Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje, dobro jutro! Začenjam nadaljevanje 29. seje Državnega zbora. Obveščena sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanke in poslanci: Jani Prednik, Karmen Furman, Suzana Lep Šimenko, Nada Brinovšek, Danijel Krivec, Franc Jurša, Elena Zavadlav Ušaj, Franc Rosec, Leon Merjasec, Lidija Ivanuša, Franci Kepa, Nik Prebil, Aljaž Kovačič, mag. Marko Koprivc od 10. do 14. ure in Anja Bah Žibert. Vse prisotne še enkrat lepo pozdravljam. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O NALEZLJIVIH BOLEZNIH. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina poslanke in dveh poslancev s prvopodpisanim Igorjem Zorčičem. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 82 poslank in poslancev s prvopodpisanim Igorjem Zorčičem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo, zato za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem predstavnici predlagatelja, gospa Janja Sluga. Izvolite.
Dobro jutro! V Poslanski skupini nepovezanih poslancev se zavedamo, da predlagani, se opravičujem, napačno. Lahko samo zamenjam?
Kar izvolite. Ob tolikih točkah in dnevnem redu se zgodi tudi to. Tako da, gospa Sluga, kar počasi!
Že skoraj dve leti živimo v primežu epidemije. Slovenija se trenutno nahaja sredi petega vala epidemije. Ustavni sodniki so do sedaj že štirikrat sporočili, da je zakonska ureditev za upravljanje z epidemijo neustavna. Rok za odpravo ugotovljene neustavnosti pa je potekel že pred več meseci. Zato je danes skrajni čas, da se sprejem zakonita, strokovna in ustavno skladna podlaga za sprejemanje epidemioloških ukrepov. Nepovezani poslanci v zakonodajni postopek vlagamo predlog novele Zakona o nalezljivih boleznih, ki ga je pripravila civilna družba. Civilna družba je opravila delo, ki ga Vlada ni zmogla ali pa želela. Pri tem se je prav tako izkazalo, da slovenska vlada ni zrela in da pomen pravne države razume selektivno. V Pravni mreži za varstvo demokracije so se dela lotili skupaj s pravnimi strokovnjaki in ob posvetovanju z epidemiološko stroko, tako kot bi to v resnici morala storiti Vlada. Vložena novela Zakona o nalezljivih boleznih v celoti sledi odločitvam Ustavnega sodišča in odpravlja neustavnost, ki jo je ugotovilo ter pomeni konec vladanja s protiustavnimi odloki. Z novelo želi civilna družba, in mi se z njo strinjamo, vzpostaviti ustrezno pravno podlago za izpolnjevanje obveznosti države, da varuje pravico do življenja ter pravico do zdravstvenega varstva ob hkratni vzpostavitvi ustreznih varoval, s katerimi se preprečuje prekomeren poseg v druge pravice in svoboščine, zlasti svobodo gibanja, pravico do zbiranja in združevanja, svobodo dela ter svobodno gospodarsko pobudo. Novela določa stopnjevitost sprejemanja ukrepov in pogoje za njihovo sprejemanje. Zelo pomemben element predloga zakona je poudarjena vloga Državnega zbora. Ta del je civilna družba pripravila skladno s tem, za kar smo si nepovezani poslanci prizadevali že ob obravnavi vladnega predloga v lanskem letu. Današnja novela tako predvideva intenzivnejši in strožji parlamentarni nadzor nad ukrepi, ki jih sprejema Vlada v izjemnih situacijah zdravstvenih kriz. Določa, da minister predlagane ukrepe pošlje v seznanitev Državnemu zboru ravno tako pa mu Vlada pošlje tudi sprejeto uredbo, s katero se pristojno delovno seznani najkasneje pet dni po njenem sprejetju. Ko pa gre za podaljševanje obstoječih ukrepov, mora pristojno delovno telo podati soglasje. Torej večja kot bo intenzivnost ukrepa po vsebini in trajanju, večjo vlogo ima pri tem Državni zbor. Prepričani smo, da bosta parlamentarni nadzor in razprava v Državnem zboru povečali legitimnost sprejemanja omejitvenih ukrepov, omogočili podrobno seznanitev tako političnih odločevalcev kot tudi širše javnosti ter predstavljali varovalko pred arbitrarnimi posegi vlade. Za nas je ključno to, da se z novelo ohrani pomembna vloga neodvisne strokovne skupine, ki sodeluje pri pripravi ukrepov in sprejema obrazložene strokovne ocene. V primeru, ko vlada ne bi sledila strokovni oceni, mora to v uredbi tudi obrazložiti. Slednje se nam zdi izjemno pomembno v situacijah, ko je epidemija, saj se z ukrepi naslavlja ogromno število ljudi, ki morajo razumeti razloge, pomen in pričakovane učinke ukrepov. Zato novela določa, da se ocena strokovne skupine objavi v Uradnem listu, s čimer se zagotavlja jasna in natančna seznanjenost javnosti z okoliščinami in strokovnimi stališči, na katerih epidemiološki ukrepi temeljijo. V poslanski skupini vidimo prednost predlagane novele predvsem v tem, da jo je pripravila stroka in ne politika. Ocenjujemo, da pri tem predlogu je vsaj toliko kot vsebina pomembno to, da se vzpostavi dialog in sodelovanje s civilno družbo. V nasprotju s trenutno vlado menimo, da civilna družba, nevladne organizacije in stroka s posameznih področij lahko zelo pomembno vpliva in prispeva, zato bi jim morali večkrat prisluhniti in z njimi vzpostaviti trajen dialog. To je tudi razlog, da smo se odločili zakonski predlog vložiti v parlamentarno proceduro.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Prva dobi besedo Poslanska skupina Levica, ki pa vidim, da nima svojega predstavnika za predstavitev stališča. Tako dobi prva besedo gospa Iva Dimic, ki bo predstavila stališče Poslanske skupine NSi. Izvolite.
Spoštovana podpredsednica, spoštovane kolegice in kolegi! Nova Slovenija je stranka, ki upošteva odločbe Ustavnega sodišča. Zato smo želeli že poleti še pravočasno do roka v avgustu odpraviti neustavnosti, ki jih je v 26 let starem Zakonu o nalezljivih boleznih ugotovilo Ustavno sodišče. Vendar pa smo v Novi Sloveniji tudi stranka, ki je blizu ljudem. Tudi v takratnem močno razgretem družbenem vzdušju smo prisluhnili in slišali ljudi, ki so si želeli široke razprave o tem zakonu. Takrat smo v svojem stališču tudi dejali, da pričakujemo, da bo novi predlog zakona o nalezljivih boleznih pomagala ustvariti tudi slovenska javnost. Pozdravljamo, da so se na to odzvali v Pravni mreži za varstvo demokracije in pripravili svoj predlog za spremembo Zakona o nalezljivih boleznih. Želeli bi si, da bi se o tem predlogu najprej vse poslanske skupine poglobljeno pogovorile in ga uskladile ter nato skupaj vložile v parlamentarni postopek. S tem bi dali našim državljanom znamenje, da se znamo poenotiti in stopiti skupaj. Zlasti je to pomembno v primeru Zakona o nalezljivih boleznih, ki med državljani spodbuja številne odzive in čustva, kadarkoli ga imamo v obravnavi v Državnem zboru, in to ne glede na to, s katerim delom in s katerimi členi se ukvarjamo. S takšnim skupnim predlogom sprememb bi državljanom odgovorili na vprašanja in strahove, ki se jim porajajo ob vsakokratni obravnavi tega zakona. Predlog zakona predvideva, da lahko Vlada na predlog Ministrstva za zdravje sprejme ukrepe za preprečevanje širjenja nalezljivih bolezni ter varovanje zdravja in življenja ljudi, če je razglašena epidemija nalezljive bolezni ali če minister za zdravje oziroma Vlada na predlog Nacionalnega inštituta za javno zdravje oceni, da obstaja nevarnost hitrega širjenja nalezljive bolezni. Predvideva se tristopenjsko uvajanje ukrepov. Na prvi stopnji se lahko gibanje in zbiranje oseb ter promet blaga ali izvajanje storitev pogojujejo z upoštevanjem higienskih in drugih zaščitnih ukrepov, posredovanjem osebnih podatkov in predložitvijo dokazil o imunosti ali neokuženosti. Če ti ukrepi ne zadoščajo, se uvede druga stopnja, na kateri se lahko z uredbo omeji prehod iz držav, v katerih obstaja možnost okužbe z nalezljivo boleznijo, tako da se zahteva predložitev dokazil o imunosti ali neokuženosti; lahko se prepove prihod tujcem, ki nimajo pravnega naslova za bivanje v Sloveniji in ne vstopajo v Slovenijo za uresničevanje pravice do družinskega življenja; lahko se omeji gibanje na določeno območje ali prepove dostop na določeno mesto; lahko se omeji ali prepove zbiranje oseb v ustanovah za izvajanje kulturne dejavnosti, gostinskih in nastanitvenih obratih, verskih objektih, športnih objektih, na javnih prireditvah in javnih krajih. Ne smejo pa se na tej stopnji omejiti javni shodi zaradi izražanja mnenj in stališč o vprašanjih javnega ali skupnega pomena ter zbiranje zaradi kolektivnega uresničevanja verske svobode. Dalje se lahko omeji ali prepove promet z blagom, izvajanje storitev ali izvajanje delovnih procesov. Omeji oziroma določi pa se lahko tudi način izvajanja pouka ali pa se ta prepove. Četudi ti ukrepi ne zadostujejo, se lahko na tretji stopnji, vendar samo v času razglašene epidemije, omejijo tudi javni shodi zaradi izražanja mnenj in stališč o vprašanjih javnega ali skupnega pomena za zbiranje zaradi kolektivnega uresničevanja verske svobode. Uredbe bi po predlogu lahko veljale največ 15 dni. Vlada pa bi lahko v uredbi določila tudi prekrške in sankcije za primere kršitev. Predvideva se, da za spremljanje in koordinacijo ukrepov minister za zdravje ali Vlada ustanovita neodvisno strokovno skupino, ki jo vodi predstavnik epidemiološke znanosti, sestavljajo pa jo še vsaj predstavniki imunološke, sociološke, psihološke in pravne znanosti ter strokovnjak za bolezen, ki se določi glede na predvidljive zaplete nalezljive bolezni. Strokovna skupina na zahtevo Vlade oziroma ministra za zdravje pripravi strokovno oceno, ki se objavi v Uradnem listu. V odločanje o ukrepih pa bi bil po tem predlogu vključen tudi Državni zbor. Ko bi Vlada sprejela uredbo, bi jo morala poslati delovnemu telesu Državnega zbora s področja javnega zdravja, da se z njo seznani v petih dneh. Če pa bi želela Vlada ukrep podaljšati preko trideset oziroma šestdeset dni bi vladno uredbo moralo obravnavati delovno telo Državnega zbora s področja javnega zdravja in zanjo glasovati z večino članov. Če pa bi želela Vlada podaljšati veljavnost vsebinsko istega ukrepa preko 90 dni, bi ga moralo delovno telo Državnega zbora potrditi kar z dvotretjinsko večino. Enako bi veljalo za vse podaljšane uredbe za nadaljnjih 30 dni. V Poslanski skupini Nove Slovenije pozdravljamo, da se je v pripravo sprememb Zakona o nalezljivih boleznih vključila tudi organizacija civilne družbe in z njo del pravniške stroke. Predlaganim rešitvam v osnovi ne nasprotujemo, imamo pa pomisleke glede tega, kaj bi takšen sistem prinesel za učinkovitost upravljanja epidemije. Nekatere rešitve v parlamentarnem nadzoru se morda lepo berejo na papirju, a ko jih je treba izvajati, se lahko izkažejo za oviro pri hitri zajezitvi okužb. V času epidemije ali hitrega širjenja neke bolezni gre namreč za krizne razmere, ko se okoliščine lahko zelo hitro spremenijo. Zato se je treba z ukrepi tudi zelo hitro prilagajati. Pri oblikovanju sistema pa je treba neizbežno upoštevati tudi to, da poslanci niso imuni na okužbe. Ob določbah sedanjega poslovnika Državnega zbora se tako zastavlja vprašanje, kako realna je v takšnih razmerah sploh možnost doseganja dvotretjinske večine. Parlamentarni nadzor nad izvršilno vejo, torej vlado, je v skladu z delitvijo oblasti nujen del parlamentarne demokracije. Vendar pa mora biti parlamentarni nadzor smiselno zastavljen, da izvršilne veje ne onemogoči do te mere, da ne bi mogla učinkovito zavarovati zdravja in življenja ljudi, kot je potrebno. V Poslanski skupini Nove Slovenije bomo novelo Zakona o nalezljivih boleznih v prvem branju podprli, da ji omogočimo nadaljevanje zakonodajnega postopka. V nadaljevanju pa si želimo, da se podobno pretehtajo predlagane rešitve in da skupaj najdemo najbolj smiselno in hkrati dovolj učinkovito vlogo Državnega zbora pri sprejemanju ukrepov za preprečevanje širjenja nalezljivih bolezni ter varovanje zdravja in življenja ljudi. To nam je v prvi vrsti cilj in to moramo vsi skupaj zasledovati. Hvala.
Hvala lepa. Naslednja je na vrsti gospa Maša Kociper, ko bo predstavila stališča Poslanske skupine SAB. Izvolite.
Lep pozdrav kolegice poslanke, kolegi poslanci! Namen današnje novele Zakona o nalezljivih boleznih je v kar največji meri odpraviti ugotovljene ustavne neskladnosti veljavnega zakona z našo ustavo. Ustavno sodišče je namreč na pobudo več pobudnikov presojalo 2. in 3. točko prvega odstavka 39. člena obstoječega zakona. Ta zakon v trenutni obliki še vedno pooblašča Vlado, da zaradi preprečitve vnosa določene nalezljive bolezni v državo ali njene razširitve v državi prepove oziroma omeji gibanje in zbiranje prebivalstva. Ker novela Zakona o nalezljivih boleznih, ki jo je vložila Vlada, ni ustrezno odgovarjala na ustavne dileme oziroma, natančneje, sploh ni odgovarjala, ampak je nekatere neustavnosti še poglobila do te mere, da je na koncu še koalicijska falanga glasovala proti lastnemu zakonu, imamo pred seboj predlog sprememb, ki so plod in odgovor na kaotično situacijo, ki traja že od lanske spomladi. Najprej pa vendar nekaj besed o argumentih Ustavnega sodišča. Ustavno sodišče je v svojih dosedanjih presojah opozorilo, da izvršna oblast ne sme izvirno urejati vprašanj, ki sodijo na področje zakonodajnega urejanja. Zato je zakonska ureditev, ki Vladi prepušča, da po lastnem preudarku izbira načine, obseg in trajanje omejitev, s katerimi intenzivno posega v temeljne svoboščine državljanov, brez dvoma v neskladju z ustavo. Poleg tega stari obstoječi zakon ne določa varovalk, ki bi lahko omejile vladno arbitrarnost, kot sta dolžnost posvetovanja in sodelovanja s stroko ter obveščanje javnosti o okoliščinah in strokovnih stališčih, ki so pomembne za odločanje o ukrepih. Ključno sporočilo odločbe je tako nujnost izjemne previdnosti pri omejevanju pravic in svoboščin ter preprečitev morebitne zlorabe epidemiološke situacije s strani vsakokratne izvršilne oblasti. Dejstvo je, da v življenju vseh situacij ni mogoče predvideti in absolutno mora vlada imeti, katerakoli že je, možnost za hiter odziv na spremembe, nikakor pa na ta račun ne smejo trpeti ustavno varovane človekove pravice in svoboščine. Sorazmernost ukrepov mora biti prioriteta in to je Ustavno sodišče že velikokrat poudarilo. Pretekle izkušnje nam namreč jasno kažejo, da so težnje po avtoritarnosti mnogokrat več kot očino presegle spoštovanje načela pravne države, kar je še posebej problem, kadar vlada Janez Janša. Spomnimo se policijske ure, ki je neprekinjeno in brez večjih učinkov trajala več kot 6 mesecev, spomnimo se zaprtja vzgojno-izobraževalnih ustanov, ki je otrokom, roko na srce, prinesla več škode kot koristi, in nenazadnje spomnimo se vseh potaknjencev v protikoronskih paketih, ki bi brez opozicijske intervencije še bolj neusmiljeno posegli v državljanske pravice in svoboščine. V Poslanski skupini SAB se zavedamo pomena uresničitve odločbe Ustavnega sodišča, zato bomo zakon, ki je pred nami, v prvem branju podprli. Predlog naslavlja izpostavljanje pomanjkljivosti prejšnje ureditve, pri čemer na eni strani zagotavlja učinkovito izvajanje pozitivne obveznosti države, da varuje pravico do življenja, pravico do telesne in duševne celovitosti ter pravico do zdravstvenega varstva, in sicer na način, ki omogoča tudi hitro ukrepanje Vlade oziroma države. Na drugi strani pa zakon zasleduje cilj, da se omejitve človekovih pravic in temeljih svoboščin, ki so posledica takšnih ukrepov, podvržene strogemu testu sorazmernosti, strokovno podkrepljene ter v temelju določene že v zakonu, pooblastilo izvršilni veji oblasti pa mora biti in je dovolj določno. Predlog sledi tudi načelu stopnjevitosti ukrepov, kar se nam zdi še posebej pomembno, in v primeru nujnega podaljšanja zakonodajni veji oblasti omogoča tako imenovane varovalke, ki smo jih v SAB kot amandma predlagali že pri vladni noveli. Državni zbor oziroma pristojno delovno telo bo namreč v primerih podaljšanja sprejetih ukrepov moralo to potrditi najprej z navadno večino, v primeru podaljšanja za več kot 90 dni pa celo z dvotretjinsko večino. To, da zakon v splošni obravnavi sprejemamo, da prisluhnemo razpravi, da potem, ko bo zakon, upajmo, primeren za naslednjo obravnavo, pridobimo mnenje Zakonodajno-pravne službe, nam bo tudi omogočalo presojo, ali ta zakon, gre namreč za zelo kompleksno tematiko, res ustrezno odgovarja na vse dileme Ustavnega sodišča. Predlagano je tudi, da bi se o zakonu opravila široka javna razprava. To si želi zlasti civilna družba in mislim, da jim bo v prihodnje treba pri tem prisluhniti. Glede na aktualnost problematike, glede na vse, kar se je v zvezi z novelami tega zakona že dogajalo, menimo, da je široka in konstruktivna javna razprava pri takem zakonu nujna. Da bi pa do nje sploh lahko prišlo, bomo zakon v prvem branju podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednja je na vrsti gospa Mojca Žnidarič, ki bo predstavila stališče Poslanske skupine Konkretno. Izvolite.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim! Torej vemo, da sta zadnji dve leti zaznamovani predvsem z epidemijo covida-19. Številni vladni ukrepi, odloki in zakoni, ki so bili sprejeti v tem času, so znatno vplivali na naša življenja, družbene dogodke in gospodarsko aktivnost. Tudi predlog novele Zakona o nalezljivih boleznih, ki jo danes obravnavamo, je nastal kot odgovor na odločitev Ustavnega sodišča, ki je ugotovilo neskladnost z ustavo nekaterih vladnih odlokov za zajezitev bolezni covida-19. Ustavno sodišče je namreč razveljavilo vladne odloke, ki so omejevali gibanje. Tako so bili protiustavni policijska ura, prepoved združevanja in prepoved prehajanja med občinami. Veljavni zakon o nalezljivih boleznih v izpodbijanih določbah namreč pravi, da kadar z ukrepi ni mogoče preprečiti, da se v Slovenijo zanesejo ali v njej razširijo določene nalezljive bolezni, lahko Vlada prepove oziroma omeji gibanje prebivalcev na okuženih ali neposredno ogroženih območjih ter prepove zbiranje ljudi po šolah, kinodvoranah, javnih lokalih in drugih javnih mestih, dokler ne preneha nevarnost. Zavedamo se, da je pravica do zdravstvenega varstva tista, s katero moramo doseči vse prebivalce Republike Slovenije, država pa je tista, ki mora sprejeti takšne ukrepe, katerih cilj je preprečevanje in zdravljenje epidemičnih bolezni ter nadzor nad njimi. Naša cilja morata biti dostopen in zmogljiv zdravstveni sistem ter vzdržna zdravstvena služba. Oboje nam mora biti zagotovljeno v času, ko se soočamo s posledicami novega koronavirusa. Predlog novele opredeljuje številne ukrepe, med drugim tudi pogojevanje gibanja in zbiranja oseb ter prometa blaga ali izvajanje storitev, omejitev in prepoved prihoda iz držav, v katerih obstaja možnost okužbe z nalezljivo boleznijo, omejitev gibanja na določeno območje ali prepoved dostopa na določeno mesto, omejitev ali prepoved zbiranja oseb na določenih javnih krajih, omejitev ali prepoved prometa z blagom, izvajanja storitev ali izvajanja delovnih procesov, omejitev ali prepoved pouka oziroma izvajanje vzgojno-izobraževalnega programa v vrtcih, šolah ter univerzah in samostojnih visokošolskih zavodih in omejitev javnih shodov. V Poslanski skupini Konkretno se zavedamo, da je treba 39. člen Zakona o nalezljivih boleznih dopolniti na način, da državi omogočimo izpolnjevanje pozitivnih obveznosti iz 51. člena Ustave Republike Slovenije, torej ko gre za pravico do zdravstvenega varstva. V našem primeru je treba tehtati med tem, kateri ukrep je primeren in koliko časa naj bi trajal. Pomembno je tudi vprašanje, kdo je pristojen za sprejemanje odločitev in posledično odrejanje ukrepov, s katerimi se tako poseže v naše ustavne pravice. Ponovno izpostavljamo tudi načelo sorazmernosti, v skladu s katerim bi moral nov 39. člen Zakona o nalezljivih boleznih jasno razvrstiti in opredeliti ukrepe ter njihov način izvrševanja glede na intenziteto pa tudi pogoje za njihovo uporabo. Vse to bomo tehtali v nadaljnjem zakonodajnem postopku, če bo novela prestala prvo branje. V Poslanski skupini Konkretno bomo zato predlog novele Zakona o nalezljivih boleznih v prvem branju podprli in v morebitnem nadaljnjem zakonodajnem postopku tvorno sodelovali pri potrebnih izboljšavah. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Branko Simonovič bo predstavil stališče Poslanske skupine Desus. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednica. Lep pozdrav vsem prisotnim! Sprejemanje novele Zakona o nalezljivih boleznih beleži več poskusov ureditve področja, ki je bil predmet ustavne presoje. Ustavno sodišče je z dvema odločbama ugotovilo, da so 2., 3. in 4. točka prvega odstavka 39. člena Zakona o nalezljivih boleznih v neskladju z ustavo ter določilo, da se mora neskladje odpraviti v roku dveh mesecev. Od poteka roka, ki ga je določilo Ustavno sodišče, je preteklo že kar nekaj časa. Vsekakor preveč, da bi lahko rekli, da smo uspešno opravili izpit iz demokracije, če malo karikiram. Zato lahko danes ugotovimo, da je skrajni čas, da se sprejme zakonita in ustavnoskladna podlaga za sprejemanje epidemioloških ukrepov. Stanje, kakršno je, namreč vzbuja nezaupanje v pravno državo, kar se posledično odraža v splošni klimi v državi, nenazadnje pa tudi pri samem spoštovanju in upoštevanju ukrepov. Tokratni predlog pooblašča vlado, da lahko po proučitvi strokovne ocene z uredbo odredi tudi druge smiselne ukrepe, kadar drugi ukrepi, določeni z Zakonom o nalezljivih boleznih, ne zadoščajo ali ne bodo zadoščali za zagotavljanje zadostnega varstva. Določa, da se ukrepi odrejajo postopoma, na kaskaden način, in sicer na podlagi intenzivnosti njihovega poseganja v človekove pravice in temeljne svoboščine. Ker je bilo v preteklosti veliko kritik usmerjenih v pomanjkanje vključenosti stroke v proces odločanja, tokratno besedilo predvideva ustanovitev strokovne ekipe, ki na zahtevo ustanovitelja sprejme obrazloženo strokovno oceno, ta pa se objavi v Uradnem listu. Nadalje predlog zakona določa seznanitev Državnega zbora in poseben način parlamentarnega nadzora. Na drugi strani predstavniki vlade dvomijo, da bi se na ta način lahko uspešno spopadli z epidemijo, predvsem z vidika vprašanja enotnosti stroke in širšega razumevanja nujnosti sprejemanja in podaljševanja ukrepov s strani politike. Vlada seveda mora imeti hitre vzvode, da se posluži ukrepov, kadar to narekuje hitro širjenje nalezljivih bolezni, vendar z določenimi varovalkami, ki pa še vedno omogočajo hitro reagiranje. Tako je danes na naših klopeh vnovičen poskus, da to dosežemo. Tokrat je besedilo pripravljeno v sodelovanju s pravnimi strokovnjaki v želji, da se vendarle doseže potreben konsenz. Že v okviru ponovnega odločanja o prejšnjem poskusu sprejemanja vladnega predloga novele zakona o nalezljivih boleznih smo poslanci Poslanske skupine Desus povedali, da bi si v skladu z opozorili Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora želeli, da bi novela vsebovala varovalke pred možnostjo arbitrarnega odločanja Vlade. Zato smo takrat poslanci Poslanske skupine Desus podprli amandmaje, ki so te varovalke vsebovali. Žal pa niso bili izglasovani. Prav tako smo se že takrat zavzemali, da se okrepi vloga stroke in veseli nas, da pričujoče besedilo daje stroki večjo težo, pa tudi, da je njeno mnenje objavljeno v Uradnem listu. Če želimo okrepiti zaupanje državljank in državljanov do stroke in ukrepov, potrebujejo ti jasne in nedvoumne informacije, ki smo jim mi tudi dolžni dati. V Poslanski skupini Desus večinsko menimo, da tokratni redni zakonodajni postopek dopušča prostor za dosego čim večjega možnega konsenza, sicer pa so naša stališča različna in skladno s tem bomo tudi glasovali o primernosti predloga zakona za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa tudi vam. Naslednji je na vrsti gospod Jurij Lep. Predstavil bo stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani kolegice in kolegi, lep dober dan! Danes obravnavamo predlog novele Zakona o nalezljivih boleznih, ki ga je pripravila civilna družba in smo ga v zakonodajni postopek v njihovem imenu vložili nepovezani poslanci. Vsebino zakona so v sodelovanju s pravnimi strokovnjaki iz odvetniških in visokošolskih vrst ter ob posvetovanju z epidemiološko stroko sestavili pri Pravni mreži za varstvo demokracije. Menimo, da gre pri tem za dobro prakso medsebojnega sodelovanja politike in javnosti. Z vložitvijo smo pokazali, da slišimo in upoštevamo zaskrbljen glas državljank in državljanov, nevladnih organizacij, stroke in civilne družbe, ki je v bistvu brezplačno opravila delo, ki ga vlada ni zmogla ali ni želela storiti, pa čeprav je vodenje države in družbe osnovna naloga oblasti. Že skoraj dve leti trajajoča epidemija je pokazala številne razpoke zdravstvenega sistema oziroma še bolj poudarila tiste težave in pomanjkljivosti, ki so aktualne že vrsto let, pa do sedaj ni bilo prave volje po njihovem hitrejšem ali pa bolj učinkovitem reševanju. Epidemija je dodobra razgalila tudi težave pri izvrševanju Zakona o nalezljivih boleznih oziroma pomanjkljivosti predvsem 39. člena zakona, ki Vladi podeljuje pooblastila za oblikovanje ukrepov za omejevanje in preprečevanje širjenja nalezljivih bolezni. Vlada pa je s svojimi odloki pristojnosti iz 39. člena, ki jih zakon daje, še dodatno razširila in si zakon po svoje razlagala tako, da so bili od samega začetka vladni ukrepi oziroma odloki ustavnopravno sporni. Prav to je kmalu potrdilo tudi Ustavno sodišče, ki je z odločbo, z dne 13. maja lanskega leta ugotovilo, da sta druga in tretja točka prvega odstavka 39. člena Zakona o nalezljivih boleznih, ki pooblašča Vlado, da prepove oziroma omeji gibanje in zbiranje, v neskladju z ustavo. Zatem je Ustavno sodišče z odločbo z dne 7. 10. lanskega leta odločilo, da je četrta točka prvega odstavka 39. člena Zakona o nalezljivih boleznih, ki je bil podlaga za vladni odlok o prepovedi ponujanja blaga in storitev, prav tako v nasprotju z ustavo. Posledično so bili neustavni tudi vsi epidemiološki vladni odloki v delih, v katerih so bili sprejeti na tej zakonski podlagi. Ustavno sodišče je v obeh odločbah izpostavilo, da ima državna oblast skladno z ustavo dolžnost v primeru pojava nalezljivih bolezni ustrezno zavarovati zdravje in življenje ljudi, če je to potrebno tudi tako, da omeji gibanje, zbiranje, svobodno gospodarsko pobudo in svobodo dela. A kljub temu je treba upoštevati, da morajo biti omejitve v temelju določene že v zakonu. Morebitno pooblastilo izvršni veji oblasti pa mora biti dovolj določno. Na podlagi navedenega je Ustavno sodišče sklenilo, da je Vlada sprejemala omejitvene ukrepe na nesorazmeren način in predvsem brez ustrezne zakonske podlage ter v obeh odločbah Državnemu zboru naložilo, da je neskladje z ustavo treba odpraviti v roku dveh mesecev. Predstavniki Vlade se radi sklicujejo na zastarelost 25 let starega Zakona o nalezljivih boleznih. A zastarelost tega zakona ne more predstavljati opravičila za vlado, da četudi je z ukrepi sledila nekaterim drugim državam v sosesčini, da jim ni sledila tudi v ustreznosti pravnih podlag. Zastarelost ZNB ne more predstavljati niti opravičila za arbitrarno delovanje vlade in samovoljno poseganje vlade v človekove pravice in temeljne svoboščine, niti ne more pomeniti oprostitve za dejstvo, da je pod krinko argumenta varovanja javnega zdravja vlada sprejemala tudi ukrepe, ki z epidemijo niso imeli popolnoma nič skupnega. Vlada je sicer lani poleti pripravila predlog novele Zakona o nalezljivih boleznih, s katerim je želela uresničiti odločbo Ustavnega sodišča, a predlagana vladna sprememba zakona je odprla številne upravičene dvome, če novo besedilo sploh odpravlja ugotovljeno neustavno stanje na sorazmeren in primeren način, na kar je opozarjala tako pravna stroka kot tudi civilna družba. V noveli so namreč umanjkale varovalke, ki bi zagotovile sorazmernost ukrepanja vlade oziroma zadostna ravnovesja in zavore, da bi se na hitro in učinkovito odločanje vlade na enak način lahko odzvali tudi drugi podsistemi. Zaradi navedenih pomislekov in drugih nasprotovanj se je vladna koalicija ob sprejemanju ZNB skoraj razletela, zato ga je na ponovnem glasovanju po izglasovanem vetu Državnega sveta v strahu pred referendumom in pred ustavno presojo sesula kar sama. Zakon je padel z 80 glasovi proti, samo eden je bil za. Predsednik vlade je očitno ocenil, da zakona pač ne potrebuje, saj ima že sedaj dovolj inštrumentov, da se učinkovito bori proti epidemiji. V koaliciji radi poudarjajo, da je ozračje v družbi preveč napeto, preveč naelektreno, da bi bilo tak zakon možno sprejeti, ker da bi sledil upor, ker da bi sledil referendum. Na ta način je bilo pri vladajočih večkrat zaslediti strah pred odzivom javnosti in civilne družbe. Tudi sam predsednik vlade je v nedavnem pismu, ki ga je poslal vsem državljankam in državljanom, zapisal, citiram: »Da rečemo, kar nas deli ali poskuša deliti, se lahko uspešno upremo samo enotno. Naš skupni nasprotnik in sovražnik je virus, ki ogroža vse. Njega moramo premagati. Čas je, da v boju s covid-19 stopimo in držimo skupaj.« To je seveda vse res. A problem je, da taista oseba in taiste vladne oblasti ne naredijo ničesar, da bi se razmere v družbi pomirile in sprostile in da bi ljudje v boju z boleznijo zares stopili skupaj. Ravno nasprotno. Še bolj podžigajo in polarizirajo javnost ter se ne ozirajo na mnenje civilne družbe, še bolj zaostrujejo odnose in še bolj grobo komunicirajo z drugače mislečimi. Vlada je na ta način politično bankrotirala, saj je družbo pripeljala do tako hude krize zaupanja, da ljudje ne verjamejo nikomur in ničemur več. Zato bi nujno potrebovali oblast, ki ji bodo ljudje lahko zaupali. Oblast, ki ne bo delala proti državi in ljudem, ampak za državo in za ljudi. V vseh valovih epidemije smo namreč imeli občutek, da se vlada namesto da bi se borila proti epidemiji, bori proti lastnemu narodu, še posebej proti drugače mislečim. Poleg tega opozarjamo, da je vlada s sprejemanjem nezakonitih in včasih tudi nesmiselnih epidemioloških ukrepov, ki so bili večkrat v nasprotju s priporočili zdravstvene stroke, vlila med ljudmi nezaupanje in strah ter razdelila slovensko družbo. Zato Zakon o nalezljivih boleznih ob vsaki omembi pri določenem delu javnosti sproži val ogorčenja in besa. Še posebej zato ga v danih razmerah nujno potrebujemo v prenovljeni in v ustavno skladno obliki, kar je prepoznala tudi civilna družba, zaradi česar je pripravila današnji predlog zakona, ki predstavlja odlično osnovo, da to dejansko tudi dosežemo. Vlada je sicer po poletnem padcu vladne novele ZNB za jesen obljubila novo različico Zakona o nalezljivih boleznih. A jesen je že zdavnaj mimo. Do danes pa nista pretekla samo dva meseca, ampak je preteklo že skoraj devet mesecev od sprejete odločbe Ustavnega sodišča maja lanskega leta, novele Zakona o nalezljivih boleznih s strani vlade pa še vedno ni na vidiku. V vmesnem času je vlada celo skušala urediti pravno podlago za upravljanje z epidemijo, a ne v za to primernem zakonu, torej ZNB, ampak jo je poskušala zapakirati v božični protikoronski paket, kamor ta vsebina nikakor ne sodi. A na srečo so bili med obravnavo PKP10 sprejeti opozicijski amandmaji, ki so črtali člene, ki so se dotikali zaostrovanja gibanja in zbiranja, opravljanja dela, uresničevanja verske svobode ter zaostrovanja prometa z blagom in izvajanje storitev v povezavi s preprečevanjem širjenja koronavirusa. Tako se trenutno še vedno nahajamo v stanju, za katerega je Ustavno sodišče ocenilo, da ni skladno z ustavo. Glede na to da že skoraj dve leti živimo v primežu epidemije, da se Slovenija trenutna nahaja sredi že petega in do sedaj najhujšega vala epidemije ter da je rok za odpravo ugotovljene neustavnosti že pred več meseci potekel, smo nepovezani poslanci skupaj s civilno družbo prepričani, da je nastopil skrajni čas, da se sprejme ustrezna, zakonita ter strokovna in ustavnoskladna podlaga za sprejemanje epidemioloških ukrepov. Ker je civilna družba obupala, da bo vlada do konca mandata dodelala in v zakonodajni postopek vložila novo različico ZDB, se je odločila ukrepati sama in je pripravila predlog novele Zakona o nalezljivih boleznih, katerega avtor je Pravna mreža za varstvo demokracije. Same podrobnosti o vsebini vloženega zakona je danes predstavila Janja Sluga, tako da se ne bi ponavljal. Bi pa rad glede novele dodal še sledeče. Policijska ura po zakonu, ki smo ga vložili, ni možna. Novela prav tako ne predvideva ukrepa, ki bi posamezniku odrejal, da se lahko giblje le nekaj 100 metrov od doma, saj menimo, da gre pri tem za prevelik poseg v človekove pravice in svoboščine in kot tak ni bil v skladu z Ustavo Republiko Slovenije sploh v primeru, ko so uveljavlja za vse, ne glede na specifike. Prav tako se ta omejitev niti ni izkazala za učinkovit ukrep. Nepovezani poslanci prednost predloga novele vidimo predvsem v tem, da ga je pripravila pravna stroka v sodelovanju z epidemiološko stroko in ne politika. Sicer smo si prvotno želeli, da bi predlog novele zakona v zakonski postopek vložile vse poslanske skupine s prvopodpisanim predsednikom Državnega zbora Igorjem Zorčičem, a pretiranega interesa za to ni bilo. Ocenjujemo, da gre za dobro zakonsko osnovo, ki vsebuje tudi varovalke, kot sta parlamentarni in strokovni nadzor nad vladnimi ukrepi, kar bi ščitilo prebivalke in prebivalce pred zlorabami in samovoljnimi ukrepi vlade. Pomisleke, ki so jih izrazile posamezne poslanske skupine na posvetu v začetku decembra lani predvsem v povezavi s tem, ali naj ima nadzor nad biološkimi ukrepi, ki jih sprejema Vlada, matično delovno telo ali celotni Državni zbor, pa se lahko po našem mnenju reši tekom obravnave zakona. Sami smo sicer mnenja, da je matično delovno telo legitimno ter sposobno hitrega in strokovnega odločanja. Spoštovane kolegice in kolegi! Nepovezani poslanci smo skupaj s civilno družbo prepričani, da je čakanja dovolj. Roki za odpravo neustavnosti so že zdavnaj potekli, treba je reagirati takoj. Smo sredi petega, najhujšega, vala epidemije in zakonodajo je treba sprejeti čim prej s ciljem, da se odpravi ugotovljena neskladnost z ustavo in omeji vlado pri njenih odločitvah z odloki. Tako vladanje izvršilnega organa z odloki predstavlja najhujši strup za demokracijo in očitno kaže na to, da ni več treh neodvisnih vej oblasti, saj vlada s takšnim delovanjem prevzema vlogo tako izvršilne kot zakonodajne veje oblasti. S tem vlada ruši temelje pravne in demokratične države in očitno zanika osnovno dostojanstvo vsakega posameznika in celotne družbe. Sicer ne vemo, kako so si to v vladi zamislili, a očitno jim trenutno protiustavno stanje ustreza. Na dnevnem redu pa lahko jasno vidimo, da stvari enostavno več ne funkcionirajo, kar niti ne preseneča, saj po skoraj dveh letih epidemije v Sloveniji še vedno nimamo krovnega zakona za upravljanje z epidemijo, ki bi bila v skladu z ustavo. Da je vlada pri upravljanju z epidemijo popolnoma zavozila, kažejo tudi statistike. Bili smo prvi na svetu, še enkrat poudarjam, po številu okužb na 100 tisoč prebivalcev in ljudje državi več sploh ne zaupajo in ne vedo, kaj danes velja in kaj danes ne velja, kar prav tako ne preseneča, saj je ta vlada od nastopa mandata sprejela že skoraj 3 tisoč odlokov. Za zaključek bi rad poudaril, da je dejstvo, da bo Slovenija z epidemijo živela še nekaj časa. Kako uspešna bo pri tem, pa je odvisno predvsem od pravnega okvira, ki določa način obvladovanja nalezljivih bolezni, česar se močno zavedajo tudi v civilni družbi. Zato so samoiniciativno vstopili v akcijo in prostovoljno pripravili danes obravnavani zakon. Za velikansko število okuženih in bolnih je namreč krivo tudi to, da vlada v dolgoletnem času ni bila zmožna oblikovati ustrezne zakonske podlage, ki bi jasno določala, kaj v času epidemije lahko stori država in česa ne sme. Ker si nepovezani poslanci skupaj s predstavniki civilne družbe želimo navedeno nevzdržno in protiustavno stanje čim prej odpraviti, smo vložili nadgrajeni Zakon o nalezljivih boleznih in upamo, da bo novela tudi ob zaključku zakonodajnega postopka ohranila vse ključne elemente in varovalke, saj se bodo le tako ustrezno uresničevale odločbe Ustavnega sodišča. Verjamem, da bo predlog dobil podporo poslancev, saj bo njegovo sprejetje omogočilo učinkovito, strokovno, zakonito in ustavnoskladno upravljanje z epidemijo. Hvala za pozornost.
Hvala lepa tudi vam. Naslednji je na vrsti gospod Jožef Lenart. Predstavil bo stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Dober dan in hvala lepa za besedo. Obravnavamo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o nalezljivih boleznih ZNB-D, ki ga je v obravnavo predložila skupina poslancev s prvopodpisanim Igorjem Zorčičem. Novela zakona sledi cilju zadovoljiti odločbi Ustavnega sodišča, ki pa se navezuje na oceno ustavnosti drugega in tretjega odstavka 39. člena Zakona o nalezljivih boleznih. V letu 2020 nas je presenetila pandemija covida-19, ki je imela katastrofalne posledice za domala vse države sveta. Nanjo ni bil nihče pripravljen, saj te nevarnosti, te bolezni prej nismo poznali. Vlada Republike Slovenije je učinkovito preprečevala širjenje virusa in bolezni, a se je morala odzivati hitro, saj bi sicer osebe s to zahrbtno boleznijo, tako imenovano covid pljučnico, ohromile naše zdravstvene kapacitete in še več bi imeli žrtev te bolezni. Odločitve, povezane s protikoronskimi ukrepi oziroma zakoni za preprečevanje širjenja koronavirusa SARS-CoV-2, so bile sprejete tudi na podlagi Zakona o nalezljivih boleznih iz leta 1995. V maju 2021 je Ustavno sodišče Republike Slovenije ocenjevalo ustavnost in zakonitost odlokov o začasni in splošni prepovedi gibanja in zbiranja ljudi. Izdalo je odločbo, iz katere izhaja, da sta drugi in tretji odstavek 39. člena Zakona o nalezljivih boleznih v neskladju z Ustavo Republike Slovenije. Državnemu zboru Republike Slovenije je Ustavno sodišče zato naložilo, da mora to neskladje odpraviti v dveh mesecih, do odprave ugotovljenega stanja pa se določbi drugega in tretjega odstavka 39. člena Zakona o nalezljivih boleznih lahko uporabljata. Skupina opozicijskih poslancev s prvopodpisanim Igorjem Zorčičem je v parlamentarno proceduro na predlog Pravne mreže za varstvo demokracije vložila Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o nalezljivih boleznih. Predlagatelji v obrazložitvi zatrjujejo, da zakon prinaša večjo transparentnost, predvidljivost in demokratičnost. Vse to torej za hitro reševanje in preprečevanje nalezljivih bolezni. Zakon o nalezljivih boleznih je v Republiki Sloveniji osrednji predpis s področja varstva pred nalezljivimi boleznimi. Človekovo zdravje je ena najpomembnejših ustavnih vrednot, od učinkovitosti varovanja zdravja posameznika pa je odvisno uresničevanje drugih pravic in temeljnih svoboščin. Z zagotavljanjem zdravstvenega varstva so povezane vrednote univerzalnosti, dostopnosti, visoko kakovostne oskrbe, enakosti in solidarnosti. Videti je, da je pričujoča predlagana novela zakona dejansko skregana z vsem navedenim ter tudi v nasprotju s slovensko ustavo in z načelom delitve oblasti. Prav tako ne upošteva priporočil Svetovne zdravstvene organizacijo WHO, ki je leta 2017 Sloveniji podala smernice za izboljšanje stanja za preprečevanje nalezljivih boleznih ter svetovala potrebne popravke v naših predpisih in v samem zdravstvenem sistemu. Niti ena država članica Evropske unije za reševanje te problematike ne koristi takšnih rešitev, kot so predlagane v tem novem zakonu, zato v obrazložitvi tega predloga primerjave tudi niso navedene. Še več, predlog je popolnoma neoperativen. Na podlagi tega zakona se ne da spopadati z nobeno epidemijo, ker bi trajalo tedne in mesece, preden bi se vsa v zakonu omenjena stroka in strokovne skupine uskladile glede odprtih vprašanj. Šele po odločitvi neke strokovne skupine pa bi lahko pristojni organi, torej strokovna skupina Ministrstva za zdravje, samo Ministrstvo za zdravje, Vlada in Državni zbor, sprejemali odločitve, ki bi učinkovito preprečevale nevarnost, ki pa je hitro nalezljiva. Glede na predlagane spremembe zakona bi lahko Vlada Republike Slovenije na predlog ministra za zdravje z uredbo odredila ukrepe ob pogoju, da so sorazmerni za preprečevanje širjenja bolezni, ter na podlagi analize ustavne dopustnosti omejitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Zastavlja se vprašanje, kdo bi v tem primeru ugotavljal sorazmernost ter v kolikšnem času bi bili pripravljeni ukrepi za hitro zajezitev epidemij, kajti ti morajo biti vselej narejeni na podlagi analize ustavne dopustnosti omejitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Skupina oseb bi torej ugotavljala, ali in kdaj so predlagani ukrepi primerni in sorazmerni. Spoštovane kolegice in kolegi ter spoštovani predlagatelji! Verjetno si lahko predstavljate, kako dolgo bi to trajalo, preden bi lahko Vlada ali Državni zbor o tem odločala. In ker vemo, da virus pač ne čaka, bolezen se lahko hitro širi in nam jemlje zdravje in življenja, je strah za naše državljane upravičen. Po novem torej ne bomo ravnali urgentno, da bi zaščitili naše državljane, torej njih in sebe, ampak počasi procesirali ukrepe in tako pustili tej ali drugi zahrbtni nalezljivi bolezni uničevalen pohod. Tega si v Slovenski demokratski stranki ne moremo dovoliti. Na podlagi takšnega zakona se ne da spopadati z nobeno epidemijo. Če smo vsaj malo odgovorni, se moramo postaviti v vlogo Nacionalnega inštituta za javno zdravje, Ministrstva za zdravje in Vlade in se zamisliti nad tem, ali bi to v praksi delovalo. To ni predlog zakona za varovanje zdravja ljudi in ne dober popravek zakona o nalezljivih boleznih, s katerim bi učinkovito preprečevali širjenje epidemije. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Jani Möderndorfer. Predstavil bo stališče Poslanske skupine LMŠ. Izvolite.
Dober dan vsem skupaj. Pred nami je v bistvu zakon, ki je pripravljen v sodelovanju s civilno družbo, s predstavniki stroke, ki so pravzaprav opravili nalogo in delo, ki bi jo morala opraviti vlada. Že zdavnaj. Avgusta meseca je bil rok za to vlado, da odgovori na zahteve oziroma odločitve Ustavnega sodišča. Koliko mesecev je to? In oni si danes upajo in drznejo trditi, da bi Vlada in Državni zbor bila neoperativna ob predlogih, ki jih navaja in ponuja takšen zakon, če pa sami niso sposobni odgovoriti na zahteve Ustavnega sodišča od avgusta pa do danes. Od avgusta pa do danes. Vse to govori samo o eni zadevi, nimajo želje, volje in interesa, da se karkoli spremeni ob veljavnem obstoječem zakonu o nalezljivih boleznih, ki je absurden in grozljiv za celotno slovensko družbo. Ta obstoječi zakon, ki je danes v veljavi, omogoča tej vladi, da počne kar hoče. Dobesedno kar hoče. V imenu zakonitosti, v imenu človeka in varovanja njegovih pravic, predvsem zdravja, predvsem pa tisto, kar v resnici konstantno počne že dve leti: uvaja svoje ideje, uvaja nemir v družbi, uvaja nadzor v družbi in vse tisto, kar prinaša posledično korist tej vladi in tej koaliciji. Danes smo lahko slišali, kako pravzaprav so vsi za to, da je treba učinkovati in delovati hitro. Zakaj tega ne počne ta vlada na zakonit način? Zakaj tega ne počne tako, da spoštuje ustavo in norme? Iz enega preprostega razloga: ker nima interesa. Samo danes poglejte, koliko jih sedi na tej strani in koliko jih zanima ta zakon. Poglejte, koliko jih bo danes razpravljalo o tem zakonu. Dva. In to je vse, kar premore v bistvu ta koalicija, da lahko zagovarja takšen zakon. V LMŠ bomo ta zakon zagotovo podprli že zaradi tega, ker naslavlja in kaže ter ureja predvsem tista vprašanja, ki bi jih z ustavno odločitvijo pravzaprav morala že zdavnaj ta vlada. V tem zakonu so stvari, na katere imamo mi sami tudi določen pogled in razmislek predvsem v tistem času in v tistih primerih, ko govorimo, kdo bi kdaj odločal v kakšnem primeru in kakšno hitrostjo. Sami trdimo, da če je bilo na začetku epidemije več kot jasno in tako je na začetku izgledalo vsaj v večini evropskih držav, da je treba ravnati in delovati zelo hitro. Operativno hitro je seveda vlada tista, ki je lahko delala določene korake in odločitve. Vendar v dveh letih nam je ta vlada tudi pokazala, česa ne bo spoštovala in kaj bo zlorabljala in izkoriščala v svoj prid. Zato sem danes prepričan, da ne smemo več dopustiti, da je Državni zbor izločen iz procesa odločanja v času, ko se odloča o posegu na nivoju človekovih pravic in svoboščin. O tem lahko odloča samo predstavniško telo ljudstva, in to je državni zbor in ne vlada. Včeraj smo slišali predsednika vlade, ki je sedel za tem stolom in se porogljivo in posmehljivo rogal vprašanju ene od poslank, ki mu je zastavila vprašanje, ali bo njihova stranka oziroma vlada, koalicija podprla ta zakon. Povedal je naslednje. Prvič, da so z desetimi protikoronskimi paketi v resnici naslavljali na težave in odgovore te krize. Kar seveda ni res in je čista laž. In drugič, postavil je Ustavno sodišče kot nek minorni organ, ki se je ukvarjal z nekimi nepomembnimi malenkostmi, oni pa so reševali svet in državo. Res je, evropske države so reševale problematiko tudi z odločanjem in poseganjem v človekove pravice in svoboščine v svojih državah. Vendar on ni povedal, da so imeli zakonsko podlago za ta dejanja. To je ta bistvena razlika, kajti ta predsednik vlade in ta vlada ni imela nobene zakonske ne ustavne podlage, da lahko to počne. In zato so padale njihove odločitve, ki niso bile minorne, ampak zelo pomembne, na Ustavnem sodišču. Še več, Ustavno sodišče je jasno povedalo, da ni bilo nobenega posebnega razloga za to, da se uvede zapiranje prostorov, vseh prostorov in istočasno uvaja še policijska ura oziroma omejitev prehajanja med občinami in podobne neumnosti. Še več, naložilo jim je, da mora vlada vsakih 14 dni preverjati odločitve, ki jih sprejema. Vsakih 14 dni. Oni šest mesecev niso preverjali, ali je sorazmeren in učinkovit ukrep policijskih ur. Kdo lahko odloča o teh stvareh? Posmehljivo in porogljivo danes komentirajo predstavniki te koalicije, da je Državni zbor prepočasen. Kar nekaj je stvari, ki jih je Državni zbor naredil v 12 ali najkasneje v 24 urah. Vendar na to pozabijo. Kaj več v sami razpravi. Tisto, kar pa je za nas vse skupaj pomembno, pa je, da se zavedamo, da ta zakon, ki je danes pred nami, ne prinaša nobenega obveznega cepljenja. Sami osebno smo na stališču, da mora biti cepljenje v naši državi tudi v primeru covida prostovoljno, kajti gre za prevelik poseg v človekove pravice in za odtujitev tistega, kar bi ta država, ta vlada, ta koalicija morala početi, in to je dnevna razlaga in pojasnjevanje ljudem, zakaj je potrebno cepljenje. Ne pa, da, tako kot so navajeni, z dekretom predpišejo obvezno cepljenje. In s to idejo se že poigravajo. Sami ne bomo tega nikoli podprli v nobenem primeru. Zagotavljamo vam, da bomo v prvem branju spustili ta zakon skozi, kajti to je edini način, da pride do širše razprave, istočasno pa tudi na glas povemo, če bo ta vlada in ta koalicija prišla z norimi amandmaji, ki bodo samo poslabšali ta zakon, in začela posegati v pravice pod krinko, da gre za varnost ljudi, za zaščito naroda in podobne traparije, ki jih poslušamo večkrat tukaj iz prve klopi, bomo zakon tudi zavrnili. Državni zbor bi moral že zdavnaj prevzeti nalogo in odgovornost za varnost ljudi na podlagi demokratičnih procesov, kar govori ustava, kar govori zakonodaja, ne na podlagi prisile in zapovedovanja ter kršitve ustave in zakona. Hvala.
Hvala lepa. Zadnja bo stališče Poslanske skupine SD predstavila mag. Meira Hot. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovana gospa podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi! Rok za odpravo neustavnosti 2. in 3. točke prvega odstavka 39. člena Zakona o nalezljivih boleznih, ki ga je naložilo Ustavno sodišče, je že davno potekel. Zdaj je že več kot očitno, da so temeljna ustavna načela, kot so načelo pravne države, načelo delitve oblasti, za to vlado žal nepomembni. Ustavno sodišče je namreč ugotovilo neustavnost praktično skoraj vseh vladnih ukrepov, ki jih je ta sprejela za zajezitev epidemije. In tudi nižja sodišča so že v kar nekaj primerih odločila, da vlada ni ravnala v skladu z zakonom. Ker pa se žal ta vlada nekako požvižga na določbe naše ustave, se zaradi tega ni niti potrudila, da bi skupaj s stroko pripravila ustrezne spremembe Zakona o nalezljivih boleznih, ki bi odpravljale ugotovljeno neustavnost določb. Namesto tega so ves svoj čas porabili z iskanjem rešitev, kako bi zakonska določila v resnici zaobšli. Zato s vladali sami, z odloki, z vsebinsko praznimi zakoni in brez ustrezne pravne podlage. Socialni demokrati se zahvaljujemo Pravni mreži za varstvo demokracije, da je pripravila to, kar žal politika ni znala. Temeljni cilj predloga zakona je, da se v čim krajšem roku odpravi neskladje določb z Ustavo Republike Slovenije ter da se vzpostavijo rešitve, ki bodo splošno uporabljive v primeru pojava do sedaj že znanih nalezljivih bolezni ter v primeru pojava nove, strokovno neraziskane, nalezljive bolezni. Predlogu zakona tako ne bomo nasprotovali. Pa vendarle je treba opozoriti, da žal tudi ta predlog po našem mnenju še vedno daje prevelika pooblastila vladi, kajti še vedno ji dovoljuje neke vrste vladanja s podzakonskimi akti, ko dovoljuje vladanje z uredbo, torej gre zgolj za neko drugo poimenovanje istega načina odločanja in poseganja v človekove pravice in svoboščine, za katere je pa v skladu z mednarodnim pravom, v skladu z našo ustavo dovoljeno zgolj in samo poseganje z zakonom. Podzakonski akti lahko zgolj podrobneje predpišejo materijo, ki je zapisana z zakonom, in poseganje v človekove pravice in svoboščine ne sme biti na podlagi podzakonskega akta, pa naj bo to odlok ali naj bo to uredba. Ta vlada že ves čas epidemije na žalost deluje samostojno in samovoljno, derogira Državni zbor, žal nihče za nič ne odgovarja. Temeljne človekove pravice, kot so svoboda gibanja, svoboda zbiranja, združevanja, pravica do izobraževanja se omejuje brez javne razprave in brez vključitve parlamentarnega dela oblasti, ki je enostavno pod to vlado derogiran, ker nima pravice odločati o tako pomembnih vprašanjih, kot je varstvo človekovih pravic in svoboščin. Prepričana sem, in to sem v svojih stališčih in razpravah že neštetokrat ponovila, da bi tako pomembna vprašanja v skladu z načelom pravne države in načelom demokratičnosti moral urejati zakon. Zakone sprejema Državni zbor, ne Vlada ampak Državni zbor. Ustavno sodišče je sicer v svoji odločbi dovolilo, da izvršilna oblast omejujte temeljne človekove pravice, vendar da mora v skladu z načelom legalitete za to imeti dovolj jasno in določno podlago v zakonu, torej vsaj neko minimalno vsebino. Menimo, da bomo danes z idejami in pogledi našli nek skupen konsenz, kako zakon v drugem in tretjem branju še izboljšati in dodelati. Nekateri pravniki so že poslali pripombe k predlogu zakona. Recimo pravnik Primož Bavcon je zapisal, citiram: »Nedopustno je takšne ukrepe, ki jih predvideva predlog zakona, urejati z uredbo Vlade Republike Slovenije. Prav tako vsebuje predlog zakona nekatere določbe, ki so nedopustne z vidika varstva osebnih podatkov, nekatere ne ustrezajo standardom lex certa, spet druge so neživljenjske z vidika njihove učinkovitosti in potreb po hitrem odzivu na problematiko, ki jo ureja.« Socialni demokrati pa smo tudi že opozorili na v predlogu zakona določeno pristojnost odločanja zgolj enega delovnega telesa v Državnem zboru, to je Odbora za zdravstvo v primerih, ko želi Vlada podaljšati ukrepe preko 30, 60 ali 90 dni. Torej bodo o ukrepih odločali zgolj člani Odbora za zdravstvo in niti ne vsi poslanci in poslanke Državnega zbora, kar menimo, da bi ponovno prineslo neko derogacijo oziroma izključnost dela Državnega zbora in tudi časovna stiska, mislimo, da ni noben izgovor, da se ne bi dala sklicali plenarka. Dejstvo je, da je epidemija prizadela države celega sveta in večina držav je morala prilagoditi svojo zakonodajo ukrepom, saj nobena od njih ni pričakovala tako velike razsežnosti, ki jo je ta epidemija dobila. Kljub temu da je v tej zgodbi najbolj pomembno, da ostanemo zdravi, to ne sme postati krinka za nenehno sistematično in intenzivno poseganje v osnovne človekove pravice in svoboščine. Takšno poseganje nam ne sme nikoli postati nekaj samoumevnega. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavijo stališč poslankah skupin in sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Obveščam vas da je aktualni vrstni red naslednjih petih poslank in poslancev prijavljenih k razpravi razviden na zaslonih v dvorani, celoten vrstni red prijavljenih razpravljavcev pa je razviden na intranetni strani Državnega zbora v rubriki Poimenska lista razpravljavcev. Vrstni red prijavljenih razpravljavcev se sicer med potekom razprave lahko še spreminja. Preden pa začnemo po vrstnem redu, je zaprosila za besedo predlagateljica gospa Janja Sluga. Izvolite.
Najlepša hvala, predsedujoča. Jaz sem vesela, da ni nekih, no razen ene poslanske skupine, kjer smo to na podlagi odgovora predsednika vlade na moje poslansko vprašanje v resnici pričakovali, bom pa v nadaljnji razpravi potem tudi povedala, zakaj so neumnosti to, kar je rekel predsednik vlade in kar zatrjuje največja koalicijska poslanska skupina, in tudi ovrgla. Najprej se moramo vsi spomniti, zakaj se je civilna družba na tem področju tako zelo aktivirala, zakaj si je vzela čas in se potrudila, da je spisala to, kar imamo danes na mizah. Obstoječi zdaj veljavni Zakon o nalezljivih boleznih je po sodbah oziroma odločbah Ustavnega sodišča neustaven. Zakaj? Zato ker daje Vladi preširoko polje presoje, da bi v resnici Vlada po obstoječem zakonu lahko urejala in ureja vprašanja, ki so stvar zakonodajalca. Torej zakonodajalec je v tej državi tisti, ki mora določati, v katerih primerih, za koliko časa, na kako velikem območju lahko veljajo neki epidemiološki ukrepi. Zakon bi moral tudi vsebovati varovalke, s katerimi bi v resnici omejil prosto presojo vlade. Vlada v tem trenutku počne, kar se ji zahoče, in si očitno tako kot tudi največja poslanska skupina želi, da bi tako ostalo. To je seveda zelo udobno, to je zelo pisano na kožo predsedniku vlade, zato so tudi skladno s temi pričakovanji stališča največje poslanske skupine takšna, kot so bila predstavljena. Jaz moram reči, ko sem ta predlog dobila pred sebe in ko sem ga prebrala, se mi je zazdelo, da v resnici ta predlog vse te zagate, s katerimi smo se sedaj dve leti soočali, rešuje na precej enostaven in predvsem izvedljiv način. Predlog je po mojem mnenju domišljen in se vidi, da je bilo vanj vloženega precej truda in precej časa. Naj preberem, kdo vse je sodeloval pri njegovi pripravi, da ne bomo slepomišili okoli tega, ali je to protiustavno ali ni protiustavno, kako bi moralo biti in tako naprej. Tekom priprave je Pravna mreža za varstvo demokracije sodelovala s številnimi strokovnjaki. Vsaj deset ljudi je konstantno delalo na zakonu, hkrati pa so potem opravili tudi več krogov posvetovanj z epidemiološko in drugo stroko. Tisto, kar je pomembno, so seveda ta imena, ki so sodelovala in naj jih preberem: prof. dr. Samo Bardutzky, ki je izredni profesor na Pravni fakulteti Univerze v Ljubljani, prof. dr. Alenka Šelih, zaslužna profesorica na Pravni fakulteti Univerze v Ljubljani, prof. dr. Katja Filipčič, redna profesorica na Pravni fakulteti Univerze v Ljubljani, prof. dr. Rajko Pirnat, redni profesor na Pravni fakulteti Univerze v Ljubljani, prof. dr. Polonca Kovač, redna profesorica na Fakulteti za upravo Univerze v Ljubljani, prof. dr. Jerca Škerl Kramberger, izredna profesorica na Pravni fakulteti Univerze v Ljubljani, prof. dr. Aleš Završnik, Inštitut za kriminologijo pri Pravni fakulteti Univerze v Ljubljani, Mitja Urankar, odvetnik, Odvetniška pisarna Senica & partnerji in pa Anuška Podvršič, Pravna mreža za varstvo demokracije, Katarina Bervar Sternad, Pravni center za varstvo človekovih pravic in okolja, doc. dr. Barbara Rajgelj, Zavod za kulturne raznolikosti Open. To so samo nekatera izmed imen, ki so tu sodelovala. Tudi po besedah Pravne mreže za varstvo demokracije je bilo temu posvečeno zelo veliko časa, zelo veliko krogov usklajevanj in s tega vidika je po mojem mnenju pravna stroka tista, ki je v resnici že povedala, da rešitve, ki so zapisane v zakonu, stojijo. V vsakem primeru pa menim, da je pomembno danes opraviti to razpravo in da je pomembno opraviti potem tudi nadaljevanje zakonodajnega postopka, razpravo in usklajevanja. Če se bo pokazalo, da smo mnenja, da je treba popraviti nekatere stvari, če se bomo zedinili okoli tega, ali bo o teh stvareh odločalo parlamentarno delovno telo ali dejansko gremo na neko rešitev sklicevanja plenarne seje, o takih stvareh absolutno je treba razpravljati in je treba najti rešitve. Ampak zopet do neke meje. Ko bi se in če bi se pokazalo, da bi bile intence drugačne, da bi bile intence v nasprotni smeri, potem nepovezani poslanci takih rešitev ne bomo podprli. Zakon, kot rečeno, izhaja iz stališča, da je treba uravnotežiti obe dilemi. Prva dilema je obveznost države, da mora varovati ustavno zagotovljeno pravico do življenja in do telesne in duševne celovitosti zdravstvenega varstva.Kako to naredi? Naredi z ukrepanjem. Po možnosti s hitrim ukrepanjem. In po drugi strani uravnotežiti z omejitvami človekovih pravic, ki morajo biti pri vsakem poseganju podvržene zelo strogi presoji testa sorazmernosti. Zato v resnici zakon, kot ga je pripravila civilna družba, predvideva neko stopnjevitost ukrepanja v primerih epidemije. In sicer lahko vlada, če drugi ukrepi ne zadoščajo, za obvladovanje epidemije na predlog ministra za zdravje z uredbo odredi nekatere ukrepe, ki so določeni v zakonu stopnjevito. V prvi fazi najmilejši ukrepi in potem v nadaljevanju tisti, ki so potem mogoče malo bolj rigorozni. To je zelo lepo napisano v novem 39. členu. Pa bom prebrala, ker se že tudi pojavljajo neka elektronska sporočila, ki nasprotujejo predlogu. Bom prebrala, da se bo vedelo, kaj je v resnici tukaj predvideno. V prvi vazi: upoštevanje higiensko-varnostnih in drugih zaščitnih ukrepov, posredovanje osebnih podatkov odgovorni osebi javnega ali zasebnega prava, predložitev ustreznih dokazil o imunosti ali neokuženosti. To so trije ukrepi, ki so tu našteti primeroma, ampak govorijo o tem, kaj dejansko se da v prvi fazi. In to so točno tisti ukrepi, ki za nas veljajo še danes in smo jih sprejeli kot del vsakdana: umivanje rok, razkuževanje, nošenje maske in predložitev pogoja PCT. Tudi ukrepi, ki so določeni v tem členu, morajo biti nujni, morajo biti primerni in morajo biti sorazmerni. Vlada mora pri tem po predlogu zakona slediti strokovni oceni strokovne skupine, ki mora biti sestavljena iz različnih profilov: epidemiološka stroka, psihološka, sociološka, pravna stroka in tako naprej. Predvsem pa mora ta strokovna skupina pripraviti svoje predloge in jih tudi objaviti, da v bistvu širša javnost vidi, kaj je predlagala strokovna skupina. Če jih vlada ne upošteva ali pa jih ne upošteva v celoti, mora eksaktno argumentirano obrazložiti, zakaj je temu tako. Pogoj za vse to je pa nekaj, česar danes nimamo, razglašena epidemija. Šele ko je epidemija razglašena, je sploh možno začeti sprejemati tovrstne ukrepe. Uredba, ki jo potem sprejme vlada, mora v svoji obrazložitvi vsebovati pravno podlago za ukrepe, strokovno podlago, ki jo je pripravila omenjena strokovna skupina, rok trajanja ukrepov, ki ni in ne more biti omejen in lahko vsaka uredba velja največ 15 dni. Če uredba ne vsebuje roka veljavnosti, potem sama od sebe preneha veljati po sedmih dneh. Uredba mora vsebovati tudi človekove pravice, ki jih morebiti ukrepi omejujejo, in temeljito analizo ustavne dopustnosti teh omejitev. Kot rečeno, zakon stopnjuje nabor ukrepov v odvisnosti od tega, v kakšnem stanju se nahaja epidemija. Zakon potem po odstavkih naprej določa, kako, na kakšen način in s katerimi ukrepi se stanje potem stopnjuje. Kot rečeno, v prvi vrsti z nekimi higienski ukrepi, druga stopnja pa pravi, da vlada, če ukrepi prve stopnje ne zadoščajo, lahko omeji prihod iz držav, v katerih obstaja možnost okužbe z nalezljivo boleznijo, lahko prepove prihod iz držav iz prejšnje točke tujcem, lahko omeji gibanje na določeno območje ali prepove dostop na določeno mesto, lahko prepove zbiranje oseb v kinodvoranah, gledališčih, muzejih in drugih ustanovah, lahko prepove promet blaga, izvajanje storitev oziroma delovnih procesov ali pa omeji določen način izvajanja ali prepove pouk. Torej to je šele v drugi stopnji. Tudi za te ukrepe velja, da veljajo do 15 dni, če uredba ne vsebuje dolžine veljavnosti, prenehajo veljati sedmi dan. Če se še enkrat pomudim pri tej strokovni skupini. Zelo natančno je v 39.a členu določeno, kdo sestavlja to strokovno skupino. Vodi jo epidemiolog, člani pa so imunologi, sociologi, psiholog, pravnik in pa strokovnjak, ki obvlada bolezen, torej tisto bolezen, zaradi katere je epidemija oziroma njene zaplete. Strokovna skupina sprejme strokovno oceno. Zakon določa natančne vsebine, ki jih mora vsebovati ta strokovna ocena in tudi kazalnike, na podlagi katerih se potem ukrepi sprejemajo. Kot rečeno, nam se zdi zelo pomembno, da je tudi ta strokovna ocena objavljena javno v Uradnem listu. Potem pa ta zakon, tako kot je zahtevalo Ustavno sodišče, dodaja tudi nadzor. Ta nadzor je vsebovan v 39.b členu, ko govori o parlamentarnem nadzoru. Torej istočasno s tem, ko minister predlaga uredbo, že s samim predlogom seznani tudi Državni zbor. V tisti fazi samo seznani. Potem pa se mora po sprejetju na Vladi s to uredbo v petih dneh seznaniti tudi delovno telo Državnega zbora, torej Odbor za zdravstvo. Posebej pa je pomembno to, da če želi Vlada podaljšati veljavnost kakšnega od ukrepov za 30 ali 60 dni, mora dati soglasje k takemu podaljšanju tudi delovno telo, torej Odbor za zdravstvo Državnega zbora, v tem primeru z navadno večino. Če bi šlo za podaljšanje preko 90 dni, pa se zahteva dvotretjinska večina pristojnega delovnega telesa. Jaz moram reči, da nepovezani poslanci smo točno to predlagali tudi že pri obravnavi vladnega predloga. Točno takšne amandmaje smo vložili, da bi v bistvu ta nadzor opravljal Odbor za zdravstvo. Takrat se nam je v bistvu zdela ta rešitev logična in tudi v tem trenutku mi s to rešitvijo nimamo težav, ob seveda nekem pogoju. To je pa pogoj, da so v parlamentarnih delovnih telesih razmerja ustrezna. V tem trenutku seveda niso. V tem trenutku v delovnih telesih poslanske skupine niso zastopane v razmerju, v kakršnem bi morale biti. In v takem primeru je seveda to lahko problematično. Se pa vsi seveda nadejamo, da po 24. aprilu temu več ne bo tako in bo tudi ta hiša začela delovati z malo zdrave kmečke pameti. Kot rečeno, že k temu vladnemu predlogu smo nepovezani poslanci v resnici vložili enake amandmaje, torej o kontroli z parlamentarnim delovnim telesom, in takrat so nekateri kolegi te amandmaje podprli, med njimi SAB, LMŠ, tudi Desus še takrat, kar je bilo spodbudno. Ampak ko se pogovarjamo o tem, da je treba v epidemiji reagirati hitro, jaz mislim, da način, kot je predviden v tem zakonu, to v popolnosti omogoča. Lahko pa se tudi dopušča možnost, da se v nadaljevanju dogovorimo, da pridemo do nekega konsenza, da je pa mogoče to vendarle potrebno, da je plenarka. Tudi v tem v resnici jaz ne vidim ovire in se tu nikakor ne morem strinjat s SDS in s predsednikom vlade, ki pravi, da je to nemogoče. Jaz bi mogoče samo spomnila, da se je Slovenija v preteklosti tudi že srečala s kakšnim takšnim stanjem in predsednik vlade bi se moral tega po mojem spomniti. V času osamosvajanja, torej tudi v času vojne za samostojnost in neodvisnost Slovenije se je slovenski parlament, in to v celoti, ne samo delavna telesa, sestal petkrat v 16 dneh. Težko si sama predstavljam nek čas, ki bi zahteval hitrejše ukrepanje, kot je bila vojna. Torej teza, s katero je predsednik vlade nasprotoval tej noveli, ena izmed njih, pa vse natolcevanje in laži nimajo popolnoma nobene osnove in na žalost to po mojem mnenju bolj kaže njegovo popolno nezaupanje do vseh nas, ki mu nismo neposredno podrejeni. Toliko mogoče o tem. Pa mogoče še en odziv, če ga bom sedaj našla, ali pa bom potem v nadaljevanju, da si te papirje uredim.
Hvala lepa. Sedaj prehajamo na seznam razpravljavcev. Prvi je prijavljen k besedi gospod Jani Möderndorfer. Pripravi se gospa mag. Meira Hot. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednica. Pred nami je zakon, to bo treba večkrat ponoviti, zaradi neučinkovitosti, mene bi bilo sram, če bi bil na njihovem mestu, in nespoštovanja odločb Ustavnega sodišča, ki je naložilo temu zakonodajnemu telesu, kar je na svoj način bizarno, v resnici bi morala to pripraviti vlada, da uredi predvsem tista vprašanja, ki so označena kot protiustavna. Pravna mreža za varstvo demokracije je odigrala v tem primeru ključno vlogo. Ključno vlogo predvsem zato, ker je odgovorila na nerazumne poteze te vlade, ko pravzaprav kljub temu, da je Ustavno sodišče odločilo, kaj se mora zgoditi, je v resnici postala popolnoma pasivna. Ampak da bomo lažje razumeli, kajti v nadaljevanju se bodo verjetno nekateri oglasili in razlagali, kako se je ta vlada trudila še več. Imamo ministra za notranje zadeve gospoda Hojsa, ki vehementno razlaga v javnih medijih, da je ta vlada hotela sprejeti zakon o nalezljivih boleznih, ampak jo je Državni zbor zavrnil, češ, da ni bil dober, da je bil slab in ne vem kaj še vse. V resnici moram reči, da so tukaj pomagali še malo mediji pri napačni interpretaciji, kaj se je dogajalo v Državnem zboru, ko je Vlada predlagala svoj zakon o nalezljivih boleznih in, mimogrede, ta zakon je bil popolnoma zanič. Uvajal je še hujše stvari, kot jih predlaga danes ta novela. V resnici so prepisali samo odloke, ki so bili nezakoniti, v zakon in na ta način bi v bistvu legalizirali za nazaj vso početje in vse rabote, ki jih je ta vlada počela. Danes smo v predstavitvi slišali kolegico Ivo Dimic, ki je razlagala, kako je Nova Slovenija za to, da se ta zakon sprejme, ampak je celo navedla postopek, kako naj bi se to dogajalo. Če ste jo pozorno poslušali, je rekla, da ona smatra, da bi ta zakon, če bi ga obravnavali, morali obravnavati na način, da bi se najprej vse poslanske skupine malce pogovarjale, usklajevale in potem nekako z nekim konsenzom bi prišli do nekega skupnega predloga in na koncu mogoče obravnavali ta zakon o nalezljivih boleznih. Sedaj iz izkušnje, ki jo imamo, in vsi to dobro vemo, je to praktično neizvedljivo, ker vsak bi trmaril in vlekel na svojo stran in nikoli ne bi prišli do zaključka. Oni pa bi dobili opravičilo, češ, ja, smo se uskladili, ampak se nismo mogli uskladiti in zato zakon ni zagledal zelene luči. Ta zakon je bil z večino glasov, skoraj z aklamacijo celotnega državnega zbora zavrnjen. 15. 7., ko smo glasovali, je bil kvorum Državnega zbora 88 prisotnih poslancev, od tega je 78 poslancev glasovalo proti. Kaj to pomeni? To pomeni, da je praktično celotna koalicija, vključno z opozicijo in pogodbenimi sodelavci te koalicije glasovala proti temu zakonu. Edino en poslanec je bil za. Samo eden, kolega Polnar. Zakaj to govorim? Zato ker v resnici je ta koalicija zrušila svoj lastni zakon o nalezljivih boleznih, ki ga je predlagala Državnemu zboru v obravnavo, ker je vedela, da bo doživela pogrom, če bo pritisnila tipko za. Na drug način pa je teoretično in praktično kasneje ugotovila, da pravzaprav nima smisla, da sploh sprejema nov zakon, ker vresnici imamo že obstoječi zakon, ki bistveno bolj paše in je bistveno bolj pisan njim na kožo. Zakaj njim na kožo? Zaradi tega, da lahko počnejo še naprej nezakonite stvari. Saj poznate tezo, ko je odlok sprejet, ne glede na to, da je ustavno sporen in da bo po vsej verjetnosti kasneje Ustavno sodišče ugotovilo, da je nezakonit, je veljaven in zakonit toliko časa, dokler Ustavno sodišče tega ne ugotovi. Ker so postopki pri nas daljši od običajnih, to tej vladi omogoča, da lahko več mesecev deluje v državni nezakonito, in to je absurd vseh absurdov, ki se jih v imenu zakonitosti ta koalicija in ta vlada, predsednik vlade pa na čelu, seveda lahko vedno privošči. Mi smo danes slišali kar nekaj zanimivih trditev, od tega da novela zakona, ki je predlagana in jo imamo danes na mizi, v bistvu nima nobene resne mednarodne primerjave. Draga koalicija! Če bi si pozorno pogledali svoj predlog zakona, ki smo ga obravnavali 15. 7. lansko leto, ni imel nobene resne mednarodne primerjave, imel je pa en kup nekih pamfletov in nekih razlag, kako je to nujno potrebno in ne vem kaj še vse. V tem zakonu, ki je danes pred nami, imamo zelo jasno opisane primerjave treh držav: Belgije, Danske in Avstrije. Nimamo primerov, ne vem, Srbije ali ne vem, kaj bi vi radi slišali, neke države, ki niso prav najbolj znane po tem, da ščitijo človekove pravice. Evropske države, ki so članice Evropske unije. Pojdimo pogledat, kaj so te države v svoji zakonodaji zelo jasno predpisale. Belgija, na primer, govori o tem, da zakon o pandemiji − oni ga imajo namesto zakona o nalezljivih boleznih, določa da lahko vlada takoj po razglasitvi izrednih razmer z odlokom, o katerem je razpravljal svet ministrov, neposredno sprejme potrebne upravne policijske ukrepe z namenom preprečevanja ali omejevanja posledic izrednih epidemioloških razmer za javno zdravje. Guvernerji in mesta lahko sprejemajo tudi bolj omejevalne ukrepe, če to zahtevajo lokalne okoliščine. Zakon tako daje lokalnim oblastem večjo prilagodljivost pri sprejemanju ukrepov glede na posamezne razmere v določenem kraju. Jasno pa daje intenco, da mora biti to vse določeno z zakonom in kje so tudi tiste meje, do katerih lahko sežejo. Danska ima prav tako zakon pri zajezitvi širjenja virusa covida, oni rečejo sicer temu zakon o epidemijah, ki določa, da mora biti vsak ukrep nujen in čim krajši ter sorazmeren z namenom ukrepa. Uporabiti je treba najmanj omejujoč in neinvaziven ukrep, ki še zadostuje za dosego namena. Ukrepi pa se odpravijo takoj, ko niso več potrebni. O tem odloča epidemiološka komisija − še enkrat ponovim za tiste nejeverne Tomaže, epidemiološka komisija, ne infektološka komisija, da se razumemo, o čem govorimo, ker pri nas so infektologi alfa in omega vsega – in epidemiološka komisija predloži priporočila, kaj je smiselno in kaj ne. Zraven tega pa imajo še poseben parlamentarni nadzor, za katerega Janez Janša noče niti slišati, ker smo prepočasni, ki zelo jasno posega in jasno določa, ali se res izvaja v skladu z zakonom in ustavo in tudi tisto, kar minister sprejema na podlagi zakona, pristojen pravilnik z ukrepi, ki ga predhodno mora predložiti temu parlamentarnemu nadzoru, če hoče, da gre v sprejetje, da ga ta odbori. Avstrija ima tako imenovani glavni odbor spodnjega doma avstrijskega parlamenta, ki je dobil pristojnost, da daje soglasje na odločitve vlade. Brez tega soglasja vlada sploh ne more sprejemati ukrepov. Dragi moji, vi se konstantno bojite v resnici samo ene stvari: nadzora in da bi vas kdo omejil pri vašem arbitrarnem odločanju o tem, kaj je prav in kaj ni prav. Še več, ko vaši infektologi predlagajo nekaj, vam še to ni všeč in še takrat spremenite odločitev. Kot reče predsednik vlade zelo rad: »Mi smo na oblasti in mi bomo politično odločali in nam ne bo noben dajal nekaj, kjer bomo mi morali samo še sprejeti to odločitev.« To je znan sinonim za tega predsednika vlade in njemu vseh podrejenih podrepnikov, ki slepo sledijo temu, kar on reče. Včerajšnji odgovor na poslansko vprašanje kolegice Janja Sluga, moram reči, da sem ga zelo natančno poslušal. Ker nisem mogel verjeti temu, kar govori, sem si ga dal še enkrat sprintati in še večkrat sem si ga prebral in šel od besedice do besedice in njegovim neumnostim in pa predvsem tistemu, kar zelo lepo Pravna mreža za varstvo demokracije sicer takoj v odgovoru naslednji dan tudi odgovori, oni temu sicer rečejo lepo slovensko in so zelo vljudni, da ne drži to, kar je povedal predsednik vlade. No, jaz bom povedal, ta predsednik vlade si konstantno izmišljuje kot notorični lažnivec stvari z enim samim namenom, in to zelo prijazno ponovi laž, navrže nekaj stvari in vsi bomo temu verjeli. Tudi vsi, ki ga poslušajo in spremljajo, saj to je pravzaprav njegov cilj, saj on ve, da mu tukaj večina več nič ne verjame. Dve trditvi, ki jih je včeraj izrekel. Predsednik Vlade v odgovoru omenja neutemeljene očitke vladi, da je Slovenija z odloki reševala situacijo v času epidemije in da ti odloki niso imeli zakonske in ustavne podlage. Pravna mreža odgovori: »Ne drži, da bi pravna stroka Vladi kadarkoli očitala, da epidemijo upravlja z odloki. Očitek Vladi in zakonodajalcu je zgolj in izključno ta, da odloki temeljijo na neustavni in zakonski podlagi.« No, predsednik Vlade temu reče drugače. On reče: »Najprej na ta popolnoma neutemeljen očitek, da je Slovenija z odloki reševala situacijo v času epidemije in da ti odloki niso imeli zakonske in ustavne podlage. Naredili smo primerjavo, nobena druga država članica Evropske unije v času spopada ali kreiranja pravne podlag za spopad z epidemijo ali pa dopolnjevanje te pravne podlage ni sprejela 10 protikoronskih paketov.« Elegantno v bistvu pobegne od zastavljenega vprašanja in očitka, ki mu je naslovljen in se spremeni v zagovarjanje, kako je z desetimi protikoronskimi paketi on v resnici sprejemal ukrepe in reševali epidemijo. Ne, ni res, dragi moj predsednik Vlade! Z desetimi protikoronskimi paketi ste v eni tretjini notri tlačili stvari, ki nimajo zveze z epidemijo in ste popravljali in reševali nekaj, kar z osnovnimi ali z navadnimi zakoni, ne omnibusi, navadnimi zakoni, ki bi prišli sem, ne bi dobili potrebne večine, ker bi bilo več kot očitno, da spreminjate in prilagajate zakonodajo svojim lastnim potrebam. Druga tretjina odločitev so bili denarni ali pa volilni bombončki, kjer ste razdeljevali denar, in to dostikrat neupravičeno, ne vsa, ampak dostikrat neupravičeno, in to na uporabnike, ki niso bili niti upravičeni do teh pomoči. In tretje, reševali ste gospodarstvo. Kako ste reševali gospodarstvo? Tako, da smo s turističnimi boni vzdrževali vso hotelsko industrijo v slovenskem prostoru, da ste v bistvu krepili, da ne bi slučajno propadlo nekaj, kar danes prodajate Madžarom. V bistvu smo z boni, slovenskim davkoplačevalskim denarjem vzdrževali premoženje, ki bo danes v madžarskih rokah. No, to je reševanje epidemije na vaš način. Tako ste vi reševali epidemijo in ukrepe. Potem nadalje predsednik vlade pravi oziroma to se opravičujem, ni rekel predsednik vlade, ampak predstavnik SDS − kdo bo ugotavljal nesorazmernost? Ja, dragi moji, kdo pa danes ugotavlja nesorazmernost? Nesorazmernost ugotavljajo tisti, ki se s tem ukvarjajo dnevno − pravni strokovnjaki. Zato imamo v Državnemu zboru Zakonodajno-pravno službo, na katero se vi požvižgate, pofučkate in vam je malo mar, kadar se je treba sklicevati na njo. Na to opozarja žal na koncu tudi Ustavno sodišče. In nenazadnje ima Vlada svojo pravno službo ki pa je, žal, roko na srce, največkrat v situaciji, da se ji zvije roko in mora biti pravzaprav tiho. Najmanj, kar je, naredijo potem tako, da pravzaprav tega mnenja mi tudi nikoli ne vidimo v Državnem zboru. Slišimo pa politike od notranjega ministra in tako naprej, kako je treba ukrepati hitro, učinkovito, ne glede na človekove pravice, poseg v svoboščine, poseg v ustavno zagotovljeno nedotakljivost prostora, od stanovanja in podobno. Pa to vas srbi in muči praktično že dve leti. Vi bi tako radi imeli ta fašistoidni odnos do nekaterih stvari, kjer bi vi lahko brez pravic kogarkoli preprosto vstopali in počeli in preiskovali in pregledovali in kontrolirali, kar hočete. Še več. Vas ne zanima niti nesorazmernost kazni, ki ste jih določili v ZNB, ki ste ga predlagali, do absurdov, da ste praktično pripeljali do točke, da danes lahko praktično vsakdo kadarkoli in kjerkoli kogarkoli legitimira in mu kar prisoli neko kazen, češ, treba je vzgojno postopati do ljudstva in ga podučiti, da je tukaj red in disciplina. Jaz ne bom pozabil hearinga gospoda Hojsa, ko je rekel: »Rad imam red in disciplino in bom naredil vse, da se bo to tudi uveljavilo.« To je rekel na hearingu, in to danes izvaja z veseljem. Še več, kadar gre za red in disciplino, pohvali policijo, kadar ima občutek, da se policija ni dobro odzvala, jo okara in reče da nimajo tistega, kar on sam nikoli ni imel. Naslednja trditev, ki jo je dal predsednik vlade v zvezi z Zakonom o nalezljivih bolezni je tudi to, da predsednik Vlade v odgovoru pravi: »Po vladni primerjavi nobena druga država članica EU v času kreiranje pravne podlage za spopad z epidemijo ni sprejela deset protikoronskih ukrepov, ki jih je sprejel ta državni zbor v tem času, in prav z vsakim od teh zakonov je bila ta zakonska pravna podlaga nadgrajena.« No tudi tukaj je Pravna mreža za varstvo demokracije jasno povedala, da ne drži, da je bila s protikoronskimi paketi nadgrajena zakonska podlaga za poseganje v človekove pravice v času epidemije. Protikoronski ukrepi niso posegli v materijo 39. člena Zakona o nalezljivih boleznih, torej se niso ukvarjali s postopki, pogoji in strokovnimi podlagami, ki so potrebne za omilitev ustavnih pravic, pravico do prehoda državne meje, svobodo gibanja, svobodno gospodarsko pobudo in pravico do dela. In tako naprej opisujejo. Potem še tudi na zadnjo trditev glede 39. člena Zakona o nalezljivih boleznih, ki jo je pripravila Pravna mreža, odgovor predsednika vlade, da se na njegovi podlagi ne da spopadati z nobeno epidemijo. Mi smo se že navadili v 30-letni zgodovini, da za predsednika te vlade velja samo eno načelo: ali bo tako, kot sem jaz rekel, in to takoj, ali se pa ne da nič delati v tej državi. Njemu je tuje se pogovarjati, usklajevati, poslušati stroko, če ni prava stroka jo je treba zamenjati. In to je ključni problem tega vladanja. In ker so vsi navezani tako ali drugače na nek statusni simbol, ki ga zasedajo v tej vladi, kasneje tudi vsi v podsistemih te države, se mu nihče ne upa nič reči in se ga bojijo. Na začetku smo imeli vsaj še nekaj infektologov, ki so si vsaj še kaj upali reči, sedaj si še ti več ne upajo. Preprosto so tiho in upajo in čakajo, da se bo ta 24. 4. čim prej zgodil in da bomo zelo hitro vsi pozabili na to dvoletno obdobje maltretiranja slovenske populacije na ta način. Kaj bi bilo v tem zakonu nujno potrebno zelo jasno in bistveno bolj doreči? Mi seveda imamo tudi svoj pogled in pripombe. Ena od pripomb je, da bo treba bistveno bolj jasno določiti glede parlamentarnega nadzora, glede na to, da bi recimo soglasje na vladno uredbo pri ukrepih, ki bi trajali več kot 30 in manj kot 60 dni, podali z navadno večino v celotnem državnem zboru, se pravi od vseh poslancev. To bi bil en resen razmislek. Pri ukrepih, ki bi pa trajali več 60 dni in manj kot 90 dni, pa bi moral odločati Državni zbor z absolutno večino. Zakaj? Iz enega preprostega razloga, ker gre za tako dolžino posega v varstvo človekovih pravic oziroma svoboščin, da o tem ne more odločati vsakokratna veja izvršne oblasti. Jaz se strinjam z nekaterimi, ki pravijo, da parlamentarni sistem in delitev oblasti mora delovati v nekem sorazmerju in tudi po principu, da ena veja oblasti vedno nadzira drugo in obratno. Ampak v zadnjih dveh letih smo dobili ne samo dokaz, empirični dokaz v številkah, kako lahko oblast, ko se ji zahoče, to sorazmernost zlorablja. Zlorablja jo zaradi strahu in v bistvu trepeta, ker pravzaprav ugotavlja, da marsikdaj ne bo mogla sprejeti določenih odločitev. In potem ga pač preprosto povozi. Zato mora o tem odločati Državni zbor. Da je možno, da Državni zbor zelo hitro odloča, moja kolegica, predlagateljica zakona je sicer povedala, kako smo odločali leta 1991. Pa ne rabimo iti v leto 1991, gremo lahko samo nekaj let nazaj pa bomo ugotovili, spomnite se, kako se je banka NLB čez noč spremenila na eni nočni seji, z ustanovnim aktom se je spremenilo ime, vsi vemo, zakaj se je takrat to počelo. Počelo se je to zato, da bi zavarovali premoženje Nove Ljubljanske banke, ker bi jo v nasprotnem primeru praktično pograbile bivše države članice. Smo pa s to odločitvijo imeli problem, kar smo ugotovili mnogo let kasneje, da v enih stvareh pač preprosto ni bil dosežen cilj. Arbitraža. Spomnite se arbitraže, ko je Državni zbor dobesedno čez noč sprejemal določene odločitve oziroma je sprejemal in pregledoval in dajal določena soglasja. Predsednik vlade je bil takrat poslanec, z nami skupaj je sedel in točno ve, kako hitro lahko Državni zbor odloča. Sam sem bil zraven in zato je to prazen izgovor, da postanemo neučinkoviti in da ta državni zbor ne more delati. Spomnite se migrantske krize, zakona o obrambi, spomnite se kako smo sprejemali potem tudi aktivacijo člena, ki omogoča, da se vojska pridruži, posplošeno in poenostavljeno povedano, policiji, da ji je pomagala pri količini migrantov, ki so šli čez našo državo. Vse to se je dogajalo v nekaj dneh. In ne govoriti, da Državni zbor nima možnosti praktično čez noč sklicati seje. Jaz sem že nič kolikokrat povedal, da je poslovnik napisan tako, da če želite, lahko z navadnim postopkom včasih odločitve sprejemate popolnoma enako hitro, kot če bi imeli skrajšane ali nujne postopke. Vse je stvar odločitve in volje, ali je v tem interesu. Spomnite se, ko je predsednik Vlade na začetku epidemije povedal zelo na glas, da bo treba spremeniti poslovnik glede glasovanja, ko se je dobesedno vmešaval v delo Državnega zbora in priporočal, da se v bistvu spremeni glasovanje na daljavo glede epidemije, ker drugače se zna zgoditi, da Državni zbor postane opravilno nesposoben, ker preprosto ne bo mogel odločati o določenih odločitvah. Tudi to smo naredili, pa še to samo polovičarsko, ker sedaj v določenih primerih lahko glasuješ, v določenih primerih pa ne. In smo slabši kot Evropski parlament, ki lahko v vsakem primeru, ne glede na to, ali ima epidemijo ali ne, vedno odloča od doma s tehniko v 21. stoletju. Glede hitrosti in učinkovitosti. Oprostite, očitate, da Državni zbor ni sposoben hitro odločati. Pa poglejte sebe, kaj počnete. Ta vlada najprej dva dni razmišlja, kaj bi, potem vrže kost, zato da vsi grizemo, razpravljamo in ugotavljamo, kaj se bo zgodilo. Potem imajo eno sejo na Brdu in se zbere 40 ljudi na kupu ali več in razpravljajo in razpravljajo. Potem od petka pa do sobote rabijo spet tri dni, da ugotavljajo, kako bi to prenesli na papir. Vlada pa o teh stvareh odloča šele naslednji teden v četrtek. Ne mi govoriti o hitrosti, no! Državni zbor bi to prej naredil, če smo že pri tem, če bi vi vedeli, kaj hočete in kaj predlagate. Zagotovo pa Državni zbor ne bo v enem dnevu odločal o stvareh, ki jih vi želite, to pa je, da ima predsednik Vlade in Vlada neomejeno in absolutno moč v tej državi in da lahko odloča, kakor hoče in kadar hoče in kot si zaželi ter dnevno spreminja ukrepe kar naprej. V Državnem zboru si upam na glas povedati, da noben poslanec več ne ve, kaj v resnici res velja in kaj ne velja od ukrepov, ki jih je ta vlada sprejela. Jaz si upam na glas povedati, da ne poznam več teh sprememb, ker jim več ne morem slediti, ker jih je toliko. In vi pričakujete, da Slovenci in Slovenki, državljani in državljanke to vedo. Saj ne vedo. Vsakič posebej gledajo na telefonu na internetu ali sploh še razumejo, kaj velja v tej državi in kaj ne. Zato ker imamo nepreglednost, ker imamo v resnici neučinkovitost te vlade, ki se pravzaprav koplje v lastni zmešnjavi po samih ukrepih. Potem v nadaljevanju lahko rečemo, da bo potreben razmislek tudi o tem, kdaj odloča pristojno delovno telo in kdaj parlamentarna večina. To bo seveda nujno treba tudi razmisliti v nadaljevanju. Zraven tega pa bo treba tudi povedati in se zelo jasno odločati glede sestave strokovne komisije. Strokovna komisija danes opredeljuje po tem predlogu novele, kdo vodi to strokovno komisijo, da je to epidemiolog. Mi razmišljamo, to je stvar debate, da morata biti najmanj dva epidemiologa, ker tudi epidemiologi lahko različno razmišljajo med seboj, in kar je še bolj pomembno, vsaj eden od teh dveh mora biti iz NIJZ. Zakaj? Ker ta vlada je v svoji praksi večkrat dokazala, da z zakonom, ki ga ima NIJZ, da je tisti, ki je osnovni predlagatelj določenih ukrepov, ga preprosto zaobide, ga ni. Tega NIJZ ni. Imamo nekega vodja, ki pooseblja nezdravje te slovenske družbe, in to je pa vse. Večkrat tudi tam, ne glede na to, kaj si mislimo o njem, se vidi v bistvu drugačen način razmišljanja, kot ga ima ta vlada oziroma predsednik vlade. In kadar se ne strinja z njim, teče k svojim infektologom, da mu pokrijejo hrbet za svoje odločitve. Potem bi vnesli še popravek, ki govori, da lahko vlada z uredbo določi tudi prekrške in sankcije za le-te. Smiselno bi bilo, da zakon vsebuje vsaj razpon kazni in pa, kar je še najbolj pomembno, vsaj navezavo na splošne prekrškovne določbe zakona, ki jih ta novela v tem primeru ne odpira. Zakaj je to pomembno? Dostikrat se dogaja, da mi prekrške določamo za neke določene stvari, potem gremo pa gledat sorazmernost med ostalimi prekrški. Ti razponi so tako različni in neprimerni, zato bi bilo smiselno tudi o tem razmisliti. Je pa še ena ključna stvar, to pa je, da v točki, ko govorimo o možnosti omejevanja dostopa ljudi na določeno mesto, bi bilo treba izrecno določiti, da lahko te ukrepe izvajamo, kadar gre za javne prostore, za javne površine, za grajeno javno dobro. Skratka, ne moremo mi posegati v pravice zaprtih prostorov, ki so po ustavi nedotakljivi. Ta vlada ima take skomine nad tem, kar naprej bi rada zlezla v spalnice vseh ljudi. To je neverjetno. Nadzor bi radi imeli nad vsem. Če bi se dalo, bi v vsako stanovanje zmontirali tudi nadzorno kamero, da bi videli, kaj počnejo ti ljudje v tem stanovanju, če ni slučajno kaj protivladnega ali protijanševskega v tem stanovanju. Glejte, to tako preprosto ne gre, še posebej pa ne pri zakonu o nalezljivih boleznih. Na koncu naj zaključim z bistvom. Že danes in včeraj smo masovno poslanci in poslanke dobivali maile od državljanov in državljank o tem, da naj ne segamo po tem zakonu, kajti obvezno cepljenje in tako naprej pač ni tisto, o čemer imamo mi pravico odločati. Glejte, o tem se zdaj v zadnjem času zelo govori. Če sem pol leta nazaj bil še pomirjen in sem ministra za zdravje in marsikaterega provladnega strokovnjaka slišal, da obveznega cepljenja ne bo, vidim, da se zdajle pravzaprav že poigravajo s to idejo in mislijo, še posebej ker je Nemčija uvedla obvezno cepljenje za 50 plus in pa Avstrija, kjer je praktično včeraj ali predvčerajšnjim začelo veljati obvezno cepljenje za vse državljane. Oprostite, na glas bom povedal, mi ne bomo nikoli podprli obveznega cepljenja. In tudi ta novela zakona sploh ne govori o obveznem cepljenju. To je nujno treba povedati tudi na glas za slovensko javnost. Mi se sploh ne pogovarjamo o obveznem cepljenju. Cepljenje mora postati in ostati svobodna izbira vsakega posameznika. In to, kar ponavljam nonstop, naloga vlade, ministrstva, NIJZ pa je − in to nalogo je, mimogrede, opustila na začetku epidemije in je praktično eno leto ni izvajala, tako kot bi bilo treba − odgovarjati na vsako vprašanje in na vsako še tako laično trditev, ki jo postavljajo posamezniki. Tudi vsa internetna sporočila, ki krožijo naokoli. Od tistih, da imamo čipe, do teh, da je to namenoma sproženo pa ne vem kaj še vse, na vse to bi morala vlada promptno odgovarjati vsak dan kar naprej. Edino tako imamo lahko neko normalno komunikacijo in pa tudi zaupanje v to, da ima vsak človek lahko vedno, če želi, odgovor na posamezne trditve, ki lahko da niso ne znanstvene, ne resnične in tako naprej. Ne, nasprotno! Ta vlada je v prvem letu preganjala vsakega, ki je rekel karkoli nasprotno. Kot da ne živimo v svobodni državi različno mislečih ljudi. Po eni strani hočemo širiti duha in biti različni in spoštovati drug drugega, po drugi strani pa bi radi imeli unifikacijo, unitarnost in enoznačno razmišljanje konstantno na eni in isti točki. Tako da s tega razloga mi takega predloga, če bi se kdaj pojavil, ne bomo nikoli podprli. Sami pa upamo, da bomo s to novelo zakona prišli do točke, ki se ji reče, da bomo končno zadostili ustavnim odločbam, ki bi jih morali sprejeti in spremeniti kot zakonodajna veja oblasti že zdavnaj. Vendar za to bi morala biti odgovorna Vlada. Ker Vlada tega ni storila v več kot pol leta, zavlačevala in celo namenoma je pozabljala, ker ji je bil v interesu obstoječi zakon o nalezljivih boleznih, je zato pred nami v bistvu predlog Pravne mreže za varstvo demokracije z enim samim razlogom, da enkrat za vselej rešimo ta problem, in da uredimo vprašanja znotraj zakona o nalezljivih boleznih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Meira Hot. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Jaz bom v bistvu nekoliko krajša, podala bom svoje misli nekoliko bolj pravniško, nekoliko morda tudi ljudsko. Sama ne bom glasovala za ta predlog, se bom pri predlogu zakona vzdržala, ker mislim, da bi bilo nesmotrno, da se zakonodajni postopek konča že takoj po splošni obravnavi, saj gre za materijo o kateri nam je Ustavno sodišče naložilo odločiti in sprejeti ustrezno zakonsko ureditev. Prav je, da se zakonska podlaga sprejme, da se zakon o nalezljivih boleznih v tem kontekstu tudi doreče podrobneje in bolj ostro že zaradi tega, da se morebitne zlorabe in absurdi, ki smo jim bili priča v zadnjih dveh letih, preprečijo. Kaj je moj ključni razlog, zakaj mislim, da ta zakon ni primeren v tej obliki za potrditev danes, zakaj ga ne morem potrditi? Primarno zato, ker mislim, da vsak zakon potrebuje tudi neko legitimnost in sprejetost med ljudmi. Kolega je že omenila, koliko mailov smo dobili, ampak v bistvu ni toliko pomembno koliko mailov, kakor je pomembno to zgražanje, strah pri ljudeh, ki ga sproži že ime Zakon o nalezljivih boleznih. Mi smo situacijo pripeljali že do takih skrajnosti in absurdov, da je ljudi enostavno strah, strah, da bo zakon določal obvezno cepljenje, strah, da bo zakon še bolj arbitrarno določal določene ukrepe, skratka strah pred prekomernim posegom v svobodo posameznika. Zato bi se mi zdelo ključno, ko se tovrstne zakonske rešitve pripravljajo, pa še enkrat, pohvale seveda civilni družbi, da je vložila vso energijo, da je pripravila to zakonsko materijo, ki vsekakor je zahtevna, bi bilo za tako materijo vseeno bolje, da se je znašla v neki širši javni obravnavi. Tudi ko smo obravnavali vladni predlog zakona o nalezljivih boleznih, je naša poslanska skupina kot ključno izpostavila ravno to, da se taka zakonodaja ne sprejme na hitro. Naj poudarim, da je bil tudi ta zakon vložen po skrajšanem postopku, pa je na koncu Kolegij predsednika Državnega zbora izglasoval redni postopek. Že tukaj sem imela velik ne samo dvom, ampak ni se mi zdelo prav, ker najbolj pomembno v teh razmerah bi bilo tovrstno zakonodajo sprejemati po nekem rednem postopku, kakor se sedaj dogaja. Ampak predhodno bi bila potrebna širša razprava, potrebno bi bilo podati ključne odgovore zainteresirani javnosti, potrebno bi bilo širšo strokovno javnost privabiti k pripravi tega zakona. Sama sem pravnica, seveda podpiram, da so zakon pripravili pravniki, ampak ta zakon mora imeti tudi podporo zdravstvene stroke, morda tudi sociologov. Poglejte, mi smo bili v zadnjih letih priča izjemnim, tudi družbenim, spremembam. In v tem primeru je res potrebno vse te vidike vzeti v obzir, preden takšen zakon pripraviš. In drugo kar je, ključno, primarno, kar bi bilo treba narediti, je vsaj predstavitev javnih mnenj, če ne še nekako določiti širšo javno razpravo, v kateri bi ljudem bila dana možnost, da podajo res svoje predloge. Videli smo, da ministrstvo pripravlja pravilnik, kjer naj bi se določilo tudi to obvezno cepljenje zoper covid in je pri ljudeh to vzbudilo izjemen strah. Tukaj bom tudi poudarila, da Socialni demokrati absolutno smo zoper obvezno cepljenje, absolutno za prostovoljno cepljenje. Ko gre za poseg v osebno svobodo posameznika, je treba to spoštovati, pri čemer sama sem cepljena, da ne bo kakršnihkoli dvomov. Torej za kaj gre? Gre za to, da sta zadnji dve leti, ki sta bili res izjemno zahtevni za vse nas, prinesli določene spremembe v družbi. Žal je vlada, hotela je zaupanje, namesto da bi to zaupanje razumela kot neko dvosmerno cesto, je to razumela zgolj kot enosmerno in zelo koncentrirala pooblastila, ki jih je imela v svojih rokah, v marsikaterem pogledu je Državni zbor izpustila iz procesa odločanja. V enem trenutku se je že zdelo, da ni več delitve na tri veje oblasti, ampak zgolj na dve veji oblasti, kar je absolutno narobe in v nasprotju z načelom demokratičnosti. V teh letih je Ustavno sodišče izdalo kar nekaj ustavnih odločb, s katerimi je presojalo odločitve in sklepe in odloke Vlade in doreklo, da so bile v marsikaterem pogledu v nasprotju z ustavo predvsem zato, ker ni bilo jasne zakonske podlage, ki bi dorekla omejitev človekovih pravic in svoboščin, kar je seveda ustavno zagotovljeno. Človekove pravice in svoboščine se lahko omejujejo zgolj z zakonom, če je to nujno potrebno, če se zasleduje pravičen cilj in če so ukrepi sorazmerni. Milejši ukrep ima vselej prednost pred strožjim, če se lahko z njim dosežejo isti oziroma podobni učinki. Žal temu ni bilo tako in tako je Ustavno sodišče odločilo, da je v bistvu najbolj sporen v tem kontekstu Zakon o nalezljivih boleznih, zelo star zakon, ki ni bil nikoli vmes spremenjen, ker življenjske potrebe tega niso narekovale. Potem smo se soočili z virusom, zgodile so se nove življenjske okoliščine. Ugotovilo se je, da je preohlapna pravna podlaga, ki jo je treba omejiti. Vlada je takrat sicer predlagala nek zakon, ki pa je, kot sem že poudarila, bil predlagan v skrajšanem postopku, ni bil deležen širše razprave. V resnici je šlo za neko legalizacijo tega, kar se je počelo ti dve leti, torej postaviti si samo še zakonsko podlago za to, kar se je de facto ves čas počelo. Če kaj, bi zdaj od civilne družbe pričakovala nekoliko bolj optimističen predlog zakona. Pa optimističen ni najboljša beseda, ampak širši. Torej za kaj gre? Vsekakor ni primerno, vsaj po mojem mnenju ni primerno, da bi se Odbor za zdravstvo seznanil z uredbo Vlade, ki naj bi jo sprejela, ko je potrebna zaradi omejevanja širjenja nalezljivih bolezni. Kot prvo, v bistvu se samo en podzakonski akt preimenuje v drugega. Kot drugo − zakaj seznanitev? Zakaj se že zdaj v tej točki a priori spet omejujejo pooblastila Državnega zbora? Zakaj seznanitev na uredbo? Mar ne bi bila bolj normalna neka razprava in odločanje o tem? Državni zbor ni neka institucija, ki se ne more sestati v nekem kratkem časovnem roku. To preprosto ne drži. Ravno izredne razmere so pokazale, da se lahko sestanemo v zelo kratkem časovnem roku. Če želite drugače, marsikatere te odločitve so bile sprejete na dopisnih sejah vlade. Mi se lahko sestanemo še hitreje od vlade, če se po tem sodi. Ne vem, zakaj bi nas bilo strah imeti razpravo v plenarni dvorani, namesto na nekem odboru za zdravstvo, ki navsezadnje teh pooblastil niti po poslovniku sam po sebi nima, da bi na ta način odločil in prevzel nase tudi neko odgovornost. Tu spet prelagamo odgovornost na zelo majhno število poslank in poslancev. Potem je pravično, da se to porazdeli na vse nas. Časovni okvir meni enostavno ni zadosten razlog, da se temu ne bi zadostilo. Mislim, da v tem kontekstu bi bilo treba spremeniti ta predlog zakona, ker enostavno ne ustreza dejanskemu stanju. V bistvu bi tisto, na kar mi ves čas opozarjamo, torej na derogacijo Državnega zbora, bi s takim predlogom v resnici tudi potrdili. Prav tako je treba poudariti, da v skladu s poslovnikom Državni zbor sploh ni pristojen za obravnavo in sprejetje uredb oziroma dela uredb, ker to je neposredna izvršilna pristojnost, to je pristojnost izvršilne veje oblasti, ne Državnega zbora. Zato bi bilo treba ta odstavek vsaj preoblikovati na način, da Državni zbor obravnava predlog sklepa o soglasju k uredbi. Vsekakor bi bilo na ta način ustrezneje. Mislim tudi da bi bilo zelo pomembno, da ta predlog zakona pride na obravnavo na pristojni odbor, ker mislim, da bi bilo nujno tudi mnenje naše zakonodajno-pravne službe na ta zakon. Še enkrat, seveda ne dvomim, spoštujem stroko, ki je pripravila ta predlog zakona, ampak ta stroka ni nezmotljiva, pravo je veda, ki se v bistvu gradi na argumentaciji in protiargumentaciji in več pravnikov nas je, več je različnih mnenj, kar ni slabo, vsi pa imamo neko nominacijo, vsi soglašamo glede ustave, človekovih pravic in svoboščin in vemo, kakšni morajo biti cilji tega zakona, da bi ustrezali tudi ustavni odločbi. Da to ni primerno urejati z uredbo, je opozoril tudi kolega Bavcon v svojih pripombah, zelo dodelane pripombe, podrobne, zelo strokovno zapisano, opozarja tudi na to, da obstaja velik del stroke, ki poudarja, da bi se lahko poudarjala omejitev človekovih pravic in svoboščin zgolj v primeru razglašenih izrednih razmer. Sama sem tudi v bistvu pristaš tega. Večkrat sem tudi v svojih lastnih razpravah opozorila, da v stanju, ko niti ni epidemija razglašena, niti izredne razmere niso razglašene, enostavno ni dopustno posegati v človekove pravice in svoboščine kar tako počez pa iz tedna v teden odločati in omejevati vsakdanje življenje in svobodo ljudi. To ni primerno. Jaz mislim, da ta pripomba, ki jo je kolega podal, je zelo utemeljena in bi jo predlagatelj moral najmanj, kar je, preučiti in vključiti v spremembe. Še enkrat, jaz mislim, da bi bila o predlogu zakona potrebna širša razprava, zato da si pridobi legitimnost med ljudmi, ni treba s tako zakonodajo tako zelo hiteti. Seveda je Ustavno sodišče podalo rok, ampak ta rok je zdaj že zamujen, ta dva meseca sta že davno mimo. V takih okoliščinah, v tako razgretih okoliščinah je boljše izvesti razpravo, ki bo ta zakon nekako ljudem pravilno predstavila in dala možnost, da se o njem izjasnijo in podajo svoje mnenje, in na ta način morda pridobi neko legitimnost med ljudmi. Upam, da bo na odboru izglasovano, da se naredi vsaj predstavitev javnih mnenj in da se morda sprejmejo še določene dobronamerne pripombe, ki pa so pomembne, če naj ta zakon v resnici zasleduje odločbo Ustavnega sodišča. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Tina Heferle. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, podpredsednik. Lep pozdrav vsem! Jaz bi tako začela, meni je jasno, da formalno ni predvideno ali predpisano sodelovanje Vlade ali vladnih predstavnikov, Ministrstva za zdravje na današnji seji oziroma pri obravnavi te točke. Ampak vendarle me žalosti, da v ministrskih klopeh ni med nami ministra za zdravje, trenutno očitno najbolj priljubljenega politika v državi, ker vendarle obravnavamo izjemno pomembno tematiko, kar smo na lastni kožni občutili praktično vsi državljani v zadnjih slabih dveh letih. In če kaj, bi bilo od odgovornega ministra za zdravje pričakovati, da bi sodeloval v takšni razpravi, kjer poslanci obravnavamo zakon o nalezljivih bolezni, ki, kot rečeno, je trenutno v okviru te epidemije ali endemije, kakorkoli se jo imenuje, bistvenega pomena tudi zato, kako bomo v prihodnje ravnali, ko se bom srečali s podobnim primerom oziroma s podobnimi težavami. Ampak kakorkoli, to po mojem mnenju meče slabo luč neke neodgovornosti ali pa brezbrižnosti vladne politike. Tudi če pogledamo po klopeh koalicijskih poslancev, ni kaj veliko interesa za sodelovanje v tej razpravi, kar me izjemno žalosti. Prva obravnava oziroma splošna obravnava zakona je vendarle namenjena temu, da si izmenjamo čim širše mnenja o neki družbeni stvari, ki jo želimo urediti z zakonom. Ampak okej, kot rečeno, bomo pa opozicijski poslanci toliko več stvari povedali, kar imamo za povedati. Izjemno me je razočaral ali pa po drugi strani spet tudi ne, odgovor predsednika vlade v ponedeljek na poslansko vprašanje kolegice Sluga, ko je za predlog zakona, ki ga imamo danes na mizi, rekel, da je to zakon za ogrožanje zdravja ljudi v Sloveniji. To so hude besede, s katerimi je predsednik vlade ponovno v svojem slogu zavajal in bil, kako naj rečem, ironičen. Poleg tega da je relativiziral dejstvo, da so bili številni vladni odloki spoznani za neustavne, poleg tega da je poudarjal po drugi strani, da Zakon o nalezljivih boleznih, ki trenutno velja, je bil sprejet že pred desetletji in tako naprej. Odgovor predsednika vlade je pač odraz tega, kar lahko danes vidimo, ko ni nobenega predstavnika vlade pri tako pomembni temi. Ampak jaz bi tukaj vseeno poudarila izjemno pomembno dejstvo, ki je dejstvo, velika razlika med današnjim predlogom zakona in tistim predlogom zakona ZNB, ki ga je v našo hišo pripeljala vlada oziroma koalicijski poslanci, je v tem, da ta predlog, ki ga danes obravnavamo, ni kopija ali pa prepis tistih vladnih odlokov, ki so bili v resnici spoznani za neustavne, ampak v resnici ponuja neke rešitve, ki so, prvič, namenjene temu, da se zavaruje zdravje ljudi, drugič pa, kar je izjemno pomembno, da se predpišejo ukrepi oziroma zakonske omejitve, ki so sorazmerne, ki upoštevajo tudi ostale človekove pravice, ne samo človekovo pravico do zdravja. Jaz menim, da današnji predlog zakona takšne rešitve ponuja. Seveda pa bomo o nekaterih predvidenih vsebinah členov še lahko razpravljali tekom parlamentarne procedure. Ampak bistvena razlika današnjega predloga in pa tistega, ki ga je zagovarjal sam predsednik vlade, pa ga je kasneje njegova koalicija zrušila v tem državnem zboru, je ta, da vendarle sledi odločbi Ustavnega sodišča in da ni kopija vladnih odlokov, ki so bili spoznani za neustavne. Nekaj očitkov smo slišali glede postopka sprejemanja oziroma obravnave predlaganega zakona. Jaz moram tukaj reči, da se ne strinjam s kolegico iz NSi, ki je povedala v stališču svoje poslanske skupine, da bi si pa oni želeli, da bi vse poslanske skupine vložile ta zakon, da bi se prej pogovarjali o tem in potem šele vložili v proceduro, ko bi bilo neko soglasje doseženo. Jaz moram spomniti tukaj, da bo tudi slovenska javnost vedela, imeli smo posvet pri predsedniku Državnega zbora na to temo o tem predlogu zakona. Pogovarjali smo se vsi poslanci oziroma vse poslanske skupine tega državnega zbora. In ni res, da ni bilo pred tem, preden je zakon bil vložen v proceduro, nobenega dialoga. Je pa res, da v primeru, ko je zakon vložen na tak način, kot je ta, se pravi s prvopodpisanim predsednikom Državnega zbora, ki je prvi med enakimi in predstavlja neko avtoriteto, nenazadnje tudi institucijo, v kateri delamo, je ta politična konotacija bistveno manjša, kot če bi bil zakon predlagan na kakršenkoli drugi način. Tako jaz tukaj ne vidim nobenega razloga za skrb ali pa užaljenost, prej nasprotno. Vidim prej dodano vrednost, da je pod zakonom, ki je tako pomemben v tem času, podpisan predsednik Državnega zbora in je to neko drugačno politično sporočilo. Jaz sem ves čas epidemije in ves čas te vlade opozarjala na to, da za zagotavljanje človekove pravice do zdravja ne smemo pozabiti na vse ostale človekove pravice, ki so prav tak pomembne in so po hierarhiji človekovih pravic popolnoma enakovredne pravici do zdravja. Žal v času te vlade, v času vladanja te koalicije je vse preveč prihajalo do tega, da so se ostale človekove pravice teptale na račun ali pa zaradi spopadanja z epidemijo covida-19. Vendar smo v demokratični državi, kjer veljajo demokratični postulati, standardi in naša ustava opredeljuje vse človekove pravice oziroma več njih, tisto temeljno pravilo ali načelo pa je načelo sorazmernosti. V slabih dveh letih pri spopadanju s to epidemijo smo lahko slišali od več pravnih strokovnjakov, nenazadnje tudi od več zdravstvenih strokovnjakov, da vsi ukrepi, ki jih je vlada sprejemala, niso bili sorazmerni, niso bili niti učinkoviti, niso bili niti potrebni. Govorim o sedaj že zloveščih prepovedih, omejitvah gibanja med občinami, kjer so praktično epidemiologi v en glas govorili, da ta ukrep ne prinaša nobene dodane vrednosti, ker je Slovenija tako majhna država, kjer se praktično iz Maribora v Ljubljano dnevno vozi ogromno število ljudi na delo. Ali pa nenazadnje policijska ura, ko vemo, da so številni epidemiologi, kar nekaj časa pozivali, da je ukrep nepotreben in neučinkovit in da naj se ga vendarle odpravi. Želim povedati to, da ta zakon, ki ga danes obravnavamo, tovrstnih nesmislov ne bo dopuščal. Eno je, kar smo danes lahko tudi v stališčih in v razpravi slišali, ta skrb ali pa skepsa do še vedno tudi v tem zakonu opredeljenih podzakonskih aktih, s katerim bo vsakokratna vlada lahko z uredbo ali pa odloki nekako omejevala človekove pravice. Glede na to, kako je v tem zakonu zastavljeno, bi jaz rada poudarila eno bistveno spremembo od odlokov ali pa uredb, ki so bile v času te vlade sprejete, in teh uredb ali pa odlokov, ki bi bili sprejeti na podlagi tega novega ZNB. Gre namreč za to, da predlog zakona, ki ga imamo danes na mizi, bolj določno, zelo zaokroženo opredeljuje dovoljene posege v posamezne človekove pravice. To pomeni, da je pravna varnost boljša, bistveno večja, pravna predvidljivost za naše državljane za vse nas je bistveno večja, ker že sam zakon opredeljuje vsebino posega v človekovo pravico, pogoje, kdaj se lahko poseže v človekovo pravico, in način, na katerega se lahko poseže v posamezno človekovo pravico. Podzakonski akti, ki jih tudi ta zakon opredeljuje, bodo pa samo izvedbeni akti, če se izrazim po domače. Se pravi, ne bo prihajalo do nekih prekomernih poseganj v človekovo pravico z vladnimi uredbami, ker bo morala uredba ali pa odlok Vlade biti v skladu z zakonom, tem novim ZNB. In tako kot je za posamezno uresničevanje človekove pravice, ki jo sicer določa ustava kot temeljni akt v državi, potreben zakon, da se potem ta človekova pravica uresniči, udejanji v dejanskem življenju, so v primeru epidemije, v primeru posegov v posamezne človekove pravice, v primeru omejitvenih ukrepov potrebni za izvedbo te zakonske določbe uredbe ali odloki vlade. Tukaj jaz ne vidim pretirane nevarnosti. Seveda pa roko na srce, žal pod to vlado smo videli, da je pa vendarle vse mogoče in se da marsikaj tudi zlorabiti nedobronamerno. Želela sem poudariti in še z enim primerom lahko ponazorim, kaj želim povedati. Tako kot je recimo, v ustavi določena nedotakljivost stanovanja, je vendarle potem v skladu z Zakonom o kazenskem postopku pod določenimi pogoji, ki so v naprej določeni, mogoče vstopiti in v bistvu prekršiti to ustavno določbo nedotakljivosti stanovanja. In s pravicami, ki jih ta novi ZNB ureja, je podobno. Glede odločanja na odboru, se pravi matičnem delovnem telesu, ali v Državnem zboru. Moje osebno mnenje in tudi tukaj se v LMŠ v bistvu bolj nagibamo k temu, da bi vendarle odločal o temeljnih bistvenih zadevah, ki jih ta zakon na novo opredeljuje, Državni zbor in ne matično delovno telo. Razlogov za to je več. O nekaterih je govoril že kolega Jani. Jaz bi izpostavila še enega. Pod to vladno koalicijo, v mandatu te vlade smo žal lahko tudi v naši hiši videli, da so tudi trenutno še vedno delovna telesa, se pravi odbori in komisije, v Državnem zboru v hudem nesorazmerju. Razmerja med koalicijo in opozicijo se ne odražajo v teh delovnih telesih, zato prihaja pri nekaterih odločitvah − Odbor za pravosodje je eden izmed takšnih, do tega, da se v bistvu volja, ki jo Državni zbor predstavlja kot celota, ne odraža v delovnem telesu. Ker ne moremo vedeti, ali bo v prihodnosti do tega še prihajalo ali ne, je bolj varna varianta ta, da o pomembnih odločitvah odloča Državni zbor na plenarnem zasedanju, kjer imamo vsi poslanci pravico glasovati oziroma vse poslanske skupine ob polnosti lahko sodelujejo. Tako da tukaj je ta moj pomislek in mislim, da ne bi smela biti v nadaljevanju postopka težava oziroma problem o tem predebatirati in najti morda rešitev, ki bo bolj pravična, ki bo bolj varna, kot sem že povedala zakaj, in nenazadnje, ki bo bolj odražala pravo voljo ljudstva, ker nenazadnje sedimo v Državnem zboru zato, da zastopamo voljo ljudi, to pa jo lahko zastopamo učinkovito in pravično samo na ta način, da se razmerja v resnici upoštevajo takšna, kot so. Strinjam se s predhodniki, ko so opozarjali, da je zakon tako zelo pomemben, da se vendarle mora opraviti neka širša razprava o temi, pridobiti mnenja strokovnjakov, nenazadnje v drugi fazi, se pravi v drugem koraku zakonodajnega postopka tudi mnenje Zakonodajno-pravne službe. Jaz celo zagovarjam, nimam težav s tem, da bi se opravila še javna predstavitev mnenj, ampak za to je potrebno, da danes oziroma v petek, ko bomo glasovali, ta zakon preživi in ga spustimo naprej v drugo obravnavo. Tako danes v resnici ne bomo zapečatili besedila tega zakona. Ravno nasprotno. Če bo šel zakon danes čez, bomo v resnici lahko šele pridobili dodatna strokovna mnenja vseh strokovnjakov z vseh področij, ne samo epidemiološke stroke, ampak tudi pravne stroke, tako da tukaj jaz vidim prej plus kot kakršenkoli minus. Je pa dejstvo, to moram še poudariti, da smo v LMŠ že od samega začetka zagovorniki tega, da se o tako pomembnem zakonu, kot je zakon o nalezljivih boleznih, zagovarja širša javna razprava in spoštuje tudi mnenje ljudi oziroma civilne družbe. To je tudi ena izmed bistvenih razlik tega zakona, ki je danes na mizi, od zakona, ki ga je pripravljala vlada. Pri nas v poslanski skupini je bil tudi minister za zdravje nekaj časa nazaj, kjer je predstavil vladni predlog zakona o nalezljivih boleznih, s katerim bi po njihovo implementirali ustavno odločbo. Ampak, pazite!, tisti vladni predlog je vseboval že a priori prepoved referendumske pobude, se pravi, že a priori je vlada zavračala kakršnokoli debato, razpravo ali pa mnenje civilne družbe o rešitvah, ki so jih predlagali. To pa je za nas absolutno nesprejemljivo. O tako pomembnem zakonu, kot je zakon o nalezljivih boleznih, bi ljudje morali imeti pravico odločati, če se tako odločijo, če bo referendumska iniciativa podana, morajo ljudje imeti pravico spregovoriti tudi o tem. In nenazadnje še to, kar je že Jani na koncu povedal, seveda ta zakon, ki ga imamo danes na mizi, ne predvideva obveznega cepljenja za covid-19, nikakor ne, tukaj je skrb odveč. Lahko samo rečem, da jaz osebno in tudi LMŠ, ne zagovarjamo obveznega cepljenja za covid-19, to že kar nekaj časa poudarjamo na glas in izkazalo se je, da je naše stališče pravilno. Zdaj smo lahko že v preteklosti slišali, da celo NIJZ nasprotuje obveznemu cepljenju, tudi EMA in tako naprej. Tukaj bi ljudi pomirila, zakon, kot je predviden pred nami danes, ne predvideva obveznega cepljenja, medtem ko obstoječi zakon pa bi po neki spretni uporabi zakonskih določil celo lahko dopuščal obvezno cepljenje. Tako da smo tukaj na varni strani, zato jaz menim, da bi bilo treba zakon v tej prvi obravnavi podpreti, da se vzpostavi še širši dialog in da najdemo rešitev, kako uspešno implementirati ustavno odločbo. Hvala, podpredsednik.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Bojana Muršič. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Danes smo že kar nekajkrat slišali, da govorimo o izjemno izjemno pomembnem zakonu o nalezljivih boleznih. Seveda je potrebna pri tem zakonu čim širša razprava, poišče se naj čim širši družbeni konsenz. Ustavno sodišče je jasno navedlo, da je obstoječi zakon o nalezljivih boleznih, ki je bil sprejet že davnega leta, v 39. členu neustaven in da je to neustavnost treba odpraviti. Žal ta vlada tega ni bila sposobna pripraviti. Kljub temu da smo obravnavali zakon v mesecu juliju, ki bi naj sledil po njihovi presoji odločbi Ustavnega sodišča, vendar je koalicija ugotovila, da po vseh pritiskih, ki so bili s strani javnosti, ta zakon le ni primeren za nadaljnjo obravnavo in je celona plenarnem zasedanju takšen zakon tudi sama tudi zavrnila. Civilna družba, ki je pripravila ta zakon v sodelovanju s pravniki, bi naj rešila to neustavnost. Seveda na tem mestu jim gre zahvala, da so naredili en korak naprej, ki ga ta vlada ni bila sposobna narediti. Tej vladi ta obstoječi zakon omogoča, da vzbuja nemir med ljudmi, nadzor nad ljudmi, razdor med ljudmi, kar je zelo zelo hudo. Tako kot smo razdvojeni v tem zadnjem času, je res nenavadno in nesprejemljivo, in čas je, da se te stvari tudi čim prej uredijo. Sama moram reči, da nekatere zadeve v tem predlogu zakona podpiram. V nadaljevanju pa bo potrebnih še kar nekaj korakov, da bo ta zakon mogoče zagledal tudi luč sveta, kajti vseh zadev v tem zakonu absolutno tudi ne podpiram. Ključno pa mi je, da se začne delovati, da se več ne deluje avtoritativno, samovoljno z odloki, neustavno, nezakonito, tako kot se je delovalo sedaj v času epidemije in tudi pri določenih zadevah še danes. Pri morebitnem omejevanju temeljnih človekovih pravic, ki jih imamo v ustavi, je treba biti izjemno, izjemno previden, kajti ustava jasno govori, da je Slovenija pravna država, da delujemo na podlagi zakonov in ustave ter da ima v Sloveniji oblast ljudstvo. To pomeni, da so ljudje izvolili svoje predstavnike v ta državni zbor. V tem državnem zboru je 90 predstavnikov ljudstva. Danes bi se nas moralo kar vseh 90 vsaj oglasiti in povedati svoje mnenje o tem zakonu. Nesporno dejstvo je, da naša ustava, ki je bila pisana že kar nekaj časa nazaj, določa, da je začasna razveljavitev in omejitev pravic možna izjemoma v izrednem in vojnem stanju, in to tako, da ukrepi ne povzročajo kakršnekoli neenakosti. Žal smo bili v času epidemije v preteklem letu deležni tega, da se je posegalo v temeljne človekove pravice. Omejila se je pravica do gibanja, omejila se je pravica do zbiranja ljudi. Uveljavljala se je policijska ura. Najhuje je bilo omejevanje pravice do zbiranja ljudi, ki je temeljna ustavna pravica. Omejeval se je izboraževalni program, vse z namenom, da se omeji širjenje virusa. Ja, nekatere stvari v času epidemije so bile na mestu. Temu ne moremo oporekati, kajti bolnišnice so se polnile. Ampak kljub temu je treba povedati, da so takšni grobi posegi v temeljne človekove pravice nedopustni oziroma so bili protiustavni. Današnji predlog zakona bi naj odpravil to neustavnost, ki traja že kar dve leti. Zato še enkrat pohvala Pravni mreži za varstvo demokracije, da je to pripravila. Treba je izpostaviti, v tem zakonu še vedno zasledujem derogacijo celotnega državnega zbora, torej vseh 90 poslancev, kajti v samem zakonu je predvideno, da bi zgolj matično delovno telo odločalo o posameznih uredbah, kar je zame nesprejemljivo, kajti matična delovna telesa vsaj v tem sklicu državnega zbora ne odražajo zastopanosti poslank in poslancev v državnem zboru. Marsikdaj marsikateri zakon, ki smo ga sprejemali v zadnjih dveh letih, bi v državnem zboru prejel podporo, ker pa so matična delovna telesa sestavljena tako, kot so, je na matičnem delovnem telesu marsikateri zakon zaključi svojo nadaljnjo pot. Zato se mi zdi toliko bolj pomembno, da se ta dikcija v nadaljnjem postopku tudi popravi, kajti ne moremo derogirati celotnega državnega zbora pri tako pomembnih zadevah. Danes smo sicer slišali, da zaradi obvladovanja epidemije ali drugih izjemnih razmer se državni zbor nima možnosti sklicati izredno hitro. Državni zbor se lahko sestane v 24 urah. V času epidemije smo v Državnem zboru vsi delovali povsem brez težav. Mislim, da v večini primerov je bilo celo vseh 90 poslancev prisotnih v Državnem zboru, tako da marsikatera zadeva se da rešiti. Prav tako je bilo uvedeno oddaljeno glasovanje, za katero smo se sicer trudili, da bi ga uredili še bolj dostopnega vsem poslankam in poslancem, ki se iz takšnega in drugačnega razloga ne morejo udeležiti plenarnega zasedanja, vendar se je na strani koalicije pojavil tisoč in en pomislek, da to enostavno ne gre, ampak kljub temu menim, da smo zadeve sposobno tudi spraviti čez brez kakršnikoli zadržkov. Zanimivo bo v nadaljnjem postopku tudi proučiti mnenje Zakonodajno-pravne službe in njihove pomisleke tudi vključiti v ta predlog zakona ter ga v tem delu tudi izboljšati. Absolutno se strinjam tudi v tem kontekstu, da se opravi širša javna razprava, predstavitev mnenj. Danes je prva obravnava tega zakona, to je en korak naprej, da se razčistijo zadeve. Me sicer malce skrbi, da nas govori izjemno malo poslancev, ampak bomo videli, kako bo v nadaljevanju postopka. Ob tem pa še želim povedati, ker smo na elektronske naslove prejeli ponovno veliko predlogov, da naj se ne podpre ta zakona o nalezljivih bolezni, da ta zakon ne prinaša obveznega cepljenja. Sama obveznemu cepljenju absolutno nasprotujem, pa ne, da sem kakšna anticepilka, ampak vsak pristop k cepljenju mora biti prostovoljen, nikakor s kakršnokoli prisilo, še posebej pri teh cepivih, ki so na tržiče prihajala v zadnjem času. Sami vidimo, da tudi v Državnem zboru smo posamezniki trikrat cepljeni in tudi sedaj zbolevajo. Tako da cepljenje v tem kontekstu absolutno na prostovoljni bazi in nikakor ne drugače. Ta zakon, če bo prišel v parlamentarno prvo obravnavo, bo potreben tudi korenitih sprememb v posameznih členih. Sama se bom pri tem zakonu vzdržala, kajti menim, da so še težave v tem zakonu, ampak z veseljem bom pa sodelovala v nadaljnjem postopku na matičnem delovnem telesu in predlagala tudi spremembe. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Mojca Škrinjar.
Hvala lepa. Danes obravnavamo zakon o nalezljivih boleznih, torej novelo, ki je prišla v ta parlament prek tako imenovane civilne družbe Pravna mreža. Treba je povedati, da sedaj veljavni zakon o nalezljivih boleznih, ki ga je Ustavno sodišče proglasilo v nekih delih za neustavnega, je bil sprejet leta 1995, v času premiera Janeza Drnovška, ki je veljal za zelo demokratičnega človeka in voditelja. Lahko se čudimo, kako je ves čas ta zakon bil ustaven, sedaj pa nenadoma ni več. Niče mu do sedaj ni nasprotoval. Sedaj pa so se našle pametne glave, ki so ugotovile, da je bil 25 let neustaven. Vlada je s pomočjo tega zakona pa tudi zakonov v sistemu, ki jim pravimo paketi PKP, torej protikoronski paketi, uveljavila ukrepe, s katerimi je uspela zajeziti epidemijo in zagotovila dodatne intenzivne postelje, ki jih Slovenija ni imela ob začetku epidemije. Če bi ostala na tistih kapacitetah, potem bi ljudje umirali doma, in to množično. Vlada je kljub vsemu uspela zelo hitro urediti te dodatne postelje, intenzivne postelje in zorganizirala, da je zdravstvo teklo kolikor toliko dobro kljub epidemiji. Uspešno je tudi organizirala cepljenje. Sama sem trikrat cepljena in ob tej priliki dovolite, da gledalke in gledalce povabim, tiste, ki se še niste cepili, da se cepite. Nisem še zbolela, vidite, tudi za omikronom ne. Vlada je pripravila, Državni zbor pa sprejel Zakon o investicijah v zdravstvu in namenila dve milijardi evrov za to. Ljubljana, ker sem pač že Ljubljančanka, želim poudariti, da bo od tega tudi veliko pridobila, deloma pa tudi vsa država zaradi tega. Posodobil se bo Univerzitetni klinični center pa Infekcijska klinika. Dobili bomo negovalno bolnico in res hvala lepa vladi za to, kar bomo dobili. Vladi je to uspelo kljub odkritemu nasprotovanju koalicije KUL. Nekateri poslanci so tukaj metali maske z obraza. »Jaz te maske ne bom nosil,« je bil zelo znan izrek poslanca, ki je danes govoril skoraj tri četrt ure skupaj in nasprotoval vladi. Da ne omenjam kolesarjenja brez mask in podpore KUL, tudi načelno, protestom, ki so bili pa tudi nasilni in so nas poskušali zažgati v Državnem zboru, ko smo bili živi poslanci tukaj notri, oni so pa v stavbo metali ognjene predmete. Tej vladi je to uspelo kljub zmedi Ustavnega sodišča. To je naložilo, da mora vsakih 14 dni obnavljati odloke oziroma ukrepe. Seveda, če se na 14 dni pojavljajo obvestila, vas ljudje vprašajo, ali je tisto, kar je bilo pred štirinajstimi dnevi, še veljalo ali ni veljalo, kaj je zdaj prav in kaj narobe. Torej za to zmedo je povsem krivo Ustavno sodišče, odgovorno in krivo. To, da se neprestano bega ljudi in se zdaj govori, da so razdeljeni, seveda ni odgovorno. Vlada je uspela kljub vsemu temu doseči tudi najvišjo zaposlenost kadarkoli v zgodovini Slovenije pa še iz prejšnjih časov, ta vlada je uspela ustvariti tak bruto družbeni produkt, ki je eden najvišjih v Evropi. Januarja, če sem prav prebrala danes novico, je že mislim, da 100 milijonov presežka v državni blagajni. Povejte mi, kaj je s to vlado narobe. Tako deli ljudi, da tako delajo, da prispevajo toliko in toliko denarja v državni proračun, da se lahko tudi socialni transferji lažje izvajajo in da se pomaga tudi najrevnejšim. Pričujoči zakon o nalezljivih boleznih, ki ga imamo danes pred seboj, ima nekaj dobronamernih rešitev, ima pa tudi nekaj za moje pojme neizvedljivih predlogov. Eden izmed teh je zagotovo, da bi praktično vsak tak ukrep obravnaval tudi pristojni odbor za zdravje. Poglejte, danes sedimo tu že od devetih, kmalu bo tri ure tega in še dve uri razprave nas čaka. Predstavljajte si, kako bi bilo, da bi se pogovarjali o vsakem ukrepu, ki ga sedaj sprejme na podlagi zakona z odlokom vlada, da bi se o vsakem ukrepu takole pogovarjali. Vmes bi slišali tudi pletenice vseh mogočih težav, ki morijo nekatere poslance. Gospa Heferle je na primer razpravljala o sestavi delovnih teles, ki nimajo popolnoma nobene zveze z današnjo točko obravnave. In še marsikaj bi lahko naštela od življenjskih zgodb in osebnih zgodb, ki jih poslanci vpletemo v svoje razprave. To je povsem nemogoča situacija, da bi odbor sklepal o teh ukrepih. To je potem zakon ne za preprečevanje nalezljivih bolezni, ampak za razširjanje nalezljivih bolezni. To je pisal človek, ki pojma nima, kako parlamentarne zadeve tečejo in kako deluje državna uprava. Res, civilna družba, vse priznanje za vaše delo in pridnost, ampak o delovanju parlamenta pa nimate pojma. Morala bi tudi omeniti sestavo strokovne skupine. Sestava strokovne skupine je nepopolna. Če že naštevate vse te profile, ki naj bi bili v strokovni skupini, manjkata pedagog, andragog. Poglejte, pri nas se šola 200 tisoč osnovnošolcev in 100 tisoč srednješolcev in 100 tisoč študentov in 100 tisoč otrok, ki so v vrtcih. To je ogromna množica ljudi, če prištejete še njihove starše. Seveda bi moral biti tudi način, kako se izvaja, zato bi moral tukaj imeti besedo tudi pedagog, ki bi povedal, kako izvajati pouk v takih razmerah. Bili smo priča vsem mogočim idejam pametnih glav, kako bi lahko naredili pouk na daljavo z enim samim učiteljem in bi tekla, recimo, biologija za vse učence hkrati po celi Sloveniji. Glejte, šola ni televizija, šola ni predstava. Šola je še marsikaj drugega, je vzgoja, je ukvarjanje z vsakim učencem. Učenci pa niso program Smith iz Matrice, kjer so vsi enaki in kjer vsi enako razumejo, enako hitro razumejo, razmišljajo, ampak se je treba ukvarjati z vsakim posameznikom. To pedagogi in andragogi vedo, takega pa v strokovni skupini ni. To pomeni, da bo epidemiolog odločal o tem, kako bo tekel pouk v šoli. Ja, krasno, potem pa jaz lahko odločam o tem, katere tablete bo kdo vzel. Me zanima, kako bomo še živi. Če se še enkrat vrnem na neoperativnost. Poglejte, če bomo razpravljali o tem, katere ukrepe sprejeti na odborih, potem bo debate zelo veliko, ne bo produktivna. Kot recimo je bila pripomba SD, kako ta vlada dela vse brez javne razprave. Seveda, mi bi morali javno razpravljati, potem pa sprejeti ukrep, ta čas bi pa umrlo toliko in toliko ljudi. Mimogrede, SD, ki je dal to pripombo, dr. Pikalo, takratni minister za izobraževanje, je zaprl šole čez noč, popolnoma nobene javne razprave ni bilo. In oni očitajo. Gospa Sluga je omenila kmečko pamet. Glejte, če bi imeli kmečko pamet, tule ne bi sedeli tri ure in še dve, da bi razpravljali o tem zakonu. Kmečka pamet sigurno ne bi dovolila tega, da se zakon sprejme na ta način, da postane povsem neoperativen. Gospod Möderndorfer je rekel, da ima vlada neke svoje ideje. Ja, čigave naj pa ima? Njegove? In da premier laže. To pravi človek, ki je prešel devet strank. Če vse te stvari vpletamo v svoje razprave, kajti parlament je predmet razprave ne pa operative, potem si lahko od tega zakona obetamo samo to, da res zagotovo bo veliko mest v domovih za ostarele, ker bomo vsi prej umrli, preden nas bi kakšen ukrep dosegel. Zato, oprostite, takega zakona s tako določbo ne morem podpreti. Ne morem ga pa tudi podpreti zato, ker se dejansko mešajo pristojnosti. Državni zbor ima svoje pristojnosti. Vlada ima svoje pristojnosti. Sodišče ima svoje pristojnosti. Tudi Ustavno sodišče, katerega odločbe spoštujem, čeprav se mi v tem delu, kot je odreagiralo pri tem zakonu, zdijo nesmiselne. Glejte, večina držav je pravzaprav urejala zadeve v epidemiji z odloki. In, recimo, kot je povedal tudi premier, italijanski premier je lahko brez vlade sprejemal odloke, sam. Včasih je v teh nujnih primerih treba odreagirati hitro. Kar lahko priznamo tej vladi, je to, da je odreagirala hitro, pa kljub temu je temeljila na zakonu, kakršenkoli je pač že bil. Kdo je pa vedel, da se bo Ustavno sodišče po 25 letih spomnilo pa reklo, da je zakon iz leta 1995 neustaven. In to v času epidemije. To ni bilo niti fer niti smiselno. Jaz si želim, da bi dejansko sprejeli zakon o nalezljivih boleznih, ki bi bil dovolj operativen, hkrati pa dovolj širok. Če vi vse preveč prepodrobno zapišete v nek zakon, potem slej ko prej zmanjka materije. Kdo pa je vedel, da se bo pojavil covid-19? Če bi zapisali v nek zakon vso zbirko bolezni, potem bi se nekoč pojavila neka nova bolezen in zakon več ne bil operativen. To govorim samo kot ilustracijo, da ne bi preveč podrobno pisali. Hkrati pa je treba zajeti vse temeljne človekove pravice in hkrati tudi pravico do zdravja, do katerega pa imamo pravico vsi. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predlagateljica Janja Sluga. Izvolite.
Hvala. Imam sicer še zelo malo časa tako kot predlagateljica pa tudi naša poslanska skupina, ampak se mi vendarle zdi potrebno na tem mestu oglasiti. Če govorimo o pletenicah in o pleteničenju, je to zdaj bila, trgovci bi rekli, XXL ponudba pletenice. Ne vem, če bi sploh izgubljala besede za vse neumnosti, ki so bile izrečene. Vsekakor pa dajmo si nekaj povedati. Ustavno sodišče se ni kar po 25 letih spomnilo pa reklo: «Ta zakon je protiustaven.« Ustavno sodišče je tako odločilo zaradi tega, ker je Vlada sprejemala ukrepe in omejevala človekove pravice tako, kot jih je, po trenutnem navdihu in s popolnim izključevanjem zakonodajalca. Zato je do tega prišlo. Pred to vlado tega ni počela še nobena, zato tudi sodišče 25 let ni imelo razloga, da bi ugotovilo to protiustavnost. Druga stvar, da kdo je pa vedel, da bo covid. Nihče ni vedel. Se strinjam. Nihče ni vedel, da bo covid, ampak zdaj pa je covid že dve leti. V dveh letih pa upam, da smo ugotovili, kaj takšna epidemija pomeni, in smo seveda vsi skupaj, ne vem, če ste vi, ampak mi smo ugotovili, da je treba ZNB spremeniti. Zakaj? Zato da nobena vlada več ne bo počela takšnih neumnosti. Zato da se bo vsako vlado omejilo, da se bo povedalo, kaj se lahko sprejema, na kakšen način se lahko sprejema, s kakšno vsebino, kako postopki tečejo, kakšno vlogo ima pri teh ukrepih stroka, da je stroko treba poslušati, da mora stroka tudi javno objaviti zato, da ljudje razumejo, da očitno tudi vlada razume, kaj so strokovna mnenja. Če teh mnenj vlada ne upošteva, mora obrazložiti in utemeljiti, zakaj ne. In to je vsa poanta tega zakona. Ampak očitno vi tega ne razumete.
Hvala lepa. Replika Mojca Škrinjar. Izvolite.
Oprostite, gospa Janja Sluga, jaz nisem nikogar žalila. Vi ste rekli, da sem neumna. Dobro, vsak ima svoje mnenje o kom. Je pa bonton, kako se izražaš. Katere ste imeli v mislih ukrepe, ki niso bili dobri, niso bili zakoniti? Omejitev gibanja? Ni res, omejitev gibanja je bila sprejeta na podlagi zakona. Pouk na daljavo? Pouk na daljavo je bil sprejet na podlagi zakona, in to PKP, omejitev gibanja pa na podlagi Zakona o nalezljivih boleznih. In nismo imeli samo mi omejitve gibanja. Po celi Evropi je bil. To se reče, da cela Evropa je neustavno delala. To je nemogoče razmišljanje. Pouk na daljavo. Kaj je bilo s tem narobe? Če bi pustili, da bi se pouk odvijal v živo, da ne bi bil na daljavo, potem zamislite si, da bi današnji omikron bil delta. Kaj bi bilo? To bi bil pomor. Sedaj se vidi, kako pravzaprav bi lahko bilo hudo, če ne bi bilo pouka na daljavo. Ampak tudi to ni bilo v redu po vaše. In to tudi protistavno ali kako? Strokovna mnenja. Da ni vlada upoštevala strokovna mnenja. Pa saj je imela strokovno skupino. Ali so bili notri mesarji ali kaj? Pa šivilje pa krojači? Ti so tudi strokovnjaki seveda za svoja področja. Oprostite, da ne bi kdo mislil, da je karkoli narobe. Ampak v tej strokovni skupini so bili zdravniki. Mi smo bili priča tudi temu, da so zdravniki imeli med seboj kdaj tudi nasprotna mnenja. Tudi v javnosti so bila nasprotna mnenja. Bila so sicer zelo zelo v manjšini, ampak saj živimo v demokraciji. Nekateri ljudje imajo pač tudi strokovna nasprotna mnenja. Seveda se je bilo pa treba odločiti, katero mnenje upoštevati. Normalno je, da je vlada upoštevala mnenje strokovne skupine in ji tudi sledila. Hvala.
Hvala lepa. Postopkovno, Janja Sluga. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, jaz upam, da sva skupno ugotovila, da to ni bila nikakršna replika. Sedaj stopam s tem postopkovnim v bran tudi civilni družbi, ki je bila imenovana in se ne more braniti. Gospa ni govorila o tem, da je bila narobe razumljena, pač pa je nadaljevala svojo razpravo in hkrati še obtožila mene, da sem rekla, da je neumna, kar seveda ne drži. Rekla sem pa, da so bile izrečene neumnosti. In, prosim, bodite dosledni. Tako kot znate biti dosledni pri opozicijski poslancih, bodite dosledni tudi pri koalicijskih.
Hvala lepa. Poglejte, kolegica je pojasnila to dilemo nerazumevanja glede zakonodaje in ustavnosti in odločitve Ustavnega sodišča. Tu mislim, da ni nič kaj narobe. Mislim, da je šlo za neko nerazumevanje v tem delu. Je pa zastavljena razprava danes precej široko, tudi že preden sem jaz začel z vodenjem. Tako da se lahko odločimo, da gremo strogo po kriteriju ali pa v tem kontekstu, kot teče razprava naprej. Kakor želite. Meni odgovarja eno in drugo, nimam težave s tem. Sedaj pa predlagam, da gremo naprej. Mojca Žnidarič ima besedo.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim! Kot sem že v stališču poslanske skupine povedala, bomo v Poslanski skupini Konkretno predlog novele Zakona o nalezljivih boleznih v tem prvem branju podprli in tudi v nadaljevanju zakonodajnega postopka smo pripravljeni sodelovati pri potrebnih izboljšavah. Operativnost zakona je vsekakor nujna, vsakega zakona, tega pa še posebej. Hitrost ukrepanja in učinkovitost ukrepov pa sta tudi res zagotovo ključni. Zelo pomembno se mi zdi, da se na to temo, ki zelo bega in vznemirja naše ljudi, opravi res široka javna razprava o tej temi, zato bom tudi, ko bo ta priložnost, tudi sama podprla predstavitev javnih mnenj. Kot smo lahko videli, maili na naše elektronske naslove ponovno prihajajo, ljudje spet pišejo odločno proti ZNB-D, tako da se mi zdi, če ljudje slišijo za ZNB, so že zelo vznemirjeni. Kot vemo, danes smo tudi že slišali, da veljavni zakon o nalezljivih boleznih je iz leta 1995 in zagotovo je potreben sprememb. 39. člen je doživel manjše korekcije leta 2020, ko smo ga v PKP1, torej v prvem protikoronskem ukrepu, popravili, ker je v prejšnji verziji zakona bilo predvideno, da minister za zdravje sam predlaga ukrepe in potem obvesti Vlado in Državni zbor. Potem smo v PKP1 šli nekoliko na širše, torej vlada je odgovorna za ukrepe in vlada potem obvešča državni zbor. Res pa je, da v dosedanjem predlogu zakona, ki, kot smo rekli, velja od leta 1995, zakonodajna veja oblasti, torej državni zbor v te ukrepe ni bil vključen. Še enkrat bi povedala to, na kar ste tudi nekateri že opozorili, da pomirimo ljudi, danes ne govorimo o nobenem obveznem cepljenju, tega ta zakon ne vsebuje in to ni tema današnjega predloga. Ta predlog zakona, ki je danes predstavljen, ki ga je vložil predsednik Državnega zbora, kot smo slišali, je pripravila civilna družba − Pravna mreža za varstvo demokracije. Torej ne vlada, če se ljudje bojijo in ne zaupajo tej vladi, ampak civilna družba. Edina dilema, ki se meni ali pa nam v Poslanski skupini Konkretno pojavlja, je, ali je bila dovolj vključena zdravstvena in druga potrebna stroka. Občutek imam, da je prevladovala predvsem pravna stroka. Je pa res, da je potrebno, da pri tako pomembni temi sodeluje širša stroka, torej zdravstvena in tudi druge, ki so bile že prej omenjene. Očitano nam je bilo, da smo vsi skupaj zavrnili tudi vladni zakon, ki je bil pripravljen. Res je, tudi v Poslanski skupini Konkretno smo takrat zavrnili predlog zakona, ki ga je pripravila vlada. In že takrat, tako kot tudi danes v stališču smo opozorili na sorazmernost ukrepov. Takrat je bilo za nas ključno mnenje varuha človekovih pravic, ki je takrat tudi jasno in glasno zapisal in opozarjal, da je treba bolj sorazmerno določiti vse ukrepe. Kar nas pri tem predlogu zakona moti, je predvsem ta četrti odstavek 39.b člena. Sama sem članica Odbora za zdravje in ne želim si, prej ste rekli, da vsi poslanci ne bi imeli možnosti odločati o tem, verjetno pa bi bili poslanci Odbora za zdravje pod prevelikim pritiskom, če bi sami odločali o teh ukrepih. Zdi se mi smiselno, da mogoče v prvi fazi, ko je 30 in 60 dni, ampak v drugi fazi pa bi se mi zdelo res bolj smiselno, da odloča Državni zbor kot dve tretjini delovnega telesa, to je Odbora za zdravje. Ampak tukaj se mi zdi pa potem ključna operativnost Državnega zbora. Po mojem mnenju po takih pravilih, kot so sedaj, Državni zbor ni operativen. Zbolijo nam poslanci, pa ne morejo glasovati, ker seja ni sklicana, ker ni izredna, ker je redna. Nimamo nobenih možnosti, odbori sploh nimajo možnosti, da bi glasovali ali pa razpravljali na daljavo. Tako da mislim, da bi v tej smeri potem bilo treba tudi spremeniti, da bi Državni zbor, če se sprejme tak zakon, res bil operativen. Časa mi zmanjkuje, tako da jaz verjamem, da bomo imeli še možnost razprave in izboljšanja tega zakona. Kot rečeno, pa ga bom v prvem branju podprla. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Maša Kociper. Izvolite.
Gospod podpredsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav vsem prisotnim! Kar veliko je bilo že danes povedanega o tem zakonu. Seveda gre za zelo pomemben zakon. Gre za zakon, zaradi katerega je ponovno zelo veliko število ljudi razburjenih in ponovno smo poslanci začeli dobivati zelo veliko število različnih sporočil, kjer različni ljudje zahtevajo, da v imenu ljudstva odločimo tako ali drugače. Problem je zlasti takrat, ko nam pišejo ljudje, ki eni v imenu ljudstva zahtevajo eno stvar, drugi pa v imenu ljudstva drugo stvar. Potem smo seveda v dilemi, katero ljudstvo zdaj poslušati. Kot dopušča zakon in kot zapoveduje ustava, na koncu se je treba odločiti tako, da je to dobro za vse državljane, po lastni vesti in prepričanju na način, da bo za čim več ljudi koristen. Trenutno še vedno, kot je bilo že večkrat povedno, velja stari zakon o nalezljivih boleznih, zakon ki se je pripravljal dolgo, preden se je začela ta epidemija, epidemija ki je ne samo pred Slovenijo, ampak pred vse države postavila številne dileme, številna vprašanja. Tudi pri nas tako kot v mnogih državah je na številne dileme odgovarjalo Ustavno sodišče. Ne glede na to, kaj si kdo misli o odločitvah Ustavnega sodišča, te odločitve so takšne, kot so, in so v tem smislu za nas kot zakonodajalce zavezujoče. Če je bilo pri čem jasno Ustavno sodišče, je bilo jasno pri tem, ko je povedalo, da izvršna oblast, se pravi vsakokratna vlada, ne samo ta vlada, vsakokratna vlada nekaterih vprašanj ne more izvirno urejati, ampak jih mora prepustiti zakonodajalcu. Zlasti je bilo jasno Ustavno sodišče, je treba biti zelo zelo pazljiv pri vprašanjih, ki posegajo v najpomembnejše človekove pravice in svoboščine. Zlasti tam je treba paziti, da so določeni posegi načelno urejeni že v zakonu in da zakon, tako pravijo tudi te določbe, čim bolj določno ureja, kdaj in pod kakšnimi pogoji in za kakšno obdobje se nek ukrep lahko sprejme, kdo ga lahko sprejme, kdo ga lahko potem dopolni in tako naprej. To je izziv, ki čaka nas kot zakonodajalca pri sprejemanju tega zakona. Mi smo v Poslanski skupini SAB pred časom sprejeli ministra za zdravje, ki je prišel v našo poslansko skupino predstaviti prejšnji zakon o nalezljivih boleznih, ki je potem padel v Državnem zboru. In že takrat, ko je bil minister pri nas, smo mu na tem sestanku povedali: »Minister, glede na odločbo Ustavnega sodišča bi znalo biti sporno to, to in to. Minister, glede na vse odzive in glede na odločitve Ustavnega sodišča premislite, ali je smiselno, da v zakonu ostane to in to.« Minister je bil zelo dobronameren, pritrjeval je našim pomislekom, povedal, da se strinja, da je bistveno, da se uredi neka pravna podlaga, ki bo omogočala, da se ukrepi sprejemajo zakonito in da ne padejo na Ustavnem sodišču. Ampak na koncu nekih teh popravkov, ki bi jih pričakovali, v zakonu sploh ni bilo. Poleg tega se je potem sprožilo še celotno neko to civilno gibanje, vključno z ljudmi, ki so zakon, ki ga očitno niso prebrali, razumeli v smeri, da jih bo nekdo zapiral v neka taborišča,tudi takšna pisma smo dobivali, predvsem pa v smeri, da zakon uvaja obvezno cepljenje, ker to jih očitno najbolj skrbi. Tudi pri tem zakonu, ki ga je spisala, kot je bilo danes že tisočkrat povedano, civilna družba, nekaj pomembnih pravnikov, odgovornih ljudi, ki želijo rešiti ta problem, ki ga imamo, so se tudi pri tem zakonu začeli ti isti pritiski, ta ista pisma, ti isti dvomi. In to je nekaj, kar nas lahko vse skupaj skrbi. To, da prejšnji zakon ni zadovoljivo odgovoril na dileme in da je bil še vseeno na nek način problematičen. kaže to, da ste ga v Državnem zboru julija zavrnili celo poslanci koalicije. O tem je bilo danes že toliko povedanega, da se ne bom ponavljala. Res je po eni strani odgovorno, da se je nekdo, tudi če je bila civilna družba, lotil tega in pripravil drug predlog. Pri tem moram še enkrat povedati, da ne pristajam na to, da smo v opoziciji zaspali ali da nismo bili pripravljeni ali sposobni spisati svojega predloga. Sploh ne. V opoziciji svojega predloga nismo napisali zato, ker v Državnem zboru enostavno nimamo večine. In ker nimamo večine, ne vemo, kaj in na kakšen način bi se naš zakonski predlog spreminjal in kaj bi bilo na koncu pravzaprav sprejeto. Pri vseh poskusih in tudi glede na to, kar je bilo zapisano v vladnem zakonu in pri vseh poskusih nekih avtoritativnih poseganj v naši družbo, nas je bilo enostavno strah, da bi zakon, ki bi ga spisala opozicija, bil v parlamentarni proceduri deležen toliko nekih sprememb in dopolnitev v smeri, ki nam ne bi ustrezala, da bi na koncu dobili čisto nek drug zakon. Zato nismo v tej situaciji, ko nimamo prepričljive večine, tvegali s takšnim zakonom. Ampak ta ista dilema obstaja tudi tukaj. Tudi tukaj pri tem zakonu, ki ga je spisala civilna družba, nas skrbi, kaj se bo spreminjalo v tem zakonu in na kakšen način in ali bo na koncu ta zakon, ki bo, če bo sprejet, sploh imel še bistvene sestavine tega, kar smo dobili na mizo in glede česar se pa jaz lahko strinjam, da v bistvu odgovarja na bistvene dileme Ustavnega sodišča oziroma na to, kar je Ustavno sodišče odgovorilo. Ali je tisti, ki v Državnem zboru presoja neke odločitve po določenem času nek odbor Državnega zbora ali to celotni Državni zbor, to za mene ni ključni problem. To je problem, ki bi bil z nekim normalnim dialogom lahko rešljiv z enim amandmajem in tako, kot bi menila večina, da je prav, ker smo le v demokraciji, kjer prevlada večina, na tak način bi rešili to situacijo. Za mene osebno bi bila povsem sprejemljiva tudi rešitev z odborom, če bi bil odbor proporcionalno sestavljen, tako kot mora biti. Ker pa imamo v tem državnem zboru prvič v življenju situacijo, da so odbori sestavljeni neproporcionalno, da stranke, ki imajo po štiri poslance, imajo v ključnih odborih po dva poslanca, smo pa seveda vsi skupaj malo nezaupljivi in hočemo stvari dvigniti na višji nivo, to je na nivo Državnega zbora. Kot rečeno, v normalni situaciji se meni to sploh ne bi zdelo sporno. Druga stvar. Glede na vse strahove, nasprotovanja in dileme in tako naprej je absolutno potrebno, da se tak zakon, ki sedaj popravlja dolga leta, veljavni zakon, sprejema v normalnem postopku in z dialogom, razpravo s celotno civilno družbo. Smo poslanci za celoten narod in moramo odgovoriti tudi na dileme nekaterih anticepilcev in drugih, čeprav se nam zdi dilema umetna ali morda celo smešna. Zato smo tudi v SAB podprli idejo, da zakon sprejemamo po rednem postopku, da se opravi tudi splošna obravnava. Podprli bomo pa tudi idejo, da se glede tega zakona v tej hiši v skladu s poslovnikom opravi javna predstavitev mnenj, da bodo lahko v hišo prišli predstavniki stroke in predstavniki različnih javnosti, tudi civilne družbe in predstavili svoj pogled na ta zakon. Ko bomo poslanci to slišali, potem nam nihče ne bo mogel reči, da neka javna razprava in obravnava ni bila mogoča. V okviru našega poslovnika bomo zagotovili maksimalno, kar je tukaj mogoče. Prav tako je zelo pomembno slišati mnenje Zakonodajno-pravne službe. Jaz sem sicer večkrat tista, ki povem, da mnenje Zakonodajno-pravne službe je sicer samo še eno pravno mnenje, ki ga je treba spoštovati, jaz ga pa spoštujem in upoštevam zlasti glede na tehtnost argumentov, ki so v takem mnenju vsebovani, ampak vedno povem, zaposleni v Zakonodajno-pravni službi so le strokovnjaki za zakonodajni postopek in zakonodajna besedila, in to da presodijo, ali je zapisano v skladu s tem, kar je poudarilo Ustavno sodišče, je nekaj, kar jim absolutno zaupam, da bodo znali narediti tako, kot je mogoče, in povedati, če je ta zakon v tem smislu primerno odgovoril na te dileme ali pa so v tem zakonu še neka odprta vprašanja, kjer je pa vendar treba biti pazljiv in neke stvari povedati še bolj določno. Če povzamem, mi v SAB bomo definitivno [[…]]Ne, najprej naj povem tudi jaz, deseta ali dvanajsta danes, da ta zakon ne uvaja obveznega cepljenja, niti nima predpostavk za uvedbo obveznega cepljenja, kot hočejo nekateri morda prikazati ali kot se bojijo nekateri, ki nam že pišejo. Najprej to. Sicer pa smo v SAB prepričani, da je treba situacijo, ko se vlada z uredbami, urediti. Dela se škoda ne samo ugledu naše države, ampak dela se škoda zlasti zaupanju državljanov v pravno državo in v oblast. Ne glede na to, da je to zdaj Janez Janša, je lahko to nezaupanje nekaj, kar se bi preneslo tudi na kakšno drugo vlado. Zato je treba ustavne odločbe upoštevati in treba je ta zastareli zakon novelirati. Glede na vse povedano, bomo v SAB zato podprli zakon, ki je pred nami. Podprli bomo, da je primeren za drugo obravnavo. Še enkrat povem, podpisali bomo in zahtevali javno predstavitev mnenj o tem zakonu, ki je lahko na vrsti šele po končani splošni obravnavi, in pazljivo bomo prebrali mnenje Zakonodajno-pravne službe. Po tej opravljeni razpravi, po opravljeni javni predstaviti mnenj, po mnenju Zakonodajno-pravne službe se bomo dokončno odločili, ali je zakon primeren za obravnavo in, kot pravim, za enkrat je videti, da je, ni pa še to naša dokončna odločitev. Jaz bom tudi v nadaljevanju pazljivo prisluhnila vašim razpravam, poslanke in poslanci, in potem se bomo, upam da tudi v opoziciji KUL in tako naprej skupaj odločili, kateri nadaljnji koraki so potrebni, da bo ta zakon čim boljši, čim bolj verodostojen in da bo zbujal zaupanje pri ljudeh. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Robert Pavšič. Izvolite.
Najlepša hvala predsedujoči. Danes po eni strani poslušamo prav neverjetno kompliciranje, po drugi strani prav neverjetno banaliziranje, jaz se pa sprašujem, zakaj sploh imamo danes v obravnavi novelo zakona o nalezljivih bolezni. Zato, ker se je Vlada odločila, da bo čez noč postala vse, da bo nadomestila Državni zbor, da bo nadomestila Ustavno sodišče, da bo nadomestila stroko, da bo nadomestila Nacionalni inštitut za javno zdravje, pa še bi lahko našteval. To je ugotovilo tudi konec koncev zelo enostavno, če zbanaliziramo do konca, tudi Ustavno sodišče. Ustavno sodišče zahteva, da so ukrepi Vlade sorazmerni, in da se jih na določeno časovno obdobje ponovno utemelji. Nič drugega. Potem se je pa celo ustavilo s presojanjem ustavnosti naslednjih odlokov do trenutka, ko bo ta protiustavnost odpravljena. Danes poslušati o tem, kako je Državni zbor v izrednem času lahko neoperativen, je pa sploh, ne bom več rekel zavržno, ampak je podlo. Spomnimo se nekaterih vladnih ukrepov, ki so jih sprejeli v soboto zvečer na dopisni seji in rekli, jih bodo obrazložili v ponedeljek na novinarski konferenci, s tem da so začeli že veljati v ponedeljek. To je tisto, kar očita Ustavno sodišče. Ni to vprašanje neke samovolje, ni to vprašanje enega človeka, ene stroke, ene svetovalne skupine. To je vprašanje javnega zdravja in celotne države in mora imeti za to zakonsko podlago. Kaj določa Zakon o nalezljivih boleznih že danes, ne samo ta novi? Ne določa obveznega cepljenja, tega naredi minister sam, doda eno cepljenje v pravilnik, kar je že tudi storil. Zakon o nalezljivih boleznih določa ravnanje Vlade v primeru nalezljive bolezni. Zato je zdaj bistveno vprašanje, kakšno materijo bomo mi vnesli v zakon, da bodo imeli Državni zbor, stroka in vsi vpleteni v ta proces dovolj kontrolnih mehanizmov in da se bo upoštevala ustava. To pa je delitev oblasti. Ne more Vlada prevzeti vloge Državnega zbora. Ne more in ne sme. Videli pa smo, da se to v praksi pri nas dogaja z velikim konsenzom koalicijskih strank. Kontrolni mehanizmi so pomembni. Državni zbor je še vedno po ustavi tisti, ki sprejema zakonodajo, ne glede na to, če misli predsednik Vlade, da je predlog novega zakona protiustaven. On lahko to misli, odloki, ki jih je on podpisal, pa so protiustavni, to je pa že sklenilo Ustavno sodišče. Ta razlika je, to mi tehtamo, komu bomo bolj verjeli. Ustavno sodišče enostavno zahteva zakonsko podporo za izvajanje ukrepov. Pika, konec. To je to. Mi se danes prerekamo o tem, ali je ta predlog protiustaven. Ne vem, če je. Mogoče je, mogoče ni. Jaz sem pripravljen tvegati. Dejansko to, kar se je pa zdaj dogajalo, pa je protiustavno, protizakonito. Ni enostavno, seveda ni enostavno. Enostavno pa je vprašanje zaupanja. Če ne zna tisti, ki sprejema odloke pa ukrepe, ki so posegali v osnovne človekove pravice, teh utemeljiti in prilagoditi razmeram, potem res ne vem, v čem je problem. Če jih ne zna utemeljiti, ni več kredibilen. Razmere se spreminjajo. Če se ne bi spreminjale, potem tudi parlamenta ne bi rabili, ne bi rabili sprejemati vedno nove zakonodaje. Enkrat bi rekli, to je tako, pika, konec, narejeno. Ampak vemo, da ni tako, da se razmere spreminjajo. Ravno tako bi se morala spreminjati tudi okolica, ki se prilagaja tem spremembam. Pa niste čutili te potrebe, ni potrebno. Ustavno sodišče je krivo, protestniki so krivi, vi razglasite epidemijo, je ne razglasite, jo prekličete, imate celo serijo dopisnih sej v vladi, zdaj. Že tukaj se pogovarjamo o vladi. Vlada izvršuje zakone, mi jih pa sprejemamo. Mi se pogovarjamo o vladi, kot da so enak sogovornik, enakopraven. Pa ni. Vlada po Ustavi odgovarja Državnemu zboru, ne obratno. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Franc Trček. Izvolite.
Hvala za besedo. Bom nadaljeval tukaj, kjer je Robi končal. Dajmo si najprej postaviti vprašanje, kdo vlada. Kdo vlada? Janez Janša? Antijanezjanša? Ne. V ustavnih parlamentarnih demokracijah vladajo zakoni, kot je to lepo pred časom napisal Ali Žerdin. Vladajo zakoni. Kdo sprejema zakone, se ve. Mi imamo zaenkrat še dvodomni parlamentarizem. Kdo izvršuje zakone, se tudi ve. Zato imenujemo tisto vejo oblasti izvršilna veja oblasti. In ja, kot je rekel Robi, ker jaz rad ponavljam, po 110. členu katerakoli vlada odgovarja državnemu zbor. Sočasno imamo vsi poslanci in poslanke zelo zahtevno nalogo, kot je Maša govorila. Del državljank in državljanov bi rad takole, del bi rad takole. In jaz nikoli ne bi bil poslanec, če ne bi bilo tistega zapisa v členu, ki govori o poslancih, da nismo vezani na katerakoli navodila. Določeni ste konkretno govorili o tem, da parlament ni operabilen. To je odvisno od nas, koliko smo operabilni ali neoperabilni. Če imate predsednico Odbora za zdravstvo − odbor za zdravje ne obstaja v tem državnem zboru, obstaja Ministrstvo za zdravje, ki med pavzo na Twitterju čivka o KUL luzerjih, pa ko jo Soni vpraša, zakaj to počne, reče, to je politika. Ne, to ni politika, to je primitivizem. Če imate predsedujočo Odboru za zdravstvo, ki jo pridem prosit za besedo, pa začne tuliti dobesedno, da sem ji padel v intimni prostor, da ji ogrožam družino in iz neke kleti na Trstenjakovi vržete ven, kako je morala policija Trčka vleči iz Državnega zbora. Zamisel parlamentarizma je bila mišljena za neke ljudi, ki so sposobni mišljenja in ki so sposobni, stil je fiziognomija duha in tudi poslovnika in tako naprej, kako naj bi neke uzance potekale. Gremo dalje. 13. marca 2020 nam je bilo že zelo jasno, kaj nas čaka. Imeli smo Bergamo čez mejo, imeli smo Ivi iz NSi, ki je bolj kričala kot govorila, kje je ta virus, zakaj ga Šarec še ni uvozil, ki nas je dobesedno sramotila, takrat ko sem povabil tudi italijanskega ambasadorja na Odbor za zdravstvo. Lahko odkrito povem, dokler sem sam predsedoval temu odboru, pa v bistvu ni bilo seje, da se ne bi posvetoval z obema podpredsednikoma oziroma podpredsedujočo, zdaj državno sekretarko, kolegico Godec iz SDS in kolegom Jožetom iz LMŠ. Posvetoval sem se praviloma tudi z Bojano iz SD in z Ivi iz NSi. Drugi nekako niso čutili potrebe. Ja, na takšen način takoj požegnam to, kar nam predlagajo vidni pravni strokovnjaki. Ampak koliko je to zavozilo vmes, se bojim, da Odbor za zdravstvo ne bo tako funkcioniral. Strinjam se tudi s kolegico Škrinjar o nekem razmisleku. Verjetno ne bi škodilo, da nekdo iz pedagoško-andragoške stroke sedi v tem nekem strokovnem gremiju. Pa če nam je kaj po dveh letih jasno, nam je jasno, da so epidemiološka vprašanja prej vprašanja nekih strok, iz katerih jaz prihajam, kot zgolj, z vsem dolžnim spoštovanjem, medicinskih strok. Seveda moraš razumeti virus in njegovo logiko, kolikor se da v danem trenutku, ampak epidemiološka vprašanja so vprašanja sociologije, psihologije, socialne psihologije, andragogike in če hočete vse do oblikovanja na ALU, kako z nekimi piktogrami neka pravila predstaviš, da jih bo znal prebrati triletnik in stotriletnica iz kake knapovske doline. In tukaj smo izdatno zavozili. Zdaj v tem predvolilnem času, ko se bo govorilo o vsem živem − kaj nam je sporočilo Ustavno sodišče? Mi zakon o nalezljivih boleznih rabimo zaradi vseh nas. Če je kaj dobro pri virusu, je dobro, da ne gleda, ali imaš partijsko izkaznico SDS, SD, LMŠ ali pa Svobode, Konkretno ali ne vem kaj. Jaz nimam nobene iluzije, da bo naslednji vladi kaj blazno lažje glede teh zadev. Še težje bo, ker je folk že razhajkan do skrajnih meja in v veliki meri smo za to soodgovorni tako izvršilna oblast kot mi v Državnem zboru. Zato potrebujemo tehtni premislek, pogovor, dogovor, to, kar je Maša govorila, nek postopek, kako naj do tega pridemo. Saj je velika večina držav, dajmo biti iskreni, imela to zakonodajo zastarelo, ker smo se soočili z nekim drugačnim pandemičnim stanjem. In pametnejši od nas so vmes to že nekako uredili. Pa res je bilo, minister za zdravje je hodil po poslanskih skupinah, smo se pogovarjali, nekaj je kimal, bolj je poslušal, smo mislili, da bo nekaj notri in potem ste se odločili, kot ste se, koalicijskovladni. Katerakoli vlada, pa sem tukaj že pod tretjo vlado, pa že Cerarjeva je tako začela, lahko v parlament postavi, oklepaj, zgolj toliko, koliko si poslanci in poslanke ali pa tudi državni svetniki in svetnice dovolimo. To je zelo preprosto. Mi moramo nekako prevzeti našo afirmativno vlogo in zahtevnost in odgovornost te profesije. Jaz sem v bistvu optimistični pesimist glede tega. V prvem branju bom to podprl, nimam pa nekih iluzij, da bomo v tem predvolilnem času nek optimalni ZNB sprejeli. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Violeta Tomić. Izvolite.
Hvala, predsedujoči, za besedo. Tudi jaz naj povem, da se veselim te razprave danes, kajti v dveh letih epidemije se nismo bili sposobni se usesti in se pogovarjati o tem. Kadarkoli je na oblasti Janez Janša, se civilna družba končno zave svoje vloge in se aktivira še bolj kot sicer. Zakaj? Ker je ogrožena demokracijo. In civilna družba je tista, ki ohranja demokracijo. Vloga Državnega zbora je, da vrši strožji nadzor nad Vlado in, kot je rekel prej kolega Pavšič, ja, mi tukaj smo tisti, ki bi morali nalagati Vladi, kaj naj počne. Tako pa prihajajo predstavniki Vlade in se norčujejo iz nas, pri poslanskih vprašanih se nam rogajo, obračajo z očmi, in to moram reči, da v svojih osmih letih politike še nikoli nisem doživela. Zakaj tudi danes tukaj ni ministra za zdravstvo? Da bi poslal vsaj kakšnega sekretarja. Zame je tudi znak, da ga sploh ne zanima, kaj mi govorimo. Merodajno je samo to, kar ponoči sklene Vlada in potem smo priča temu, da notranji minister te ukrepe določa. To, kar so kolegi že prej omenjali, mislim, da je dobro, da bomo imeli širšo razpravo in da bomo prišli tudi do javne predstavitve mnenj. Res je treba slišati vse vpletene, tudi tiste, ki jih je strah cepljenja, tudi tiste, ki to zagovarjajo, tudi tiste, ki čisto sociološko vidijo probleme v tem, kjer smo se danes znašli. Dejstvo je, da je žal v teh dveh letih vladajoča koalicija izkoristila zdravstveno epidemijo za vse kaj drugega kot za reševanje te problematike, ampak za slabljenje javnega zdravstva, za prevzem oblasti, za bogatenje posameznikov, za razne čudne biznise, celo za nabavo vojne opreme. In res ni čudno, da so ljudje polni strahu. Res imamo na eni strani nek totalitaren um, neko diktaturo, ki nam čez noč uveljavlja neke ukrepe, odloke in po drugi strani zelo velik strah. Zato so nam vsakič, ko karkoli govorimo o covidu, mail boxi zasuti s pozivi, naj ne podpremo zakona, ki bi omogočil obvezno cepljenje in nek poseg v intimo in osebnost. Kot vemo, to niti ne preseneča, kajti od te vladelahko pričakuješ marsikaj. Ljudje rečejo, saj ste vsi isti, saj se vse zmenite. Nismo vsi isti. Zavedati se morate, da opozicija z eno dokaj šibko tu in tam večino uspe ustaviti tiste najbolj grobe posege te vlade v človekovo zasebnost kakor nedotakljivost telesa, stanovanja in doma. Vedno ste govorili, kako je lastnina nedotakljiva, kadar smo se pogovarjali o tem, da bi bilo treba kdaj smotrno poseči v to pravico, Danes pa kar sanjajo o tem, da bi nam vlamljali v stanovanja, pregledovali omare in predale in ne vem kakšne preglede še vršili popolnoma nepooblaščeno. Vidite, tega se pa ljudje bojijo. Sem članica Parlamentarne skupščine Sveta Evrope in prejšnji teden smo tudi debatirali o tem, kajti marsikje se dogaja, da predvsem desne vlade to priložnost izkoristijo za širjenje svojih pooblastil. NIJZ imamo, ki molči v tem primeru, čeprav je osrednja javnost zdravstvena institucija s cirka 500 zaposlenimi, ampak kljub temu ta vlada dovoli, da predsednik Vlade odloča kakšni ukrepi bodo veljali ali pa celo notranji minister. Vodenje te epidemije je dejansko nestrokovno in neodgovorno, politikantsko upravljanje z epidemijo. Ta zakon je tudi neke vrste boj zoper avtoritarnost. Že Aristotel je rekel in mnogi so ga citirali, ta izrek je ponarodel, da kdor podreja svojo svobodo občutku varnosti, je upravičeno suženj, se pravi, ni vreden ne svobode, ne varnosti. In to je dejstvo. Ne glede na to, kako se nekateri čutijo ogroženi od te epidemije, je treba vendarle spoštovati človekove pravice − od Nürnberškega kodeksa, Helsinške deklaracije, Oviedske deklaracije, Ženevske deklaracije in tako naprej. To so tudi mednarodni akti. Da ne rečem, da je tudi Ustava Republika Slovenije zelo pomemben akt, ki bi ga morali spoštovati. Toda ta vlada krivi za vsakršno povečanje okužb vedno sodišča, protestnike, opozicijo, nikoli se pa ne spomni, da bi mogoče, ko kažejo na prstom na druge, pogledala, da vsaj trije kažejo nazaj nanjo. Vemo namreč, da so nabavljali opremo, ki ni delovala, respiratorje, ki so bili pomanjkljivi, testerje, ki niso zanesljivi, maske, ki ne delujejo, da so zaposleni morali delati ne glede na okuženost, po drugi strani pa so morali maske nositi ljudje, ko so se sprehajali v naravi, ne glede na to, če so te maske delovale ali ne. Spomnimo se visokih kazni za jedenje bureka na stopnišču cerkve ali pa oglobljeno družino, ki si je delila, ne vem kaj, sladoled ali kakorkoli že. Skratka, to norost je treba ustaviti. Da ne govorim o eroziji pacientovih pravic. Ta privatizacija javnega zdravstva, ki se je zgodila v teh dveh letih, je grozljiva. In nihče ne govori o srčno-žilnih boleznih in posledičnih smrtih, o nezdravljenih rakavih obolenjih. Čakalne vrste so se grozljivo povečale in tukaj je zdravstvo popolnoma odpovedalo. Nekateri pravijo, da je covid zmagal, ker ima boljši marketing. Ampak dejansko so vse bolezni enakovredne in bi jih morali ravno tako obravnavati. Da ne rečem, kako so morali nekateri za nujne posega čakati na covid test, opečeni otroci v celjski bolnišnici in tako naprej. Šole − kakšne velike stiske se dogajajo zaradi vladnih odlokov. Ne bom sploh omenjala osnovnošolcev, ki si vzamejo celo življenje od obupa. Lockdowni. Skratka, popolna zmeda vlada in zato se je res treba o tem pogovarjati in predvsem nasloviti vsak strah ljudi, vsakemu strahu odgovoriti in ne samo ustrahovati ljudi. Ulice so polne, pa ne bomo rekli antivakserjev, kajti tako je najlažje odpikati ljudi, ki hočejo zaščititi sebe in svoje družine. To ni tako preprosto. Toliko kiksov je bilo v času spopadanja s to boleznijo, da je enostavno logično, da so ljudje rekli: »Dovolj, ne verjamemo vam.« Zaključila bom s Krekovo mislijo: »Število okuženih pada, a vidimo tudi rast.« Do takih absurdov prihaja in moja minutaža se izteka. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa predlagateljica! Kolegice in kolegi! Pozorno sem poslušal v svoji pisarni praktično celotno razpravo, skoraj štiri ure. Ocena je, da kakšnih deset minut pa je bilo posvečenih temu zakonu, ki ga obravnavamo in ga je najbrž z veliko vnemo pripravila skupina strokovnjakov. Mi smo jih tudi sprejeli, tri od te skupine, in smo jim postavili tudi zelo konkretna vprašanja. Na nekatera so imeli jasne odgovore, na nekatera pa so jasno povedali, da nimajo odgovora. Ampak nič hudega. Sem med podpisniki zahteve za to splošno razpravo, zato sem tukaj, zato bom tudi razpravljal, vsaj 95 % izključno o zakonu in o vsem, kar je okrog zakona. To je Ustava Republike Slovenije, ker imamo problem z neustavnostjo leta 1995 sprejetega zakona o nalezljivih boleznih. Tako je odločilo Ustavno sodišče, ki je najvišja ustavnopravna politična institucija v tej državi. Seveda je politična, saj varuje naš najvišji politični akt, to je Ustavo Republike Slovenije. Rezultanta večine razprav me spomni na neko soočenje na nacionalni televiziji, ko je zelo jasna in najbolj logična vprašanja postavljala novinarka, ki spada v eminenco te naše nacionalne televizijske hiše, gospa Lidija Hren. Spraševala je navzoče iz opozicije: »Kako bi pa vi ravnali v času epidemije, pandemije? Kako bi pa vi? Ali bi tudi vladali z odloki?« Ker to je sedaj menda največji smrtni greh in tako naprej. Kakšne odgovore smo dobili, gospe in gospodje? Ali se kdo kaj spomni? Jaz se pač ne. Spomnim se več ali manj neke zadrege. Pa da bom zaščitil naše kolege, ki sedijo med nami, bom tukaj zaključil to podpoglavje moje razprave. Poleg ustave, ko gre za nalezljive bolezni, imamo tudi Kazenski zakonik, bolj točno njegov 177. člen. Javnost seveda ne ve, o čem ta 177. člen govori. Je že zelo star. Približno toliko kot naša država. Pa mi dovolite, gospod podpredsednik, da vsaj nekaj poudarkov iz tega člena povem, kako resna je pravzaprav obravnava našega obnašanja, vsakega državljana, ko gre za epidemijo oziroma prenašanje nalezljivih bolezni. Gre pa za 20. poglavje Kazenskega zanika, ki govori o kaznivih dejanjih zoper človekovo zdravje. Prvi odstavek tega člena pravi tako: »Kdor se ne ravna po predpisih ali odredbah, s katerimi pristojni organ odredi pregled, razkuženje, izločitev bolnikov ali kakšne druge ukrepe za zatiranje ali preprečevanje nalezljive bolezni pri ljudeh in s tem povzroči, da se nalezljiva bolezen razširi, se kaznuje z denarno kaznijo ali zaporom do enega leta. Po moji oceni je od štirih odstavkov tega člena ta odstavek najpomembnejši. Vsakemu od državljank in državljanov, ki pa se bo želel poglobiti, pa priporočam branje 177. člen Kazenskega zakonika. Tudi sam dobivam maile. Vezano na ta zakon, ki ga obravnavamo, sem dobil okrog 200 mailov. Ljudstvo nam pošilja maile tako kot pri nekih drugih zakonih, recimo pri vladnem predlogu novele zakona o nalezljivih boleznih pred parlamentarnimi počitnicami, ko nam je Ustavno sodišče naložilo zgolj 60 dni, da popravimo neustavnost v obstoječem zakonu o nalezljivih boleznih. To preprosto ni šlo, videli smo, da enostavno ni niti najmanjše podpore s strani opozicije in istočasno s strani KUL ni bilo niti nobenega konkretnega predloga, da bi ga proučili in integrirali v vladno rešitev. Kar pomeni, na drugi strani, da je bilo jasno, da bi padel referendum in bi se spet ponovil efekt pitne vode. Sam bi tudi pričakoval, da bi državljan Robert Golob, ki ima eminentno pravico, da pride v ta tempelj demokracije in ima kar tukaj tiskovno konferenco, da bi se vendarle o kakšnih najakutnejših zadevah naše družbe tudi kaj izjasnil, kaj on misli, ki bi rad bil, če mu bo uspelo, bom med prvimi, ki mu bom čestital, ki bi rad bil predsednik naslednje slovenske vlade. Ali bi lahko on povedal dva stavka, kaj on misli od nalezljivih boleznih, o epidemiji, a še bolj konkretno o tem zakonu ki so ga kolegica in kolegi vložili v parlamentarno proceduro? To je danes najpomembnejša politična tema v tej državi. Jaz, če bi bil novinar, bi bilo to prvo, kar bi ga vprašal. Pa naj pove. Jaz pa povem, da Nova Slovenija je že javno komunicirala, da je proti obveznemu cepljenju. Na nek način vidim tukaj tudi konsenz, čeprav bi se stroka najbrž lahko poenotila, zaenkrat se še ni, kolikor razumem, in je dejansko to strokovno vprašanje, roko na srce, vendar politiki sprejemamo politične odločitve in moramo tudi razumeti, kakšno je stanje duha v družbi. Danes je zagotovo razcepljeno, da obvezno cepljenje ne pride v poštev, ker smo razcepljeni. Če bo gospod Golob še kdaj prišel kot državljan v to hišo, sem prepričan, da bo dobil to vprašanje: kaj pa vi mislite o Predlogu zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o nalezljivih boleznih, ki so jo pripravili pravni strokovnjaki? 17. člen Ustave je za nas izjemno pomemben, gospe in gospodje. Govori o nedotakljivosti človeškega življenja. Zelo preprosta vsebina, da se jo zapomniti. Človekovo življenje je nedotakljivo. Pika. Mnogi razlagalci, komentatorji slovenske ustave so se s tem ukvarjali in zanimivo je prebirati njihove komentarje, komentarje ustave. Ustavna določa o nedotakljivosti človekovega življenja je v ustavnem katalogu pravic in temeljnih svoboščin navedena na prvem mestu. To pomeni, da so druge temeljne svoboščine uvrščene na drugo, tretje, četrto in tako naprej. Ampak na prvem mestu je nedotakljivosti človekovega življenja. Skupaj z ustavnimi določbami, ki se nanašajo na prepoved mučenja, nečloveškega ali ponižujočega kaznovanja oziroma ravnanja, na pravico do varstva človekove osebnosti in dostojanstva, na domnevo nedolžnosti, na načelo zakonitosti v kazenskem postopku, na zagotavljanje pravnih jamstev v kazenskem postopku in na svobodo vesti s svobodo religije verskega ali drugega prepričanja. Človekovo življenje je nedotakljivo. To po moji razlagi tudi pomeni, da mora vsakokratna vlada narediti vse, da se ta ustavna določba tudi uresničuje. Da torej mora v primeru nalezljive bolezni, epidemije, pandemije narediti vse, da se okužbe ne širijo, da človeška življenja ne ugašajo zaradi tega. Seveda to boli, ker potem so druge svoboščine, in morajo biti, omejene, ker drugače ne gre. 80 % razprave je bilo v smislu kritike delovanja te vlade, češ, da je bilo vse narobe, pa praktično res vse ne. Ukrepi, ki jih je sprejemala ta vlada, če bi bili racionalni, pošteni, bi delali primerjavo z drugimi državami, bi hitro ugotovili, da so bili v Sloveniji najmilejši. Ampak vrnimo se nazaj k temu zakonu. Nekateri ste že problematizirali, in to je tistih 4, 5 procentov te razprave, pristojnost Odbora za zdravstvo, ker se na nek način izključi vloga Državnega zbora in da se vse pravzaprav fokusira, osredotoči na Odbor za zdravstvo kot delovno telo. Nekaj vprašanj, ki smo jih postavili predstavnikom avtorjev, se je nanašalo tudi na Zakon o referendumu in o ljudski iniciativi. Poslanci moramo namreč premisliti vse možne scenarije, kako bo zakon, če bo sprejet, deloval, da bo dejansko izvedljiv. Če gre za eksponentno širjenje okužb, jaz sem sicer trdno prepričan, da mora Državni zbor oziroma Odbor za zdravstvo odreagirati praktično v trenutku, čez noč, če hočete. Vsaka zamujena ura lahko pomeni nekaj sto, nekaj tisoč okužb več. Ne vemo, kolegice in kolegi, kaj nas čaka, kakšni sevi tega koronavirusa ali pa kakšni drugi virusi koronavirusa in tako dalje. Ne vemo, kaj nas čaka v prihodnje in hitro se lahko zgod, da bo tudi Ustavno sodišče čez 20 let ugotovilo, da je pa ta zakon neustaven, če ga bomo sprejeli. Naj, preden nadaljujem z Zakonom o referendumu in ljudski iniciativi, povem, da bomo mi potrdili sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, potem pa tudi pričakujemo predvsem ustavne strokovnjake, ki bodo svoje povedali, zdravstveno stroko in prizadevali si bomo, da bomo imeli javno predstavitev mnenj o tem tako zelo pomembnem zakonu, da se bo razprava na podlagi strokovnih mnenj končno spravila v ciljno ravnino. In če bo prava volja, bomo lahko sprejeli dober zakon. Naš namen ni rušiti, ker drugače me danes tukaj ne bi bilo. Zdaj pa Zakon o referendumu in ljudski iniciativi, posvetovalni referendum. Tukaj so kolegice in kolegi iz Poslanske skupine Levica eksperti in verjamem, da bodo mojim opozorilom samo pritrdili. Državni zbor lahko razpiše posvetovalni referendum o vprašanjih iz svoje pristojnosti, ki so širšega pomena za državljane. Ali je odločanje državnozborskega Odbora za zdravstvo širšega pomena za državljane? Je. Kaj bo, če bo en poslanec vložil zahtevo za posvetovalni referendum? No, tukaj ta skupina pravnikov ni imela odgovora. Verjamem, da ga morda danes že ima ali pa vsaj, ko poslušajo mojo razpravo. Po 28. členu Državni zbor lahko razpiše posvetovalni referendum, preden končno odloči o posameznem vprašanju. To zdaj že obvladamo, to prakso že obvladamo, se o tem učimo že nekaj mesecev. Zdaj pa Poslovnik Državnega zbora, sedmo poglavje, postopek v zvezi z referendumom, člen 184: »Predlog, naj Državni zbor na svojo pobudo razpiše referendum, določen z zakonom, poslanec vloži pisno. V predlogu mora biti jasno izraženo vprašanje, ki naj bo predmet referenduma. Predlog mora biti obrazložen.« Potem tretji odstavek 184. člena Poslovnika: »Predlog se uvrsti na dnevni red prve naslednje seje Državnega zbora, če je vložen najkasneje 30 dni pred to sejo.« Si predstavljajte, kakšen zamik do končnega sprejetja lahko povzroči čisto zakonsko utemeljena in poslovniško utemeljena zahteva za posvetovalni referendum. Saj te lekcije smo že absolvirali, to razumemo. Tako da to bodo vprašanja, ki jih bomo mi odprli in želeli imeti eksaktne odgovore s strani avtorjev, ne toliko s strani predlagateljev, ampak s strani avtorjev, da bo dejansko potem ta zakon vodotesen. S tem jaz tudi zaključujem. Kot rečeno, kolegice in kolegi, mi bomo predlog sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, soglasno podprli. Hvala lepa gospod predsednik.
Hvala lepa. Besedo ima Janja Sluga.
Ja, bom zdaj nadaljevala tukaj, kjer je kolega Horvat ravnokar končal, ker nisem čisto natančno razumela. Mi danes obravnavamo ta zakon, ki ga bomo v teku rednega zakonodajnega postopka pripeljali do konca. Ali ga bomo sprejeli ali ne, ampak recimo, da ga bomo sprejeli in potrdili, kar bo seveda v nadaljevanju za upravljanje epidemije pomenilo, da vlada upravlja epidemijo z vladnimi odredbami na podlagi tega zakona. In ne razumem, kje tukaj v tej zgodbi vidimo problem referenduma. Na vladne odredbe ali na kaj? Nisem čisto točno razumela, pa verjamem, da bomo v nadaljevanju razčistili stvari, ker tudi v naši poslanski skupini v resnici, če se jutri izkaže podpora prvemu branju tega zakona, menimo, da bi bilo dobro opraviti javno predstavitev mnenj. Verjamem, da bomo takrat tudi prišli do teh vseh vprašanj, ki nas danes mučijo. Pa vendarle je treba povedati, tudi civilna družba si je v resnici za ta zakon vzela precej časa in tudi zelo široko je bil usklajevan. Jaz sem v svojem prvem oglašanju že prebrala precej eminentnih imen pravnih strokovnjakov, ki so sodelovali pri pripravi tega zakona. Pa če tukaj citiram tudi iz enega intervjuja, kaj so predstavniki Pravne mreže za demokracijo povedali o sami pripravi zakona: »Pri samem pisanju in nastajanju besedila je sodelo približno deset ljudi, nato pa smo vključevali zunanje strokovnjake, s katerimi smo se posvetovali, med njimi so bili tudi epidemiologi.« To so povedali oni, ker je bilo danes, nisem si čisto natančno zapomnila, kdo je izpostavil, da epidemiologi niso bili nič vprašani, vendarle so bili. Potem pravijo, da je šel zakon še skozi roke več kot dvajsetih strokovnjakov, ki so podali lastne pripombe, zatem pa so opravili še dodatne kroge usklajevanj. Kljub temu jaz podpiram v bistvu današnjo razpravo, ki pa je v resnici nadomestek tiste razprave, ki je umanjkala na posvetu predsednika Državnega zbora takrat, ko je predsednik ta posvet sklical in smo se imeli v bistvu namen pogovarjati o vseh teh rešitvah, pa se nismo. Se pač danes, saj se najde vedno druga pot za to, da prideš do nekega cilja. Kot rečeno, tudi mi podpiramo in bomo pripravili zahtevo, da se opravi javna predstavitev mnenj. Takrat pričakujemo vse, ki so sodelovali pri pripravi tega besedila. Pričakujem tudi udeležbo maksimalno vseh poslanskih skupin, da bomo poslušali te ljudi, jih bomo imeli priložnost vprašati, da bomo dobili odgovore. Verjamem, da bo marsikakšna dilema, ki se nam danes pojavlja, razrešena. Nekoliko sem že prej govorila tudi o tem, da v naši poslanski skupini načeloma nimamo težav s tem, da bi bilo parlamentarno delovno telo, to je Odbor za zdravstvo, tisto, ki bi odločalo. Naprej bi se seznanjalo, potem pa bi tudi dajalo soglasje k ukrepom, ki bi jih pripravila vlada. Vendarle pa pod pogojem, ki sem ga pa tudi že omenila, delovna telesa v Državnem zboru bi naj odražala razmerja koalicija : opozicija, odražala bi potem znotraj tega razmerja tudi razmerja posameznih poslanskih skupin. Danes pa vsi vemo, da temu ni tako. S tega vidika je to zagotovo problematično. Če hočemo to dilemo razrešiti za vse prihodnje čase, ker veste, da se zelo rado tlakuje pot z nekim sklicevanjem na neko predhodno prakso, in točno to bi se nam lahko zdaj zgodilo, v takem primeru smo zagotovo za to, da o tem odločamo na plenarni seji. Kot rečeno, mi niti peturne razprave, kar je prej kolegica omenjala, se meni ne zdijo ovira za to, da bi zaradi tega kakorkoli upočasnjevali postopke upravljanja z epidemijo. Ravno nasprotno. Peturna razprava je tisto, kar bi že zdaj morala vlada opraviti, če bi hotela, da bi državljanke in državljani, torej ljudje razumeli, zakaj so se sprejemali določeni ukrepi, zakaj določene rešitve, zakaj druge ne, zakaj neke izjeme in zakaj druge ne. Točno to je to, kar je zdaj dve leti v resnici umanjkalo. S tako peturno razpravo v Državnem zboru ali pa še tudi več, če hočete, se bo zgodilo ravno to, da bomo najprej mi, potem pa tudi ljudje razumeli, čemu nekaj ja, čemu nekaj ne, zakaj se je nekje upoštevala stroka, zakaj drugje ne in kaj je stroka sploh predlagala. S tem, jaz menim, ni nič narobe. Mi smo tukaj 24/7, kot se reče. Če je treba preko noči, bomo pač to naredili. Jaz s tem nimam nikakršnih težav. To je bilo tudi že večkrat izvedeno, poleg tega kar sem sama povedala, v času osamosvojitvene vojne, ko je bilo pet plenarnih sej v 16 dneh. Verjamem, da bomo tudi našli rešitve, ker je danes poslansko kolegico iz koalicije skrbelo, kako bomo izvedli seje, če bodo določeni poslanci okuženi – rešitve za to že imamo, jih imamo. Torej te seje zagotovo ne bodo redne, bodo zagotovo izredne in tu ni nikakršnih težav za sodelovanje poslancev na daljavo. Sem pa vesela, da kolege zanima, kaj meni dr. Golob o določenih temah. Jaz sem prepričana, da bo svoja stališča z veseljem pojasnil, ko bo čas za to. Je pa zanimivo, da kolega pravi, da ga zanima, kaj meni točno določen državljan, ker v preteklosti te koalicije v resnici ni zanimalo, kaj si menijo državljani o ukrepih.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Matej Tašner Vatovec. Replika, kolegica Violeta Tomić.
Replicirala bi rada razpravljavcu gospodu Horvatu, ki je govoril o vsem, mislim tudi o referendumu in o drugih stvareh in citiral ustavo.
Ampak kolegica Tomić, zdaj ni govoril gospod Horvat. Za repliko se šteje tudi tisto, kar je opozorjeno kot replika takoj za tem, ko razpravljavec govori, ne potem za nazaj.
No, no, no. Zdaj je predlagatelj imel besedo, ki ima prednost. Oprostite, predsednik [[…]]
Dobro, ampak prosim [[…]]
Dovolite mi sekundo.
Ne, čakajte malo. Podučevali me ne boste. Ste opozorili na predlagatelja, ampak prosim, da naslednjič dvignete roko takoj, ko se čutite izzvano za repliko. Imate besedo.
Se opravičujem, ker sem gledala v pisarni. Samo rada bi prebrala 18. člen Ustave, je načrtno izpustil odstavek: »Na človeku je prepovedano delati medicinske ali druge znanstvene poskuse brez njegove svobodne privolitve.« Hvala vam, da sem to lahko prebrala do konca. Ko citiramo Ustavo, bodimo pošteni in citirajmo člene tako, kot so zapisani, zato pa ta vlada tako manipulira in krši ustavo, ker jo bere selektivno. Hvala.
Hvala lepa. Kolega Horvat, ste tudi želeli repliko? Imate besedo.
Hvala lepa, gospod predsednik. Sem hvaležen predlagateljici, da je poslušala in slišala mojo razpravo o referendumu, ki je na tej točki najbrž relevantna in v fazi javnomnenjske predstavitve in nadaljnjih razprav bomo gotovo to zadevo izpilili in izčistili. Ko ste me spraševali, zakaj referendum, da ne razumete. Gre za posvetovalni referendum o soglasju k podaljšanju vladne uredbe, ki določa ukrepe za omejevanje okužbe. Ta odločitev je v pristojnosti Odbora za zdravstvo Državnega zbora. In to vprašanje smo mi, spoštovana kolegica, predstavili predstavnikom avtorjev in so rekli, da na to nimajo odgovora. Jaz pa verjamem, da ga bodo do javne predstavitve mnenj tudi imeli. To, kar je govorila Violeta Tomić, je pa itak brez zveze.
Hvala lepa. Matej T. Vatovec ima besedo. Prosim, da se vzdržimo nekih takšnih neprimernih oznak razprav drugih.
Meni se tudi včasih zdi brez zveze, kar gospod Horvat reče, pa ne napadem na tak način, ampak to tudi pove nekaj o integriteti posameznega človeka. Ta zakon je star, s tem se lahko strinjamo, je iz leta 1995 in ima lahko svoje pomanjkljivosti ali pa ne. Dejstvo je, da bi ta zakon, ki je sedaj v veljavi, neka normalna vlada lahko uporabljala na tak način, da ne bi povzročila takšnih velikih težav pri ljudeh, kot smo videli v zadnjih dveh letih in pod to koalicijo. Realna slika je pa čist drugačna, ker nam ne vlada neka normalna vlada, ker nam vlada kakistrokacija, kot se ji reče, se pravi vladavina najslabših, in zaradi potez, ki jih je ta vladavina najslabših vlekla, smo prišli do te situacije, da nihče več ni vedel, kateri ukrepi veljajo, čemu služijo določeni ukrepi in tako naprej. Zato je današnja razprava o noveli zakona o nalezljivih boleznih neko gašenje požara, ker smo se v teh dveh letih naučili, da lahko vlada zakone, ki so morda lahko čisto uporabni, zlorabi do te mere, da prinese do nekih zelo resnih in negativnih družbenih posledic. Strijam se, ko je gospod Horvat rekel, da je podobne ukrepe sprejemala večina evropskih držav. Ja, videli smo v teh dveh letih, da so se skozi to pandemijo oblikovali neki standardizirani ukrepi, saj verjetno so nastali na podlagi epidemiološke stroke in tako naprej. Ampak ključno vprašanje je, kako smo jih mi v Sloveniji uporabljali. En dan, tako kot je Violeta prej rekla, je lahko bil minister za notranje zadeve v tej dvorani brez maske, medtem ko so na Prešernovem trgu dostavljalca hrane oglobili, ker je zunaj brez maske jedel burek. En dan so se predsednik republike in minister za obrambo sprehajali ob meji v skupini več ljudi − takrat so bile maske tudi zunaj obvezne − brez mask, istočasno pa so predstavniki vlade paradirali okoli brez mask v zaprtih prostorih in tako naprej. Da ne govorim o vseh ostalih ukrepih, od zapiranja ljudi v občine, policijske ure in tako naprej, kot da ima covid uradne ure, kdaj deluje in kdaj ne. Še zdaj se soočamo s tem, da se večina lokalov zapre ob 10. oziroma 11. uri zvečer in še vedno ta logika vztraja. Problem je, da se ni poslušalo v veliki večini teh primerov stroke, ki je svetovala o ukrepih. Mi smo zapirali šole prvi, medtem ko so še vedno ljudje lahko hodili v nakupovalna središča, se v bistvu zadrževali tam, kjer so bila največja tveganja za okužbo. Svetovalna skupina je večkrat povedala, da je treba šole zadnje zapreti in druge ukrepe sprejemati. Tako da ta zakon, ki ga predlaga Pravna mreža za varstvo demokracije in je po moji oceni nastal na podlagi nekih zelo konkretnih pogovorov tudi s strokovnjaki s področja epidemiologije in prava, je neka dobra osnova za to, da se začnemo pogovarjati o tem, kako se nam ta situacija, ki smo jo živeli sedaj zadnji dve leti, ne bi ponovila. Uveljavljenje nekih stvari, kot so neki strokovni sveti, ki bodo imeli v bistvu neko resno besedo pri tem, kakšni ukrepi se sprejemajo. To, da imate neko stopničasto varovalko v Državnem zboru, ki bi na nek način dajala neko legitimnost ukrepom in tudi neko varovalko pred morebitnimi zlorabami ukrepov oblasti, do še zadnje instance, ko bo to moral potrjevati Državni zbor, so nekaj, kar lahko ljudem da vsaj nek minimum nekega zaupanja. Lahko bi jim povrnili neko zaupanje. To bi morali narediti pred dvema letoma, ko je ta vlada nastopila mandat. Seveda vsi vemo, da je vstopila v epidemijo, v pandemijo. Takrat je bil čas za dialog, takrat je bil čas za komunikacijo z ljudmi. In to je bila ključna napaka, ki jo je ta vlada naredila, da ni znala govoriti z ljudmi. Zaradi tega smo prišli do tega stanja, v katerem smo danes. To je mislim da srž težave, ki smo jo lahko izkusili v tem času. Okej, Ustavno sodišče je ugotovilo, da je del zakona o nalezljivih boleznih v neskladju z ustavo. To je čas, je priložnost, da se ga popravi. Jaz mislim, da ta popravek, ki je prišel s strani civilne družbe, je ustrezen. Dajmo narediti ta napor, da se še pogovorimo o podrobnostih, ki so bile danes v tej razpravi izpostavljene. Je pa v tej fazi prvega branja absolutno po moji oceni nujno ta zakon podpreti, zato da dobimo tudi neke bolj trdne in resne osnove za bodoče epidemije, če bodo prišle.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnica predlagatelja Janja Sluga.
Hvala lepa. Hvala lepa za vsa ta mnenja, seveda v imenu civilne družbe. Jaz mislim, da smo v bistvu opravili zelo dobro delo. Zakaj? Ker smo se dejansko odzvali na tisto, kar je prišlo od ljudi. Kot je bilo že danes rečeno, civilna družba se aktivira v trenutkih, ko oceni, da je to potrebno, ker je varuh demokracije. In očitno je v tem trenutku ocenila, da je to potrebno. Prav je, da bi ta zakon nadaljeval postopek zaradi vsega truda, ki je bil vanj že vložen. Jaz osebno sem povedala, da zakon, kot je zastavljen, se meni zdi v resnici dovolj enostaven, da se mu da slediti. Dovolj natančno opredeljuje, kaj je dovoljeno in kaj ne. In to je bistveno. Omejuje vlado že vnaprej. Že vnaprej vladi določa, na kakšen način se mora lotiti problema, kako lahko začne z najbolj enostavnimi ukrepi in jih potem po potrebi stopnjuje. Bistveno je tudi to, da stroka dobi zadostno veljavo pri sprejemanju teh ukrepov, da je tudi strokovna skupina sestavljena tako, da so uravnoteženi vsi profili, ki v taki strokovni skupini morajo biti, da lahko ta strokovna skupina tudi javnosti, ne samo predstavnikom vlade, pač pa tudi javnosti pove, kaj misli, da je primerno, kaj bi bilo treba narediti in zakaj. Da tudi pove, kadar se ji kaj ne zdi primerno, kot smo imeli v preteklih dveh letih večkrat primer, pa vlada potem tega ni upoštevala. Nimam v bistvu pomislekov glede tega, ali smo sposobni izpolnjevati takšen protokol sprejemanja ukrepov, kot je določen sedaj v teh popravkih zakona. Meni se zdi to popolnoma izvedljivo. Tudi vsi mehanizmi za izvedbo že obstajajo. Absolutno pa sem za to, da slišimo še dodatna mnenja tako pravne kot tudi medicinske, epidemiološke in ostale stroke, da opravimo razpravo tudi še znotraj poslanskih skupin. Ne vidim nobenih težav, če se bomo nekako poenotili pri tem, da je vendarle treba odločanje prenesti z delovnega telesa tudi na plenarko. Se mi zdi, da tukaj ne bi smelo biti popolnoma nobenih težav. Zagotovo pa se bodo pojavile težave vsaj v naši poslanski skupini, če bomo zaznali intenco nekih popravkov tega zakona, ki bodo šli v drugo smer, kot pa je sam cilj, ki bodo šli stran od tega, kar je reklo Ustavno sodišče, ki bi morebiti dajali vladi več pooblastil, ki bi manj določno opredeljevali način in sprejemanje ukrepov. Takih popravkov pa v naši poslanski skupini zagotovo ne podpiramo. Je pa dejstvo, da je v tem trenutku zaradi dveletnih izkušenj s tem, kar se je dogajalo med epidemijo, z načinom, kako je ta vlada k ukrepom pristopala, predvsem pa zaradi načina, kako je ignorirala tako ljudi kot tudi civilno družbo, seveda tudi ta zakon sedaj z nekim slabim priokusom. Ne samo da je nujno potreben, ker je tako reklo Ustavno sodišče, ker je Ustavno sodišče določilo rok za njegove popravke, ampak tudi da se vendarle končno omeji samovolja oblastnika. Mogoče je to tisti trenutek ali pa žal je to tisti trenutek, ki se je zaradi delovanja te vlade oprijel tega predloga zakona, ki je bil spisan, sem prepričana, z najboljšimi nameni, spisan mogoče celo bolj strokovno, kot bi ga lahko spisali tukaj v posameznih poslanskih skupinah. To pa seveda obžalujem, ker se ga potem lotevamo že pri samem branju, pri samem presojanju njegove vsebine samo z vidika teh slabih dvoletnih izkušenj, ki jih imamo. Jaz bi se še enkrat na tem mestu zahvalila Pravni mreži za varstvo demokracije, da je vložila vsa svoja znanja in ves svoj trud v to besedilo zakona. Jaz sem prepričana, da če bi bilo kaj prav na tem svetu, potem bi ta zakon moral iti skozi prvo obravnavo. Se veselim jutrišnjega glasovanja. Se veselim tudi morebitne javne predstavitve mnenj, kjer si bomo še bolj podrobno odgovorili na mogoče nekatere dileme, podali odgovore na vprašanja, slišali tudi ne samo pravno, tudi epidemiološko in medicinsko stroko, kaj si o tem misli in potem nekako prišli ,upam, do skupnih rešitev. Torej še enkrat, to ni zakon nepovezanih poslancev, to je zakon civilne družbe, ki se ji zahvaljujem. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel sprašujem ali želi na podlagi 71. člena Poslovnika zbora še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, 4. februarja, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 14. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O VARSTVU OKOLJA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 38 poslank in poslancev s prvopodpisanim Branetom Golubovićem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade mag. Andreju Vizjaku, ministru za okolje in prostor.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, spoštovani predsednik Državnega zbora! Pred vami je najpomembnejši zakon s področja okolja, zakon o varstvu okolja, lahko bi rekli temu tudi okoljska ustava. Temeljni cilj in ambicija tega zakona je dosledno varovanje okolja, zato da ga ohranimo ne na takem stanju, kot ga imamo, ampak uvedemo tudi določene nove, najnovejše standarde varstva okolja, ki izhajajo iz številnih mednarodnih priporočil, tako smernic BAT kot tudi direktiv. Ambicija je torej, da ohranjamo kondicijo, da nadgrajujemo varovanje okolja in da rešujemo nakopičene probleme, ki jih imamo, zlasti na nekaterih področjih v Republiki Sloveniji. Temeljna izhodišča za pripravo so bila prvič v odpravi neskladnosti sedaj veljavnega zakona s pravom Evropske unije. Naj omenim, da imamo sproženih kar nekaj predsodnih postopkov zoper Republiko Slovenijo zaradi odpravljanja nekaterih neskladnosti, ki jih Evropska komisija očita Sloveniji že vrsto let. To se pravi, da ni povezano niti s to vlado. In imamo tudi opomine Evropske komisije. Tako da, spoštovani poslanci, prosim vas, da razumete tudi to, da je treba ta zakon sprejeti v okviru tega mandata, kajti sleherno prelaganje pomeni lahko tudi kazni za Slovenijo, ker bomo kršili in lahko tudi dobili sankcije s strani evropskih organov. Drugo pomembno izhodišče je uskladitev slovenskega zakona s pravnim redom oziroma z direktivami Evropske unije. Zlasti to velja za proizvajalčevo razširjeno odgovornost, ki se nanaša na odpadkovni del. Proizvajalčeva razširjena odgovornost, ki se dosledno prenaša v pravni red Republike Slovenije, pomeni, da vsi, ki dajejo proizvode na trg, tako imenovani proizvajalci, morajo za cel življenjski cikel tega proizvoda skupaj z embalažo tega proizvoda poskrbeti tako organizacijsko kot finančno. Ni več dopustno prelagati bremena ravnanja z odpadki, z odsluženimi proizvodi na breme potrošnikov oziroma držav. To je zelo pomembno in mislim, da je temeljno izhodišče, ki bo tudi sililo proizvajalce oziroma te, ki dajejo produkte na trg, da so racionalni, ko govorimo, da uporabljajo čim več materialov, ki so ponovno uporabljivi, reciklabilni, da je čim manj odpadkov, ki se bodisi znajdejo na deponijah ali v termični obdelavi. Zelo pomembno je tudi reševanje problematike krožnega gospodarstva. S tem zakonom uvajamo možnosti, da odpadki preidejo v proizvod v skladu s strogim pravnim redom Evropske unije in strogim redom do varovanja okolja. Določamo pogoje in merila, kako preneha status odpadka in kako lahko en odpadek ali več njih v kombinaciji postanejo proizvodi. To delamo s ciljem spodbujanja krožnega gospodarstva, skratka, da čim manj odpadkov konča svoje življenje na deponijah oziroma v sežigalnicah in da čim več odpadkov gre ponovno v uporabo oziroma da ima ponovno koristno vrednost. Potem skozi zakon pomembno prenavljamo in delamo učinkovitejši postopek izdaje okoljevarstvenih dovoljenj. Zakon tudi omogoča združevanje postopkov, izdajo okoljevarstvenih dovoljenj s postopkom izdaje okoljevarstvenega soglasja. Gremo torej v en postopek in ne več v veriženje nekaj postopkov, kar bo ob spoštovanju strogih okoljskih standardov naredilo postopke učinkovitejše. Pomembno urejamo tudi situacijo odlagališč odpadkov in urejamo postopke ugotavljanja nastanka okoljske škode ter seveda tudi prenavljamo in urejamo položaj zainteresirane javnosti v okoljskih postopkih. Naj poudarim, da smo tu usklajeni z nevladnimi organizacijami in uvajamo relativno visoke standarde sodelovanja javnosti v okoljskih postopkih. Prenavljamo tudi določbe, povezane z inšpekcijskim nadzorom. Pred vami je pomembna nadgradnja obstoječega zakona s ciljem varovanja okolja in ob hkratnem spoštovanju tudi vseh, ki želijo posegati v prostor, razvijati gospodarsko dejavnost, da to počnejo s kar se da malo birokratskih bremen. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Mihael Prevc bo predstavil stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, spoštovane kolegice in kolegi! Zakon o varstvu okolja podobno kot njegova predhodnika v temelju ohranja princip horizontalnosti, kar pomeni, da se zakon bolj ali manj intenzivno ukvarja z vsemi deli okolja ‒ zrak, vode, ohranjanje narave ‒ in z vsemi instrumentalnimi pristopi varovanja okolja, načrtovanje presoje vplivov na okolje in tako dalje. Številna vprašanja zakon ureja le okvirno in daje podlago za njihovo podrobnejše urejanje na podzakonski, zlasti pa na uredbeni ravni. Temeljna načela ostajajo skoraj enaka kot v obstoječem zakonu, kot novo pa se vzpostavlja načelo krožnega gospodarstva. To je način organizacije proizvodnje in potrošnje, ki temelji na delitvi, ponovni uporabi, popravilu, prenovi in recikliranju obstoječih materialov in izdelkov, kakor dolgo je to mogoče. Nadalje predlog zakona določa hierarhijo ravnanja z odpadki, ki predstavlja podlago za sprejem ukrepov, s katerimi se podpira recikliranje odpadkov pred drugimi postopki predelave, recimo sežiganjem in odlaganjem na odlagališčih, sprejem ukrepov za ločeno zbiranje določenih vrst odpadkov in za določitev takšnega prednostnega vrstnega reda ravnanja z njimi, da se doseže najboljša možna celovitost za okolje. Predlog zakona uvaja načeli onesnaževalec plača in proizvajalčeva razširjena odgovornost, ki je sklop predpisanih ukrepov, ki zagotavljajo, da v fazi odpadkov znotraj življenjskega kroga proizvodov proizvajalci določenih proizvodov nosijo finančno in organizacijsko odgovornost za ravnanje z odpadki iz proizvodov. Da je zagotovljeno okoljsko učinkovito ravnanje z vsemi odpadki iz proizvodov, je jasno določena obveznost, da so vsi proizvajalci istovrstnih proizvodov skupaj odgovorni, da se zberejo in obdelajo vsi odpadki iz teh proizvodov, ki nastanejo na območju Republike Slovenije. Skupno izpolnjevanje obveznosti za proizvajalce istovrstnih proizvodov, za katere velja proizvajalčeva razširjena odgovornost, izvaja samo ena organizacija. S tem naj bi se zagotovila večja učinkovitost sistema, proizvajalčeva razširjena odgovornost, večja ekonomičnost sistema in poenostavitev sistema za proizvajalce. Organizacija je pravna oseba s sedežem v Republiki Sloveniji, ustanovljena z namenom, da za proizvajalce istovrstnih proizvodov, za katere velja proizvajalčeva razširjena odgovornost, izvaja skupno izpolnjevanje obveznosti kot nepridobitna dejavnost. Organizacijo ustanovijo in imajo v lasti poslovne deleže le proizvajalci določenih istovrstnih proizvodov, za katere velja proizvajalčeva razširjena odgovornost, ki skupaj dajo na trg najmanj 51 procentov celotne količine teh proizvodov, pri čemer pa lastniški poslovni delež posameznega proizvajalca v organizaciji ne sme presegati 25 procentov. Lastnik organizacije pa ne sme biti oseba, ki izvaja ravnanje z odpadki iz proizvodov, ki so predmet skupnega izpolnjevanja obveznosti. Nadalje predlog zakona ohranja koncept ureditve na področju standardov kakovosti okolja in sanacije okolja zaradi razpršenih virov onesnaževanja. Standarde kakovosti okolja sprejema vlada, minister pa razvršča posamezna območja v razrede in stopnje onesnaženosti. Na novo je pa določeno, da to lahko stori tudi občina, če vlada to predvidi v podzakonskem predpisu, v katerem določi tudi pravila za razvrščanje. Na novo se ureja območje okoljskih omejitev, ki je za posamezna območja namenjeno zlasti za predpisovanje omejitev pri načrtovanju in bodočem poseganju v prostor oziroma okolje. V predlogu zakona so primeroma našteta tudi območja, kjer lahko vlada uveljavi posebne režime. Vladi je tudi dano pooblastilo, da lahko za določene kategorije teh območij predvidi celovito presojo vplivov na okolje ali pogoje, ki jih je treba izpolniti pred to izvedbo posega. Pomembno novost predstavlja tudi dejstvo, da se drugače kot do sedaj ureja vloga in položaj zainteresirane javnosti, stranska udeležba v upravnem postopku in upravičenost do tožbe v upravnem sporu. V upravnem postopku izdaje dovoljenja, četudi lahko podajo svoje pripombe in stališča, nevladne organizacije v javnem interesu ter civilna iniciativa nimajo položaja stranskega udeleženca, ne glede na navedeno pa so upravičene zoper izdano okoljevarstveno soglasje vložiti tožbo. Zakon daje tudi podlago za to, da se z uredbo vlade predpišejo okoljske dajatve za onesnaževanje okolja, ki so namenjene temu, da povzročitelj onesnaževanja okolja internalizira stroške onesnaževanja, ki jih sicer nosi družba kot celota. Bistveno novost pa predstavljajo določbe, ki se nanašajo na poenostavitev oziroma pospešitev postopka dodeljevanja spodbud Eko sklada. V ta namen zakon mestoma, na primer glede vloge, vročitve odločbe in pravice do dostopa do podatkov, odstopa od ureditve splošnega upravne postopka, ki se tudi sicer uporablja smiselno. V Novi Sloveniji smo veseli, da Zveza ekoloških gibanj Slovenije podpira Predlog zakona o varstvu okolja predvsem na področju ravnanja s komunalnimi odpadki. Pravijo, da podpora Predlogu zakona o varstvu okolja izhaja iz strokovnih razprav in sprejetih zaključkov in ukrepov na njihovih strokovnih posvetih. V Zvezi ekoloških gibanj Slovenije pravijo, da je ravnanje z odpadki v Predlogu zakona o varstvu okolja nedvomno dobra osnova, na kateri bo potrebno graditi nadaljnje rešitve. Prvi korak bo s sprejemom tega zakona storjen, glavnina del pa nas še čaka; tako za vladne in nevladne organizacije, gospodarstvo, občinske javne službe kot tudi za nas posameznike, ki bomo morali spremeniti svoja ravnanja. Danes gradimo okoljsko prihodnost za lepši jutri. V Novi Sloveniji - krščanski demokrati bomo Zakon o varstvu okolja v prvi obravnavi vsekakor podprli. Predvsem se nam zdi pomembno, da predelava odpadkov končno postane del nacionalnega krožnega gospodarstva ob upoštevanju industrijske simbioze. Nujna je sprememba zakonodaje, da bo mogoča snovna predelava oziroma ponovna uporaba predelanih odpadkov, predvsem v gradbeništvu in industriji. In nenazadnje, z novim zakonom bomo večjo pozornost namenili novim tehnologijam dvostopenjskega sortiranja odpadkov in uvedbi digitalizacije na tem področju. Okolje moramo varovati in ohranjati za mlajše generacije in prihodnost, spoštljivo ravnanje z našim okoljem, rodovitno zemljo, pitno vodo in živalskim svetom ter raznolikostjo vrst je naš cilj. Varovanje okolja, živali, živalskih vrst in virov pa je naša skupna naloga, ki se jo mora lotiti vsak posameznik. Varujmo življenjski prostor in ga ohranjajmo za naše potomce. To je naša skupna odgovornost. Hvala lepa.
Hvala lepa. Mag. Andrej Rajh bo prestavil stališče Poslanske skupine Alenke Bratušek.
Spoštovani predsednik, spoštovani minister, kolegice poslanke in poslanci! Varstvo okolja in narave, trajnostna raba virov, spodbujanje razvoja krožnega gospodarstva in nenazadnje še posebej varovanje človeškega zdravja in zdravja še nerojenih otrok so vrednote, ki jih zagovarjamo in za katere se zavzemamo v stranki SAB. Potrošništvu podrejena družba in sodoben način življenja okolju povzročata veliko breme, pri tem še posebej izstopajo odpadki, ki niso le ena najbolj perečih težav zadnjih desetletij, temveč jih lahko ocenimo tudi za težave, ki imajo lahko v primeru neustreznih rešitev najbolj daljnosežne posledice in tudi najbolj usodne posledice. V stranki SAB smo zato proaktivni, tako kot smo pri prizadevanjih za dobrobit ljudi in okolja že od nekdaj. Leta 2016 je bila na našo pobudo v ustavo zapisana pravica do čiste pitne vode, v lanskem letu pa je bil na naš predlog v Državnem zboru sprejet zakon, ki omejuje dajanje na trg najbolj uporabljenih plastičnih izdelkov za enkratno, praviloma kratkotrajno uporabo. Njegove učinke bomo videli že v letošnjem letu. Plastika, sploh plastični izdelki, izdelki za enkratno uporabo, odpadna embalaža vseh vrst, odpadna električna in elektronska oprema in tako naprej v neskončnost. Poleg tega v Sloveniji posebno poglavje predstavljajo tudi nagrobne sveče. Zaradi vsega navedenega se je treba z vsemi močmi usmeriti v reševanje odpadkov, ki nastanejo in ki bi jih morali v skladu s hierarhijo ustrezno rešiti bodisi z njihovo pripravo za ponovno uporabo, bodisi z recikliranjem ali energetsko predelavo. Prav tako si je treba po našem prepričanju prizadevati za to, da odpadki v čim večji meri postanejo vhodni material posameznih panog; zgolj odstranjevanje in odvoz morata biti zadnja možnost. V Poslanski skupini SAB ocenjujemo, da predlog zakona, ki se je aktivni pripravljal že v času prejšnje vlade, vsebuje dobre nastavke za preprečevanje nastajanja odpadkov in ustrezno ravnanje z njimi. Spremembe nam resda narekuje Evropska unija, saj moramo prenesti nekatere evropske direktive. V še večji meri nam tako ukrepanje nalaga moralna obveza, ki jo imamo od vseh generacij, ki prihajajo za nami in ki jim dolgujemo čim manj okrnjeno in čim bolj zavarovano okolje. Najpomembnejše spremembe, ki jih zakon prinaša, so zagotovo povezane s sistem proizvajalčeve razširjene odgovornosti, ki ga v Sloveniji poznamo že 15 let. V tem času se je izkazalo, da je neučinkovit in slab, med drugim zato, ker proizvajalci, ki so dajali na trg manj kot 15 ton embalaže, niso bili vpisani v evidenco proizvajalcev in niso prispevali svojega finančnega deleža k njeni nadaljnji pridelavi. Zaradi njegove necelovitosti in pomanjkljivosti so šla v nič prizadevanja gospodinjstev, ki so ločevala odpadke, pa tudi delo komunalnih podjetij, ki so jih ločeno odvažala. V naslednji fazi, ko bi morali biti prevzeti in obdelani, so namreč odpadki ostali v skladiščih teh podjetij. Stroškov predelave odpadkov, ki so jih dali na trg proizvajalci, ki proizvedejo manj kot 15 ton, namreč niso bili nikoli plačani. V skladiščih jim je na eni strani upadal potencial za recikliranje, na drugi pa rasel potencial za nastanek okoljskega, požarnega in sanitarnega tveganja. Tako smo bili večkrat priča samovžigu surovin in spomnimo se samo več požarov v Mariboru. V odzivih na predlagane spremembe so različni deležniki izpostavili, da organizacije, ki bi morale skrbeti za odpadke, njihov prevzem zavračajo zaradi kapitalskega interesa. Prav tako se je tem podjetjem očitalo izigravanje sistema ravnanja z odpadki. Teh očitkov ni možno posplošiti na vse družbe. Trenutno jih v Sloveniji deluje šest, nedvomno pa je stanje na terenu jasen pokazatelj, da je nekaj hudo narobe. Pri komunalnih podjetjih se enormne količine odpadkov namreč kopičijo in neslavni rekordi se podirajo iz meseca v mesec. Številke so jasne in več kot zaskrbljujoče. Vzemimo, na primer, samo obdobje od januarja do konca oktobra v letu 2021. V navedenem obdobju je v komunalnih podjetjih ostalo neprevzetih 9 tisoč 150 ton odpadne mešane embalaže – samo do konca oktobra! In vemo, kakšne težave in poslabšanje stanja vsako leto prinese mesec november, ko se po vsej državi kopičijo kupi odpadnih nagrobnih sveč. Ostanimo še pri številkah. Torej, država je morala na področju odpadne komunalne embalaže že večkrat poseči z interventnimi zakoni in je za odvoz nakopičene embalaže plačala že več kot 12 milijonov evrov. Jasno je torej, sprememba sistema je potrebna in prav je, da se stvari zaostrujejo. Okoljske zahteve se stopnjujejo in temu mora slediti tudi zakonodaja. V SAB zato namere ministrstva in uvedbo novega sistema podpiramo. V skladu z njim bo za posamezni masni tok odpadkov skrbela samo ena družba, ki bo morala biti neprofitna. To bi moralo prinesti jasne razmejitve obveznosti in zadolžitev in preprečiti špekulacije ter izmikanje posameznih organizacij, ki zdaj odpadkov niso prevzemale. Kljub našim socialnoliberalnim usmeritvam in zagovarjanjem svobodne gospodarske pobude se strinjamo z ministrom, ki omenjenim organizacijam kot pogoj določa neprofitno delovanje. Prepričani smo, da se morata pri vseh vprašanjih, povezanih z ravnanjem z odpadki, konkurenčnost in ustvarjanje dobička umakniti skrbi za okolje in okoljski odgovornosti. Delimo tudi poglede, da bo to okrepilo interese podjetij, povezane z doseganjem okoljskih ciljev, in jih spodbudilo k uporabi tistih materialov in surovin, ki bodo za okolje najmanj obremenjujoči, hkrati pa k finančno smotrni izrabi teh materialov. Kot dobrodošlo določbo, ki na eni strani predstavlja motivacijo, na drugi strani pa stopnjuje zavezanost teh podjetij k izpolnjevanju obveznosti, ocenjujemo tudi določbo, v skladu s katero je predvideno, da morajo biti zbiralci in obdelovalci odpadkov lastniki nepremičnin in premičnin, ki jih potrebujejo za izvajanje teh dejavnosti. V primeru neustreznega ravnanja bo namreč država lahko posegla v njihovo premoženje. V marsičem se z aktualno vlado in ministrom za okolje ne strinjamo, zagotovo pa področje odpadkov in odpadne embalaže ni eno od teh. Naše soglasje se je pokazalo že pri sprejemanju predloga zakona SAB o prepovedi dajanja na trg plastičnih izdelkov. Nadejamo se, da bomo tudi soglasje ustreznosti Zakona o varstvu okolja, lahko ohranili do konca zakonodajnega postopka. Nekatere rešitve se nam torej zdijo tudi premalo ambiciozne. Ena takih je denimo določba, povezana z dolgoročno podnebno strategijo. Glede na hitro spreminjajoče se trende menimo, da bi bilo treba skrajšati obdobje, v katerem je treba nujno pregledati in oziroma dopolniti ali spremeniti. 10 let za revizijo tako ključnega dokumenta, se nam zdi občutno preveč, še posebej v luči, ker moramo ambiciozne podnebne cilje doseči že do leta 2030. Njena revizija šele po letu 2032 pa je lahko zgolj usmeritev za leto 2040 ali 2050. V tej luči izpostavljam ambiciozne cilje Evropske komisije, povezane z vzpostavitvijo krožnega načina gospodarstva, ki je prepoznano kot ključni element za dosego podnebnih ciljev in podnebne nevtralnosti do leta 2050. Predlog zakona sicer uvaja načelo krožnega gospodarstva, a ga podrobneje ne obravnava, čeprav vemo, da bomo do leta 2030 potrebovali zavezujoče cilje glede uporabe materiala in njegovega okoljskega odtisa skozi vse življenjske faze in cikle uporabe. Zavedamo se torej, da Evropska komisija še ni podala vseh smernic, toda ob dejstvu, da se kar 80 odstotkov vsega okoljskega odtisa proizvoda določi v fazi njegovega načrtovanja in da se pričakuje podvojitev porabe vhodnih surovin v naslednjih desetletjih, količine ustvarjenih odpadkov pa za kar 70 odstotkov do leta 2050, potem te težave, ki je pravzaprav razvojna priložnost, ne bi smeli spregledati. Zavedati se moramo, da je kar 50 odstotkov emisij toplogrednih plinov povezanih s pridobivanjem in predelavo surovin. Odzvati se želim tudi na opozorila nevladnih organizacij, ki problematizirajo in kritizirajo uporabo sredstev podnebnega sklada za kritje posrednih stroškov nekaterim energetsko intenzivnim podjetjem. V strani SAB poudarjamo, da bo samo inovativno in konkurenčno gospodarstvo omogočilo močno socialno državo in višje pokojnine. Zato menimo, da je poraba sredstev podnebnega sklada pri prestrukturiranju gospodarstva nujna in upravičena. Pri tem smo v stranki SAB večkrat poudarjali, da bi za te namene morali uporabiti tudi evropska sredstva. Večkrat poudarjamo, da so na primer v sosednji Avstriji z evropskimi sredstvi izvajali okoljske naložbe v gospodarstvu. Na primer, zamenjali zastarelo okoljsko obremenjujočo proizvodnjo v tovarnah s sodobno in tako zagotovili konkurenčna delovna mesta z visoko dodano vrednostjo, pri nas pa so z njimi gradili kanalizacijo. Zato pričakujemo, da se sektorsko nasloviti izzive, pripravi smernice za proizvode, njihovo ponovno uporabo, reciklažo in nadgradnjo. Vsem nam mora biti cilj, da mora postati gospodarska rast neodvisna od rabe novih surovin in v končni fazi postati ogljično nevtralna. Glede na kompleksnost tematike, ki jo zakon naslavlja, z zanimanjem pričakujemo obravnavo predloga na matičnem delovnem odboru, kjer se bo ta še amandmiral. Ministrstvo za okolje si v tem mandatu sicer ni ustvarilo najboljšega slovesa, tudi sporni člen, zaradi katerega smo o uveljavitvi zakona nazadnje glasovali celo na referendumu, je v Zakonu o vodah prišel šele v obravnavi v Državnem zboru. Glede na to, da zakonu v tej fazi izrekamo načelno podporo, si res želimo, da bodo amandmaji prispevali zgolj k njegovemu izboljšanju. Eden takih primerov je, denimo, dopolnilo, ki bo omogočilo uvedbo kavcijskega sistema za pločevinke in plastenke. V stranki SAB slednjemu nismo le izjemno naklonjeni, temveč menimo, da je nujen. Pri sistemu embalaže pijač, posebej pri plastični embalaži moramo glede na zahteve in smernice Evropske unije in tudi glede na okoljske cilje Slovenije nujno začeti sprejemati ukrepe, na podlagi katerih bo mogoče dosegati zastavljeno. Do leta 2025 moramo, denimo, ločeno zbrati 77 procentov plastenk, do leta 2029 pa že 90 odstotkov. Prava pot za to je kavcijski sistem in države, ki ga imajo, danes namreč zberejo od 85 do 95 odstotkov plastike. Predlog zakona tako kot njegov predhodnik Zakon o varstvu okolja možnost postavitve takega sistema že predvideva. Vladi namreč omogoča predpisovanje kavcij in drugih oblik varščine. Toda to ni dovolj. V stranki SAB smo prepričani, da mora zakon v zvezi s kavcijskim sistemom za pločevinke in plastenke vsebovati zavezujočo določbo in ne zgolj dopuščati možnosti za uresničitev. Ravno zato smo že pripravili amandma, ki bo vlado zavezal k izdaji uredbe, nujne za izvajanje kavcijskega sistema. Vložili ga bomo takoj, ko bo to tehnično mogoče. V Poslanski skupini SAB bomo zakon podprli in glasovali, da je primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Ivan Hršak bo predstavil stališče Poslanske skupine Desus.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani minister s sodelavko, kolegice in kolegi! Zakon o varstvu okolja je v veljavo stopil leta 2004. Od takrat je bilo besedilo deležno 10 neposrednih sprememb in dopolnitev in kar nekaj posegov drugih zakonov, kar je vneslo številne spremembe. Zaradi obsega določb, ki so glede na prvotni zakon spremenjene ali nove, bodisi ker se materija dviguje na zakonsko raven ali ker se na novo ureja, je Vlada pripravila predlog novega besedila. Določbe v slovenski pravni red delno prenašajo tudi zahteve direktiv Evropske unije. Besedilo je tako danes na naših klopeh ter deležno splošne razprave. Ker je zakon obsežen in kompleksen, bo tekom zakonodajnega postopka gotovo deležen tudi dopolnitev in izboljšav, pa seveda tudi kritik. Med pomembnejšimi rešitvami, ki jih zakon prinaša, so ukrepi na področju odpadkov. Na tem področju ureja razmere in uvaja proizvajalčevo razširjeno odgovornost. V preteklosti smo bili večkrat priča trendu kopičenja komunalne odpadne embalaže v skladiščih komunalnih podjetij. Marca lani je ostalo v skladiščih več kot 8 tisoč ton, mesec dni kasneje pa že skoraj 10 tisoč ton neprevzete mešane komunalne odpadne embalaže, kar pomeni sanitarno, zdravstveno in tudi okoljsko tveganje. Država je v zadnjih dveh letih za odvoz za to plačala več kot 12 milijonov evrov. Prav tako se težave pojavljajo tudi z neprevzetimi odpadnimi nagrobnimi svečami. Zato je jasno, da smo dolžni vzpostaviti tako zakonodajo, ki bo zagotavljala zmanjševanje proizvedenih količin odpadkov ter vzpostavila učinkovit, pregleden in stroškovno optimalen sistem ravnanja z odpadki. V ta namen ZVO-2 za vsak masni tok odpadkov določa zgolj eno neprofitno organizacijo, ki bo v imenu proizvajalcev iskala najugodnejše ponudnike. Takšen sistem je sicer deležen tudi kar nekaj kritike in bojazni pred pastmi monopola. Poleg vpeljave proizvajalčeve razširjene odgovornosti, ki je osrednji namen tega zakona, ta prinaša tudi številne druge novosti. Tako med drugim uvaja razrede in stopnje za posamezne dele okolja, kar bo podlaga za ustrezne prepovedi, omejitve, pravila ravnanja ali priporočila z namenom ohranjanja in izboljševanja stanja okolja. Nadalje zakon določa ukrepanje ob okoljski nesreči, odgovornost ob stečaju, ureja razlastitev, uvaja skupne določbe o izdaji okoljevarstvenega dovoljenja, prenavlja določbe o izdaji okoljevarstvenega dovoljenja za naprave, ki povzročajo industrijske emisije, in ureja odstranitev odlagališč odpadkov. Dobrodošla je tudi poenostavitev postopkov Eko sklada, s čimer se bo olajšalo administrativno breme tako sklada kot tudi upravičencev do teh sredstev. Nenazadnje zakon prinaša okrepitev določb o inšpekcijskem in naravovarstvenem nadzoru, kar sicer prinaša tudi kar nekaj finančnih posledic. V Poslanski skupini Desus menimo, da je podana pobuda za vzpostavitev kavcijskega sistema za embalažo pijač smiselna. Ta sistem, ki ga že uporablja kar nekaj drugih držav, pomeni cenejši, učinkovitejši in preglednejši sistem zbiranja odpadne embalaže, kar prispeva k manj smetenja ter omogoča več ponovne uporabe in kvalitetnega recikliranja. S tem bi potrošnikom ponudili ekonomsko spodbudo, da vrnejo prazno embalažo v trgovino in ne, da z njo polnijo zbiralnike odpadkov. Zato podpiramo prizadevanja, da se v nov zakon vnesejo podlage za vzpostavitev tega sistema, ki sicer že obstaja pri stekleni embalaži. V Poslanski skupini Desus prizadevanja za izboljšanje okoljske zakonodaje pozdravljamo in bomo glasovali za sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Janja Sluga bo predstavila stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
V Poslanski skupini nepovezanih poslancev se zavedamo, da predlagani zakon o varstvu okolja kot nov zakon prinaša določene novosti in spremembe. Pri tem velja izpostaviti predvsem področje odpadkov, sodelovanje zainteresirane javnost in pridobitev položaja stranskega udeleženca v postopku izdaje okoljevarstvenega soglasja in okoljevarstvenega dovoljenja, pridobivanje statusa nevladne organizacije v javnem interesu in še bi lahko naštevali. Želimo pa opozoriti tudi na dejstvo, da se je na tej seji Državnega zbora končal zakonodajni postopek za predlog zakona o sanaciji Celjske kotline. Njegova pot se je končala na matičnem delovnem telesu, saj sta zakonu nasprotovala tako Vlada kot tudi poslanci in poslanke vladajoče koalicije. Vlada je trdila, da se zaveda problematike, pri čemer pa meni, da je treba k reševanju te na območju celotne Slovenije, torej tudi na območju Celjske kotline, pristopiti sistematično. Da je torej nujna sistemska ureditev obravnavnega področja, saj bi, sledeč logiki nas, predlagateljev, za vsak nadaljnji primer sanacije posamičnega onesnaženega območja morali sprejemati posebne zakone. To argumentacijo so vsi po vrsti drug za drugim povzemali tudi vladni poslanci in poslanke, ker drugih razlogov za nasprotovanje seveda niso mogli in uspeli najti. Naj citiram enega od teh poslancev: »Mnenja smo, da se potrebne sistemske pravne podlage k sanaciji Celjske kotline lahko smiselno vključi v Predlog zakona o varstvu okolja-2, ki kot vemo, v četrtek začenja parlamentarno proceduro. Zato se nam sprejemanje takšnega zakona ne zdi smiselno.« Konec citata. Spoštovani! Ministrstvo za okolje in prostor bi lahko na podlagi veljavnega zakona že zdavnaj s posebnim aktom razglasilo območje Mestne občine Celje za onesnaženo, lahko bi tudi sprejelo ustrezno odredbo in ukrep za sanacijo oziroma ustrezen odlok za sanacijo Celjske kotline in vseh drugih onesnaženih območij v Sloveniji. Pa ste se vse do danes sklicevali na to, da je sedanja pravna podlaga nezadostna in da ministrstvo načrtuje, da bo novi Zakon o varstvu okolja-2 vseboval posebno poglavje o sanaciji v preteklosti onesnaženih območij, ki naj bi sistemsko uredil številna vprašanja, zlasti odgovornost za onesnaženje, postopek določitve onesnaženega območja, prioritetni vrstni red sanacije, njeno izvedbo ter tudi sistemske finančne vire. Sklicevali ste se tudi na Resolucijo o nacionalnem programu o varstva okolja za obdobje 2020 do 2030, ki vsebuje tudi poglavje o sanaciji v preteklosti čezmerno onesnaženih območjih, iz katerega je razvidno, da so v Republiki Sloveniji tudi druga, v preteklosti onesnažena območja, tako da je nujna sistemska ureditev obravnavanega področja. Novi zakon o varstvu okolja je tu, ampak o novi pravni podlagi oziroma o posebnem poglavju o sanaciji v preteklosti čezmerno onesnaženih območjih pa ne duha ne sluha. In to kljub temu da je minister z zunanjim izvajalcem, bivšim ministrom za pravosodje dr. Senkom Pličaničem, že novembra predlani sklenil pogodbo v vrednosti 19 tisoč 500 evrov za pravno podporo v zvezi s pripravo zakonodaje s področja okolja. Marca 2021 je bila podpisana še ena, nova pogodba za pravno podporo v zvezi s pripravo te iste zakonodaje v vrednosti 99 tisoč 750 evrov. Potem so bili dodani še aneksi. Končna pogodbena vrednost je bila 130 tisoč 95 evrov. Nova pogodba z istim pogodbenikom je bila sklenjena tudi novembra 2021, in sicer ravno tako za pravno podporo pri usklajevanju predloga Zakona o varstvu okolja-2 in njegovem sprejemanju v zakonodajnem postopku ter pri pripravi podzakonskih aktov v vrednosti 219 tisoč 600 evrov. Ministrstvo za okolje in prostor je torej za pripravo tega, kar imamo danes na mizi, novega sistemskega Zakona o varstvu okolja zapravilo preko 360 tisoč evrov. In kot vse kaže, je ta zunanji pogodbenik kljub enormnemu znesku za pripravo sistemskega zakona povsem prezrl dolgoletne obljube ministrstva in dolgoletna pričakovanja ljudi za sistemsko ureditev sanacije čezmerno onesnaženih območij. Tudi Celja. Predvidevam, da mu priprava tega poglavja niti ni bila naročena. V poslanski skupini na takšno sprenevedanje vladajoče koalicije in pišmeuhovski odnos Ministrstva za okolje in prostor seveda ne moremo pristati, zato zakona ne bomo podprli.
Hvala lepa. Bojan Podkrajšek bo prestavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, hvala za dano besedo. Cenjeni minister mag. Andrej Vizjak s sodelavko, kolegice in kolegi in vsi tisti, ki spremljate sejo Državnega zbora! Zakon o varstvu okolja, ocena stanja in razlogi za sprejem predloga zakona. Zakon o varstvu okolja ZVO-1 je začel veljati meseca maja leta 2004. Od uveljavitve je besedilo ZVO-1 doživelo deset neposrednih sprememb in dopolnitev, kar nekaj posegov in drugi zakonov, ki so v zakon vnesli številne spremembe, celotna podpoglavja, na primer o okoljski škodi. ZVO-2 kot novi zakon prinaša določene novosti in spremembe. Posameznim področjem namenja znatno več pozornosti kot ZVO-1, na primer ukrepom na področju odpadkov. Med vsebinami, ki jih ZVO-2 ureja na novo ali drugače, so: ukrepi na področju odpadkov, razredi in stopnje za posamezne dele okolja, območja okoljskih omejitev, ukrepanje ob okoljskih nesrečah, odgovornost ob stečaju, razlastitev, uvedba skupnih določb in izdaja okoljevarstvenega dovoljenja, sodelovanje zainteresirane javnost in pridobitev položaj stranskega udeleženca v postopku izdaje okoljevarstvenega soglasja in okoljevarstvenega dovoljenja in v postopku odločanja z ukrepom zaradi okoljske škode, prenova določb v izdaji okoljevarstvenega dovoljenja za naprave, ki povzročajo industrijske emisije, odstranitev odlagališče odpadkov, poenostavitev postopkov Eko sklada, nevladne organizacije v javnem interesu, gospodarske javne službe varstva okolja, usposabljanje in okrepitev določb in inšpekcijskih naravovarstvenih nadzorov. Cilji, načela, poglavitne rešitve predloga zakona: preprečitev in zmanjšanje obremenjevanja okolja, ohranjanje in izboljšanje kakovosti okolja, trajnostna raba naravnih virov, zmanjšanje rabe energije in večja uporaba obnovljivih virov energije, odpravljanje posledic obremenjevanja okolja, izboljšanje porušenega naravnega ravnovesja in ponovno vzpostavljanje njegovih regeneracijskih sposobnosti, povečanje snovne učinkovitosti proizvodnje in potrošnje ter opuščanje in nadomeščanja uporabe nevarnih snovi. Za dosego ciljev prejšnjega odstavka se spodbuja v proizvodnjo in potrošnjo, ki prispeva k zmanjšanju obremenjevanja okolja, uresničevanju obnovljive rasti in pospeševanju prehoda na krožno gospodarstvo, spodbuja razvoj in uporabo tehnologij, ki preprečujejo, odpravljajo ali zmanjšujejo obremenjevanje okolja in plačuje onesnaževanje in rabo naravnih virov. Zahteva za ravnanje z odpadki brez ogrožanja zdravja ljudi in okolja, brez tveganja za vodo, zrak, tla, rastline in živali, ne da bi povzročili motnje zaradi hrupa ali vonja brez škodljivega vpliva na krajino ali kraje posebnega pomena. Uvedeni sta tudi načeli onesnaževalec plača in povzročiteljeva razširjena odgovornost. Kot novo je vzpostavljeno načelo krožnega gospodarstva, sicer pa so določbe nekaterih načel izboljšanja oziroma nadgrajene. Z novim zakonom se uvajajo tudi rešitve, ki so bile potrebne zaradi opominov in začetih predsodnih postopkov Evropske komije. Te narekujejo, da mora biti ZVO-2 sprejet v čim krajšem času. Tako se z ZVO-2 nekatere vsebine dviguje na zakonsko raven oziroma se z zakonom daje bolj jasna podlaga za njihovo podzakonsko urejanje. Spoštovani minister s sodelavko, cenjene poslanke in poslanci! S tem zakonom smo v Slovenski demokratski stranki prepričani, da gradimo boljšo prihodnost za Slovenijo, za vse tiste, ki danes živimo v Republiki Sloveniji, predvsem za naše otroke, predvsem pa za tiste, ki še bodo rojeni. V Slovenski demokratski stranki smo tudi prepričani, da danes spreminjamo ta zakon, jutri se bomo morali spreminjati tudi mi. Spoštovani minister mag. Andrej Vizjak, v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke je za ta zakon zagotovljenih vseh 26 glasov. Hvala za vašo pozornost.
Hvala lepa. Edvard Paulič bo predstavil stališče Poslanke skupine Lista Marjana Šarca.
Predsedujoči, hvala za besedo. Kolegice in kolegi! »Zdrav življenjski prostor in zdravo okolje sta pogoja za družbeni, gospodarski in splošni napredek. Zdravo življenjsko okolje moramo zagotoviti vsem prebivalcem Republike Slovenije ne glede na del držav, v katerem živijo, in ne glede na to, kateri družbeni skupini pripadajo. Spodbujati moramo trajnosti in okolju prijazen razvoj, ki ob zagotavljanju družbene blaginje temelji na smotrni, varčni in trajnosti rabi omejenih naravnih virov. Hkrati moramo skrbeti za ohranjanje narave in kulturne identitete, zato moramo na vseh področjih življenja uvesti ukrepe za čim hitrejši in uspešnejši odziv na okoljske spremembe. Eden od ključnih izzivov je sprejetje celovite politike zmanjševanja količin odpadov in ravnanja z njimi.« To, kar sem ravnokar prebral, je le del programa LMŠ na temo okoljevarstvene politike. V LMŠ smo prepričani, da je skrb za okolje eno od področij, kjer moramo preseči politične delitve in najti splošno družbeno soglasje. Izkušnje nas učijo, da je potrebno zakone, ki jih predlaga ta minister, prebrati še s posebno skrbnostjo. Minister za okolje in prostor je v preteklosti že večkrat dokazal, da njegovo delovanje ni bilo vedno v javno korist. Spomnimo se samo predlaganih škodljivih sprememb Zakona o vodah ali pa sprememb Gradbenega zakona in spremenjenih pogojev za legalizacijo črnih gradenj. Minister je kmalu po nastopu funkcije razpustil službo za sistem okolja in prostora, ki je delovala kot pravna služba ministrstva, in potem pripravo sprememb zakonodaje, tudi Zakona o varstvu okolja, ki ga imamo danes na mizi, zaupal zunanjim izvajalcem. S tem evidentno krši Resolucijo o normativni dejavnosti, ki jo je sprejel Državni zbor in ki pripravo zakonodajnih predlogov nalaga ministrstvom. S tem zbuja dvom v nepristranskost in zasledovanje javnega interesa pri spremembah zakonodaje. Zato smo v LMŠ predlagali splošno razpravo o predlogu zakona. Dejstvo je, da se je zakon od javne obravnave pa do vložitve v parlamentarno proceduro vsebinsko še spreminjal, zato bo današnja široko razprava pripomogla k temu, da bo strokovna javnost seznanjena z novo vsebino. V LMŠ upamo, da nam bodo strokovni deležniki do obravnave na matičnem odboru posredovali morebitne pripombe in mnenja na zadnje zakonsko besedilo, kajti le tako bomo lahko prišli do optimalnih rešitev, nenazadnje obstajajo ljudje, ki vedo več od nas, politikov. Eno od ključih področij novega zakona je področje ravnanja z odpadki. Da sistem potrebuje posodobitev, je razvidno tudi iz količine neprevzete odpadne embalaže, ki se je v lanskem in letošnjem letu zoper pojavila. Po nekaterih podatkih naj bi bilo neprevzete odpadne embalaže kar za 8 tisoč ton. Predlog zakona o varstvu okolja prinaša nekatere dobre rešitve v delu, ki ureja tako imenovano proizvajalčevo razširjeno odgovornost oziroma ravnanje po veljavnem načelu Evropske unije: onesnaževalec plača. Tisti, ki je odgovoren za proizvodnjo embalaže, mora biti odgovoren tudi za onesnaženje, ki ga ta prinaša. Bistvena razlika med veljavnimi postopki prevzema in obdelave ter predelave odpadkov in med postopki, kot so predlagani po novem, je obveznost ustanovitve organizacije, ki jo ustanovijo proizvajalci proizvodov, za katere velja proizvajalčeva razširjena odgovornost. Proizvajalci po trenutni ureditvi sklenejo pogodbo o prevzemu in obdelavi tovrstnih odpadkov z eno izmed šestih družb DROE, se pravi z Družbo za ravnanje z odpadno embalažo. Predlagani zakon to pooblastilo prelaga na neprofitno organizacijo, ki bi edina imela pristojnost izbire izvajalca tako za prevzem komunalne kot tudi nekomunalne odpadne embalaže. V pristojnosti organizacije bi bilo ravnanje z odpadno embalažo, izbira izvajalca, upravljanje s celotnim denarnim tokom in izvajanje nadzora. Organizacija bi torej imela vlogo regulatorja, nosilca sistema, nadzornika, naročnika izvajalcev in upravljavca celotnega sistema. Praksa evropskih držav glede sistema ravnanja z odpadno embalažo je sicer različna. Nekatere države imajo uveden sistem ene družbe za ravnanje z odpadno embalažo, nekatere pa sistem več tovrstnih družb. Vsak sistem ima svoje prednosti in slabosti in enoznačnega odgovora tu ni, predvsem pa je potrebno pri odločitvi upoštevati specifiko posamezne države. Naša prizadevanja za ureditev ravnanja z odpadno embalažo se ne smejo ustaviti samo pri rešitvah, ki jih ponuja predlog zakona. 1. januarja 2021 smo v Evropski uniji uvedli prenovljen sistem virov lastnih sredstev, ki jih sestavljajo tudi nacionalni prispevki za nereciklirano odpadno plastično embalažo. Skladno s cilji EU bodo morale države članice do leta 2029 oziroma 2030 ločeno zbrati 90 odstotkov plastenk. Plastenke, dane na trg, bodo morale vsebovati 30 odstotkov reciklirane plastike, reciklirati pa bo treba 70 odstotkov odpadne in 55 odstotkov plastične embalaže. Tako bo ta poleg okoljskega problema predstavljala tudi finančno breme. En kilogram nereciklirane odpadne plastične embalaže nas bo stal 0,8 evra. Slovenija bo tako za odpadno embalažo za leto 2021 iz tega naslova plačala več kot 10, letos pa že več kot 11 milijonov evrov. Nove evropske cilje je po izkušnjah iz nekaterih držav članic najlažje, če ne celo edino možno, doseči z uvedbo kavcijskega sistema. Sistem je uveden že v 11 evropskih državah, 14 držav ga uvaja, v 6 državah pa je o tem odprta javna razprava. Države s kavcijskim sistemom dosegajo zelo visoke deleže zbrane embalaže – Litva in Finska 92 odstotkov, Estonija 87 odstotkov, med vsemi državami, ki so kavcijski sistem že implementirale, pa ni nobene države pod 85-odstotnim deležem zbrane embalaže. Pa če podam še nekaj informacij. Z recikliranjem pločevinke se prihrani kar 95 odstotkov energije. Še več energije in emisij se ohrani s povratno embalažo. Povratna steklenica povzroči 70 odstotkov manj emisij CO2 kot izdelava nove plastenke, 57 odstotkov manj emisij od nove pločevinke in 85 odstotkov manj emisij od steklenice za enkratno uporabo. V LMŠ smo prepričani, da moramo v Sloveniji nujno razvijati sodobne prakse predelave in recikliranja odpadkov, s katerimi ne bomo le privarčevali zaradi nižjih dajatev Evropski uniji, pač pa bomo lahko iz odpadkov ustvarjali nove produkte in tako zvišali dodano vrednost. Od današnje razprave v LMŠ pričakujemo predvsem dvoje: bolj podrobno obrazložitev nekaterih zakonskih predlogov s strani predlagatelja, v nadaljevanju zakonodajnega postopka pa predvsem morebitne pripombe in dodatne predloge strokovne in zainteresirane javnosti glede na danes slišane razprave in pojasnila. Kot rečeno, okolje je odgovornost nas vseh in naša dolžnost je poiskati optimalno rešitev.
Hvala lepa. Soniboj Knežak bo predstavil stališče Poslanske skupine SD.
Hvala predsednik. Spoštovani minister, kolegice, kolegi! Poslanke in poslanci bomo danes na tej seji opravili splošno razpravo o Predlogu zakona o varstvu okolja. Že na prvi pogled vidimo, da ne gre le za manjše spremembe ali dopolnitve, ampak so na ministrstvu pripravili povsem nov, dodobra spremenjen ter dodelan zakon. Kot pravijo predlagatelji, je bilo besedilo Zakona o varstvu okolja, ki je bilo sprejeto leta 2004, do danes deležno najmanj desetih neposrednih sprememb in dopolnitev. V uvodnih besedah so zapisali, da so besedilo novega zakona pripravili zaradi obsega določb, ki so glede na ZVO-1 nove oziroma spremenjene, drugi razlog pa so parcialne spremembe ter dopolnitve, ki so dodobra spremenile zakonsko besedilo. Novi zakonski predlog ohranja tako imenovani princip horizontalnosti, kar pomeni, da se zakon še vedno intenzivno ukvarja z vsemi segmenti in deli okolja, od ohranjanja narave do monitoringa zraka, zakon pa prav tako ohranja in krepi tudi instrumentalni pristop varovanja okolja. Predlagatelji zakona pravijo, da novo besedilo prinaša tudi določene spremembe in novosti. Po njihovih besedah predlagano besedilo nekaterim področjem namenja znatno več pozornosti kot Zakon o varovanju okolja-1, predvsem na področju odpadkov. Zapisane rešite, ki nam jih zakonski predlog ponuja, so obširne in podrobne, kar je vidno iz debeline in obsega zakona. Temeljni cilji pa so usmeritev v trajnostni razvoj, varstvo okolja ter pristop in krepitev krožnega gospodarstva. V Poslanski skupini SD smo zakonski predlog proučili in se o vsebini tudi pogovorili. V predlaganem besedilu ne vidimo spornih vsebin, katerimi bi nasprotovali, še preden bi se o tem pogovorili, zato pozdravljamo, da bomo danes o zakonu opravili širšo razpravo in opozorili na morebitne pomanjkljivosti. Zakon o varstvu okolja je temeljni zakon skrbi za varstvo in ohranjanje narave, lahko bi ga poimenovali tudi ustava varovanja in ohranjanja narave, in ravno zaradi tega je še tako pomembno, da je zakon dober, kvaliteten in brez vprašljivih in dvomljivih vsebin. Kot že rečeno, v Poslanski skupini SD zakonu ne nasprotujemo, pozdravljamo pa širšo razpravo o sami vsebini. Hvala.
Hvala lepa. Nataša Sukič bo predstavila stališče Poslanske skupine Levica.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav! Varstvo okolja je temelj trajnostnega razvoja družbe. Njegov osnovni namen je ohranjanje biotske raznovrstnosti ter dolgoročnih pogojev za človekovo zdravje, počutje in kakovost življenja. O kapitalizmu, sistemu, ki svojo nebrzdano potrebo po rasti povsod in za vsako ceno danes predstavlja eksistenčno grožnjo tako človeku kot živalskim in rastlinskim vrstam, je skrbno spremljanje sprememb na področju varstva okolja izrednega pomena; zlasti v času, ko smo se znašli na robu podnebnega zloma. Zato smo v Levici budno spremljali predlagane spremembe Zakona o varstvu okolja; zakona, ki ga obravnavamo danes. Prvi osnutki tega zakona so bili resnično zaskrbljujoči. Po vzoru protikoronskih zakonov se je onemogočalo delovanje okoljevarstvenih organizacij na področju varovanja okolja, zakon je bil pisan izrazito v prid kapitalu, celo tako daleč se je šlo, da se je iz definicij pojmov v celoti izpustilo naravo. Po zelo dolgih javnih posvetovanjih, razpravah in medresorskih usklajevanjih je v Državni zbor prišel skoraj štiristranski zakon, ki se v prvem branju res zdi bistveno boljši od tega, kar je bilo prvotno dano v javno obravnavo, in ki v resnici prinaša kar nekaj izboljšav glede na trenutno stanje. Tu je na prvem mestu vsekakor treba izpostaviti novo urejanje proizvajalčeve razširjene odgovornosti. Po novem bomo imeli za vsak snovi tok odpadkov, na primer za odpadno embalažo, eno samo neprofitno družbo, ki bo urejala vse stvari v zvezi s sortiranjem, prodajo materialov na trgu za recikliranje, sežigom, odlaganjem odpadkov, in tako naprej. Gre za velik korak naprej v primerjavi s trenutnim sistemom, v katerem komunalna podjetja odpadno embalažo in druge odpadke praviloma oddajo zasebnim družbam za ravnanje z odpadki zastonj. Embalažne družbe, če se omejimo samo na ta snovni tok, potem za ravnanje s temi odpadki dobijo denar od pobranih embalažnin, s trgovanjem s temi odpadki pa potem še ustvarjajo dobičke, stroške zbiranja in odvoza odpadkov iz gospodinjstev pa so plačevala gospodinjstva. Trenutni sistem je botroval temu, da imamo danes samo za odpadno embalažo več zasebnih profitno motiviranih družb, ki si med seboj konkurirajo in s tem nižajo embalažnine. Cel sistem je zaradi tega postal tako šibek, da ga lahko zamaje en sam nepredviden dogodek. To se je zgodilo pred nekaj leti, ko se je Kitajska odločila, da ne bo več smetišče za center svetovnega kapitalizma in je prepovedala uvoz odpadkov na svoje ozemlje. Zasebne embalažne družbe niso hotele več odvažati embalaže iz zbirnih centrov, ker po eni strani tega niti niso bile dolžne, saj je bilo embalaže več, kot so jo bile dolžne odpeljati, po drugi strani pa zato, ker se jim to pač ni več splačalo. Profit je bil pomembnejši od požarne varnosti v zbirnih centrih in v okolici in bolj pomemben od javnega zdravja. Nov sistem razširjene proizvajalčeve odgovornosti uvaja bolj transparenten in neprofiten način ravnanja z odpadki, neprofitne družbe pa bodo po novem morale tudi kriti stroške infrastrukture in ločenega zbiranja odpadne embalaže pri gospodinjstvih. V Levici to novo rešitev pozdravljamo. Med pozitivnimi spremembami iz predloga zakona je treba izpostaviti še novo poglavje o podnebnih spremembah, s katerim se uvaja iz neodvisnih strokovnjakov sestavljen Podnebni svet, ki bo spremljal izvajanje podnebne strategije in predlagal ukrepe za blaženje in prilagajanje na podnebne spremembe, ki jih bo morala vlada obravnavati in se do njih tudi pisno opredeliti. Pozitivna sprememba je, da bodo po novem tudi občine lahko določale dele okolja oziroma območja, ki so okoljsko obremenjena. Podrobnejše se določajo standardi kakovosti okolja za posamezna onesnaževala glede na dele okolja, v katerih se nahajajo, uvajajo se območja okoljskih omejitev, možnosti razlastitev in omejitev lastninskih pravic, če je to potrebno za odpravo čezmernih obremenitev okolja in tako naprej. Kljub mnogim pozitivnim izboljšavam pa ima zakon tudi nekaj pomanjkljivosti. Prva takšna je, da zakon ne uvaja kavcijskega sistema za embalaže pijač. Uvedba kavcijskega sistema za vse steklenice, plastenke in pločevinke, v katerih se prodaja pijače, smo v Levici predlagali že v prejšnjem mandatu, a smo pri koaliciji strank SMC, Desus in SD naleteli na gluha ušesa. Gre za vračilo in ponovno uporabo embalaže, kot se je to v različnih oblikah že uveljavilo v več evropskih državah: v Litvi, na Hrvaškem, v Nemčiji, na Švedskem, Finskem in tako naprej. Nedavno je zakonske podlage za uvedbo kavcijskega sistema uvedla tudi Avstrija. Ta je ocenila, da se zgolj s sistemom ločenega zbiranja, sistemom, kakršnega imamo v uveljavi trenutno tudi v Sloveniji, ne da doseči na ravni EU zastavljenih ciljev zbiranja 90 odstotkov odpadnih plastenk. Dejstvo je, da tudi v Sloveniji takšnih ciljev s sistemom, kot ga imamo, teh ciljev pač ni mogoče doseči. In dejstvo je, da smo pri zbiranju odpadnih plastenk med slabšimi državami v Evropi predvsem zato, ker nimamo kavcijskega sistema. Novi predlog zakona o varstvu okolja je prava priložnost, da takšen sistem uvedemo tudi pri nas, zato v Levici pripravljamo amandmaje, s katerimi bomo zakon v zvezi s tem v nadaljnjih obravnavah poskušali ustrezno dopolniti. Naslednje, kar zakonu manjka in na kar smo v Levici tudi že večkrat opozarjali, je posebna zaščita okolja in prebivalcev pred izpusti iz sosežigalnic. Tu govorimo seveda o največji slovenski sosežigalnici Cementarni Anhovo. Ta lahko samo zato, ker ne gre za sežigalnico, ampak za sosežigalnico, okolje s sežiganjem odpadkov obremenjuje neprimerno bolj kot na primer sežigalnica odpadkov v Celju. To se seveda pozna tudi na zdravju okoliških prebivalk in prebivalcev. V Levici smo lani že predlagali sprejem posebnega zakona za izenačitev višine emisij škodljivih snovi v zrak v sežigalnicah in napravah za sosežig ter postavili strožje pogoje za monitoring emisij snovi v zraku, s čimer bi prebivalcem Anhovega in tega dela doline Soče zagotovili ustavno pravico do zdravega življenjskega okolja. Žal kljub precej pozitivnim spremembam, ki jih prinaša novi Zakon o varstvu okolja, ta zakon ne prinaša nič novega za enega od okoljsko najbolj obremenjenih delov Slovenije. Tudi v zvezi s tem bomo v Levici v prihodnji obravnavi vložili ustrezne amandmaje. Poleg stvari, ki so v zakonu dobre, in poleg stvari, ki manjkajo, pa je za konec treba omeniti še nekaj določb, ki so naravnost nesprejemljive. Prva takšna določba je, da bi se zavezancem iz ETS sheme, to je Evropske sheme za trgovanje z emisijami, plačevalo posredne stroške, ki jih imajo s trgovanjem z emisijami, in za povrh, kar iz podnebnega sklada. Podnebni sklad je namenjen sofinanciranju ukrepov za blaženje in prilagajanje posledicam podnebnih sprememb. Mi imamo tu ene največjih onesnaževalcev ozračja s toplogrednimi plini, katerih koncentracija v atmosferi se kljub vsem sprejetim ciljem, deklaracijam in resolucijam, še vedno vztrajno zvišuje in še naprej prispeva tudi k podnebnemu zlomu na planetarni ravni. Namesto da bi se tem obratom enostavno omejilo proizvodnjo v skladu z okoljskimi omejitvami in družbenimi potrebami, se je ustvarjal trg z emisijami in vsi ti obrati znotraj EU zdaj trgujejo s temi emisijskimi kuponi, od katerih jih še vedno večino dobijo alociranih zastonj, manj kot polovica pa se jih dejansko proda na dražbah. Visoke cene kuponov na trgu naj bi spodbujale te obrate k investicijam v energetsko in snovno učinkovitost in s tem k znižanju izpustov toplogrednih plinov, s čimer bi za svoje obratovanje potrebovali manj emisijskih kuponov. S predlogom, kot je zapisano v zakonu in ki ga danes obravnavamo, pa se tem obratom v bistvu daje subvencijo, ki znižuje njihovo motiviranost za zniževanje emisij. Tako bodo te naprave emitirale več toplogrednih plinov, nastala okoljska škoda pa bo bremenila zgolj davkoplačevalce in prihodnje generacije. To je še posebej problematično tudi zato, ker so isti upravičenci že deležni drugih ugodnosti, ki prav tako zmanjšujejo njihovo motivacijo za ukrepanje, in sicer upravičeni so do dela brezplačnih emisijskih kuponov, oproščeni so plačila dela prispevka za zagotavljanje podpor za obnovljive vire in oproščeni so trošarin. Takšna določba je popolnoma sporna in v Levici bomo v prihodnji obravnavi predlagali amandma za njeno črtanje. Naslednja škodljiva določba, ki jo je prav tako treba izpostaviti, pa se nanaša na prenehanje statusa odpadka. Če iz odpadkov nastane proizvod, mora država v vsakem primeru, torej brez izjem, o tem obvestiti Evropsko komisijo. Na tak način Komisija regulira notranji trg. Ko nek odpadek spremeni status, postane proizvod na trgu. Predlagana ureditev nedopustno oži primere, ko bi morala Vlada obvestiti Evropsko komisijo o merilih za prenehanje statusa odpadka in je tudi v nasprotju z zahtevami evropske direktive o odpadkih. V bistvu pomeni legalizacijo spornih praks, ki se v Sloveniji žal že dogajajo oziroma so se dogajale in se seveda barvale v zeleno, kot neka oblika krožnega gospodarstva, pri čemer je šlo v resnici zgolj za eksternalizacijo stroškov odlaganja odpadkov na celotno družbo v obliki onesnaženega okolja in zdravja ljudi. Tako se je na primer delalo opeke iz odpadnega pepela, ki je vseboval visoke koncentracije strupenih snovi. Namesto izredno nevarnega in strupenega odpadka, smo tako dobili gradbeni material, s katerim so se zapolnjevale gradbene jame peskokopov, rudnikov in celo kraških jam. Znani sta vsaj dve lokaciji takšnega početja; v Moravčah in v Trbovljah, kjer so analize pokazale prekomerno onesnaževanje tal in vode. Gre še za eno sporno določbo, ki jo bo v prihodnji obravnavi z amandmajem treba popraviti. Zakon o varstvu okolja v resnici ni tako slab, kot smo se bali na podlagi prvi osnutkov, ki so šli v javno obravnavo. Ima kar nekaj pozitivnih rešitev, ki varstvo okolja izboljšujejo. Ima nekaj pomanjkljivosti, ki se jih da dopolniti, smo pa že v prvi obravnavi odkrili tudi nekaj, torej kot rečeno, spornih določb, ki pa se jih z amandmajih v prihodnih obravnavah ne da odpraviti. Ravno zaradi teh slednjih v Poslanski skupini Levica v prvi obravnavi, dokler ne vidimo, do kakšne mere bi se zakon dopolnil in popravil z amandmaji, novega predloga Zakona o varstvu okolja še ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev k predlogu zakona. Obveščam vas, da je aktualni vrstni red naslednjih petih poslank in poslancev prijavljenih k razpravi razviden na zaslonih v dvorani. Celotni vrsti red prijavljenih razpravljavcev pa je razviden na internetni spletni strani Državnega zbora v rubriki Poimenska lista razpravljavcev. Vrsti red prijavljenih razpravljavcev se med potekom razprave lahko spreminja. Besedo pa dajem najprej ministru za okolje in prostor.
Spoštovani predsednik, hvala lepa za besedo. Torej, preden gremo na razpravo poslank in poslancev, bi želel odgovoriti pravzaprav na nekaj dilem, izpostavljenih v stališčih poslanskih skupin, ker menim, da je to potrebno, tudi verjetno zaradi nadaljnje obravnave oziroma razprave. Seveda sem vesel, da večina poslanskih skupin vidi dobre strani tega predloga v rešitvah, ki smo jih res dolgo časa usklajevali. Namreč, na podlagi pripravljenega osnutka, ki je šel v javno obravnavo, smo potem izvedli vrsto usklajevanj tako z nevladnimi organizacijami, ki so si želele teh usklajevanj, kakor tudi predstavniki gospodarstva in drugimi. Eden resen očitek s strani poslanca je bil ta, da je bila priprava v nasprotju z Resolucijo o normativni dejavnosti oziroma da smo angažirali zunanje strokovnjake za pripravo tega zakona oziroma za pomoč. Ravno nasprotno! Prav Resolucija o normativni dejavnosti priporoča, da se zakonske predloge izoblikuje tudi s pravno pomočjo zunanjih ekspertov. Pri tem je sodelovalo veliko zunanjih ekspertov, kajti gre za relativno kompleksno problematiko, kjer se veže stroka, pravo tudi evropsko pravo in očitno ministrstvo kljub prizadevanju v preteklosti ni bilo kos tem nalogam, sicer ne bi imeli preko 20 opominov in predsodnih postopkov pred evropskimi organi. Prav zaradi tega, ker smo želeli narediti maksimalno dober predlog, smo angažirali širši krog tudi drugih strokovnjakov, ki so pri tem pomagali. Omenjeno je bilo s strani poslanke nepovezanih poslancev, da smo za to zapravili 300 tisoč evrov. Poglejte, 300 tisoč evrov je nekaj procentov samo denarja, ki smo ga lani namenili za čiščenje skladišč komunalnih podjetij, zaradi neprevzete komunalne embalaže, ker tisti, ki bi to morali narediti, to je Družba za ravnanje z odpadno embalažo, tega niso prevzeli. To se pravi, strošek, ki jih ima neurejena zakonodaja na okolju, je nekaj desetkrat ali pa nekaj stokrat višji od pravne pomoči pravnih ekspertov, ki so sodelovali pri pripravi tega zakona. Mislim, da okolje je in varstvo okolja in še posebej ta odpadkovni del seveda tako pomembna zadeva, da jo moramo celovito in strokovno rešiti in zato res, spoštovani, to opravičuje tudi denar, ki smo ga dali za pripravo kvalitetnega predloga. Še enkrat zanikam, da bi bilo to v nasprotju z resolucijo; to je v skladu z resolucijo, lahko tudi citiram, če bo potrebno v nadaljevanju konkretne določbe resolucije. Sedaj nekaj polemike je bilo o kritju posrednih stroškov. Namreč del nevladnega sektorja temu nasprotuje, medtem ko gospodarstvo to potrebuje, če želimo nekatere gospodarske subjekte v Sloveniji ohraniti in tudi v Evropi ohraniti. Namreč, to kritje posrednih stroškov je tesno povezano z ureditvijo in je tudi sugerirano, da se to kritje dela s strani Evropske komisije. Namreč, evropsko gospodarstvo, ki kupuje veliko električne energije in jo potrebuje za svojo proizvodnjo ‒ v Sloveniji so takšni proizvajalci, recimo, Talum Kidričevo ali pa Slovenska industrija jekla, slovenska papirna industrija pa tudi Impol, to se pravi predelovalna industrija na področju aluminija in še kdo ‒, pri svojem delu uporabljajo električno energijo. In to velike količine električne energije. Ta električna energija je delno podvržena tudi stroškom emisijskih kuponov, ker ta strošek je samo v Evropi. Emisijske kupone in električno energijo proizvajalci iz tretjih držav za proizvodnjo istih artiklov ne potrebujejo plačevati emisijskih kuponov, kar pomeni, da je evropsko gospodarstvo topogledno v manj konkurenčnem položaju kot gospodarstvo iz tretjih držav. In če želimo to evropsko gospodarstvo ohraniti v Evropi, to se pravi, da ne bo šlo v tretje države in tam prav tako onesnaževalo okolja, ker ne bo podvrženo tem stroškom CO2 kuponov, je Evropska komisija dopustila možnost, da se tej industriji za del stroškov to pokrije nazaj iz podnebnega sklada. Zaradi visoke rasti cene CO2 kuponov in zaradi tega, ker želimo ohraniti Talum v Kidričevem, Slovensko industrijo jekla v Ravnah, Jesenicah, Štorah in še kakšno papirnico v tej državi, smo dopustili možnost tudi kritja posrednih stroškov v Republiki Sloveniji, kot to počnejo številne evropske države. In vas, spoštovani poslanci, prosim, da razumete, da je ta ukrep zgolj ukrep, da bo evropska industrija konkurenčna industriji iz tretjih držav, ki za električno energijo ne plačuje CO2 kuponov. To je potrebno razumeti in prosim, da tu prisluhnemo tudi argumentom Gospodarske zbornice in tudi iz teh lokalnih okolij, od kjer prihaja ta največja industrija. Zlasti, recimo, občine Kidričevo, kjer seveda ne vem, kaj bodo počeli, če tam zapremo te tovarne. Mogoče intervencija na gospo Sluga, ki je govorila o sanaciji onesnaženih območij in je govorila o Celju in je govorila o potrebi oziroma celo se je sklicevala na enega poslanca, da je govoril, da bo to rešeno v Zakonu o varstvu okolja. In tudi je! V 7. poglavju 59. člen govori o teh rečeh in govori o načinu, kako se vsepovsod v Sloveniji v podobnih primerih rešujejo takšna območja. Tako da to, kar je bilo ob obravnavi zakona obljubljeno v tem parlamentu, je tudi izvedeno. Zdaj, če je ta 59. člen, ki pa se nanaša na številne druge člene, potrebno dopolniti, je to seveda možno. Mislim, da je dobro napisan in pravzaprav odgovarja na to, kar je ambicija, da se z ukrepi sanirajo degradirana območja vsepovsod po državi. Celje seveda ni prezrto, ker je dejansko neka okoljska rana, s strani aktualne vlade – gospa poslanka dobro ve –, ker izvajamo projekt sanacije vrtcev, pravzaprav smo na zaključku tega projekta. Prav tako je sanacija odlagališča Bukovžlak, ki je velika okoljska rana, da ne govorim o stari cinkarni, kjer pravzaprav občina Celje in ministrstvo sodelujeta pri sanaciji tega nekaj hektarjev velikega območja. Seveda modro je, da sanacija poteka hkrati tudi z nekim prihodnjim razvojem tega območja. Zato je pravilno, da je sanacija napeta na bodočo uporabo, in zato sodelujemo. Hočem vam povedati, da ti sanacijski ukrepi potekajo tako v Celju z znatnimi sredstvi države kakor tudi drugod po Sloveniji. Naj spomnim še, recimo, na Mežiško dolino in podobno. Tako res, še enkrat: ni na mestu očitek, da smo to spregledali, da nismo držali besede. Te določbe so v zakonu zajete. Še enkrat bi tudi podčrtal, poslanec LMŠ-ja je izpostavil, da smo razpustili pravno službo. Ni res. Mi smo pravzaprav reogranizirali ministrstvo na tak način, da so pravna podpora rešitvam posameznega direktorata znotraj direktorata in imamo seveda potem tudi v generalnem sekretariatu pravno službo. Prej smo imeli pa na nivoju kabineta ministra še eno pravno službo. In verjetno mi lahko pritrdite k temu, da ima minister kot vodja nekega resorja pravico, da organizira ta resor tako, da bo najbolj učinkovito delal oziroma kot misli, da je temu prav. In ne vem, zakaj bi bilo to problematično. Še enkrat pa zavračam navedbe poslanca iz LMŠ, da bi bila pri tem kršena Resolucija o normativni dejavnosti, ker prav ta resolucija priporoča udeležbo zunanjih ekspertov pri nastajanju oziroma oblikovanju zakonodaje. Tudi sem vam že nakazal v svojih javnih izjavah, da bomo podprli uvedbo kavcijskega sistema v tem zakonu. Namreč, zakon je že nekje od novembra v parlamentu. V skladu s poslovnikom so opozicijske poslanske skupine zahtevale to splošno obravnavo, kar se dogaja danes. Vmes, to se pravi v tem času, nam je Pravno-informacijski center nevladnih organizacij tudi predstavil rešitev – to se pravi, po že vložitvi in obravnavi tega zakona na Vladi in po vložitvi v Državni zbor – ta kavcijski sistem. Zelo sem vesel, da ga je podprla tudi Gospodarska zbornica na tem delu, ki govori o proizvajalcih pijač, ki tudi podpirajo uvedbo tega kavcijskega, ker bodo pomembno sodelovali pri tem. Moramo opraviti še nekaj razgovorov tudi s trgovci oziroma s Trgovinsko zbornico, da bomo pravzaprav to uskladili. Vendar vam obljubljam, da bo Vlada podprla kavcijski sistem – to so ti amandmaji, ki jih je pripravil Pravno-informacijski center in verjetno bodo vloženi – tudi podprla. Menim, da je to dobrodošlo, še posebej za izpolnjevanje okoljskih ciljev na tem področju in iz tega naslova menim, da je to še ena pomembna izboljšava. To, kar se je s strani predstavnice oziroma Levice govorilo o prenehanju statusa odpadka, je zelo pomembna rešitev, ko v slovenski pravni red vnašamo možnosti prenehanja statusa odpadka od primera do primera. Namreč pod določenimi pogoji in kriteriji lahko preneha ta status. Jaz nimam nobenih težav, da se o tem obvešča tudi še kakšno komisijo, če je o tem potrebno, vendar mora ta [[…]]Mislim, modro je, da ti principi krožnega gospodarstva dajejo možnost, da se čim manj odpadkov dejansko znajde kot odpadki na raznih deponijah, kajti vsaka deponija je tudi rana v okolju. Veliko bolje je, da v skladu s sodobnimi tehnologijami predelujemo odpadke v proizvode in jih koristno uporabimo. Ta zakon temu sledi in verjamem, da bo poglobljena razprava na to temo tudi prepričala skeptike, da bodo tudi te rešitve podprli. Še nekaj glede kritja posrednih stroškov. Naj povem, da pogoji, ker je uredba o tem kritju posrednih stroškov tudi že v javni obravnavi, pogoj za kritje posrednih stroškov, da bo podjetje dobilo to subvencijo kritja posrednih stroškov, je, da vsaj polovico tega denarja vrne v zeleni prehod oziroma v razogljičenje. Skratka, ni ta denar kar tako kar neka subvencija, ampak je namenski in to je pomembno, da ta denar, ki ga podjetje dobi za to, da je konkurenčno proti proizvajalcem tretjih držav, namenimo tudi za zeleni prehod oziroma razogljičenje. Toliko zaenkrat. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Boris Doblekar.
Hvala za besedo. Spoštovani predsednik, spoštovani minister mag. Andrej Vizjak s sodelavko, spoštovane poslanke, poslanci! Ne bom se dotikal tem, o katerih je ravnokar pred menoj govoril sam minister, ki se je odzval na stališča poslanskih skupin, ki moram reči, so kar pozitivna, torej nekako kaže, da bo ta zakon o varstvu okolja šel v nadaljnjo proceduro in da bo konec koncev tudi sprejet. Ta zakon smo res potrebovali in moram reči, da je zelo sodoben, zelo nekako sledi Evropi in sledi temu, da bomo imeli še bolj čisto, še bolj zeleno okolje in pa čisto tudi naravo. Nekaj stvari v zakonu je takšnih, ki jih je bilo potrebno prilagoditi direktivam Evropske unije, sicer pa je zakon predvsem sodoben, če lahko temu tako rečem. Zelo je potrebno pozdraviti, zelo pozdravljam to določitev temeljnih pravil ravnanja z odpadki, razširjeno proizvajalčevo odgovornost, skupno finančno odgovornost, informacijski sistem ministrstva za izvajanja nadzora nad sistemom in tako naprej. Zelo pozdravljam seveda tudi mnoga določila v zvezi z upravnimi postopki in debirokratizacijo, to je zelo zelo pomembno. Ta proizvajalčeva odgovornost se mi zdi nujno potrebna, dolgo smo na to čakali, in tukaj bodo res ene takšne, velike spremembe, ko se bo vedelo, kdo pije in kdo plača. In seveda bo moralo poskrbeti za cikel embalaže od začetka do konca in to je tisto najbolj pomembno. Ponovno uporabljeni materiali ali pa krožno gospodarstvo se mi zdi tudi zadeva, o kateri smo tukaj v parlamentu na različnih sejah, na različnih nivojih veliko govorili in končno bomo te stvari imeli tudi zakonsko urejene, tako da bo čim manj odpadkov na deponijah, da jih bo šlo čim manj v sežig in tako naprej. Kar se tiče prenove okoljevarstvenih dovoljenj, je tudi zelo dobrodošlo, da bo en postopek. Potem odstranitev odlagališča odpadkov, tudi to je zelo podrobno opisano v zakonu, predvsem tudi kar se tiče inšpekcijskega nadzora. Rad bi se tukaj dotaknil še Eko sklada, o Eko skladu je sicer že minister o tem precej povedal, slišali smo tudi v stališčih. Mogoče bi pri Eko skladu dodal samo to, da bi morda ‒ sicer je to notranja zadeva Eko sklada ‒, ampak se mi zdi, da so nekatere sankcije, mogoče za takšne manjše prekrške, ki se lahko zgodijo komukoli, ki je seveda ta sredstva koristil, da potem ne more leta ali celo desetletja več pridobiti sredstev iz naslova Eko sklada. Tukaj mislim da bi bilo potrebno še nekaj narediti, ker so te kazni oziroma sankcije zelo nesorazmerne in se tukaj dela marsikje tudi kakšna zelo velika škoda. Ker če se zaradi kakšne manjše zadeve, ki se potem seveda tudi takoj popravi, te kazni kar vlečejo in vlečejo. Mnogi investitorji, ki seveda vložijo tudi veliko svojega denarja, potem teh sredstev s strani Eko sklada nekako ne morejo pridobiti. Tukaj bi mogoče samo še pozdravil tudi to, da bo naknadno uvrščen v zakon kavcijski sistem. Vemo, da je teh pločevink pa plastenk povsod dovolj in o tem že stalno govorim o tem, tudi v državnem zboru sem sam velikokrat govoril o teh primerih. Če pogledamo, kako izgleda ob cestah s temi pločevinkami in plastenkami, je res prava katastrofa in mislim, da bo potem tudi na tem področju mnogo bolje. Mogoče bi samo še dal pobudo, da se precej več da tudi podpore inovativnim programom za predelavo odpadkov različnim podjetnikom, podjetjem, ki imajo namen predelovati odpadke, bodisi plastiko, bodisi gumo in tako naprej, iz katerega se da delati različne proizvode, tudi takšne, ki se lahko kasneje ponovno reciklirajo. Tukaj mislim, da je potrebno nameniti nekaj več spodbud. Ker sem slišal kar nekaj primerov, ko so se nekateri že želeli malo bolj resno lotiti te stvari, pa ni bilo neke volje. Predvsem v prejšnjih časih, kako je sedaj v tem trenutku, ne vem, ampak mislim, da temu moramo posvetiti več pozornosti in država mora biti tukaj bolj naklonjena tej zadevi. Zelo sem tudi vesel, da bodo te družbe za ravnanje z odpadki, ki so delale zelo po domače. Velikokrat smo lahko gledali – ali pa še gledamo ‒ polna skladišča odpadkov različnih komunalnih podjetij, ko se te družbe za ravnanje z odpadki ne zganejo. Ti kupi odpadkov potem stojijo po komunalah, kljub temu da je država tukaj že znatno pomagala. Tukaj je bilo ogromno nekega izigravanja, ogromno nekih požarov nepojasnjeni; skratka, veliko nereda in tudi služenja veliko denarja. Torej se je tudi z denarjem delalo zelo po domače in tudi je zanimivo, kam je ta denar s tega naslovov potem tudi izginjal. Zelo sem vesel, da se bo tukaj dejansko naredil red in da bo ustanovljena ena družba za ravnanje z odpadki, ki bo tudi delovala neprofitno. To se mi zdi zelo velik napredek in je prav, da je tako in da se na tem področju naredi red. Mogoče bi tukaj samo še dodal, da se je zadnje čase pojavilo ogromno zdravstvenih odpadkov predvsem zaradi tega testiranja in cepljenja. Tega je na tone, maske vsepovsod leži zunaj po tleh in tudi je treba te odpadke pravilno sortirati tudi pravilno odložiti. Vidimo, da se to meče po vseh smetnjakih, to je vse pomešano in tukaj je res en velik nered. Mislim, da bo treba tukaj še marsikaj narediti, da se bodo stvari uredile. Sicer pa upam in vsi pričakujemo v največjem pričakovanju, da bo enkrat konec epidemije in da tudi teh odpadkov ne bo več. Malce se mi je zdela nekorektna razprava tudi s strani poslanke, ki je omenjala Celjsko kotlino, glede na to, da se ta vlada trudi in poskuša pomagati po najboljših močeh, seveda tudi v skladu s finančnimi možnostmi, in da se Celjska kotlina torej sanira ‒ določeni deli, kar se tiče vrtcev, Bukovžlaka, cinkarne, tudi to, kar je minister omenil ‒ in se mi je zdela ta razprava oziroma stališče malce nekorektno. Tudi glede na to, da prejšnje vlade niso na tem področju praktično storile nič. Sedaj govoriti, zakaj pa sedaj ni, točno danes, je pa malo smešno. Res, da je predvolilni čas, to tudi razumem, ampak se mi zdi zelo nekorektno. Ob tej priložnosti bi se mogoče še ministru zahvalil tudi za to, ker se sanira odlagališče Rakovnik, kar je res pohvale vredno. Vesel sem tudi, da se od prejšnjega tedna, od zadnjega obiska inšpektorice in tudi predstavnice Ministrstva za okolje, da se stvari dejansko hitreje odvijajo in se bodo hitreje odvile in se bo to odlagališče tudi sanirano tako, kot je potrebno. Takšnih odlagališč, onesnaženih območij po Sloveniji je veliko in tudi vemo, kako se je včasih delalo z okoljem pa naravo pa z odpadki ‒ kot svinja z mehom. Kar naenkrat prevaliti na to vlado, da pa morajo sanirati vse čez noč, je malce težko pa tudi malo neodgovorno rečeno. To je treba pač povedati in verjamem, da se bodo vse te stvari, ki so se zastavile, tudi naprej nadaljevale, tako kot je zastavljeno, in se bo marsikatero območje tudi sanirano, tako kot je potrebno. Je pa treba povedati, da to tudi zelo košta, je zelo drago. Ampak včasih se res ni nič gledalo, kaj se dela in ravno danes slišimo mogoče ravno tudi od takih strank, ki so bile že prej na oblasti, še v prejšnjem sistemu, sedaj pa kažejo s prstom na tisto, kar so same povzročile, ko se ni noben sekiral, pa kažejo: »Aha, to imate, to imate,« v bistvu ste pa ali pa so sami povzročili. Zato bi bilo tudi iluzorno od takih pričakovati, da bodo na tem področju kaj narediti, zato tudi ni bilo nič narejenega na tem področju do zdaj. Skoraj nič, zdaj se pa stvari premikajo in sem zelo vesel, da gredo stvari v pravo smer in da se tudi za to nameni prepotreben denar. Tako bom te stvari z velikim veseljem podprl. Verjamem, da bo vloženih še nekaj amandmajev, dobro sem pregledal tudi mnenja Skupnosti občin Slovenije in ostalih občin, nekatera se mi zdijo zel na mestu, predvsem tista o izdajanju dovoljenj za začasna ali občasno čezmerno obremenitev okolja s hrupom s strani občin. Bilo je kar nekaj takih zanimivih pripomb, ko se eni in isti pritožujejo na hrup, če se organizira kakšna zadeva v kakšnem večjem kraju ali v mestu, na koncu koncev je pa še vedno vse izvedljivo, ampak postopki se zavlačujejo in so tukaj zelo velike težave zaradi tega. Tako mislim, da bi bilo dobro še kaj narediti, kakšen premik na tem. Veseli me tudi, da tudi gospodarstvo podpira zakon, kar je zelo pomembno, industrija in pa tudi nevladne organizacije. Tukaj je treba tudi ministru izreči vso pohvalo, mislim, da je prav, da poslanci včasih tudi kakšne pohvale izrečemo, da ne bomo samo kritizirali. Po eni strani sem pa tudi zelo vesel, da takrat pri različnih zavajanjih, ki so se dogajala okoli referenduma in tako naprej, in potem, da se je že slutilo, ko je minister začel pripravljati ta zakon o varstvu okolja, različni pritiski. Tudi s strani tistih, ki so se in se v prihodnje več ne bodo napajali iz tega naslova smeti, da niso vrgli ministra in da je zadevo, kar se tiče Zakona o varstvu okolja, pripravil do te faze, da ga zdaj tudi obravnavamo. Zato tudi vsa pohvala in tudi moja podpora v nadaljevanju. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima Rudi Medved. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Gospod minister, kolegice in kolegi! Najprej prisrčna hvala kolegu Doblekarju, da nas je spomnil ponovno, da prejšnje vlade niso storile nič in da se je čas na novo začel šteti 13. 3. 2020 in da od takrat naprej leto 1 in v letu 2, torej lani, je pa ravno minister za okolje in prostor uspel mobilizirati celotno slovensko javnost in ljudi spraviti na referendum, ker je hotel narediti pa preveč. Toliko samo o tem. Torej zdaj po vašem štetju je leto 3 in na mizi imamo Zakon o varstvu okolja-2, ki ga je minister posrečeno imenoval okoljska ustava. To je res okoljska ustava in če pri nas radi rečemo, da se v ustavo posega s tresočo roko, imam občutek, da je tokrat, morda tudi zaradi grenke izkušnje z Zakonom o vodi, ministrstvo na to področje vendarle posegalo s tresočo roko. Čeprav odločno, ampak z določenim spoštovanjem ne samo do okolja, do vseh državljanov in državljank, do stroke, do nenazadnje tudi nevladnih okoljevarstvenih organizacij. Ker to, spoštovane in spoštovani, je pa res eden redkih, ne bom rekel ravno edini, je pa eden zelo redkih zakonov, ki ga je ta vlada uspela spraviti skozi procedure od javnih obravnav, predvsem pa v sozvočju z vsemi, tako s področja nevladnih organizacij na področju okolja pa tudi s stroko, da pravzaprav res ne prihajajo iz javnosti odzivi, kako se je to pisalo v nekih kabinetih daleč od oči javnosti. No, saj se ni pisalo v kabinetih, ker se je pisalo pri zunanjem izvajalcu. Verjamem, da samo po sebi niti ne more biti tako sporno, ne verjamem pa tega, kar je ob pisanju tega zakona govoril Senko Pličanič. Lahko sem prebral, kako on cele vikende, on in njegova ekipa, garajo na tem zakonu in se žrtvujejo za nas in da namesto ljudi na Ministrstvu za okolje in prostor piše ta zakon. To pa je, mislim, zelo podcenjujoče. Sicer ne vem natančno, koliko je ljudi zaposlenih na Ministrstvu za okolje in prostor. Mislim, da v ožjem smislu ministrstva okrog 250, v širšem, če upoštevamo še nekatere druge službe, pa okrog 500; ampak govorim tako malo po spominu. In da bi vsi ti ljudje ne znali narediti nič s takim zakonom, je seveda predvsem do njih podcenjujoče. In ne verjamem, pa tudi imel sem opravka z ljudmi z Ministrstva za okolje in prostor tudi v prejšnjem življenju, predvsem kot direktor občinske uprave, smo imeli seveda z njimi veliko opravka in niso tako preklemano nestrokovni, kot to govori Senko Pličanič, da državni uradniki niso kos problemom in da je osebno priča njihovi nepodkovanosti. Toliko torej o tem. V LMŠ smo bili pobudniki, da se opravi splošna razprava o tem zakonu. Več nagibov nas je peljalo k temu. Eden zanesljivo je odpravljanje težav z odpadno embalažo. Te težave seveda še zdaleč niso rešene. V današnjih razpravah sem večkrat slišal govoriti v pretekliku. Seveda ne moremo govoriti v pretekliku, ker na teh komunalnih deponijah se še vedno kopičijo gore te odpadne embalaže, na nekaterih več na nekaterih manj. Pozanimal sem se, kako je to pri nas, na primer v naši občini v Zagorju, pa izvem, da so pravzaprav nekako uspeli s težkimi mukami sproti reševati ta problem. V nekih težavnih dogovarjanjih z družbami za ravnanje z odpadno embalažo in z velikim pritiskom z inšpekcijskimi odločbami da nekako problem rešujejo. Niso vsi v Sloveniji te sreče, zato imamo tam nekje okrog 9 ali 10 tisoč ton te nakopičene odpadne embalaže neprevzete. Seveda po eni strani se lahko vali krivda na družbe za ravnanje z odpadno embalažo, po drugi strani pa seveda saj nimamo sistemsko do konca urejenega financiranja. Računsko sodišče je pri reviziji ocenilo, da za več kot polovico vse embalaže na trgu embalažnina sploh ni plačana. Torej, krivda ni samo na teh družbah, čeprav tudi, ampak pač sistemsko tega problema nismo uspeli rešiti. Ali ga rešujemo dokončno s tem predlaganim zakonom, v tem trenutku ne vem, zato se nam je tudi zdelo vredno, da o teh stvareh širše spregovorimo. Glejte, embalaža ni ne leva, ne desna, leži pa levo in desno, to pa je res. Leži pa levo in desno, vsepovsod. Torej, da skupaj nekako poskusimo najti pravo rešitev, da se temu problemu dokončno izognemo. Nenazadnje imamo vsi skupaj pravico do tega in naša dolžnost pa je, da ljudem to pravico tudi omogočimo izvrševati. V LMŠ sicer nimamo večjih težav s predlogom, da to urejanje odpadne embalaže vodi oziroma to počne neprofitna družba, čeprav je res, da so tudi razlogi proti in da smo jih tudi s strani gospodarstva lahko slišali. Zato bo ravno skozi to razpravo in potem naprej, z možnostjo amandmajev k predlaganemu zakonu morda to rešitev še izboljšati. Vsekakor pa je prav, da se zakon tega loteva. Moramo se ga vsi skupaj lotiti, tako kot pravim, embalaža ni leva, ne desna in okolje je pa tudi samo eno. Tisto, zaradi česar smo še v LMŠ predlagali to splošno razpravo in seveda, kot se zdaj kaže, se oblikuje skorajda konsenz okrog uvedbe kavcijskega sistema, kar je, sem prepričan, za okolje izredno dobra novica. Ne bom rekel, da s tem zelo zamujamo, je pa res, da trenutno mislim, da je 12 držav v Evropi –, pred nekaj dnevi ali pa ravno včeraj se je tej skupini držav priključila še Latvija – ta sistem uvedlo in ga v praksi uveljavljajo, je v bistvu edini, ki že dosega cilje Evropske unije. Do 2030 namreč moramo ločeno zbrati 90 odstotkov plastenk in to je pot, da do tega cilja pridemo, ne samo zaradi tega, ker nam to narekuje Evropska unija, zaradi nas samih. Kavcijski sistem kot tak sicer ni kakšna huda novost. Jaz se spomnim še kot otrok, da sem šel po kislo vodo v trgovino, pa smo seveda vselej nesli steklenice s sabo. In na nek način kavcijski sistem za vračilo steklene embalaže pri nas še imamo, že imamo, je pa po drugi strani tudi res, da je večina zdaj teh steklenic kar naenkrat potem postala za enkratno uporabo, čeprav so cele in se verjetno dajo normalno, ponovno, uporabiti. Sem slišal od več poslanskih skupin, da pripravljajo amandmaje k temu zakonu. Moram reči, da smo lansko poletje v LMŠ z okoljevarstveno organizacijo Eko krog stopili skupaj in v Eko krogu so imeli tudi bolj ali manj pripravljene amandmaje in razdelan sistem, na kakršnega bi v Sloveniji lahko uvedli kavcijski sistem. Tako smo ga v dogovoru z njimi, v LMŠ, bolj ali manj posvojili. Verjetno ni nič narobe, če bo teh idej več. Lažje se bomo odločili, katera je boljša oziroma mislim, da se bomo tudi okrog teh amandmajev, vsaj kar zadeva stranke v koaliciji KUL, lahko poenotili. Odločili smo se, da te amandmaje pripravimo v času, ko sicer še nismo imeli nekih teh signalov z Ministrstva za okolje, da je tudi samo ministrstvo temu naklonjeno. Ne glede na to jih bomo tudi vložili, pa primerjali in morda iz vsega skupaj naredili še boljšo rešitev. Seveda veseli tudi podatek, ne le, da smo tukaj v parlamentu precej naklonjeni uvedbi kavcijskega sistema, ampak da prihajajo dobri signali tudi od zunaj, iz gospodarstva, predstavniki industrije pijač želijo pri tem načrtovanju in implementaciji tega sistema tudi aktivno sodelovati, kar je zanesljivo zelo dobra novica. nekje. Par dni nazaj sem zasledil nek zapis ene od gospodarskih družb, da bi veljalo s kavcijskim sistemom še malo počakati kakšni dve leti, pa da vidimo, kako bo v praksi funkcioniral Zakon o varstvu okolja, pa da se šele potem tega lotimo. Tako ali tako je menda v Sloveniji večina te odpadne plastične embalaže, ki bi sodila pod ta kavcijski sistem, že pobrane in veliko tudi reciklirane, saj nismo tako slabi pri tem. Ampak je pa dejstvo, da je seveda, če samo pogledate, je v naravi teh plastičnih steklenic in pločevink še vedno neverjetno veliko. Ali bo tistih nekaj centov kavcije pomenilo, da bomo tega več uspeli zbrati in ponovno uporabiti? Ne vem, to je seveda tudi v glavah ljudi. Preprosto ne morem verjeti, da na neki tako kratki državni cesti, kot je od Zagorja do Trojan, na tistih sedmih ali osmih kilometrih, da je lahko ob tej cesti toliko teh odvrženih plastenk. To je preprosto neverjetno, da ljudje to še vedno očitno mečejo skozi okna. Očitno. In to ni od danes! Mislim, da sem v preteklosti velikokrat, še kot direktor občinske uprave, klicaril to firmo, ki čisti to območje ob cestah, da so to pobirali. Seveda se tega kar tako preprosto ne da odpraviti. Ali bo to vsaj deloma omilila uvedba kavcijskega sistema za embalažo pijač? Verjamem, da bo. Verjamem, da bo, da se bo s tem sčasoma spremenila tudi miselnost ljudi. Torej ne gre za neko nagrajevanje, če vrneš to embalažo nazaj na zbirno mesto in dobiš tistih nekaj centov, ampak gre predvsem za odgovornost; za odgovornost, ki se jo moramo očitno še navzeti. Ampak verjamemo, da ta kavcijski sistem, ki po Evropi, tam, kjer so ga že uvedli, daje odlične rezultate; da je seveda skrajni čas, da se tega lotimo tudi v Sloveniji, kjer pregovorno sicer pravimo, da smo odgovorni do okolja, da kako radi imamo lepo in čisto okolje, ampak ravno na tem področju pa tega ne kažemo v najlepši luči. Tokrat ne bom o posameznih členih Zakona o varstvu okolja, čeprav imamo tudi v LMŠ določene pripombe na posamezne rešitve. Gre za splošno razpravo, gre za nek splošen vtis o nekem predlogu zakona. Ta, ki je pred nami, z manjšimi ali pa večjimi pomanjkljivostmi vendarle prinaša, upajmo vsi skupaj, tudi nekaj več reda na področje upravljanja z odpadno embalažo. Oplemenititi pa želimo zakon z uvedbo kavcijskega sistema. Skoraj sem prepričan, da nam bo glede na odzive posameznih poslanskih skupin to tudi uspelo.
Hvala lepa. Besedo ima Soniboj Knežak. Izvolite.
Hvala, predsedujoči. Sicer ne vem, ali naj sploh postavim vprašanje, vprašanja na debato, ki sva jo z ministrom že imela. Pa bom postavil vseeno, pa če mi bo kasneje lahko odgovoril, ali pa če mi bo lahko sodelavka, ki je danes z njim prisotna, odgovorila. Midva sva z ministrom Vizjakom in tudi z ministrom Vrtovcem ‒ že malce tečen sem, dve, tri leta že opozarjam na monitoring površin, in sicer za območje Zasavja oziroma če sem še bolj konkreten za območje, kjer bodo ostale posledice rudarjenja; se pravi, zapiranje RTH. Malce pingponga, ki se igra na to temo. Minister Vizjak, tu pred seboj imam odgovor izpred leta in pol, da ko bo dal pobudo, da so ta zapiralna dela končana, da jim bo takrat usahnila ta pravica do rudarjenja, da bodo takrat poskrbeli tudi za ustrezen monitoring. Predvsem gre tu za geotehnično opazovanje izcednih voda, podtalnice in tudi površin. Sedaj me popravite oziroma moram reči, da kolikor sem se spomnil, na področju, kjer sem iskal, nisem našel nič posebnega na temo monitoringa. Pa ni samo to vprašanje površin na območju Zasavja oziroma RTH, ki je že prenehal z delovanjem. Sicer je formalno še podaljšan in tudi tisto podaljšano leto in pol, ko bo moral za to še skrbeti RTH, pa vendar imamo tudi druga območja, kjer so bili rudniki in imajo tudi težave, pa ni zakonsko urejen še ta monitoring. Nekako sem pričakoval, da bo to urejeno s tem zakonom, tako da bi rad malo komentarja oziroma odgovor s strani ministra. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Primož Siter. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Dober dan kolegice in kolegi! Bom svojemu predhodniku kolegu Soniboju Knežaku v imenu ministra kar jaz odgovoril. Postavil sem mu podobno vprašanje, pa je rekel: »Ne bomo pokopavli trupla, ki je še toplo.« Najprej kot opozicijski poslanec sem seveda navdušen, da Vlada odpira tak zakon oziroma – kakor je rekel minister ‒ okoljsko ustavo in da poskuša na neki sistemski ali neki krovni ravni odpirati teme, ki so potrebne in tukaj izrečem neko naklonjenost tej ideji, da se to dela. Kot je kolegica Sukič že uvodoma v predstavitvi stališča poslanske skupine predala, je pa tukaj nekaj stvari, pri katerih se meni postavlja vprašanje: okej, če Vlada odpira to pomembo stvar na tako široki sistemski, če hočete, vsebinski ravni, zakaj potem res ključne stvari, ki jih je pa treba nasloviti, ki pa rabijo tukaj in sedaj intervencijo, ostajajo zaprte? Torej, recimo, problem sežigalnic in sosežigalnic oziroma izenačitve dovoljene ravni izpustov. To je problem, na katerega v Levici opozarjamo vseskozi in vseskozi in vseskozi: imamo eno sežigalnico v Celju, ki ima dovoljenje za neko raven izpustov, imamo sosežigalnico v Anhovem, ki operira s popolnoma drugačno, višjo ravnjo dovoljenih izpustov, počneta pa v bistvu isto stvar. V Anhovem pa vemo, kakšen okoljski vtis to pušča za seboj: v boleznih, na pitni vodi, na turizmu, v gospodarstvu, v zdravju ljudi, zdravju okolja in tako naprej. To je stvar, ki bi jo takšen krovni zakon oziroma poseg v tak zakon moral podpreti. To je eno ključnih okoljskih vprašanj – sežig nevarnih odpadkov. Treba ga je nasloviti in zato tudi v zvezi s tem napovedujem, da bomo v Levici v prihodnje v obravnavi, ki jo pozdravljam, vložili ustrezne amandmaje, da to zakonsko praznino na tej strani zapolnimo. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima Aleksander Reberšek. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik, za besedo! Pozdravljam današnjo razpravo o Zakonu o varstvu okolja, da si izmenjamo poglede, dejstva in predloge, saj vsi skupaj živimo na tako lepem koščku in seveda moramo zanj skrbeti. Moramo si prizadevati za kvaliteto bivanja, moramo si prizadevati za ohranjanje narave in tudi okolja. Zakon o varstvu okolja bo med drugim celovito uredil to področje ravnanja z odpadki in poenostavil upravne postopke na področju, povezanim z odpadki. Eden najpomembnejših ukrepov je novi sistem proizvajalčeve razširjene odgovornosti. Bistvo predlagane ureditve je zagotoviti, da bodo proizvajalci nosili vse stroške, povezane z odpadki iz svojih proizvodov, in da bodo ti stroški čim nižji. Zakon o varstvu okolja omogoča tudi združevanje postopkov izdaje okoljevarstvenih dovoljen s postopkom izdaje okoljevarstvenega soglasja, s čimer bo tudi omogočeno hitrejše odločanje o vseh teh postopkih. Zakon naslavlja še številna druga pomembna vprašanja s področja okolja. Meni zelo pomembna je obljuba ministra Vizjaka, da bo v Zakon o varstvu okolja vključil tudi kavcijski sistem za več reciklirane povratne embalaže in pijače. Na Vlado Republike Slovenije sem že 20. oktobra prejšnjega leta naslovil poslansko pobudo oziroma poslansko vprašanje v zvezi z vzpostavitvijo kavcijskega sistema. Bil sem eden prvih poslancev, ki ves čas zagovarjam vzpostavitev kavcijskega sistema za zbiranje odpadne embalaže. V daleč najboljšem volilnem programu Nove Slovenije je uvrščena tudi uvedba kavcijskega sistema. Uvedba kavcijskega sistema je zelo pomembna v Sloveniji, saj v Sloveniji letno več kot 137 milijonov plastenk konča v naravi, v sežigalnicah, na odlagališčih, kar pomeni, da 137 milijonov plastenk ne gre v reciklažo. Plastenke 5 so namreč narejene ravno iz materiala, ki ga je zelo preprosto reciklirati, pri tem pa ne izgubi svoje vrednosti, če je material čist in nima dodanih drugih vrst plastike. Sistem v osnovi v bistvu deluje tako, da ob nakupu potrošniki v trgovini plačajo kavcijo za embalažo, v tujini je to 10 centov, in jo nato dobijo povrnjeno, ko embalažo vrnejo nazaj. Uvajanje kavcijskega sistema je seveda spodbudila Evropska direktiva o plastičnih izdelkih za enkratno uporabo in je bila sprejeta leta 2019, opredelila pa je tudi cilje zbiranja in recikliranja plastenk, po katerih bomo morali do konca leta 2029 zbrati 90 odstotkov embalaže, vsebovati pa bomo morala vsaj 30 odstotkov reciklata. Po izkušnjah iz drugih držav se kaže, da je finančna motivacija v obliki kavcije zelo učinkovita, spodbuda za ločeno zbiranje. Recimo, samo v Litvi je en tak primer, kjer so leta 2015 zbrali 33 procentov odpadne embalaže, v samo dveh letih od vzpostavitve kavcijskega sistema pa so zbrali že 92 odstotkov odpadne embalaže. In verjamem, da bomo na tem področju Slovenci še boljši. Kavcijski sistem namreč prinaša več recikliranja, prinaša manj stroškov, konec koncev prinaša tudi več delovnih mest, predvsem pa kavcijski sistem prinaša manj smetenja. Ne pozabimo, Zemlje nismo podedovali od naših predhodnikov, ampak smo si jo izposodili od naših zanamcev. Zato jo moramo čuvati, z njo delati, ravnati odgovorno. In ravno to prinaša današnji zakon o varstvu okolja in zato ga bom z veseljem podprl. Poslanka Sukič je sicer razlagala, da ni kavcijskega sistema. Normalno, ta zakon je bil vložen v proceduro meseca novembra, dogovor o tem pa je bil sprejet januarja in na matičnem delovnem telesu bomo ta amandma vključili februarja in potem potrdili še v tretjem branju. Tako brez skrbi. Tisto, kar smo obljubili v tej koaliciji, tisto, kar je minister obljubil, vem, da bomo tudi to izpeljali, izpeljali bomo kavcijski sistem. Že zdavnaj bi ga morali, ne vem, zakaj ga niste. Ravno danes ste najbolj pametni tisti, ki ste ves čas imeli škarje in platno v rokah. Ampak tako kot na vseh področjih, ta vlada odgovarja na številna vprašanja, tudi na vprašanja varstva okolja in ta vlada bo seveda tudi vpeljala kavcijski sistem. To pozdravljam in predlog tega zakona absolutno podpiram. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo ima mag. Andrej Vizjak. Izvolite.
Hvala lepa. Dolžan sem ena dva odgovora poslancu. Prvič, odgovor glede rudnika RTH in monitoringa. Stališče Ministrstva za okolje in prostor je, da vsi poslovni subjekti, ki so neke vrste onesnaževalci in so še aktivni, in RTH je, seveda sami poskrbijo za ta monitoring. Ministrstvo za okolje je dolžno izvajati monitoring stanja okolja, za konkretne onesnaževalce pa seveda ti onesnaževalci. Zato je tukaj eno še vedno neusklajeno stališče med nami in Ministrstvom za infrastrukturo glede tega vprašanja. To se neposredno ne nanaša na ta zakon, ampak je seveda relevantno ob obravnavi problematike varstva okolja. Tako bom na podlagi te vaše intervencije še enkrat skušal tu najti nek napredek glede tega, ker smo tudi nenazadnje dodatna sredstva z zakonom zagotovili. In prav bi bilo, da se to tudi izvede. Mislim, da se mora izvesti. Potem je pa še poslanec Siter spraševal glede sosežigalnic, sežigalnic. Zdaj Zakon o varstvu okolja zgolj v 18. členu določa, da se morajo spoštovati mejne vrednosti, ki jih pa določajo podzakonski akti. Tako neposredno ta stvari ni vezana na izenačitev ali kakršnokoli poseg v te mejne vrednosti. Kot veste, je bila ustanovljena komisija na podlagi tudi odločitev Državnega zbora, ki mora zavzeti stališče oziroma katere cilj je, da zavzame stališče glede izenačitve mejnih vrednost sosežigalnic in sežigalnic. Ta komisija je bila razdeljena na dva dela; eno je tehnični del, tehnično-tehnološki del, kjer smo na nek način mi kot MOP prevzeli to organizacijo. In ta podkomisija je že oblikovala poročilo v prvi polovici lanskega leta. Medtem ko druga podkomisija, ki je bolj s tega zdravstvenega vidika, žal še ni končala delo. Za to podkomisijo je bolj pristojno Ministrstvo za zdravje, ker bolj zajema te zdravstvene eksperte. In posledično bo takoj, ko bo tudi ta podkomisija končala svoje delo, bodo potem skupaj zaključki. Bi pa poudaril eno stvar. Premalo se poudarja, da pri sežigalnicah in sosežigalnicah gre za dve različni tehnologiji, tudi povsem različni, tudi pri različnih temperaturah se obratuje. Pri sosežigalnicah so bistveno višje temperature, ker je osnovni namen tam proizvodnja pač nekega artikla, konkretno v Salonitu Anhovo cementa in podobno, medtem ko je pri sežigalnicah končni produkt termična obdelava pač tiste surovine in proizvodnja električne energije in toplote. In to poteka pri bistveno nižjih temperaturah, zato so pri določenih mejnih vrednostih za sosežigalnice zaradi tehnologije nekatere mejne vrednosti nekoliko višje, to so za te tako imenovane TOC, NOx, medtem ko so za težke kovine in ostala onesnaževala mejne vrednosti strožje za sosežigalnice kot za sežigalnice. Tudi razumljivo je, ker poteka proces pri višjih temperaturah in se te mejne vrednosti lažje doseže. Vse te mejne vrednosti pa niso pogruntavščina uradništva, ampak poglobljenih diskusij evropske stroke, ki prihajajo preko tako imenovanih BAT tehnologij – best available technology ‒ v priporočila oziroma smernice in posledično v podzakonske akte raznih držav. Tako ta stvar pravzaprav ni kar tako, da se ena politika odloči, da neke vrednosti izenači, ampak mora imeti vsaka stvar zadaj resne ekspertne podlage. In izenačitev, če bi dobesedno tako brali, mejnih vrednosti bi pomenilo, da se za številne mejne vrednosti pri sosežigalnicah stanje poslabša. Tudi za težke kovine, na primer, ker so zdaj strožji standardi. Tako bi jaz le počakal, da strokovnjaki, ker to je strokovna diskusija zdaj. Mislim, da ne sme biti politična diskusija, ali bodo mejne vrednosti za sosežigalnice in sežigalnice enake, ampak to je predvsem strokovna in to multidisciplinarna, tako ko govorimo o tehnoloških vprašanjih, kot ko govorimo o zdravstvenih vidikih. Še to bi samo povedal, Salonit Anhovo je večkrat izpostavljen zaradi pač tega bremena zgodovine. Kot veste, je bilo tam proizvodnja azbesta, ki je že davno prepovedana, posledice azbesta in teh proizvodnih procesov na zdravju ljudi pa so še danes prisotna in mogoče celo v določenih primerih ne bodo izzvenela kar tako. Veliko vprašanje je pa, ali ima to zdravstveno stanje ljudi, ki je posledica izpostavljenosti azbestu iz preteklosti, kakršnokoli povezavo z današnjo tehnologijo proizvodnje cementa. Tudi večina ali pa vse, jaz ne poznam meritev, ki bo dokazovale, da ta sosežigalnica ali pa bi rekel ta proizvodnja cementa presega mejne vrednosti glede na predpisano metodologijo izvajanja meritev. Res je, da je neka metodologija lahko tudi vprašljivo verodostojna glede na to, da se meri nekatere stvari dvakrat na leto in nekatere stvari tudi v vnaprej napovedanih terminih. Zato tudi občina izvaja in tudi mi smo namestili, kolikor vem, eno merilno napravo, Arso mobilno merilno napravo, da ja pridemo stvari do dna. Tako še enkrat, verjamem, da bo stroka tudi pri tem vprašanju izenačevanja oziroma, kako bi rekel, postavljanja pravilnih mejnih vrednosti za sosežig in monosežig našla relevantne odgovore, seveda v sodelovanju tudi s strokovno prakso in najboljšimi tehnologijami. Ker nam je vsem cilj, da izpopolnjujemo in izboljšujemo tudi takšne gospodarske subjekte, ki pomembno onesnažujejo ali pa, bi rekel, predstavljajo neko tveganje za okolje.
Hvala lepa. Replika gospod Soniboj Knežak. Izvolite.
Hvala. V bistvu, ne bom rekel replika, se vam zahvaljujem, spoštovani minister, če boste pospešili to zadevo. Ker jaz grem že sam sebi na živce, ampak ta zadeva je pomembna za Zasavce. Sami veste, stotine kilometrov rovov, ki niso samo Hrastnik in Trbovlje, tudi širše, tisoči litri vode odpadne, vsega tistega, kar je. Je pa res, da je za tem formalnopravno s podaljšanjem tega zakona za RTH, ki je bil v bistvu podaljšan samo zaradi tega, ker postopki niso končani, sama tehnični del zapiranja rudnika je končan. Zmanjkalo je seveda sredstev za tisto, kar so obljubili tudi lokalnim skupnostim; so neke ceste v Hrastniku, Trbovljah in tako naprej. Tako sem nekako pričakoval ‒ in glede na to, da nas, kot kaže, v bližnji bodočnosti čaka tudi tak zalogaj, kar se tiče zapiranja, z vsemi posledicami, tudi v Šaleški dolini čez dobrih 10, 15 let ‒, tako sem nekako pričakoval, da bo tudi del tega v tem zakonu. Bom pa vesel, če bo vaša intervencija tudi pripomogla, da se bodo stvari začele tudi urejati, ker se mi zdi, da bolj kot ne kar stojijo na področju tega urejanja monitoringa. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima mag. Andrej Rajh. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani minister. Kolegice poslanke in poslanci! Za stranko SAB je seveda varstvo okolja ena od pomembnih programskih prioritet, saj se zavedamo, da predstavlja zdravo in čisto okolje strateško prednost naše države tako v smislu pridelave zdrave in ekološke hrane kot razvoja turizma in splošno, kakovosti življenja. Tudi zato je na našo pobudo bila v Državnem zboru pravica do pitne vode zapisana v ustavo. Tudi zato je v Državnem zboru na našo pobudo bil sprejet zakon o prepovedi uporabe nekaterih plastičnih izdelkov za enkratno uporabo. Tudi zato smo na našo pobudo v Državnem zboru za najbolj ranljive, torej upokojence, starejše od 65 let, vojne veterane, sprejeli zakon, ki omogoča brezplačno vožnjo v medkrajevnem potniškem prometu. Potem smo tudi spodbudili, da je bil sprejet zakon oziroma pogodba z največjimi mestnimi občinami in je brezplačen potniški promet za starejše od 65 let, upokojence in veterane omogočen tudi v največjih slovenskih mestih in tudi ta zakon, ki je pred nami, sledi tem našim pobudam ali pa pričakovanjem. Zelo pomembno se nam zdi reševanje okoljske problematike na področju odpadkov. Vemo, da je nepobrana embalaža predstavljala zelo velik problem; vemo, da proizvajalci, ki so jo dajali na trg manj kot 15 ton, niso bili registrirani oziroma njihove količine niso bile zavedene. Posledično so se zaradi tega te količine nabirale in sedaj to zakon razrešuje, ker to mejo, ki se nam zdi, ki se je izkazala kot velik problem, odpravlja. In če vemo, da je samo v lanskih prvih desetih mesecih bilo nepobrane več kot 9 tisoč ton embalaže in da novembra pridejo, bom rekel, vse norije okrog tega 1. novembra, torej teh odpadnih sveč, potem vemo, da spremembo zakona v tej luči zelo zelo potrebujemo. Ne smemo pozabiti tudi na okoljske probleme, ki jih nepobrana embalaža povzroča. V Mariboru smo imeli več samovžigov embalaže, pa verjetno še to ni bil edini primer. Mislim, da je en bil na Dolenjskem, pa tudi nekje v okolici Logatca in tudi v Ljubljani se večkrat te količine odpadkov vžgejo. Prav je, da zakon te probleme naslavlja in izzivi s to embalažo so veliki, ampak te izzive moramo predvsem videti kot razvojno priložnost, za razvoj krožnega gospodarstva, za razvoj novih tehnologij in storitev. Reciklaža, ločeno zbiranje, nadgradnje in ponovno uporaba so temelji krožnega gospodarstva, ki jih v SAB zagovarjamo in v SAB se še kako zavedamo, da je močno gospodarstvo temelj za močno socialno državo, višje plače in višje pokojnine, in te nastavke seveda v tem smislu podpiramo. Podpiramo tudi osnovni nastavek, ki ga zakon vpeljuje, glede kavcijske embalaže v 176. členu. Želimo pa si, da se ta določba časovno določi in bomo tudi v tem smislu, takoj, ko bo to možno, vložili tehnični amandma in določili datum, da se čim prej s temi postopki kavcije prične, da se to določi, da se temu prilagodi naše gospodarstvo in okolje. Zavedati se moramo, da moramo do leta 2025 kar 77 procentov vse plastične embalaže, plastenk in pločevink, zbirati ločeno. Ta delež moramo do leta 2029 povečati na vsaj 90 procentov. Seveda to ni tako enostaven proces, ki ga lahko naredimo od danes na jutri, ampak zahteva kompleksne priprave. Vemo, da so Hrvati imeli s tem težave, ker je prišlo do črnega uvoza embalaže iz tujine. Na primer, če je šel nekdo iz Slovenije na Hrvaško, pa je tu kupil pivo ali pa Radensko, za to embalažo ni bila plačana kavcija in seveda so tu potrebne v tem smislu tehnološke prilagoditve, mogoče izum kakšne kode, ki bi vsako tako plastenko nekako registrirala in bilo tudi zabeleženo, da je za vsako plastenko ali pločevinko bila plačan kavcija. To je zelo pomembno, da ne bi prišlo do izčrpavanja tega sistema. Kot sem že povedal, v bistvu zakon se nam v tej luči zdi primeren za nadaljnjo obravnavo. V SAB ga bomo podprli, v kolikor se bo na tak način tudi v nadaljnjih fazah nadaljeval. Kot sem že povedal, zdi se nam zelo pomembno, da se te zadeve naslovijo, še posebej v luči podnebnih sprememb. Zavedati se moramo, da kar 50 procentov vseh emisij nastane s pridobivanjem in predelavo vhodnih surovin. Plastika kot eden najbolj pogosto uporabljenih materialov, tudi najbolj pogosto zavrženih materialov, predstavlja eno tako priložnost, še posebej, ker vemo, kakšno škodo povzroča mikroplastika v jezeri, v potokih in rekah. Vemo, da prihaja skozi živali v prehranski krog človeka in da je bila celo opažena oziroma najdena v posteljici zarodka. V tem smislu plastika, njena uporaba oziroma neodgovorna uporaba, njeno neodgovorno zavrženje ne lahko, ampak ima škodljive okoljske posledice ne samo na okolje, ampak tudi na ljudi. Zato je prav, da temu zakonu omogočimo nadaljnjo obravnavo in da naslovimo okoljske izzive, ki tarjo vse nas. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima Samo Bevk. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Ob prvi predstavitvi novega zakona o varstvu okolja novembra lani je minister mag. Andrej Vizjak poudaril, da gre za sodoben okoljski zakon, ki je namenjen ohranjanju okolja in zavarovanju narave pred nesprejemljivimi posegi. Zakon tudi obravnava potrebo po trajnostnem razvoju in skrbno ravnanje z okoljem in naravo. Na prvem mestu pa je bila kot ključna sprememba in novost tega zakona poudarjena izboljšava oziroma celovita ureditev ravnanja z odpadki, rekoč, da je bila dosedanja zakonska ureditev podnormirana, večino pravil so določali podzakonski predpisi, sedaj pa se področje odpadkov ureja celovito, hkrati pa z novo ureditvijo bistveno deregulira in poenostavlja upravne postopke, povezane z odpadki. V Zbornici komunalnega gospodarstva, ki sodi pod okrilje Gospodarske zbornice Slovenije, pa so ocenili, da je novi zakon o varstvu okolja na temu področju luč na koncu tunela. Ker nisem član pristojnega odbora, se nisem poglobljeno ukvarjal s tem predlogom zakona, bi pa vseeno rad splošno razpravo izkoristil za vprašanje ministru mag. Vizjaku: Ali ta zakon naslavlja tudi neko specifično vrsto odpadkov, to so odpadki, ki so obremenjeni z živim srebrom ali z žgalniškimi ostanki? V tem zakonu sta namreč uvedeni načeli, da onesnaževalec plača ter podrobno opredeli proizvajalčevo razširjeno odgovornost. V našem primeru pa onesnaževalca ni več, gre namreč za Rudnik živega sreba Idrija, ki je v času petstoletnega obratovanja dodobra onesnažil in degradiral celotno okolje mesta Idrije, posledično pa še reko Idrijco, Sočo in Tržaški zaliv. Zato me zanima: Ali ta zakon daje osnovo za ureditev odlagališča odpadkov, ki so obremenjeni z živim srebrom? Naslednje vprašanje pa se nanaša na sanacijo okolja, onesnaženega zaradi razpršenih virov onesnaževanja. Zakon namreč omogoča, da se na podlagi podatkov o kakovosti zraka, vode, tal in hrupa, lahko ugotovi, da je posamezno območje ali del okolja uvrščeno v najvišjo stopnjo onesnaženosti ter da lahko Vlada s predpisom določi okolje ali del okolja kot degradirano območje ter tako določi poseben program ukrepov za izboljšanje stanja okolja. V zvezi s temi določbami oziroma z 59. členom zakona me zanima: Ali so tu mišljena tudi območja, ki so onesnažena z živim srebrom posledično zaradi žgalniških ostankov, pa tudi z radonom? Zakaj to sprašujem? V tem mandatu sem na to temo naslovil kar nekaj poslanskih vprašanj in pobud, a žal kakšnih bolj konkretnih odgovorov nisem dobil. Tako mi je na primer minister za gospodarstvo Zdravko Počivalšek v odgovoru na poslansko vprašanje 18. novembra 2020 v zvezi s sanacijo in plačilom rudarske škode dejal, da morebitne rudarske škode na objektih in okolju Ministrstvo za gospodarski razvoj in tehnologijo neposredno več ne financira, ker z likvidacijo rudnika ne obstaja več subjekt, ki bi škodo neposredno povzročal in ker naj bi bili z dokončno likvidacijo rudnika sanirani tako okolje kot objekti. Podobno mi je na več vprašanj odgovoril tudi minister mag. Vizjak, da Ministrstvo za okolje in prostor nima pravne podlage za reševanje teh problemov. Res pa je, da mi je minister mag. Vizjak na moje poslansko vprašanje v zvezi s sanacijo rudarske škode in degradiranega okolja v Idriji 15. junija 2020 odgovoril, da je v zvezi s tem pripravljen sodelovati ter skupaj z ostalimi resorji in z Vlado Republike Slovenije poiskati ustrezno rešitev, saj so se v koalicijski pogodbi zavezali, da bodo te probleme v državi aktivno reševali. Kljub dejstvu da Rudnika živega srebra kot gospodarskega subjekta ni več, ker si ga, kot že omenjeno, ministrstva med seboj podajajo kot vroč kostanj, je rudnik z vso svojo infrastrukturo, rovi, jaški, zalitim in nezalitim delom, še vedno sestavni del idrijskega prostora in negativno vpliva na okolje. Center za upravljanje z dediščino živega srebra kot naslednik rudnika izvaja monitoring in ob ponovnem inženirskem kartiranju leta 2018 kaže na nove pojave plazenja, na zdrse, ugrezanja, hidrološke probleme in druge pojave, ki ogrožajo prebivalce in celotno infrastrukturo. Dejstvo je, da se kljub izvedeni sanaciji rudišča točke na površini še vedno premikajo. V Idriji pa je še vedno več kot 6 odstotkov vseh svetovnih zalog živega srebra. Približno 37 tisoč ton živega srebra je v času 500-letnega obratovanja rudnika izpuhtelo v okolje in ga tudi obremenjuje. Tu se pojavlja tudi problem z živim srebrom obremenjenih zemljin, gradbenih odpadkov pri posegih na degradiranem območju, saj v Sloveniji sploh nimamo uradnega odlagališča za odpadke, ki so obremenjeni z živim srebrom. Gre za 480 tisoč kubičnih metrov žgalniških ostankov in jalovine, obremenjenih z živim srebrom, kar znaša okoli 300 tisoč kvadratnih metrov oziroma 15 odstotkov zazidljivih površin v somestju Idrije in Spodnje Idrije. V 1. členu Zakona o preprečevanju posledic rudarjenja v Rudniku živega srebra Idrija piše, da se zavaruje okolje neposredno nad Rudnikom živega srebra v Idriji in da se obvaruje mesto Idrija pred posledico posedanja in drugimi posledicami, ki se odražajo v rudarski škodi, zdravstvenem stanju nekdanjih rudarjev zaradi dolgoletnega rudarjenja v rudniku, in izvede sanacija teh posledic. S tem zakonom se urejajo razmerja skupnega pomena v zvezi s postopnim zapiranjem rudnika ter zagotavljanje sredstev za te namene. Ta zakon še vedno velja in mislim, da ni v nasprotju s tem zakonom, ki ga danes obravnavamo. Zato sem novembra lanskega leta na Vlado Republike Slovenije naslovil poslansko pobudo, da sistemsko uredi sanacijo rudarske škode in degradiranega okolja v mestu Idrija ter uredi odlagališče za odpadke, obremenjene z živim srebrom, kot posledico 500-letnega izkoriščanja rudnega bogastva, ter za ta namen in za ta dela v državnem proračunu zagotovi ustrezna finančna sredstva. Prav tako pa sem Vladi dal poslansko pobudo, da se vsi ključni deležniki, ki se ukvarjajo s tem problemom ali so kakorkoli tangirani, sestanejo in obravnavajo to problematiko in najdejo skupno rešitev. Naj sklenem. Spoštovani gospod minister mag. Andrej Vizjak, sprašujem vas: Ali ta zakon naslavlja tudi ta vprašanja in ali jih bomo na podlagi tega zakona lahko v naslednjem obdobju tudi reševali? Že vnaprej hvala za odgovor, v prvi obravnavi pa bom seveda zakon podprl. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Besedo ima minister mag. Andrej Vizjak. Izvolite.
Da, spoštovani poslanec, naslavlja ta problem. Ste že tudi sami omenili, v katerem členu, to je v sedmem poglavju 59. člen, kajti takih in podobnih primerov je v Sloveniji še več, kjer lahko pride do preseganja mejnih vrednosti, do prekomernega onesnaževanja iz razpršenih virov. In v tem primeru Vlada sprejme program, tudi v sodelovanju z občino, to je v prvem odstavku 59. člena. V drugem odstavku piše, kaj vse mora ta program vsebovati. 12 točk je, med njimi tudi seveda monitoringi, opredelitev območja in potem tudi ukrepi za varovanje okolja, preprečevanje nadaljnjega onesnaževanja in podobno. Tako je to na ta način narejeno. Potem se v tem programu določijo tudi obveznosti, ki jih imajo tako država, občina kot tudi povzročitelj onesnaževanja, če je seveda ta še aktiven. Recimo, to v tem primeru bi bilo v primeru Celja, kjer imamo še cinkarno; pač pravno naslednico tistih, ki so to tam nekdaj povzročili. Zato želim povedati, da naslavljamo sistemsko ta problem. Res pa je, da bo od primera do primera potrebno najprej ugotoviti prekomerno onesnaževanje oziroma preseganje določenih vrednosti, ali je to okoljski problem, in potem se glede na specifiko tega problema lotiti sanacije. Tako da zakonska podlaga za to v tem zakonu je.
Hvala lepa. Repliko gospod Samo Bevk. Izvolite.
Hvala lepa, gospod minister, za vaš odgovor. Veseli me, da zakon to vključuje. Tudi jaz sem tako razumel 59. člen. Zanima me pa še: Ali naslavlja tudi vprašanje odlaganja odpadkov, ki so obremenjeni z živim srebrom?
Hvala lepa. Gospod minister, imate besedo. Izvolite.
Glejte, gotovo so med ukrepi ravnanja oziroma preprečevanja tudi ne samo ukrepi, kam da se nekaj odstrani ali kakorkoli, če je to seveda sestavni del problema, temveč tudi, kam. Ta zadeva mora biti celovito potem [[…]] Kar se tiče odstranjevanja odpadkov ali določenih povzročiteljev prekomernih emisij, je podvrženo seveda okoljevarstvenemu dovoljenju in zato mora biti tudi ponor tega, kam to damo, tako da je to sestavni del programa, gotovo.
Hvala lepa. Andrej Černigoj ima besedo. Izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, hvala za besedo. Spoštovani gospod minister, spoštovane kolegice in kolegi! Pred sabo imamo Zakon o varstvu okolja, ki bo, vsaj po mojem osebnem mnenju, celovito urejal okolje, in to kot poslanec Nove Slovenije - krščanskih demokratov podpiram. Podpiram pa tudi današnjo razpravo, ki lahko, kot lahko vidimo, v zelo takem spravnem in v bistvu v duhu, kako bi ta zakon še bolje izpilili. Zakon o varstvu okolja, podobno kot njegova predhodnika, v temelju ohranja princip horizontalnosti, kar pomeni, da se zakon bolj ali manj intenzivno ukvarja z vsemi deli okolja, to se pravi zrak, voda, ohranjanje narave in še bi lahko našteval, in z vsemi inštrumentalnimi pristopi varovanja okolja, načrtovanje, presoja vplivov na okolje, dovoljenje in tako naprej. In moram reči, da tak pogled na zakon, ki je tukaj zapisan, v krščanskih demokratih podpiramo in se tudi z njim strinjamo. Če pogledamo malo bolj stvarno ta zakon, Zakon o varstvu okolja, lahko vidimo, da temeljna načela, razen dveh izjem, ostajajo skoraj enaka kot v prejšnjem zakonu. Kot novo je vzpostavljeno načelo krožnega gospodarstva, ki ga sam osebno zelo podpiram. Če pogledamo definicijo krožnega gospodarstva, na spletu je zapisano, da krožno gospodarstvo je način organizacije, proizvodnje in potrošnje, ki temelji na delitvi, ponovni uporabi, popravilu, prenovi in recikliranju obstoječih materialov in izdelkov, kakor dolgo je to mogoče. Veseli me, da je določena hierarhija ravnanja z odpadki. V samem zakonu ste uvedli načeli onesnaževalec plača in proizvajalčeva razširjena odgovornost. Poleg tega pa me zelo veseli, da bistveno novost tudi predstavljajo določbe, ki se nanašajo na poenostavitev oziroma pohitritev postopka dodeljevanja spodbud Eko sklada. To se pravi, da bi lahko državljanke in državljani, podjetniki lahko hitreje prišli, predvsem pa, da bodo tiste vejice pa tako naprej postale brezpredmetne. In to me zelo veseli. Veseli me pa, da ste s tem zakonom, ki bo nadgradnja, v bistvu tudi kadrovsko podkrepili ne samo na raznih ministrstvih, ampak tudi z dodatnimi sodniškimi mesti, ki verjamem, da bodo v prihodnosti zadevo in delovanje še bolj pohitrile in uredile. Kar se v tem cenjenem zboru – smo danes slišali večkrat ‒ pove, kdo je zaslužen, da imamo pravico do pitne vode, česar jim ne oporekam in verjamem in tukaj bi rad pohvalil tudi vse stranke, tudi Novo Slovenijo, ki je glasovala za vpis te pravice v samo ustavo. Žalostijo me pa potem naslednji koraki. Žalosti me, da se od takrat naprej in še kasneje, do sedaj na tem področju ni bistveno nič naredilo. Moram reči, ali nam priznate to ali ne, da šele sedaj sedanja vlada dela neke prave korake na tem področju. Žalosti me tudi, to je drugi del dvorane rekel, to bom sedaj citiral, da reševanje Celjske kotline pride na vrsto le ob volitvah. Me pa na drugi strani veseli, sam prihajam iz Ilirske Bistrice, in sem tudi slišal, da v bistvu se v Celjski kotlini kar rešujejo zadeve, da se rešuje degradacija v vrtcih in koliko in koliko sredstev je namenjenih za to področje. Sam, kot sem že omenil, prihajam iz Ilirske Bistrice in občanke in občani iz tega konca imamo izkušnje z obljubami v preteklosti. Imeli smo kar nekaj obiskov ministra, tudi tistega ministra, ki je pravkar prepustil stranko drugemu, je prišel ob poplavah, se slikal z mediji, obljubljal, da bo rešil poplavno območje, pa se iz tega ni nič naredilo. Sedanja koalicija je to spremenila. Moram pa reči, da vsaj po mojem osebnem vedenju v času te koalicije sedanji minister ni obiskal Ilirske Bistrice, ampak razume problematiko in zadeva se rešuje. To me veseli, nič mehkih vsebin, ampak konkretna pomoč. Kot sem že rekel sam prihajam iz Ilirske Bistrice, zato bi rad državljankam in državljanom povedal, da tukaj se, čeprav smo bili dolga leta zapostavljeni, zadeva spreminja. Bi lahko rekel, da je bil položen pred kratkim temeljni kamen za vodovod Ilirska Bistrica–Rodik. Tukaj so skupna prizadevanja župana, same uprave občinske, poslanca in tudi ministrstva in ministra prinesla dane rezultate. V bistvu lahko povem, da bo v celotni projekt v vodovodni sistem vključenih 227 prebivalcev občine Divača. Sam projekt je ovrednoten na 23 milijonov evrov, skupaj z obnovo tako imenovane brkinske ceste pa je cel projekt vreden 36 milijonov. To so konkretni projekti, ki se sedaj že izvajajo. Zakaj posluha za čisto pitno vodo v preteklosti prejšnjih vlad ni bilo, sedaj pa ja, je vprašanje, ki bi ga moral zastaviti vsak občan in občanke Ilirske Bistrice, pa iz marsikaterega drugega kraja po celi Sloveniji. In tukaj se zadeve ne končajo. Mene zelo veseli, da lahko iz medijev preberem – in je toliko stvari, nisem celo seznanjen z vsemi –, da je letos dokumentacija v letu 2022 pa sanacija bistriškega odlagališča Globovnik. Marsikdo pravi, da mi ne znamo uporabljati stroke. Tukaj piše park Škocjanske jame bo kot koordinator tega projekta in ker to le lahko pozdravljam in lahko rečem, da za letošnje leto je namenjeno 200 tisoč evrov, za naslednje leto pa 300 tisoč evrov. In da ne govorim o sami sanaciji struge reke Reke. Tako ko sem že prej rekel, imeli smo ministra, ki je marsikaj obljubljal, nič naredil in lahko rečem, da sem zelo vesel, da iz začetnih 37 tisoč evrov, katerih je bilo namenjenih za to problematiko, smo sedaj prišli ‒ in tukaj se vam, minister, iskreno zahvaljujem ‒ na milijon 300 tisoč. In dela na strugi reke Reke so vidna, so jasna in upam, da bodo to problematiko zelo zelo zmanjšala, če ne celo odpravila v prihodnosti. Kar se tiče tega zakona, bi rad opozoril na eno zadevo, ki je v okolju zelo obremenjena, v preteklosti smo v Ilirski Bistrici imeli veliko onesnaževanje s strani migrantov in tistih, ki jih tihotapijo. Samo v letu 2018 in 2019 so občinske službe v Ilirski Bistrici po gozdovih pobrale več kot 22 ton smeti, lahkih smeti in tako bi prosil, da mogoče v tem zakonu še tukaj daste malo pozornosti. Nenazadnje, tukaj bi se vam rad zahvalil, da so se s prostorskimi dokumenti , da so se zadeve odvile in osnovni šoli Dragotina Ketteja bo v letošnjem letu postavljena telovadnica in naslednji teden bo postavljen tudi sam temeljni kamen. In nenazadnje, v Ilirski Bistrici bomo malo odmaknjeni od Ljubljane, nimamo avtoceste in tukaj se zahvaljujem tudi Ministrstvu za okolje, da vsi postopki za izvedbo avtoceste Postojna–Jelšane potekajo v skladu z načrtom, in verjamem, da bo dokumentacija do jeseni 2024 končana, kot je bilo dogovorjeno. Tako. Zdaj pa samo v mesecu aprilu praznujemo dan Zemlje, čeprav skrb za naravo in okolja terja naš vsakodnevni boj in trud. Slovenija je tako leta 2016 je postala prva država na svetu, ki je prejela naziv zelene destinacije, kar je dosegla s trajnostnim razvojem. V Novi Sloveniji verjamemo, da predelava odpadkov mora postati del nacionalnega krožnega gospodarstva, ob upoštevanju industrijske simbioze. Nujna je sprememba zakonodaje, da bo mogoča osnovna predelava, ponovna uporaba predelanih odpadkov predvsem v gradbeništvu in industriji. Večjo pozornost bomo namenili novim tehnologijam dvostopenjskega sortiranja odpadkov in uvedbi digitalizacije, to se pravi, kakovost in količina osnovnih tokov. In čisto za konec bi rad omenil še eno stvar ‒ škoda, ker kolega Rajha ni več v dvorani, ampak verjamem, da to posluša. Zelo se strinjam s kolegom Rajhom. Ohranjanje čiste pitne vode je nujno, plastična embalaža je problem, dejstvo pa je tudi, da bolj kot so ljudje bogati, višje kot imajo plače, bolj so ekološko osveščeni, zato lahko pričakujemo od stranke SAB podporo Zakonu o dohodnini. Hvala.
Hvala tudi vam. Janez Moškrič ima besedo. Izvolite.
Lep pozdrav vsem prisotnim. Spoštovani minister, podpredsednik Državnega zbora! Prav zanimivo je, če kar nadaljujem tam, kjer je končal kolega pred mano: naj bi bili bolj ekološko ozaveščeni, naj bi bolj poznali materiale, pa vendar se nam dogaja, da se bolj zasipamo z odpadki oziroma imamo težavo, kako te odpadke pravilno odstraniti oziroma jih predelati ali kako drugače se jih znebiti, predvsem pa porabiti. To pa je namen tega zakona. Se pravi načelo krožnega gospodarstva. Slišali smo, da so se nekateri želeli imeti tako imenovano splošno razpravo o zakonu. Vsi so pohvalili to, vendar je dejstvo, da ta splošna razprava se odvija med nami poslanci, če pa bi bil ta zakon spuščen že v redno proceduro v smislu, da se ga na odboru obravnava, tja preidejo tudi strokovnjaki – to bilo glede na datum, kdaj je bil ta zakon vložen v Državni zbor, lahko že opravljeno in bi bil lahko ta zakon praktično že skoraj veljaven, če ne, pa vsaj tik pred zadnjim pomembnim odločanjem. Danes pa smo na splošno. In kaj lahko ugotovimo? Ugotovimo lahko to, da se na splošno vsi strinjamo, razen izjemo dveh poslancev, kolikor smo razumeli. Nekateri so imeli pomisleke v zvezi s kavcijo, so tudi že pripravili določeno dokumentacijo. Tudi to je povedal minister, da podpirajo, ker je verjetno to nadgradnja tega, kar je mišljeno z odgovornostjo proizvajalca, se pravi odgovornost proizvajalca, da potem poskrbi tudi za odpadke. Ker če ne bomo prišli v element tega, da bo vsaka embalaža čim bolj lahko razgradljiva, predvsem pa uporabna in jo bo manj, potem bomo lahko govorili o ekologijo in varstvu okolja. Ker plastika, zdaj smo že ugotovili, je eden največjih ključih problemov, ni pa največji. Ker zakon je obsežen, 400 strani celotne dokumentacije je in bi bilo res neprimerno, da ne bi končali do končnega; se pravi s potrditvijo v Državnem zboru v tem mandatu. Nenazadnje so pomembna tudi sredstva, ki so bila – za kaj so bila, je minister povedal. Namreč, en glavnih vzrokov, zakaj smo šli v kompletno novo zakonsko materijo, so že 10-kratne spremembe obstoječega in tudi evropske direktive, ker namreč tudi Evropa se zaveda, predvsem Evropa se zaveda ekološkega problema, in se na tem področju sprejemajo nove direktive. In ravno ta odgovornost proizvajalca je ena od teh. Vendar, če ne bomo prišli v fazo, ko bo vsak od nas zaslužen za pravilno rabo vseh dobrin, ki so, predvsem pa, da bomo poskušali biti zadovoljni z neembalažo ‒ veste, koliko podpore, nenazadnje tudi evropske in vsega, damo in pozdravljamo trgovine, ki so brez embalaže ‒ se pravi, ko imaš svojo embalažo –, pa vendar je tega tako malo, da je praktično butično. To bi lahko. In to je bilo nedolgo nazaj, za čas moje generacije! Vemo, kako je bilo z oljem, kako je bilo s kislo vodo, je že rekel kolega, to so čisto tehnične težave. Recimo, konkretno embalaža, steklovina za kislo vodo je za moje pojme za sodobnega hitrega človeka malo problematična, kako jo potem nazaj zapreti. Jaz sem se odločil, doma zapovedal, da bomo samo še gajbice nosili po 6, pa ni šlo, ker se nam je polivalo in tako naprej, ne da se zapreti, nismo gostilna, da bi en liter naenkrat spili in tako naprej. Se pravi, vsi proizvajalci se bodo morali tudi prilagoditi tem potrebam in to je tudi namen, če mene vprašate, tega zakona in teh normativov, ki so pred nami. Bilo je rečeno tudi, se pravi poslanka, ki je odkrito povedala, da bo nasprotovala danes, se je sklicevala na svoj zakon, ki je bil pred dnevi zavrnjen tudi z mojo pomočjo, in je minister imel hiter odgovor. Se pravi, ta zakonodaja predvideva v 59. členu, če povzamem – imel sem odprto, pa se mi je zaprl računalnik –, se pravi, zakon bo dal osnovo Vladi, da bo sama razglasila območja, ki so problematična, v sodelovanju z lokalno skupnostjo. Prvenstveno, piše, prvenstveno bo odgovornost onesnaževalcev – recimo v konkretnem primeru Celja gre za enega največjih onesnaževalcev, se pravi Cinkarno Celje. Že po sedaj veljavnem zakonu je odgovornost onesnaževalca in ta firma mora imeti sklad za ekološko sanacijo. In ga ima, kolikor je meni znano. To so tisti vzvodi sodelovanja z lokalno skupnostjo. Ker pomembno je, ali je območje recimo ekološko problematično. Najprej se vprašamo, ali bomo tam rabili za potrebe življenja ljudi ali samo za prometnico ali samo za industrijo. Vemo, da vrtec zahteva večje normative in standarde kot prometnica, in tako naprej. To so tisti vzvodi, kjer pridemo tudi do zadev okoljevarstvenih soglasij, ki so potrebna. Ampak naj ne bodo, tako kot imam tudi sam izkušnje – kdor plača boljšega pripravljavca, ima potem rešitev na dlani. Ker nekaj družb je, ki so na trgu danes in pripravijo tako dokumentacijo, da to potem pije vodo, po domače, v okoljevarstvenem postopku. S tem imam sam izkušnje iz preteklih let in tako naprej. Pri vsej znanosti, ki danes obstaja. Danes je bilo že povedano recimo o svečah. Sveče so res problem, ampak tisti, ki smo člani Odbora za infrastrukturo pri Slovenski demokratski stranki, ugotavljamo tudi, da so problem tudi reklame, reklamni material, dodatni reklamni material, ki ga poštar prinese v gospodinjstva vsak torek, ali kdaj se že nosi. 859 tisoč gospodinjstev imamo v Sloveniji. Jaz sem prosil ženo, je zvagala, minimalno pol kile na teden je tega izobraževalnega gradiva, ki ni nič drugega kot reklama, se pravi reklama za, če hočete, slovensko mleko, za slovenski krompir, ki jo trgovci plačajo družbam, ki se ukvarjajo z reklamiranjem, namesto da bi ta denar, ti milijoni, to so milijoni, ostali slovenskemu kmetu, ki proizvaja in prideluje pridelke. Naša ozaveščenost pa mora biti, da seveda to kupujemo, zato ker je slovensko. In s tem prihranimo – koliko? 50 ton, ne vem, več tega gradiva samo za mala gospodinjstva. Ker to je po navadi papir, ki je zelo slab in ga niti ni možno ponovno uporabiti. Ko govorimo o kavcijah in podobnih zadevah, moramo tudi paziti – saj gotovo se je že kakšna vlada, kakšen minister ukvarjal v tej državi s tem, in tisti odgovorni – da se nam ne bo zgodilo to, kar se nam recimo dogaja. Vemo, kako je, ko pridemo v sosednjo državo. Če odvržemo plastenko, če smo premalo pozorni in je ne odnesemo zadnji dan v trgovino, vržemo v prazno, ker nekateri pač to pobirajo ven. Mi imamo trenutno tako prakso na področju papirja. Kvaliteten časopisni papir, kolikor ga je še, ima svojo ceno. In veste, kako se potem družbe, predvsem javna komunalna podjetja trudijo, da nam dostavijo zabojnike. V Ljubljani je to brezplačno, v nekaterih občinah še ni posebnega zabojnika. In se veselo prazni in ga potem tisti prodajo. Tako da paziti moramo na te vzvode, da ne bo potem prišlo do vseh teh anomalij. Vse to je bilo verjetno že v preteklosti preštudirano in so nekje tudi te študije, da ne bomo rabili recimo ponovno plačevati. Jaz vedno k temu pozivam. Teh študij, teh ugotovitev je gotovo že veliko, je treba malo samo skupaj potegniti, povprašati ne nazadnje tudi tiste okoljevarstvene organizacije, ki so že sedaj sodelovale. Saj dobijo javni denar tudi zato, da veliko dobrih analiz naredijo, in ker so te analize naredili v preteklosti, jih imajo v svojih arhivih in tudi oni lahko pomagajo v končni fazi vsem nam na tem področju. Zavedati se moramo, da ko bo ta zakon sprejet, bo potrebno sprejeti tudi veliko podzakonskih aktov. Nekaj jih bo verjetno lahko veljavnih že obstoječih ali se jih bo samo posodobilo in vse to potrebuje svoj čas. Zato je resnično pomembno, da ta zakon sprejmemo čim hitreje, popravimo tisto, kar je ugotovljeno. Upam, da vsaj z zakonskim delom naša Zakonodajno-pravna služba ne bo imela preveč dela. To upam, ker gre za res obsežno gradivo. To naj bo za danes z moje strani vse, nas pa vse tiste, ki smo člani Odbora za infrastrukturo, čaka, da se čim prej lotimo konkretne obravnave. Na tisto sejo pa vemo, da lahko gospod predsednik povabi tudi kakšne strokovnjake, da točno, konkretno povedo. Dovolite mi pa samo še ta stavek, da se zahvalim ministru za konkretna dejanja. Ker to pa šteje. To pa šteje. Konkretno na ekološkem problemu. Imam izkušnjo, 12 let nazaj, ko je odgovorni politik rekel, da bo določeno ekološko problematiko v mojem kraju, blizu mojega kraja, v mojem volilnem okraju, kjer sem bil izvoljen, saniral. Poglejte, v 12 letih mu ni uspelo. Pa ne gre za tako veliko zgodbo, kot je bila zgodba z ML surovine, to pa je ministru uspelo v tem kratkem času, se pravi enem letu, ker še pred enim letom ta zgodba ni bila aktualna, danes je preverjeno zadeva v Zalogu počiščena. To je zgodba. Ko je to podjetje kandidiralo na javnih razpisih, je dobilo naročilo, da poskrbi za odpadno blato – vemo, kje. In kje je potem končalo? Samo pri njih na dvorišču. To ni rešitev. Zato podpiram, da je eno podjetje oziroma ena organizacija, bolje rečeno, ki bo v Sloveniji to nadzirala, ne pa sedaj, ko so razpršeni. Aha, jaz sem plačal onemu, jaz sem plačal onemu, za nas je ta zadolžen – po papirjih se je vedno vse se ujemalo, imeli smo pa v naravi pomembne, zelo nevarne odpadke, kot so recimo iz čistilnih naprav. Tako da to mora biti naš cilj – da se te zgodbe ne dogajajo več. Če samo to naredimo pa naša zavest, ozaveščenost, smo že na pravi poti. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Jože Lenart ima besedo. Izvolite.
Hvala, predsedujoči. Spoštovani minister! Zakon o varstvu okolja zajema zelo široko področje, dotika se pravzaprav skoraj vseh resorjev, bolj ali manj. Tudi sam bi se v svoji razpravi dotaknil enega področja, in sicer področja kmetijstva, ekološkega kmetovanja, kar navezujem na sredstva iz podnebnega sklada. V prvi iztočnici želim reči to, da je veliko teh sredstev tudi neporabljenih in to je žalostno. Zakaj ne bi, če so tu problemi, potem razširili tudi na druga področja? Na koncu je ekološko kmetijstvo vsekakor sestavni del tega, saj tudi rešuje to področje, in to zelo močno, in tudi visoki cilji so tam postavljeni, primanjkuje pa sredstev. Nadalje. Izhodišča navezujem na 182. in predvsem na 183. člen zakona o varstvu okolja, ki zelo podrobno ta področja izpostavlja. Kot prvo apel, da sredstva podnebnega sklada, ki se polni s prodajo emisijskih kuponov na družbah, usmerimo tudi v razvoj ekološkega kmetijstva pod okriljem zmanjšanja emisij toplogrednih plinov iz kmetijstva. To je tista osnova, zakaj to poudarjam oziroma predlagam. V samem zakonu nikjer nismo zasledili, da bi bilo to področje posebej omenjeno. Pomembno vlogo v strategijah in prilagajanju podnebnim spremembam mora imeti seveda ekološko kmetijstvo, ki pa smo ga mi predlagali tudi v okviru tehnične pomoči pospeševalnih služb. O tem bom na koncu še nekaj rekel. Ekološko kmetovanje po vseh relevantnih raziskavah dejansko povzroča izboljšano strukturo tal, seveda z višjimi koncentracijami organske snovi in večjo agregacijo tal. Seveda skrbi tudi za biološko raznovrstnost, za vsaj 30 % naj bi jo povečevalo. Ima manjše izpuste toplogrednih plinov, v povprečju kar za 40 %, na nekaterih področjih celo večkratnik. Zmanjšuje vsebnost nitratov in pesticidov v podtalnici. Na vodovarstvenih območjih je ekološko kmetovanje edina primerna kmetijska praksa. Je najprimernejša oblika kmetijstva tudi za druga zavarovana in občutljiva območja, na primer Natura 2000. Potrošnja in promet z ekološkimi živili se povečujeta oziroma imamo tu zelo visoke cilje. Pri prehajanju na ekološko kmetovanje imajo za LMŠ ključno vlogo inovativne prakse prenosa praktičnega znanja, zato je potrebno svetovalno službo za ekološko kmetijstvo okrepiti na ravni celotne države. In ravno tu je tisti naš predlog, v okviru tehnične pomoči bi se moralo to izvajati in povezovati. Že v začetku leta 2020 je kmetijsko ministrstvo ugotovilo, da je ena poglavitnih težav v kadrovski podhranjenosti ter operativnosti kmetijskih svetovalnih služb. V ta namen je bil sklenjen dogovor tudi z okoljskim ministrstvom, da se ustanovi pospeševalna služba, ki bi se financirala iz Sklada za podnebne spremembe. Ustanovitev svetovalne službe za ekološko kmetijstvo, kakovostne svetovalne službe ali ustanovitev posebne nacionalne službe, je ključna predvsem z vidika razporejanja javnih sredstev v prihodnosti, ki bodo zagotovo morala preiti v prid kmetijskim gospodarstvom, ki bodo delovala v smeri sonaravnega in trajnostnega kmetovanja. Pobude so že bile. V pospeševanje ekološkega kmetijstva pa nas ne silijo samo podnebne spremembe, ampak tudi evropski zeleni dogovor. To je vse povezano. Do leta [[nerazumljivo]]želita EU in tudi Slovenija kmetovati na četrtini vseh kmetijskih zemljišč. To so cilji, ki jih je praktično nemogoče doseči, zato je z vami na tem področju s tem zakonom pravzaprav nujno sodelovati, da dobimo tiste učinke. Sploh zato, kot smo na začetku že ugotovili, ker vsa sredstva niti niso bila porabljena v preteklosti. Opredelitev in financiranje ekološkega kmetijstva v podnebnem skladu bo povečala možnost, da sploh dosežemo ta cilj, kar smo rekli v opredeljenem akcijskem načrtu za razvoj ekološkega kmetijstva, da se do leta 2027 ekološko kmetuje na 18 % kmetijskih zemljišč in da dosežemo 10 % ekoloških kmetij. To bo pomenilo približno 350 kmetij in celo 4 tisoč 800 hektarov na leto. Brez povečanja deleža kmetij v preusmeritvi bo izziv še večji in bi moral doseči raven iz leta 2013, ko je bilo teh kmetij v strukturi kar 36,5 %, v letu 2020 pa le še 9. To se pravi, gremo v nasprotno smer. Ampak to je eden od poglavitnih ciljev – da tudi na tem nekaj naredimo. Še to. V LMŠ sem kot poslanec postavil tudi konkretno vprašanje ministrstvu za kmetijstvo pri tretji točki, to je bilo aprila lani, kjer smo tudi vprašali, ali je med ukrepi za širjenje ekološkega kmetovanja še vedno vzpostavitev namenske pospeševalne službe za ekološko kmetijstvo, ki bi se financirala s sredstvi podnebnega sklada v okviru ukrepa tehničnih pomoči. Če da, kaj lahko pričakujemo kot zagon? In dobili smo konkreten odgovor, da je ministrstvo vam to pobudo že zdavnaj poslalo in je predlog glede financiranja pospeševanja s področja ekološkega kmetovanja prek podnebnega sklada. »Vendar pa še nismo prejeli dokončne odločitve v zvezi s to zadevo,« so nam odgovorili lani maja. Danes, minister, vas tu iz prve roke sprašujem, ali je na to zadevo zdaj že odgovorjeno, je rešena, ali je to sodelovanje že vzpostavljeno? Ali je to mogoče? Če ne, dajem ponovno pobudo. Vsekakor želim, ker je to prvo branje do naslednjega branja z amandmaji, na koncu tudi poudariti, potem ta zakon dopolnite in na vsak način kmetijsko področje ekološkega kmetovanja vključite, da bodo tudi tam lahko doseženi ti cilji. To je vsekakor smotrno. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo ima minister. Izvolite.
Hvala lepa. Seveda so ukrepi, kot je ekološko kmetijstvo oziroma ukrepi za zmanjševanje CO2 oziroma emisij kjerkoli v prvi točki prvega odstavka 183. člena, ki pravi, da so to vsi ukrepi, ki se porabljajo zlasti za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov, in tako naprej. To se pravi, mi ne delamo tega zdaj po sektorjih, po panogah. Če je v kmetijstvu to tako ali v gospodarstvu ali kjerkoli, pade to pod to. Ko gremo pogledat na sprejet program ukrepov podnebnega sklada, vidimo, da imamo za dve vsebini, pri ukrepih za blaženje podnebnih sprememb in za prilaganje nanje v gozdarstvu, to sicer ni to, je približno 3 milijone evrov in pri ukrepih za blaženje podnebnih sprememb in za prilagajanje nanje v kmetijstvu je 7 milijonov evrov alociranih tu notri. Tako da to, kar vi govorite, je res. Podnebni sklad je temu namenjen, za financiranje ukrepov, ki prispevajo k zmanjševanju emisij v kmetijstvu, ali je to ekokmetijstvo ali je kakršnokoli drugačno kmetijstvo, je seveda bolj stvar resorja. Ampak za to imamo podlago v zakonu in tudi v tej noveli, to je v tem novem zakonu in tudi v programu. Je pa res, da je problem bolj v absorpciji. Spoštovani poslanec, jaz nisem naklonjen ustanavljanju novih birokratskih teles, ki jih omenjate, neke centre in tako naprej. Mi imamo že neko infrastrukturo na področju kmetijstva, imamo Kmetijsko gozdarsko zbornico s svojimi tako imenovanimi kmetijskimi – vsepovsod po Sloveniji s svojimi strokovnjaki, ki delajo na terenu, in mislim, da je to zadostna infrastruktura tudi za te ukrepe. Če bomo še tu podvajali in neke centre ustanavljali, menim, da ne bomo ravno veliko prispevali k racionalni porabi denarja iz podnebnega sklada, in kolikor bo denarja za birokracijo, ga ne bo za ukrepe. Tako da sem bolj pristaš ukrepov in učinkovitega dela obstoječih služb na tem področju.
Hvala lepa. Repliko ima Jože Lenart. Izvolite.
Hvala lepa za ta odgovor. Samo toliko moram pojasniti, verjetno ste me narobe razumeli. Naš konkretni predlog je, da se nameni za tehnično pomoč obstoječim pospeševalnim službam na področju kmetijstva. Nič kaj novega, samo v tej smeri. Oni so za to usposobljeni in ne rabijo potem dodatno. Seveda, da pride do končnega uporabnika. To se pravi, ta zakon je zelo zahteven, širok in moramo najti tiste poti, da bodo ekološki kmetovalci začutili, da je to uporabno in da se bodo ti rezultati na področju ekološkega kmetovanja začeli izboljševati, povečevati, ne pa, da so zdaj padali. Če imamo cilj 25 % v enem desetletju, da spravimo ta cilj do tega, je treba dosti sodelovanja in zato so ravno te pospeševalne tehnične službe tiste, ki morajo to znati prenesti na uporabnike. Hvala.
Hvala tudi vam. Besedo ima dr. Franc Trček. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Če bi ubesedoval kot večna kolegov pred mano, bi kakšnih petkrat moral reči Socialni demokrati pa kakšnih sedemkrat Maribor pa vmes že povedati, kje sem kandidiral pa kje bom kandidiral. Kandidiral bom tam, kjer pač živim, kjer me ljudje lahko srečajo na ulici, eni pohvalijo, eni pograjajo in tako naprej. Če ste resno brali ta zakon, mislim, da je to absolutno napačen pristop. Zakaj? Čeprav jaz že 30 let ne živim več v Beli krajini, bi seveda rad, da se vsa zgodba okoli Krupe nikoli ne bi zgodila, rad bi, da bi se zgodba okoli Krupe, ne vem, uredila, sanirala, pa se še dolgo ne bo. Ker nekdo bi lahko tudi ta izvajanja večine ljudi iz koalicije pa tudi koga iz opozicije tako razumel. Verjetno si vsi želimo okoljsko problematiko reševati na teritoriju celotne Republike Slovenije, kar je tudi naša dolžnost, kar je v bistvu tudi naš šiht, po domače povedano. Pa navsezadnje tudi nismo taki zaplankarji. Saj kolega Moškrič se verjetno ne drži samo svojega dela Ljubljane, gre tudi kam naokoli. Pa malo za šalo, malo zares, če bi kakšne sosede povabil, bi mu uspelo tisti liter spiti, ali kako so že hoteli, embalažo spreminjati. Druga zgodba. Vsi tisti, ki smo se v življenju s prostorom in okoljem ukvarjali, vemo, da pri nas umestitve v prostor trajajo prej desetletja kot leta. Kdorkoli, katerakoli vlada bo tu, kdorkoli se bo napihoval, naša vlada je vse, pred mano nobeden ni nič, v srbščini rečejo – kako že? – prije mene ništa, poslije mene potop, to so, osebno menim, taki napihnjenci, ki si ne zaslužijo, da bi sedeli v Državnem zboru, ne glede na to, iz katere stranke prihajajo. Osebno menim, da bomo s tem, da eno tako težko materijo nekako na hitro rešujemo, naredili več škode kot koristi. Zlasti koalicijski poslanci vsi zdaj nekako pozivate, dajmo to čim prej spraviti, dajmo to čim prej rešiti, čeprav je kolega Moškrič zelo lepo povedal, ja, potem bomo pa imeli drugo branje pa bo končno prišlo na odbor pa bomo imeli konkretno obravnavo. Če bi jaz ven vlekel neka svoja poslanska vprašanja, ki sem jih postavljal v tem mandatu, pa sem jih čez 900, bi tu nastal prevelik teater. Dobronamerno, čeprav v tem sklicu nisem član Odbora za infrastrukturo, okolje in prostor, v preteklem sklicu sem bil najbolj aktiven član tega odbora, moram priznati, da sem zastrigel z ušesi, ko so mi začeli določeni ljudje pošiljati neke maile v povezavi z 28., 29. členom. Nek gospod – tisti, ki poznamo to področje – prej gotovo kot verjetno gospod, ki je bil najboljši državni sekretar na tem področju, Radovan Tavzes, opozarja na to problematiko, celo trdi, da je v nasprotju z evropsko direktivo, ker so nekako napisana, če v ljudski jezik prevedem, neka preveč lahkotna merila za odločitev, kdaj neki zadevi preneha status odpadka, če se tako izrazim. Tu je neka upravičena bojazen. Verjetno bo minister rekel, da problemov ni, ampak imamo čisto preveč nekih izkušenj v Sloveniji. Saj kolegi so jih naštevali, lahko bi jih tudi sam našteval, pa čeprav ne kandidiram pa nisem kandidiral v tistem eku Maribora, tudi onesnaženje našega krasnega botaničnega vrta z nekim divjim odlaganjem, neke zgodbe nekega gospoda, ki mu je bil to življenjski projekt. Enkrat sem ga čisto slučajno srečal v knjigarni v Mariboru. Skratka, tu imam neki knedelj v grlu, če se tako izrazim, ker menim, da ta vrhunski birokrat pa državni sekretar ni nekdo, ki bi deloval na način baba kazala ali pa dajmo zdaj malo nagajati, ker je mogoče neka druga politična opcija – pa ne vem, upam, da se, minister, ne boste počutili osebno ogroženi – pa bo iz kakih Dolenjskih Toplic dobil položnico, če malo karikiram. Ampak če se vrnem, gre za neko zahtevno problematiko in gre za to problematiko, da se je malo po domače pri nas z odpadki ravnalo. Eni so tu uporabljali celo besedo smetarska mafija, ampak, veste, mi se premalo ukvarjamo z vhodnim podatkom te zakonodaje. Človek je neavtenično entropično bitje. Po domače povedano, malo prezgodaj se rodimo, ker bi matere umrle med porodi, če bi bili bolj razviti, pa ogromno energije rabimo pa preveč smeti proizvajamo. S tem se bomo morali začeti ukvarjati. Mi se vrtimo, ne vem, katera vlada je, evo, če pridem do teh nesrečnih sveč – mislim, krščen matiček, dajmo si že enkrat reči, tako onesnaževanje ni pietetno dejanje. Pika. So seveda neki ljudje, ki od tega svečarstva živijo, dajmo neko relativno hitro prehodno obdobje, da se enostavno s tem neha. Da se tudi drugače pakirati, da se tudi drugače na vse svete pa ob drugih datumih izražati pieteto do tistih, ki jih ni več med nami. In se tu vrtimo v krogu, ne vem, koliko časa. Tudi o tem blatu bomo morali enkrat doreči. Enkrat bomo morali verjetno tudi doreči neki krog, v katerem se določene smeti vozijo, ne pa, da, ne vem, z enega konca Slovenije na drug konec Slovenije. Potem ti CERO-ti in podobne zgodbe, ena velika šlamastika. Zdi se mi, da bi pa tu vseeno potrebovali neko raznoliko in odgovorno politiko, ker ne glede na to, da je bolj bevskanje kot ne zadnji dve leti v tem državnem zboru, ne vem, jaz ne privoščim Janši, da bi imel za bajto, ne vem, kaj, tri tone živega srebra. Verjetno tudi on meni ne. Ali pa, ne vem. Vsaj za sebe lahko rečem, drugim nikakor ne gledam v glave. Ne vem tudi, če je pametna poteza, da se razgradi neka skupina pravnikov, ki se na resornem ministrstvu ukvarja s to problematiko, za kar se morajo tudi vsebinsko specializirati – seveda minister že odmahuje z glavo – pa se nekaj da v izdelavo enemu profesorju, z vsem dolžnim spoštovanjem do njega. Veste, že tisti najbolj mali NGO ima pravilo vsaj štirih, če že ne šestih oči, če se gre na neka pogajanja. Skratka, preveč nekih indicev imam, ob katerih imam neki slab okus v ustih glede tega vsega skupaj. Pa naj mi minister ne zameri. Ta zakon zelo jasno kaže, pa neke izkušnje, ki jih imamo, da so davki še kako pomembni in da bo tudi z davčno politiko potrebno te zadeve usmerjati. Lažje bomo pa to usmerjali z davčno politiko, ko bomo nekako dvignili BDP. Moram reči, da Socialni demokrati imamo tu spisan nek resen predlog programa za naslednje desetletje, ali če hočete nekje do leta 2035. Zaenkrat pa še čakam programe vseh ostalih. Pa ne zaradi tega, ker naj bi reda radi pred volitvami imeli programe, ampak da se nekako resno začnemo pogovarjati. In tudi operabilnost nekih programov. Da ne bom kradel, bivši kmetijski minister bo povedal, ko bo prišel do besede, zakaj je cela vrsta težav pri tem, kar je Jožko dobronamerno izpostavil. Na tej točki se bom ustavil. Hvala.
Hvala lepa. Tadeja Šuštar Zalar ima besedo. Izvolite.
Hvala za besedo. Zakon o varovanju okolja 2 ureja večino vprašanj le okvirno, kar je pozitivno z vidika preglednosti, in to bodo nadalje urejali številni podzakonski akti. Pri določbah zakona o varovanju okolja 2 gre za sklop pravnih pravil, ki v slovenski pravni red z nekaj izjemami prenašajo zahteve direktiv Evropske unije, ki so podlaga za podzakonski prenos številnih drugih direktiv, hkrati pa zakon v nekaterih primerih vsebuje tudi določene podlage za sprejetje podzakonskih aktov, s katerimi se sprejemajo predpisi za izvajanje posameznih uredb Evropske unije. Na primer pristojnost za upravljanje z enotami dodeljenih letnih emisij se ureja z zakonom in ne s podzakonskimi akti. Upoštevani so tudi cilji krožnega gospodarstva in trajnega razvoja, kar lahko samo pozdravim. Pridobivanje okoljevarstvenih dovoljenj je predpisano samo za nekatere povzročitelje onesnaževanj, kar je dobro za zmanjšanje upravnih postopkov, manj pa sicer za dosledno preprečevanje škodljivih emisij. Problematično je lahko urejanje območij okoljskih omejitev zaradi urejanja po različno strogih režimih znotraj območij. Pomembno novost predstavlja tudi dejstvo, da se drugače kot do sedaj ureja vloga in položaj zainteresirane javnosti in stranska udeležba o upravnem postopku ter upravičenost do tožbe v upravnem sporu. V upravnem postopku izdaje dovoljenja, četudi lahko podajo svoje pripombe in stališča, nevladne organizacije v javnem interesu iz prvega odstavka 237. člena ter civilna iniciativa nimajo položaja stranskega udeleženca v postopku. Ne glede na navedeno pa so upravičene zoper izdano okoljevarstveno soglasje vložiti tožbo. Zakon daje podlago tudi za to, da se z uredbo Vlade predpišejo okoljske dajatve za onesnaževanje okolja, ki so namenjene temu, da povzročitelji onesnaževanja okolja internalizirajo stroške onesnaževanja, ki jih sicer nosi družba kot celota. Pooblastilo za podrobnejše urejanje relevantnih vprašanj pa je z nekoliko drugačno dikcijo kot v Zakonu o varovanju okolja 1 prepuščeno Vladi. Podobno velja tudi za sistem trgovanja s pravicami do emisije toplogrednih plinov, katere okvire določa Evropska unija. Na področju ravnanja z odpadki zakon daje podlago, da se določijo ravnanja, ki ne potrebujejo okoljevarstvenega dovoljenja, temveč zgolj prijavo nekaterih ravnanj, ki ni vezana na posebno upravno odločbo. Navedeno lahko označimo za razbremenitev upravnih organov, kar seveda podpiramo, saj si želimo manj birokracije. Po drugi strani pa to ne bo okrnelo učinkovitosti ravnanja z odpadki. Pomanjkljivost tega predloga je, da med zainteresirane nosilce pravic do reagiranja javnosti na okoljske rešitve niso štete tudi mestne četrti in krajevne skupnosti, saj so te najbolj seznanjene z okoljsko problematiko in tudi s podatki o kršitvah. Zato bi bilo smiselno, da se jih vključi. Mislim, da so te spremembe oziroma je zakon o varovanju okolja usklajen tudi z večino nevladnih organizacij, saj nisem zasledila veliko pripomb na to temo. Seveda ga podpiram.
Hvala lepa. Bojan Podkrajšek ima besedo. Izvolite.
Hvala, spoštovani podpredsednik, za dano besedo. Cenjeni minister s sodelavko! Danes je pred nami zakon, ki je, vsaj moje mišljenje je takšno, eden najbolj pomembnih, če ne najbolj pomemben, spoštovani minister, na vašem resorju v tem mandatu. Naj se vrnem nekaj časa nazaj, skoraj dve leti. Ko ste imeli hearing, se spomnim vaših besed, vsi smo se z vami strinjali, sploh tisti, ki smo bili v prejšnjem mandatu v Državnem zboru, tudi v Odboru za infrastrukturo, okolje in prostor, rekli ste, da bo treba najprej očistiti en del Slovenije, predvsem ste imeli v mislih odlagališča, kjer gre tudi velika zasluga našim spoštovanim gasilcem in gasilkam, ker so venomer morali posredovati, da na teh odlagališčih oziroma v skladiščih v tistih okoljih, kjer so goreli odpadki, niso nastajale za okolje še večje katastrofe. Poslanke in poslanci predvsem koalicije smo vaše delo v tem mandatu vseskozi podpirali. Včasih smo z druge strani slišali neke kritike, največkrat kritike, ki po mojem niso bile upravičene. Zakaj to govorim? Ker je izjemno pomembno to, da ste vi kot minister za okolje in prostor v Republiki Sloveniji z vsemi svojimi sodelavci, državnimi sekretarji in sodelavci na ministrstvu, vztrajali in sem pripeljali ta zakon, ki se dotika varstva okolja. Izredno pomemben zakon je danes na klopeh državnega zbora. Če ne bi bilo pomislekov predvsem opozicijskih strank, da je potrebno, da gre v javno razpravo, bi bili s tem zakonom verjetno že mnogo dlje. Ampak nič zato, jaz sem vesel danes, potem ko sem poslušal tudi stališča poslanskih skupin. Vesel sem, da ta zahtevni zakon večina poslanskih skupin podpira v tej prvi obravnavi. Vem, da nas vse skupaj čaka velika odgovornost, tudi na Odboru za infrastrukturo, okolje in prostor. Spoštovani minister, zagotavljam, da se bomo tega lotili, kolikor bo možno kmalu, da bo ta zakon, to vam zagotavljam kot predsednik tega odbora, sprejet na marčevski seji tega državnega zbora. Ampak to ne sme biti samo želja. To ni naša želja, ampak je naša dolžnost – da ta zakon, v katerega je bilo vloženo toliko truda in strokovnega znanja, tudi financ, pride čim prej v veljavo. Pa ne zato, da bo to dosežek vlade. Tako kot sem povedal v imenu Poslanske skupine SDS – Slovenske demokratske stranke, je to pomembno za Slovenijo, za vse tiste, ki živimo v Republiki Sloveniji, za naše otroke, predvsem pa za tiste, ki še niso rojeni, ki prihajajo, za naše potomce. Kot se spomnim, en mandat nazaj in tudi v vladi Marjana Šarca na ta zahtevna vprašanja ni bilo odgovorov. V našo poslansko skupino pa verjamem, da tudi v vse ostale poslanske skupine, so prihajale različne institucije, ki so se ukvarjale s temi odpadki, komunalna zbornica. Moram biti čisto pošten, velikokrat potem nismo več vedeli, kje je izhod do cilja, da ne bo vsak teden zagorelo v katerem od teh skladišč. Skratka, moram pohvaliti vaše delo. Danes govorimo o zakonu o varstvu okolja. Predvsem me pa, minister, zanima, slišim, tudi meni je prišlo kdaj na uho, da vsi tisti, ki so se v preteklosti ukvarjali in se tudi danes ukvarjajo s temi odpadki, pišejo danes raznorazna pisma, eni zadovoljni s tem zakonom, ki kmalu prihaja v veljavo, drugi razočarani, imajo druge ideje. Sam sem imel tudi večkrat pomisleke, da tisti, ki se s tem ukvarjajo, ne delajo vedno v dobrobit državljank in državljanov na tem področju. Skratka, tu bi želel vaš odgovor, ali so v tej fazi, ko je ta zakon v sprejemanju, pomisleki tistih, ki se s tem ukvarjajo. Predvsem pa bi želel omeniti, da se mi zdi danes s strani poslanke Janja Sluga – nedavno smo imeli sejo odbora za infrastrukturo, sanacija celjske doline. Jaz sem bil po tej seji slučajno v mestu Celje. Srečam gospoda, ki je Celjan, v Celju živi že 85 let in se nikakor ne more strinjati s tem, kar je dejala poslanka Janja Sluga – da je Celje zastrupljeno mesto. Jaz sem sam tudi opozoril kot predsedujoči na tej seji, da si tega ne smemo dovoliti v tem državnem zboru. Hočem se pa, spoštovani minister, navezati, da ste tu na tem področju, predvsem govorim o vašem mandatu, veliko postorili tudi na področju onesnaženja v tistih delih, kjer pač je. Tako da tudi hvala. Ker prihajam iz celjske regije, tudi tu zahvala. Kot državljan Republike Slovenije pa tudi opažam, imam celo občutek, kot da se to stopnjuje. Vsi nas opozarjajo, vsa podjetja, ko dobivamo fakture oziroma račune, zasebniki, dobivamo dopise, če se lahko to pošilja elektronsko, kar se mi zdi izjemno prav. Tudi, kar se tiče šol, je vedno več v elektronski obliki. Skratka, vse odgovorne institucije v Republiki Sloveniji se zavedajo okoljskih težav, s tem da vsak produkt oziroma izdelek povzroča neke posledice. Nedavno sem bil na enem srečanju slovenskih kmetov pa tudi tistih, ki proizvajajo potem njihove produkte, bil sem zaskrbljen, ko sem slišal podatke, koliko je potrebno trgovcem, da osveščajo nas potrošnike vsak dan. Seveda tudi sam, ko pridem domov, večkrat vidim tako poln nabiralnik teh reklam, da poštar, seveda spoštovani poštar, ki vsak dan prihaja, niti ne more dati vseh teh reklam v nabiralnik. Skratka, želel bi opozoriti, če je kakšna možnost, da tudi o tem razmišljamo. Jaz sem prepričan, da gre tu na tone nekvalitetnega papirja, tiskanja črnila. Verjetno, predvidevam, gre to v breme mlekarjev pa tudi kmetov. Skratka, potrošnik, ki vsak dan hodi v trgovino, se zavedam, da ve, da bo v tisti trgovini dobil jogurt ali mleko ali čokolado. Ne zdi se mi prav, da bi morali vsak dan imeti to v predalih, s tem pa posledično povzročamo tudi na področju okolja težave. Minister, ob zaključku moram priznati, da sem vesel današnjega dneva, da je ta zakon o varovanju okolja na naših mizah. Vesel sem tudi vašega dela s sodelavci. To je pokazatelj razprave vseh poslank in poslancev. Malo je bilo tistih pripomb. Mislim, da nas čaka, da bomo lahko tekom odbora še kaj dodali, da to še izboljšamo. Skratka, želel bi, minister, da vsi skupaj, in vsi cenjeni poslanke in poslanci tega državnega zbora, da vsi vse naredimo, ker bo to, da bo ta zakon v mesecu marcu tega leta, 2022, sprejet v Državnem zboru, dosežek. Zavedati se pa moramo državljanke in državljani in vsi, ki smo v tem državnem zboru, da danes spreminjamo zakon in da se bomo posledično s tem zakonom morali tudi mi na nekih področjih malo spremeniti. Če nam bo to uspelo, ta kvalitetni zakon pa seveda, da se spremenimo tudi mi na nekih področjih, bo v Sloveniji na tem področju bistveno bistveno drugače v prihodnje. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Repliko ima Rudi Medved. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik. Kolega Podkrajšek, samo toliko, v obrazložitev, ko pravite, da se na področju problema odpadne embalaže v vladi Marjana Šarca ni nič premaknilo, da se ni nič zgodilo in da so hodili, ne vem, ljudje od Poncija do Pilata, posluha pa ni bilo. Vam moram povedati, da seveda to ni res, in tudi vi sami veste, da to ni res. Jaz sem bil na seji Vlade, na kateri je predsednik Vlade Marjan Šarec naložil okoljskemu ministru, naj uredi interventni odvoz te odpadne embalaže, ki se je kopičila, kot veste, na komunalnih deponijah. In to se je takrat tudi zgodilo. Res pa je, da je bil problem z razpisom pri odvozu odpadnih sveč. Tam se je nekaj administrativno zapletalo in na koncu nobeden od ponudnikov ni izpolnjeval pogojev. To je morda bila čisto birokratska stvar ali kakorkoli že, ampak interventni odvoz teh odpadkov je bil organiziran. Minister Vizjak pa točno ve – in sem ga tudi kmalu po nastopu njegovega mandata tukaj izzval v tej dvorani – da so bile pogodbe z izvajalci, ki bodo potem ta interventni odvoz tudi izpeljali, zelo dolgo na njegovi mizi. Po tistem so bile pa tudi relativno kmalu podpisane. Vem, da sem takrat spraševal direktorje komunal, zakaj se nič ne premakne, kje se je zataknilo, in so mi vsi po vrsti povedali, da je stvar urejena, da se čaka na podpis pogodb na Ministrstvu za okolje in prostor. Potem jih je minister tudi podpisal in takrat je nekaj od tega interventnega odvoza tudi steklo, kot vidite, pa problem še vedno ni rešen. Problem še vedno ni rešen. Še vedno imajo na komunalnih deponijah po vsej Sloveniji ogromno te odpadne embalaže. Torej, reševala je prejšnja vlada, rešuje ta vlada, ampak problem je še vedno tam.
Hvala lepa. Replika, Bojan Podkrajšek. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Mogoče na nekih področjih nisem bil čisto razumljen, ampak vseeno bi osvežil. Jaz vem, da je na tem področju veliko ljudi vlagalo svoj trud, tudi verjetno vi, gospod Medved, takrat, tudi vaš predsednik. Nisem čisto mislil, da nič ni bilo narejenega, ampak veste, velika razlika je, ali se nekaj rešuje ali pa da se rešuje iz leta v leto, pa se nič ne reši. Jaz vam moram povedati, če spomnim, da ko je minister Vizjak imel hearing, je bila glavna tema teh vprašanj, večine vprašanj, kako bomo očistili ta odlagališča. Skratka, tam smo vsi skupaj ugotovili, takrat na novo opozicija pa mi kot koalicija, da na tem področju ni bilo ničesar narejenega. Zato sem se zahvalil ministru za njegovo vztrajnost, je očistil, danes je pa na mizi zakon, ki bo v bodoče to urejal. Ne biti užaljeni. Eno je reševati, reševati, reševati, delati, delati, pa nič narediti. Rezultati kažejo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo je želel minister. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani poslanci! Dotaknili ste se problematike reševanja komunalne mešane embalaže, ki ostaja v skladiščih javnih služb. Ko sem jaz pred manj kot dvema letoma prevzel ta resor, jih je ostajalo več kot 50 %, vse komunalne mešane embalaže niso prevzemale družbe za ravnanje z embalažo in je ostajala v skladiščih. Danes je tega še približno 20 %, še vedno obstaja, kljub temu da smo sprejeli kar nekaj ukrepov. Naj vas spomnim, sprejet je bil Zakon o varstvu okolja 1J, zdi se mi, da je bilo približno novembra, ko je bila prvič zadolžitev, da embalažne družbe poberejo vso odpadno embalažo iz skladišč, da morajo pobrati vso. Potem smo tudi spremenili uredbo, da ni več tiste meje 15 ton. Namreč, do te spremembe uredbe, ki je bila pred kakšnim letom dni sprejeta, vsi tisti, ki so dajali manj kot 15 ton embalaže letno na trg, niso plačevali nič embalažnine. In potem se čudite, da je ostajala embalaža. In zato smo dali to na nulo. Vsi morajo plačevati embalažnino in posledično pomeni, da je več denarja, ki ga plačujejo tisti, ki odpadke dajejo v bistvu na trg, in s tem denarjem se seveda ravna, potem ko se to pobira. Problema odpadkov ni mogoče reševati z interventnimi zakoni. Problem odpadkov je bilo treba rešiti sistemsko po načelu PRO, proizvajalec plača in proizvajalec je finančno in organizacijsko odgovoren za odpadke, ki jih daje. To pa uvaja sedaj ta zakon. Za področje vseh odpadkovnih tokov, ki jih je več, omenili ste sveče pa tu je odpadna embalaža, potem so še gume, medicinski, kmetijski proizvodi in tako naprej. Tega je čuda. Predvidevamo eno organizacijo, za razliko od prizadevanj sedanjih organizacij oziroma družb za ravnanje z odpadno embalažo, ki bi želele, da je še vedno konkurenca. Vendar je konkurenca na področju profitov in cene, ni pa glavni cilj varstvo okolja in doseganje okoljskih ciljev, ampak je prioriteta, kako za čim manj denarja dobiti komitente in pobrati to embalažo, ne vso, nekaj je pustiti v skladišču in bo že država ali pa občina to pobrala. Jaz sem, kot veste, bil gospodarski minister. Če kaj zagovarjam, zagovarjam trg in konkurenco. Vendar ko pa pridemo na polje odpadkov, kjer potem gospodarski subjekti ne sledijo okoljski logiki in okoljskim ciljem, ti, ki se ukvarjajo z odpadno embalažo, temveč seveda cilju profita in raznim drugim ekonomskim interesom za lastnika, je pa več kot jasno, da moramo v ospredje postaviti okoljske cilje. In to opravičuje eno organizacijo za en odpadkovni tok, ki bo tudi poskrbela, da se bo vse odpadke ustrezno tretiralo, in bo skrbela tudi za to, da se bodo izboljševali okoljski cilji, ker bo bdela nad vso to problematiko. Zato bo zakon o varstvu okolja končno naredil red. Prepričan sem, da je tudi pomemben del tistih prisluhov, zaradi katerih sem fasal interpelacijo, izhajal prav iz te ureditve. Ker nekaterim gospodarskim subjektom, jaz sem jih sam imenoval odpadkovna mafija, to ni v interesu, ker bodo ob milijone ne letni ravni oziroma bodo pravzaprav dolgoročno morali slediti bolj okoljskim ciljem kot svojim profitom. Seveda do vas poslancev prihajajo pisma teh užaljenih družb, tudi nekaterih tujih, ki bi rade imele status quo. In še enkrat, za nas je bilo ključno tudi to, kar Evropska komisija na tem področju predlaga. Pravzaprav gre v osnovi za eno organizacijo, lahko jih je pa tudi več, ne prepoveduje več organizacij, ampak v osnovi je mišljena ena. Za tako malo ekonomijo, kot je Slovenija, ki je dvemilijonski trg, je v primerjavi z drugimi primerljivimi državami praksa to, da je za en odpadkovni tok ena organizacija, ki bo, po mojem, tudi porok in granat za to, da se bodo tudi okoljski cilji dosegali. Pa ne smo dosegali, da se bo trend ravnanja z odpadki, temi odpadkovnimi tokovi izboljševal, ker ji bo to v interesu. Gre pa za neprofitno organizacijo, ki jo ustanovijo proizvajalci, to se pravi ti, ki dajejo, država nima s tem nič. V primeru več organizacij bi pa država morala ustanoviti neko agencijo, ki bi to nadzirala in bi se birokratsko lomila med temi mojstri, ki bi zamegljevali realno stanje. To se pravi tudi v smislu debirokratizacije je boljša rešitev ene organizacije kot pa več.
Hvala lepa. Besedo ima še zadnji razpravljavec na seznamu, gospod Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Spoštovani gospod minister, razredčene kolegice in kolegi, lep pozdrav! Nova Slovenija – krščanski demokrati smo že po svojem bistvu nekako zavezani varstvu okolja. Zelo blizu mi je besedilo v programu CDU, kjer govorijo o varstvu stvarstva, in temu se tudi sam pridružujem. Mimogrede, tudi mi smo gospodu Juretu Lebnu nasedli, prepričeval nas je, vidimo pa, da je rezultat tistega interventnega zakona ničen. Jaz se absolutno strinjam z ministrom, ki pravi: »Ne moremo okolja varovati z interventnimi zakoni.« Tudi s tem zakonom ne bomo vsega naredili ali pa bomo zelo malo, kar se tiče vzgoje, vzgoje naših otrok, naših naslednjih generacij, ki smo jim mi dolžni to okolje predati v dobri kondiciji. Tukaj je naloga vzgoje, ki se začne najprej v družini, osnovni šoli in tako naprej. Žal imam zelo redke priložnosti, da se z ženo sprehajam ob nedeljskih sprehodih, in srce se mi trga, ko vidim na prekrasnem podeželju v obcestnih jarkih – saj sicer tu pa tam, ampak me boli – plastenke, pločevinke in tako naprej. In potem vedno dobim asociacijo na stari slovenski pregovor Kjer osel leži, tam dlako pusti. Ta pregovor je zelo vezan na varstvo okolja. Kaj zdaj ta zakon prinaša? Nimam dovolj časa in je bilo že predebatirano, ampak preden nadaljujem, želim sporočiti, da sem izredno vesel, da imamo znotraj naše stranke Nove Slovenije – krščanskih demokratov veliko organizacijskih oblik, Gospodarski klub, Ženska zveza in tako naprej, in da smo pred kratkim ustanovili tudi Zeleno zvezo. Na prvem sestanku na konferenci Zoom je bilo več kot 200 udeležencev, tudi izjemnih strokovnjakov, znanih slovenskih imen. To me zelo spodbuja. Ta Zelena zveza je konstituirana in močno angažirana pri snovanju našega okoljskega, če hočete, programa oziroma volilnega programa. Veseli me, da novi zakon o varstvu okolja, ZVO-2, prinaša nove rešitve, s katerimi se urejajo najbolj pereči problemi na področju varstva okolja, kot je na primer nam vsem poznano neodgovorno ravnanje z odpadki. Na področju odpadkov ta zakon na novo celovito ureja ravnanje z odpadki, vključno z določitvijo temeljnih pravil ravnanja z odpadki, pogojev ter meril za prenehanje statusa odpadka in z ureditvijo sistema PRO, to je proizvajalčeve razširjene odgovornosti ali bolj po domače, proizvajalec naj plača. Prepričani smo, da bo ta zakon postavil nove in zdrave temelje sistemu proizvajalčeve razširjene odgovornosti, v katerega je zajeta tudi odpadna embalaža, da bo učinkovit, pregleden in tudi stroškovno optimalen. V ta namen bo zakon za vsak masni tok odpadkov določil zgolj eno neprofitno organizacijo – minister je povedal, da lahko tudi dve ali tri, mora pa biti ta zadeva seveda racionalno organizirana – ki bo v imenu proizvajalcev iskala najugodnejše ponudnike. Sam sem tu želel izpostaviti tudi vprašanja, ki jih je nanizal spoštovani kolega Bojan Podkrajšek – kaj bodo pa ta podjetja, ki so se do danes ukvarjala s podatki, od tega trenutka naprej. Ampak če zadeve dobro delujejo v Belgiji, na Češkem in tako naprej, zakaj bi potem na novo odkrivali toplo vodo, če pa je že odkrita? Moja kolegica in kolegi so že napovedali podporo temu zakonu v prvem branju, verjamem, da ga bomo skozi parlamentarno proceduro na odboru še optimirali. Ministru se želim zahvaliti. Bilo je opravljeno veliko delo, veliko usklajevanja. Upam, da bo rezultat [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnik Vlade. Minister Vizjak, izvolite.
Hvala lepa. Ostala mi je ena minuta. Najprej bi želel samo povedati, da verjetno nisem bil dobro razumljen. Spoštovani poslanec Jožef Horvat, za en masni tok ena organizacija, ni možno več organizacij. Je pa več masnih tokov, zato bo za vsak masni tok lahko druga organizacija. Ampak en masni tok ima eno organizacijo ravno zaradi tega, da ni potem prerivanja na račun okoljskih ciljev. Spoštovane poslanke in poslanci, pravzaprav sem po tej splošni razpravi, ki se bliža koncu, vesel, da se obeta zakonu v prvem branju kar zavidljiva podpora, da nas čaka še v drugem branju nekaj korekcij. Zlasti vidim veliko soglasje pri kavcijskem sistemu. Vlada podpira uvedbo kavcijskega sistema. Dodatno bomo seveda osvetlili tudi razloge in pogoje prenehanja statusa odpadka, kot je predvideno, kot je opozoril tudi poslanec iz Socialnih demokratov. Vesel sem, da smo uspeli ta zakon uskladiti s kar precejšnjim delom nevladnega sektorja pa tudi z gospodarstvom. To je dobra popotnica za drugo branje. Še enkrat vas prosim, da ta zakon sprejmemo še v tem mandatu Državnega zbora.
Hvala lepa, gospod minister. Vsi razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker je čas za razpravo še ostal, sprašujem, ali želite na podlagi 71. člena Poslovnika Državnega zbora še razpravljati. Vidim, da ni interesa, zato zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, torej jutri, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O POKOJNINSKEM IN INVALIDSKEM ZAVAROVANJU. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 43 poslank in poslancev s prvopodpisanim mag. Dejanom Židanom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 12 poslank in poslancev s prvopodpisanim Matjažem Hanom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona zato dajem besedo predstavniku predlagatelja mag. Dejanu Židanu. Izvolite.
Spoštovana gospa podpredsednica, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, gospod minister s sodelavko, ostali prisotni, lepo pozdravljeni! Leta 2020 sta dva ugledna slovenska pravnika takole zapisala: »V Evropski uniji se poklicne bolezni merijo v odstotkih in so primerljive številu poškodb pri delu. V Sloveniji se poklicne bolezni merijo v promilih. Pristojni organi Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje se kljub jasnim smernicam zadnjih 20 let dejansko izogibajo ugotavljanju poklicnih bolezni, posamezniki pa vplačujejo zavarovanje tako pri zdravstveni kakor pri pokojninski zavarovalnici.« Avtorja tudi navajata, da bi zavod postopke moral ugotavljati po uradni dolžnosti, vendar tega ne izvaja, in ne nazadnje nepriznavanje poklicnih bolezni delavcem povzroča škodo, ne samo, da imajo prenizko odmero invalidske pokojnine, temveč tudi na ta način, da nimajo možnosti tožbe, in tudi na ta način, da ne prihaja do izboljšanja delovnih pogojev. Sam sem na poklicne bolezni naletel v poslanski pisarni, kjer mi je gospa – njen primer najbolje poznam – opisala svojo zgodbo: 20 let šivilja, neustrezni pogoji, neustrezno delovno mesto, neustrezna vadba, posledica pa invalidska upokojitev zaradi poškodbe ali hude poškodbe hrbtenice. Ker se v Sloveniji poklicne bolezni ne priznavajo več, pa bi se morale, je gospa, namesto da bi imela izračun, kakor se za poklicne bolezni tudi v zakonodaji predpisuje, torej da bi se upoštevala vsa delovna doba, ne samo realno opravljena, pristala pri invalidski pokojnini nekaj čez 200 evrov. Takrat sem imel možnost, čeprav sam delam na področju, ki ni področje sociale, ampak je drugo področje, da sem se začel poglabljati v problematiko. Posledica tega poglabljanja, številnih razgovorov s sindikati, pravniki in tudi s predstavniki stroke je bila dokazljiva ugotovitev, da imamo v resnici podpisane vse konvencije, v Evropsko unijo mi javljamo, da nam sistem ne deluje, ampak dokazljivo nam ne deluje. To povedo navadne številke. Poglejte primer, ob tem, da se plačujeta dve obliki zavarovanja. To govorijo številke, ki so takšne. V državah Evropske unije, kjer imajo prav tako in trdijo, da je urejeno, se ugotavlja, da je okrog tretjina invalidskih pokojnin tako imenovanih poklicnih invalidskih pokojnin. To v praksi pomeni, da če imamo v Sloveniji – približen podatek je, star je že nekaj časa – 75 tisoč invalidskih pokojnin, bi jih od tega moralo biti 25 tisoč bolj ugodnih za delavke in delavce. Ampak jih ni, jih je manj kot 200. 25 tisoč bi jih torej moralo biti. Če gre na leto v Sloveniji v invalidsko pokojnino tisoč 500, tisoč 700, tisoč 800 ljudi, bi od tega moralo biti 500, 600 pa tudi do 800 priznanih kot poklicna invalidska, pa ni. Govorimo o številkah, ki so 20, 30, 40, 50. Torej, nedvomno dejstvo je, da sistem ne deluje. Najdlje je z rešitvijo prišla pristojna ministrica gospa Milojka Kolar, ko je pripravila to, kar imam sedaj v roki. To je pravilnik o poklicnih boleznih, ki pa na žalost zaradi krajšega mandata in nasprotovanja marsikoga marsičemu ni bil sprejet. Ta pravilnik se sklicuje na 68. člen Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, torej zakona, zaradi katerega so ji pravniki očitali, da je sklic na zakon takšen, da zakon nima zadosti čvrste opore s samimi členi v zakonu. Ampak sklic je na 68. člen Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Zakaj to govorim? Zato ker ko smo začeli iskati rešitev skupaj s sindikati, pravniki in stroko, je bil cilj enostaven – narediti zadosti trdne zakonske podlage, da bo lahko pravilnik, ki je pripravljen in leži na mizi pristojnega ministra in njegovih državnih sekretarjev, sprejet. Sedaj vsi očitajo, pravijo, da ni pravi zakon, ni napisan v takšnem jeziku, kot mora biti. Jaz to vse sprejmem. Imam dopise pristojnih ministrov. Ampak potem kontra vprašam. Če znate napisati bolje, zakaj pa niste napisali? Zato je pred nami poskus, kako ljudem pomagati, s skromno prošnjo – dajte nam omogočiti, da pridemo na odbor, zato da vse, kar je potrebno, dopolnimo, nadgradimo, karkoli pametnega naredimo, da ljudje, ki plačujejo zavarovanje, ne bodo oškodovani. Hvala za pozornost.
Hvala lepa tudi vam. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade gospe Mateji Ribič, državni sekretarki na Ministrstvu za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti. Izvolite.
Predsedujoča, hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Pred vami je predlog zakona, ki naj bi po navedbah predlagatelja urejal pogoje za lažje in hitrejše ugotavljanje in potrjevanje poklicnih bolezni v Republiki Sloveniji. Predlagatelji ugotavljajo, da je Slovenija ratificirala mednarodne konvencije, ki urejajo področje sistema priznavanja poklicnih bolezni, in da ima vzpostavljeno obvezno zdravstveno ter obvezno pokojninsko in invalidsko zavarovanje za primer poklicne bolezni ter poškodbe pri delu, vendar pa delavci navedenih pravic v praksi naj ne bi mogli uveljavljati, saj ne morejo dokazati, da imajo poklicno bolezen. Slovenija namreč nima predpisa, ki bi določal pravno veljavni postopek priznavanja poklicnih bolezni, zaradi česar naj bi se le-te v Sloveniji le redko priznale ali potrdile, posledično pa je obseg priznanih poklicnih bolezni zelo nizek. Predlagatelji zato predlagajo spremembe in dopolnitve Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, s katerimi naj bi dosegli sprejetje zakonske ureditve, ki bo omogočila lažje in hitrejše ugotavljanje ter potrjevanje poklicnih bolezni v Republiki Sloveniji. V zvezi z navedenim predlogom bi uvodoma želela pojasniti, da se Vlada sicer strinja, da trenutna ureditev ugotavljanja in potrjevanja poklicnih bolezni ni več ustrezna in da bi bilo potrebno čim prej na novo določiti postopek potrjevanja poklicnih bolezni, vendar nikakor ne na predlagani način, temveč na način, kot ga v drugem odstavku 68. člena predvideva ZPIZ-2, ki napotuje na ureditev te problematike v okviru predpisov, ki urejajo zdravstveno zavarovanje. Vlada navedenega predloga zakona tako ne more podpreti in meni, da ni primeren za nadaljnjo obravnavo, saj se vsebina, ki jo ureja, ne umešča v ustrezen zakon. Nomotehnično namreč ni primerno, da se področje zdravstvenega zavarovanja vsebinsko ureja v zakonu za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Menimo, da je sistem pokojninskega in invalidskega zavarovanja že sedaj prenormiran in preobsežen, zaradi česar bi urejanje področja poklicnih bolezni v okviru pokojninskega sistema povzročilo še dodatno nekonsistentnost. 68. člen ZPIZ-2 namreč ureja zgolj definicijo poklicne bolezni in predstavlja pravno podlago za pravice, ki se lahko na tej podlagi priznavajo iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja, ne predstavlja pa ustreznega mesta za vsebinsko urejanje problematike s področja zdravstvenega zavarovanja. Samo priznavanje poklicnih bolezni in pravic, ki iz tega naslova izhajajo, se primarno ureja v sistemu zdravstvenega zavarovanja, o čemer odloča Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije kot nosilec obveznega zdravstvenega zavarovanja. V postopku odločanja so tako primarno priznane pravice iz naslova zdravstvenega zavarovanja in šele nato pravice iz naslova invalidnosti. Vlada predloga zakona ne more podpreti tudi zaradi neusklajenosti vsebine le-tega s socialnimi partnerji v okviru socialnega dialoga. Ugotavlja namreč, da predlog zakona povzema ureditev postopka ugotavljanja ter potrjevanja poklicnih bolezni, določitev izvedenskega organa Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije ter stroške postopka ugotavljanja, potrjevanja in prijavljanja poklicnih bolezni iz predloga pravilnika o poklicnih boleznih, ki ga je Ministrstvo za zdravje leta 2018 že posredovalo v javno razpravo, pred tem pa je bil obravnavan tudi na Ekonomsko-socialnem svetu. V okviru socialnega dialoga soglasje o vsebini pravilnika ni bilo doseženo. S tega vidika menimo, da zakonsko urejanje neusklajene vsebine pravilnika ni primerno. Glede na vse navedeno in glede na zelo pavšalno ter neobrazloženo oceno finančnih posledic predlagane ureditve Vlada predloga zakona ne more podpreti in meni, da ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Prvi ima besedo gospod Vojko Starović. Predstavil bo tališče Poslanske skupine SAB. Izvolite.
Predsedujoča, hvala za besedo. Spoštovani prisotni! Del učinkovitega zdravstvenega varstva, ki ga v stranki SAB štejemo med prioritete države, ni samo dostopnost do zdravstvenih storitev, ampak so tudi ustrezni postopki za priznavanje pravic iz naslova poklicnih bolezni, kamor delavci vplačujejo. Zato poslanska skupina podpira današnjo temo, ki je bila aktualna že pred leti. Način, kako so poklicne bolezni trenutno urejene v Zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, je neprimeren in podnormiran. Dejstvo je, da so delavkam in delavcem pravice iz naslova zavarovanja za poklicne bolezni urejene in priznane le na papirju. Uveljavljanje teh pravic pa je nemogoče, saj ne obstaja ustrezen predpis, ki določa pravno veljavni postopek priznavanja bolezni kot poklicne. Veseli nas, da se bo ta problematika, ki na ureditev čaka že vrsto let, končno uredila na ustrezen način. Novela, ki je danes pred nami, tako določa pojem poklicne bolezni in postopek njenega ugotavljanja, vključno s pristojnostmi in odgovornostmi posameznih deležnikov v postopku. Gre za majhen korak, ki pa bo tistim, ki jim takšno priznanje poklicne bolezni pripada, pomenil veliko. Pravico do priznanja poklicne invalidske pokojnine bo tako lahko prejela širša skupina invalidsko upokojenih. Novela tako določa način ugotavljanja poklicne bolezni, postopek ugotavljanja poklicne bolezni, način potrjevanja poklicne bolezni, izvedenski organ zdravstvene skupnosti in njegove naloge ter pristojnosti ter tudi stroške postopka ugotavljanja, preverjanja in prijavljanja poklicne bolezni. Ministrstvo za zdravje je že pred leti pripravilo rešitev, in sicer pravilnik o poklicnih boleznih, ampak se je zataknilo pri sprejemanju. Zato smo v Poslanski skupini SAB in ostali poslanci demokratične opozicije v sodelovanju s sindikati, ki spremembo podpirajo, vložili predlog, ki razširja člen, ki opredeljuje poklicne bolezni, na način, da bo omenjeni pravilnik lahko sprejet. Da je področje vsebinsko podhranjeno, priča tudi dejstvo, da smo imeli v letu 2020 le 21 primerov ugotovitev poklicnih bolezni. S sprejetjem predloga bo tako narejen velik korak proti koncu obdobja, v katerem se v Sloveniji obstoj poklicnih bolezni z izjemo azbestoze praktično ne ugotavlja. Ugotavljanje poklicnih bolezni pa je nujno tudi za sprejemanje ukrepov, za njihovo preprečevanje. Če jih ne ugotavljamo, ne vemo, kaj moramo preprečevati. Dejstvo je, da so novodobne, z delom povezane bolezni pri nas nekako spregledane, kar poudarja tudi medicinska stroka. Število poklicnih ali z delom povezanih bolezni tako močno narašča, zlasti kožnih bolezni, obolenj dihal, pogoste so tudi težave s hrbtenico in okončinami. Marsikdo pa z obiskom pri zdravniku odlaša, saj se boji, da bo izgubil službo. Zato v SAB kljub nekaterim pomislekom, da se s tem zakonom stvari ne urejajo ustrezno, predlog podpiramo, saj zagotavlja višji standard pravic za delavce tudi v praksi in ne le na papirju. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Branko Simonovič bo predstavil stališče Poslanske skupine Desus. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, podpredsednica. Lep pozdrav vsem prisotnim! Varna in zdrava delovna mesta ter dobro počutje delavcev prispevajo k ekonomski učinkovitosti gospodarstva, splošni družbeni blaginji in ne nazadnje tudi k vzdržnosti socialnih blagajn. Torej je učinkovito zagotavljanje varnosti in zdravja pri delu brez nezgod, poklicnih bolezni, povezanih z delom, nacionalni interes, je pravica delavcev ter obveza delodajalcev. Poklicne bolezni so pomemben kazalec negativnega zdravja delavcev in odražajo zdravstveno ogroženost delavca na delovnem mestu. Posebej so pomembne zato, ker je velika verjetnost, da bo ista izpostavljenost povzročila bolezen pri več delavcih. Če se poklicna bolezen pravočasno odkrije in se takoj prične z izvajanjem preventivnih ukrepov, se poklicne bolezni pri ostalih zaposlenih na enakih ali podobnih delovnih mestih lahko tudi povsem preprečijo ali vsaj pomembno zajezijo. Čeprav to zahteva zakonodaja, je odkrivanje poklicnih bolezni v Sloveniji po letu 1990 zastalo. Veljavni seznam poklicnih bolezni je zastarel in tudi sam postopek ugotavljanja in priznavanja poklicne bolezni ni niti najmanj primeren. Prava razsežnost problematike poklicnih bolezni je pri nas najbrž stokrat podcenjena v primerjavi s tistim, kar razkrivajo uradni podatki. V Poslanski skupini Desus vidimo predloženo novelo pokojninskega zakona kot dobronameren poskus za postavitev pravega temelja postopka za odkrivanje poklicnih bolezni. Prepričani smo, da bi bil zakon vreden podpore, če bi naslavljal in urejal vsebino na mestu, kjer je njen primarni izvor. Treba se je namreč zavedati dejstva, da je primarna podlaga za uveljavitev pravice iz invalidskega zavarovanja najprej pravica, ki se prizna iz zdravstvenega razloga. Ugotovitev in priznanje te pravice pa terjata temeljito izpeljan postopek verifikacije in obširno medicinsko obravnavo. Po našem mnenju bi vsebino, ki jo ureja predlagatelj v pokojninskem in invalidskem zakonu, kazalo umestiti v drug zakon, to je v Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju. Ugotavljamo tudi, da je vsebina predloga zakona v skrajšani obliki povzeta iz predloga pravilnika o poklicnih boleznih iz leta 2018, ki pa zaradi neusklajenosti s socialnimi partnerji ni bil sprejet. Pot tega pravilnika, ki je bil v osnovi po našem mnenju dober in bi po mnogih letih prizadevanja stroke s področja medicine dela zadostil temu, da bi postopki ugotavljanja poklicnih bolezni končno stekli, tako kot tečejo drugod po Evropi, je bila končana zaradi nasprotovanja delodajalcev. O usodi tega zakona bomo sicer odločali jutri, v naši poslanski skupini se bomo ob temeljnem, že izpostavljenem pomisleku, ki ga imamo glede umestitve vsebine pod okrilje napačnega zakona, odločili po opravljeni razpravi. Preden prižgemo zeleno luč tako dolgo pričakovani rešitvi, pa želimo slišati tudi odgovor s strani pristojnih ministrov na to, ali bi predloženo besedilo, pa četudi v napačnem zakonu, zagotovilo celovito in učinkovito izvedbo postopka verificiranja poklicnih bolezni, saj v nasprotnem primeru slaba zakonska popotnica lahko dodatno oteži uveljavljanje pravic iz invalidskega varstva, česar pa si ne želimo. Hvala, da ste me poslušali.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Jurij Lep. Predstavil bo stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala za besedo, cenjena podpredsednica. Državna sekretarka, kolegice in kolegi, lep dober večer! Po podatkih Svetovne zdravstvene organizacije v Evropski uniji zaradi poklicnih bolezni vsako leto umre več kot 300 tisoč ljudi. V Sloveniji uradne ocene ni, saj poklicnih bolezni, razen azbestnih, že skoraj tri desetletja ne odkrivamo in ne preprečujemo. Najbrž ne pretiravam, če podam oceno, da je to skrajno neodgovorno in že skoraj sramotno, ker za to nimamo ustrezne pravne podlage, ker bi morali nekdanji pristojni ministri za zdravje nov seznam poklicnih bolezni določiti že do konca leta 2014, do sprejetja predpisa pa do danes še ni prišlo. Zato se uporablja zastarel in neuporaben pravilnik, ki je praktično mrtva črka na papirju. Tako še vedno velja seznam poklicnih bolezni iz leta 2003, na leto pa je priznanih le okoli 30 poklicnih bolezni, četudi stroka že vrsto let opozarja, da potrebujemo nov pravilnik o poklicnih boleznih, v katerem bi moral biti na novo določen predvsem postopek za njihovo verifikacijo, in da je številka poklicnih bolezni na letni ravni nekaj desetkrat višja od tiste, ki jo beleži uradna statistika. To zatečeno stanje je bilo razlog, zakaj smo v Poslanski skupini nepovezanih poslancev prispevali podpise za spremembo pokojninskega zakona, s katero bi se zagotovila pravna podlaga za priznavanje poklicnih bolezni. Država poklicno bolezen, delavce že desetletja pušča na cedilu. Zdi se, da zaradi birokratske malomarnosti, ki pa jo lahko prevedemo tudi v pomanjkanje politične volje za ureditev te problematike. Očitno je k trenutnemu stanju pripomogel tudi neuspešen socialni dialog, v okviru katerega se socialni partnerji niso poenotili glede vprašanja kritja stroškov, povezanih s poklicnimi boleznimi. Očitno res ne gre drugače, kot da s posegom zakonodajalca to poskušamo rešiti. Vlada predlogu zakona nasprotuje z argumentacijo, da bi bilo potrebno poseči v zakonodajo s področja zdravstva, namesto v pokojninsko, čeprav se zaradi pomanjkljive ureditve v Zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju ne more uveljaviti nujno potreben podzakonski akt, pravilnik o poklicnih boleznih. Po mnenju Vlade je zdravstvena zakonodaja tista, v okviru katere bi veljalo urediti način in postopek ugotavljanja poklicnih bolezni, določanje načina potrjevanja in izvedenskega organa, kritja stroškov in tako naprej. Četudi to drži, se sprašujemo, zakaj do sedaj to še ni bilo storjeno. Najbrž je po svoje ironično, da Vlada v svojem mnenju poda zaključek, da se kljub temu zavzemajo za čim hitrejšo ureditev postopka verifikacije poklicnih bolezni, ki bo primerljiv z drugimi državami Evropske unije. Zato na tem mestu Vlado sprašujem, kaj bo do konca mandata naredila za ureditev tega področja. Kdaj lahko pričakujemo spremembe Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju v zakonodajni proceduri? Odgovorni se očitno problema zavedajo, a do danes še niso ukrepali. Časovno namreč krepko zaostajamo, realnost je pa takšna, da neustrezna zakonska podlaga namesto odkrivanja poklicnih bolezni delavcem praktično onemogoča pridobitev invalidskih pokojnin in odškodnin, ki jim kot poklicnim bolnikom pripadajo. Posledica neugotavljanja poklicne bolezni je namreč neizplačevanje invalidnin, saj posameznik, ki je postal invalid zaradi opravljanja svojega dela, dobi bistveno višjo invalidnino kot tisti, ki je invalidsko upokojen zaradi drugih razlogov. Potrebno je poudariti, da so posebno poglavje med poklicnimi boleznimi rakava obolenja, četudi trenutno v praksi država priznava le pljučnega raka, ki nastane zaradi izpostavljanja azbestu. Da ne govorimo o novodobnih, z delom povezanih boleznih, ki so pri nas zanemarjene. Narašča namreč število poklicnih bolezni ali z delom povezanih kožnih bolezni in bolezni dihal. Šivilje, sobarice in tudi tisti, ki veliko sedijo pred računalnikom, lahko imajo zaradi nenehnih ponavljajočih se gibov velike težave s hrbtenico in rokami. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev bomo predlog sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, seveda podprli. Obstoječi sistem neugotavljanja poklicnih bolezni in neukrepanja države je potrebno prekiniti in državljankam ter državljanom omogočiti pravično obravnavo ter priznavanje poklicnih bolezni. Naj se konča pomanjkanje volje birokratov in tudi politikov. Gre za preveč pomembno problematiko, da bi jo lahko prepustili samovolji kogarkoli, še najmanj pa tistih, ki so za trenutno stanje najbolj odgovorni. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Jožef Lenart. Predstavil bo stališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Dober dan še enkrat! Hvala lepa za besedo, podpredsednica. Obravnavamo Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ZPIZ-2M, ki ga je v obravnavo Državnemu zboru vložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim Dejanom Židanom. Zdravje je naše največje bogastvo, temu ni mogoče oporekati, zato je potrebno skrbeti za zdravje vsakega posameznika, še posebej delavca, ter posledično tudi, da je družba kot celota dobrega zdravja. Država Slovenija ima skupaj z drugimi državami članicami Evropske unije sistem priznavanja poklicnih bolezni, saj to od nas zahtevajo ratificirane konvencije mednarodne organizacije za delo ILO. V Sloveniji torej veljajo mednarodne konvencije o odškodnini za poklicne bolezni, dajatvah za nesreče pri delu in poklicne bolezni ter konvencija o službah medicine dela. Na podlagi teh mednarodnih konvencij, torej International Labour Organization, je v Sloveniji veljavno tudi obvezno pokojninsko invalidsko ter obvezno zdravstveno zavarovanje za primer poklicne bolezni ter poškodbe pri delu, ki sta trenutno zajeta v ZZVZZ in ZPIZ-2. Omenjena zakona poklicno obolelim delavcem zagotavljata višji standard pravic kot v primeru bolezni in poškodbe izven dela. Predlagatelji opozarjajo na to, da delavci teh pravic v praksi ne morejo uveljaviti, saj nimamo predpisa, ki bi določal pravno veljavni postopek priznavanja poklicne bolezni, torej v praksi ne morejo dokazati, da imajo poklicno bolezen. Predlagatelji navajajo, da podatki govorijo o tem, da imamo v Sloveniji po letu 1991 veliko število neodkritih poklicnih bolezni, za katere delavci ne vedo, da so poklicne bolezni, in tudi, da je obseg priznanih poklicnih bolezni v primerjavi z drugimi članicami Evropske unije zelo nizek. Delavci so zaradi teh neodkritih in nepriznanih poklicnih bolezni v slabšem položaju, saj so postali težje zaposljivi ali celo brezposelni. Problem torej obstaja, seveda pa zadeva ni enoznačna in težko je sedaj reči, če nimaš konkretnih številk, podatkov, na nekih primerjavah dejansko določati, ali imamo sedaj resnično toliko ljudi, za katere ne vemo, da imajo poklicno bolezen, ali pa tudi ne. Predlagatelji želijo s predlagano spremembo doseči cilj, da se sprejme zakonska ureditev, ki bo omogočila lažje ter hitrejše ugotavljanje in potrjevanje poklicnih bolezni v Sloveniji, ter ugotavljajo, da je ZPIZ-2 s tega vidika pomanjkljiv. Prav tako je cilj predlagane spremembe in dopolnitev določiti zakonsko podlago za določitev izvedenskega organa ZZZS, torej Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije, ostale poglavitne rešitve, konkretno določitev načina ugotavljanja poklicne bolezni, določitev postopka ugotavljanja poklicne bolezni, določitev načina potrjevanja poklicne bolezni, določitev izvedenskega organa ZZZS, njegove naloge ter pristojnosti, določitev stroškov postopka ugotavljanja, potrjevanja in prijavljanja poklicne bolezni. Tudi v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke se strinjamo, da trenutna ureditev ugotavljanja in potrjevanja poklicnih bolezni ni več ustrezna. Vendar pa tudi menimo, da reševanje problematike na predlagani način ni ustrezno. Takšnega mnenja sta tudi Vlada in Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije, kjer menijo, da predlagana ureditev ni notranje skladna in celovita ter ni v skladu z veljavnimi predpisi in usmeritvami Resolucije o nacionalnem planu zdravstvenega varstva 2016–2025. Predlagatelji torej s predlogom urejajo obsežno problematiko poklicnih bolezni, ki je vsebina zdravstvenega zavarovanja, v okviru zakonodaje, ki ureja pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Ob tem gre opozoriti tudi na to, da se predlagatelji okrog opisa trenutnega stanja priznavanja poklicnih bolezni v Sloveniji sklicujejo na nekatere neprimerljive podatke oziroma so primerjave podatkov o priznanih poklicnih boleznih izpred 30 let v nekem popolnoma drugem sistemu – torej takrat v industrijski družbi ter v tem trenutku v nekem popolnoma drugačnem gospodarskem in delovnem okolju – ter v časih informacijske družbe, robotizacije in prevladujoče storitvene dejavnosti povsem nerelevantne. Strinjamo se, da je potrebno zagotoviti zavarovancem, pri katerih je prišlo do poklicne bolezni, uveljavljanje vseh pravic iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja, ki bi jim glede na dejanski vzrok invalidnosti morale pripadati, ter tudi pravice, ki izhajajo iz naslova zdravstvenega varstva in zdravstvenega zavarovanja. Tako v Slovenski demokratski stranki kot v trenutni vladi Republike Slovenije si prizadevamo za ureditev postopkov za verifikacijo poklicnih bolezni, ki bodo primerljivi z drugimi članicami Evropske unije. Torej moramo imeti pred seboj zasledovanje cilja, da bo področje ugotavljanja, potrjevanja ter prijavljanja poklicnih bolezni jasno, pregledno, ter najti učinkovit način tudi z vidika zagotavljanja varnega in zdravega dela na delovnih mestih. Da bi dosegli učinkovito detekcijo poklicnih bolezni, ki je tudi prepoznaven kazalnik stanja varnosti in zdravja pri delu v državi, se je potrebno reševanja problema lotiti celoviteje in vsebino sprememb zakona uskladiti tudi z drugimi na problematiko navezanimi zakoni ter s socialnimi partnerji. Predloga novele ZPIZ-2M v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke ne moremo podpreti, ker je pomanjkljiv. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji je na vrsti gospod Jože Lenart, predstavil bo stališče Poslanke skupine LMŠ. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovane kolegice in kolegi! Področje odkrivanja in potrjevanja poklicnih bolezni v naši državi ni urejeno, saj nimamo predpisa, ki bi določal pravno veljaven postopek priznavanja omenjenih bolezni. Edina izjema so poklicne bolezni zaradi izpostavljenosti azbestu, kar ureja poseben zakon, to je Zakon o odpravljanju posledic dela z azbestom iz leta 2006. Hvala bogu, vsaj to imamo urejeno. Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju in Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju delavcem, ki zbolijo za poklicnimi boleznimi, sicer zagotavljata višji standard pravic kot v primeru nepoklicne bolezni ali nepoklicne poškodbe, vendar pa zaposleni teh pravic dejansko ne morejo uveljaviti, saj v Sloveniji nimamo urejena postopka priznavanja poklicnih bolezni, kot je bilo danes že ničkolikokrat rečeno. Zaradi tega delavci s temi boleznimi ali poškodbami nimajo pravice do odškodnine in povračil iz invalidskega zavarovanja. Problema se sicer vsi zavedamo, a vendar po vsem tem času rešitev še vedno ni. Danes lahko storimo prvi korak k ureditvi te problematike, saj imamo v prvi obravnavi zakon, ki smo ga vložile poslanske skupine demokratične opozicije, s katerim bomo rešili omenjeno problematiko. Področje ugotavljanja in priznavanja poklicnih bolezni se je v preteklosti že skušalo urediti, v času Pahorjeve in nato Cerarjeve vlade, a žal vedno neuspešno. Zato je končno nujno potrebno storiti korak naprej. Zgolj vladna podpora področju ugotavljanja, potrjevanja ter prijavljanja poklicnih bolezni na jasen, pregleden ter učinkovit način ni dovolj, potrebno je preiti od besed k dejanjem in to zadevo končno urediti za to področje. Po podatkih ministrstva za delo je bilo po stanju leta 2019 invalidsko upokojenih nekaj več kot 78 tisoč posameznikov. Ocene strokovnjakov s tega področja in primerjalni pregled z drugimi državami pa kažejo na to, da je poklicna bolezen vzrok za približno tretjino invalidnosti. Torej, po tem izračunu bi moralo biti v naši državi približno 25 tisoč oseb invalidov zaradi opravljanja poklica, vendar pa je konec leta 2020 invalidsko pokojnino zaradi poklicne bolezni prejemalo zgolj 191 posameznikov. Že to kaže na to, da to področje ni urejeno, kot bi moralo biti. Letno se namreč prizna izjemno malo poklicnih bolezni. V letu 2010 je bilo priznanih 64 poklicnih bolezni, v letu 2015 70, v letu 2020 pa zgolj 21 poklicnih bolezni. Naš predlog, o katerem bomo danes odločali, ureja zakonsko podlago za ugotavljanje in potrjevanje poklicnih bolezni v Sloveniji. Določajo se način in postopek ugotavljanja ter potrjevanje poklicne bolezni. Določa se tudi izvedenski organ Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije, njegove naloge in pristojnosti ter stroški postopka ugotavljanja, potrjevanja in prijavljanja poklicne bolezni. Zaradi neurejenega področja so leta in leta kršene pravice slovenskih delavcev, ki ne morejo uveljaviti pravic, ki so jim zagotovljene po predpisih o invalidskem in zdravstvenem zavarovanju, zaradi poškodb pri delu in poklicnih bolezni v času, ko so bila ta področja neurejena tudi na delovnih mestih. Vlada sicer priznava, kar smo danes tudi slišali – da to področje ni urejeno. Vendar smo tudi danes slišali le izgovore, da tega ni moč sprejeti. Kaj pa potem je? Kje je potem tista rešitev? Slišal sem tudi, s kolegom sva rekla nekaj besed, da je bilo dobro leto nazaj celo rečeno od ministrstva, da je ravno to tisto področje, s katerim moramo to urejevati, danes pa zopet ni primerno. Imamo veliko denarja celo za oborožitev, milijone za neuporabne opreme in ne vem, kaj vse še trošimo v tem obdobju, nimamo pa za skupine ljudi, ki so že v desetletjih delali v neprimernih razmerah, in danes ne znamo ali pa celo nočemo poskrbeti za njih. To je žalostno. Tudi danes smo slišali, da so poslanske skupine, takšne zadeve bi morali že zdavnaj podpreti, da se takšne stvari rešujejo. Za oborožitev pa je, tam pa dvignejo roke tisti. Zaradi navedenega smo poslanke in poslanci poslanskih skupin Socialnih demokratov, Liste Marjana Šarca, Levica, Stranke Alenke Bratušek in nepovezanih poslancev že v minulem letu vložili predlog zakona, ki bi uredil to področje. Na vseh nas je, spoštovane kolegice in kolegi, da predlog v prvem branju potrdimo, zato pozivam vse poslanke in poslance, da glasujete za sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, da končno premaknemo tudi to področje in rešimo to skupino ljudi.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Soniboj Knežak, predstavil bo stališče Poslanske skupine SD. Izvolite.
Hvala, predsedujoča. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Poklicne bolezni niso tema, o katerih bi govorili vsakodnevno, so pa pomemben segment našega vsakdanjega življenja. Če smo še nedolgo nazaj menili in bili prepričani, da obstaja le nekaj poklicnih bolezni, ki nastanejo zaradi dela v nevarnih okoliščinah ali zaradi dela z nevarnimi substancami, pa to ni tako. Raziskovalci vsakodnevno prihajajo do novih spoznanj in ugotovitev, seznam poklicnih bolezni pa se tako iz dneva v dan na žalost daljša. V Sloveniji poklicne bolezni in pravice iz naslova tega urejata dva zakona, in sicer Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju ter Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Lahko bi dejali, da na papirju slovenske delavke in delavci pravice, ki jih omenjena zakona podeljujeta, imajo, žal pa jih ne morejo uveljaviti, saj ne obstaja predpis, ki bi določal pravno veljaven postopek priznavanja poklicnih bolezni, oziroma še več, zaradi tega v Sloveniji že kar nekaj časa ne preprečujemo poklicnih bolezni. V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo se ravno zaradi tega odločili, da skupaj s široko mrežo deležnikov, ki se jih področje poklicnih bolezni dotika, pripravimo zakonski predlog, ki bo nastalo zatečeno situacijo poskušal rešiti. Pripravili smo spremembe ter dopolnitve zakona, ki se ga vsi politični odločevalci in snovalci izogibajo. Nekaj časa smo nekako naivno računali, da bodo spremembe prišle s strani Vlade. Ker to ni bilo tako, smo se zakonskih sprememb lotili pisati sami. Kaj so cilji te rešitve našega zakonskega predloga? Glavna cilja sta, da se določi zakonska podlaga za ugotavljanje in potrjevanje poklicnih bolezni v Sloveniji ter določitev zakonskih podlag za določitev izvedenskega organa Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije. Naše predlagane rešitve gredo v smeri, da se določi način ugotavljanja poklicne bolezni, postopka ugotavljanja poklicne bolezni, način potrjevanja poklicne bolezni ter da se določi izvedenski organ Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije, njegove pristojnosti in tudi naloge. Čeprav se Vlada strinja z nami, da trenutna ureditev ugotavljanja in potrjevanja poklicnih bolezni ni več ustrezna, pa zakonskega predloga, ki smo ga spisali in vložili v zakonodajni proces, seveda ne podpira, saj meni, da reševanje izpostavljene problematike na način, kot je predlagan, ni ustrezno, saj predlog ureja celovito problematiko poklicnih bolezni, ki je vsebina zdravstvenega zavarovanja v okviru zakonodaje, ki ureja pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Žalosti nas, da se do danes na tem področju še ničesar ni postorilo. Še bolj pa nas žalosti to, da nihče izmed odgovornih ne poda jasnih argumentov, kako in na kakšen način bi se nastala situacija glede poklicnih bolezni sploh morala reševati. Ne glede na vsa mnenja in zavračanja zakonskega predloga Socialni demokrati menimo, da ta zakon rešuje zatečeno stanje poklicnih bolezni, in bomo sklep, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, soglasno podprli. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Primož Siter bo predstavil stališče Poslanske skupine Levica. Izvolite.
Hvala za besedo. Dober večer! Poklicne bolezni so problematično in neurejeno področje. Vse skupaj naj bi doslej urejal nek pravilnik, ki se pripravlja že od leta 2015, v resnici pa je potrebna sprememba zakona, saj je potrebno postopke ugotavljanja in priznavanja poklicnih bolezni jasno in razločno najprej sploh določiti. Posledica tega, da to do sedaj ni bilo tako, je, da imamo izrazito malo ugotovljenih poklicnih bolezni – v letu 2020 zgolj 21. Ključna težava je v tem, da poklicno bolezen prijavlja delodajalec, ki pa mu to seveda ni v interesu. Kako resna je težava, smo lahko videli pred časom, ko se delodajalci niso odzvali na navodilo, naj se okužbe s covidom za zdravstvene delavce prijavljajo kot poklicne bolezni. Posledično so bile zato zaposlenim kratene pravice iz dela – 100-odstotno nadomestilo. Na to je takrat zaman opozarjal tudi Sindikat zdravstva in socialnega varstva, ki je sporočil naslednje: »Ugotavljanje, ali se je delavec okužil na delovnem mestu ali zunaj tega, je sicer resda odvisno od konkretnih okoliščin, a je v razmerah, ko zdravstveni delavci in zaposleni v socialnovarstvenih zavodih vlagajo nadčloveške napore in se dnevno srečujejo z okuženimi, v večini primerov utemeljeno sklepati, da se je delavec okužil na delovnem mestu,« so takrat zapisali v sindikatu. Slovenija že 30 let nima predpisa, ki bi določal pravno veljaven postopek prepoznavanja in priznavanja poklicnih bolezni. Izjema so zgolj poklicne bolezni, ki jih povzroča azbest. Oboleli torej v praksi ne morejo uveljavljati pravic, ki jim po zakonu sicer pripadajo, s čimer se delavkam in delavcem povzroča huda škoda. Cilj danes predlaganega zakona je preprost: določiti zakonsko podlago za ugotavljanje in potrjevanje poklicnih bolezni v Sloveniji. Obenem zakon določa tudi izvedenski organ, torej Zavod za zdravstveno zavarovanje, ki bo to izvajal. Kaj točno določa predlog zakona? Da poklicna bolezen obstaja, če je ugotovljena vzročna zveza med boleznijo, ki je na seznamu poklicnih bolezni, ki ga določi minister, pristojen za zdravje, in neposrednim vplivom delovnih pogojev ali delovnega procesa na določenem delovnem mestu ali pri delu. Pri ugotavljanju vzročne povezave se upoštevata delovna anamneza delavca, iz katere izhaja, da opravlja ali je opravljal delo v delovnih pogojih, kjer je ali je bila prisotna izpostavljenost vzročnemu dejavniku, in izpostavljenost delavca delovnim pogojem, za katere obstajajo znanstveno utemeljeni dokazi, da lahko povzročijo poklicno bolezen. Postopek bo potekal tako, da bo prijavo na zavod podal delavec, na podlagi le-te pa bo mnenje izdal specialist medicine dela na zavodu. To mnenje bo zdravnik poslal komisiji za potrjevanje poklicnih bolezni. Ta komisija nato poda svoje mnenje, ki je podlaga za uveljavljanje pravic. Stroške bo nosil zavod, z izjemo 50 evrov, ki jih bo moral kot pristojbino plačati delavec. Če se bolezen potrdi, pa se potem delavcu ta denar vrne. Pri poklicnih boleznih gre torej za delavske pravice. Te je torej potrebno jasno in določno zapisati v zakon. Delavci, ki v Sloveniji trpijo zaradi poklicnih bolezni, ki niso povezane z azbestom, pogosto ne vedo, da je za njihovo trpljenje kriv poklic, ki so ga opravljali. Dejansko se ne zavedajo, da so lahko hude okvare mišičja in skeleta posledica dolgotrajnega prenašanja težkih bremen v službi. Morebitne naglušnosti recimo ne povežejo s prekomernim hrupom strojev v proizvodni hali, kjer so delali, rakave bolezni ne povežejo s strupi, ki so jim bili izpostavljeni med svojim delovnim časom. Po strokovni oceni bi morali glede na primerljive številke v tujini v Sloveniji na leto odkriti okoli tisoč novih poklicno bolnih oseb. Po podatkih ministrstva za delo so jih uradno v letu 2020 odkrili 30. Invalidsko pokojnino zaradi poklicne bolezni prejema manj kot 200 ljudi. Posledica neugotavljanja poklicnih bolezni je neizplačevanje invalidnin zaradi teh bolezni. Posameznik, ki je postal invalid zaradi opravljanja svojega dela, dobi bistveno višjo invalidnino kot tisti, ki je invalidsko upokojen zaradi drugih razlogov. V Sloveniji smo imeli po podatkih ministrstva za delo leta 2019 dobrih 78 tisoč invalidsko upokojenih posameznikov, po ocenah strokovnjakov in primerjavah z drugimi državami je za okoli tretjino invalidnosti kriva poklicna bolezen. To torej pomeni, da bi moralo biti v Sloveniji okoli 25 tisoč oseb invalidov zaradi opravljanja poklica. 25 tisoč. A po podatkih ministrstva za delo je konec leta 2020 invalidsko pokojnino zaradi poklicne bolezni prejemalo samo 191 delavcev. Po podatkih Mednarodne organizacije dela v Sloveniji zaradi poklicnega raka v Sloveniji na leto umre okoli 450 posameznikov. Še okoli 300 jih na leto umre zaradi nekaterih drugih poklicnih bolezni, na primer zastrupitev. Skupaj torej zaradi poklicnih bolezni umre več kot 700, 750 ljudi na leto. Ključna prepreka, da bi se stvari uredile, so bili v preteklosti predvsem delodajalci. Ti so nasprotovali sprejetju novega pravilnika. Skrbele so jih morebitne odškodninske tožbe delavcev zaradi ugotovljenih poklicnih bolezni. In kljub tisoč na novo obolelim zaradi poklicnih bolezni vsako leto 25 tisoč invalidom, od katerih velika večina niti ne ve, da je njihovo zdravstveno stanje posledica opravljanja poklica, in več kot 700 smrtim zaradi poklicnih bolezni država nekega velikega interesa za ureditev tega področja doslej ni izkazovala. V veliki večini primerov obolelih gre torej za delavce v industriji, z nižjimi dohodki. Delodajalska združenja pa že leta učinkovito blokirajo dosego soglasja socialnih partnerjev, kako primerno urediti področje poklicnih bolezni. V Levici bomo predlagane zakonske spremembe, kakopak, podprli, a opozorimo še, da zakonodajna sprememba predvideva dodatne obremenitve za Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije. Tu gre tako za administrativne stroške kot tudi za samo zaposlitev novega kadra, zdravnikov torej. Zato ponovno poudarjamo, da mora biti likvidnost zdravstvene blagajne prioriteta. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kot zadnja bo stališče Poslanske skupine NSi predstavila gospa Tadeja Šuštar Zalar. Izvolite.
Hvala za besedo. Predlog spremembe Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju predvideva, da bi se postopek prizadevanja poklicnih bolezni uredil v okviru pokojninskega in invalidskega zavarovanja, čeprav bolj sodi na področje zdravstvenega zavarovanja. Predlagatelji predlagajo, da bi bila poklicna bolezen potrjena, če bi se ugotovila vzročna zveza med boleznijo, ki je na seznamu poklicnih bolezni, in daljšim, neposrednim vplivom delovnih pogojev ali delovnega procesa na delovnem mestu ali na delu, ki spada v neposredni okvir dejavnosti, na podlagi katere je delavec zdravstveno ter pokojninsko in invalidsko zavarovan. Ugotavljanje poklicne bolezni bi se po predlogu začelo tako, da bi delavec vložil vlogo pri območni enoti ZZZS. Mnenje, ki bi ga v 60 dneh izdal pooblaščeni zdravnik, bi potrdilo ali ovrglo sum o obstoju poklicne bolezni, komisija za potrjevanje poklicne bolezni pa bi nato izdala mnenje, s katerim bi v 90 dneh potrdila ali ovrgla poklicno bolezen. Naj spomnim. Predlagatelji želijo v Zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju urejati naloge in način dela Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije, toda delovanje ZZZS, ki je nosilec obveznega zdravstvenega zavarovanja, je urejeno v okviru drugega zakona, to je Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju, zato bi bilo tudi sistem priznavanja poklicnih bolezni bolje urediti v okviru tega zakona. Po veljavni zakonodaji poklicne bolezni in dela, kjer se pojavljajo, pogoje, ob katerih se štejejo za poklicne bolezni, in postopek ugotavljanja, potrjevanja in prijavljanja poklicnih bolezni določi minister, pristojen za zdravje. Ta bi moral že do konca leta 2014 določiti tudi nov seznam poklicnih bolezni, vendar se to še ni zgodilo. Priprava novele pravilnika se je namreč ustavila pri socialnih partnerjih, saj ti v okviru socialnega dialoga v letu 2018 niso dosegli soglasja. V Sloveniji se letno ugotovi manj poklicnih bolezni, kot bi jih glede na podatke v primerljivih državah pričakovali, če upoštevamo število delovno aktivnih prebivalcev pri nas. Težava je zelo zastarel seznam poklicnih bolezni in sistem, da se poklicna bolezen ugotavlja in dokazuje z zdravstvenim spremljanjem delavcev prek preventivnih zdravstvenih pregledov. To pomeni, da mora poklicno bolezen pri delavcu potrditi izvajalec medicine dela, ki ga plačuje delodajalec, zaradi česar so taki postopki redki in ne kažejo dejanskega števila poklicnih bolezni. Izvedenski organ ZZZS pa nima pravne podlage, da bi lahko za potrebe ugotavljanja vzrokov invalidnosti sam ugotavljal, ali gre za poklicno bolezen. Področje poklicnih bolezni je podnormirano in strinjamo se, da tega ni mogoče reševati s podzakonskim aktom, temveč je treba dopolniti temeljno zakonodajo, v tem primeru ZZVZZ. Spremembe in dodatno normiranje ugotavljanja poklicnih bolezni so torej nujni, vendar bi bilo treba to področje urediti v okviru zdravstvenega zavarovanja, ne pa v Zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Zato v Novi Sloveniji – krščanskih demokratih menimo, da današnji predlog ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Obveščam vas, da je aktualni vrstni red preostalih dveh poslancev, ki sta prijavljena k razpravi, objavljen na zaslonih in tudi na intranetni spletni strani Državnega zbora. To bo zadostilo za današnjo razpravo. Obvestilo. Preden dam besedo prvemu prijavljenemu, je želel besedo predlagatelj. Mag. Židan, izvolite.
Hvala, gospa predsednica. Rad bi dal samo eno pojasnilo. Največ vprašanj je, zakaj skušamo urejati z ZPIZ in zakaj ne prek Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju. Sam se strinjam, da imata oba zakona že v tem trenutku poglavji na to temo odprti, ves čas poteka tudi razprava, ali je bolj primeren zakon, ki je v resnici zdravstveni, ker gre za ugotavljanje invalidnosti, ali zakon, ki mora izplačevati pokojnino, to pa je kakorkoli ZPIZ. Meni je kot posamezniku, kot človeku, ki se pogovarja z ljudmi, najbolj pomembno, da je ljudem, ki gredo v invalidsko pokojnino, ta izračunana na način poklicne bolezni, ker je dosti večja. To je prvi razlog, zakaj tudi osebno mislim, da je čisto pravi zakon ZPIZ. Drugi razlog je takšen, kot sem ga že povedal. Pravilnik o poklicnih boleznih, ki ima tudi vse priloge zraven. Namreč, Zakonodajno-pravna služba se sprašuje, kje so priloge. Ja, je pravilnik, in tudi vse priloge so v pravilniku, ki je v predalu trenutnega ministra, ki se verjetno tudi trudi, da bi naredil korak naprej. Dovolite še tretji argument, zakaj smo se tisti, ki smo vložili ta zakon, tudi v soglasju s slovenskimi sindikati, pravniki in tudi strokovnjaki za poklicne bolezni, odločili za to pot. Namreč, 15. marca leta 2021, torej pred dobrim letom dni, mi je minister za zdravje na poslansko pobudo, da se nekaj na tem področju naredi, odgovoril takole: »Na Ministrstvu za zdravje smo prejeli pisno poslansko pobudo poslanca mag. Dejana Židana, podajamo odgovor. Židan je pozval ministra, da naj se pripravi predlog spremembe Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju.« Torej to, kar vi danes želite. In sem ga pozval, da naj se pripravi do junija 2021. On je potem v nekem daljšem odgovoru nekaj argumentov napisal, zaključil pa je na način, ki sem ga vsaj jaz razumel kot napotilo. Takole piše: »Ministrstvo si bo v letu 2021 prizadevalo za čimprejšnje oblikovanje delovne skupine, ki bo pregledala, proučila gradiva, predlagala,« in tako naprej, »pravno podlago za sprejem novega pravilnika,« samo to je želja, da se sprejme, tukaj notri so postopki in seznam bolezni, »pa sicer podaja Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Služba Vlade Republike Slovenije za zakonodajo je omenjeno pravno podlago ocenila kot podnormirano, zato je ena izmed možnosti tudi vsebinska dopolnitev tega zakona, kar pa sodi v pristojnost Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti.« Kaj smo torej mi naredili? Ker to pač ni bilo prioriteta ministrstva, so bile druge prioritete v času epidemije, to tudi razumem, smo – kar težje naredimo, ker nimamo tako močne skupine strokovnjakov – sledili napotkom pristojnega ministra, ki nas je usmeril, da pripravimo dopolnitev 68. člena Zakona. To smo naredili, ker nas je med drugim tako napotil tudi pristojni minister, to je minister za zdravje gospod Janez Poklukar. Hvala.
Hvala lepa. Prvi ima besedo gospod Soniboj Knežak, za njim pa še gospod Jožef Lenart. Izvolite.
Hvala, predsedujoča. Kolegice, kolegi, državna sekretarka, še enkrat lep pozdrav! Tisto, s čimer se strinjam – da ne bo nekega občutka, da obsojamo trenutno vlado, da se nič ne naredi – je, da ni nič naredilo tudi kar nekaj vlad prej. Danes so bili že večkrat omenjeni datumi, kaj bi kdo moral narediti že do leta 2014 in tudi kasneje. Dejstvo je, da tega področja danes nimamo urejenega. Tudi v mnenju Vlade je moč to vaše strinjanje zaslediti. Ta zakon oziroma spremembe tega, kar smo pripravili, dajejo nek odgovor. Glede na to, da, moram reči, kar dobro poznam to problematiko, ker sem zadnjih 20 let delal na kadrovskem področju in je bilo eno izmed mojih področij tudi varnost in zdravje pri delu, pa dvomim, če ne bomo nekih drugih zadev spremenili, da lahko najdemo neke konkretne rešitve. Če jih res želimo najti. Kako poteka, kaj danes zakonodaja nalaga delodajalcu? Na kratko. Zakon o varnosti in zdravju pri delu nalaga za vsako delovno mesto, ki ga imamo v podjetju, da izdelamo ocene tveganja. Ocene tveganja za vsako delovno mesto, kjer je prisoten predstavnik zdravstvene stroke, medicine dela, običajno varnostni inženir in mislim, da tudi predstavnik zaposlenih. Ocenijo se delo s kemikalijami, stoječe delo, sedeče, prepogibanje, skratka vse skupaj. Na podlagi tega izdelajo oceno tveganja, ki je med drugim tudi podlaga za določitev periodike opravljanja zdravniških pregledov. Ali imajo na posameznem delovnem mestu vsaki dve leti, kjer je večje tveganje, zdravniški pregled ali pa na vsakih pet let. To je današnje stanje. Drugo, kar je, delodajalec napoti. Ker je inšpekcija, vsaj zadnja leta, pred štirimi leti, ko sem jaz odšel iz fabrike, je bilo tako, že kar nekaj let so inšpekcije redno kontrolirale, to je bilo za pohvaliti, tudi datume, da niso prekoračili teh zdravniških pregledov. Tako da so kadrovske službe, kar se tega tiče, kar pazile. Ampak tisto, kar želim povedati, je, da po opravljenem zdravniškem pregledu delodajalec dobi samo obvestilo, delavec je sposoben oziroma ni sposoben za to delovno mesto. Če ni, kakšne ima omejitve. Sledi postopek ugotavljanja delodajalca, ali ima primerno delovno mesto ali ne. Če ne, se lahko seveda tudi poslovimo. In za preostanek delovnih zmožnosti delavca pač ni to delo in lahko pride do prekinitve delovnega razmerja, tudi če si invalid, že kar nekaj let pri nas. Sicer je za invalida postopek, da moraš zaprositi za soglasje ministrstvo za delo, kar je tudi en nonsens. Oni ti morajo v treh mesecih odgovoriti, ne vem pa, kako bo ministrstvo za delo določilo, to mi nikoli ni bilo jasno, ali imamo v, ne vem, moji tovarni še delovno mesto za njega, če jaz trdim, da ga nimamo. Ampak tak je postopek, večinoma tako odobrijo te vloge. Tisto, kjer bi jaz iskal smer za rešitev te problematike, predvsem tistega, kar trdite – da ni podatkov. Mi v teh zakonskih spremembah sicer najavljamo neke postopke, delavec mora dvigniti vlogo, oddati, skratka, ena kopica administrativnih podatkov, ki bi bila popolnoma nepotrebna, če bi mi dobili poročilo medicine dela. Vsako leto na koncu oziroma na začetku leta medicina dela pripravi za podjetje poročilo. To je pa poročilo o delovnih mestih po posameznih obratih, skratka, tam notri imaš ne poimensko, kaj je kje komu, tega se seveda ne sme, ampak notri piše, v tem obratu se pojavlja večje število lokomotornih obolenj, ne vem, rok. In v primerih, ko bi medicina dela ugotovila, da je tega več kot 50, 60 % vseh kontroliranih z nekega delovnega mesta, bi morala biti zakonska določila, da medicina dela najmanj, kar je, sproži pogovor z delodajalcem, da ga opozori, da se nekaj dodaja, da nekaj ni v redu, da to ni normalno. Lahko v prvi fazi ureditev delovnega mesta, ergonomska ureditev, še kakšna druga. Če se zadeva, ne vem, v enem doglednem letu po kakšnem opozorilu ne naredi, bi morala naslednje leto medicina dela sprožiti ta postopek za invalidnost. Kje pa tiči problem? Problem pa tiči v tem, kot je zadnja, mislim, da je bila predstavnica Nove Slovenije, v stališču pojasnila. Problem je to, da je to vse plačljivo. Podjetja plačujejo medicino dela. Leta nazaj, ko sem jaz šel iz fabrike, je bil v povprečju zdravniški pregled od 120 do 150 evrov, tudi več, če so bili kakšni dodatni pregledi. To je pri neki firmi, kjer imaš 500 zaposlenih, v nekem kraju kar lep prihodek zdravstvenega doma. Poročilo, ki sem rekel, da ga medicina dela pripravi v začetku leta za preteklo leto, podjetje dobi, če ga plača. Jaz vem, da ga velika večina, verjetno predvsem mlajših, nikoli ne plača, ker pač, saj se navsezadnje poznajo. Ampak je zelo zanimivo, ker je razdelano po delovnih mestih in tam je statistika. Za vsako delovno mesto ima medicina dela iz podjetij za 10 let, kolikor časa so pri njih, ta poročila. In se točno vidi, na katerih mestih mi proizvajamo invalide. Se pravi, podatki obstajajo. Na podlagi teh podatkov, ki bi jih morala sprožiti medicina dela, da ima vsako leto po 70 % ali pa ne vem, koliko zaposlenih, na tem delovnem mestu resne težave z istimi problemi, bi morali sprožiti. Potem pa se jaz strinjam s to komisijo Zavoda za zdravstveno zavarovanje, kjer je strokovnjak, ta pregleda pa potem sproži postopek. Tako pa mi danes proizvajamo ne samo proizvode, ampak proizvajamo v podjetjih tudi invalide. Tudi v podjetju, kjer sem bil jaz in ki je delovno intenzivno podjetje, je bil to velik problem, povezan z absentizmom. Tako da ko smo šli v sanacijo podjetja, smo se lotili tudi tega, seveda v povezavi s stroko, vsa delovna mesta pregledali, ergonomsko uredili, nekaterih delovnih mest ni. En razlog. Danes je bila tudi debata okoli številk, ali so prave ali niso ali bi morale biti bistveno večje. Nekaj je podjetij – kljub temu se čudim, da imamo tudi kar dosti uspešnih podjetij, ki tudi skrbijo za svoje zaposlene, niso samo tista podjetja, ki imajo ljudi na minimalcih pa jim je človek, ko enkrat zboli, zadnja briga ne glede na leta, ki jih ti preživiš v podjetju – ki so pa v teh letih tudi na podlagi Zakona o varnosti in zdravju pri delu storila napredek. Prav s to oceno tveganja, posodobili so, veliko imamo robotov, tu je šla tehnika naprej, tudi to je verjetno en del razlogov. Seveda je pa tudi ta postopek, ki je problem, o katerem se danes pogovarjamo, verjetno dal svoje. Relativno, to je zadeva, če bi jo razrešili. Ampak saj pravim, zadaj je en velik biznis zdravstvenih domov. Če jih imaš 500, je približno 30, 40 tisoč evrov prihodek za en manjši zdravstveni dom. V kraju, iz katerega tudi sam izhajam, je bil lep prihodek. Smo hoteli zamenjati, so nam vse ponudili. Ampak obstajajo podatki za več let za vsako delovno mesto pri medicini dela. In to bi lahko bila osnova. Če se pojavljajo več let, več kot 50 – ne vem, koliko, na pamet govorim – ena in ista obolenja, je znak za medicino dela, da bi morala sprožiti postopek na komisiji. Potem pa naj pride strokovnjak z zavoda pa zadevo prouči. In sem prepričan, da bi zadevo relativno hitro izkoristili. Seveda pa, tako kot sem rekel, plačniki, tukaj jaz vidim velik problem, teh storitev so podjetja. To je eno področje, ki smo ga odprli. Tudi, kar se tiče delovnih pogojev, tudi s področja benifikacije, ker še imamo nekaj delovnih mest v Sloveniji, kjer imajo tako imenovano benifikacijo. Zdaj je sicer to dodatno zdravstveno zavarovanje za obremenitve, se pravi težja delovna mesta, steklarji, rudarji in tako naprej. Tudi tu nimamo urejenih teh postopkov. Veliko delovnih mest se je posodobilo. Vem, v firmi, kjer sem bil, smo imeli delovno mesto stekloslikarke, te so včasih imele benifikacijo, zaradi tega ker so delale z barvami, ki so vsebovale svinec. Teh barv že 20 let ni več, včasih so svinec imele. Mi smo jim, namesto da bi imeli bolne ljudi, dali liter mleka vsak dan, pa na zdravniških pregledih so ugotavljali, da imajo vse vsebnost svinca. Takšen je pač bil sistem. Smo jim pa dali benifikacijo. V bistvu smo zdravje prodajali, ampak to je bil del tega sistema, ne samo pri nas. Tisto, kar sem hotel reči, je, da če pa ti želiš zdaj po zakonu ukiniti delovno mesto, nimaš več komisije za benifikacijo, lahko te toži. Mi smo za kakšni dve delovni mesti, kjer barve nimajo več svinca, so vse na vodni osnovi, nobenega razloga, dobesedno hoteli zakon izpeljati po delu, in ga nimamo. Tako da na področju varnosti in zdravja pri delu smo en velik korak naredili s samim zakonom, imamo pa, kar se tega tiče, še problematiko, ki jo danes popravljamo, ampak se mi zdi, da bi se v smeri, ki sem jo nakazal, dala rešiti. Pa še imamo odprte. Nič, naj bo zaenkrat toliko. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Jožef Lenart. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, podpredsednica. Lep pozdrav vsem prisotnim! Moram reči, da se s tematiko srečujemo in smo jo tako kot gospod Soniboj spoznali pri svojem prejšnjem delu. Spoštujem naprezanje za ureditev problema. Ker kot vidimo, problem je, je pa tudi glede tega, ali je ZPIZ-2 dober ali ni dober, treba neke stvari morda še enkrat pretehtati. Tako da je debata, razprava dobrodošla. Moramo pa se tudi zavedati, da pravilnik o poklicnih boleznih ni zagledal luči sveta, je pa bil že pri prejšnjih vladah vsakič nek izredni slučaj, enkrat je vlada prekinila z delom, drugič ni šlo skozi zaradi tega, ker zadeva ni bila usklajena. In če tako rečemo, je tudi jasno, zakaj je težko zadevo uskladiti s sindikati, z delavci. Normalno, nekako se naprezajo k temu, da se v ta pravilnik da čim več bolezni. Ampak potem je pa bojazen s strani Združenja delodajalcev, Gospodarske zbornice Slovenije, Obrtno-podjetniške zbornice Slovenije, vsaj leta 2018 je bila neka bojazen, neka skeptičnost, da ne bi prišlo do neke – kako naj rečem? – epidemije novih statusov poklicnih bolezni in seveda tudi statusov invalidnosti zaradi opravljanja dela. Mi moramo vsaki osebi, ki doživi težavo, zboli zaradi poklicne bolezni ali zaradi težaškega dela na delovnem mestu, pomagati. Verjamem, da je to zadevo mogoče kvalitetno zavrteti v bližnji prihodnosti, ampak na hitro pa nekako ne verjamem, da bi lahko šlo. To predvsem zaradi tega, ker ni posebej težko – bom rekel, zaznati problem je eno. Številke, ki so tukaj napisane, številke zaznanih poklicnih bolezni v Sloveniji, se tudi meni zdi, da so zelo nizke. Ampak če bi nekdo rekel, da je pa tega namesto, ne vem, 50 v letu 2015, 70, ne vem, desetkrat več, tega pa seveda ne morem sprejeti. Zakaj? Primerjave z nekimi leti pred 30 leti, ko smo bili dejansko v popolnoma industrijskem gospodarstvu, veliko veliko velikih podjetij, veliko veliko težke industrije v primerjavi z danes, bom rekel, te primerjave niso relevantne. Druga zadeva, ki jo moram povedati. Če recimo danes pogledamo podjetja, predvsem tista srednja, je notri včasih tako kot pri zdravniku, včasih pa je bila to, bom rekel, cela nepospravljena zadeva, se pravi v zraku in po tleh dejansko možnosti za to, da bi ob dolgotrajni takšni izpostavljenosti nekdo zbolel. Še enkrat. Verjamem, da stanje ni okej, ampak pretirane številke pa neka morebitna ugibanja – če nihče ni predlagal kvalitetnega zdravstvenega pregleda za neko osebo, potem je tudi težko povedati, koliko več je tega dejansko. Tudi to, da je predlagatelj okoli trenutnega stanja povedal, da v Sloveniji zaostajamo tudi za državami Evropske unije – spet, če bi primerjali našo industrijo pa, ne vem, francosko ali pa nemško industrijo, potem iz tega ven težko dobimo neke primerljive podatke, iz katerih bi lahko rekli, da je resnično v Sloveniji stanje zaskrbljujoče. Je pa prav, da se stanje rešuje. Reči moram, da verjamem v naše podjetnike, da se bodo nekako poskušali uskladiti, torej da se bodo vsi deležniki dejansko strinjali s temi pravilniki in da se bomo v bližnji prihodnosti o tem še pogovarjali tako na odboru za delo kot tudi v Državnem zboru. Pa da bi verjetno zadeva stekla boljše do sedaj, bi napredovala, če ne bi bilo covid situacije. Obe ministrstvi, tako minister za delo in njegovi sekretarji kot minister za zdravstvo in njegovi sekretarji, sta imeli obilico dela tudi zaradi situacije pa sprotnega sprejemanja ukrepov. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobita besedo še predstavnica Vlade in predstavnik predlagatelja. Želita besedo? [[Da.]] Državna sekretarka, izvolite.
Hvala za besedo. Mislim, da danes glede same vsebine ni nobenega dvoma, da je vsebina zelo dobronamerna. Vsebina naslavlja tudi zelo ranljive skupine ljudi, ki jim je potrebno urediti priznavanje poklicnih bolezni. Je pa glavni izziv tukaj oziroma problem v tem, da menimo, da je naslavljanje te problematike urejeno oziroma želi biti urejeno v napačnem zakonu. Pa ne gre tukaj samo za to, ali se bo to zdaj urejalo v ZPIZ ali ZZVZZ, ampak je pomembno, kdo je pristojen za ta zakon. Za Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju je pristojen minister za delo. Tematika, ki se ureja s tem predlogom in tudi s tistim pravilnikom o poklicnih boleznih, pa je tematika, ki sodi v pristojnost ministra za zdravje. Če bo zdaj potrjeno oziroma bo izglasovano, da je ta zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, se bo zakon obravnaval na matičnem odboru za delo. Moral bi se oziroma bolj primerno pa bi bilo, da bi se obravnaval na matičnem odboru, ki je pristojen za zdravje in za zdravstvo. Tudi tukaj, če pogledamo predlog zakona, že en sam člen pove, če ga preberem: »Ugotavljanje poklicne bolezni se začne z vlogo za ugotavljanje poklicne bolezni, ki jo delavec vloži pri območni enoti Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije.« S tem zakonom se ureja določene postopke, imenuje se izvedenske organe, ki so v pristojnosti Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije. Za Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije je pristojen minister za zdravje, ne minister za delo. Tako da bi želela poudariti, da Vlada ne nasprotuje namenu tega zakona in se strinja, da je potrebno to tematiko urediti. Ampak če želimo, da bo tematika celostno urejena in da bosta tukaj sodelovala tudi Ministrstvo za zdravje in Zavod za zdravstveno zavarovanje, potem je potrebno ta zakon obravnavati na Odboru za zdravstvo, ne na odboru, pristojnem za delo. S tega vidika imamo največje pomisleke, ali je ta zakon pravilno umeščen v Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Rečeno je bilo tudi, da pravno podlago za to predstavlja ZPIZ. Ja, res je to, da drugi odstavek 68. člena ZPIZ-2 določa, da poklicne bolezni in dela, na katerih se pojavljajo te bolezni, pogoje, ob katerih se štejejo za poklicne bolezni, in postopek ugotavljanja, potrjevanja in prijavljanja poklicnih bolezni določi minister, pristojen za zdravje. Tako da tudi ZPIZ-2 napotuje na to, da je za tematiko poklicnih bolezni pristojno Ministrstvo za zdravje. Želela bi samo ponovno poudariti to, da Vlada ne nasprotuje tej vsebini, se strinja, da je potrebno to področje urediti, ampak menimo, da bi bilo bistveno bolj učinkovito in tudi potem lažje izvajanje, če bi pri pripravi tega zakona sodelovalo Ministrstvo za zdravje in ne ministrstvo za delo, ki ni pristojno za te poklicne bolezni. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima še predlagatelj mag. Dejan Židan. Izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica. Hvala tudi, gospa državna sekretarka, za v resnici pozitivne besede. Danes, ko poslušam razprave, je vidno, da bi vsi radi uredili, ker je enostavno neprimerno. Sedaj pa takoj prvi odgovor. Kdo govori, da je v Sloveniji 700 do 800 poklicnih bolezni, ki bi morale pripeljati do poklicne invalidske pokojnine, da bi bilo delavcem lažje? Saj tega ne govorimo politiki. To navaja največja strokovnjakinja s tega področja v Sloveniji, večje in bolj ugledne ni, dr. Metoda Dodič Fikfak. Vir lahko navedem, bilo je tudi večkrat objavljeno. To je njena ocena. Večjega strokovnjaka v tem trenutku v Sloveniji pač ni. Si pa zelo želim, da bi bila številka desetkrat manjša. Ampak saj drugega podatka razen tega v resnici nimamo. In dejstvo je, da se poklicne bolezni ne priznavajo, razen za azbestozo, ki ima poseben zakon. In dejstvo je, da pa mi mednarodnim inštitucijam, ker smo tudi podpisniki konvencij, javljamo, da imamo zadeve urejene – nimamo, v praksi jih nimamo. Od tukaj torej številke 500, 600, 700, sklicujemo se na strokovnjakinjo, ko bodo kakšne druge, se bomo pa na njih. Vprašanje, ali urediti v enem ali drugem zakonu, je v resnici seveda pomembno pravno vprašanje, in v resnici tudi čisto nepomembno. Imamo eno državo, eno Vlado, en Državni zbor in v resnici skupni proračun treh državnih blagajn. To, kar nas je napeljalo, da smo kljub vsemu vložili ta zakon in ne samo pravilnik, ki se sklicuje na zakon, ki ga danes obravnavamo, so bili odgovori tudi pristojnih ministrov. Sedaj bom pa nekaj več prebral in bom kar citiral, da ne bo kakšne napake. Namreč, s tem se ukvarjam in odkar se s tem ukvarjam, se ukvarjam zelo intenzivno. Naloga opozicijskega poslanca v resnici ni, da piše zakon, mi nimamo takih strokovnih služb, ampak je, da smo nadzor, opozarjamo, prosimo, dajemo predloge. Zato sem kar nekaj časa šel po tej poti, ki mi jo v resnici tudi ustava nalaga. Poslansko vprašanje, poslanska pobuda je ustavna kategorija. Zanimiv je odgovor ministra za zdravje, datiran 5. 2. Zadeva je odgovor na zahtevo za dopolnitev odgovora na pisno poslansko vprašanje poslanca mag. Dejana Židana v zvezi s problematiko priznavanja poklicnih bolezni zavarovancem. In potem piše takole: »Na ministra za zdravje in na ministra za delo, družino,« in tako naprej, »je poslanec mag. Dejan Židan naslovil prošnjo za dopolnitev odgovora na poslansko vprašanje v zvezi s problematiko priznavanja poklicnih bolezni zavarovancem. Kot smo pojasnili že v našem prvem odgovoru, je Ministrstvo za zdravje s pripravo novele pravilnika o poklicnih boleznih pričelo leta 2015. V delovno skupino, ki je pripravljala novelo, so bili vključeni predstavniki ministrstva za zdravje, za delo, družino in socialne zadeve ter enake možnosti, delodajalcev, sindikatov, Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije, nacionalnega inštituta za varovanje zdravja, Razširjenega strokovnega kolegija za medicino dela, prometa in športa, Kliničnega inštituta za medicino dela, prometa in športa in Inšpektorata Republike Slovenije.« Vsi tile so potem pač naredili ta pravilnik, ki je sedaj v predalu, bi pa reševal ljudi. »Namen sprememb je bil zagotoviti pravice, ki jih določa veljavna zakonodaja, to je Zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju ter Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Predlog pravilnika je pripravljen.« Naslednja stran: »Kot smo prav tako pojasnili že v našem prvem odgovoru na prejeto poslansko vprašanje, je Služba Vlade Republike Slovenije za zakonodajo v sklopu medresorskega usklajevanja predloga pravilnika o poklicnih boleznih izpostavila, da je določba ZPIZ-2,« torej zakona, ki ga danes skušamo malo spremeniti, »ki predstavlja pravno podlago za izdajo citiranega pravilnika, podnormirana in da bi že samo zakonsko besedilo v tem delu moralo podati odgovor na sam postopek priznavanja poklicnih bolezni.« Ali slišimo? Zakonsko besedilo bi moralo imeti vsaj nekatere člene tega pravilnika in tudi osnovne kriterije za priznavanje bolezni. Eno in drugo smo sedaj naredili. »Gre namreč za zakonsko materijo, ki je ni mogoče reševati oziroma urejati na podlagi pravilnika, zato je potrebna razširitev.« Ampak potem, kar je pomembno: »Ministrstvo za zdravje je zato sprejelo odločitev, da se navedeno področje naslovi v zakonu za zdravstveno varstvo,« to, kar danes vsi govorimo. Potem sem vprašal, kdaj, kako bo to narejeno. Pa naslednji dopis. Samo malo, se opravičujem, dovolite. Naslednjega meseca, dober mesec dni kasneje, 15. marec, zopet piše, dobili smo nekaj od Dejana Židana, pobuda se nanaša na prepoznavanje poklicnih bolezni in s tem povezano priznavanje poklicnih pokojnin. Gre torej za poklicne pokojnine, ki so bistveno višje, kakor so navadne pokojnine. Če bi torej bila gospe, ki sem jo prej opisoval, priznana poklicna pokojnina – pa jaz sem povsem prepričan, da bi ji po 20 letih dela za strojem, kjer ni imela osnovne možnosti, da skrbi za zdravje, bila priznana – ne bi imela izračuna 230, ampak bi imela minimalno pokojnino. Saj drugače ni možno. [[nekdo v dvorani kihne]] Na zdravje. In: »Pojasnjujemo, da je bila v predlogu novega zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju,« torej tega, na katerega se danes Vlada sklicuje, »že leta 2018 predvidena ločitev obveznega zdravstvenega zavarovanja za poklicna tveganja in poklicne bolezni.« In je potem ta osnutek nečesa predvideval jasno ločitev, sem pa tja in podobno. Kaj hočem povedati? Aktivnosti na področju priprave nove zakonodaje s tega področja so zastale zaradi dejavnosti, povezanih z epidemijo. In potem piše samo, da si je ministrstvo nekaj prizadevalo, ni pa naredilo. Pa razumem. Imeli so nalogo, da se borijo z najhujšo epidemijo v zgodovini Slovenije. Zato pa so nakazali, kaj naj mi naredimo. Tako so napisali. »Pravno podlago za sprejem novega pravilnika za poklicne bolezni sicer podaja Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Služba Vlade Republike Slovenije za zakonodajo je omenjeno pravno podlago ocenilo kot podnormirano.« Zato je ena izmed možnosti tudi vsebinska dopolnitev tega zakona, ki pa sicer sodi v vaše ministrstvo. Kaj pa smo mi naredili? To, na kar nas je pristojni minister, ki ga cenim, usmeril. Pa če bi meni to recimo povedala podpredsednica Državnega zbora, bi rekel, pa glej, podpredsednica, tvoje znanje je takšno, lahko bi tudi drugače. Ampak pristojni minister je povedal, kaj naj naredimo. Z omejenimi resursi – stranke, tudi koalicije, in opozicije imamo zelo malo strokovnega kadra v parlamentu – pa smo naredili. Zato ker vsako leto, ker je zadeva neurejena 30 let, pustimo na cedilu 500 do 700 ljudi. Zato je moja prošnja. Dosti vsebinskih vprašanj je odprtih, se zavedam, imam samo majhno prošnjo – omogočimo vsi skupaj, da bo zakon prišel na resno strokovno razpravo po členih na pristojni odbor, zato da bomo pogledali, ali so kakšne stvari, ki res ne sodijo v zakon, in jih pošljemo ven, da pa v ZPIZ kljub vsemu pustimo vse tisto, kar je najbolj nujno potrebno. Kar misli tudi minister za zdravje, da omogoča, da se sprejme pravilnik, ki v resnici omogoča ljudem pomagati. Torej, to, kar smo naredili, smo naredil tudi zato, ker nam je vaša vlada to priporočala. Hvala.
Hvala lepa. S tem smo zaključili ta krog razpravljavcev. Sprašujem, ali je še interes, da v okviru delitve časa kdo razpravlja. Vidim, da ne, zato zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in 29. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 10. uri. Lep večer vsem! (SEJA JE BILA PREKINJENA 3. FEBRUARJA 2022 OB 18.42.)