u Institutu, koliko se sećam, da 36 godina postojanja "Elektro Srbije" u Kraljevu garantuje jedan efikasan, dobar rad, jednu organizaciju koja je utemeljena i ima svoju istoriju i budućnost. Zašto je seliti u Kragujevac? Zato što je gospodin Verko Stevanović angažovao poslanički lobi iz Kragujevca i potpisao. Struka, Elektroprivreda Srbije i sve komisije koje su to radile pokazale su suprotno, ali videćemo da li će pobediti politika ili struka. Takođe je bilo neophodno da se strategijom predvide mere i sredstva za njenu realizaciju, kao i ekonomske i administrativne posledice reforme energetskog sektora, po fazama, kratkoročno i dugoročno, što nije urađeno. Ono što je veoma važno, a u strategiji toga nema, odnosno nije bilo čak ni u procesu njenog donošenja, jeste javnost u radu. Kada govorimo o javnosti u radu, misli se na činjenicu da se u razvijenim zemljama EU podrazumeva učešće javnosti u donošenju odluka važnih za energetski sektor. Potrebne podatke i informacije treba prezentovati javno. Da li mi znamo danas šta se dešava sa procesom restrukturiranja, sem ovih kratkih izleta za govornicom, gde pokušavamo u veoma kratkom vremenu da javnosti pokažemo šta se događa? Da li znamo dokle se stiglo, zbog čega je resorno ministarstvo u tom procesu puki sprovodilac zamisli i interesa poslovne politike javnih preduzeća i interesnih grupa van njih? Zbog čega Komisija Vlade Republike Srbije za restrukturiranje nije odredila strateške interese države u naftnom, elektroenergetskom i rudarskom sektoru? S obzirom na to da dešavanja na terenu idu mnogo brže od onoga što strategija pokušava da predstavi kao procese koji tek predstoje, sve se odvija daleko od očiju javnosti, što je nedopustivo, jer energetski resursi ne smeju biti podeljeni po koalicionom sporazumu; ili jesu, pa nam se i iz ove oblasti smeši sudbina strategije u avio-saobraćaju, u NIS-u i tako dalje. Postoji još dugačak niz primedaba na ovaj predlog strategije, a to je nepominjanje kvaliteta snabdevanja energijom i energentima; nepotrebno favorizovanje skupe energije, za nas nedostupne energije iz obnovljivih izvora energije, zbog visoke cene za upotrebu. Na kraju, postoji još jedna bojazan u vezi sa predloženom strategijom, u vezi sa formiranjem Agencije za energetiku, dva pitanja, odnosno dva primera za Ministarstvo, za Vladu, za građanstvo. Pitam vas za dug EPS-a prema Češkoj od strane "Egada" od 68 miliona dolara i "Škode eksport" 142, u ukupnom iznosu od 210 miliona dolara, što je dug za ″Kolubaru B″, i dug je van Pariskog i Londonskog kluba, da li je krajem 2004. godine firma "HIP trejd" iz Budimpešte otkupila ukupan dug od 210 miliona evra za 48,5 miliona evra, koji je Upravni odbor EPS-a prihvatio kao informaciju. Toliko pominjani Anketni odbor, koji je u toku prošle godine zauzeo dosta pažnje javnosti, pokazao je ko je taj koji ume da trguje dugovima na nivou Evrope, ko je taj kome se isplatilo da to plati 48,5 miliona dolara i šta namerava sa tim dugom. Otvoreno vas pitam – ko je vlasnik firme "HIP trejd", ako znate? Još jedna stvar koja je aktuelna u ovom trenutku, a vezana je za štrajk u Rafineriji "Pančevo" i nestašicu nafte koja je već prisutna na pumpama u Srbiji. U petak i subotu je u dva navrata, jedanput 400 tona, drugi put 500 tona evro-dizela, koji se deli samo po prioritetu, iz Rafinerije nafte Novi Sad izvezeno za firmu "ERG". Po našim saznanjima, to je firma jednog od povezanih lica o kojima se priča, gospodina Novakovića, a tu isporuku direktno je odobrio direktor NAP-a Boško Vučurević, uz odobrenje predstavnika Vlade u okviru DSS-a. Pitam vas da li je ovo tačno, po našim saznanjima jeste, i da li su ovo dve male ili velike afere koje će potresati vaše ministarstvo, odnosno ovu vladu, koja se sve vreme hvali da je vlada bez afere. Kao što vidimo, pored ovoga bi mogle biti još gomile sličnih primera, podataka i činjenica koje bi ukazale na veliku zloupotrebu u oblasti poslovanja javnih preduzeća. Da vas podsetim da je u toku i nepoštovanje Zakona o javnim nabavkama u svim javnim preduzećima, čak i od strane ministarstva; apelujem na Ministarstvo finansija da reaguje po primedbama o zaštiti ponuđača i da vi to jedanput jasno vidite. Mislim da će to pre ili kasnije doći na dnevni red pravosuđa i da ćemo se sa tim suočiti, a vi ćete morati da odgovarate zbog toga.
Reč ima ministar rudarstva i energetike Radomir Naumov.
Uvažni poslanici, prvo da krenem od kraja. Štrajk u Rafineriji Pančevo je zamrznut. Neće biti interventnog uvoza. Zaista mi je teško da odgovorim na ovo što je izneo moj uvaženi kolega Mihajlović, za koga sam zaista smatrao da je vrsan inženjer, ovoliki repertoar nekih polusaznanja. Pa i ja sam, zaista, kada sam bio poslanik razmišljao da li bih mogao tako nešto da govorim sa govornice, ali dobro. Samo ću kazati da je upravo njegov nastup potvrdio da ova vlada nije imala afera, kao što sam juče i rekao. Sve ovo što smo čuli, to ne da nisu afere, to su neke poslovne odluke, koje su sve regularno sprovedene, a da li su neke ispravne ili ne, to je stvar određenih organa koji će da utvrde, ako bi trebalo da se utvrdi. Dakle, sve što smo čuli, to su sve normalne poslovne odluke koje je određena firma donosila i ne samo što je to bilo poznato toj firmi nego je i Vlada učestvovala u tome i ona je donosila. I, ako je bila ta Hipo Alpe Adria banka, šta mislite, da je tu neko ispod žita nešto radio? To je vrlo ozbiljna stvar, to se radi na više nivoa i sveobuhvatno. Nije vredno o tome pričati. Hoću da kažem da sam isto tako začuđen određenom licemernošću te grupacije koja predstavlja sada oponente strategiji ili Savetu Agencije. Navodila je kao primer – mi kasnimo, zakasnili smo i nećemo stići na vreme u Evropu, jer nismo poštovali određeni tajming, a oni će sada da glasaju protiv te agencije i protiv strategije. Znači, još godinu dana treba da kasnimo u odlasku u Evropu, a gde je tu doslednost, neverovatno. Na druge primedbe neću odgovarati, jer mi ponovo potvrđuju da je ova strategija odličan dokument i da ćemo što pre, kada ga razvijemo, dobiti programe i pod tim programima ćemo dati odgovore na sva ključna energetska pitanja.
Reč ima narodni poslanik Bojan Kekić, a neka se pripremi narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Gospodine predsedavajući, uvaženi ministre, s obzirom da sam se u nekoliko diskusija uverio da odgovarate na pitanja poslanika koji su zainteresovani za određeni deo, promenio sam koncepciju svog izlaganja. Govoriću malo o restrukturiranju javnih preduzeća, s obzirom da dolazim iz Požarevca, a to je vrlo interesantno mesto, pre svega što se tiče Kostolca. Postaviću nekoliko pitanja, govoriću o Savetu agencije za energetiku. Ako možete i ako ste u prilici, molim vas da mi pojasnite malo to oko distributivnih centara, koji se već uvekiko formiraju ili su formirani, odnosno donete su načelne odluke, s obzirom da je Požarevac jedan distributivni centar, jer ″Elektro Morava″ pokriva dva okruga – Braničevski i Podunavski. Racionalizacija i restrukturiranje javnih državnih preduzeća sprovodi se po zahtevima i pod pritiskom mnogih evropskih institucija, a pre svega po uslovima MMF-a. Stručne službe javnih državnih preduzeća i konsultantske kuće izradile su studiju o restrukturiranju stavljanjem akcenta na odvajanje sporednih od osnovnih delatnosti u javnim državnim preduzećima. Podaci govore da je 31.12.2004. godine u javnim preduzećima, kao što su EPS, NIS, ŽTP, PTT i ostali, radilo oko 137.000 radnika. Mi danas govorimo o nekih 60.000 radnika koje će sigurno zadesiti i usvajanje ove strategije. Mislim da to uopšte nije sporno, što se tiče nas iz SPS-a. Osnovno pitanje koje se može postaviti Vladi i resornim ministrima je da li se uopšte zna koliko radnika treba da napusti javna državna preduzeća, odnosno da li je utvrđen ukupan broj radnika koji su višak u ovim preduzećima, da li su utvrđeni jedinstveni kriterijumi reorganizacije i racionalizacije, da li su reprezentativni sindikati javnih preduzeća, kao predstavnici uposlenih radnika, dali saglasnost na ponuđena rešenja ili se ovaj proces odvija selektivno od preduzeća do preduzeća, od ministarstva do ministarstva. Dakle, pod kojim uslovima i po kojim kriterijuma se utvrđuju viškovi radnika u javnim državnim preduzećima i da li postoji socijali program za ljude koji će ostati bez posla kao tehnološki višak? Prema onome što smo čuli od predstavnika sindikata radnika EPS-a, cilj restrukturiranja i reorganizacije je da se oslabi i u potpunosti obezvredi EPS, nakon čega bi usledila ubrzana privatizacija. Prema procenama sindikata EPS-a, u ovoj godini, kako su navodno mediji preneli (podvlačim ovo da su mediji preneli), od ukupno 47.958 radnika EPS će kroz formiranje novih preduzeća svesti brojno stanje na nekih 40.000 zaposlenih, što znači da po ovom osnovu iz EPS-a izlazi više od 7.000 radnika. Juče sam na Zakonodavnom odboru postavio pitanje ministru, baratalo se sa podatkom da bi EPS trebalo u narednim godinama da ostane sa 28.000 zaposlenih; podatak je bio poznat ministru, a on ne zna odakle taj podatak, a ja sam proverio, to je direktan podatak od predsednika Sindikata EPS-a koji je dao izjavu, gospodina Kovačevića. Proces reorganizacije vrši se bez utvrđenog socijalnog programa i potpisanih kolektivnih ugovora, drugim rečima, ova faza racionalizacije odvija se po sistemu uzmi ili ostavi. Ako radnik ne želi da pređe u novoosnovano preduzeće, nudi mu se alternativno rešenje u okviru postojeće sistematizacije radnih mesta, koje je uglavnom ispod kvalifikacije zaposlenog, koji će verovatno u drugom krugu biti proglašen za tehnološki višak. Kaže se da formiranjem novih preduzeća u EPS-u treba da se obezbedi efikasniji rad u osnovnoj delatnosti, sa jedne strane, a sa druge strane, novoformirana preduzeća čiji su osnivači EPS, javna preduzeća treba osposobiti da samostalno tržišno privređuju. Neko od diskutanata je rekao da je na taj način jeftiniji proces proizvodnje, a ja pitam onda šta je sa PDV-om ako to posebno preduzeće vrši uslugu za EPS. Napravljeni su ugovori o obavezama EPS-a prema novoformiranim preduzećima za period od dve do četiri godine, ali se postavlja pitanje da li je to dovoljna garancija za radnike koji prelaze u novoformirana preduzeća, gde većinu u upravnim odborima imaju osnivači preduzeća, odnosno delovi EPS-a i sigurno će sprovoditi politiku koja njima najviše odgovara. Činjenica je da će u jednom trenutku ova preduzeća biti predmet privatizacije, odnosno prodaje. Šta će onda biti sa zaposlenima i njihovim pravima, kada iz EPS-a su izašli onako kako su izašli, odnosno bez određenih prava. Vi znate da su prethodnih dana u Kostolcu 52 radnika Javnog preduzeća površinskog kopa Kostolac (oni su geološke struke) započela štrajk glađu, jer nisu želeli da izađu iz EPS-a, smatrajući da geologija priprada osnovnoj rudarskoj delatnosti. I, kada se tehnološki pogleda kako se razvija Kostolac, nikada ni ne bi mogao da se razvija bez uloge geodeta. Zaposleni geološke struke nisu protiv reorganizacije, ali smatraju da prelaskom u novoformirano preduzeće nemaju nikakve garancije za budućnost. Pre nekoliko dana je potpisan ugovor, odnosno sporazum, tako da je i ovaj problem razrešen. Socijalistička partija Srbije stoji na stanovištu da se samo putem podele akcija može obezbediti sigurnost zaposlenih po više osnova i to je garancija da se buduće privatizacije ne mogu sprovesti sa malo novca, odnosno bez saglasnosti radnika akcionara, zaposlenih u javnim preduzećima ili u njihovim novoosnovanim firmama. Uostalom, iskustva dosadašnjeg toka privatizacije u Srbiji pokazuju da su uspešne privatizacije sprovedene samo tamo gde su radnici imali svoje akcije. U suprotnom, lako se može desiti da za neko vreme, pored radnika koji će biti proglašeni za tehnološki višak, u sličnu situaciju dođu i radnici u novoosnovanim EPS-ovim firmama kada započne proces privatizacije. Pravi je primer kostolačko preduzeće "Standard", sa oko 35 zaposlenih radnika. Nekada je ovo preduzeće bilo u sastavu EPS-a, zatim je izdvojeno u preduzeće trećeg kruga; danas zaposleni u tom preduzeću ne primaju zarade na vreme ili ih ne primaju uopšte, a firma se nalazi pred postupkom privatizacije bez ikakvih garancija socijalnog programa. Plaši me da i ostala preduzeća, kao što su "Prim", "Transport", "Kostolac", "Georad", o čemu sam malopre govorio, ne dođu u istu situaciju kao i "Standard". Znači, suština je da ti radnici, posle toliko godina, dobiju određeni broj akcija od države i da na taj način kontrolišu i svoju privatizaciju. S obzirom na to da je ministar vrlo konkretno odgovarao na pitanja, imao bih nekoliko pitanja. Šta je sa "Kostolcem", da li će se nastaviti istraživanja u odnosu na "Ćirikovac", "Klenovnik", s obzirom da će 1.600 radnika za godinu ili dve dana biti bez posla? Šta je u oblasti gasifikacije, odnosno znamo da ″Energogas″ ima određena prava u gasifikaciji, ali mnoge ekipe i mnoge stručne službe obilaze Srbiju, pogotovo opštine, nudeći svoju celokupnu pomoć u okviru gasifikacije. Da li će energetski bilansi Kosova ući u Republiku Srbiju? Izvinjavam se što mi kolege nisu ostavile vreme, ali moram samo da prokomentarišem Savet Agencije za energetiku Republike Srbije; tu je i poslanik Matić koji je učestvovao zajedno sa mnom u formiranju opštinske vlasti u Požarevcu. Jedno principijelno pitanje, znajući rudare mislim da će svi rudari da se naljute zašto je predsednik Saveta Agencije mašinac, a nije rudar. Treća stvar, ministre, moram konkretno da vas pitam – zar ne vidite da pojedina ministarstva na čijem su čelu predstavnici G17, konkretno mislim na Ministarstvo finansija, urušavaju naša javna preduzeća, konkretno EPS? A što se tiče kandidata Predraga Makara koji je odbornik u SO Požarevac, nije želeo da kao odbornik da podršku vašem koalicionom partneru, odnosno DSS-u, našao se na ovoj listi i mi iz SPS-a morali smo da formiramo vlast kako smo formirali. Demokratska stranka je posle četiri godine prvi put van vlasti u opštini Požarevac, tako da smatram da bi vaš odnos sa DSS-om i sa G17 trebalo da preispitate i prevaspitate.
Reč ima ministar Naumov.
Krenuću od poslednjeg, kao i prošli put, što se tiče Makara i našeg odnosa sa G17, ali vratiću se na SPS. Znate, za Savet Agencije predložen je gospodin Aca Marković, ja sam ga predložio kao vrsnog i dobrog stručnjaka. Aca Marković je bio direktor devedeset i neke godine i u tom timu direktora učestvovao u mojoj smeni kao direktora Instituta "Nikola Tesla", ali meni to nije bila prepreka da ga kao stručnjaka predložim u ovu agenciju. To je što se tiče ove stvari. Naravno, Kostolac predstavlja jedan čvrst beočug u našem energetskom sistemu i o njemu se vrlo vodi računa. Biće nastavljeno istraživanje za Ćirikovac i tu nema problema. Kosovo – vrlo dobro smo u strategiju uključili šta Kosovo za nas znači. Rekli smo da to predstavlja vrhunski prioritet, državni interes, ne samo zbog nacionalnih i drugih interesa nego i zbog ovih energetskih i ekonomskih interesa. Zbog toga smo ograničili strategiju na 10 godina, kako bi se vremenom ona osvežila kada se ti resursi budu uključili. Za nas u strategiji nisu nepoznanica njihovi resursi i mogućnosti, proizvodne i ostale. Nepoznanica je u sektoru potrošnje, jer mi u to nemamo nikakvog uvida i potpuno bi bilo nelogično nju sada tretirati. Zato se strategija već za 3-4 godine može renovirati i to nije nikakvo sveto pismo. Gasifikacija je vrlo ozbiljan problem. To sam juče napomenuo, vodi se računa o celoj centralnoj Srbiji, s obzirom da je iznad Save i Dunava manje-više prostor gasifikovan. Što se distribucije i distributivnih centara tiče, to je vrlo ozbiljna analiza i mislim da će po svim parametrima koji se za to koriste, od tehničke opremljenosti, ekonomičnosti, informatičke pripremljenosti, remonata, materijala, svi biti zadovoljni.
Replika, narodni poslanik Slavoljub Matić.
Nisam pristalica da se teme sa lokala proširuju na raspravu o pojedinim zakonima, mada treba priznati da je nemoguće, prosto, živi smo ljudi, da nešto što pobudi na takav način pažnju ne izazove takve reakcije, pa čak i kada je u pitanju izglasavanje Saveta Agencije. Doduše, to ni na koji način ne opravdava SPS i SRS da u Požarevcu formiraju vlast sa Karićevom strankom i da to bude na principima podele plena, a ne na nekim principima koje smo utanačili i gde smo pokušavali da odborničku grupu G17 plus uključimo, ne samo njih nego i sve odborničke grupe koje pripadaju vladajućoj koaliciji na republičkom nivou, kako bi uravnotežili i učinili grad i opštinu Požarevac mestom koje će imati svoju perspektivu. Kažem, nažalost, i stojim i dalje iza toga. Reperkusija može da se desi i u ovom sazivu. Ono što je bitno za požarevački kraj jeste očuvanje jednog velikog elektrodistributivnog centra, posebno iz razloga što na 11 kilometara od Požarevca imate glavninu EPS-a, nakon ″Kolubare″ najveći energetski kompleks – Kostolac. Što se tiče restrukturiranja, iskoristiću ovu repliku da još nešto dodam. Potpuno razumem neizvesnost koja prati svako restrukturir anje u javnom sektoru u Srbiji, ali ne mogu da ne pohvalim hrabrost Vlade da se jedanput u to krene. Potvrda te hrabrosti je jučerašnja pozitivnaocena Studije o izvodljivosti. Ali takođe treba reći da mnogi to zloupotrebljavaju, posebno neke vanparlamentarne stranke koje huškaju radnike i upravo bude tu neizvesnost, koja ni na koji način ne može da bude konstruktivan činilac kako bismo imali jedan racionalan, efikasan energetski sistem. Mislim da je to jedini put EPS-a i molim da ministar nastavi u tom pravcu, s tim što bih uzeo u obzir i sve ono što se čuje od poslanika. Ja vas molim, ministre, u ime svih poslanika DSS-a, ukoliko postoji indicija da postoji kriminal ili zloupotreba položaja u EPS-u, u energetici, u NIS-u, da se preduzmu sve mere koje to treba da iskorene iz našeg društva.
Po Poslovniku, narodni poslanik Arsić.
Svaki poslanik ima pravo da reklamira Poslovnik ukoliko dođe do njegovog kršenja, a kršene su odredbe Poslovnika koje su odnose na to da narodni poslanik kada izađe za ovu govornicu treba da govori istinu. Ovde je očigledno bilo spominjanje nekog plena u lokalnoj samoupravi i neko želi da to predstavi tako da se u SO Požarevac postavljaju ljudi na osnovu političke pripadnosti. To nije tačno i onaj ko je to rekao za ovom govornicom treba dobro da razmisli, jer iz njegove stranke, znači iz Demokratske stranke Srbije, trenutno su tri direktora javnih preduzeća ili javnih ustanova. Stav Srpske radikalne stranke po pitanju kadrovske politike jeste da ukoliko nemamo bolje kadrove ili kadrove koji će davati isti rezultat ne idemo po stranačkoj liniji nego po onoj stručnoj. Ne razumem zašto to neko u ovoj skupštini hoće da prikaže kao nešto negativno. Valjda svi težimo da sva javna preduzeća rade najbolje što mogu, kako u lokalnoj samoupravi tako i u Republici Srbiji. A što se tiče opštine Požarevac, žao mi je što je DSS izgubio vlast u opštini Požarevac svojom krivicom.
Reč ima narodni poslanik Miloljub Albijanić, replika.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ne znam kakvi su vaši motivi, gospodine Kekiću, da naprasno, bez ikakvog razloga kritikujete ministra finansija. Podsetiću vas da gospodin Dinkić uvodi red u oblast javnih finansija, da domaćinski raspolaže narodnim parama i stvara uslove da pravi i zdravi rade i zarade, a da država pomaže siromašnim, bolesnim. Što se budžeta Republike Srbije tiče, dobro znate da je budžetski deficit u 2003. godini iznosio 43 milijarde dinara, u 2004. godini 22 milijarde, a sada u 2005. godini skoro da ga nema. Takođe, dobro znate da je država Srbija dobila kreditni rejting. Takođe se zna da smo kreditno sposobni da vraćamo inostrane dugove, a istovremeno da država vraća unutrašnje dugove – to su zajam za preporod Srbije i stara devizna štednja. Takođe znamo da je, na inicijativu ministra, osnovana Agencija za osiguranje stambenih kredita. Nije mnogo, ali je počelo da funkcioniše. Takođe, imamo najavu kredita za nezaposlene. Jednom rečju, stvaraju se uslovi za veći dolazak investicija u našu zemlju. Uvođenjem PDV-a smanjena je siva ekonomija. Dakle, sve su to zasluge ministra finansija, ali sve te stvari i dobro funkcionisanje Ministarstva finansija znače dobro funkcionisanje Vlade u celini. Što se tiče restrukturiranja javnih preduzeća, sasvim je jasno da je neophodno da se to izvrši. Sasvim je jasno da ni oni, kao ni drugi, ne mogu da troše više nego što je predviđeno za tekuću godinu. Sasvim je jasno da ministar finansija mora da reaguje ako su potrošili plate za predviđenu godinu u mesecu oktobru. Naravno, on želi red i u ovoj oblasti, jer se i to tiče javnih finansija. Ono što je jako važno, to je da o svemu ovome što sam rekao piše u pozitivnoj oceni Studije o izvodljivosti. Sve ovo što se čini u Ministarstvu finansija, u smislu uvođenja reda i funkcionisanja sistema, zapravo je pozitivan signal i za pridruživanje naše zemlje Evropskoj uniji. Mi ćemo na tom putu, svakako, istrajno nastaviti. Da je više takvih ministara, kamo sreće.
Reč ima narodni poslanik Slavoljub Matić, replika.
Izvinjavam se ako nekome oduzimam vreme, ali znajte da ne spadam u krug poslanika koji često zloupotrebljavaju ovu govornicu, već koristim samo svoje pravo na repliku. Ovu repliku ću iskoristiti da podsetim javnost da ovde sedi gospodin Arsić, poslanik SRS, koji je pogazio sve ono što njegovi čelnici za ovom govornicom pričaju. Naime, on i njegovi odbornici u opštini Požarevac doprineli su konstituisanju skupštinske većine tako što su do skupštinske većine stigli tuđim mandatima, to jest tzv. šprajcovima iz DS i G17 plus. To su istine. Molim vas, ako već iznosite ovde neke svoje istine, hajde da čujete i drugu stranu. Nemojte se ljutiti ako je to izneto potpuno suprotno onim principima koje možemo da čujemo i od gospodina Tomislava Nikolića i od gospodina Vučića. Dakle, to su neke naše požarevačke istine. Nažalost, ta vlast ne postavlja principe koje smo mi od 2001. godine u Požarevcu i u opštini gradili, već je to samo princip podele vlasti, gde imate jednu vanparlamentarnu stranku, stranku Bogoljuba Karića, koja potpuno mimo svih političkih principa jednim divljim populizmom narušava harmoniju koja može da se stvara u požarevačkoj opštini.
Narodni poslanik Veroljub Arsić, po Poslovniku.
Pitam se po kom osnovu je dobio pravo na repliku. Nije mi jasno o čemu gospodin priča. Prvo je koalicija koja je nastala bila između SPS-a, DSS-a i SRS-a, što od 68 odbornika čini 35. Ne bih pričao o tuđim mandatima, kada za čoveka koji je kandidat za predsednika Skupštine opštine ne glasa odbornik iz njegove odborničke grupe.
Reč ima narodni poslanik Bojan Kekić, replika.
Moram da kažem da mi uopšte nije bila namera da izazovem repliku, odnosno da nešto ispričam. Morao bih da kažem da me ministar uopšte nije dobro razumeo. Uopšte nisam spomenuo dr Acu Markovića u nekom kontekstu. Spomenuo sam, sreća što su tu i Matić i Arsić, samo Predraga Makara. Želja nam je bila da preslikamo Skupštinu Srbije u opštini Požarevac. Predrag Makar, a ovde je kandidat ispred G17, nije hteo da glasa, i to je bio taj sporan 35. Matić je bio izabran jednog momenta za predsednika skupštine, sutradan to više nije bio. Nikakvu repliku nisam želeo. Svi znate da SPS u Požarevcu već 15 godina ima sigurno najveći broj odbornika. Imali smo 2001. godine veći broj odbornika nego svi ostali zajedno, ali smo prepustili vlast na godinu i po, dve dana i 2003. se vratili na vlast. Drago nam je da sad funkcionišemo. Da je možda bilo više pameti, sigurno ne bi bili u opštini Požarevac danas sa Karićima, nego sa DSS-om, odnosno da je G17, koji je u međuvremenu i raspustio svoj odbor, glasao za tu priču, završili bi posao. Što se tiče izlaganja kolege Albijanića, ni na kraj pameti mi nije palo da napadam ministra Dinkića. U vrlo korektnim sam odnosima sa svima iz Ministarstva finansija i pokušavamo i oko budžeta skupština opština da završimo posao, ali je činjenica da ministar finansija nije dozvolio povećanje cene struje. Samo sam na to mislio, ako hoćete da budem iskren. Što se tiče podele plena u opštini Požarevac, to su najbolje građani rekli. Evo, 15 godina SPS tamo ubira plen, deli plen i stalno je na vlasti. Ne znam kada će i ko da nas skine.
Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Petar Cvetković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je drugi dan u ovoj zajedničkoj raspravi o tri dokumenta. Prvi je Predlog zakona o prestanku važenja Zakona o elektroprivredi, zatim Predlog kandidata za predsednika i članove Saveta Agencije za energetiku Republike Srbije i treći je predlog strategije razvoja energetike do 2015. godine. Kratko ću se osvrnuti na prvi i treći dokument, a o drugom neću govoriti. Što se tiče prvog dokumenta, danas je možda, da tako kažem, istorijski dan, jer se ovim predlogom (koji će verovatno biti usvojen, jer postoji verovatno većina za to) ukida ili razvija najveći sistem koji je Srbija do sada imala, a to je EPS. Naime, po ovom predlogu, stupanjem na snagu ovog zakona 30. juna 2005. godine prestaje sa radom JP EPS i iz njega se formiraju dva nova javna preduzeća. Prvo je, opet sa istim nazivom, EPS, koje će obuhvatiti delatnosti proizvodnje električne energije, distribucije električne energije i upravljanje distributivnim sistemom i trgovine električnom energijom. Drugo preduzeće je sa novim nazivom - Elektromreža Srbije, takođe kao javno preduzeće, i ono će obavljati delatnosti prenosa električne energije i upravljanja prenosnim sistemom. Naravno, ovo je odluka Vlade Srbije, skupštinske većine i teško je protiv toga se boriti. Međutim, mene je ovde, da tako kažem, uplašila izjava gospodina Baralića da će, faktički, ovom odlukom prestati da postoji JP "Drinske hidroelektrane" kao takvo. U ovoj strategiji razvoja energetike lepo stoji da će sve današnje kompanije za proizvodnju električne energije i sve elektrodistribucije biti obrazovane kao jedna složena funkcionalna holding kompanija i da će u narednom periodu biti ekonomski nezavisne i poslovati sa posebnim finansijskim obračunima. Iz ovoga zaključujem da će sve kompanije, proizvođači energije i distributeri, nastaviti da žive kako su do sada poslovale, kao kompanije koje će biti nezavisne u svom poslovanju i obračunu, pa me dovodi u zabludu ova izjava gospodina Baralića. Voleo bih da ministar objasni da li se iza ovoga krije nešto što mi ovde ne vidimo, ne možemo da pročitamo iz ovih dokumenata koje imamo na raspolaganju. Što se tiče strategije razvoja energetike u Srbiji do 2015. godine, moram da kažem da je ovaj dokument prilično obiman, da se sastoji iz više segmenata. Međutim, ono što je generalno sporno ovde jeste što je ovaj dokument u najvećoj meri hipotetički. Šta to znači? To znači da smo pravili jednu sliku, a nismo znali unapred okvir u koji ćemo tu sliku smestiti, pa se postavlja pitanje gde ćemo smestiti ovu sliku ako se nekada uradi strategija razvoja Srbije kao države, a koja je morala biti preduslov za izradu svih drugih strategija. Ne mogu da prihvatim izradu strategije razvoja energetike pre izrade strategije razvoja Republike Srbije. Informisan sam da postoji, izgleda, u proceduri strategija razvoja poljoprivrede, javnog informisanja i neke druge strategije, pa mi nije jasno zašto Vlada, a ovo je pitanje za Vladu, nije pristupila izradi jedne kompleksne materije, odnosno strategije razvoja privrede ili razvoja kompletne Srbije, pa da se na osnovu toga prave ove granske strategije pojedinih grana naše privrede ili drugih delatnosti. Ono što je bitno kod svih ovih strateških dokumenata jeste da se postigne konsenzus svih političkih subjekata koji su prisutni danas u Srbiji, koji su relevantni, važni, ali i drugih autoriteta koji nisu politički. Moramo iza tih dokumenata stati svi, a ne da jedna tesna skupštinska većina usvaja strateške dokumente. Mislim da to nije dobro, jer će se situacija vrlo brzo promeniti, doći će druga skupštinska većina, doći će druga vlada, pa ćemo posle dve godine imati odustajanje od ove strategije, ovog dokumenta i ići ćemo na izradu neke nove strategije i drugog dokumenta, a možda i na radikalnu promenu ovih stavove koje je ova vlada predložila u ovom dokumentu. Što se tiče samog dokumenta, on ima više segmenta, a osvrnuću se na tri segmenta, koja su, čini mi se, najvažnija. Ovaj prvi segment predstavlja osvrt na stanje u energetici krajem 2002. godine, a to je sadašnje stanje u energetici Srbije; drugi segment su ciljevi strategije; treći segment su prioritetni programi ove strategije. Čini mi se da je to najvažnije. U svemu tome, ovaj prvi segment je najkvalitetniji, jer predstavlja faktičko stanje u kome se danas nalazi energetika Republike Srbije. Ovde su dosta iscrpno objašnjeni svi aspekti potrošnje, proizvodnje i energetskih resursa kojima raspolaže Republika Srbija. Samo ću kratko da se osvrnem na ove stvari koje su navedene. U tabeli 1.1. stoji trend proizvodnje, uvoza i potrošnje energije u Srbiji. To je stanje u sektoru potrošnje energije, a iz ove tabele se jasno vidi, ako se pogleda industrijska potrošnja finalne energije, da je trend opadajući, a to je ono što zabrinjava sve nas i što treba da zabrinjava, naravno, i Vladu. To znači da je industrija sve manji potrošač energije, odnosno još uvek nismo stali na noge što se tiče industrije u Srbiji. Ne vidi se iz svega ovoga kada će to biti i kada će se industrija oporaviti i postati značajniji potrošač energije. To je pokazatelj stanja industrije u Republici Srbiji. Takođe, iz ove tabele vidi se i trend uvozne zavisnosti, gde se vidi da se uvozna zavisnost povećava iz godine u godinu, i to je takođe nepovoljno za Republiku Srbiju sa aspekta energetike. Ovde se potvrđuje to da se, osim prehrambene industrije, veoma sporo oporavljaju proizvodne aktivnosti u energetski neintenzivnim grupacijama industrije, osim onih energetskih intenzivnih, poput crne i obojene metalurgije i drugih delatnosti. Ono što je ovde zabrinjavajuće kod električne energije jeste udeo kategorije domaćinstava u ukupnoj potrošnji električne energije. Naime, podatak da 65% električne energije troši sektor domaćinstva je vrlo zabrinjavajući. Vidimo iz ove analize da je, osim Bugarske, Srbija jedina zemlja gde je tako visoko učešće sektora domaćinstva u ukupnoj potrošnji električne energije. Što se tiče stanja u proizvodnji i energetskih resursa Republike Srbije, tu je situacija takođe zabrinjavajuća, zato što je Srbija kao država energetski vrlo siromašna. To je ovde jasno i rečeno, mada ću ponoviti, mnogi prethodnici su već to govorili – osim lignita, koga ima u količinama koje su za Srbiju u nekom dužem periodu dovoljne, svi drugi energetski resursi su izuzetno siromašni i Srbija je oslonjena na uvoz. Ono što je takođe bitno, to je hidropotencijal, koji je još uvek nedovoljno iskorišćen, nije u potpunosti iskorišćen, mada je veći deo tog potencijala trenutno u svrsi proizvodnje energije, ali ostaje jedan prilično dobar prostor da se još više iskoristi hidropotencijal Republike Srbije izgradnjom novih kapaciteta na hidro-pogon. Takođe, napravljen je osvrt i na obnovljive izvore energije. Čini mi se da je to dosta stidljivo ovde nabačeno i da je trebalo više pažnje posvetiti tim obnovljivim izvorima energije. To je ono što možemo i što treba u narednom periodu više koristiti. To su izvori koji se obnavljaju, korišćenjem ne prestaju, poput ovih koje danas uglavnom koristimo. Mislim da je trebalo u ovoj strategiji više pažnje posvetiti tim izvorima energije ili konkretnim oblicima i načinima za njihovo iskorišćenje u narednom periodu. Mislim da je dosta stidljivo i vrlo kratko, samo u jednoj rečenici, rečeno da ovde dve sirovine nisu bilansirane u ovom predlogu; to su nuklearne, zbog nedovoljnih geoloških prospekcija terena, i uljni škriljci. Mislim da je ova vlada u ovom dokumentu trebalo dosta eksplicitnije da se postavi po pitanju nuklearnih sirovina, odnosno po pitanju nuklearne energije u narednom periodu i da jasnije kaže kakav je stav Vlade, da li će se u nekoj bliskoj budućnosti ići na izgradnju takvih objekata, takvih kapaciteta. Mislim da je trebalo reći glasno i jasno da to nije strateško opredeljenje Srbije i da ne treba da bude, da ne bismo ostali u nekoj dilemi da li će i kada će Vlada doneti neku odluku da se krene i u to. U ovom prvom segmentu dat je osvrt i na neka ograničenja koja su prisutna u poslovanju i razvoju energetskog sektora Srbije, a ja ću se osvrnuti samo na tzv. ekonomsko-energetska ograničenja koja su uslovljena neadekvatnim cenama električne energije. Znači, to je vezano za cene i želim da se osvrnem samo na taj segment. Od 2000. godine cene električne energije su povećane u Srbiji bar 10 puta. Mislim da je prevaziđen onaj nivo koji je bio i ranije prisutan kao zahtev EPS-a da prosečna cena kilovat-sata električne energije bude oko pet američkih centi. Mislim da je to sada u proseku i više od tih pet centi i nije mi jasno zašto onda i dalje pričamo o ceni električne energije kao o jednom ograničenju za razvoj energetike. Takođe, ogromna sredstva su u prethodnom periodu, u ove poslednje četiri godine, stigla u Srbiju putem donacija ili kredita za revitalizaciju energetskih postrojenja i kapaciteta, pa mi nije jasno zašto i dalje pričamo o ugroženosti tih kapaciteta ako su oni revitalizovani i ako su tolika sredstva u njih uložena. Takođe mi nije jasno, kada pričamo o ceni električne energije, da li su maksimalno iskorišćene sve unutrašnje rezerve ovih javnih preduzeća u sastavu EPS-a, da li tamo ima nekih problema, viškova radne snage, da li ima neracionalnih troškova. Smatram da se unutrašnjim reorganizacijama i racionalizacijom može dobar deo tih sredstava obezbediti i iz samih preduzeća i po ovim cenama energije koje danas imamo. Informacija koju posedujem je da je stanje naplate energije od potrošača vrlo slabo i zadnji podatak pokazuje da potrošači u Srbiji duguju EPS-u oko 36 milijardi dinara. Ovo je za mene alarmantan podatak. Do 2000. godine to je bilo na nivou od blizu dve milijarde, čini mi se, što znači da je dvadesetak puta povećan dug potrošača prema EPS-u. Mislim da je to nedopustivo i da se ne može tražiti povećanje cena energije ako se istovremeno ne uvede ta disciplina i ne naplati ono što je potrošačima isporučeno. Ne možemo ići sada na račun onih koji redovno plaćaju, dizati cenu i pokrivati troškove proizvodnje, a neke koji su neredovne platiše držati tako da godinama ostanu u tom statusu. Vidite, 36 milijardi je veliki iznos. To je blizu pet miliona evra. To je cifra koja nije za potcenjivanje u EPS-u, to je veoma značajna cifra i treba učiniti sve da se to stavi u funkciju, da se ta sredstva naplate, da se ne ide samo na povećanje cene. U ovom prvom delu ostaje još problem Kosova i Metohije. Pošto se na Kosovu i Metohiji nalazi naš najveći resurs ili naše najveže rezerve lignita u Srbiji, koje predstavljaju preko 75% naših ukupnih rezervi, mi moramo kao država zauzeti jasan stav i napraviti strategiju za rešavanje pitanja problema Kosova i Metohije. Naravno, ovo je pitanje za Vladu Srbije. Vlada Srbije je prošle godine izašla pred Skupštinu sa jednim planom rešavanja problema Kosova i Metohije, koji je ovde jednoglasno usvojen i prihvaćen od svih poslanika, ali ne vidim šta je od toga urađeno, odnosno Vlada se više nije pojavila u Skupštini da nas bar izvesti šta se po tom planu dešava, dokle se stiglo, da li je bilo šta urađeno ili nije. Vlada mora da ima jasnu strategiju po pitanju Kosova i Metohije, da bi se i ova strategija energetike mogla osloniti na to i na rezerve lignita koje imamo na Kosovu i Metohiji. Drugi segment su ciljevi ove strategije i ovde su u strategiji jasno naznačena dva osnovna cilja, kao stalni i dugoročni ciljevi razvoja energetike u Republici Srbiji. Prvi cilj je aktivno učešće Srbije u planiranju i gradnji strateške regionalne i panevropskeenergetske infrastrukture za transport nafte i gasa iz novih izvora snabdevanja, uključujući i urgentnu gradnju podzemnog skladišta gasa u Srbiji. Drugi cilj je nalaženje strateškog partnera za planiranje, gradnju i korišćenje novih razvojno-kapitalnih i regionalno-strateških elektroenergetskih objekata na graničnim rekama (pominju se Dunav i druge reke), uključujući i zajednička ulaganja sa strateškim partnerima u nove termoelektrane na bazi lignita sa teritorije Kosova i Metohije. Već smo pričali da to ne možemo raditi bez te strategije i rešavanja problema Kosova i Metohije. E, sada šta je ovde sporno? Sporno je skladište gasa, o kome se već godinama priča. Sporno je to što u ovoj strategiji nije decidno i konkretno rečeno, osim ovog opredeljenja ili naznake da ta potreba postoji, kada će to skladište biti u funkciji ili kada ćemo početi sa izgradnjom tog skladišta. Znamo da je orijentacija Srbije, i po ovoj strategiji, da se potrošnja gasa u Srbiji poveća u narednom periodu, da se baziramo u što većoj meri na gasu kao trenutno najjeftinijem energentu, ali da plaćamo značajna sredstva Mađarskoj za skladištenje gasa i da mora biti opredeljenje Srbije da se skladištenje gasa uradi što pre u Srbiji. Iz same strategije ne vidim šta je konkretno po tom pitanju ovde rečeno, kada će početi izgradnja tog skladišta. Što se tiče energetskih kapaciteta, ne vidi se ni kada će početi izgradnja ili nastavak izgradnje već započetih kapaciteta. U prioritetnim programima ove strategije imamo pet prioriteta, i pazite, od tih pet tek je četvrti prioritet, kao opcioni, prioritet za vanredna ulaganja u nove energetske izvore. Znači, tek četvrti – opcioni, a ovaj peti, kao dugoročno razvojni i strateški prioritet, jeste izgradnja novih objekata. Znači, oni su negde na repu ovih događaja. Oni nisu u opciji u ovom periodu, verovatno, mada je u ovoj tabeli 4.4, koja je navedena ovde kao dinamika sprovođenja ovih reformi, navedeno da će otprilike 2007. godine početi neka ulaganja u produžetak izgradnje TE "Kolubara B" i nekih drugih kapaciteta, međutim ništa konkretno u ovoj strategiji nije rečeno. Znači, konkretno, imamo problem "Kolubare B", kada će se nastaviti njena izgradnja; čuli smo da je 40% radova tamo završeno; to stoji godinama. Samo još kratko da vas podsetim na jedno pismo koje je TE "Nikola Tesla" Obrenovac uputila Javnom preduzeću EPS 1.10.2002. godine, u kome dostavlja plan investicija za 2003. godinu za nastavak izgradnje TE "Kolubara B"; između ostalog, tu stoji da se dostavlja i plan poslovnih odluka vezanih za nastavak izgradnje TE "Kolubara B". U napomeni stoji – posebno napominjemo važnost ove tačke za izgradnju "Kolubare B", što vam je do sada više puta dostavljano, a nikakve odluke još nisu donesene. Znači, 2002. godine se konstatuje da je više puta pokušano da se od EPS-a izdejstvuje da se donesu te odluke kojima će se nastaviti izgradnja, ali se na tome ništa nije uradilo. E, sad pazite, iz tog dokumenta koji je 2002. godine dostavljen EPS-u pročitaću samo par segmenata – pošto se ni u 2002. godini nisu stekli uslovi za obezbeđenje neophodnih finansijskih sredstava za nastavak gradnje "Kolubare B", rok za puštanje blokova u rad se mora pomeriti za četvrti kvartal 2006. godine (znači, rok za puštanje blokova tada je pomeren na 2006. godinu, i to za blok 1, a za blok 2 na 2007. godinu), čime će se dovesti u pitanje dalja realizacija svih započetih aktivnosti, sa mogućim teškim posledicama na već isporučenu opremu i izvršene radove. Gospodo, da ne dužim, do 2002. godine u TE "Kolubara B" uloženo je ukupno 377 miliona dolara. Taj novac je zarobljen, godinama nije u funkciji. Nažalost, i za ovih nekoliko godina ništa nije urađeno i iz ovog dokumenta o kojem danas raspravljamo ovde ne vidimo kada će se nastaviti radovi na ″Kolubari B″. Povrh svega, vidimo iz ovoga da je i ta oprema koja tamo stoji sada pod znakom pitanja, koliko je ona uopšte u funkciji, koliko se uopšte može na nju osloniti i koliko će sredstava biti potrebno za njenu revitalizaciju i stavljanje u funkciju. Prema tome, da zaključim, strategija koju imamo ovde neće biti prihvaćena od strane poslanika Srpske radikalne stranke, jer nije korektna, nema konkretnih stvari koje smo mi ovde očekivali. Konkretne stvari su kada ćemo krenuti u izgradnju ili nastavak izgradnje kapaciteta koji su započeti da bismo obezbedili osnovni cilj ove strategije, a to je obezbeđenje dovoljne količine energije za stanovništvo Republike Srbije u narednom periodu.
Reč ima narodni poslanik Petar Cvetković, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo, prošao je ceo dan od usvajanja Studije o izvodljivosti, a to kod vas izaziva smeh, jer kritizerstvu nema mesta. Oni tamo u zadnjim redovima su tri godine uništavali institucije i vršili vlast, pozivali se na Evropu, na reforme i nisu uspeli da urade ništa. Juče su pokušali da preuzmu zasluge i kažu da je to njihova zasluga, da je to njihova odluka. Ima drugih kritizera radi kritizerstva, koji iz populizma smatraju nepotrebnim ulazak Srbije, odnosno ulazak državne zajednice Srbija i Crna Gora u EU. Ništa se nije desilo u protekla 24 časa, jer ste svi vi to znali, a naročito mi iz DSS-a, da gospodin Vojislav Koštunica, predsednik Vlade, svoje obaveze i posao koji preuzme uvek izvršava. Najviše njegovom zaslugom ova vlada je uspela ono što prethodne dve ili nekoliko vlada, uz podršku ogromnog broja stranaka ili Evrope i čitavog sveta, nisu uspele. Zašto? Najbolji dokaz je bio upravo poslanik koji se kritizerski odnosio prema Studiji o izvodljivosti i prema današnjim tačkama dnevnog reda, a prepoznaće se, jer je iz iste političke grupacije poslanika koji se sada zabavljaju u zadnjem redu. Ja sam mislio da je ministar energetike imao propuste i da ga treba kritikovati, ali ovaj prethodni gospodin je upravo dokazao svojim kritizerstvom i argumentima da treba kritikovati ministra energetike, upravo zato što je samo taj gospodin promenjen. Pod firmom stručnjaka mnogi ljudi iz tog resora energetike su ostali na svojim položajima, prave kočnice i prave probleme ne samo u svojim firmama, javnim preduzećima, nego i čitavom sistemu, odnosno državi. Prethodni gospodin govornik je upravo dokazao da treba kritikovati rukovodioce i samog ministra ovog resora zašto nije promenio te ljude, kritizere obojene isključivo partijskom bojom, zašto je verovao u njihovu stručnost kada su oni opstali samo zbog svog političkog kritizerstva i političkih boja. To će ostati ministru energetike kao zadatak za sledeći period i kao tema za razmišljanje. Ono što sam hteo da kažem, to je da od ove tri spojene tačke, o kojima raspravljamo danas, najbitnija tačka, kojoj bih poklonio najviše pažnje, jeste upravo strategija elektroenergetskog razvoja. Moguće je uputiti određene kritike da je strategija trebalo da bude deo jedne ozbiljnije strategije privrednog i ekonomskog razvoja Srbije, da je trebalo da bude deo jedne opšte strategije u tom smislu, te da je u donošenju ove strategije i u njenom stvaranju morao da učestvuje veći broj ministarstava. Pomenuo bih neizbežno Ministarstvo nauke i ekologije. Stoje te kritike. Međutim, stoji i odbrana da ova strategija i obaveznost njenog donošenja proizilaze iz Zakona o energetici i da ovo ministarstvo, bez obzira na sve kritike i propuste u svom radu, zaslužuje i pohvale, jer je svoje obaveze ispunilo i dalo predlog strategije elektroenergetskog razvoja. Ono što treba kritikovati, to je da je ova strategija, pored analiza koje je dala, previše uopštena. Primetio sam, a to je ocena svih poslanika iz južne Srbije, da je premalo ili nimalo prostora dato južnoj Srbiji. Podsetio bih vas da to nije tendencija od juče ili od pre neku godinu, da je to višedecenijska tendencija i da smo praktično u ovom trenutku došli do toga da je južna Srbija ubedljivo najnerazvijeniji deo Srbije. To je deo Srbije koji je možda pomalo u shvatanjima većine onih koji nemaju osnovne životne probleme koje imaju ljudi u južnoj Srbiji čak jedno egzotično ostrvo, egzotični deo Srbije. Ljudi iz južne Srbije imaju, pored problema koji tište sve preostale žitelje Srbije, i probleme koji tište samo njih, zato što su upravo u tom delu Srbije. Stoga stanovnici južne Srbije ne traže ništa specijalno, mada zbog onoga što je činjeno do sada decenijama, godinama, što su činile, odnosno nisu činile sve prethodne vlade, pa delimično i ovo ministarstvo, čiji je predlog ova strategija, zaslužuju da imaju ravnopravne uslove. Zaslužuju da mogu pod jednakim uslovima osnovati firmu i u Novom Sadu, i u Beogradu, i u Kragujevcu, i u Vranju i u Trgovištu, ukoliko uopšte većina zna gde je taj grad. Ljudi iz južne Srbije mnogo više rade i mnogo teže žive. Većina njih to zna. U centralnoj Srbiji, ili metropoli, ili metropolama, ukoliko smatramo da ih ima više, u gradovima Srbije oni obavljaju najteže poslove, koje žitelji tih gradova neće. Oni su i dunđeri, i čistači i ne znam šta sve; ne govorim o tim zanimanjima pežorativno, ali to su teška zanimanja koja moraju obavljati ljudi iz južne Srbije. S druge strane, gospodin ministar Naumov, koji je više puta posetio južnu Srbiju, ni drugi ministri ne pružaju dovoljno podrške izjednačavanju položaja južne Srbije sa ostalim delovima Srbije. Na rečima smo svi mi veliki, na rečima je moguće sve, ali u praksi nema gotovo ničega. Podsetiću vas na jedan primer privrede južne Srbije. Privatizovali smo jedno veliko preduzeće, sa sumnjivom cenom, to je "Zdravlje" iz Leskovca, zaslugom prethodne Vlade, preduzeće "Simpo" je prodalo "Vlasinsku rosu", fabriku vode za dobre pare. Sve ostalo je sitno i to je privreda južne Srbije. Od čega da krene, ne polazi od nule; ako privreda i žitelji centralne Srbije ili Vojvodine idu ispred toga, kreću od nule, onda južna Srbija kreće od minus deset, neće dostići ni tu nulu, neće dostići položaj centralne Srbije. Svi ovo znamo. Ja sam ovo više puta rekao, znam i ja, ovo je moralo da se kaže zbog ljudi iz južne Srbije kojih se većina političara seti, naravno, pomenuću i ja neparlamentarnu stranku, kada osvajaju neke glasove u izbornim kampanjama. Nakon toga, taj deo Srbije je za sve investicije nepostojeći deo zemlje. Uostalom, kako bi moglo jedno preduzeće iz južne Srbije da bude konkurentno preduzeću iz Novog Sada koje ima jeftiniju energiju, infrastrukturu, tržište blizu. Kako bi moglo to privredno preduzeće iz južne Srbije da samo podnese troškove transporta plus troškove skupe energije? Preduzeća južne Srbije su prinuđena da koriste skupu energiju i samim tim nisu konkurenta svojim proizvodima. Sada završna reč o strategiji. Strategija je predvidela koridor 10. Jedan pomoćnik ministra je ovih dana rekao da koridor 10 ide od Subotice do Niša, zatim do Dimitrovgrada – potpuno netačno. Koridor 10 ide prema Skoplju i Solunu, a ovo je krak prema Bugarskoj. U toj strategiji je lepo predviđena izgradnja gasovoda Niš-Dimitrovgrad, a gasovoda nema ni u naznakama ispod Niša, nema privrednih uslova. Bez obzira na političke stranke i politička ubeđenja, jer drugačije nije moguće, pokušali smo da svim kapacitetima, uz pomoć svih stranaka koje žele bolje Srbiji, potpomognemo privredni razvoj i sve ostale uslove življenja u južnoj Srbiji. U skladu sa tim, bez obzira na političku pripadnost, a ne zaboravljajući kome pripadamo, ja ne zaboravljam, za Jablanički i Pčinjski okrug osnovali smo Savet za privredni razvoj. Na tom savetu se bavimo životnim pitanjima, pokušavamo na bilo koji način da dobijemo pomoć viših vlasti. I ovaj moj nastup je usmeren na to da pokušam da utičem na gospodina ministra da pokloni veću pažnju tom delu Srbije, da nam pomogne. Ovo sam bio dužan kako zbog građana južne Srbije, tako i zbog uvaženog kolege Mike Pešića i rekao sam. Hvala.
Reč ima ministar Naumov. Nadam se da će da posluša gospodina Cvetkovića i da reši ovo podvučeno pitanje.
Samo jedno pojašnjenje – više puta se to čuje, ili je neznanje ili neinformisanost – strategija ne razrađuje ni jedan jedini pojedinačni, ni regionalni, ni bilo kakav drugi program. Za to postoje programi i u svakom tom programu će biti vrlo detaljno to razrađeno. Južna Srbija neće biti zapostavljena.
Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić, a neka se pripremi narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, od ove tri tačke dnevnog reda koje su spojene najviše pažnje je izazvao Predlog odluke o utvrđivanju strategije razvoja energetike Republike Srbije do 2015. godine, pa ću i ja isključivo o ovom nešto reći. Naime, u ovom dokumentu nisam prepoznao strategiju, naprotiv, prepoznao sam predviđanja o energetskim potrebama Republike Srbije do 2015. godine. Verujte da svako ko malo bolje vlada računarskom tehnikom može da poseti nekoliko sajtova, da prikupi određeni broj podataka i doći će do istih rezultata do kojih je ova strategija došla, u pitanju su strane 51 i 52. Nema strategije zato što će potrošnja, odnosno potreba za energijom biti isključivo u proporcionalnom odnosu, kako je sada, sa tim što je predviđeno određeno povećanje energetskih potreba Republike Srbije do 2015. godine. Zato se ovo pre može nazvati predviđanjem nego suštinskom strategijom. Ovde postoji samo mala razlika u odnosima kada je u pitanju prirodni gas, ali to je uopšte tendencija da potrošnja tog energenta, zbog njegove niske cene, raste. Ovde sam pre nekoliko meseci predstavio javnosti i narodnim poslanicima jedan dokument; autori su ga nazvali – Srpski energetski termidor, odnosno naša lutanja u zadnjih 40-ak godina kada je u pitanju strategija za obezbeđenje energije Republike Srbije. Za svakoga ko bude hteo u budućnosti da pravi strategiju bilo bi dobro da dođe do tog dokumenta, a nije teško do njega doći, jer su ga radili ljudi koji su po 30 ili 40 godina proveli baš u poslovima koji stvaraju i obrazuju stručnjake koji se bave strategijom. Kada se govori o strategiji, strateg je onaj koji se rađa i ko treba da ima viziju kako će se nešto dešavati u budućnosti, ona se ne može naučiti. Iz najvećeg broja ovih dokumenata vidi se, u stvari, da su to nastojanja pojedinih ljudi da dobro prikupljene i ažurirane podatke proslede i nazovu strategijom. Ako je ovo namenjeno EU, da se predstavi kao korak bliže njoj, i ako oni ovo progutaju, ja nemam ništa protiv, ali se ovo ne može smatrati strategijom. Mi ćemo po ovom predviđanju imati povećanu potrebu za električnom energijom, ali čini mi se da su stratezi u ovoj proceni omanuli iz sledećih razloga. Najveći potrošač električne energije u prošlosti je bila privreda, a ne domaćinstva u Srbiji. S obzirom na to da se privreda i privredne aktivnosti u Republici Srbiji guše, gase i nestaju, moje je mišljenje da ćemo mi čak biti u suficitu kada je u pitanju električna energija, a daću vam i primer za to. Već 30 dana isključeni su sa električnog napajanja kop i flotacija "Veliki Krivelj", a to su osnovni pogoni u RTB Boru koji obezbeđuju domaći koncentrat, izuzev jame u Boru koja obezbeđuje manji deo rudnika bakra "Majdanpek". Istovremeno, topionica radi punom parom, njoj struja nije isključena, iako se radi o jedinstvenom sistemu, možda zato što se u topionici pretapa uvozni koncentrat iz Čilea, firme "Ist point" čiji je vlasnik Drakulić, koji je takvog kvaliteta da 30 puta zagađeniji vazduh od dozvoljenog ovih dana udišu Borani. Zvanično je rečeno da je struja isključena zbog 50 miliona dinara dugovanja RTB Bor EPS-u. Ja sam ovde nekoliko puta pitao i vas i ostale ministre šta je sa kreditom koji je obećan RTB Boru od poslovnih banaka od 30 miliona evra prošle godine, kada je trebalo da se umiri štrajk na autoputu; vi ste govorili da je pitanje dana, nedelje, a poslednji put mi je rečeno da je kredit dobijen. Niko u Boru za taj kredit ne zna. Rekli ste mi, ne vi, nego vaše kolege, da su pri kraju dogovori sa Jugopetrolom. Ja sam pitao, ne znam od kada je Jugopetrol postao poslovna banka; očigledno je da su zbog veza EPS-a i Jugopetrola oni vrlo lako mogli onih 50 miliona dinara, o čemu je juče govorio Aleksandar Vučić, koji su potrošeni neracionalno, da plate to dugovanje RTB Bora za električnu energiju i da se nastavi tamo proizvodnja koncentrata bakra, našeg domaćeg, od čega bi imala korist celokupna zajednica. Na kraju, voleo bih, i to ne zbog sebe nego zbog građana Borai Srbije, da odgovorite šta je zaista sa tim kreditom od 30 miliona evra, jer verujte da mi je dosadilo da vam ponavljam već skoro godinu dana. Nije mi jasno kako neko iz Vlade ne dođe i ne kaže da nema ništa od tog kredita ili neće biti, ili jednostavno da dođe i da kaže da je obezbeđen kredit ili će biti obezbeđen tada i tada.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što smo danas počeli ovu sednicu u zgradi Skupštine Srbije je nestalo struje. To je jasna poruka ministru – ili Skupština nije platila struju, ili Hamović i Lazarević kažnjavaju poslanike ili je energetska mafija uputila poruku ministru da zna ko je gazda u Srbiji što se energetike tiče. Doduše, lopovluk je u energetici, a lopovluk je uopšte nemoguće odvojiti po segmentima. Nemoguće je odvojiti lopovluk u EPS-u od lopovluka u NIS-u, a ovaj od lopovluka u finansijama, jer je to usko povezano, ″Evroaksis banka″, Hamović, Lazarević, Dinkić, Popović u NIS-u, i to se vrti u krug. Akteri su uglavnom isti. Ipak, danas je najveći kriminal u Naftnoj industriji Srbije. Juče ste čuli kada je gospodin Aleksandar Vučić pročitao da je 7 miliona bilo odobreno, a 57 plus 34 miliona potrošeno, uglavnom nenamenski, i šta se dešava uopšte u Naftnoj industriji Srbije, odnosno u energetici. Scenario koji je dobro poznat, uhodan i u JAT-u oproban sada je u NIS-u, verovatno će vrlo brzo biti i u EPS-u. Suština je da se javna preduzeća rasparčaju, da bi ih veliki bosovi i finansijeri pojedinih političkih stranaka lakše mogli progutati. U JAT-u su prvo izazvali nezadovoljstvo aviomehaničara, pa štrajk, pa su onda odvojili tu tehničku operativu i sada će gospodin Velja Ilić, ili neko njegov ili on iza tog nekog njegovog tu tehničku operativu progutati. Sada su krenuli i flajt inženjeri da štrajkuju, opet je neko bacio oko na taj segment JAT-a; onda će ostati samo letačka operativa, koju će da proguta Mišković ili neko njegov, ili Mišković sa još nekim njegovim itd. Suština je da se sve vrti u krug. Postoji jedna grupa onih koji su se obogatili od 1990. godine naovamo raznim malverzacijama i pogotovo onih koji su se obogatili od 2000. godine naovamo prenošenjem para sa Kipra na Devičanska ostrva, pa je bilo mnogo dobrovoljaca da idu i traže one pare i svi su ih našli, ali sada Srbija od toga nema vajde jer Srbiji te pare nikada neće da se vrate. Kako je u stvari krenulo? Vlada Republike Srbije je, iako joj to nije posao, na sednici 31. marta imenovala za direktora NIS-a Željka Popovića; bio je vršilac dužnosti generalnog direktora. Direktore javnih preduzeća postavlja Skupština Srbije, Vlada je preuzela na sebe to veliko breme i postavila direktora. Taj nakrivo postavljeni ili greškom postavljeni ili, što se zakona tiče, uopšte nepostavljeni direktor danas vedri i oblači. Uostalom, svi segmenti društva su obuhvaćeni kriminalom. Jutros je poslanička grupa SRS, tačnije pet poslanika koji su članovi Odbora za kulturu i informisanje podneli su krivičnu prijavu protiv direktora Muzeja istorije Jugoslavije, jer i tamo je neviđen kriminal, ali o tome drugom prilikom. Danas stvaraju nestašice, nema evro-dizela već dva-tri dana na privatnim pumpama, tu i tamo na državnim pumpama se našlo. Novine pune naslova, nestašice se pripremaju, priprema se, u stvari, javno mnjenje u Srbiji da kaže – dosta nam je da nas maltretiraju na ovaj način i kažnjavaju, radite sa NIS-om šta hoćete. Time se otvara mogućnost za lopovluk. Zašto je danas nestašica evro-dizela kada je, recimo, u petak 8.aprila 2005. godine i u ponedeljak 11. aprila 2005. godine izvezeno 900 tona evro-dizela? Na pumpama ga nema, a izvezen je, i to preko firme Gorana Novakovića, bivšeg ministra. Željko Popović, samozvani direktor, jer ga mi narodni poslanici nismo postavili, nismo ga imenovali, naredio je, pod pretnjom otkaza, da se iz tzv. nulte rezerve izvuče 900 tona evro-dizela i da se proda, da se izveze. Šta mislite da li je to zbog ljubavi prema Novakoviću ili zbog ljubavi prema novcu? Najveći lopovluk je, dame i gospodo narodni poslanici, cena domaće nafte. Domaća nafta pod imenom ″turija″, koja inače ne zaostaje za uvoznom uralskom naftom, jedna je od kvalitetnijih; 650.000 tona prozvodi NIS i cena te nafte ponderiše se sa cenom uvozne, a cena te nafte je 22,5 dolara po barelu, a cena uvozne ″ural″ nafte je 50 dolara po barelu. Možda bi tu bilo sve u redu da je to što proizvedemo malo jeftinije, pa ćemo sniziti cenu energenata i cena na benzinskoj pumpi će biti malo manja. Međutim, Popović, Vučurović i drugi direktori, imam ovde zapisnik sa sastanka stalne komisije za izvoz naftnih derivata, održanog 4. aprila 2005. godine u Novom Sadu, gde su pobrojani Zoran Nikodinović, Tomislav Rabotić, Nataša Nedeljković, Boško Vučurović itd, njih ukupno 10 (dakle, Ali Baba i 40 razbojnika, deset je ovde, a 30 verovatno na drugoj strani) dogovaraju da izvezu bitumen jer su rezervoari puni, skladišta bitumena su puna. Možda bi to bilo u redu, bez obzira na to što nama treba bitumen i što uvek uvozimo bitumen, jer su nam putevi u katastrofalnom stanju, da ne traže da izvezu bitumen po ceni domaće nafte, dakle po domaćoj ceni. Imate pravo tri puta da pogađate ko će da strpa u džepove razliku između domaće cene i uvozne cene. Ministar ima dve mogućnosti. Jedna je da zaustavi ovaj lopovluk, da podnese zahtev za smenu kompletnog rukovodstva NIS-a, jer su kumovske veze i tu su mu Hamović, Lazarević i svi ostali, i da pokrene krivične prijave protiv lopuža, a druga je da podnese ostavku da ga ne bismo sutra strpali u isti koš, jer, koliko znam, za ovim ministrom se do sada repovi nisu vukli. Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je ovo samo vrh ledenog brega; ako bi bilo mogućnosti i malo dublje se zakopalo u sferu energetike, takve bi se kriminalne rabote otkrile da bi to bilo neverovatno. Zato znam da poslanici Srpske radikalne stranke sigurno neće glasati za ove zakone. Mi smo podneli deo amandmana i mislim da ćemo amandmanima pokušati... Pardon, nismo podneli amandmane na ove zakone i sigurno nećemo glasati za ove zakone.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović, dva minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, pošto je veoma malo vremena ostalo neću imati vremena da dugo pričam o ovom tekstu predloga strategije razvoja. Normalno je da je ona mogla da se napiše i na drugačiji način, gde bi se videla druga dinamika, eventualno, ko je od ljudi, po funkciji ili po imenu, zadužen i eventualna odgovornost. Dug je period od 15 godina. Šta će se uraditi u prvoj, drugoj i tako redom. Moglo bi biti jasnije i razumljivije za ljude iz struke. Dovoljno je napisano i jasno za one koji su van struke i više objašnjenja ne bi pomoglo tome. Zamolio bih gospodina ministra i njegovog pomoćnika, uvaženog gospodina Mihajlovića, ako se ne varam... gospodin ministar se bavi lepšim delom posla u energetici, dok se, u bukvalnom smislu reči, rudarskim delom posla bavi njegov zamenik, odnosno zamenici i pomoćnici. Možda je meni jasno, ali ne znam da li je građanima Bora i Majdanpeka jasno zašto je isključena struja flotacijama u Boru i Majdanpeku, i to u vreme kad ″Đerdap″ dobro radi, kada je priliv vode u velikim količinama. Ovo pričam iz razloga što se sve manje koncentrata bakra proizvodi u Boru i Majdanpeku, što Vlada ne odvaja potrebna obrtna sredstva da bi se pokrenuo proces proizvodnje u Boru i Majdanpeku, ili to jako sporo ide, a onda se uvozi koncentrat sa veoma velikom količinom štetnih materija i građani Bora se guše zbog isparenja. Ne znam ko je dao informacije novinarima, možda je to deo taktike da bi se ova strategija kasnije sprovela, ali novinari posle pišu da treba borsku topionicu zatvoriti, da imamo u komšiluku, u Bugarskoj veoma savremenu topionicu, koja koristi savremenu tehnologiju, i da sve koncentrate treba topiti tamo. To bi značilo obustavljanje privrednih aktivnosti u Boru i Majdanpeku, što bi bilo poražavajuće za taj region, u privrednom, ekonomskom, socijalnom smislu. To ne bismo smeli dozvoliti. Znam da Vlada mora da uloži mnogo napora da utvrdi kapacitete, da se odvoje obrtna sredstva, da se utvrde rudne rezerve i da počne eksploatacija, koliko je to moguće, da se tom kraju te privredne aktivnosti ne uskrate. Jer, 200 godina smo razvijali rudarstvo i teško je za jednu godinu, u kratkom periodu preći na neke druge privredne aktivnosti; ako se ne bavimo proizvodnjom i preradom rude bakra, onda taj kraj u dugom vremenskom intervalu neće stići da izgradi neke druge kapacitete da bi se bavio nekom drugom proizvodnjom. To bi za te građane bilo poražavajuće. U tom smislu sa ove govornice apelujem da Vlada i resorno ministarstvo, vladini odbori koji su zaduženi za to, brže i energičnije traže rešenja, odvoje obrtna sredstva i utvrde te kapacitete koji se u datom vremenu mogu osposobiti za kakvu-takvu aktivnost, u smislu proizvodnje određene količine domaćeg koncentrata. Tu topionicu treba osavremeniti, staviti filtere i izbeći topljenje ovih koncentrata koji se uvezu, da bi se izbegla ideja koja se plasira u novinama – da topionicu treba zatvoriti. To bi bio najveći problem za taj kraj.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89? Reč ima ovlašćeni predstavnik SPS-a Dragan Jovanović, pa ćemo time završiti ovu tačku, tako da molim da saslušamo gospodina Jovanovića.
Poštovani potpredsedniče, gospodine ministre, poštovane kolege, u ovom drugom delu svog obraćanja, praktično, nastaviću tamo gde sam juče prekinuo. Reći ću samo, podsećanja radi, da je jedan od osnovnih principa Elektroprivrede Srbije, o kojoj ću uglavnom govoriti, a i jedan od osnovnih principa programa i politike SPS-a, da se razvojnom politikom obezbede uslovi da energetski potencijali u Srbiji mogu da proizvedu električnu energiju koja je potrebna za podmirivanje potreba kako privrede tako i građana i da se, u tom smislu, obezbede mogućnosti za izvoz električne energije u periodima kada je to za sistem zgodno. Rekao sam i podsetiću da u razvojnim ciljevima Elektroprivrede Srbije ta konstatacija stoji, iz razloga što mi na današnji datum, praktično, u sadašnjem vremenu imamo izraženi deficit električne energije koji preti. Sada nemam vremena da idem u detalje, ali ako bismo govorili o zamenskim kapacitetima, o skoroj potrebi za prestankom rada pojedinih blokova i agregata, onda bismo u nepovoljnim uslovima privredno-ekonomskog razvoja imali situaciju da nam preti opasnost da pređemo na potrebu sistematskog uvoza električne energije. Uvažavajući ono što je ministar rekao pred kraj jučerašnjeg zasedanja i činjenicu da se ova strategija ne bavi pojedinačnim pitanjima očekujem da se na ovu temu dužna pažnja obrati u dokumentima koji će biti naknadno doneti kao prateći dokumenti ove strategije, pre svega mislim na program sprovođenja strategije o kojoj danas pričamo, i nadam se da će ona biti, u tom smislu, tretirana na ovakav način. Drugo, stav koji naša poslanička grupa zastupa je da program restrukturiranja u energetskom sektoru, koji je u toku, treba da se sprovodi uz poštovanje socijalnih programa i kolektivnih ugovora, u saradnji sa sindikatima energetike i, takođe, da energetske kompanije u budućem restrukturiranju ostanu kompanije u državnom vlasništvu. Podsetiću da smo pre nekih osam meseci, kada smo ovde usvajali Zakon o energetici, ta tri pitanja takođe izrazili kao glavna i da smo tada od ministra dobili uveravanje da će se, bez obzira što se ona neće implementirati u Zakon, na tim principima zasnivati politika energetskog sektora i politika Ministarstva energetike i u ovom periodu imam utisak da to i ide u tom pravcu. Zbog čega sad to pominjem? Podsetiću na ta tri principa. Tada smo rekli da je potrebno da se proizvodnja uglja unese u Zakon i tretira kao energetska delatnost. Rekli smo da se Zakonom precizira da će se principi restrukturiranja sprovoditi po vertikalnom ustrojstvu. Tada smo rekli da očekujemo da se u vlasničkim odnosima energetski sektor tretira kao državno preduzeće, odnosno u državnom vlasništvu. Što se tiče onoga što smo do sada videli na planu restrukturiranja, koje je svakako strateški značaj ovog momenta, i pošto je o tome danas dosta bilo govora i izražene su određene kritike o ovom procesu, treba napomenuti da je ovo proces koji je počeo, koji se sprovodi, da je ovog momenta taj proces obuhvatio prostor elektroprivrede u jednom dosta širokom obimu i da se on, ponavljam,sprovodi na principima koje sam pomenuo. Nemam ni vremena, ni želje, ni volje da analiziram da taj proces bezmalo tri i po godine nije započet čak ni u ideji. Zašto je to tako, moglo bi da se kaže, ali zato začuđujuće zvuči da se sada kritikuje početak tog procesa kao spor. To je zaslužilo određeno objašenje, ali nekom drugom prilikom. Ponoviću stav poslaničke grupe SPS o ovom pitanju; on je dosta poznat – zalažemo se za princip restrukturiranja uz poštovanje izraženog socijalnog programa i, ponavljam, u tome podržavamo stavove sindikata EPS-a, i zalažemo se za vertikalno ustrojstvo firme u državnom vlasništvu. To sam ponovio, mislim, već treći ili četvrti put. Zašto osećam potrebu da to kažem? Bez obzira što nas je ministar u svom obraćanju uverio da se na tim principima nastavlja energetska politika, svedoci smo da u poslednje vreme postoje određeni tonovi koji nisu baš u skladu sa ovim principima i da ti tonovi dolaze upravo iz Vlade Republike Srbije. Ocenjujem da to nije dobro za energetski sektor. Da ne ulazim u detalje, mislim na određene tonove koji se plasiraju od strane Ministarstva finansija, a koji u polednje vreme dobijaju odjek i u nekim stavovima potpredsednika Vlade. Naime, u obraćanju medijima čujemo od strane potpredsednika Vlade Republike Srbije da se dogodine mora ići u privatizaciju energetskog sektora. To je nešto novo, nešto što do sada nije bila politika Vlade ili, u najmanju ruku, nije bila politika Ministarstva rudarstva i energetike. Ovom prilikom izražavam, u ime svoje poslaničke grupe, bojazan da neki procesi u ovom pravcu neće dovesti do toga, a nisam u poziciji da to tvrdim i kažem da izražavam sumnju da takvi procesi mogu da dovedu do određenih poremećaja u energetskom sektoru. To pokušavam da objasnim na sledeći način. Krajem prošle godine, negde u novembru, EPS je donela plan poslovanja za 2005. godinu. On je uredno usvojen na organima upravljanja EPS-a i predat je Vladi, a od strane Vlade potvrđen je početkom aprila. Ne moram ovde nikoga da ubeđujem šta znači za jedan takav sistem kao što je EPS kada vi tri meseca u početku godine, kada je najveća potreba za koncentracijom finansijskih davanja, jer se tada vrše pripreme za remonte i revitalizacije, držite program njegovog poslovanja, iz bilo kojih razloga, i ne dajete mu mogućnost da ono što je planirao i sprovodi. Evidento je da su razlozi zašto je do ovoga došlo bila osporavanja, od strane Ministarstva finansija, određenih elemenata poslovne politike, a oni i dalje traju. Osporavaju se principi EPS-a ovog momenta. Neću ovde da citiram, mislim da je uvredljivo ovakvu srpsku nacionalnu kompaniju nazivati – grobar srpske privrede, jama bez dna, dinosaurus koji neće da se menja itd. Podsećam da se radi o složenom tehničko-tehnološkom i ekonomsko-finansijskom sistemu, koji predstavlja okosnicu privrednih, da ne kažem i društvnih zbivanja u Republici Srbiji; da ne pominjem da je to kompanija koja je na svojim plećima održala i sankcije, i bombardovanje i eksperimentisanja Vlade u periodu od 2001. do 2004. godine. Ovog momenta se približava određenim parametrima koji mogu da je učine jednom kompanijom i u odnosu i na evropska merila. Želim da kažem sledeće: postoji bojazan, jer su određeni scenariji prepoznatljivi, a u to ne želim da verujem, da se ovde radi o politici namernog slabljenja jednog moćnog sistema i namernog dovođenja jedne ovakve komapnije u poziciju da ona maksimalno pojeftini. Ne želim da verujem da su to mere koje žele da spreče da EPS postane profitabilna kompanija koja će sutra moći da izađe na tržište koje smo definisali donetim zakonom i o kome naširoko pričamo. Želim da verujem da to sa tim nema veze i u tom smislu izbegavam da dajem direktne ocene da li je to tako ili nije. Određeni scenariji na nekim drugim primerima ukazuju da je to moguće. Zamolio bih ministra, ako ne da nam posle ove rasprave pojasni malo ova pitanja, a ono bar da u narednim aktivnostima pokušamo da postavimo pitanje energetike na svoje mesto. Voleo bih da čujem od ministra da li je ovo što govorimo tako i da li je moguće da duh politike koju je gospođa Kori Udovički propagirala u zemlji Srbiji kada je u pitanju EPS, za koji smo mislili da je poražen, i dalje vija po EPS-u? Ocenjujem, na kraju, da strategiju, uz sve nedostatke koje smo izrazili, uvažavamo kao neophodnost, kao dokument potreban EPS-u, NIS-u, generalno energetici. U tom smislu, uz pojašnjenja koja je ministar dao i koja uvažavamo i uz preporuke da se u budućim dokumentima određene stvari konkretnije definišu, mislim da ovakav dokument može da se podrži. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Jovanoviću. Da li se još neko javlja za reč po članu 89? (Ne.) Vreme je, jedan sat pauze, ali kada predsedavajući odredi. Sada ćemo. Sačekajte sekundu da rešimo pitanje. Nema niko. Dosta je ministar pričao. Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o prestanku važenja Zakona o elektroprivredi, Predlogu kandidata za predsednika i članove Saveta Agencije za energetiku Republike Srbije iPredlogu strategije razvoja energetike do 2015. godine. Dajem pauzu do 15,15 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan, nastavljamo popodnevni rad današnje sednice. Molim vas da najpre utvrdimo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace svoje poslaničke kartice u poslaničke jedinice. Po službenoj evidenciji prisutna su 122 narodna poslanika. Konstatujem da imamo kvorum, prema elektronskom sistemu za glasanje. Pošto je Narodna skupština obavila zajednički načelni pretres, u okviru koga je razmatran i Predlog zakona o prestanku važenja Zakona o elektroprivredi, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste izveštaje Odbora za industriju i Zakonodavnog odbora. Pošto na Predlog ovog zakona nisu podneti amandmani, pre nego što zaključim pretres u pojedinostima konstatujem da predstavnik predlagača ne želi reč i zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu i u celini. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PRIJAVLjIVANjU I EVIDENTIRANjU ODUZETE IMOVINE (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Zoran Krasić, Milan Marković, Gordana Pop-Lazić, Vjerica Radeta, zajedno Leila Ruždić-Trifunović i Milan Stanimirović, Nemanja Šarović, Milorad Mirčić, zajedno Ljiljana Nestorović i Meho Omerović, Milan Stevović, Petar Jojić, Božidar Koprivica, Vojislav Milajić, Milovan Radovanović i Momir Marković. Primili ste izveštaje Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora, kao i mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: poslanička grupa SRS – jedan sat 38 minuta i 24 sekunde, poslanička grupa DSS – jedan sat, tri minuta i 36 sekundi, poslanička grupa DS - Boris Tadić – 44 minuta i 24 sekunde, poslanička grupa G17 plus – 37 minuta i 12 sekundi, poslanička grupa SPO - Nova Srbija – 21 minut i 26 sekundi, poslanička grupa SPS – 26 minuta i 24 sekunde i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, četiri poslanika SPO i tri poslanika SDP po pet minuta, na osnovu člana 89. stav 3. Poslovnika. Istovremeno vas obaveštavam da su ovlašćeni predstavnici za ovu tačku dnevnog reda ispred SRS Zoran Krasić, ispred DS prof. dr Dragor Hiber, ispred G17 plus Branka Bošnjak. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača dr Milan Parivodić, ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom, želi reč? Izvolite. Po Poslovniku? Izvolite, reč ima Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo narodni poslanici, uz uvažavanje svakog člana Vlade koji se pojavi u Skupštini i uz moju želju da ih je što više na sednicama Narodne skupštine, moram da primetim da gospodin predsednik Narodne skupštine ne poštuje Poslovnik. Naime, ovlašćeni predstavnik Vlade u Narodnoj skupštini po ovoj tački je mr Mlađan Dinkić i Narodna skupština je pismeno obaveštena od strane potpredsednika Miroljuba Labusa da je predstavnik Vlade u Skupštini po ovoj tački Mlađan Dinkić. Dok se ne pojavi Mlađan Dinkić Vlada ovde nema ovlašćenog predstavnika. Ministar Parivodić može da dobije reč kao i svaki ministar, kada je zatraži, ili po Poslovniku, ali on nije predstavnik Vlade. Molim vas da konstatujemo da ponovo nemamo predstavnika Vlade kada se raspravlja o tački dnevnog reda za koju je određen Mlađan Dinkić, koji je već do sada na više načina pokazao da ne poštuje Narodnu skupštinu.
Hvala vam, gospodine Nikoliću. Stvarno se izvinjavam, nisam znao da nije stiglo pismeno da me je Vlada obavestila da je, zbog potrebe sklapanja aranžmana sa MMF-om, delegacije koja putuje sa višeg nivoa vlasti u Vašington, ovlastila ministra Parivodića da predstavlja ovaj zakon. Intervenisaću odmah. Zamoliću gospodina Milana Markovića da nastavi da vodi Skupštinu i odmah ću intervenisati da se i pismeno pošalje to ovlašćenje i dostavi svakom poslaniku. Potpuno ste u pravu, a sada se zahvaljujem. Molim vas, izvolite, gospodine Parivodiću.
Hvala, gospodine predsedniče, na sednici koja je održana juče dobio sam mandat da uvaženim poslanicima predstavim Predlog zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine, upravo iz ovih razloga koje je gospodin predsednik Skupštine naveo. Naime, pred vama je tekst koji predstavlja, nažalost, tek početak jednog procesa koji je trebalo da se dogodi mnogo ranije. To je proces konsolidacije prava svojine, učvršćivanja prava svojine, koje je bilo suštinski poremećeno u prethodnom sistemu kroz raznorazne akte koje je država u periodu svoje revolucionarne demokratije posle Drugog svetskog rata donosila. Ona je bez naknade oduzimala imovinu ljudima koji su je stekli čestito, svojim radom. Ovaj nacrt predstavlja, naime, početak procesa pomirenja između građana i naše republike, proces pomirenja koji mora da utvrdi pravo svojine kao jedno od osnovnih ljudskih prava, koje je posle prava na život i na slobodu verovatno i najvažnije ljudsko pravo. Taj proces mora konačno da počne da se odvija. Razumem da je srpsko društvo potpuno svesno značaja tog procesa i da je ta ideja sazrela; nažalost, po mom mišljenju, i prilično zakasnela. Upravo zbog toga, a da bi država na sebe mogla da preuzme one obaveze koje realno može da podnese, donosi se ovaj zakon, kao prva faza koja ima za cilj da evidentira imovinu koja treba da predstavlja predmet povraćaja ili eventualno obeštećenja, ukoliko je povraćaj nemoguć. Naime, država ipak, pre nego što preuzme zakonske obaveze za vraćanje, mora da zna kakvim se finansijskim obavezama izlaže, jer je veoma veliki teret na našem budžetu od raznoraznih problema koje smo iz prošlosti preneli u sadašnjost. Zbog toga smisao ovog zakona, kao što sam i rekao, predstavlja upravo utvrđivanje količine obaveza koje bi država preuzela, a posle njega bi sledila dva zakona. Jedan zakon je opšti zakon o denacionalizaciji, koji treba na jedan razuman način da vrati sve ono što može da se vrati, po mom dubokom uverenju, u naturi, a ostatak, dakle, ono što ne može da se vrati, da se vrati u novcu. Takođe, ovaj zakon predviđa da se vraćanje crkvene imovine i imovine drugih verskih zajednica obavi putem jednog posebnog zakona i na taj način da sve verske zajednice, naravno i naša pravoslavna crkva, budu time zadovoljene. To je smisao ovog zakona. Odredbe upravo to uređuju na jedan dosta lapidaran način. Ovaj zakon predviđa prijavljivanje kandidata koji smatraju da im je oduzeta imovina i to prijavljivanje treba da počne od kada zakon stupi na snagu, osmog dana od dana usvajanja, i da traje do 30. juna iduće godine. Dakle, svi naši ljudi imaće pravo do 30. juna da podnesu svoja dokumenta, a država će na osnovu toga da izvrši evidentiranje tih potraživanja ili naturalne restitucije i da donese odgovarajuće zakone, koji će učvrstiti princip svojine i ljudskih prava prema svim građanima naše zemlje, tako da nemamo građane prvoga reda i građane drugoga reda, već da imamo samo građane prvoga reda. To je na jednoj strani, a na drugoj strani je da se ne dovede u pitanje makroekonomska stabilnost društva, koja je jako važna, jer znamo šta smo proživeli još 1993, 1994. godine u pogledu makroekonomske nestabilnosti. To bi otprilike bio moj kratak uvod u nacrt ovog zakona. Otvoren sam za sve vaše sugestije i pitanja. Hvala vam lepo.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predstavnici, odnosno predsednici poslaničkih klubova žele reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Da bih skrenuo pažnju javnosti na ovu podvalu koja je pripremljena počeću sa sledećom konstatacijom: u vreme produžene ekonomske krize i socijalne bede, kada je većina građana nezadovoljna efektima pravde i pravičnosti i činjenicom da se prave viletine od po nekoliko hiljada metara kvadratnih, što bespravno, što sa građevinskom dozvolom, i kada običan svet gleda tu nepravdu i onako u nemoći priziva neku novu nacionalizaciju, eksproprijaciju, pa što ne reći i konfiskaciju, jer je ona postala zakonska norma, pošto je to 2003. godine DOS ugradio u Krivični zakon Republike Srbije, ova vlada nama predlaže jednu trećinu nečega što se zove proces denacionalizacije. U potpuno pogrešnom trenutku, u pogrešnom ambijentu za predlagača, predlagač vrlo neodgovorno predlaže i verovatno pledira da se izglasa ovakav zakon, duboko svestan činjenice da taj zakon ova grupa ljudi koja ga je predložila nikada neće ni da primenjuje, jer verovatno vrlo brzo se izopštavaju iz vlade i odlaze u neku vanparlamentarno-parlamentarnu opoziciju. Da ne bi bilo nedoumica, SRS je odavno obavestila javnost o svojim političkim stavovima, šta misli o tako obećavanoj denacionalizaciji. I DOS je obećao denacionalizaciju čim dođe na vlast. Da vas podsetim, 2001, 2002, 2003. razne grupe, razne komisije su sagledavale problem i levo i desno, i odozgo i odozdo, i bio je neki, čini mi se Ćurčin, bio je neki Seat Spahić, neke radne grupe, pa su nevladine organizacije prozivale novu demokratsku vlast gde je taj zakon o denacionalizaciji, zašto se kasni i tako dalje, i tako dalje. Ruku na srce, i DSS je 2003. godine obećala brzi proces denacionalizacije, takođe pledirajući na ovo što je bilo u uvodnom izlaganju o imaginarnim ljudskim pravima, kao da ljudska prava nikada nisu postojala na teritoriji Republike Srbije, i tako dalje. Ovde se došlo do jednog polovičnog rešenja kako da se navodno ispuni obećanje, a da se ništa ne uradi, da se podgreje nada i očekivanje nekih ljudi a da se ne uđe suštinski u problem denacionalizacije. U vrlo skromnom obrazloženju ovog predloga zakona (mislim da je šteta što je ovaj ministar pristao da brani ovaj zakon, pošto taj zakon resorno ne pripada ministarstvu ovog gospodina) ono što može da se primeti jeste da je obrazloženje krajnje šuplje, bezvredno, sa običnim floskulama, političkim kvalifikacijama, jadikovkama nad ljudskim pravima i ništa više. Nema sadržine, nema osnovnog razloga zašto se to radi. Pravi se takođe velika greška, ukoliko se svi oblici prelaska imovine iz privatne u državnu i društvenu stavljaju u neki oblik jednakosti sa tim istim procesima koji su vođeni od 1945, a što se tiče Rusije i daleko ranije, i iz toga se izvlači jedna analogija. U pravu, analogija je pogrešna. Za početak ću samo potencirati dva osnovna principa SRS, što se i u ovom zakonu, koji se odnosi samo na evidentiranje i prijavljivanje, u suštini neke stvari vrlo neuspešno prejudiciraju. Ovde bi se javio onaj ko je potencijalni kandidat, ukoliko smatra da mu nešto pripada, a onaj ko bi postupao u ime države, on bi to evidentirao, a ukoliko ne bi evidentirao, onda se ne zna zbog čega ne bi evidentirao. Nema odredbi o postupku. Ovde nema prava, ovde se postavlja pravo na evidentiranje, a ne pravo na povraćaj imovine. O pravu na povraćaj imovine, koliko smo čuli, Vlada tek razmišlja u nekom srednjoročnom periodu u sledećoj petoletki da stavi prst na čelo, pa će da razmotri. Nismo čuli od predstavnika Vlade zašto su u članu 1. našli datum 9. mart 1945. godine. I vi ste to primetili, i vama je čudno. U ovim konsultacijama još nisam čuo koji će poslanik da glasa za ovaj zakon, većina poslanika je protiv ovog zakona, bez obzira na poslaničku grupu. Vi ste rešili da Skupštinu ujedinite, kako mi se čini, na ovakvim predlozima zakona. Oni koji su za denacionalizaciju nisu zadovoljni nivoom koji ste predložili. Mi koji smo protiv denacionalizacije, naravno, nismo zadovoljni onim što ste predložili. Eto, postignut je stepen jedinstva. Ako već pričamo o potrebi denacionalizacije, moram da predlagača opet uputim na to, ne znam kakve veze ima Povelja UN sa denacionalizacijom, koji je taj blistavi um našao osnov u Povelji UN? Molim vas, Povelja UN reguliše odnose između država, obezbeđenje mira, da ne čitamo sada redom. Gde nađoste pravo svojine? Hajde da ste pozvali na neku opštu deklaraciju, opšti pakt i tako dalje, Univerzalnu deklaraciju o ljudskim pravima, pa da shvatim. Gde nađoste povelju UN? Našli ste ovde Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima, donekle ima neke veze, ali najviše veze sa ovim ima Evropska konvencija o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda, zato što je ona u najdirektnijoj vezi sa Evropskim sudom o ljudskim pravima. Opšta papazjanija. Znači, vi ste apsolutno sigurni da ovaj zakon ne može da se primeni i još ste sigurniji da vi ovaj zakon nećete da primenjujete. Ni teoretski nećete da ga primenjujete i onda ste ubacili ovo da zadovoljite potrebu onih koji sa pravom očekuju da im se vrati neka imovina, kako ste vi, pobogu, nešto uradili, a niko neće da kaže da ste se uhvatili jednog nemogućeg posla i nemogućeg postupka. Neću da komentarišem ove odredbe, zato što smo podneli toliko amandmana, pa ćemo onda konkretno da vam objasnimo povodom svakog člana šta je pravno-tehnički, pravno-logički i teoretski propust, ali ovaj zakon vrvi od takvih propusta. Znači, u politički pogrešno vreme pokušavate da realizujete svoje pogrešno političko opredeljenje i obećanje. Malopre sam vam rekao – zašto 9. mart 1945. godine, zašto niste uzeli neki datum pre toga? I kralj Aleksandar je radio neke stvari koje se tiču oduzimanja imovine i prelaska imovine u državnu svojinu. Toga je bilo u našoj istoriji odavno. Zašto se niste pozvali na 1129. godinu, na 1389. godinu? Ove rokove i ove datume pominjem samo zbog toga što vi nemate viziju koliko može da se ide unazad. Sudeći prema ovome što ste napisali 1945. godina – 2005. godina, to znači 60 godina unazad; zašto se ne ide 40, 70, 100, zašto se ne ide 300 godina unazad. Ako bi se išlo 300 godina unazad, onda biste rešili problem imovine i vraćanja na teritoriji Kosova i Metohije. Kako vi u ovim uslovima možete da razmatrate ove stvari, kada je naša teritorija i imovina naših ljudi zaposednuta tamo, odakle vam ta smelost. To se uklapa u jedan koncept koji vi gurate i verovatno ćete za 10 dana, a to srpska javnost treba da čuje, da ratifikujete čak sporazum o pravima nacionalnih manjina sa Republikom Hrvatskom, gde navodno štitite pravo srpske i crnogorske nacionalne manjine u Hrvatskoj i hrvatske nacionalne manjine u Srbiji. Moram da vam kažem – to vas je Vuk Drašković prevario. Srbi su u Republici Srpskoj, u Krajini morali da se pobune zbog toga što su izbačeni iz Ustava kao konstitutivni narod i postali su ispod ranga nacionalne manjine. Vi sada njih gurate da budu nacionalne manjine. Da li se ja derem ili se ne derem, gospodine Aligrudiću, vi pogrešne stvari radite. Dakle, pogrešne stvari u pogrešno vreme. Ostaju neki univerzalni rokovi u kojima se računa zastarelost. Molim vas, vi imate brojna udruženja koja mole da se ovaj zakon ne usvoji.
Gospodine Krasiću, da li koristite drugih 10 minuta? Molim vas, nemojte da dobacujete govorniku.
Da. Može Aligrudić, nije problem, bilo bi opasno da je neko drugi, inače Aligrudić može. Molim vas, u pogrešno vreme pogrešnu stvar radite samo zato što se držite slepo, navodno, svog obećanja. Prevarili ste one ljude kojima ste obećali ovaj proces. Prevarili ste te ljude. Vi tražite da svi mi učestvujemo. Ja upravo ovako pričam zbog javnosti, jer ćete odmah preko svojih glasnogovornika da kažete kako ste vi za ljudska prava, za povraćaj imovine, kako je privatna svojina svetinja, po vama, a vama svakodnevno eksproprijaciju sprovodi Mlađan Dinkić svojom ekonomskom politikom. Zašto to ne ispravite, nego se vraćate unazad? Da li ste svesni problema koji se stvaraju ukoliko se desi da vaša većina usvoji proces, odnosno neki novi zakon o denacionalizaciji, gde će da se priznaju ta puna svojinska prava i gde treba fizički da se povrati svojina? Šta ćete sa tim ljudima? Opet neki rokovi; kako ćete da vraćate, ako je u pitanju novčani deo, iz budžeta, pa i sada je prazan budžet. Zašto dajete lažna obećanja građanima? Pričama o privatizaciji ogadili ste privatizaciju građanima, pričama o demokratiji ogadili ste i taj pojam građanima. Falsifikuju se zakoni, glasa se iz Bodruma, privatizacija znate i sami kakva je – drp sistem. Vama je delovalo malopre kao šala, ali građani Srbije, u nemoći, više razmišljaju o tome kako da se ispravi neka nepravda, a vi sada hoćete da vraćate na neperfektan način, nedorečen način, koji može da stvori nove i još veće probleme. Sada biste hteli da posvađate i komšije, i građane. Naravno da privatna svojina treba da bude svetinja, naravno da privatna svojina može da bude samo garancija slobode jednog pojedinca i za to se svi zalažemo, ali da li je ovo što ste predložili put. Predložili ste zakon po kome će da se evidentira; prijaviće se lica za koja se ne zna da li im sleduje to pravo, ne zna se da li su oni pretendenti za neku imovinu, ne zna se gde se ta imovina nalazi, ne zna se koliko vredi ta imovina. Kako može zakon sa tolikim brojnim neizvesnostima, sve je nešto buduće i neizvesno. Norma mora da bude konkretna, jasna, precizna, ovde je sve neizvesno. Ako govorite o nečemu što je neizvesno, onda je to politički program, politički pamflet. Zakon kao forma gde se nešto reguliše, pa neka to bude i evidentiranje, postoji kod nas u praksi, ali to su tzv. tehnički zakoni koji se odnose na zakon o evidencijama u oblasti rada, u oblasti zdravstva, ali u ovoj oblasti nema zakona o evidenciji. Ili, donesite zakon o denacionalizaciji, gde se razmatraju prava, postupak itd., ukoliko obezbedite većinu, a ne ovo na pola puta ili trećina puta. To vam je – vuk sit, ovce na broju. Bačena je čežnja nekima koji treba da se nadaju i briga onima koji treba eventualno da se sele. O tome vi razmišljate na taj način i unosite zrno razdora i u ovoj oblasti. Naravno da nećemo da vas podržimo. Ako je univerzalni rok zastarelosti 20 godina, onda vam je jasno šta to znači. Državna svojina u zemljama istočnog bloka ne može da se stavi u isti koš sa konceptom državne i društvene svojine u bivšoj SFRJ. Pričamo o nepravdama, da li one mogu da se isprave, nepravdama povodom konfiskacije. Ako je konfiskacija bila kaznena mera, prateća mera, kako možete da takvim ljudima dajete nadu da može da se vrati njihova imovina kada je konfiskacija maltene sankcija. Ako ste imali prilike da vidite jedan amandman, mislim da je na član 2, gde je naveden čitav spektar bivših propisa po kojima je došlo do promene vlasništva, dakle, gde se sa privatne svojine prešlo na državnu i društvenu svojinu, onda ćete videti da kod svakog tog propisa postoji neka specifičnost u postupku. Ne možete te specifičnosti da zaboravite i da sve strpate u isti koš. To su neke stvari o kojima predlagač nije vodio računa kada su ga pritiskali da ispuni obećanje i donese zakon o denacionalizaciji; onda su se oni dosetili – hajde prvo da evidentiramo, i sada nam se predstavlja da je ovo tehnički propis. Od tog propisa zavise ljudska prava, od tehničkog propisa zavise ljudska prava. Dakle, ne uvažava se ono što se desilo, faktičko stanje, ne uvažava se da u postojećim propisima postoje posebne oblasti gde postoji obaveza države da na neki način izvrši restituciju, za koju nije potreban ovaj zakon; to vam je Zakon o stanovanju. Svim zakupcima stanova u privatnoj svojini opština je u obavezi da reši stambeno pitanje, a da se ranijem vlasniku to vrati. To već postoji u Zakonu, valjda znate za taj zakon, zašto se to ne primenjuje? Ne možete da naterate opštine. Po opštinama su na vlasti upravo ljudi koji govore o ljudskim pravima, o demokratiji, o privatnoj svojini kao svetinji. Tu ste mogli da završite posao, a niste ga završili. Za to vraćanje nije vam potrebno evidentiranje, samo treba lepo u opštinskom budžetu da se planiraju sredstva – ove godine kupujemo pet stanova, rešavamo zaštićene stanare, a ranijim vlasnicima vraćamo. Vi nećete to da uradite, niste radili to ni 1992. godine, ni 2003, ni 2004. godine; nabrojte, izađite sa podatkom koliko je takvih ljudi rešilo svoje stambeno pitanje i koliko je ranijih vlasnika dobilo svoju imovinu. Uostalom, pošto je ovo pri kraju, da vas malo obavestim. Pazite, kako ćete da sredite Hamovića i ovo što se radi na Terazijskom platou? Znao si? Jeste, i tu postoji neki raniji vlasnik. Onaj prethodni DOS je nešto razmišljao o tome polovično, a kada je donosio Zakon o planiranju i izgradnji, mislim da je to član 82, predvideo je neku mogućnost vraćanja građevinskog zemljišta, ili je to član 84. Gde se odmaklo? Da li je donet onaj program, pošto je taj program uslov za primenu tog člana? Nije. Prekinite sa političkim pamfletima, izađite sa jasnim političkim stavovima. Ako imate viziju da izvršite denacionalizaciju skupite 126, izglasajte zakon, bez Srpske radikalne stranke, i završite taj posao, ali vodite računa da ne prouzrokujete još veće probleme, na šta vas mi upozoravamo. Ukoliko se držite pravila, propisa, Ustava, zakona, onda je postupak potpuno jasan, on se ne zasniva na obećanjima nego na jednom drugačijem putu, koji ne garantuje takvo vraćanje kako ste vi rasejali tu čežnju građanima Republike Srbije. Čist račun duga ljubav, stara poslovica. Ovako, evidentiranje, zakon i onda kada odete u opoziciju pozivate se na svoj neprimenjivi zakon, jer taj zakon treba neko drugi da primenjuje, ko je u ovom trenutku protiv donošenja ovakvog zakona. Vodite računa, jer unosite sasvim nepotrebno još jedno zrno razdora; vodite računa o tome, klima za ovakav zakon nije. Ona je možda bila 2001. godine kada ste bili silni, jaki, kada ste imali 250 glasova ovde, kada ste obećavali brda i doline, velike pare za restituciju, za makroekonomsku stabilnost, pa ste verovatno mogli nešto da izvlačite i da rešavate ove stvari. Danas nije takva situacija. Još nismo dobili pravi razlog. Nepravde se svakodnevno dešavaju. Ovim političkim stavom mi to ne legalizujemo, niti amnestiramo onoga ko je to radio 1944. i 1945. godine, ali vam samo kažemo da pravni i ustavni razlozi ne dozvoljavaju jedan ovakav zakon.
Replika, narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Replika na izlaganje gospodina Krasića, pomenuo je moje ime u diskusiji i mislim da je to učinio tako što me je pogrešno razumeo. Dakle, ja jesam reagovao sa mesta zbog toga što je gospodin Krasić strašno urlikao, vikao sa ove govornice. Na kraju krajeva, nije mu bilo dobro, počele su graške znoja da ga oblivaju. Nisam to uradio zbog toga da bih ga omalovažio, nego zbog toga što sam izrazio zaista brigu za njegovo zdravstveno stanje. Znate, gospodine Krasiću, kada govorite o pravnim argumentima, vi i ja smo pravnici, nema potrebe za vikom, jer podizanje tona neće doprineti tome da budete u pravu, nego samo snaga argumenata koje iznosite. Potpuno se slažem sa vama da vi imate pravo na stav da denacionalizacija nije potrebna. Mi imamo pravo na drugi stav i imamo minimum 131 poslanika da se usvoji zakon o povraćaju imovine kada za to dođe čas. Propis o kojem ste maločas govorili praktično je predvorje za donošenje takvog zakona, upravo zbog toga što smo svesni da donošenjem zakona o povraćaju imovine u ovoj zemlji ne može da se jednim ispravljanjem nepravde, koja je učinjena na žestok i grub način 1944, 1945. i 1946. godine i nekih kasnijih godina, učini još niz drugih nepravdi. Upravo zbog toga tom problemu pristupamo izuzetno oprezno i ovaj zakon koji je danas na dnevnom redu može da posluži kao jedan od elemenata tog opreza da bi Vlada Republike Srbije, Narodna skupština kasnije mogle da pripreme jedan valjan akt o denacionalizaciji. Prema tome, nisam reagovao zbog toga što se sa vama ne slažem, nego zbog toga što me brine način na koji vi govorite. Vama na kraju nije bilo dobro, onda su počele graške znoja da izlaze sa lica.
Možete po Poslovniku samo.
Trudio sam se da uđem u političku i pravnu suštinu, međutim vidim da je ovde mnogo važniji stil. Verovatno vi u DSS-u imate nekog stilistu koji vodi računa o tome kako ćete da kažete. Gospodine Aligrudiću, nema potrebe da se bunite. Vi kada čuvate lubenice, ja se ne mešam u vaš posao i nema potrebe da se mešate u moj posao. Znači, vama se ne sviđa stil. Ako vam se ne sviđa stil, neko drugo mesto je za takve primedbe, ali iznenadilo me to što prigovarate stilu, a izađete za govornicu i sve potvrđujete ono što sam rekao. Znači, uopšte nije bilo potrebe da dobacujete. Da li ja vičem, da li urlam, kako ste rekli, nadam se da ne urlam i nadam se da razgovetno pričam, mada moram da vam kažem da je poprilično teško nekada ovde biti staložen, jer ovde je velika količina emocije prisutna po svaku cenu, pošto se sve vreme računa do Studije i od Studije, kao po Hristu. Nešto ste omanuli, ne slavite to. Znači, budite spokojni, uživajte. Imate 131, imate stabilnu većinu, samo vozite sa tom većinom, ali bi bilo dobro da poneki put izađete na ulicu i pitate građane. Ne da pitate ove u Briselu, oni će da vam daju podršku za ovo što radite, ali izađite ispred zgrade pa na ulici pitajte građane, idite do Kalenić pijace, do nekog drugog mesta i pitajte građane – molim vas, šta mislite o ovim našim vizionarskim potezima kako mislimo da evidentiramo one moguće pretendente na povraćaj imovine? Neću da vam govorim glasno, niti da urlam, šta će da vam odgovore, ali nadam se da vam je poznato šta će da vam kažu.
Reč ima narodni poslanik Dragor Hiber.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa Demokratska stranka - Boris Tadić i ja lično smo za reprivatizaciju, odnosno obeštećenje kada povraćaj imovine u naturalnom obliku nije moguć ili nije celishodan. To je stav koji smo zastupali pre 5. oktobra 2000. godine, koji smo zastupali nakon toga i koji zastupamo i danas. Nismo doneli, dok je bilo skupštinske većine, zakon o reprivatizaciji i obeštećenju zato što je donošenje takvog zakona, istina je, veoma komplikovano da se zadovolje svi interesi i svi uslovi. U ekspozeu, kada je predstavljao novu vladu, pokojni premijer dr Zoran Đinđić je denacionalizaciju stavio kao jedan od prioriteta, ali je kao prioritet stavio i donošenje novog ustava Republike Srbije. Jedan od razloga što još uvek nema propisa o reprivatizaciji je što postoje ustavne barijere, npr. za građevinsko zemljište, koje je potencijalno važan objekt reprivatizacije, rezervisana je državna ili društvena svojina po Ustavu, pa reprivatizacija formalno nije moguća. Tako posmatrano, ako predloženi zakon predstavlja nameru ove vlade da uđe u postupak regulisanja i sprovođenja reprivatizacije i obeštećenja mi ga pozdravljamo. Da li je to dobar prvi korak, to je sasvim drugo pitanje. Naime, ovde ima poslanika koji su narodni poslanici jako dugo i možda se sećaju 1991. godine. Tada jedinstvena Demokratska stranka, dakle pre nego što je stvoreno krilo za DEPOS i pre nego što je stvorena Demokratska stranka Srbije, podnela je Narodnoj skupštini Republike Srbije predlog zakona koji je predviđao evidenciju, ali i zabranu raspolaganja oduzetom imovinom. Tada je takav predlog imao smisla. Stanovi koji su nacionalizovani nisu bili otkupljeni, privatizacija je bila tek na pomolu i nije još bilo masovne radničke privatizacije. Bilo je uslova da se spreči prodaja ili drugi oblik otuđenja onoga što je bilo oduzeto i da se uđe u valjanu denacionalizaciju. Volje za usvajanje takvog zakona nije bilo, on je čudnim poslaničkim igrama na dnevni red Skupštine stavljen tek juna 1995. godine, da bi bio odbijen. Danas Vlada ponavlja takav predlog, ali sa jednom bitnom razlikom: predlaže evidenciju, a ne predlaže zabranu raspolaganja. Naravno da je evidencija neophodna u postupku obeštećenja i denacionalizacije. Izvesno je i da nema dobrog projektovanja tog postupka i donošenja, pripremanja zakona ako Vlada ne zna koliko toga treba da vrati i da obešteti, da bi projektovala sredstva za obeštećenje ili visinu obeštećenja. Evidencija je vladin posao. To je nešto što ona mora da uradi da bi pristupila ovome. Ovim zakonom, evidencija se stavlja na teret potencijalnih korisnika denacionalizacije. Tu nastaju brojni problemi, paradoksi i za mene potpuna nerazumevanja problema. Počeću od kraja. Pitam predstavnike Vlade – šta je posledica nepoštovanja obaveze na evidentiranje? To što zakonodavac u ovom zakonu preti potencijalnim korisnicima denacionalizacije, odnosno obeštećenja da im neki drugi zakon neće dati to pravo. Gospodo, vi hoćete da narodni poslanici sada, usvajajući ovaj zakon, odrede narodnim poslanicima, istim ili nekim drugim, da donesu zakon određene sadržine. Zakon o donošenju zakona, to je smisao ovoga što ste predložili. To nije moguće. Ova obaveza neće nikoga obavezivati. Da li će Narodna skupština odlučiti, donoseći zakon o reprivatizaciji i obeštećenju, da je uslov sadašnja evidencija, prijava po ovom zakonu ili nije, to je stvar volje skupštinske većine koja bude postojala u momentu donošenja tog zakona. Ova odredba je retorička, izvinjavam se kolegi Parivodiću, zajedno smo radili na Pravnom fakultetu, naprosto smešna. Smešno je da zakon obavezuje buduće zakonodavce. To ne priliči zakonu. To pokazuje suvišnost ovako definisanog zakona o evidentiranju. Znam da vam evidencija treba. Znam da se mora videti šta je to čiji se povratak očekuje, koliko para treba za obeštećenje, ali ovo nije dobar put da se do toga dođe. Ovo neće zadovoljiti ni potencijalne korisnike reprivatizacije i obeštećenja. Uvereni da je prema njima učinjena i da i dalje stoji i opstaje nepravda, oni traže mnogo više; u najmanju ruku, ako ne odmah povraćaj i obeštećenje, onda zabranu budućeg raspolaganja. Koliko god da je zakasnela, ako se donosi neki propis unapred, onda mora i ta zabrana. Znam da je zakasnela, znam da takva zabrana sada krnji načelo jednakog postupanja, jer je mnogo toga već otuđeno, otkupljeni su nacionalizovani stanovi, privatizovane su mnoge druge stvari, ali makar i zakasnelo, ako hoćete ovo, onda zabranite i raspolaganje ili nemojte ništa. Treće, u načelu mislim da je zakonodavac ušao u opasne vode kada je definisao poluprecizno, polutaksativno slučajeve na osnovu kojih je oduzeta imovina, a da bi iz toga ishodila prijava, evidencija, pa sledeći ovaj zakon i mogućnost buduće reprivatizacije i obeštećenja. Navedene su pravne ustanove: nacionalizacija, agrarna reforma, eksproprijacija, sekvestar, konfiskacija. Za svaki od ovih pojmova, sa gledišta poštovanja prava na mirno uživanje imovine, kao međunarodno priznatog ljudskog prava, sa gledišta univerzalne zaštite svojine u unutrašnjem pravnom poretku, mogu stajati veoma različite stvari. Konfiskacija je bila kazna u pravnom poretku kada je izricana. Konfiskacija je jedino izricana po različitim zakonima, nekada neprihvatljivo, sada prihvatljivo. Zaista vredi razmišljati o dekonfiskaciji kada je konfiskacija činjena po Zakonu o suzbijanju špekulacije, u kome je stajalo da će se imovina konfiskovati trgovcu, profesionalcu koji proda robu skuplje nego što je nabavio. To je bilo smešno rešenje jednog smešnog doba. Ali, konfiskacija onima koji su zaista činili zločine sarađujući sa okupatorima, a takvih je bilo, legitimno je i legalno vršena, izvršena i definitivno završena, na primer, u Francuskoj, u Norveškoj i još nekim zemljama čija demokratičnost i pravni sistem ne dolaze u pitanje. Zbog toga bih predložio predlagaču da razmisli da li da ovaj zakon povuče i doradi ili da pak pokuša, prihvatanjem jednog broja amandmana koji su dati, da stvori nešto što ima izvesnog pravnog značaja. Kada bi se ovako usvojilo, to bi bila prilika da predlagači budu optuženi da zamajavaju bivše vlasnike donoseći propis bez ikakvog značaja ili, pak, jedna pravna i ustavna greška koja ne priliči onima koji vode računa o Ustavu i pravu, a to je pokušaj obavezivanja budućeg zakonodavca. Najzad, imajte u vidu, pošto ste se pozvali, po meni opravdano, i na pravo na mirno uživanje imovine iz člana 1. Prvog protokola, uz Evropsku konvenciju o ljudskim pravima, i novu praksu strazburškog Suda za ljudska prava, kada je o denacionalizaciji reč. Pre deset dana doneta je presuda, po zahtevu jedne grupe bivših vlasnika iz bivšeg DDR-a, iz koje proizilazi da država nema obavezu na potpuno obeštećenje, ali da je neki povraćaj prava na mirno uživanje imovine nužan. (Predsednik: Izvinite, gospodine Hiber, hoćete li i drugih 10 minuta da koristite?) Završavam. Dakle, Demokratska stranka će odlučiti da li će ovaj predlog podržati, zavisno od stava o onim ključnim amandmanima.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Prvo ministar, pa potom narodni poslanik Branka Bošnjak, pa Zvonimir Stević.
Dame i gospodo, dva dobra pravnika su govorila pre mene, pa sam se osetio stimulisanim da raspravimo neka pitanja, da i njima i svima vama bude jasnija i moja pozicija i pozicija Vlade. Prvo, hoću da kažem da su i gospodin Krasić i gospodin Hiber puno istine rekli. Nisam pisao ovaj nacrt i nisam oduševljen njime, da vam bude jasno. Predavao sam građansko pravo i dobro znam šta je denacionalizacija, šta je svojina i veliki sam zagovornik denacionalizacije, tako da spadam u one koji nisu sasvim zadovoljni i koji bi voleli više i brže. Ovde su i profesor Hiber i gospodin Krasić govorili o vraćanju zemljišta. To je nešto što je nama apsolutno potrebno, jer ćemo imati samo jedan hotel sa pet zvezdica ako ostane ovakva situacija. Moramo pod hitno da rešimo pitanje privatizacije zemljišta i pitanja ustavnog ograničenja, o čemu je govorio profesor Hiber. Što se tiče stanova koji su u privatnoj svojini, a koji je trebalo još 1993. godine, po Zakonu o stanarskom pravu, da budu oslobođeni, smatram da je pravo rešenje da se sazidaju dva-tri bloka i da se oni ljudi koji stanuju u tim stanovima, a koji, nažalost, nisu imali pravo da otkupe stanove, presele u te stanove koji će biti odgovarajuće veličine i da vlasnici uđu u svoje stanove. Svi su gubitnici u toj priči – i vlasnici i oni koji su živeli u tim stanovima, a nisu mogli da ih otkupe zato što njihova prava nisu izjednačena sa pravima onih koji su bili u društvenim stanovima. Za to ima rešenja i za to ću se živo zalagati. Što se tiče zabrane raspolaganja, potpuno se slažem sa profesorom Hiberom da je to odavno trebalo da se uradi i mislim da je bolje ikada neko nikada. Bolje je učiniti pola nepravde nego kompletnu nepravdu. Verujem da će Vlada Srbije izaći sa jednim predlogom u vezi sa zabranom raspolaganja koji će biti tako formulisan da onemogući raspolaganje tamo gde ono može da bude zabranjeno, a sa druge strane, da ne dovede do blokade procesa privatizacije. Moramo da nađemo odgovarajući kompromis, da zaštitimo pravo svojine, a s druge strane da nam ne stane proces privatizacije. Što se tiče komentara profesora Hibera da se ne može jednim zakonom urediti da će se doneti i drugi zakon, s tim se ne bih sasvim složio. Imamo mnoge zakone koji kažu da će se drugim zakonom nešto urediti. Navešću npr. Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije, koji kaže da će se posebnim zakonom urediti pitanje statusa svojine određenog u članu 2. Znači, mnogi zakoni uređuju mogućnost da se drugim zakonom nešto uredi. Član 1. je napisan namerno na način da obuhvati svu onu imovinu koja je oduzeta bez odgovarajuće tržišne naknade. To je osnovni kriterijum – da nema odgovarajuće naknade i da je time izvršena nepravda, i cilj je da se ta nepravda otkloni. Da smo išli na kazuistički metod rešenja, uvek bi postojala mogućnost da smo nešto propustili. Upravo smo zato išli na jednu opštu normu koja exempli causa, znači primera radi, navodi osnove za oduzimanje, ali otvara i druge osnove. Što se tiče konfiskacije, sigurno je da je bilo slučajeva legitimne konfiskacije; ne bih sasvim poredio sa Francuskom i Norveškom, jer mi nismo imali ni Lepena ni Kvislinga u našoj zemlji. Naši ljudi su se borili protiv nemačke okupacije i malo je bilo kvislinga u našoj zemlji, a mnogo je više bilo situacija kada je mera konfiskacije izricana kao dopunska mera uz kaznu koja je izricana, kako bi se sprovela konfiskacija. Smisao krivičnog gonjenja nije bilo kvislinško ponašanje, već naprotiv, smisao je bio da se oduzme imovina. Time ću stati. Hvala lepo.
Reč ima ovlašćeni predstavnik G17 plus Branka Bošnjak, pa ovlašćeni predstavnik SPS Zvonimir Stević. To je izazvalo zabunu, pretpostavljam. Izvolite.
Poštovani predsedniče, uvaženi gospodine ministre, uvažene drage kolege, pred nama je zakon o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine. Ovaj zakon predstavlja prvi korak ka ispravljanju istorijske nepravde i jedan je od dokaza demokratizacije postojećeg političkog sistema i vraćanja poverenja u državu. Vlada se odlučila da ceo proces denacionalizacije i restitucije reši u dva koraka. Ovaj zakon zapravo predstavlja prvi korak i on omogućava svim zainteresovanim, bilo bivšim vlasnicima, bilo zakonitim naslednicima ili pravnim sledbenicima, da prijave imovinu i da zapravo budu evidentirani. Drugi korak u pravcu rešenja problema restitucije i nacionalizacije će zapravo predstavljati zakon o vraćanju oduzete imovine i pravednom obeštećenju za oduzetu imovinu. Cilj ovog zakonaje zapravo da se u prvom koraku proceni vrednost oduzete imovine i, naravno, na osnovu toga donese jedan realan, ekonomski moguć model po kome će se imovina vraćati, bilo tako što će se vraćati u naturi, bilo tako što će se ljudi koji ostvare pravo na povraćaj imovine obeštetiti materijalno ili na nekakav treći način, u vidu akcija, obveznica ili drugih hartija od vrednosti. Stranka G17 plus je u svom programu predvidela da jedan od prvih zakona koje će ponuditi ovoj skupštini i koje ova skupština mora da usvoji zapravo treba da bude zakon o restituciji i denacionalizaciji. Restitucija zapravo predstavlja povraćaj oduzete imovine i ona se obavlja na tri načina: tamo gde je moguće, naravno u prvom koraku, imovina se vraća odmah vlasniku, a neophodno je da se taj prvi korak uradi; drugi model restitucije biće kroz finansijsko obeštećivanje i treći – kroz razne hartije od vrednosti. Sam proces denacionalizacije je proces koji će pravno definisati stare vlasnike i definisati ko su titulari oduzete imovine. Obveznik, naravno, u povraćaju bilo nekretnina, bilo pravedne nadoknade mora da bude država. Pravo na povraćaj imovine će ostvariti vlasnici, naslednici i pravni sledbenici. Analizirajući ovaj kratki zakon i stranka G17 plus je došla do zaključka da možda on treba da ima neka poboljšanja. Analizirajući neke amandmane koji se nalaze pred poslanicima smatramo da bi zakon o evidentiranju zapravo trebalo da bude popravljen amandmanima u segmentu obustave prava prometa nekretninama koje će biti evidentirane. Smatramo da je to jedan od principa kojim će se dodatno vratiti vera starim vlasnicima da će zapravo imovina koju su nekada posedovali bilo oni, bilo njihovi preci njima biti i vraćena. Ukoliko dođe do izvesnih poboljšanja ili ukoliko od Vlade dobijemo garancije da će na neki drugi način ovaj zakon o evidentiranju biti korigovan, stranka G17 plus će glasati za ovaj zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević, ovlašćeni predstavnik SPS-a.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, danas je na dnevnom redu izuzetno važan zakonski projekat, odnosno Predlog zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine, koji treba da otkloni nedostatke i brojne nepravilnosti u ostvarivanju prava na obeštećenje nasilno oduzete imovine po raznim pravnim osnovama. Međutim, ovaj zakonski projekat ne nudi konačno rešenje u ostvarivanju prava na povraćaj oduzete imovine, odnosno nadoknadu štete, već predstavlja prvi korak, odnosno početnu fazu ka tom cilju. Zato cenimo da je celishodno da se nakon usvajanja ovog zakona odmah pristupi izradi novog zakonskog projekta koji će predvideti konkretnu realizaciju oblika i vidova povraćaja oduzete imovine i nadoknadu štete. Proces vraćanja oduzete imovine započeli smo mi socijalisti pre više od 10 godina, i to donošenjem zakona o vraćanju oduzete zemlje po raznim osnovama, a pre svega po osnovu agrarne reforme i neizvršenog otkupa, a značajan deo imovine vraćen je crkvi. Uređenje prava ranijih vlasnika kojima je imovina oduzeta posle Drugog svetskog rata na osnovu propisa o nacionalizaciji, agrarnoj reformi, konfiskaciji, eksproprijaciji, sekvestraciji, kao i drugih propisa i akata na osnovu kojih je nasilno oduzeta imovina bez naknade tržišne vrednosti i prešla iz privatne u državnu, odnosno društvenu svojinu je vrlo složeno pitanje. Svojinsko-pravni propisi doneti u prvim godinama izgradnje socijalističkog društva bili su deo tzv. revolucionarnog zakonodavstva. Ovim prisilnim načinom oduzimanja imovine grubo je prekršeno osnovno pravno načelo o neprikosnovenosti privatne svojine. U rešavanju ovog pitanja, koje uzima u obzir kako potrebu obeštećenja ranijih vlasnika kojima je imovina oduzeta, tako i opšti društveni interes, neophodno je da proces obeštećenja ranijih vlasnika bude integrisan u proces stabilizacije i daljeg razvoja nacionalne ekonomije, kao i da se sagledaju objektivne ekonomske i finansijske mogućnosti društva da istu nadoknadi. Cilj donošenja ovog zakona je utvrđivanje obima i vrednosti oduzete imovine koju treba vratiti ranijim vlasnicima ili im isplatiti obeštećenje za istu. Prijavljivanjem i evidentiranjem oduzete imovine po ovom zakonu sagledaće se veličina, obim i vrsta oduzete imovine, a na osnovu tih elemenata će biti moguće utvrditi vrednost te imovine, što će biti od značaja prilikom donošenja posebnog zakona kojim će se utvrđivati i priznavati prava u pogledu povraćaja ili obeštećenja za oduzetu imovinu. Odredbama ovog zakona određeni su pravni osnovi oduzimanja imovine bez naknade tržišne vrednosti ili pravične nadoknade, definisana je imovina koja se prijavljuje, predviđen je krug lica koja imaju pravo na prijavljivanje oduzete imovine i predviđeno je da se prijava oduzete imovine podnosi Republičkoj direkciji za imovinu Republike Srbije. Predviđeno je ograničenje za lica koja ne mogu podneti prijavu, a to su bivši vlasnici koji su dobili ili su imali pravo na nadoknadu za oduzetu imovinu na teritoriji inostrane države. Takođe, predviđena je i dokumentacija koja se dostavlja uz prijavu oduzete imovine, kojom se dokazuje osnov oduzimanja imovine, svojstvo podnosioca prijave, a predviđen je i rok u kome se može podneti prijava. Odredbama čl. 8. i 9. predviđeno je da prijava oduzete imovine ne predstavlja zahtev za povraćaj oduzete imovine ili obeštećenje, već uslov da lice iz člana 3. ovog zakona podnese zahtev u skladu sa posebnim zakonom. Na kraju, članom 10. predviđeno je da će se vraćanje oduzete imovine crkvama i verskim zajednicama urediti posebnim zakonom. Poseban problem zbog koga sam se javio, a koji želim da istaknem, jeste kako će se, po zakonu o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine, pristupiti, od strane nadležnih organa, evidentiranju i prikupljanju dokumentacije za imovinu na prostoru Kosova i Metohije, jer zbog ograničenih ovlašćenja, a na osnovu Rezolucije 1244, civilna vlast UNMIK-a ima punu jurisdikciju na ovim prostorima. U tom pravcu, neophodno je obezbediti saradnju sa civilnom vlašću, odnosno UNMIK administracijom, kako bi se na efikasan način omogućilo sprovođenje zakona i na prostoru Kosova i Metohije. U suprotnom, ako se blagovremeno ne pristupi pregovorima, Srbi sa prostora Kosova i Metohije i ovoga puta će, kao i mnogo puta do sada, ostati obespravljeni. Ovom prilikom želim da upoznam i podsetim javnost da je 1945. godine donet zakon o zabrani povratka Srba i Crnogoraca na prostorKosova i Metohije, koji su proterani zulumom albanskih terorista. Zakon predviđa prijavljivanje imovine od 1945. godine. Šta je do 1945. godine? Znači, ta kategorija proteranih lica, prognanih, nije obuhvaćena i mislim da je to nedostatak i manjkavost ovog zakonskog projekta. Posledica ovakvog zakona je da je došlo do masovnog proterivanja, uzurpacije i prisvajanja imovine proteranih Srba i Crnogoraca. Nažalost, ista ili slična situacija dešava se poslednjih pet godina, od kada je 200 hiljada Srba napustilo svoja vekovna ognjišta, a njihova i sva ostala (državna, privatna, poljoprivredna, zadružna i crkvena) imovina uzurpirana je od strane Albanaca. Da tragedija bude veća, ovoga puta se to čini uz prisustvo međunarodnih mirovnih snaga. Ono što je začuđujuće za ovih pet godina, a što je neshvatljivo i neprihvatljivo, to je odnos države i nadležnih ministarstava prema statusu i životu Srba na Kosovu i Metohiji, a druga stavka je prema imovini na Kosovu i Metohiji. Nismo mi ni dovoljno bogati, ni ekonomski jaki da možemo tako neodgovorno, nonšalantno da se odnosimo i prema privatnoj i prema državnoj imovini. Dobro znamo da je država Srbija, odnosno bivša Jugoslavija 40 godina ulagala milijarde i milijarde u razvoj privrede, zdravstva, obrazovanja i celokupnog društva na prostoru Kosova i Metohije. Želim da istaknem da se u bescenje prodaju državna, odnosno društvena preduzeća. Želim da navedem samo tri primera iz mesta iz kojeg dolazim: primer "Amortizera", "Kosovke" i "Feronikla" u Glogovcu. Prethodno ministarstvo možda nije imalo dovoljno vremena i ništa nije uradilo po tom pitanju. Ono što se događa jeste da i ako se proda preduzeće deonice i određena sredstva dobijaju samo Albanci, a Srbi koji su radili 10, 20 ili 30 godina ostaju bez dinara. Kada se radi o tome, Ministarstvo se, a moram da kažem i Vlada, oglušuje. Koristeći ovu govornicu želim da vam kažem da se unazad pet godina, vezano za imovinu, a i u ostalim oblastima, nažalost ništa pozitivno ne događa; to po ko zna koji put prijavljujem ovde i ovo je razgovor gluvih, niko nema osećaja. Odgovorno moram da kažem – politika koju vodimo prema Kosovu i Metohiji je klasičan verbalizam i tvrdim da Kosovo ubrzano klizi ka nezavisnosti. Da tragedija bude veća, ovoga puta se to čini uz prisustvo međunarodnih mirovnih snaga, sa kojima ovih dana pregovaramo, dogovaramo i hoćemo da prihvatimo i da priznamo nešto što je nelegalno, odnosno da ga pretvorimo u legalno. Sve je ovo tema, gospodine. Ako vas ne interesuje imovina sa Kosova i Metohije, onda javno izađite i tom narodu kažite, tome što je preostao dole, da pokupe prnje i da napuste prostore Kosova i Metohije, jer oni više nemaju snage, taj narod je u psihičkoj krizi, da čuvaju i brane državu Srbiju na prostoru Kosova i Metohije. Eklatantan je primer oduzimanje i uništavanje uzurpirane imovine SPC, izgradnja kuća na srpskim crkvenim imanjima. Izađite ovde, gospodine, pa odgovorite. Ne mogu da predstavljaju Srbe oni koji nisu dobili ni 1%, a mi, država i određeni deo rukovodstva upravo to zagovara ovih dana ne bi li pokvarili odnose sa nekakvim grupama i komisijama. Želim da istaknem da je izvesna asocijacija pod imenom "Habitat" od preko 40 hiljada predmeta do sada rešila jedva oko hiljadu, što jasno ukazuje na zaključak da je imovina Srba na prostoru Kosova i Metohije, bukvalno rečeno, na ledini ili pod okriljem i vlasništvom Albanaca, uz zaštitu nazovimirovnjaka. Zato na kraju želim da istaknem i ukažem na ozbiljnost i težinu problema, uz zahtev da nadležni organi ovaj problem shvate najozbiljnije i ažurno pristupe njegovom rešavanju. Tu ne mislim samo na ovaj problem, nego na sve probleme vezane za Kosovo i Metohiju.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč? Ne. Po redosledu narodnih poslanika koji su se prijavili za reč u načelnom pretresu Predloga zakona prvi se za reč prijavio Milorad Belić, narodni poslanik iz poslaničke grupe SPO - Nova Srbija. Potom Dragor Hiber.
Dame i gospodo poslanici, posle usvajanja zakona kojim smo izjednačili prava boraca iz Drugog svetskog rata, mislimo na one borce koji su se borili protiv fašizma, smatram da je ovo drugi veoma značajan zakon, odnosno predlog zakona, koji će otkloniti velike istorijske nepravde, s obzirom da je svima nama poznato da su se ratni pobednici potrudili da posle Drugog svetskog rata obesprave veliki deo građana na ovim prostorima ili na prostorima bivše savezne države. Mislim da se ratni pobednici nisu samo starali da fizički uklone one koji su im predstavljali, kako su ih nazivali, reakciju, kulake, neprijatelje i tako dalje, nego su se potrudili svojski i da im oduzmu svu pokretnu i nepokretnu imovinu. Čini mi se da ima više od 50 zakona i zakonskih propisa kojima su oni to u stvari i uradili. Bezbroj je dokumenata po istorijskim arhivama, koji potvrđuju na koji način je to rađeno. Veoma često možete doći u situaciju da pročitate da u tom dokumentu vlast predlaže da se što više i što brže obavlja proces nacionalizacije, odnosno konfiskacije, kako se ne bi, posle izrečene kazne nekom od državnih neprijatelja, reakcije, kulaka ili ratnih zločinaca, svejedno, ti pravni uslovi promenili. Štampa i partijski bilteni su svakodnevno objavljivali čitave spiskove tih nesrećnika kojima je oduzeta imovina. Ali, nije oduzimana samo imovina u smislu nepokretne imovine – dakle, kuće, imanja, šume, po bilo kom osnovu, da li se radi o konfiskaciji, sekvestru, nacionalizaciji ili kasnije o onoj agrarnoj reformi, pa kolonizaciji – nego je oduzimano sve što se moglo pronaći u kući, čak možete naći i takve informacije i podatke u dokumentima koji nedvosmisleno potvrđuju ovo o čemu govorim, da su im oduzimane i poslednje šerpe ili inventar i tako dalje. To je ono što je istorijski nepobitno, što je fakat i, naravno, ova vlada sada ima veliku obavezu, i moralnu, bez obzira što je u našim političkim programima jedna od glavnih odrednica svakako bila i neprikosnovenost privatne svojine, odnosno zaštita ljudskih, političkih, građanskih prava. Ne radi se samo o toj pukoj predizbornoj ili marketinškoj priči ili o ispunjavanju programskih obećanja; radi se, pre svega, o potrebi ove vlade i ljudi koji čine ovu vladajuću većinu da se ispravi ta istorijska nepravda. Naravno, ima primedaba na površnost i čuli smo ovde i ozbiljne primedbe, ali i one koje bih svrstao samo u jednu ideološku matricu. Čini mi se da takav ton diskusije navodi na zaključak da se radi upravo o ljudima ili političkim partijama koje smatraju da ne treba ništa denacionalizovati, nego naprotiv, da bi još jednom trebalo izvršiti takav atak na privatnu imovinu. Mislim da je sasvim u redu što predlagač nije prejudicirao o kakvom obliku oduzimanja imovine se radi i što je upravo taj prvi član sasvim obuhvatio kompletno oduzimanje imovine bez pravične nadoknade. Takođe, možda je jedna od argumentovanih primedaba zbog čega to građani da rade preko određenih obrazaca i zbog čega je to veoma kratak rok – 30. jun iduće godine, s obzirom da pretpostaavljam da država koja je izvršila oduzimanje imovine ima podatke kome je oduzeto, šta je oduzeto i u kom obimu. Međutim, to evidentiranje je svakako neophodno, jer moramo znati kome je šta oduzeto, ko su naslednici, pod kakvim uslovom je oduzeto i naravno, ono što je veoma bitno, koliko je to opterećenje za državu prilikom vraćanja, restitucije ili denacionalizacije, zavisi kako će to već država budućim zakonskim predlozima, odnosno zakonima regulisati. Mislim da bi korisna primedba predlagaču bila da građanima vrlo transparentno objasni gde mogu sve te relevantne podatke i dokumenta pronaći. Na primer, u Arhivu Srbije, gde se nalaze dokumenta i fondovi kojima je regulisano oduzimanje imovine, po osnovu agrarne reforme, od 45 hektara naviše, odnosno u Arhivu Jugoslavije, gde postoji poseban Fond državne uprave narodnih dobara, kojim je takođe posle stavljanja pod sekvestar ili oduzimanja izvršeno nasilno oduzimanje imovine. Trebalo bi to objasniti. I, kada sam se već dotakao istorijske arhive, mislim da je neophodno, kada se radi o ona tri miliona, koliko je predviđena dotacija Republičkoj direkciji za imovinu, razmisliti i o adekvatnom opremanju, pre svega tehničkom opremom, tih istorijskih arhiva. Njih ima negde četrdesetak, ako računamo i teritoriju Kosova i Metohije i Vojvodine, a nadam se da još uvek računamo. Trebalo bi pre svega obezbediti sredstva za nabavku takozvanih fotokopirnih digitalnih aparata, jer je stanje tih dokumenata veoma loše, najčešće je tu vršen prepis ili su na neadekvatnom, tankom papiru i u značajnoj meri su oštećeni. Znači, prosto apelujem na predlagača da preko sredstava informisanja obavesti građane gde mogu pronaći te svoje podatke, ali isto tako da se izađe u susret ovim značajnim kulturnim ustanovama, koje ne samo što kubure sa prostorom i sa niskim primanjima, moram i to da kažem, nego je sada veliki udar upravo na arhive; naravno, deo dokumentacije nalazi se u sudovima, katastru i tako dalje. Završiću, u stvari, sa jednom konstatacijom, propustio sam da kažem – možda je trebalo razmisliti zašto je granica 9. mart 1945. godine, jer ima sasvim istorijskog i pravnog uporišta da ta granica bude pomerena i na 1941. godinu, pogotovo kada se radi o Sremu i činjenici da je tu bila endehazijska uprava i da značajan deo oduzete imovine posle toga, kako rekoh, ratni pobednici i nisu vratili onim pravim vlasnicima. Na kraju, poslanička grupa SPO-NS zaista očekuje da će posle ovog roka za prijavljivanje u proceduru ući i jedan set sveobuhvatnih i kvalitetnih zakona kojima će se regulisati cela ova materija.
Reč ima narodni poslanik Dragor Hiber, koji nije tu, pa Tomislav Nikolić, pa Slavoljub Matić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je sudbina zakona koji brani ministar čije ministarstvo ga nije pisalo i zato dolazimo do iskrenog priznanja gospodina ministra da nije oduševljen. Mislim da on uopšte nije zadovoljan ovim zakonom i da je ovde izneo nekoliko svojih ideja koje bi sigurno ugradio u zakon da je učestvovao u izradi ovog predloga. Imamo tu nesreću da govorimo o zakonu koji će uslediti posle ovog zakona. Mislim da niko od današnjih diskutanata nije spreman da se veže isključivo za ovaj predlog zakona zato što je to, u stvari, samo loš nagoveštaj jednog drugog zakona, koji će, po nama, isto tako biti loš, zato što se meša u nešto što je vreme prekrilo potpuno, u odnose koji su tako čvrsto stvoreni i utemeljeni da bi svako diranje u tu vrstu svojine bilo u stvari suprotno konsolidaciji prava svojine, za koje predlagač zakona kaže da će da bude obezbeđeno ovim i zakonom koji iza njega sledi. Međutim, ovde je zanimljivo i to da se radi o zakonima koji su doneti posle 9. marta 1945. godine. Ovde vidim bar dve političke stranke koje su na putu da iznevere ideologiju svojih preteča, i tu mislim na SPS i DS, zato što su njihove preteče donosile ove zakone. U posleratnoj Skupštini Grol i komunisti su donosili zakone koji su proizveli vlasništvo nad imovinom koje sada želite da ugrozite. Toliko o tome šta ko, koju i kakvu ideju nastavlja. Član 1. upućuje one koji će podneti prijavu kada imaju pravo, kada će steći po novom zakonu pravo, ali po kom osnovu im je oduzeta imovina, imaju li pravo da prijave oduzetu imovinu ili ne. Govori se o osvetnicima, ratnim pobednicima, a meni ovo takođe liči na osvetnički zakon, zato što zaboravljate, kada kažete da ćete vratiti konfiskovanu imovinu, da sada pretite pojedinim građanima Srbije ne samo važećim zakonom nego zakonom čiji je predlog u Skupštini Srbije i Crne Gore, a upućuje da će i ovde biti donet, zakonom kojim ćete konfiskovati imovinu lica optuženih pred Haškim tribunalom koja se ne predaju dobrovoljno. Onda će kroz godinu dve, pet, 10, 50 godina neko u nekoj ovakvoj skupštini da sedi i da kaže – prijavite imovinu koja vam je konfiskovana po zakonu o raspolaganju imovinom lica koja se nalaze na haškim optužnicama, a nisu se dobrovoljno predala, zato što i za tu imovinu ova vlast ne obezbeđuje nikakvu, ne pravičnu nego nikakvu naknadu. Ovaj zakon mi liči na Zakon o izboru narodnih poslanika kojim je omogućeno da se glasa u inostranstvu, efekti su bili nikakvi. Ovaj zakon liči na Zakon o izjednačavanju prava učesnika Drugog svetskog rata, prava četnika i partizana, efekti su nikakvi. Pitam one koji se pozivaju na ispravljanje te istorijske nepravde – koliko je četnika ostvarilo pravo na penziju i koliko će ih uopšte, po zakonu koji ste ovde u Skupštini usvojili, ostvariti pravo na bilo kakvu naknadu za svoje učestvovanje u ratu? Član 3 – fizička lica ili njihovi naslednici, odnosno pravni sledbenici podnose prijavu oduzete imovine. Prijava se podnosi Republičkoj direkciji za imovinu Srbije na obrascu koji ste već ovde odštampali, ali to me previše ne interesuje. Koja fizička lica stiču pravo da podnesu prijavu, da li samo državljani Srbije, da li državljani Srbije i Crne Gore, da li strani državljani? Da li se zakon bavio time, kada se već bavi obavezom da se imovina prijavi do juna 2006. godine? Šta će biti ako vam se do 2006. godine ne prijavi nijedan stranac, hoćete li moći...A zaista mislim da je ovo pravni presedan. Nije tačno, gospodine ministre, da ovaj zakon upućuje da će neka materija biti regulisana drugim zakonom; ovaj zakon upućuje kako će biti regulisana drugim zakonom. Velika je razlika između toga. Ne postoji zakon koji može da obaveže budućeg zakonodavca, tim pre što će do juna 2006. godine biti prijavljivanje imovine, pa će trajati godinu dana procena te imovine, pa ćete imati redovne izbore, ako ne bude vanrednih parlamentarnih izbora. Hoćete li moći da obavežete neki novi sastav Skupštine da uopšte donese takav zakon, a ako se usudi da ga donese, da ga donese tako što neće prvo da stavi van snage neke odredbe ovog zakona? Uvek kada je SRS imala prilike da se izjašnjava o ovakvom zakonu govorili smo da ne vidimo osnov, vremenski osnov, početni datum, dakle, od kog datuma vraćate imovinu. Vi ste ovde rekli 9. mart 1945. godine, a gospodin Aligrudić je govorio o 1944. godini, ali to ne piše u zakonu, a ja vas pitam kako ste došli do 9. marta 1945. godine. Zar nije posle Prvog svetskog rata bilo oduzimanja zemlje građanima Srbije, zar nije posle balkanskih ratova, zar nemaju Turci tapije na imovinu, skoro na celu teritoriju Srbije i te tapije čuvaju u svojim carskim arhivama? Da li je imovina folksdojčerima, Nemcima proteranim iz Srbije, oduzeta pre 9. marta 1945. godine ili posle? Posle. Da li su već dolazili, otkako vi u ove tri ili četiri godine nagoveštavate ovaj zakon, da obilaze kuće i imanja – jesu. Da li su zbog njih popravljene pruge kojima vozovi odavno ne idu kroz Vojvodinu – jesu, jesu. Da li tačno znaju gde je ko stanovao, ko živi u tim kućama danas? Vi, draga deco, vaši roditelji, neki od vas su se uselili u te kuće i prvi put videli neke delove nameštaja za koje nisu ni znali ni da postoje. Kako ćete vi to da vratite, kako ćete da menjate strukturu stanovništva, kako ćete da menjate kulturu, većinsku veroispovest, koliko ćete evropskih konvencija da prekršite ako se usudite da uđeteu ovako nešto? Idemo dalje, članovima 8. i 9. direktno obavezujete i vezujete ruke budućoj većini u Narodnoj skupštini kako taj budući predlog zakona mora da izgleda, pa kažete da ponošenje prijave oduzete imovine ne predstavlja zahtev za povraćaj, već uslov da se taj zahtev podnese u skladu sa posebnim zakonom. Ima li većeg besmisla? Uslov u skladu sa zakonom koji će biti donet. Vi možete da ispunjavate uslove samo iz postojećih zakona, a ne uslove iz zakona koji će možda biti doneti i možda biti doneti u tekstu koji je komparativan sa ovim tekstom, sa tekstom ovog zakona. Članovi 8. i član 9. direktno obavezuju novi zakon; stav 2: ″Zahtev za ostvarivanje prava po posebnom zakonu iz stava 1. ovog člana može se podneti samo ako je prijava oduzete imovine podneta u roku iz člana 6. ovog zakona.″ A onda i član 10. Mislim da ministar Parivodić nije video ovaj predlog zakona i nije došao danas da ga brani. Ne bi ovo vama prošlo, gospodine ministre, vi kažete ovako: ″Vraćanje oduzete imovine crkvama i verskim zajednicama urediće se posebnim zakonom.″ Pa, i vraćanje ove imovine urediće se posebnim zakonom. To je već nešto drugo. Vi sada upućujete da će biti dva zakona. Ako već piše da će vraćanje imovine biti uređeno posebnim zakonom, onda ne izdvajajte crkvu i verske zajednice. Sve što bude vraćeno biće vraćeno posebnim zakonom ili zakonima i posebnim zakonom može da znači više zakona. To znate i vi i pravnici koji se bave time. Ova prijava oduzete imovine je tako štura, rubrike koje ćemo morati da poštujemo su tako male, pa kaže: vrsta (stan, kuća, poslovni prostor, zemljište i drugo) i površina u metrima kvadratnim, opština, mesto, ulica, broj, katastarska opština, naziv, odnosno ime lica koje poseduje nepokretnost. Sada vas pitam, gospodine ministre, pošto ste samo tri miliona dinara predvideli u budžetu, i to dodatnih sredstava, pa mislim da zakon sa stanovišta Ustava nije usklađen, a šta ako se pojave stotine hiljada bivših vlasnika? Šta ako bude desetine, stotine hiljada prijava? Koja je to služba u Republičkoj direkciji za imovinu opremljena da to sve pregleda, da izvrši procenu imovine, svakog kvadrata? Kažete da će biti regulisano posebnim zakonom. Sve dok ne bude donet poseban zakon nećete moći da procenjujete vrednost imovine, jer će zakon da kaže da li je to vrednost na dan oduzimanja, da li je to današnja vrednost i kako će se proceniti ulaganja koja je neko imao u tu imovinu. Pričamo o fabrikama, ne samo o stanovima i o zaštićenim stanarima. Nisam siguran da je namera predlagača zakona da zakonom reguliše povraćaj imovine. Više mislim da je ovo priča, talasanje. Čuli ste da su neke druge države koje su ili na putu ili su primljene u Evropsku uniju izvršile restituciju imovine i sada da potrčimo i mi. Nisam siguran da ovo može da bude osnova i da je ovo uopšte potrebno za bilo koji zakon o povraćaju imovine. Napišite predlog zakona o vraćanju imovine koji će da sadrži sve ove članove, koji će da ima deo u kome se prijavljuje imovina, deo u kome se procenjuje i deo u kome će da piše kako će imovina da bude nadoknađena. Ovaj uvodni zakon nije ništa. Ovo posle može da bude uredba koja će da sledi iz zakona, uredba koju će da potpiše ministar, obrazac da potpiše ministar, a ne Republička direkcija za imovinu. Ovde je zakon već, kao svoj sastavni deo, predvideo obrazac prijave. Previše je primedaba na ovaj predlog zakona da bi to izgledalo zaista ozbiljno. Zato vas molim da još jednom razmislite. Očigledno je da će biti dosta onih koji nisu za ovaj predlog zakona. Mislim da i u konstituisanoj većini ima dosta poslanika koji znaju da je ovo neizvršivo, da je neizvodljivo. Onda bi trebalo iskreno da kažete onima koji traže nazad imovinu koja je oduzeta njihovim očevima, dedovima, po bilo kom osnovu, da li je to uopšte moguće ili nije. Što se nas tiče, nikada nećemo glasati za zakon kojim bi se promenili odnosi stečeni pre 60 godina, a i vas molim da obezbedite nekakvu pravnu sigurnost, da se ne desi da svaka promena vlasti poništava zakone i odnose stečene u vreme prethodne vlasti, jer onda nećete imati nijednog kupca, nijednog prodavca. Danas smo čuli od vas ili od nekog predstavnika vladajuće većine da će biti donet zakon koji sprečava promet između nekih nepokretnosti koje će biti predmet nekog posebnog zakona. Hoće li biti ubrzane prodaje te imovine? Šta će kupac dok ne bude donet zakon, šta će ovaj koji ima u rukama tu imovinu, vidi da ćete mu zabraniti promet, hteo bi da je proda; samo neobavešten kupac, koji ne zna da pripremate neki zakon, pojaviće se i kupiti tu imovinu. Šta će onda biti? Pitam vas iskreno, u postupku privatizacije prodali ste mnogo fabrika koje su oduzete posle 9. marta 1945. godine, da li ste i o tome razmišljali?
Reč ima narodni poslanik Slavoljub Matić, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo, spadam u grupu poslanika čiji je opis posla da se bavi upravo ovim temama, barem kroz članstvo u odborima koji tretiraju ovu temu. Mislim na Odbor za privatizaciju i Odbor za finansije. Moram da kažem da kao član ta dva odbora imam brojne kontakte, zajedno sa svojim kolegama, ne samo sa udruženjima koja se bave zaštitom privatne svojine i ligama koje pokušavaju da izvrše denacionalizaciju ili restituciju našeg društva što je moguće pre, već i sa brojnim građanima koji takođe imaju želju da se ovaj problem reši. U opisu mog posla svojevremeno je bio razgovor sa brojnim investitorima koji su takođe želeli sređenost u ovoj oblasti kako bi bili istinski investitori u jednoj uređenoj zemlji koja bi završila jedan veliki posao tako što bi brojne nepravde koje su činjene nakon ili tokom Drugog svetskog rata ispravila zakonom o restituciji, denacionalizaciji i pre toga zakonom o rehabilitaciji. Podsetiću takođe da je DSS krajem 2002. godine, da ispravim jednog od prethodnih govornika, podnela ovoj skupštini zakon o denacionalizaciji, koji je doživeo potvrdu od onih koji su ga čitali. Uz malo izmena i dopuna tog zakona mislim da bismo mogli da krenemo u ozbiljnu priču o denacionalizaciji ili restituciji, kako je kome draže. To bi, naravno, bio dobar uslov da nam se, uz jedan kvalitet više, dese preko potrebne investicije. Nažalost, mi dobijamo danas Predlog zakona koji je, a ja ću sada kao član Odbora za finansije da kažem, po meni, volšebnom brzinom ušao u skupštinsku proceduru. Iznenadio je mnoge poslanike, onemogućio ozbiljnu javnu raspravu i onemogućio čak podnošenje nekih mogućih amandmana koji će ispraviti nešto što u ovom zakonu ne valja, a sa druge strane i takvih amandmana koji neće sprečiti sprovođenje privatizacije u našem društvu, s obzirom da postoji jedan amandman koji bi stavio moratorijum na onu imovinu koja bi bila u nekom narednom periodu predmet privatizacije. Dakle, to su sve hendikepi ovog zakonskog predloga i mnogo više bih voleo, kao narodni poslanik, da ovde pred sobom imam pravog predlagača, mislim na ministra Dinkića, a ne gospodina Parivodića, koji ovde samo vrši dužnost predlagača i ima jednu vrlo neprijatnu dužnost, po meni. Ono što bi po meni bilo umesno, to je da možda dobar deo ovog zakona bude samo deo jednog ozbiljnog zakona o restituciji. Naravno da sama restitucija ili denacionalizacija obavezuje onoga ko to sprovodi da prvo popiše i vidi šta je potrebno denacionalizovati, kolika su sredstva potrebna. Čuo sam od ministra Dinkića na Odboru za privatizaciju o kojim se sumama radi. Od prethodne vlade, od pokojnog premijera Đinđića takođe smo mogli čuti o sumama između 16 i 60 milijardi evra. Cifre koje su se čule od ministra Dinkića na Odboru za privatizaciju kretale su se od 6 milijardi do čak, pomenuću ono što je sam ministar Dinkić možda lapsusom izgovorio, 600 milijardi evra. Znači, potrebno je evidentirati i mislim da je nepotrebno davati rokove, a posebno ako uzmemo u obzir da dobar deo naše dijaspore neće biti u mogućnosti da prijavi oduzetu imovinu do onog roka koji je ovde u zakonu propisan; mislim na rok 30. juni 2006. godine, po članu 6. Takođe, manjkavost je što se ovim zakonom tretira samo ona imovina koja je oduzeta nakon 9. marta 1945. godine, kada dobro znamo da se NDH prostirala i do Zemuna i da dobar deo imovine može na jedan volšeban način takođe da se izgubi. Takođe, ponoviću ono što je prethodnik rekao, po članu 3. prijavu oduzete imovine po odredbama ovog zakona podnose fizička lica kojima je imovina oduzeta primenom propisa iz člana 1. ovog zakona ili njihovi naslednici. Dakle, oni imaju prava podneti prijavu. Pazite sad, u članu 4: "Odredbe ovog zakona ne odnose se na ranije vlasnike ili njihove naslednike, odnosno pravne sledbenike kojima je zakonom ili međunarodnim ugovorom, odnosno sporazumom utvrđeno pravo na naknadu za oduzetu imovinu na teret inostrane države." Ovde se postavlja pitanje šta je sa folksdojčerima iz Vojvodine, šta je sa najmanje 30% vojvođanske imovine, da li oni imaju prava, da li je pokojni Josip Broz Tito sa Brantom načinio ugovor negde krajem sedamdesetih godina ili nije? Koliko mi znamo, nije. Naravno, bilo je tu i nevinih, ali može nam se desiti da evidentiraju i oni koji su činili brojna zlodela u ovom narodu. Dakle, sve su to pitanja koja moraju jednim ozbiljnijim zakonskim projektom da se regulišu. Naravno da smo mi juče načinili prvi korak koji će nas uvrstiti u krug evropskih zemalja i naravno da moramo osnovna načela da poštujemo. Želimo u Evropu, moramo da poštujemo evropska načela. Šteta je što se o ovome nije razmišljalo s početka devedesetih godina. Da smo tada razmišljali na sličan način, makar i na ovakav, možda i pogrešan način, manje bismo problema imali kada pričamo o Kosovu i Metohiji, kada pričamo o imovini naših ljudi u Hrvatskoj i BiH. Nažalost, nismo na vreme o tome razmišljali. Nikad nije kasno da o tome razmišljamo. Ono što je potrebno, to je zakon koji će biti primenjiv, koji će biti pravedan i koji će omogućiti da i oni koji dolaze u našu zemlju budu sigurni da ulaze u imovinu koja je apsolutno sređena. Šta se čuje od kritičara? Čuje se – zašto je potrebno da građani podnose prijavu, zar tu evidenciju ne poseduje država?Nažalost, moram da potvrdim, a mislim da će o tome reći ponešto i ministar, da naša država nema sređenu dokumentaciju o imovini, da je u mnogim opštinama apsolutni haos u imovinsko-pravnom sektoru, da nemate sređen katastar, ni ono što je zapisno u zemljoknjižnim sudovima. Dakle, nije moguće da sve to država uradi. Možda je u Vojvodini stanje sređenije. Verujte, što južnije, to tužnije. Dakle, potrebno je da građani sarađuju sa svojom državom kako bi znali o kojoj se imovini radi. Čini mi se da ovde postoje dva pravca: ili da se ovaj zakon povuče ili da od predlagača - Republičke vlade čujemo jedno jasno obećanje da će se, u što je moguće kraćem roku, ovde doneti zakon ili predlog zakona koji će sva ova pitanja regulisati. Predlažem da Republička vlada ozbiljno razmotri predlog zakona koji je DSS podnela Skupštini krajem 2002. godine. Od tog zakonskog projekta je krenuo i Odbor za privatizaciju. Poslanici iz različitih stranaka su voljni da od tog zakona i još nekih zakonskih projekata pokrenemo na pravi način pitanje restitucije i denacionalizacije, naravno, uz prethodno regulisanje pitanja rehabilitacije.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Stamenković, a neka se pripremi narodni poslanik Boško Ristić, ali ne znam da li će biti danas vremena, zavisi od vremena koje potroši gospodin Stamenković.
Uvaženi predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, čestitam vam svima potpisanu Studiju o izvodljivosti i početak procesa stabilizacije i pridruživanja, a u tom procesu ćemo verovatno malo drugačije, pa i o ovom zakonu, razmišljati. Malopre ste čuli gospodina Matića. Nažalost, i ja moram da kažem, kao i gospodin ministar, da sa mnogim rešenjima iz ovog zakona nisam zadovoljan. I, da je ovaj zakon trebalo da prođe kroz Odbor za privatizaciju, bio bi žestoko kritikovan i verovatno ne bi prošao. Pripadam stranci koja se oduvek zalagala da se privatizacija ne može završiti pre izvršene denacionalizacije. Ne može se multiplicirati nepravda koja je u ovom društvu prisutna, evo, već 60 godina. Na ovaj način ova vlada preuzima na sebe nasledstvo tog nasleđenog prokletstva neizvršene denacionalizacije. Ovim načinom se to ne rešava. Svi mi koji se bavimo pitanjima evropskih integracija znamo da ćemo veoma brzo u procesu stabilizacije i pridruživanja u onoj agendi usaglašavati veliki broj pitanja; znate li da među prva tri spadaju ljudska prava, a pravo na imovinu je jedno od osnovnih ljudskih prava. Mi ćemo u vezi sa tim morati najverovatnije do kraja ove godine da usvojimo i zakon o denacionalizaciji. Ovaj zakon bi za mene, čak i ovakav, mogao da bude prihvatljiv, ali kao prva faza u okviru zakona o denacionalizaciji, odnosno povraćaju, i to samo u jednom delu. Neozbiljna je država koja priznaje da nema nikakvu evidenciju o tome što je ta ista država radila, bez obzira što je to bilo pre pet, šest decenija, jer mi smo pravni sledbenici svih onih država koje su bile ispred nas. Ako znamo na osnovu kojih zakona, imamo u nekoliko predloga popis zakona na osnovu kojih je oduzimana imovina, onda imamo pristup preko sudskih arhiva i mogli smo da formiramo jedan pregled oduzete imovine, a da onda priznamo građanima – objavljujemo pregled svega onoga što je oduzimano, a za nedostajući deo (jer ga ima, znamo da su u Vojvodini cepane zemljišne knjige, da su spaljivani delovi arhiva) potrebno je prijavljivanje onih koji se ne nalaze na tom spisku. To bi bilo mnogo čestitije od jednog ovakvog predloga koji je pred nama. S obzirom da mi imamo u Ministarstvu i Odeljenje za povraćaj imovine i ovde prisutnog gospodina Želimira Žunića, koji je načelnik Odeljenja, nažalost, moram da kažem da ako je to odeljenje napravilo samo ovaj predlog zakona nije zaradilo ni za vodu, a kamoli za so i hleb. Od tog odeljenja sam očekivao da napravi popis oduzete imovine i da već usaglašava predlog zakona o denacionalizaciji. Takvih predloga, da vas podsetim, samo ja pred sobom imam veliki broj, od kojih su neki čak i od vlasti. Evo ga prvi preda mnom, iz avgusta 2001. godine – zakon o povraćaju imovine i obeštećenju, Ministarstva pravde i lokalne samouprave. Pokušaj je bio i od prethodne vlasti; predlog DSS-a iz 2002. godine. Imamo čitav niz predloga grupa građana. Konkretno, šta zameram ovom zakonu? Prvo, vremensku odrednicu – 9. mart 1945. godine. Zašto? Čuli ste i od gospodina Matića, i NDH i ustaše su po Sremu otimale imovinu, a komunistima je to odgovaralo i nisu vratili. Nasleđujemo greh. Mnogo su pošteniji predlozi, kao što je predlog DSS-a, pa čak i one prethodne vlade, u kojima se uopšte ne postavlja vremenska odrednica, nego se samo popisuju zakoni na osnovu kojih je oduzeta imovina. To je mnogo čestitije od ovakvog preseka. A šta sa onom imovinom koja je oduzeta pre 9. marta 1945. godine itd? Član 9, po meni, može ovoj državi samo da donese velike troškove. Zbog čega? Ovim zakonom se ne može oduzeti pravo na imovinu, a član 9. kaže da onaj ko se nije prijavio u određenom roku nema prava da se pojavi sa zahtevom. Šta to znači? To znači, ako zakon o denacionalizaciji preuzme odredbe ovog zakona da se ovim zakonom oduzima pravo na imovinu, da će svaki takav slučaj pasti u Strazburu, i to uz ogromne troškove za državu, to vam garantujem, jer znam kako međunarodni sud u Strazburu reaguje. Prema tome, da skratim, naša partija pokušavala je i u prethodnom mandatu da izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji u članu 3, koji definiše predmet privatizacije, izuzme oduzetu imovinu iz prodaje sad, jer je to više nemoguće. Jednom sam ovde rekao da se u poslednjoj trećini utakmice ne menjaju pravila igre. Zaustavili bismo proces privatizacije ako bismo dirali po tom zakonu. Međutim, ne znači da svu onu nepravdu koja je u prethodnim decenijama činjena i nagomilavana ne treba ispravljati. Privatizacija dodiruje deo imovine, a to je ona imovina koja je inkorporirana društvenim preduzećima. Mnogo je imovine koja nije obuhvaćena i neće biti prodata po tom zakonu. Neka tu i novčano obeštetimo, a ima mnogo imovine koja se može vratiti i u fizičkom obliku. Samo još jednom da kažem, pojavile su se ideje, između ostalog i ovde spomenute, o nekom realnom ekonomskom modelu. O tome je govorio u prethodnom mandatu i tadašnji ministar Đelić kada je rekao doslovce – nemojte da prethodni vlasnici kojima je imovina oduzeta očekuju da će se naglo obogatiti, dobiće deo. Šta to znači? Gospodo, ili jesmo ili nismo pravični, ne može devojka da bude pomalo trudna. Šta to znači? Čak i ako bismo ovim zakonom odredili vrednost oduzete imovine, pa utvrdimo da je to 60 milijardi, onda kažemo – možemo da vratimo samo šest. To nije dobro rešenje. Neka to bude jedan način, koji god hoćete, pa neka to budu vrednosni papiri koje će naši praunuci nasleđivati, ali ako se imovina vraća mora se vratiti u realnom obliku. Prema tome, da završim, kao član poslaničke grupe poštovaću demokratsku većinu i odluku koju je donela. U suštini, mislim da ovaj zakon nije dobro rešenje.
Hvala vama. Nemamo više vremena za današnji rad. Sutra će prvi na redu biti narodni poslanik Boško Ristić, a potom narodni poslanik Nikola Milošević. Završavamo danas i nastavljamo sutra u 10,00 časova. Hvala vam.