Statsråd Anne Enger Lahnstein la fram 2 kgl. proposisjonar[[sjå under Referat]]
Forslagsstillerne tar til orde for en egen forskrift som skal fastsette regler for kommunenes kostnader ved beregning av investeringer, drift og vedlikehold på vann- og avløpssektoren. Det pekes på at det bør opprettes en uavhengig kontrollfunksjon, og at revisjonsordningen må bli bedre. Videre vil forslagsstillerne åpne for større adgang for forbrukerne til å påklage gebyrfastsettelsen. Forslagsstillerne mener også at den enkelte kommune bør kunne avvike fra loven hvis denne får virkninger som blir urimelig tyngende for abonnentene. Når flertallet i komiteen velger å avvise forslaget, er det fordi en mener at det meste allerede er ivaretatt, eller blir ivaretatt gjennom den pågående revisjonen av forskriften. Det er lett å finne eksempler på uheldige enkelttilfeller med eksisterende forskrifter. Flertallet mener likevel at det er praktiseringen som i disse tilfellene er for dårlig. Kommunene kunne benytte loven i større utstrekning når det gjelder klage, fritak for abonnentene o.l. Store deler av vannledningsnettet i norske byer og tettsteder er svært gammelt. Det stammer for en stor del fra begynnelsen av århundret, og oppfyller ikke moderne krav til sikkerhet for å framskaffe hygienisk betryggende og tilstrekkelig vann. I løpet av neste tiår må store deler av nettet legges om, med store kostnader som konsekvens. For å klare dette må kommunene ha anledning til å ta gebyr som dekker kostnadene. De må også ha stor frihet til å løse oppgavene på forskjellige måter. Komiteen ønsker ikke å avgrense den kommunale friheten i dette spørsmålet. I brev fra Miljøverndepartementet til energi- og miljøkomiteen, datert den 12. januar i år, viser departementet til at det arbeides med revisjon av gjeldende forskrift for kommunale vann- og avgiftsgebyrer. Noen av endringene i representantene Hedstrøms og Solholms forslag er allerede ivaretatt i den reviderte forskriften. En gruppe organisasjoner, deriblant Forbrukerrådet, NHO og Norsk vann- og avløpsverkforening, har i fellesskap kommet med endringsforslag som vil kunne gi bedre samsvar mellom det tjenesten koster, og det brukeren skal betale. En todelt gebyrmodell er en del av dette. Når det gjelder den foreslåtte endringen i plan- og bygningsloven § 65, der forslaget innebærer at kommunen i noen tilfeller ikke kan kreve tilknytning til offentlig anlegg, viser komiteens flertall til brev fra Kommunal- og regionaldepartementet, der det redegjøres for disse problemstillingene. Paragraf 65 inneholder allerede en skjønnsmessig adgang for kommunene til å unnta bygninger og eiendommer fra tilknytningsplikt. Vi ser ingen grunn til å forsterke dette. En for vid aksept av private anlegg kan medføre at utgiftene for opparbeiding av offentlige anlegg blir store for dem som knytter seg til anleggene.
Det er i dag stor ulikhet fra kommune til kommune når det gjelder fastsettelse av gebyr for vann- og kloakkavgifter. Dette fører i mange tilfeller til forskjellsbehandling og stor urimelighet for enkeltpersoner. Det har sin bakgrunn i at lov om kom munale vann- og kloakkavgifter gir kommunene stor frihet til selv å fastsette gebyrene på dette området. Videre regulerer plan- og bygningsloven § 65 krav om tilkobling til offentlig vannledning. Dette kan også virke klart urimelig for mange. Vi har sett eksempler på at enkelte som er tilknyttet privat vannverk med bedre vannkvalitet enn det offentlige, blir tvunget til å knytte seg til det offentlige vannverk med dårligere vannkvalitet. Dette skjer spesielt ved eiendomsoverdragelser. Dokument nr. 8-forslaget som i dag behandles, slår fast hovedprinsippene bak de nåværende regler, der intensjonen skal være at forbrukerne av fast eiendom fortsatt fullt ut skal dekke alle kostnadene i forbindelse med offentlige vann- og kloakkanlegg. Formålet med endringene er å fjerne de urimeligheter bestemmelsene har gitt grunnlag for. Undersøkelser har vist at de kommunale gebyrer har økt kraftig de senere år, og konfliktene som følge av dette har også vært økende. Vann- og kloakktjenestene skal være selvfinansierende og ikke en kommunal inntektskilde, slik det dessverre er i enkelte kommuner i dag. Prinsippet om selvkost skal hindre kommunene i å overprise sine tjenester, slik at de ikke gis anledning til å subsidiere andre deler av kommunens drift. Dokument nr. 8-forslaget tar også til orde for at de kommuner som ønsker det, kan fjerne tilknytningsavgiften, slik at kommunene fullt ut kan dekke sine utgifter over årsavgiften. Det bør videre settes klare retningslinjer for fastsettelsen av gebyrene, og regelverket bør gi abonnentene bedre vern enn i dag, slik at også forskjellene fra kommune til kommune kan bli mindre. Det er riktig som departementet hevder i sitt brev av 12. januar, at deler av lovforslaget er gjeldende rett ved at de er tatt inn i forskriftene til loven. Det er også positivt at departementet for tiden arbeider med å revidere gjeldende forskrift om kommunale vann- og avløps gebyr. Jeg vil likevel påpeke at selv med de forskriftsendringene departementet viser til, vil det være viktig å foreta de foreslåtte lovendringer, slik at vi i fremtiden kan oppnå et bedre og mer langsiktig forbrukervern samt at lovendringsforslagene vil hindre at kommunene tvinger innbyggerne til å gå over fra et privat vannverk til et offentlig vannverk ved eiendomsoverdragelse. Jeg er imidlertid både forbauset og skuffet over at Fremskrittspartiet ble stående alene om forslaget i komiteen. Dette skal bli interessant, ikke minst med tanke på den kommende kommunevalgkampen. Jeg vil med dette ta opp forslag nr. 1, på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget er tatt inn på sidene 4 og 5 i innstillingen.
Øyvind Vaksdal har teke opp det forslaget han refererte til.
Bare noen korte merknader fra Høyres side. Vi mener at forslagsstillerne reiser både interessante og viktige problemstillinger. Vi mener imidlertid at forslaget trenger en grundigere utredning og bør være gjenstand for en mer omfattende høringsrunde enn det komiteen har hatt anledning til. Vi vil derfor be departementet om å se på intensjonene bak forslaget og legge forslaget ut til en større høring, hvor både kommunene og representanter for forbrukerne, dvs. abonnentene, er representert. Vaksdal peker selv på en viktig problemstilling. Han sier at kommunene har stor frihet på dette området. For Høyre er det et viktig poeng at kommunene skal ha stor frihet generelt. Det dreier seg om tilliten til det kommunale selvstyret, og jeg er helt enig med representanten Vaksdal i at det vil kunne bli en viktig sak i den kommende valgkamp. Ellers er det bred støtte for det prinsipp at kommunal avgiftsbelegging skal være til selvkost. Det er imidlertid ingen plikt for kommunene til å drive effektivt, og derfor ønsker Høyre at departementet også ser på om det bør innføres en anbudsplikt for avgiftsbelegging av kommunale tjenester, slik at man sikrer at innbyggerne får tjenesten til en så lav pris som mulig. Helt til slutt: Det er et moment i forslaget som vi mener vil kunne være problematisk, og det er forslaget om å fjerne tilknytningsavgiften og dytte hele kostnaden over på årsavgiften. Det ville i så fall bety at de som allerede har betalt tilknytningsavgift, vil få en høyere årsavgift, og da innfører man en ny urettferdighet i systemet. Vår oppsummering er at vi vil be departementet å se nærmere på dette, og derfor ønsker vi at forslaget skal vedlegges protokollen, og ikke avvises, slik flertallet legger opp til. Jeg tar herved opp forslaget fra Høyre.
Representanten Jan Tore Sanner har teke opp det forslaget han refererte til. Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 1.[[Votering, sjå side 241]]
Etter ynske frå familie-, kultur og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 45 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 10 minutt og dei andre gruppene 5 minutt kvar. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje blir gjeve høve til replikkar etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Odelstinget skal i dag behandle endringer i åndsverkloven. Disse endringer har utgangspunkt i EU-direktiv om rettslig vern av databaser. La det være sagt med en gang: Dette er en tung og vanskelig materie. Men med framveksten av Internett og grenseløs telekommunikasjon er dette allikevel en meget viktig sak som har perspektiver for framtiden. Komiteen slutter seg enstemmig til lovendringsforslagene. Disse dreier seg i hovedsak om å modernisere loven slik at også databaser og dataprogrammer blir omfattet av åndsverkloven. Når det gjelder merknadene til saken, har komiteens medlemmer stort sett sammenfallende meninger. Det blir slått fast at den raske teknologiske utvikling gjør det helt nødvendig å tilpasse åndsverk loven til dagens virkelighet, fordi databaser kan være svært verdifulle produkter i dagens informasjonssamfunn. Den teknologiske utvikling på dette området går så fort at departementet må foreta en løpende vurdering av behovet for lovendring. Vernet for databaser må hele tiden balanseres mot samfunnets åpenbare krav om tilgang til informasjon. Komiteen har videre merket seg at rettighetshaverorganisasjonene har reagert på departementets fortolkning av gjeldende norsk rett når det gjelder rekkevidden av eneretten etter åndsverkloven § 2. Striden gjelder de betingelser som skal foreligge for at man kan snakke om et eksemplar av et verk som opphavsmannen har rettigheter over. Departementet snakker om mellomlagringer som utgjør et nødvendig, men sideordnet ledd i en transport av data for f.eks. skjermvisning, og at dette etter departementets oppfatning normalt er av en slik flyktig karakter at det ikke alltid vil utgjøre et eksemplar i opphavsrettslig forstand. Dette kan bety at dersom man henter opp et dokument på skjerm fra Internett, skjer en såkalt flyktig fiksering, eller en efemer mellomlagring, som noen også kaller det. Rettighetshaverorganisasjonene mener at departementet foretar en unødvendig innskrenkning i eneretten ved å si at fikseringen må ha en viss varighet og selvstendighet for å være en enerettshandling etter § 2. En samlet komite understreker viktigheten av å opprettholde en balanse mellom rettighetshavernes og brukernes interesser også i en digital tidsalder. Det må ikke lovgis på en måte som kan gjøre brukeren ansvarlig for brudd på opphavsretten ved den midlertidige lagring som skjer ved surfing på Internett. Men dersom noen gjør videre bruk av et midlertidig eksemplar, f.eks. i kommersielt øyemed, vil det stille seg annerledes. Høyre har i merknadene valgt å ikke ta stilling til departementets vurdering av begrensninger i eneretten. Vi mener dette er for tidlig og viser i den forbindelse til det omfattende arbeidet som pågår i EU med et nytt direktiv om enerett, eller copyright, som det heter på «nynorsk ». Dette arbeidet har i det siste blitt kraftig aktualisert gjennom den raske utviklingen av nye lagringsmedier for Internett, som MP3 og den norskutviklede Fast Search & Transfer, som er verktøy for å laste ned lydfiler fra Internett med tilnærmet CD-lydkvalitet. Platebransjen er naturligvis bekymret for denne utviklingen. Internett er åpenbart en trussel mot denne bransjen, samtidig som det er et utmerket medium for tilgjengeliggjøring av informasjon og musikk. I dette bildet kommer arbeidet med EU-direktivet om copyright inn. Høyre vil avvente dette før vi tar stilling til vanskelige spørsmål om opphavsretten, og vi finner det underlig at flertallet ikke har den nødvendige tålmodighet til å vente. Hensynet til brukerne står vi jo samlet bak, men det må være legitimt å forsøke å få en avklaring på vanskelige spørsmål knyttet til enerettsbegrepet, før man konkluderer. Dette er en komplisert lov, med en komplisert begrepsbruk. Det er imidlertid en lov som er viktig for skaperne av åndsverker, samtidig som loven er viktig for brukerne av databaser og Internett-informasjon. Vi slutter oss til lovendringene, men vil samtidig understreke sterkt at den teknologiske utvikling hele tiden må følges nøye for at vi som lovgivere skal ha den minste mulighet til å henge med.
Åndsverkloven er vel noe av det mest kompliserte lovverket som finnes. Når vi i tillegg skal inn og regulere Internett, sier det seg selv at noen hver får problemer med å hanskes med de kompliserte termene i loven, og når de juristene som sitter i lovutvalget, på toppen av det hele ikke klarer å bli enige seg imellom, sier det seg også selv at de juridiske sidene av dette er særdeles kompliserte. Det som etter min oppfatning er litt merkelig i denne saken, er at den politiske konstellasjonen Høyre og Fremskrittspartiet er – stikk i strid med den virkeligheten som prøves skapt ellers – blant de mest reguleringsivrige, mens sentrum og venstresiden ønsker litt mindre reguleringer. Jeg skal konsentrere meg om det ene omstridte punktet, om vi i dag skal ta stilling til departementets fortolkninger av eneretten, eller om vi skal avvente en beslutning i EU. I det ligger det selvsagt at vi risikerer å få denne saken til behandling på nytt i løpet av få år. Vi har altså ulike oppfatninger av når det skjer en eksemplarfremstilling. Flertallet har endt opp med å støtte Regjeringen, mens mindretallet velger å avvente et standpunkt fra EU. Et av Regjeringens argumenter for å tillate at det skjer midlertidige lagringer uten at dette er å anse som en eksemplarfremstilling, har vært et nordisk felles løp for å påvirke EU. La meg presisere at det ikke har vært et viktig argument for Arbeiderpartiet. Derimot har hensynet til brukerne veid tungt: Vi vil både unngå at en skal bli kriminell uten å være klar over det, og ha et funksjonelt nett der hastigheten faktisk påvirkes av om det finnes såkalte proxy-servere, eller om de må skrus av. Når det er sagt, er det ikke Arbeiderpartiets hensikt å gjøre rettighetshaverne rettsløse i forhold til det som skjer på nettet. Derfor er det grunn til å understreke at det ikke er fastsatt noen varighet i forhold til når lagring er flyktig, eller det er et eksemplar som vil utløse noen form for vederlagsplikt – med Internetts muligheter vil det også være rimelig absurd å gjøre det. Derimot er det bruken av midlertidige lagringer som avgjør når det er å regne som en eksemplarfremstilling og utløser vederlagsplikt, som Arbeiderpartiet legger til grunn i denne saken. Dermed mener vi at rettighetshavernes interesser ivaretas, samtidig som vi unngår at brukerne blir skadelidende. Til slutt vil jeg legge til at jeg er sterkt bekymret for utviklingen innenfor enkelte kulturområder; spesielt på musikkområdet er det store utfordringer dersom vi har som mål å holde oss med egne artister – uten at de nødvendigvis skal være statlig lønnet. Løsningen ligger ikke – det er jeg helt sikker på – i det forslaget vi behandler i dag, men derimot i en systematisk satsing på artistene både økonomisk og juridisk.
Fremskrittspartiet støtter i hovedsak forslagene til endring på det grunnlag at Fremskrittspartiet sterkt vil presisere at rettighetshavernes interesser må ivaretas. Fremskrittspartiet registrerer at den raske utvikling som skjer på dette området, gjør at man må være observant og jobbe for å få flest mulig like regler innenfor EØS-området så snart som mulig – dette selvfølgelig fordi databaser og utveksling av data ikke stopper ved landegrensene. Som konklusjon er Fremskrittspartiet rimelig fornøyd med Ot.prp. nr. 85, og vil fortsatt jobbe for at rettighetshavernes stilling ikke blir redusert, men styrket. Fremskrittspartiet vil på denne bakgrunn vente til EUs direktiv om eneretten foreligger til behandling.
De foreslåtte endringene i åndsverkloven som i dag foreligger til behandling, er ikke omfattende, men likevel nødvendige og viktige oppdateringer som følge av den tekniske utviklingen. Proposisjonen er en direkte oppfølging av EU-direktivet om rettslig vern av databaser, hvor det tas sikte på harmonisering av nivåene for vern av databaser innenfor de landene som er knyttet til det indre marked. Norsk lovgivning har allerede et utstrakt immaterialrettslig vern for databaser. Departementet har derfor funnet det tilfredsstillende å foreslå kun begrensede lovendringer for å bringe den i samsvar med tilsvarende bestemmelser i hele EØS-området. Fra sentrumspartienes side konstaterer vi at det er tverrpolitisk enighet om de foreslåtte lovendringene i proposisjonen, og det skulle derfor ikke ligge an til noen videre debatt om dette. Jeg vil nøye meg med en kort bemerkning knyttet til den smule uenighet som har vært i komiteen i forbindelse med denne proposisjonen. Det dreier seg om hvorvidt Stortinget skal gi sin støtte til den linjen Norge har fulgt i forhandlingene om opphavsrettslig vern av såkalt flyktige eller midlertidige eksemplarer. Som kjent var dette et viktig tema under diplomatkonferansen i regi av verdens organisasjonen for opphavsrett i 1996. Den samme problemstillingen diskuteres for tiden også i Europa, innenfor EU. Norge har i denne sammenhengen – sammen med andre nordiske land – gått imot forslaget om opphavsrettslig vern av såkalt flyktige eller midlertidige eksemplarer. Det har spesielt dreid seg om å opprettholde en viktig balanse mellom rettighetshavernes og brukernes interesser også innenfor det digitale området. Norge har vært opptatt av å sikre ivaretakelsen av rettighetshavernes rettigheter også i digitale medier, men uten at dette samtidig gjør forholdene for risikofylte for brukerne. Opphavsretten bør ikke lovfestes på en slik måte at brukerne gjøres ansvarlig for brudd på opphavsretten ved en midlertidig lagring, som skjer når en f.eks. surfer på Internett. Et helt annet spørsmål vil det være dersom materialet lagres utover det som er nødvendig for denne typen bruk, eller det gjøres videre bruk av midlertidig lagrede eksemplarer. Da vil opphavsretten umiddelbart kunne bli gjort gjeldende. Flertallet har gitt sin støtte til den linjen Norge har ført i forhandlingene om dette punktet, og i dag vet vi ennå ikke hva resultatet blir. Det vil være svært ønskelig å finne en felles holdning som ikke bare ivaretar rettighetshavernes interesser, men også tar et rimelig og nødvendig hensyn til brukernes behov. Samtidig er det grunn til å gi honnør for norske myndigheters pådriverrolle også på dette området. Jeg viser for øvrig til de merknader som vi er med på i innstillingen.
Som flere har vært inne på, er dette en oppfølging av et EU-direktiv og en endring i åndsverkloven. Det er også, som flere har sagt, en komplisert sak. Jeg er glad for å kunne konstatere at komiteen enstemmig har gitt sin tilslutning til lovendringsforslagene, og jeg har merket meg at komiteen understreker viktigheten av både å beskytte rettighetshaverne og å opprettholde balansen mellom rettighetshavernes og brukernes interesser også i en digital tid. Jeg vil gjerne få lov til å nevne i denne sammenheng at det på opphavsrettsområdet er og i mange år har vært et utstrakt nordisk samarbeid med stor rettsenhet. Denne nordiske rettsenheten er en stor fordel når opphavsretten i større og større grad er gjenstand for internasjonal regulering og man ønsker gjennomslag for viktige prinsipper for balansering av rettigheter mot samfunnsmessige bruker behov og for valg av løsninger når enerettigheter skal harmoniseres internasjonalt. Et eksempel er at den særnordiske katalogregelen nettopp har vært mønster for EUs databasevern i direktivet. Vår tid er preget av mange nye muligheter som har åpnet seg ved utviklingen av den digitale teknologien. Det gir også store utfordringer for opphavsretten. Problemstillinger som er knyttet til digital teknologis muligheter, er også utpreget grenseløse, og aktiviteten foregår uhindret av nasjonale grenser og jurisdiksjoner. Nettopp derfor er det så viktig at det arbeides internasjonalt med disse spørsmål. Det er allerede vedtatt traktater i regi av verdensorganisasjonen for opphavsrettigheter under FN-systemet, WIPO, samtidig som det arbeides med nye avtaler, bl.a. om vern av databaser, og EU arbeider for tiden med et direktivforslag om opphavsrett i informasjonssamfunnet. Jeg tror derfor ganske sikkert at denne forsamling om ikke så altfor lenge igjen vil bli presentert for lovforslag som berører opphavsrettsområdet.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Jeg har bare lyst til å komme med en liten presisering i forhold til innlegget fra representanten Alstad. Han sa at Høyre og Fremskrittspartiet har inntatt en mer reguleringsvillig linje. Det gjelder i hvert fall ikke for Høyres del. Høyre sier i innstillingen at vi ikke ønsker å ta stilling til departementets vurdering i forhold til begrensning av eneretten nå. Når det gjelder Fremskrittspartiet, har også jeg merket meg at de inntar en mer reguleringsvennlig linje ved å si at de ønsker å styrke opphavsrettsorganisasjonenes enerett. Det er en mer reguleringsvennlig linje, og den har vi ikke gitt vår tilslutning. Vi ønsker å avvente behandlingen av EU- direktivet om copyright, for så å ta utgangspunkt i det når vi skal behandle denne saken videre. Jeg vil understreke at jeg i mitt innlegg la stor vekt på at hensynet til brukerne må veie tungt, og at vi for så vidt slutter oss til det som komiteen og departementet har lagt opp til når det gjelder det. Vi vil derimot avvente behandlingen av copyright-direktivet før vi tar endelig stilling til spørsmål om eksemplarfremstilling av midlertidige eksemplarer og flyktige fikseringer, eller efemere mellomlagringer, som det også heter.
Jeg skjønner godt at Høyres representant ble bekymret over min framstilling av hans parti som mer reguleringsivrig og samtidig mindre bruker vennlig, når man faktisk velger å ikke ta stilling til spørsmålet som drøftes, i motsetning til Fremskrittspartiet, som understreker det i innstillingen. Det forandrer likevel ikke på det faktum at det foregår en prosess innenfor EU som det faktisk er muligheter for å tilpasse seg ut fra det synet som Arbeiderpartiet og sentrumspartiene står sammen om i denne saken, og som vil vektlegge brukerne mer enn det som ser ut til å være en rådende oppfatning innenfor EU-systemet. Vi kjenner jo alle til at EU-parlamentet allerede har drøftet saken og fattet et vedtak. Dersom Høyre hadde vært opptatt av å være mindre reguleringsivrig og samtidig mer brukervennlig, så hadde man nok gått på det som er flertallets innstilling i dag. – Men det var mer som et paradoks. Det viktige i denne saken er at vi ivaretar både brukernes og rettighetshavernes interesser. Og jeg tror at med det opplegget som flertallet i dag går inn for, vil rettighetshavernes interesser bli godt nok ivaretatt, selv om det ikke automatisk utløser vederlagsplikt dersom det skjer en midlertidig fiksering.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 2.[[Votering, sjå side 242]]
Det er mange som har sett fram til ny skattelov og opprydding av bestemmelsene, og da spesielt de som bruker lovteksten. Departementet synes å ha gjort et grundig forarbeid, hvor det er tatt omfattende hensyn til merknader og innspill. Finansministeren har i oppfølgingen overfor Stortinget fulgt opp denne gode linjen med omfattende, ret t tidige svar på spørsmål som har vært oversendt fra komiteen. La meg si et par ord om skattens historie, som praktisk talt er like lang som samfunnets. Vi kjenner til et mylder av former for middelalderens tiende, som vel nærmest var bruttoskatter. I vår såkalt moderne tid kjenner vi til inntektsskatter fra tiden omkring napoleonskrigene. Vi kjenner spesielt til at England utskrev inntektsskatter for å finansiere sine kriger. I Norge har vi hatt sammenhengende statsskatt på inntekt først fra 1892. I mellomtiden var imidlertid inntektsskatt til kommuner vel etablert. De første generelle lover om dette er fra 1892. De lovene hadde sine forløpere i inntektsskatten for spesielle formål, jeg nevner da særlig skoleskatt og fattigskatt. Skattedebatten mot slutten av 1870-årene ble drevet fram av sviktende tollinntekter som følge av konjunkturnedgangen i Norge – en refleks av depresjonen i inter nasjonal økonomi. Historikerne skriver at den norske stat på den tiden var midt oppe i en realisering av et omfattende utbyggingsprogram i samferdselssektoren. Gode tider i første halvdel av 1870-tallet hadde ført til vedtak om fortsatt jernbaneutbygging, finansiert ved lån fra utlandet. Den 29. september 1899 nedsatte Finansdepartementet en komite til revisjon av skattelovgivningen, spesielt til utredning av spørsmålet om innføring av et nytt ligningssystem med tvungen selvangivelse som grunnlag. Den 21. mars 1911 avgav komiteen sin innstilling, odelsting og lagting holdt sine møter, hvoretter de vedtatte, nye lover ble sanksjonert den 18. august 1911. Indu strisamfunnet vokste fram. Behovet for offentlig aktivitet økte og dermed spørsmålet om hvordan man bidrog til fellesskapet. Skattesystemet var kommet inn i den politiske debatten som et av de aller viktigste utjevnings instrumentene. Skulle en trekke fram noen av overskriftene fra de siste årenes skattereformer, er det bredere skattefundamenter og lavere skattesatser. Skattereformen av 1992 bygger på dette prinsippet. Det har over lang tid blitt mer og mer klart at den nær hundre år gamle loven trengte en lovteknisk gjennomgang – både skatteloven av 1911 og de forskjellige særlovene som foreligger. Skatteloven av 1911, slik den framstår i dag, er særdeles uoversiktlig og vanskelig å finne fram i. Eksempelvis er paragrafer blitt svært omfangsrike og uoversiktlige, det er paragrafer med bestemmelser som systematisk ikke hører sammen, og det er bestemmelser om beslektede forhold som heller ikke hører sammen. Skatteloven av 1911 reflekterer mange forskjellige faser også i utviklingen av rettskrivning og uttrykksformer gjennom hundre år. Bestemmelser som har stått uendret siden 1911, bygger bl.a. på rettskrivningen av 1907, med elementer fra rettskrivningene av 1917, 1927 og 1938. Og naturlig nok gjenspeiler uttrykksformene de forskjellige tidsepokene. Det er nå nødvendig å bruke en enhetlig, mer moderne og ledigere lovtekst. En skal også være oppmerksom på at det i skattelovgivningen fra 1911 finnes omkring 25 lover som inneholder bestemmelser om skatt, vedtatt over en lang periode, og det er stort behov for samordning av bestemmelser i særlovgivningen. Det har vært viktig for komiteen at særlovene i størst mulig utstrekning innarbeides i den alminnelige skatte loven, med mindre særlige hensyn tilsier at loven opprettholdes som egen særlov. Hovedformålet med forslaget til ny skattelov er å gi skattereglene en enklere og mer oversiktlig form, slik at de blir lettere tilgjengelig for flere brukere. Det er viktig å kunne tilpasse enhver lov til brukergruppene – så også denne loven. Med brukergrupper mener vi her skattyterne og personer som bistår skattyterne, ligningsmyndighetene, domstolene og ikke minst undervisnings- og forskningsinstitusjoner. Det er også lagt vekt på å finne løsninger som gir et robust lovverk, i den forstand at det er tilrettelagt for at det kan foretas framtidige regelendringer uten at strukturen i loven blir ødelagt. Innstillingen til ny skattelov bygger fortsatt på at vi skal ha tre hovedlover som regulerer direkte skatt på formue og inntekt: lov om skatt av formue og inntekt – skatteloven lov om ligningsforvaltning – ligningsloven lov om betaling og innkreving av skatt – skattebetalingsloven Sommeren 1995 ble utkast til teknisk revidert skattelov med motiver sendt på høring. Hele 78 instanser ble bedt om å avgi uttalelse. Det ble videre etablert kontakt med ekspertise utenfor departementet samt nedsatt en ekstern referansegruppe. Komiteen har hatt høringer med ulike grupperinger. Videre har komiteen lagt avgjørende vekt på at lovrevisjonsarbeidet bare skal innebære en teknisk revisjon av skattelovgivningen, og at det ikke skal kombineres med noen realitetsendringer med hensyn til hva som er skattepliktig inntekt, fradragsberettigede kostnader etc. Under kapitel 7, Merknader til forslaget til ny skattelov, fremmer en enstemmig komite i alt 26 forslag til konkrete endringer. Det vil føre for langt for meg å gå inn på alle endringsforslagene, men la meg ta et eksempel: kap. 7.13 § 6-81 Særfradrag for alder og uførhet mv. Komiteen skriver her i sin merknad at det bør presiseres at særfradraget gis i alminnelig inntekt, slik det er gjort i de andre bestemmelsene om særfradrag. Komiteen fremmer flere redaksjonelle korreksjoner i forslags form. Jeg viser i denne sammenheng til avsnitt 7.27. Komiteen deler seg kun på én sak, innarbeiding av særlov. For øvrig er innstillingen enstemmig. I avsnittet om innarbeidelse av forskrifter vil jeg spesielt nevne komiteens merknad: «Komiteen finner at flere grunner taler for en inn arbeiding av varige skattefritaksregler om konsern interne overføringer i skatteloven. Komiteen legger imidlertid til grunn at dette ikke kan gjennomføres ved en ren overføring av de enkelte bestemmelser i konsernforskriften i forbindelse med behandlingen av Ot.prp. nr. 86[[1997-98]] og med de frister som er satt for dette arbeidet. Det er likevel komiteens syn at arbeidet med å innarbeide det aktuelle regelverket bør gis nødvendig prioritet slik at den nye skatteloven vil framstå fullstendig på dette området ved lovens ikrafttredelse. På denne bakgrunn imøteser komiteen Regjeringens forslag til lovendringer som nevnt i god tid før 1. januar 2000.Komiteen slutter seg for øvrig til forslaget til inn arbeiding av forskrifter og fullmaktsbestemmelser i ny skattelov. Komiteen legger vesentlig vekt på at tilgjengeligheten til det samlede regelverket på skatterettens område bedres. Komiteen legger derfor til grunn at Regjeringen arbeider for en snarlig samling av forskriftsbestemmelser til skatteloven i en eller flere hovedforskrifter. » Når det nå blir fattet vedtak i begynnelsen av mars måned, skulle det være god tid for de ulike brukergrupper til å sette seg inn i denne lovteksten. Det skulle da ligge godt til rette for ikrafttredelse av den nye loven fra 1. januar 2000.
Jeg skal være svært kort. Fremskrittspartiet har i denne innstillingen to mindretallsforslag i tillegg til innstillingen, og det dreier seg om å lage egne kapitler i skatteloven for petroleumsbeskatning og rederibeskatning. Begrunnelsen vår er rett og slett å gjøre lovgivningen noe mer lesbar også på disse områdene. Vi viser til at vi har et eget kapittel for kraftskatten, og syns det ville være naturlig av hensyn til lesbarheten å ha det også for disse forholdene. Jeg tar derfor opp våre forslag.
Representanten Siv Jensen har teke opp dei forslaga ho refererte til.
Vår skattelovgivning er meget omfattende, men også meget nødvendig. Skatteloven gir grunnlaget for den direkte beskatning, som gjelder ca. halvparten av det offentliges inntekter. Samfunnet vårt er helt avhengig av solide skatteinntekter, og vi trenger en mest mulig oppdatert og brukervennlig lovgivning for å få dem. Skatteloven stiller krav til hele den norske befolkning og til hele næringslivet. Lovgiveren må ut forme loven slik at den er tjenlig for både det offentlige og skattebetalerne. Jeg er glad for at Odelstinget i dag står sammen om å erstatte vår gamle skattelovgivning med en moderne og framtidsrettet lov. Med ikrafttredelsen fra neste år vil den nye loven få en samtidig start med det nye århundret, og den gamle skatteloven av 1911 utløper samtidig med det inneværende århundret. Dette er på alle måter passende. Så kan vi heller avstå fra ambisjonene om at den nye loven skal gjelde for hele det neste årtusen. Behovet for atter en ny skattelov vil nok oppstå igjen om noen generasjoner. Men det dreier seg i alle fall om meget langsiktig lovgivning, og tverrpolitisk enighet om det er svært positivt. Den gamle skatteloven av 1911 var en betydelig skattepolitisk reform og kom til etter et omfattende faglig og politisk arbeid. Stortinget debatterte saken i ukevis sommeren 1911, før vår den gang unge kong Haakon VII kunne gi sanksjon i statsråd 18. august 1911. Den første kommentarutgaven var tynn som en flis sammenlignet med de mursteiner som produseres i dag. Det er stadige endringslover og forskrifter, rettspraksis og ligningspraksis som har fått skatteregelverket til å vokse til det noen vil kalle mammututgaver. Det bør være en viss trøst at alle land med moderne og omfattende skattesystemer må operere med detaljerte, skrevne bestemmelser og anvisninger på området. Alternativet er ufullstendig og uklar regulering med omfattende tolkningstvil. Da er det bedre med omfattende, skrevne regler som gir mindre uklarhet og mindre tolkningstvil. De norske løsninger er ikke mer voluminøse enn at vi kan være bekjent av dem, sammenlignet med andre lands skatteregulering. Lenge før 1911 var det etablert et grunnleggende demokratisk prinsipp om folkets selvbeskatningsrett. Ut øvelsen av beskatningsmyndigheten etter Grunnloven er en av Stortingets viktigste funksjoner. Dette gjelder dels fordi de folkevalgte representanter skal bestemme de midler som folket må yte i form av skatter, dels fordi skatteinntektene gir grunnlaget for de offentlige virksomheter og tiltak som Stortinget og Regjeringen ellers bruker mesteparten av sin tid på. Vedtakelsen av en ny skattelov i denne sal er ikke bare formell teknikk, men en bekreftelse på at vårt demokrati virker på et fundamentalt område. Utviklingen av skatteloven etter 1911 er det unødvendig å gå igjennom her. Resultatet av endringsprosessene i nær sagt hver eneste stortingssesjon var blitt et lappverk med svak innebygd struktur og med dårlig leservennlighet. Vi var derfor klart kommet til et stadium hvor en ny og moderne lov bør avløse den gamle. Dette gjelder selv om den nye lov ikke inneholder skattepolitiske, materielle endringer av betydning, men bare kodifiserer de tidligere fastslåtte løsninger. Finanskomiteen har sluttet seg til behovet for en teknisk lovfornyelse uten å gå inn i skattepolitiske diskusjoner om de løsninger som ligger i den gamle lovgivning. Slike diskusjoner kunne fort ha blitt ødeleggende for Stortingets arbeid med saken, fordi det jo ligger et hav av skattepolitiske temaer nedfelt i loven. I stedet er det enighet om å holde seg til den tekniske utforming, nemlig å gi en ny skattelov med samme materielle innhold som den tidligere lovgivning, men med en oversiktlig struktur og en ryddig og konsekvent språkføring. Det er derfor, som vi har sett, ikke behov for noen omfattende debatt om saken her i dag. Jeg har gode forventninger til den nye loven. Den bør gjøre forholdet mellom skattyterne og skatteforvaltningen lettere, ved at løsningene er tydeligere og lettere å finne fram til og forklare. På enkelte punkter har komiteen funnet svakheter og skjønnhetsfeil i departementets utkast. Dette er rettet opp i forståelse med departementet. Det er en fullt omforent lov som nå vedtas. Utfordringen vil heretter ligge hos brukerne, dvs. skatteforvaltningen, skatterådgiverne og skattyterne selv. Jeg regner med at de alle vil ha god nytte av hvordan den nye loven er utformet. Riktignok er skattytere flest sjelden egentlig begeistret over ny skattelovgivning, unntatt når den gir dem nye lettelser. Det gjør ikke denne loven, men så pålegger den da heller ingen nye skattebyrder. Skattyterne får i stedet tilgang til en systematisk oppbygd lov som det burde være lettere å forholde seg til. Før ikrafttredelsen kommende nyttår må vedtatte skattelovsendringer etter fremsettelsen av proposisjonen om ny skattelov inkorporeres i den nye loven. Jeg viser også til det som er sagt i komiteinnstillingen om inkorporering av konsernforskriften i loven, som også saksordføreren var inne på. Dette vil bli ivaretatt ved en proposisjon til høsten. Så er det opp til oss som bevilgende og utøvende myndigheter å anvende skattemidlene så forstandig og rettferdig at skattesystemet alt i alt er til skattyternes beste. Respekten for skatteloven avhenger ganske mye av at folk føler at de midlene de har gitt, blir brukt til gode formål. Respekt for skatteloven betyr langt på vei respekt for vårt politiske system og for folks evne til å forstå systemet. Uenighet om enkelthetene må vi leve med. Men generelt har vi her en pedagogisk oppgave som det nok bør satses mer politisk energi på. Ny skattelov gir oss politikere en anledning til å markere at beskatningen er til for folkets skyld. Folk har rett til å stille krav til oss når vi gjennom skattelovgivningen stiller ganske store, men nødvendige krav til dem. En solid og servicepreget offentlig sektor og vel overveide bevilgningsvedtak er det beste svaret vi kan gi på folks selvsagte krav om å få valuta for sine skattepenger. I Stortinget og Regjeringen ligger det et stort ansvar for å gi folk slik valuta. Folk fortjener en ny skattelov, og jeg er glad for at Odelstinget bidrar til det i dag.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 3.[[Votering, sjå side 243]]
Denne saken er på de aller fleste områder en justering av gjeldende regelverk, både for å forbedre reglene for eiendomsmeg ling og for å beskytte kundenes interesser i større utstrekning. I stor grad har finanskomiteen avgitt denne saken under enstemmighet, og på de aller fleste punktene har vi også fulgt Regjeringens forslag. På ett punkt avviker imidlertid komiteens innstilling enstemmig fra Regjeringens forslag, og det gjelder forholdet til boligbyggelagene. Komiteen har vist til at til tross for fritt meglervalg for den enkelte andelseier som skal selge bolig, har det vært et stort flertall som har valgt å benytte bistand fra boligbyggelagene. Av hensyn til forbrukerne har komiteen hatt forståelse for departementets forslag om at de materielle reglene i eiendomsmeglingsloven også skal være bindende for boligbyggelagenes omsetning, men til tross for dette har allikevel komiteen valgt ikke å anbefale det. For det første mener komiteen at en slik ordning vil ramme boligbyggelagene ulikt, avhengig av deres størrelse og av deres omsetning. For det andre mener vi at den kjennskapen som boligbyggelagene har til de andelene som omsettes, gir dem en form for spesialkompetanse. Videre bør det også legges vekt på at det i mange deler av landet er svært liten tilgang på eiendomsmeglerselskap og at boligbyggelagene i så henseende spiller en svært sentral rolle. Basert på det foreslår komiteen at boligbyggelagene uten bevilling skal kunne medvirke til omsetning av andeler i tilknyttede borettslag der boligbyggelaget er forretningsfører. Det har vært hovedintensjonen til komiteen. Nå har det i ettertid fremkommet synspunkter på komiteens innstilling som det kan være god grunn til å ha forståelse for, og det gjelder særlig det forhold at boligbyggelagene blir unntatt fra § 4-1, som dreier seg om hvem som skal belastes provisjon ved omsetning av bolig. Det er blitt påpekt at dette kan virke konkurransevridende i forhold til eiendomsmeglerselskapene, og i samråd med komiteen i dag finner jeg grunn til å understreke fra denne talerstol at det ikke har vært et ønske fra komiteen å etablere konkurransevridende faktorer mellom eiendomsmeglerne og boligbyggelagene. Vår hovedintensjon har hele veien vært at boligbyggelagene skal kunne drive omsetning uten bevilling. Derfor regner vel komiteen nå med at departementet vil se på dette og eventuelt komme tilbake med en teknisk justering, slik at det – hvis det skulle være konkurransevridende, som det har vært påpekt – blir foretatt en eventuell teknisk justering av dette forholdet og ryddet opp i det. Den eneste dissensen i innstillingen gjelder spørsmålet om krav til skikkethet. Komiteens flertall følger Regjeringens innstilling, mens mindretallet, bestående av Fremskrittspartiet, Høyre og Tverrpolitisk Folkevalgte, mener at Kredittilsynet i større grad må kunne utøve skjønn i saker som gjelder tilbakekallelse av eiendomsmeglerbrev, da enkelte tilfeller kan være midlertidige og ikke nødvendigvis representere en fare for kundene. Derfor mener mindretallet det er tilstrekkelig at Kredittilsynet får hjemmel til å trekke tilbake eiendomsmeglerbrevet, og jeg tar med dette opp mindretallets forslag. For øvrig vil jeg anbefale komiteens innstilling, med den muntlige presiseringen som jeg nå gav på vegne av komiteen.
Representanten Siv Jensen har teke opp det forslaget ho refererte til.
Med den stort sett enstemmighet som komiteen har avgitt innstillingen på, hadde jeg egentlig ikke tenkt å ha noe innlegg, men etter de opplysninger som saksordføreren, Siv Jensen, nå kom med, er det kanskje likevel rimelig å ha et kort innlegg i sakens anledning. Regjeringen har i Ot.prp. nr. 24 for 1998-99 fremmet forslag om endringer i eiendomsmeglingsloven mv. Regjeringen har lagt til grunn at det er behov for justeringer i regelverket som gjelder for eiendomsmegling og eiendomsmeglere, for å beskytte eiendomsmeglernes kunder bedre og for å stimulere konkurransen mellom eiendomsmeglere. Jeg er glad for at finanskomiteen i hovedsak deler de vurderinger Regjeringen har lagt til grunn for sitt lovforslag, og at komiteen på de fleste punkter støtter Regjeringens forslag i Ot.prp. nr. 24. Et mindretall i komiteen, bestående av medlemmene fra Fremskrittspartiet, Høyre og Tverrpolitisk Folkevalgte, foreslår at Kredittilsynet skal kunne vurdere om eiendomsmeglerbrev bør trekkes tilbake når megleren ikke lenger er myndig eller i stand til å oppfylle sine forpliktelser etter hvert som de forfaller. Komiteens flertall går – som Regjeringen – inn for at bevillingen alltid skal kalles tilbake i disse tilfellene. En enstemmig finanskomite har innstilt på andre reg ler for boligbyggelags omsetning av tilknyttede borettsandeler enn de Regjeringen hadde foreslått. Innstillingen avviker hovedsakelig fra Regjeringens forslag ved at det ikke skal gjelde krav om bevilling for boligbyggelags omsetning av tilknyttede borettsandeler. Også komiteen går inn for krav om sikkerhetsstillelse og tilsyn med slik eiendomsmegling. Komiteen går også inn for samme krav som foreslått av Regjeringen, til behandling av klient midler og utførelse av megleroppdrag. Jeg mener at krav om bevilling ville vært den beste løsningen. På den måten kunne en slå ned på eventuelle mislighold ved boligbyggelags omsetning av tilknyttede borettsandeler ved å kalle bevillingen tilbake. Jeg kan vanskelig se noen gevinst ved komiteens forslag for bolig byggelag som gjennomfører sine eiendomsmegleroppdrag til punkt og prikke. Kredittilsynet vil imidlertid kunne sanksjonere misligheter med pålegg og tvangsmulkt. Alt i alt anser jeg derfor at komiteens innstilling ikke avviker vesentlig fra Regjeringens opplegg, og jeg tar selvsagt komiteens vurderinger til etterretning. Jeg har også merket meg komiteens begrunnelse for den løsningen som er valgt, og som også saksordføreren redegjorde for. Jeg vil likevel som et apropos til det saksordføreren kom inn på mot slutten av sitt innlegg, særskilt peke på at komiteen i motsetning til Regjeringen har innstilt på unntak fra krav om at oppdragsgiver skal betale meglers veder lag ved boligbyggelags omsetning av tilknyttede borettsandeler. Det medfører at boligbyggelag kan kreve vederlag fra kjøper. Hovedregelen er ellers at selger skal betale meglers vederlag. Finansdepartementet og Kredittilsynet har gjennom årene mottatt flere henvendelser fra misfornøyde personer som kjøper borettslagsleilighet, og som må betale meglervederlag både ved salg og kjøp. Dette kan oppfattes som urimelig. Unntaket bidrar til å forrykke konkurranseforholdene ved at selger i borettslag ikke betaler noe meglervederlag. Dette kan nok også forklare hvorfor selgere i borettslag velger boligbyggelaget som megler, noe komiteen legger vekt på i utkastet til innstilling. Nå forstår jeg at saksordføreren på vegne av komiteen har kommet til at man her kanskje ikke har valgt den beste løsningen. Da bør vi ha en kontakt mellom komiteen og departementet, slik at vi eventuelt kan komme med forslag til andre regler. Jeg tar det med meg tilbake, men vil gjerne ha bekreftet at det er slik å forstå at komiteen akkurat på det punktet har kommet til at man kanskje har gitt konkurransevridende regler.
Jeg kan vel langt på vei bekrefte det. Av formelle grunner har det ikke vært mulig for komiteen å endre sin innstilling før Odelstingets behandling, og vi redegjør derfor for dette synspunktet fra denne talerstol, slik at departementet kan vurdere en egnet oppfølging av akkurat dette forholdet. Men jeg vil igjen understreke at det som har vært komiteens hovedintensjon, fortsatt ønskes ivaretatt, nemlig at boligbyggelagene skal kunne fortsette sin omsetning uten bevilling, men at akkurat forholdet knyttet til en mulig konkurranseskjevhet på oppgjørssiden bør rettes opp.
Eg vil berre stadfesta det som saksordføraren var inne på, og som finansministeren bad om å få stadfesta. Det som heile tida har vore hovudinten sjonen til komiteen, er at boligbyggjelaga skal kunna halda fram med å omsetja utan bevilling, men kven som skal belastast når det gjeld provisjon, har ikkje vore ein del av den debatten som vi har ført. Så dersom departementet meiner at dette er konkurransevridande, er det klart at dei må sjå på akkurat den biten og koma tilbake til komiteen eller Stortinget når det gjeld det.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 4.[[Votering, sjå side 302]]
Odelstinget skal votere i sakene nr. 1-4.
Under debatten er det sett fram to forslag. Det er: forslag nr. 1, frå Øyvind Vaksdal på vegner av Framstegspartiet forslag nr. 2, frå Jan Tore Sanner på vegner av Høgre Det vert opna for røysteforklaringar.
Hvis vårt forslag mot formodning ikke skulle oppnå flertall, vil jeg anbefale Fremskrittspartiets representanter å stemme for forslaget fra Høyre om at Dokument nr. 8:110 vedlegges protokollen.
Presidenten lar fyrst votere over forslag nr. 1, frå Framstegspartiet, og deretter alternativt mellom tilrådinga frå komiteen og forslag nr. 2, frå Høgre. Forslaget frå Framstegspartiet lyder:
Forslaget frå Høgre lyder: «Dokument nr. 8:110[[1997-98]] [[endring av § 65 tredje ledd for å fjerne bakgrunnen for en rekke konflikter knyttet til disse kommunale avgiftene]]
Presidenten reknar med – og har fått det stadfesta – at Framstegspartiet vil støtte forslaget frå Høgre subsidiært.
Det vert votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil verte sendt til Lagtinget.
Under debatten har Siv Jensen på vegner av Framstegspartiet sett fram to forslag. Forslag nr. 1, frå Framstegspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme sak om å samle petroleumsskattebestemmelsene som eget kapitel i den nye skatteloven. » Forslag nr. 2, frå Framstegspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme sak om å samle rederiskattebestemmelsene i den nye skatteloven i et eget kapittel. » Begge desse forslaga vert i samsvar med forretningsordenen § 30 fjerde ledd å sende til Stortinget.
Det vert votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil verte sendt til Lagtinget.
Under debatten har Siv Jensen sett fram eit forslag på vegner av Framstegspartiet, Høgre og Tverrpolitisk Folkevalde.
Til første ledd ligg det føre eit avvikande forslag frå Framstegspartiet, Høgre og Tverrpolitisk Folkevalde. Forslaget lyder: «I lov om endringer i eiendomsmeglingsloven m.v. gjøres følgende endring: § 2-9 første ledd skal lyde:Kredittilsynet kan kalle tilbake eiendomsmeglerbrev dersom en eiendomsmegler ikke lenger fyller kravene i § 2-3 første ledd nr. 4 og 5. » Det vert først votert alternativt mellom innstillinga til fyrste ledd og dette forslaget, og deretter over innstillingas andre ledd.
Det vert votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil verte sendt til Lagtinget.