Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 20. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednji poslanci: Zmago Jelinčič Plemeniti, Jožef Jerovšek, Rudolf Petan, Vili Trofenik, Samo Bevk od 12. do 18. ure in Tadej Slapnik od 15. ure dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 39. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA: RAZPRAVO O ODGOVORU PREDSEDNIKA VLADE BORUTA PAHORJA NA POSLANSKO VPRAŠANJE MAG. RADOVANA ŽERJAVA V ZVEZI S PRODAJO DRŽAVNEGA PREMOŽENJA. Državni zbor je na 19. seji sklenil, da opravi razpravo o odgovoru, ki ga je predsednik Vlade Borut Pahor podal na poslansko vprašanje mag. Radovana Žerjava v zvezi s prodajo državnega premoženja. Besedo dajem gospodu mag. Žerjavu za dopolnilno obrazložitev predloga za razpravo o odgovoru predsednika Vlade. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, za besedo. Spoštovani gospod predsednik Vlade, ministri, kolegice in kolegi! 12. julija letos sem na podlagi mnogih prispevkov in člankov o dokapitalizaciji Nove Ljubljanske banke v medijih predsedniku Vlade zastavil poslansko vprašanje v zvezi z vladno strategijo prodaje državnega premoženja ter v zvezi z naložbami posebnega oziroma strateškega pomena. Med drugim sem v mislih imel tudi Novo Ljubljansko banko ter v javnosti začeto razpravo o njeni potrebni dokapitalizaciji. Predsednik Vlade je v svojem odgovoru predstavil dve možnosti – ali da NLB dokapitaliziramo iz državnega proračuna ali pa z vstopom novega strateškega partnerja. Njegov odgovor pa me je resno zaskrbel v delu, ko je dejal, da Slovenija sama svojega razvoja ne more financirati in da meni, da bi za vstop strateškega partnerja v NLB za naše nacionalne koristi bil dobrodošel. V tej točki se mnenja mnogih razhajajo tako znotraj koalicije kot v okviru opozicije ter različnih strokovnjakov bančnega in finančnega področja. Gre za zelo pomembno strateško in tudi, če hočete, politično odločitev. In prav je, da si danes na tem mestu odkrito povemo, kaj eni in drugi menimo o tem. Na zahtevo Poslanske skupine SLS z dne 1. julija je bila že dvakrat sklicana izredna seja Odbora za finance, na kateri smo se tudi v okviru strokovne javnosti, ki danes na tej seji žal ne more sodelovati, želeli pogovoriti o prihodnosti naše največje banke. Vendar je bila seja oziroma točka, na kateri smo govorili o tem, zaradi neudeležbe dveh od treh ministrov ter vas, predsednik Vlade, že dvakrat prestavljena. Vesel sem, da smo kljub temu na zadnji seji Odbora za finance sprejeli sklep, kjer Vladi Republike Slovenije predlagamo, da do sprejetja strategije upravljanja kapitalskih naložb ne zmanjša neposrednega ali posrednega lastniškega deleža v Novi Ljubljanski banki. Tudi zaradi vsega tega navedenega upam, da boste, spoštovani predsednik Vlade, danes vendarle zagotovili prisotnost do konca te razprave. Naj torej povem, da v Slovenski ljudski stranki nasprotujemo prodaji državnih posrednih in neposrednih deležev banke oziroma dokapitalizaciji na način, da bi država izgubila svoj trenutni skupni delež. Sploh pa nasprotujemo, da bi preko dokapitalizacije v steber našega gospodarstva in razvoja spustili tujega strateškega partnerja. Ponavlja se že videna zgodba. Iz hlapca rojeni, v hlapca vzgojeni, bi lahko rekel. Ni vse zlato, veste, kar se sveti tam zunaj na tujem. Ne gre samo za največjo slovensko banko. Gre za slovensko identiteto, samozavest, našo prihodnost in gospodarsko ter finančno neodvisnost. Zato je poleg tega, kako se z banko upravlja, še kako pomembno, kdo je njen lastnik in kdo vodi njeno poslovno politiko v našem nacionalnem prostoru. Vendar več o tem v nadaljevanju. Naj se torej razprava začne. Želim si, da bi Vladi danes dali jasen signal, da je lastništvo v naši največji slovenski banki za Slovenijo strateško pomembna. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem gospodu predsedniku Vlade za uvodno obrazložitev mnenja.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Ta vlada je sprejela enega od pomembnih ukrepov, to je, da postavlja korporacijsko upravljanje na profesionalne temelje. Na tej podlagi bo tudi za voljo tukaj sprejetega zakona pripravljena nova strategija upravljanja kapitalskih naložb države. To upravljanje mora biti transparentno in mora biti učinkovito. S tem bo država v vsakem primeru postala boljši gospodar teh naložb. Pa naj gre za tiste naložbe, za katere se bomo odločili, da so take narave, da ima država dolgoročni strateški lastniški interes, ali pa da so portfeljskega značaja, ki so lahko predmet prodaje na trgu. To, kar je pomembno, je, da se mora v vsakem primeru, ne glede na odločitev, zlasti če se umakne, umakniti na popolnoma pregleden in razviden način. Če pa ostane, mora biti dober gospodar. Prepričan sem, da bomo skupaj znali ustrezno določiti, katere naložbe so strateškega značaja in katere naložbe so takega značaja,da je koristneje za državo, da jih prodamo. Eden od kriterijev, po katerem bomo presojali, ali ima država dolgoročni lastniški interes ali ne, je gotovo donosnost naložb. Moje stališče je, da ne morejo biti vse naložbe strateške in da se tudi ne moremo v nedogled zadolževati in obremenjevati prihodnjih generacij z dolgom za ohranjanje naložb, ne da bi pri tem temeljito in strokovno proučili, kaj je za državo dobro ali ne. To, kar je rekel gospod poslanec, drži, ostajam pri tej oceni. Slovenija kot majhna in odprta ekonomija nima dovolj lastnih finančnih sredstev za lastni razvoj. Pa tudi mislim, da ne bi bilo gospodarno, ko bi vztrajala pri tem, da se lahko razvija le toliko, kolikor ji to omogočajo lastna finančna sredstva. Mi smo vpeti v moderni svet in v tem modernem svetu obstajajo številni ukrepi in druge metode, s katerimi je mogoče financirati svoj lastni razvoj. Da pomerim pregreta čustva glede te diskusije. Vlada še ni sprejela nobene strategije niti odločitve ali sklepa o prodaji premoženja, ki bi presegel program prodaja državnega premoženja za obdobje sprejetih proračunov. Še več. Zaradi razmer na finančnem trgu v letu 2010 nismo izvedli nobene prodaje državnih naložb. Sedaj k zadnji in najbolj pomembni od dilem, ki jo izpostavlja gospod poslanec, ko komentira moj odgovorov na njegovo poslansko vprašanje, lastništvo v Novi Ljubljanski banki. Moj predlog je, da ga ne izvzamemo iz konteksta, da ga damo v kontekst strateške politike države glede naložb. Da ocenimo, ali in zakaj ima država, če ima, dolgoročni strateški, lastniški interes v Novi Ljubljanski banki ali pa, da ocenimo, da je ta finančna institucija takega značaja, da bi z morebitnim vstopom tretjega partnerja ali pa drugega partnerja, strateškega partnerja lahko dali nov zagon z novimi bančnimi in finančnimi produkti. Država se za povečanje lastništva v Novi Ljubljanski banki z nadaljnjim zadolževanjem in s tem tudi obremenjevanjem prihodnjim generacij lahko odloči samo v primeru, če bodo za to strokovni in drugi razlogi, ki jih bosta potrdili Državni zbor in Vlada. Moj odgovor in prispevek k tej diskusiji gre v smer želje, da bi vse odločitve videli v kontekstu razumevanja, da jih boste na koncu kot strategijo sprejemali tudi tukaj v Državnem zboru, da se Nova Ljubljanska banka iz tega konteksta ne bi izvzela in da se premisli, ali bomo dali za dokapitalizacijo denar davkoplačevalcev, ali bi ta denar lahko namenili bolje za kakšne druge naložbe ali pa bomo ocenili, da je Nova Ljubljanska banka takega pomena, da mora ostati v večinski državni lasti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod mag. Borut Sajovic v imenu Poslanskega kluba LDS.
Hvala lepa, gospod predsedujoči za besedo. Prijazen pozdrav predsedniku Vlade, ministru, sodelavcem in pa vam, kolegice in kolegi! Razprava o prodaji državnega premoženja, o našem gospodarjenju z njim je zagotovo vedno na mestu. Zato se mi zdi v redu, da se danes o tej zagotovo strateški odločitvi tudi pogovorimo. Je pa seveda bistveno povedati in pa poudariti, da pri vprašanju prodaj državnega premoženja oziroma kapitalskih naložb velja na začetku opozoriti, da za enkrat ni bila sprejeta še nobena relevantna odločitev. Kot je vsem znano, je pri odprodaji državnega premoženja treba dobiti najprej potrditev za to v tem parlamentu, in to je osnovno in pa preprosto dejstvo. Kot je že predsednik Vlade v juliju pojasnil, smo pred časom sprejeli, po mojem mnenju pomemben zakon o upravljanju kapitalskih naložb, ki ustanavlja agencijo, katere primarna naloga je, da pripravi strategijo upravljanja vseh kapitalskih naložb Republike Slovenije. Ta strategija ni dokončana, še ni povsem pripravljena, tako da se je že o sprejetih odločitvah težko pogovarjati tudi o samih konkretnih dejanjih pri posameznih kapitalskih naložbah. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije smo mnenja, da je vsakršna razprava o prodaji državnega premoženja, še posebej pa tista, ki se dotika vprašanja morebitne prodaje oziroma dokapitalizacije največje slovenske banke, zagotovo dobrodošla, če jo le vodijo dobri, iskreni nameni. Zato razpravo o poslanskem vprašanju, kot je bilo razbrati tudi iz samega vprašanja predlagatelja, razumemo predvsem vtem trenutku kot diskusijo o dogajanju okoli Nove Ljubljanske banke. Zato smo v Poslanskem klubu Liberalne demokracija Slovenije trdno prepričani, da mora biti diskusija o tej največji banki predvsem povezana s tem, kako to banko čim prej narediti učinkovito, bolj uspešno, bolj prilagodljivo razmeram na svetovnih finančnih in pa kapitalskih trgih. Že dolgo časa je želja, pa veliko je tudi govoric, da mora Nova Ljubljanska banka postati regionalni igralec, storjenega za to pa je bilo, da se izrazimo zelo milo, veliko veliko premalo. Zato se je po našem mnenju v prvem koraku treba odločati o tem, ali resnično želimo imeti močno NLB kot regionalnega igralca, in smo seveda za to pripravljeni tudi potegniti ustrezne poteze, ali pa želimo banko v državni lasti samo zaradi tega, da lahko rečemo, da je v državni lasti in se vsi bolje počutimo. Moramo pa odgovoriti najprej na vprašanje, ali želimo imeti regijsko močno banko ali samo izpostavo neke večje pomembnejše banke. In pa odgovoriti je treba na ključno vprašanje, ali iščemo dolgoročno ali iščemo kratkoročno rešitev. V Liberalni demokraciji Slovenije na lastništvo ne gledamo zgolj skozi očala, ki vidijo to, iz katere države prihaja lastnik, temveč nam je pomembneje, kakšen je ta lastnik in kako dobro upravljavsko strukturo je v relativno kratkem času sposoben vzpostaviti, kakšni so njegovi cilji in pa kakšna so njegova dosedanja ravnanja. Zagotovo smo se v teh letih lahko marsikaj naučili, eno pa drži zagotovo: to, da je nekdo domači lastnik, samo zato, ker je domači lastnik, še ne vodi vedno do najboljših rešitev. Včasih, praksa nas uči, je ravno nasprotno. Zato je strah pred globalizacijo v tem svetu ta trenutek tudi pri nas zagotovo odveč. Vsekakor pa ni pomembno, kdo je lastnik. Poenostavljeno povedano, dobra stran banke v državni lasti je, da zagotovo zagotavlja večjo stabilnost in varnost bančnega in finančnega sistema, slaba stran pa je, da se v banko v državni lasti še kako vmešava politika in lahko potencialno vpliva na poslovne odločitve, kar se zagotovo pozna na poslovnih rezultatih. Poleg temeljnih dilem o lastništvu pa banka po našem mnenju potrebuje tudi temeljito reorganizacijo. Mogoče manj uradniško in pa bolj razvojno naravnano strategijo, ki se potem v praksi tudi izvaja. Treba pa je tudi vzpostaviti poslovodstvo, ki skrbi za temeljne naloge banke, to je predvsem učinkovita podpora gospodarstvu in prebivalstvu in v času recesije in gospodarske krize nam je to prišlo še kako prav. In tukaj se je pokazala na eni strani tudi razlika med bankami, ki so v večinski slovenski lasti, in pa med bankami, ki so v tuji lasti, kajti vse tuje banke so kreditiranje bistveno bistveno prej ustavile kot pa slovenske, kar je bilo za naše gospodarstvo slabo. Kar pa se tiče same dokapitalizacije, pa smo v Liberalni demokraciji Slovenije mnenja, da če se odločimo zanjo, in ta je po mnenju uprave nujna, da ne obremenjujemo državnega dolga in da tovrstno dokapitalizacijo izvedemo s konverzijo depozitov, ki jih ima država naložene v Novi Ljubljanski banki. Ker moramo kot država razmišljati dolgoročno, pa je po našem mnenju pri dokapitalizaciji treba vključiti tudi strateškega partnerja, in sicer močno finančno institucijo, ki ima znanje, izkušnje z upravljanjem in predvsem z razvijanjem, razvojem te naše banke v močnega finančnega akterja v našem balkanskem in širšem evropskem prostoru. Dokapitalizacija samo s strani tujega partnerja pa po našem mnenju ni sprejemljiva, saj bomo izgubili premijo, ki bi jo zagotovo lahko pridobili in unovčili tudi sami, če se odločimo za boljše rešitve. Z močnim strateškim partnerjem, ki bo lahko zagotavljal neodvisno, strokovno in uspešno poslovanje, lahko banko v nekaj letih uvrstimo na borzo, kjer lahko deleže, ki niso nujni za učinkovit nadzor, tudi uspešno odprodamo. V vsakem primeru pa moramo dolgoročno v tako pomembni banki obdržati kontrolni delež po modelu 25 % + 1 delnica. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Renata Brunskole v imenu Poslanske skupine SD. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani gospod podpredsednik, gospod predsednik Vlade z ministrsko ekipo in sodelavci, drage kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Ustno poslansko vprašanje predsedniku Vlade je bilo zastavljeno v zvezi s prodajo državnega premoženja. Dejansko se je nanašalo na informacije o namerah Vlade, o prodaji državnega premoženja ter o odločitvi o strateških naložbah in o usodi državnega lastništva NLB. In očitno so se zadeve do neke mere izvzele iz konteksta, kot je že prej v svoji predstavitvi poudaril predsednik Vlade, da je njegov predlog, da zadeve ne izvzamemo iz konteksta. Glede na zastavljeno vprašanje konkretnega odgovora o prodaji kapitalskih naložb kolega poslanec Žerjav ni mogel dobiti, ker še ni pripravljena strategija upravljanja kapitalskih naložb. Zaradi tega je bil sprejet sklep, ki ga je predlagala Poslanska skupina Socialnih demokratov, na podlagi katerega Odbor za finance predlaga Vladi, da do sprejetja strategije upravljanja kapitalskih naložb ne zmanjša neposrednega in posrednega lastniškega deleža države v NLB, ker menimo, da je treba ohraniti obstoječi neposredni in posredni delež države v NLB tudi po sprejetju strategije o upravljanju kapitalskih deležev. Glede vprašanja o dokapitalizaciji NLB, se je postavljalo vprašanje glede ohranitve deleža države v NLB in načinov dokapitalizacije. Seveda predsednik Vlade ni mogel dati odgovora o dokapitalizaciji, ker predloga o dokapitalizaciji ni bilo. Prav tako ni mogel odgovoriti o namenih ostalih lastnikov banke glede sodelovanja o dokapitalizaciji. Zaradi navedenega je bilo vprašanje še preuranjeno. Glede na dejstvo, da bo nadzorni svet predlagal dokapitalizacijo NLB, je pri tem potreben odgovor, v kakšni meri bo država sodelovala v tej dokapitalizaciji. Nesodelovanje države v dokapitalizaciji bi pomenilo znižanje deleža države v NLB, kar bi dejansko pomenilo, da bi prišlo do prevzema NLB s strani KBC ali kateregakoli drugega investitorja. Vendar pa Poslanska skupina Socialnih demokratov ne zagovarja prevzema NLB s strani tujih bank že zaradi nevarnosti tujega večinskega lastništva bank, na katere je opozoril sam predsednik Vlade v odgovoru na poslansko vprašanje kolega Žerjava, ker se je zgodil val izčrpavanja hčera s strani mater v zahodni Evropi v letu 2009. Zaradi tega bi morala biti pripravljena strategija upravljanja kapitalskih naložb in strategija bančništva, ki bo preprečila nevarnosti povezave med tujim lastništvom bank in finančno stabilnostjo. Dokler pa strategija še ni pripravljena, se lahko zanašamo na izkušnje tujih držav glede lastništva bank predvsem v času finančne krize in na podatke o poslovanju bank v Sloveniji. Dejansko je finančna kriza pokazala, kako zelo so pomembne banke pri financiranju gospodarskega razvoja, torej spodbujanju gospodarstva. Banke so dejansko hrbtenica gospodarstva, zaradi tega je tudi jasna razlika med starimi razvitimi članicami EU in novimi članicami EU. Stare članice EU so ohranile večino bančnega sistema v domači lasti, ker se zavedajo pomena bančnega sistema za financiranje gospodarskega razvoja svoje države. Nove članice, z izjemo Slovenije, pa so prepustile bančni trg tujcem, finančna kriza pa je razkrila slabosti tujega lastništva. Dejansko gre za vprašanje povezave med tujim lastništvom bank in finančno stabilnostjo. Slovenija je s sedanjim lastništvom v NLB in NKBM ohranila popoln nadzor nad finančno stabilnostjo večine finančnega sistema. S tem se je v času finančne krize izognila izpostavljenosti tveganju, ki ga predstavlja visok delež prisotnosti tujih bank v bančnem sistemu. V primeru zmanjšanja deležev države v NLB in NKBM bi Slovenija izgubila pristojnost nad vzdrževanjem finančne stabilnosti, ker se bi s tem prenesle ključne nadzorniške pristojnosti iz Slovenije v državo večinskega tujega lastnika teh bank. V primeru, da bi na primer NLB postala podružnica oziroma podrejena družba čezmejne bančne skupine, pa se prenesejo pristojnosti upravljanja z likvidnosti, tveganji ter sredstvi banke na banko mater v tujini, ter del nadzora nad NLB z Banke Slovenije na nadzornika v tujini, kar pomeni možnost povečanja tveganja krize v prihodnosti. Obstajajo argumenti in dokazi, ki pojasnijo, zakaj je lahko povečan prodor tujih bank povezan z nestabilnostjo. Na primer, tuje banke lahko izkoristijo strah Vlade, da bodo številne banke istočasno propadle in izbirajo portfelje, ki so podobni tistim velikim domačim finančnim podjetjem, s čimer še povečajo verjetnost krize. Tveganje, povezano s čezmejnim bančništvom, izhaja tudi iz možnosti, da bo šok na kapital čezmejne banke posledično zmanjšal posojila podjetjem in potrošnikom na lokacijah daleč od izvora šoka. To se je tudi zgodilo, na kar je že opozoril predsednik Vlade, ko so ameriške banke matere in banke matere na zahodu zmanjšale svoje špekulativne investicije z ustavitvijo reprogramiranja kratkoročnih posojilih v državah, kjer so pristojne te tuje banke. Zaradi tega je bila kriza v državah s tujim lastništvom bank dejansko večja, kot je bila v državah z domačim lastništvom bank. Tudi analize drugih avtorjev so pokazale, da obstoj mednarodnih kapitalskih trgov s podružnicami tujih bank prispeva k mednarodnemu širjenju domačih likvidnostnih šokov na posojanje podružnic v tujini. Zaradi tega je tudi študija avtorja iz Evropske centralne banke pokazala, da so bila v času finančne krize kreditno manj omejena podjetja v domačih bankah v Sloveniji kot pa podjetja v državah, kot sta Češka in Romunija, kjer je bil velik del bančnega trga v lasti razmeroma podkapitalizirane Erste Group in UniCredit Group. To je neposreden dokaz globalnega prenosa finančne stiske v relativno zgodnji fazi finančne krize na način, ki ni povezan s povpraševanjem po kreditih na lokalnih trgih. Če se osredotočimo samo na poslovanje NLB, ugotovimo, da je v prvi polovici leta skupina NLB dosegla dobiček pred rezervacijami v višini 123,8 milijona evrov. Izguba pa je nastala zaradi rezervacij oziroma oslabitev kreditnega portfelja. Kljub temu pa so se bruto krediti NLB nebančnemu sektorju v prvi polovici leta 2010 povečali za 109,4 milijona evrov, na segmentu gospodinjstev za 72,7 milijona evrov in gospodarstva za 48,8 milijona evrov. Zmanjšali so se le krediti države. V letu 2009 je skupina NLB povečala bilančno vsoto za 7 % na 56,19 % BDP,kar pomeni, da ostaja NLB kljub krizi pomemben financer gospodarstva pod sedanjo lastniško politiko upravljanja NLB, ki pa se lahko spremeni z zmanjšanjem deleža države v NLB. Pri kreditiranju podjetij pa so zaskrbljujoči podatki Banke Slovenije, ki v letu 2010 kažejo zmanjšanje posojil s strani bank, ki so v večinski tuji lasti. Samo zadnji podatki biltena Banke Slovenije kažejo, da se je neto obseg posojil nefinančnim družbam znižal tretji mesec zapored. K znižanju 75 milijonov evrov junija in 15 milijonov evrov julija so ponovno prispevale banke v večinski tuji lasti, ki so posojila tej skupini posojilojemalcev neto znižale za 52 milijonov evrov v juniju in 66 milijonov evrov v juliju 2010. Tudi zadnje poročilo o izvajanju jamstvene sheme ugotavlja, da so banke v večinski tuji lasti usmerile poslovno politiko v zadrževanje deleža na trgu z usmeritvijo v kreditiranje gospodinjstev, v sektorju podjetij pa kreditiranje omejujejo le na najkakovostnejše komitente z najvišjo boniteto. Državno lastništvo NLB in NKBM je v času finančne krize zagotavljalo finančno stabilnost in zaupanje. Tega KBC ni mogel zagotoviti, ker ga je reševala sama država Belgija z dvakratno pomočjo skupaj v višini 7 milijard evrov in ne bi bil zmožen reševati NLB v primeru, da bi ta reševanje potrebovala. Glede na to, da je NLB uspešno končala stresni test, brez kakršnekoli dokapitalizacije, kaže na finančno stabilno banko. Zaradi tega mora strategija upravljanja kapitalskih naložb in strategija bančništva odgovoriti na vprašanje finančne stabilnosti v povezavi z lastništvom države v bankah, kjer je država največji lastnik. Prav tako mora strategija preprečiti negativne posledice selitve, likvidnostnih šokov iz tujih držav v Slovenijo, kar je možno le z večinskim deležem države v NLB in NKBM. Prav tako mora Banka Slovenije ohraniti celotno nadzorno funkcijo nad NLB in NKBM, kar bi izgubila v primeru, da postaneta podružnici oziroma hčerinski banki. S tem pa bi Slovenija dejansko izgubila nadzor nad svojo finančno stabilnostjo. Tega pa, smo prepričani, si v Sloveniji ne želimo, takšnega stališča pa smo tudi v Poslanski skupini Socialnih demokratov. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Andrej Vizjak v imenu Poslanske skupine SDS.
Spoštovani predsednik Vlade, spoštovani minister oziroma ministra, spoštovane kolegice in kolegi! Meni je zelo žal, da nekatere koalicijske poslanske skupine in tudi opozicijske ugotavljamo en primanjkljaj v tej državi, in to je primanjkljaj po strategiji razvoja finančnega sektorja ali, kakorkoli vi to drugače imenujete, strategiji upravljanja s kapitalskimi naložbami države. Res je, kako se obnašati v nujnih ukrepih za stabilizacijo finančnega sektorja v državi, če nimamo opredeljene niti strategije razvoja finančnega sektorja. Vlada kot pomemben lastnik ključnih državnih bank, Nove Ljubljanske banke, Nove Kreditne banke Maribor in še nekaterih drugih manjših, sploh ne ve, kakšni so dolgoročni razvojni izzivi, ki so postavljeni pred samega lastnika v zvezi s temi bankami. In zato najprej premierja sprašujem, kasneje bo imel besedo v imenu največje pozicijske poslanske skupine, kako on osebno vidi srednjeročni razvoj Nove Ljubljanske banke, Nove Kreditne banke Maribor, kakšna bo lastniška struktura čez tri oziroma pet let, saj on vodi to vlado. Če bomo dobili ta odgovor, potem bo tudi jasen odgovor na vprašanje, ki ga je sprožil poslanski kolega Radovan Žerjav, kaj bo z lastniško strukturo te banke. Če nimamo odgovora glede razvoja finančnega sektorja v tej državi, ne moremo imeti tudi odgovora na to podvprašanje, kakšna bo prihodnja lastniška struktura. Verjamem, če bo Vlada zagrizla v to ambicijo, da bo naredila oziroma skreirala strategijo upravljanja kapitalskih naložb, da mora imeti premier danes svoje stališče do tega vprašanja. In mene zanima to stališče. Mene zanima tudi stališče ministra za razvoj in ministra za finance, če nista njuni stališči povsem poenoteni. Moram reči, da imam tak občutek, da nista poenoteni. Opozicija je v preteklosti v nekih drugih časih opredelila, kako vidi razvoj finančnega sistema in tudi konkretno Nove Ljubljanske banke v prihodnje. Zagovarjali smo večinsko državno lastništvo in močnega strateškega partnerja, zadeve pa so se v tem času drastično spremenile. Z nastopom finančne gospodarske krize so bili pred Novo Ljubljansko banko, pred cel finančni sistem in pred Vlado postavljeni novi izzivi, nove naloge. Takrat se je preizkušala tudi tista teza, in se še preizkuša tista teza, ali državno lastništvo v bankah zagotavlja nek odzivnejši odnos te banke do problemov nacionalnega gospodarstva in podjetij. Številna poročila Banke Slovenije, revizijska poročila Računskega sodišča, tudi primeri iz prakse kažejo, da so slovenske banke, in če posebej izpostavim tu Novo Ljubljansko banko, pri tem kar zatajile. Niso servisirale novih perspektivnih podjetij, temveč so bolj ali manj lizale rane iz preteklosti. Lizale so rane zgrešenih ali pa predoziranih naložb lastniške konsolidacije v mega gradbene projekte in podobno. Torej sanirale so te kredite preko reprogramov. In da se to ne izmišljuje samo opozicija, spoštovani premier, vam lahko preberem tudi zaključke revizijskega poročila, če jih niste, saj ste jih na Vladi sprejeli, zaključnega računa in revizijskega poročila, ki pravi, da dve milijardi izdanih poroštev Republike Slovenije v letu 2009, in sicer za omejitev učinkov finančne krize, od katerih je na Novo Ljubljansko banko odpadlo 1,5 milijarde evrov, nista bili ustrezno zavarovani glede na določbe zakona o javnih financah. To se pravi, da nimamo niti ustreznega zavarovanja. In obstaja verjetnost, to piše revizijsko poročilo, da so bila sredstva Novi Ljubljanski banki in A banki, pridobljenih s prodajo obveznic, zavarovanih s poroštvom Republike Slovenije, uporabljena tudi za refinanciranje kreditov, namenjenih menedžerskim odkupom in teh tako imenovanih tajkunskih zgodb. Torej, kljub temu da smo to zapisali v zakone, ki smo jih tu sprejemali, kje se sme uporabljati, obstaja torej velika verjetnost, kot ugotavlja Računsko sodišče, da se je to zgodilo. Banke v večinski državni lasti so torej uporabile državo kot poroka za reševanje svojih lastnih problemov iz obdobja, ko je glavno besedo pri tem dodeljevanju kreditov imel gospod Kramar, z eno milijonsko nagrado za to, ko so se sredstva te banke usmerjala tudi v te ali predvsem v te sporne projekte. Kaj ugotavlja poročilo Banke Slovenije? Poročilo Banke Slovenije ugotavlja, da so se banke, tudi Nova Ljubljanska banka, v zadnjem obdobju v glavnem ukvarjale z refinanciranje teh posojil in zanemarjale perspektivne projekte podjetij, še posebej projekte malega in srednje velikega podjetništva. To ugotavlja Banka Slovenije, ne samo opozicija. Zato se torej upravičeno sprašujemo v opoziciji, ali so v času finančne in gospodarske krize Nova Ljubljanska banka in ostale banke v državni lasti upravičile tisto naše prepričanje, da bodo v težkih časih bolj kot tuje komercialne banke ali bolj kot komercialne banke, ki so v neki zasebni lasti, sledile nacionalnim interesom. Jaz sem praktično prepričan, da ne, ker so bile in so banke v večinski državni lasti politični peskovnik vladajoče elite oziroma bolje rečeno tistih elit, ki so postavljale ključne upravljavske organe banke. Podatek, recimo, da je v Novi Ljubljanski banki 100 individualnih pogodb, da se 100 ljudi pase na takšnih in drugačnih privilegijih, so seveda samo ilustracija dejstva, da gre za peskovnik, kjer se igra po pravilih elit, ne pa po pravilih potreb po učinkovitem finančnem servisu gospodarstvu in gospodinjstvom. Nacionalni interes torej ni, da imamo nekega znanega, zapriseženega lastnika, ki je nam ljub, ampak je seveda potrebno in nujno, da je nacionalni interes na področju finančnega sektorja in tudi največje slovenske banke učinkovit in močan finančni servis gospodarstvu in gospodinjstvom. Samo skozi ta kriterij se lahko presoja, ali neka banka izpolnjuje pričakovanja državljanov ali ne. Državljani niso samo vladajoča elita, državljani so vsi tisti, ki pričakujejo od te banke določen servis. Sedaj je velik problem, glede na to, da nismo danes slišali tudi v vaši uvodni predstavitvi, kaj osebno zagovarjate, spoštovani predsednik Vlade, glede bodoče strategije razvoja finančnega sektorja v povezavi tudi z banko. Seveda so še bolj zbegani vsi partnerji v tej banki. Država je tukaj znatno manj kot 50 % lastnik, poleg države je tu cela kopica državnih podjetij in zaradi pomanjkanja strategije se zna zgoditi, da bo zaradi reševanja lastnega položaja kakšno državno podjetje tudi to naložbo prodalo. Razen, če obstajajo navodila tem podjetjem, da se to ne sme prodajati. Ampak zakaj obstajajo ta navodila, če ni sprejeta strategija upravljanja kapitalskih naložb in seveda tudi strategija razvoja finančnega sektorja. Jaz mislim, da bi morali predvsem pripraviti strategijo razvoja finančnega sektorja, katere samo del je strategija upravljanja kapitalskih naložb v finančnem sektorju. Razvoj je veliko več kot samo upravljanje z naložbo. V teh spremenjenih okoliščinah bi morali verjetno pregledati stare dokumente, stare koncepte, jih nadgraditi z novimi spoznanji, tudi vašimi lastnimi koncepti razvoja, in to dati na mizo. Jaz sem bil zelo naiven in optimističen, da bo tudi ta razprava, ki jo je spodbudila opozicija oziroma konkretno poslanec Radovan Žerjav, odgovorila tudi v parlamentu in soočila nekatere vizije in koncepte. Jaz sem zadovoljen, ker je tukaj že moj predhodnik iz Liberalne demokracije povedal, da lastništvo ni tisto, kar je aksiom, ampak da je bolj učinek tega finančnega sektorja pomemben. Slišali smo s strani Socialnih demokratov, da so brez dvoma za zaščito državne lastnine v tej banki. Slišali ste s strani Slovenske demokratske stranke, da je nacionalni interes učinkovit in močan servis gospodarstvom in gospodinjstvom in da je lastniška struktura odvisna od tega, kdo v najoptimalnejši meri to zagotavlja. Pred vami je ena zoprna naloga, kako reševati to banko glede kapitalske ustreznosti in zamenjave obstoječih hibridnih inštrumentov z novimi, trdnejšimi, kar bo davkoplačevalce gotovo stalo po ocenah Nove Ljubljanske banke krepko čez pol milijarde evrov v razmeroma kratkem obdobju. Letos nekaj, v prihodnjih letih še nekaj in verjetno na dolgi rok lahko tudi krepko čez milijardo. Če ni strategije razvoja finančnega sektorja, je tudi težko načrtovati bodoče naložbe in dokapitalizacije v to banko. Zato še enkrat, soočimo koncepte, povejte, kako vi vidite to, in bo verjetno odgovor na poslansko vprašanje lažji. Zanima me, v kakšnem času lahko pričakujemo to strategijo upravljanja kapitalskih naložb, ali bolje, kot predlagamo mi, strategijo razvoja finančnega sektorja. Mi imamo strateškega partnerja v Novi Ljubljanski banki in strateški partner pravzaprav ne ve, kaj bi povedal, ker mi ne vemo, kaj bi mu povedali, kako v prihodnje vidimo to banko. In verjetno je treba imeti tudi odgovor na vprašanje. Če bo veljal ta koncept, da država s povezanimi osebami ne bo šla pod 50 %, potem je treba vedeti, kaj bo, če se ti strateški partnerji umaknejo iz te banke, in bo verjetno usoda banke samo na davkoplačevalcih, ne premosorazmerno, glede na zdajšnjo lastniško strukturo. In še nekaj me zanima. Če gledamo zdaj lastniško strukturo Nove Ljubljanske banke, je možno ugotoviti, da je država neposredno tam krepko pod 50, da so državna podjetja nekje do 48, 49 in da imamo potem celo kopico nekakšnih skladov, ki so v upravljanju državnih podjetij ali pa ima država pri upravljavcih neko večino, pa se po zakonu o prevzemih ne štejejo kot povezane osebe. Po domače povedano, verjetno delujejo ti upravljavci skladov povezani z državo, ko se na skupščini odločajo. Tako šele z njimi skupaj ima država nekaj čez 50. Tudi ta lastniška struktura verjetno ni neka zgodba, ki jo velja ohraniti in jo velja nadgraditi ali spremeniti. Zato me zanima, kako vidite tudi to, ker to je ne nazadnje tudi problem te banke in verjetno bi lahko teh problemov še nekaj našteli. V Slovenski demokratski stranki menimo, da bi bil velik rezultat te razprave v parlamentu, da tudi na podlagi naših stališč oblikujete kar se da hitro strategijo razvoja finančnega sektorja, ki ne bo zajel samo NLB in Novo Kreditno banko Maribor, temveč tudi vse ostale državne naložbe in razvojne politike ostalih bank in seveda tudi zavarovalnic, pa še koga. Zato bomo s pozornostjo poslušali vašo razpravo in nadgradnjo odgovora glede na do sedaj slišano. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Alojzij Potočnik v imenu Poslanske skupine Zares.
Spoštovani! Predsednik Vlade je v odgovoru na poslansko vprašanje na julijski seji v Državnem zboru ponovil do takrat že večkrat izrečeno mnenje, da Nova Ljubljanska banka potrebuje dokapitalizacijo, če želi postati uspešen in močan igralec v regionalnem prostoru in da potekajo posvetovanja glede načina dokapitalizacije. Prav tako je pojasnil, da gre za njegovo osebno mnenje, saj meni, da bi bil vstop strateškega partnerja, ki ima željo po odnosih na dolgi rok in si želi banko kot izhodišče za krepitev bančnega deleža v regiji, za naše nacionalne koristi dobrodošel. Ob tem je dodal, da se je pripravljen o tem vprašanju posvetovati odkrito in javno in da Vlada odločitve še ni sprejela. V Poslanski skupini Zares opozarjamo, da je za nas javna in politična razprava o morebitni dokapitalizaciji Nove Ljubljanske banke, z navajanjem množice razlogov, ki so si pogosto celo v opreki, in ki so se od letošnjega poletja naprej spreminjali, na primer širitev na trge jugovzhodne Evrope, regulativa Basel-3, rezultati stresnih testov in tako dalje, predvsem pa z navajanjem potrebne višine sredstev za dokapitalizacijo, ta niha od 250 do 500 milijonov evrov, v tem trenutku prezgodnja, predvsem pa slabo utemeljena. Nič bolje se ne godi razpravi in ugibanjem, ali Novo Ljubljansko banko prodati ali ne. Bržčas nihče v tem času ne prodaja večjih lastniških deležev v bankah, cene so praviloma nizke. Morda to ne velja za špekulante in posrednike, ki si pri lastniških konsolidacijah obetajo delež prevzemne premije. Zato je tovrstna razprava tako v politični sferi kot tudi v strokovni javnosti in sem ter tja v bančnem menedžmentu predvsem odraz tega, kako si v Sloveniji predstavljamo odgovorno lastništvo ter upravljanje naše največje banke. Nespodbudno. Državno lastništvo ni nujno slabo, prav tako ni nujno dobro, odvisno je predvsem od tega, kakšna je država kot lastnik. Interes države ni zgolj interes vladajočih, in interes strank, ki pridejo na oblast, ne more postati interes države. Na to nas opominjajo poslovanje Luke Koper, Hita, Telekoma in še bi lahko naštel, podjetja pretežno v državni lasti, ki so zaradi tovrstnega posebnega razumevanja lastništva zašla v težave. Včasih in praviloma je bolj kot to, kdo je lastnik, pomembno, kdo vodi podjetja ali banke, sposobni ali zgolj tisti, ki imajo nekakšno dobro ime. V Poslanski skupini Zares zato poudarjamo, da nas prihodnost Nove Ljubljanske banke skrbi, saj spada med banke, ki tvorijo skupaj 65 % evropskega bančnega sektorja, kot tudi Slovenije, saj sama predstavlja skoraj 40 % nacionalnega bančnega sektorja in se tako kot domala večina bank v Evropski uniji sooča z dejstvom, da je bržčas podkapitalizirana. Mnogi strokovnjaki menijo, da je evropski bančni sistem v celoti podkapitaliziran, hkrati pa so banke med seboj tako tesno povezane, da težave v eni članici hitro povzročijo probleme v celotnem sistemu. Pretekle izkušnje so pokazale, da je bančne krize mogoče rešiti le tako, da se banke, ki so podkapitalizirane, razkrijejo. Te banke je potem treba restrukturirati oziroma tudi ta možnost obstaja in je resna, je legitimna, jim je treba zagotoviti državno pomoč, če zanje na kapitalskih trgih ni moč zbrati dovolj kapitala za rešitev. V Poslanski skupini Zares opozarjamo, da so se tveganja v bančnem sistemu povečala. Na finančno stabilnost bank v Sloveniji bodo v naslednjih dveh, treh letih negativno vplivali podkapitaliziranost podjetij in s tem povezana kreditna tveganja ter negotovo razmere v mednarodnem okolju, predvsem ali tudi v evroobmočju. Zato postaja ključno, v kolikšni meri in kolikšnem obsegu bo finančni sistem še sposoben ohranjati odpornost proti šokom. Nujno je zaradi realnosti v bančnem sistemu nadaljevati predvsem slabitve ustreznih postavk ter sprotno krepiti kapitalsko ustreznost bank. Do nadaljevanja javnih razprav o dokapitalizaciji, to je rekapitalizacija, povečanju oziroma zmanjšanju lastniškega kapitala banke, lahko po našem mnenju pride šele potem, ko bodo končana strokovna usklajevanja in bo treba sprejeti v skladu s pristojnostmi eno od možnih rešitev. Ni pa mogoče o temeljnih stvareh ugibati čez prst, špekulirati se v tem visokem zboru zdi nedostojno. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Radovan Žerjav v imenu Poslanske skupine SLS.
Hvala lepa še enkrat za besedo. Naj za začetek izrečem samo dve besedi, kateri bosta polovici prisotnih privabili na obraz pomenljiv nasmešek in iz katerih se polovica strokovne in kvazistrokovne javnosti že nekaj let vsakič sproti norčuje in zaničuje. Govorim o nacionalnem interesu. Kljub temu da so po mojem nekateri posamezniki, kot je danes več kot očitno, za svoje osebne koristi, iz pohlepa, za svoj lastni žep grobo zlorabili ta nacionalni interes, to še ne pomeni, da nacionalni interes ne obstaja in da o njem ne smemo in ne moremo resno in argumentirano razpravljati in celo se o njem odločati. Pa si najprej postavimo vprašanje, ali je v interesu Slovenije, da ohrani svojo nacionalno identiteto. Če je odgovor pozitiven, in jaz mislim, da je, mora država zato aktivno delovati, za kar pa potrebuje seveda sredstva. Vrednote, zgodovina z dediščino in kulturo definirajo našo slovensko identiteto. Naša identiteta definira naše interese, kaj hočemo in potrebujemo. Interesi pa zahtevajo aktivnosti za njihovo uresničevanje. Aktivnosti pa država lahko izvaja le, če ima na razpolago ustrezne inštrumente. Uspešnost ohranitve državne suverenosti in nacionalne identitete je torej kritično odvisna od materialne osnove zanjo. Ker smo makroekonomsko politiko predali v skupno izvajanje v Bruselj, je mogoče lastno strategijo uveljavljanja slovenske identitete uresničevati le z inštrumenti mikropolitike. Torej s ključnimi gospodarskimi družbami tako v realnem kot v finančnem sektorju v domači lasti. Zakaj v domači lasti? Ljudje namreč, ki se ne identificirajo s prostorom Slovenije, kjer živijo, z vrednotami in identiteto ljudi na teh prostorih, ne morejo poznati, niti razumeti njihovih interesov. Tujci za našo identiteto ne bodo skrbeli, sem prepričan v to. Banke in zavarovalnice so hrbtenica vsakega gospodarstva, domače lastništvo bank pa temelj ekonomske suverenosti v interesu državljanov za ohranitev slovenske identitete. Nobena polno suverena država, razvita država, pa če hočete, stare članice Evropske unije, Združene države ali Japonska, nima večine vodilnih bank v tuji lasti. Očitno imajo te države svoje strateške razloge oziroma svoje nacionalne interese, če tako hočete, za domačo kontrolo bančnega sektorja. Vseh učinkov namreč pri izbiri optimalnega investicijskega projekta, ki naj ga banka investira, se namreč s pomočjo cost-benefit analize ne da oceniti, ker vsi učinki projektov niso izmerljivi v številkah in ker gre pri odločitvi o projektu za bodoča negotova dejstva. Iz tega logično sledi, da je v izbiri kateregakoli projekta kljub vsej matematičnosti ekonomije določen del arbitrarnosti. Prodati banke tujcem in pri tem pričakovati, da bodo tuji lastniki sledili tudi širšim slovenskim interesom in ne zgolj lastnim in interesom države sedeža tujega lastnika, ni logično, po moji oceni niti smiselno. Seveda pa se ob tem poraja vprašanje osebne odgovornosti vodenja, kar pa je drug problem, o tem veliko več v nadaljevanju. Pomemben argument za domače lastništvo Nove Ljubljanske banke je tudi ohranitev desetletja akumuliranega informacijskega kapitala banke v slovenskem gospodarstvu, v domači lasti, kar je tudi ena izmed konkurenčnih prednosti te naše banke. Veliko govorimo o prodoru na tuje trge. Domače banke, samo one bodo podpirale domače gospodarstvo v ekspanziji na tujih trgih, bodo dajale garancije za dobro opravljeno delo in podobno. Tuje banke tega zagotovo ne bodo storile, ampak bodo dajale garancije za svoja podjetja, ki bodo opravljala dela v tujini. Ne zanemarljiv je tudi argument šolanja domačih kadrov za domače potrebe. Vsi vemo, kakšen kader večinoma zaposlujejo in potrebujemo podjetja v tuji lasti, ki poslujejo v Sloveniji. Poglejmo samo, kaj se je zgodilo z Lekom. Veliko bi se lahko o tem povedalo. In kakšna je v nasprotju situacija v Krki. Za nalašč sem v uvodnem delu zajadral bolj na področje, bom rekel, politične ekonomije, saj v razpravi ozko ekonomsko gledanje izključno po principih zasledovanja čim boljšega poslovnega rezultata ne more biti glavno in edino merilo odločanja o tako pomembni stvari, kot je lastništvo slovenske največje banke. Mikro optimum posamezne banke ni in nikoli ne more biti makro optimum celotne države. Da bi se uveljavila kot enakopravna razvitim državam in ne postala provinca na periferiji Evropske unije ter šla po stopinjah ostalih novih članic Evropske unije, ki so bančništvo in finančne inštitucije razprodale, mora Slovenija kot materialna temelja ohraniti dvoje: svoje lastne človeške kadre in kapitalske vire. Predpostavka temu je ohranitev največje banke v slovenski lasti. Samostojna Slovenija je izbrala lastno strategijo postopnega preoblikovanja bančništva kot edina izmed tranzicijskih držav. Izbrana pot je celo dobila priznanje Svetovne banke in drugih mednarodnih finančnih institucij. Seveda tudi nas to ni obvarovalo pred posledicami finančne krize, ki se je pojavila konec leta 2008, vendar to še nič ne pomeni. Empirične raziskave so pokazale, da ni res, da slovensko bančništvo po rezultatih bistveno zaostaja za bančništvom sosednjih razvitih držav. Ni res! Zakaj potem prodati banko tujcem, pa če hočete, preko dokapitalizacije? Prihod tujih bank v Slovenijo namreč sam po sebi ni prinesel pričakovanih rezultatov. V začetku so namreč pobirali smetano, saj so se zgolj priključili slovenskim bankam v profitarstvu. Šele v zadnjem času se kaže, da so banke tujih lastnikov bolj rentabilne, produktivne in ekonomične, vendar zaradi pomanjkanja znanja in kapitala še ni treba prodajati državnih bank tujcem. Izguba lastništva in s tem kontrole nad banko se zgodi enkrat, in to za vselej. Tudi zmanjševanje državnega dolga s prodajo banke tujcem ni smiselno, vsaj dokler ima dolg nižje obresti, kot je donos banke. Ali torej razmišljanje o prodaji banke tujcem vodi res le v pomanjkanje samozavesti, na eni strani, in zavedanja o pomembnosti institucije, na drugi strani. V resnici namreč državna last prav nič ne škodi, seveda če so poslovni rezultati dobri, torej izbrani pravi menedžerji, ki delujejo v korist države in ne v svojo lastno korist ali korist ozkega kroga posvečenih ljudi. Problem lahko predstavljajo edino neumestne politično motivirane nastavitve in zamenjave menedžerjev, kar pa se hitro pokaže skozi podpovprečne rezultate poslovanja. Mogoče pa v tem grmu tiči zajec. Kakšni so torej rezultati poslovanja Nove Ljubljanske banke? Žal ne najboljši. Kdo je za to odgovoren? Nihče. Ali pa morda vendarle kdo? Vsi vemo, kdo je sedel v nadzornem svetu, vsi vemo, kdo je to Novo Ljubljansko banko vodil. Mimogrede, kaj je z milijonsko nagrado predsedniku uprave, ki je to banko vodil? Kdo je odgovoren, da je prišlo do izplačila takšnega zneska? Kdo je podpisal takšno pogodbo? Nadzorni svet. Drži. Ali je kdo odgovarjal iz nadzornega sveta za to? Po mojih informacijah še ne. Še vedno se nam torej poraja kar nekaj vprašanj v zvezi z dokapitalizacijo Nove Ljubljanske banke. Ali je sploh potrebna? Verjetno je. V kakšni višini? Ne vemo. Kje so razlogi? Ne vemo. Pogovarjamo se namreč o dokapitalizaciji od 250 milijonov in vse tja do 700 milijonov evrov. Ali so razlogi res samo spremenjena pravila Evropske unije in zapadlost nekaterih izvedenih finančnih instrumentov? Tako je bilo namreč rečeno s strani predsednika uprave Nove Ljubljanske banke na eni izmed sej Odbora za finance, gospoda Jašoviča. Ni se pa dotaknil nekaterih drugih pomembnih razlogov, vsaj po moji oceni. Ali so mogoče razlogi tudi prijateljsko podarjeni krediti prijateljem, katerih povračila Nova Ljubljanska banka ne bo nikoli videla? Mislim seveda na kredite, ki so bili namenjeni za menedžerske prevzeme. O teh razlogih predsednik uprave ni govoril. Tovarna Laško, Istrabenz, Merkur, Prevent, Vegrad itn. V vseh teh zgodbah je Nova Ljubljanska banka občutno prisotna. In krediti ali pa posojila, če hočete, so bila odobrena s strani nekoga in nekdo se je pod te dokumente podpisal. Kje je bil risk menedžment tega podjetja? Na osnovi katerih dokumentov? Kakšni dokumenti so bili predloženi, da je banka odobrila te kredite? Tudi te odgovore bi bilo verjetno dobro izterjati od novega vodstva Nove Ljubljanske banke in od novega nadzornega sveta. Predlagamo, da pripravimo vizijo ali pa, če hočete, strategijo razvoja bančnega ali še bolje finančnega sektorja, bank in zavarovalnic, v skladu z novim zakonom, ki je bil nedolgo tega sprejet v Državnem zboru. Do tedaj pa prenehajmo špekulirati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev. Za besedo pa je zaprosil tudi gospod predsednik Vlade. Izvolite.
Najprej se verjetno strinjamo, da smo s sprejetjem zakona o upravljanju kapitalskih naložb odprli novo poglavje v gospodarnem razmišljanju države o svojih naložbah. To je doslej umanjkalo in je bilo prepuščeno političnemu arbitriranju ene in druge vlade. Zdaj pa smo se odločili, da bomo premoženje države, naložbe države poskušali regulirati s pametnimi odločitvami, odločitvami, ki jih bo sugerirala uprava nove agencije. Vlada bo predloge sprejela, jih dala Državnemu zboru in Državni zbor jih bo dokončno sprejel. V tem smislu upam, da veje med nami neko novo zaupanje, da bomo v prihodnjih mesecih in letih z državnimi naložbami gospodarili pametneje in uspešneje kot doslej, manj politično arbitrarno, bolj kot uspešen gospodar. Drugo vprašanje – gre za Novo Ljubljansko banko, predem dam besedo drugim. Tudi ta razprava je pokazala, da je v tem visokem domu razlika v pogledih na to, kaj je nacionalni interes. Tukaj ste poslanke in poslanci, ki pravite, da je treba zadržati večinski državni delež v Novi Ljubljanski banki za vsako ceno. Če in kolikor je potrebna dokapitalizacija, potem moramo Novo Ljubljansko banko dokapitalizirati iz državnega proračuna, torej iz žepov davkoplačevalcev. Pa naj stane, kolikor hoče. To je naš nacionalni interes, samo pod temi pogoji lahko računamo na to, da se na to banko zanesemo tako, kot pričakuje večina naših ljudi. Drug pogled je, da je vprašanje lastništva podrejeno vprašanju, kako in s katerimi ukrepi naj bo ta banka uspešna in dobra banka. Ko bomo odgovorili na vprašanje, kaj naredi to banko dobro in uspešno, temu vprašanju naj bo podrejeno vprašanje, kakšna lastniška struktura je potrebna za to, da bo ta banka dobra in uspešna. Ne nujno, da država ostane v celoti oziroma v pretežni meri lastnik te banke. To je politično vprašanje, dokler bo ta banka, Nova Ljubljanska banka, v večinski državni lasti, to mora in sme biti politično vprašanje. Jaz bi rad, da tudi to vajo, ki jo danes opravljamo, razumemo v kontekstu tiste, ki prihaja, v pripravi strategije upravljanja naložb. Ker je bilo večkrat vprašano za moje mnenje, naj povem, da je moj občutek, da potrebuje Slovenija dobro in uspešno banko in da moramo tej ambicij Nove Ljubljanske banke, da postane dobra in uspešna banka, podrediti tudi vprašanje njene lastniške strukture. Če ocenimo, da je za državo pomembno in za banko pomembno in ostane večinski državni lastnik, potem bo Državni zbor sprejel tako odločitev in jaz ji ne bom nasprotoval. Osebno pa dopuščam možnost, da je za potrebe dobre in uspešne banke, Nove Ljubljanske banke, v prihodnje možna tudi dokapitalizacija preko vstopa novega partnerja, pri čemer bi seveda s 25 % lastniškim deležem ohranili pretežno kontrolo nad njenim poslovanjem. O tem bo tekla razprava, in predlagam, da teče v kontekstu strategije, ko bo pripravljena za razpravo v Državnem zboru. Mislim, da smo v tem smislu naredili en velik korak naprej, da zdaj sistemsko in sistematično diskutiramo o teh vprašanjih in da Ljubljanska banka v tem smislu ni več predmet nekega političnega arbitriranja, kar je v preteklosti vse prepogosto bila in se je tudi zaradi tega, morda po nepotrebnem, zaupanje do njene vloge v finančnem sistemu doma in glede prihodnosti za kliente zmanjšala.
Besedo ima gospod mag. Žerjav.
Predlagatelj. Hvala lepa, gospod podpredsednik. Jaz ne bi toliko operiral z denarjem davkoplačevalcev, namreč to se sliši tako negativno in ljudje izza tega vidijo, da bomo zdaj vsi iz svojih žepov plačevali v Novo Ljubljansko banko, ker je tam nekdo počel neke neumnosti. Prav bi bilo, da preden to storimo, vendarle pogledali malo znotraj Nove Ljubljanske banke. pa ne govorim o nas politikih, ampak tistih, ki so tam poklicani za to, in ugotovili, ali res Nova Ljubljanska banka nima, kot se v gospodarskih krogih lepo moderno reče, poslovno nepotrebnega premoženja, ali res ni možno kakšno dezinvestiranje znotraj Ljubljanske banke. In šele nato ugotoviti, ali je ta dokapitalizacija res 700 milijonska ali pa je morda kaj nižja. In bi takrat odločitev bila veliko lažja, kot je zdaj, ko vemo, da je pred nami dokapitalizacija grozljive velikosti. To pa bi kot lastniki od te banke vendarle lahko zahtevali, in morda tudi spremembo strategije njenega nadaljnjega razvoja, prodiranje na tuje trge, da dosežemo, da vendarle ta banka ostane v slovenskih rokah. Je pa seveda tudi pomembno, kaj se bo dogajalo z vsemi ostalimi bankami, ki so v slovenski lasti tako ali drugače Ampak neko strateško odločitev pa vendarle v tej državi moramo sprejeti. Ali bomo per partes, torej po posameznih bankah, odločali, kakšna bo strategija, ali bomo pa generalno določili neko strategijo razvoja tega finančnega sektorja in rekli, da za nas je pomembna ta banka in tu bomo storili vse in še več. Morda za katero drugo ne. Ampak da takoj na začetku krize ali pa sedaj med krizo se odrečemo največji slovenski banki, najpomembnejši, pa se mi zdi preuranjeno. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Franc Bogovič. [[Ga ni.]] Gospod Ljubo Germič ima besedo.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani predsednik Vlade, ministri! Ko danes spremljamo to razpravo in glede na vprašanje, ki je bilo s strani poslanca mag. Žerjava naslovljeno na predsednika Vlade kot temeljno, ali je Vlada sprejela kakršnokoli drugačno strategijo ravnanja z državnim premoženjem, glede na to, kaj je bilo sprejeto v okviru proračunskih dokumentov, smo danes lahko priča jasnemu stališču predsednika Vlade, da ni tako, in hkrati jasnemu stališču predsednika Vlade, ki jasno napoveduje, da v okviru zakona, ki ga je sprejel Državni zbor in predlagala Vlada, ima pa naslov Zakon o upravljanju kapitalskih naložb v Republiki Sloveniji, bo Vlada pripravila strategijo o ravnanju z vsemi kapitalskimi naložbami, če jih delimo lahko v strateške in tiste, ki jih bo tudi ocenila za manj strateške, in seveda na ta način Republiki Sloveniji jasno predstavila koncept, na kakšen način odgovarja na to dilemo, ki v slovenskem prostoru, in ne samo v slovenskem prostoru tudi širše, realno obstaja. To seveda govori o tem, da se Vlada in ta koalicija zelo pomembno zaveda tega vprašanja in se ga ne loteva na rokohitrski način, ampak pričakujemo na podlagi tehtnega premisleka, tehtnih analiz gradivo, ki bo celovito obravnavalo to vprašanje in bo po strokovni, široki javni razpravi tudi predstavljeno v Državnem zboru, ki bo potem končni arbiter odločitev, kako naprej. Seveda je to tisti argument in pravzaprav varovalo k temu, da bodo slabe prakse, in danes sem prepričan, da v Sloveniji obstaja veliko slabih izkušenj na tem področju. Tudi danes smo tukaj slišali, kako smo izkoriščali v imenu nacionalnega interesa, ali je bil ta nacionalni interes izkoriščen v slabe prakse. Tukaj se mi zdi pomemben tudi razmislek na podlagi teh slabih izkušenj in tudi dobrih praks na drugi strani, ki govorijo o tem, da tako glede na lastništvo v tuji lasti kot v domači lasti so bile možne ene in druge izkušnje. Če samo pogledamo, kako smo ravnali z zaposlenimi v domačem lastništvu in tudi v tujem lastništvu, lahko pri tem vidimo bistvene razlike. Tukaj se mi zdi tudi pomembno vprašanje, na kakšen način država uveljavlja svoje interese tam, kjer jih ocenjuje za strateško pomembne. Tukaj sem prepričan in delim mnenje tudi s tistimi, ki govorijo o tem, ali smo bili uspešni pri realizaciji z dobrimi nameni sprejetih strategij, ki bi govorili v imenu nacionalnega interesa. Ali smo izkoristili vse vzvode, ki jih je država pri tem imela? Zelo težko je ljudem razložiti, da se mi tukaj politično igramo na peskovniku v osebnih interesih zato, ker bi hoteli tej državi omogočiti razvoj po najboljši poti. Seveda taka diskusija pri ljudeh ustvarja veliko mero nezaupanja tudi takrat, ko so rešitve strokovno dobro podkrepljene in s strokovnimi ljudmi, ki potem pripeljejo zaradi takih ali drugačnih insinuacij, podtikanj do rešitev, ki potem takšne dobre strokovnjake odganjajo, da bi sprejeli odgovorna mesta in na ta način tudi odgovorne odločitve. Tukaj se bomo, jaz vsaj pričakujem s strani Vlade, lahko soočili z modernimi koncepti, in jaz se strinjam s tistimi, ki si želimo imeti Novo Ljubljansko banko kot eno od primerov te strategije upravljanja s kapitalskimi naložbami kot moderno, regionalno, razvojno banko, ki bo služila v interesu tako gospodarstva kot fizičnim osebam s svojimi depoziti, zato da bomo s to banko lahko zadovoljni. Ko danes govorimo tukaj o lastništvu, jaz ne bi želel, da danes razpravljamo, da je lahko tuji lastnik tisti, ki bi rešil te dileme, ki jih imamo mi doma. Ali imamo moralno kapaciteto in moralne kredite za to, da verjamemo domači stroki, domačim ljudem, da res počnejo to v najboljšem interesu slovenskega gospodarstva, mednarodnega razvoja te banke in fizičnih oseb, ki imajo svoje depozite naložene v tej banki? Zelo slaba popotnica bi bila, da bi recimo vprašanje lastništva in s tem povezanega tudi upravljanja Nove Ljubljanske banke vezali na to, da smo v dvomih, da smo sposobni doma vzgojiti ljudi in imeti ljudi, ki so strokovno usposobljeni izvesti strategijo, ki jo bomo recimo tudi tukaj v Državnem zboru sprejeli. Tukaj se strinjam s tistimi, da smo velikokrat bili lahko priča, da so nadzorni mehanizmi odpovedali. Ampak pravzaprav se je to vleklo vso to zgodovino v strukturi različnih vlad. Tukaj bi bilo treba pogledati vase in reči, ali smo v nadzornih mehanizmih dovolj učinkoviti. In šele takrat, ko izkoristimo domačo pamet, domače vzvode, ki jih imamo, razmišljamo, da nam lahko pa nekdo še pri tem pomaga in z novim znanjem, z novimi finančnimi sredstvi, z drugim kapitalom omogoči doseganje strateških ciljev, za katere bi se v Sloveniji odločili. V nasprotnem primeru, če nam mehanizmi nadzora, mehanizmi izvajanja strategij odpovedo, potem se mi zdi, da je polje diskusije popolnoma drugo, kot pa recimo, ko govorimo o tem, na kakšen način upravljati in zagotavljati interese. Zato jaz to diskusijo danes razumem samo kot popotnico Vladi pri pripravi te strategije na področju upravljanja kapitalskih naložb v Republiki Sloveniji. Glede na to, da je predsednik Vlade v svojem odgovoru na vprašanje že pred jesenjo napovedal, da bo ta strategija pripravljena v jesenskih mesecih, pričakujemo, da bo ta strategija po razpravi stroke javnosti predložena v Državni zbor in bo takrat Državni zbor zmogel interes, ne v interesu posameznih političnih grupacij in igranja na peskovniku, ampak v interesu nadaljnjega razvoja Republike Slovenije in sprejel najboljšo odločitev. Hvala lepa.
Besedo ima gospod mag. Mitja Gaspari, minister brez resorja, odgovoren za razvoj in evropske zadeve. izvolite.
Gospod podpredsednik, spoštovane poslanke in poslanci! V tej današnji diskusiji, ki ni vezana na to, da se mora sprejeti odločitev, bi bilo dobro, da najprej pogledamo nekaj dejstev, ki so širše od vprašanja Ljubljanske banke. Ta država ta trenutek v najboljši možni meri, kot je bilo mogoče to doseči, glede na to, da je upravljanje s tem premoženjem bilo v preteklosti izjemno slabo, ugotavlja, da ima približno 6 milijard evrov tega premoženja v različnih finančnih oblikah, v različnih institucijah. To se pravi približno 16 % družbenega proizvoda. Ker je bilo vprašanja o tem, da je treba narediti primerjavo in korektno vprašanje o tem, kakšen je donos glede na to, kakšni so stroški financiranja, bi ob predpostavki, da bo v Evropski uniji v naslednjih petih letih prišlo do izrazitega povečanja obrestnih mer, kar napovedujejo tako finančne institucije kot posamezniki, moralo to premoženje, ki sem ga zdaj navedel, dajati v povprečju več kot 7 %, da bi bilo večje od tistega, kar bi pomenili stroški dolžniškega financiranja tega premoženja. Torej to je prva generalna usmeritev, ki jo neka vlada, država mora imeti, ko tehta med naložbo, ki jo ima, in pa viri sredstev oziroma financiranja, ki jih potrebuje, da ta naložba ostane živa. Tako kot gleda vsak privatni lastnik, je enako tudi z državo v tem primeru. Država ni nikakršen drugačen lastnik, kot je privaten, kadar razpolaga z deleži v finančnem smislu, razen, da ima lahko neke dodatne cilje, ki jih opredeli skozi svoje strateške dokumente, ki so od strategije Republike Slovenije naprej v Sloveniji znani. Mimogrede, to, kar je prej gospod Vizjak rekel, ne govorimo ta trenutek o strategiji razvoja finančnega sistema, čeprav danes govorimo o Ljubljanski banki, ampak govorimo o strategiji upravljanja s celotnim finančnim portfeljem države, ki ni samo v finančnih institucijah, ampak tudi v infrastrukturnih institucijah, kot so energetika, promet in podobno. Da ne govorim o tistih, kjer se je zaustavil še iz preteklega lastninskega preoblikovanja in tam žal tudi ostal. Gradivo na to temo o strategiji razvoja finančnega sektorja se na Ministrstvu za finance pripravlja in bo tudi na razpolago javnosti. Poleg te strategije, ki je strategija upravljanja z vsemi deleži, ne samo deleži v finančnem sistemu. Če ugotovimo, če ugotavljamo, da je tega premoženja približno za 16 %, da je njegov donos ta trenutek povprečno izjemno majhen v celoti, ni izračunov, ker nihče se s tem ne ukvarja, bi rekel, korektno in pa stalno. Resorna ministrstva se s tem ne ukvarjajo. Kad in Sod se s tem nista posebej ukvarjala, to se pravi, imamo neko zelo razdrobljeno strukturo, ki se je ukvarjala s tem vprašanjem, zaradi tega v parlamentu nikoli ni mogla biti resna diskusija na to temo. Jaz upam, da bo agencija s temi osnovnimi pooblastili, ki jih je dobila, vzpostavila osnovne postulate za takšno diskusijo na sploh, ki bo empirično, vsebinsko podkrepljena, da bi lahko bile odločitve alternativno predstavljene in tudi potem preko Vlade in nato v Državnem zboru sprejete. To kot prvo. Mimogrede, imamo 152 naložb, kjer je država finančno udeležena. Jaz vam lahko zatrdim, da vsaj pri 140 ne vemo, kaj bi s temi naložbami. Ne tisti, ki trenutno z njimi upravljajo, ne tisti, ki bi morali o tem sicer odločati. Bi vam lahko tudi prebral, ker smo se potrudili sedaj to zbrati, da bi videli, kako je. Imamo za nekatere zgolj knjigovodsko vrednost, nimamo ocenjene vrednosti, za druge imamo ocenjeno vrednost itn. Se pravi, ena relativno velika zmešnjava, ki zahteva, če želi biti država resni upravljavec nekega premoženja, drugačen odnos. To kot prvo. Drugo. Kaj naj bi bilo korporacijsko upravljanje, o katerem je veliko govora, pa do začetka razgovora z OECD-jem malo storjenega v praksi? To je, da se osnovna načela upravljanja s premoženjem in podjetjem, ki veljajo v privatnem sektorju in se razvijajo na osnovi profitnega motiva in še česa drugega, lastniških interesov, se prenesejo tudi v tiste oblike upravljanja, kjer je udeležena država. Država ne more na drugačen način upravljati s finančnimi naložbami, kot to delajo vsi drugi. Če dela drugače, potem ne upravlja, ampak dirigira. In tukaj je ta preskok, ki bo v Sloveniji verjetno še potreben. Jaz se zdaj spomnim tistih idej, mimogrede, kjer je bilo rečeno, da če bodo vse politične stranke udeležene v upravljavskih strukturah, potem bo upravljanje teklo normalno. Jaz upam, da nobena od političnih opcij ne bo udeležena, ker potem bo kvečjemu stvar tekla normalno, torej, če bodo strokovne odločitve sprejemali tisti, ki so za to strokovno pooblaščeni, in tisti, ki imajo politični interes. Ampak do takrat bo najbrž še nekaj Save preteklo tudi v normalnih razmerah. Kar se tiče finančnega sektorja in tudi vseh ostalih naložb, če dam samo poudarek, v finančnem sektorju imamo tri do štiri velike naložbe: Nova Ljubljanska banka, NKBM, Zavarovalnica Sava, da ne omenjam pozavarovalnice, za katero ne vem, zakaj bi morala biti nujno v državni pretežni lasti. Potem imamo velike subjekte ali institucije v infrastrukturi, če govorimo o energetiki, imamo celoten energetskih sistem v pretežni državni lasti – od proizvodnje preko prenosa do distribucije, imamo tako rekoč v celoti v javni lasti tudi pomorski, to se pravi Luko plus železniški promet. Navedel sem samo te najbolj globalne sklope. Če želimo imeti hkrati relativno stabilne javne finance, in stabilne javne finance pomenijo na eni strani kontrolabilen primanjkljaj, če sploh primanjkljaj, o tem lahko kdaj drugič kaj več, ob proračunu bo verjetno o tem tekla diskusija, in na drugi strani javni dolg, skupaj z jamstvi oziroma garancijami, javni dolg, ki ne bo presegel določene višine, to je 60 %, sicer pridejo potem v nadaljevanju ukrepi, o katerih bo govora v naslednjem mesecu, ko bomo govorili o državnem proračunu. Evropska unija se pripravlja na finančne sankcije proti državam, ki ne bodo izpolnile teh dveh pogojev hkrati, te sankcije pa bodo vezane na neuporabo kohezijskih sredstev iz evropskega proračuna. Resen problem za Slovenijo bi bil, če bi do tega prišlo, ker so kohezijska sredstva pomemben vir financiranja naših investicijskih projektov, takšnih in drugačnih, ki so skozi operativne programe definirani. Zadolževanje za potrebe vzdrževanja tega premoženja oziroma za njegovo normalno delovanje ni neodvisna kategorija od tega, kakšen je javni dolg. Zato bo treba narediti prioritete tistega, kar naj bi ostalo kot strateška, če želite ta naslov, strateška naložba države, ki bo imela najprej to svojo ekonomsko vsebino, da lahko strateška sploh postane, da daje neko korist - ekonomsko in družbeno – tistim, ki ta denar vlagajo v takšne namene, in drugič, da se bo spoštovalo načelo, da država vlaga toliko, kolikor zmore, glede na svoje javnofinančne okvire. Zato država ne bo mogla biti pretežni ali pomemben lastnik Nove Ljubljanske banke in Nove Kreditne banke Maribor , Zavarovalnice Triglav in tako naprej v finančnem sektorju, ampak se bo morala odločiti, kaj je tisto, če se želi tako opredeliti, kar je za njo primarnega pomena, in na osnovi tega skozi strategijo povedati, kaj pa ne bo tisto, kar je primarnega pomena in kar ne bo strateška naložba, če jo tako imenujemo, ampak bo tržna naložba, kar pomeni, da je lahko tudi razpoložljiva na trgu. Najprej bo treba torej počistiti v naših glavah to razliko med tem, ali bo vse naše, pretežno v državni lasti, ali bo tisto, kar morda daje neke zelo utemeljene razloge, da to ostane. Enako velja seveda v telekomunikacijah, enako velja v prometu in enako velja v energetiki. Vse to skupaj, če želimo obdržati v takšni obliki v državni lasti, kot je zdaj, sem rekel, je vredno 16 % družbenega proizvoda ta trenutek, in bi moralo prinašati približno takšen donos, da zaradi tega ne bomo ustvarjali neto dolga iz naslova razlike med stroški zadolžitve in donosi na to premoženje. O tem še zdaleč nismo začeli diskusije,ki bo zelo zanimiva, ko je bomo začeli, ker se bo takrat ustvaril portfelj, za vsako posamezno naložbo se bo znalo definirati, kaj so te osnovne značilnosti in s takšnim kreditnim portfeljem, kot banke rečejo, kadar obravnavajo posamezni subjekt, se bo lahko prišlo pred parlament in Vlado in se bodo ugotovili argumenti za in proti temu, da bi se neka naložba tretirala kot takšna in bi bila zaradi tega tudi temu primerno finančno tretirana. Torej, dokler na ta vprašanja ne odgovorimo, nimamo jasne makroekonomske slike. Makroekonomska slika pa mislim, da je eden od primarnih nacionalnih interesov v tem primeru, da zadržimo stabilno gospodarstvo. Poleg tega so nacionalni interes tudi šolstvo, zdravstvo, socialno varstvo, da ne omenjam tega posebej, in te stvari je treba tudi financirati in takrat po navadi se pride do tega, da obstajajo neke alternative, da se mora politika odločati med tistim, kar je bolj pomembno, in tistim, kar je v danem trenutku ali v nekem obdobju manj pomembno. Ta strategija bo v letošnjem letu pripravljena, v četrtek bo tudi dokončno izpeljan proces za imenovanje vodstva agencije, upam, da po najbolj primerih strokovnih kriterijih, da bodo res vodili agencijo tisti, ki o tej stvari kaj vedo. Ne samo zato, ker so bili primerni s stališča političnega razmišljanja. Ob tem se bo v mnogočem spremenila vloga Kada in Soda. Če želimo dejansko iti v smer razvoja korporacijskega upravljanja, ne bo ta agencija zgolj hodila na skupščine teh podjetij in tam dvigovala roke ali spuščala roke, ampak bo upravljala s temi podjetji, kjer je država večinski ali pomemben lastnik. Kad in Sod bosta finančni instituciji ne pa upravljavski, da bi tisto premoženje, ki se finančno upravlja, tudi dalo primeren donos, medtem ko se bodo korporacijske odločitve sprejemale na agenciji. Tudi okoli tega je še očitno nekaj nesporazumov, ki jih bo treba ob sprejemu enega drugega zakona, ki je še v Državnem zboru in ki je dvojček tega prvega zakona o agenciji, to pa je o preoblikovanju Kada in Soda, dokončno sprejeti. Nazadnje nekaj o Novi Ljubljanski banki, ker je to očitno najbolj zanimivo. Ljubljanska banka je prešla v državne roke v letu 1992 iz preprostega razloga, ne zaradi tega, ker si je država želela biti lastnik Ljubljanske banke, ampak zaradi tega, ker je bila Ljubljanska banka v tistem trenutku zaradi prehoda v nov sistem in ob razpadu države nesposobna nadaljevati svoje poslovanje pod pogoji, ki jih je bila do takrat deležna. Nobenega tujega investitorja ni bilo, ki bi bil pripravljen takrat vstopiti in nobenega domačega privatnega investitorja, ki bi bil pripravljen vložiti denar v Ljubljansko banko, enako se je zgodilo tudi mariborski banki. Ostale banke so z nekimi postopki takratne tako imenovane okvirne sanacije bile normalno delujoče v bodoče. Takrat je država vstopila v Ljubljansko banko, razlastninila vse lastnike, čeprav se še zdaj nekateri pritožujejo na sodiščih, in šla v sanacijo Ljubljanske banke z namenom, da država ne ostane vekomaj lastnica oziroma pretežni lastnik te banke, ampak da po kvalitetno opravljeni sanaciji išče tudi privatne lastnike, ki bi normalno upravljali s to banko. Teh kvalitetnih privatnih lastnikov v Sloveniji do današnjega dne ni bilo, zgodile so se nekatere dokapitalizacije, o katerih kolegi poslanci dobro vedo, v letih 2008 in še malo prej, ki so bile bolj ali manj fiktivne dokapitalizacije, kjer so se pojavili nešteti čudni lastniki, kot so recimo Rudnik Trbovlje, razne slovenske energetske firme, ki z bančništvom in z nalaganjem denarja v banke nimajo nič, pa so zdaj kritični lastniki, ker s svojo prodajo tega lastništva lahko pokvarijo mnoga razmerja, ki so v tej banki. Poleg tega se je zgodilo, da so postale solastnice te banke nekatere družbe, kot je Zavarovalnica Triglav, ki v principu kakšnega posebnega interesa z Ljubljansko banko nima, če želimo razumeti delovanje Ljubljanske banke tako, kot je postavljeno. Zakaj je Ljubljanska banka oblikovala s KBC skupno zavarovalnico? Zaradi tega, da bi sodelovala s Triglavom ali da bi konkurirala na trgu zavarovalniških storitev z že obstoječimi subjekti na trgu? Kako se je potem pojavila Zavarovalnica Triglav v raznih svojih inkarnacijah, ki je postala zdaj solastnik Ljubljanske banke? Kaj je tukaj poslovni interes teh dveh institucij na ta način? Ga ni. Tisto, kar se je zgodilo v Ljubljanski banki v vseh teh obdobjih, je, da je država postopoma zniževala svoj delež lastništva in da so vstopali nekateri drugi lastniki, med njimi tudi eden od pomembnih lastnikov, to je bil pred leti KBC. In ta mešana lastnina v banki je vsaj po mojem mnenju dober predznak kombinacije privatnega in javnega, domačega in tujega, ki vsak s svoje strani prinaša tiste spodbude za boljše delovanje banke, ki jih ob pretežnem lastništvu samo enega ne bo. In se je to izkazalo v preteklosti že v mnogih drugih institucijah. V tem primeru, po mojem mnenju, kar se tiče Ljubljanske banke, ni treba, da se vznemirjamo s tem, kaj moramo danes odločiti, ampak se je treba vznemirjati s tem, zakaj v javnosti govorimo o raznih številkah, o dokapitalizaciji, ne da bi imeli pred seboj kakršenkoli resen dokument, ki bi nam opredeljeval ekonomsko vsebino potrebne dokapitalizacije. V tem primeru se strinjam z gospodom Žerjavom, ki je to omenil, notranja prevetritev potrebnega dodatnega kapitala je prvi pogoj za nadzorni svet in za regulatorja, to je Banko Slovenije, da postavita minimalni okvir. Interes uprave je pa vedno, da bi bilo tega kapitala čim več. To mislim, da je jasno vsakemu podjetju, ne samo Ljubljanski banki. Smo pred neke vrste normalnim konfliktom interesa uprave na eni strani, ki bi moral biti do določene mere v pozitivnem konfliktu z nadzornim svetom, na drugi z regulatorjem, ki mora skrbeti za stabilnost sistema in ugotoviti, kaj je za sistemsko stabilno pomembno banko minimalni pogoj za njeno dokapitalizacijo, in na drugi strani lastniki, kjer država ni edini, ampak je tudi KBC pomemben lastnik, ki mora najti svoj interes v tem postopku glede potencialne dokapitalizacije in šele potem odločati o tem. Če pa nekdo najavi vnaprej, kakšna je potrebna dokumentacije, ne da bi se o tem lahko normalno lastniki opredelili, pa mislim, da je postopek, ki gre v napačno smer. Jaz moram reči, da osebno nisem prepričan, da je številka 400 relevantna, ker ne poznam tistih dejstev, ki bi me utrdila v prepričanju, da je 400 prava številka. Jaz ne vem, kaj je prava številka, glede na to, da glede stroškov poslovanja Ljubljanska banka v zadnjih letih ni naredila kakšnega bistvenega napredka, če pogledamo odnos med operativnimi stroški in pa dohodkom. Jaz ne moremo odgovoriti na vprašanje, kaj je potrebno, kakšna dokapitalizacija, če ne vem, kakšen je status celjske banke, v kateri je Ljubljanska banka 49 % solastnik, in nima jasne predstave s stališča regulatorja, ali lahko to banko prevzame ali je ne more. Če je ne more, bi jo morala prodati, ker sicer nima nobenega smisla vložiti toliko denarja v takšno naložbo, v kateri nimaš pretežnega nadzora. Če bi jo prodajala, to pomeni manj potrebnega dodatnega kapitala, ker bi s tem pridobila sredstva, če je v njeni lasti večinsko, potem bo v večinski lasti lahko konsolidirala to naložbo in imela s tem manjše potrebe po dodatnem kapitalu. Tretja stvar je seveda mreža Ljubljanske banke, kjer ni pomembno, če pa zdaj govorimo res o nacionalnem interesu, kar je bilo rečeno, ni pomembno samo to, da se širimo po Balkanu, ampak je ta banka imela in ima nekatere obveznosti kot država Slovenija, da finančno krepi tudi položaj slovenskega zamejstva v drugih državah. Na to temo nikoli ne slišimo velikih diskusij. Ljubljanska banka se je iz Trsta preselila na Občine, to je bil seveda v nacionalnem interesu izgleda dober korak, da se je umaknila iz Trsta in šla na Občine ustanovit svojo poslovno enoto. Če že tako širše obravnavamo problem take inštitucije, potem se pojavijo tudi druga vprašanja, ne zgolj samo denarne in dodatne naložbe. Tretjič. Uprave in nadzorni svet imajo svojo odgovornost. Jaz upam, da so tako nadzorni sveti kot uprava, ali pa bodo v bodoče, imenovani ne po tem, kateri politični opciji najbolj ustrezajo, ampak po tem, ali imajo mednarodne reference za opravljanje poslov v bančništvu. [[Gospod Pukšič se sicer smeji, ampak ni razlogov za to.]] Da bi prišli do takšnega načina imenovanja v finančnih institucijah, pa ne samo v njih, je ta sprememba korporacijskega upravljanja nujni predpogoj, da bodo postopki jasno definirani, kaj kdo lahko stori in česa kdo ne sme storiti in ne more storiti. Ljubljanska banka ni v lasti države zato, da kdo naroča Ljubljanski banki, v katero podjetje naj naloži, ampak je to ravno obratno, ne sme naročati, ker sicer Ljubljanska banka ni več banka, ampak je državni sklad. Tudi te stvari se bodo verjetno šele sčasoma spreminjale, ker je to tudi neke vrste dozorevanje te situacije. Če končam. Pri tem konkretnem vprašanju jaz nimam odgovora, dokler ne dobim teh osnovnih pojasnil, o katerih sem govoril: kaj je s stroški poslovanja banke, kaj je z učinkovitostjo delovanja mreže te institucije, ki se je v preteklosti razširila po državi bivše Jugoslavije, kaj je z vprašanji tistih naložb znotraj države in zunaj države, kot je recimo Banka Celje in mnoge druge parabančne aktivnosti, kot so lizingi, faktoringi in podobno zunaj Slovenije? Na osnovi tega bo možno ugotoviti, kaj je treba dodati kapitala, glede na to, kaj je možno racionalizirati v poslovanju te banke. Samo reči, da bi želeli imeti banko, ki je regionalno pomembna, je premalo. Za regionalno pomembnost banke je premalo samo kapital, predvsem je pomembno znanje. Vprašanje je, če ima Ljubljanska banka dovolj akumuliranega znanja, potenciala v tehnologiji, da lahko kontrolira kvalitetno mrežo, kot jo je vzpostavila v nekaj preteklih letih v bivši Jugoslaviji. Ali je prisotnost v tej mreži na teh območjih res takšna, da je iz tega lahko izplen v delovanju te skupine Ljubljanske banke pravi? Na osnovi tega, če bo Vlada te vse ustrezne informacije pridobila, in upam, da jih bo pridobila preko centralne banke pa Ministrstva za finance, ki bo pripravilo osnovno gradivo za takšno razpravo, se bomo pa lahko vsebinsko odločali na osnovi teh podatkov, kaj bo izplen določenega postopka dokapitalizacije v taki instituciji. In ko se bomo enkrat odločili, če se bomo tako odločili skupaj s parlamentom, da je ta dokapitalizacija potrebna s strani države, se bo država zavestno odločila, da določenih drugih dokapitalizacij v nekaterih drugih institucijah ne bo izvedla, ker za to ne bo imelo dovolj finančnega potenciala. In to bo strateška odločitev Republike Slovenije, kar se tiče finančnega sektorja. To, kar je prej gospod Vizjak vprašal. Takrat bo seveda ta odločitev tudi dokončno padla. Jaz sem prepričan, da ne bo mogla biti takšna, da bomo imeli tri ali štiri finančne institucije hkrati pretežno v državni lasti. Tega potenciala Slovenija nima pri svojem per capita dohodku in zaradi tega se bo morala temu ustrezno odločiti. So prednosti in slabost državnega lastništva. Jaz prihajam z enega sestanka na Dunaju, pred nekaj dnevi, kjer je bila ta razprava zelo odprta, iz različnih držav so prišli ljudje, ki so razlagali, kaj se pri njih dogaja. In če sedaj delate resno analizo, kaj so prednosti in slabosti pretežnega državnega lastništva in pretežnega nedržavnega lastništva, se v celoti ne bi mogel strinjati s tem, kar je gospa Brunskole povedala, ni zelo jasne definicije prednosti in slabosti. Tako kot ni zelo jasna definicija, da je državno lastništvo slabo, ker empirična evidenca tega ne omogoča, tako ni zelo jasnega stališča oziroma evidence, da je privatno lastništvo superiorno, kar se tega tiče. Superiorno postane z nadgradnjo tistih elementov, katerokoli od teh lastništev, ki to lastništvo naredijo učinkovito. To pa sta upravljanje, vodenje, pretežno sta ta dva elementa. V zaključku mislim, da bo razprava v Državnem zboru morala biti opravljena pred tem, preden bo sprejeta odločitev za kakršenkoli milijon evrov naložb, dodatnih naložb v Ljubljansko banko. Če nekdo predpostavlja, da mora biti časovno ta odločitev pod presijo neke potrebe, potem moramo ta krog zamenjati, da se bo najprej razpravljalo na Vladi in Državnem zboru, potem pa se bo odločilo v nadzornem svetu in pa banki, dokler je seveda država solastnik. In to je ena od tistih ovir ali prednosti, da se mora ta zgodba končati tudi v Državnem zboru, če želimo imeti tako vrsto lastništva, kot je tudi pomembno lastništvo države v te instituciji. Poleg tega pa je treba upoštevati še enega lastnika, ta lastnik je približno 30 % lastnik te banke in brez njegove soodločitve ni mogoče enostavno sprejemati odločitve o tem, da bo država v celoti pokupila vse deleže in bila 100 % lastnik te institucije, kar bi bilo nepotrebno, finančno pa seveda takšna obremenitev, ki je Slovenija na srednji rok ne bi mogla vzdržati. Dogovor dveh pomembnih lastnikov in vstop kogarkoli tretjega ob jasno opredeljenih odstotkih oziroma deležih obstoječih lastnikov je, po moje, tista pot, ki bo na koncu pripeljala do rešitve. Ekstremne rešitve prav gotovo ne bodo pripomogle k temu, da bi ta inštitucija dobro delovala v bodoče. Je pa res, da s stališča krize in posledic krize Ljubljanska banka ni v bistveno slabši koži, kot so druge banke podobne velikosti in podobnega značaja, kot je Ljubljanska banka, v Evropi. In zaradi tega panično odločanje in iskanje rešitev ni potrebno. Hvala lepa.
Besedo ima gospod mag. Žerjav.
Hvala lepa za besedo. Poglejte, gospod minister, najbrž ni nikogar tu v Državnem zboru, ki bi trdil, da je vseh teh 152 naložb, ki ste jih navedli, nekega državnega, ne vem kakšnega velikega pomena za to državo in da ni moč katero od teh investicij seveda tudi prodati. Tega nihče v Državnem zboru zagotovo ne trdi. Se pa pogovarjamo o največji slovenski banki. Ni katerakoli. Če bi se pogovarjali o drugi največji banki, bi najbrž pogovor bil bistveno drugačen, kot je ta danes. Preseneča me predvsem to, nekako dobivam občutek, da ste se vi osebno že odločili in veste, kaj je najboljše za to banko in kakšen način dokapitalizacije. Pa vendarle sami tudi priznavate, da na kar nekaj vprašanj, na katera bi morali odgovoriti, še preden se sprejme kakršnakoli odločitev, vendarle še nimamo odgovorov, predvsem notranjih vprašanj Nove Ljubljanske banke, če temu tako rečem, kamor mi kot politiki pravzaprav ne bi smeli zahajati, odprodaje poslovno nepotrebnega premoženja in tako naprej. Številke, ki krožijo, od 200 do 700 milijonov, slišali smo jih na Odboru za finance s strani predsednika uprave, nismo si jih izmislili, vprašali smo ga, predsednik uprave je dejal minimalno 250, po zapadu teh hibridnih inštrumentov čez tri leta pa še 600 do 700 milijonov. To je bilo povedano s strani predsednika uprave. Je pa res, ko smo se pogovarjali o razlogih, jih je sicer nekaj navedel, torej zakonodaja, ki se sprejema na področju EU, razlogi za predvsem lastno črpanje sredstev za razvoj banke v tujini, navedel je še dva razloga. Ni se pa dotaknil tistih razlogov, ki sem jih jaz tudi sam na nek način poskušal omeniti. Tudi o tem bi se morali pogovarjati, o teh kreditih, ki so bili dani na osnovi nekih prijateljskih vezi. Drugače ne moreš takih kreditov kar tako podeljevati, nekaj stomilijonskih. In o tem bi bilo prav gotovo tudi treba spregovoriti zelo resno. Ne, ne gre za 152 naložb. V tem primeru gre za Ljubljansko banko, gre zagotovo tudi za Zavarovalnico Triglav in vprašanje, ali je modro razmišljati tudi, če že ne o kapitalskem povezovanju, vsaj o strateškem povezovanju teh dveh finančnih institucij. Najbrž bi bilo to, vsaj po moji oceni, modro. Zaenkrat pa pustimo ob strani vse ostalo, Novo Kreditno banko Maribor. Najbrž je debata dobrodošla tudi o tej banki, ampak bo najbrž drugačna, kot je o tem. Omenili ste infrastrukturo. Danes se pogovarjamo o ustanavljanju velikega logističnega mastodonta, kamor vključujemo tudi podjetja, ki po moji oceni niso strateško pomembna. Ena Intereuropa zagotovo ni strateškega pomena za to državo. Ustanavljamo velik mastodont, kjer bi želeli biti 51 % lastnik, prišli bomo do točke, ko ne bomo mogli zagotavljati tega lastništva, pa bo potrebna kakšna dokapitalizacija. Pa bomo na ta račun, ker spet ne bomo sposobni, tako kot sedaj nismo sposobni zadržati lastništva v Novi Ljubljanski banki, izgubili lastništvo nad pomembnim delom slovenskega gospodarstva, infrastrukture v Primorju, če hočete Luke Koper, in ne nazadnje tudi Slovenskih železnic. Torej moje mnenje je, tudi če to odpremo, je ustanavljanje tega velikega mastodonta prvi korak za to, da izgubimo lastništvo tudi na tem pomembnem infrastrukturnem področju. In to verjetno ne bi smela biti strategija, vizija te države. Neke točke pa zagotovo, da bomo zagotavljali normalen razvoj v tej državi, moramo zadržati v svojih rokah. Seveda pa zagotoviti, jasno, absolutno se strinjam, normalno vodenje, učinkovito zagotavljati konkurenčnost itn. Jaz mislim, da smo to Slovenci sposobni, da imamo dovolj dobrega kadra, da smo sposobni te institucije, te banke in vsa ta podjetja voditi tako, "kot se to šika", kot se temu reče. Hvala lepa.
Besedo ima gospod mag. Gaspari. Izvolite.
Samo kratko bi rad odgovoril, da ne bi ostalo v zraku, kot da je to korektna ugotovitev. Ni mi prav, da sem se že odločil. Jaz se ravno zaradi tega ne morem odločiti, ker teh osnovnih dodatnih informacij nimam, in mislim, da je vsaka profesionalna odločitev vezana na to, da je podkrepljena z ustrezno empirično in drugo evidenco. Zato mislim, da je danes prezgodaj govoriti o številkah, o tem, kolikšna dokapitalizacija je potrebna. Tista, ki ste jo omenili, okrog 700 milijonov, veste, v naslednjih 15 letih je lahko tudi milijarda, milijarda dvesto, ampak to ne pomeni, da mora država vlagati. Upam, da bo ta banka kdaj v situaciji, ko bo lahko iz lastnega zadržanega dobička tudi kaj vložila v svoj lastni razvoj, drugače je to rdeči križ, ne pa finančna dejavnost. So me tudi že nekateri drugi razglasili za to, da imam določeno stališče. Z zanimanjem spremljam te ocene drugih, pa vendarle vem, da to, kar mislim, kontroliram sam. Torej se bom odločil takrat, ko bodo ustrezni dokumenti na mizi, tako v Vladi kot v Državnem zboru. Takrat bo popolnoma jasno, zakaj se je kdo tako odločil. Danes pa ne bi nič špekuliral, ker je to nekorektno. In nekorektno je bilo s strani banke, moram reči, špekulacija z najavljanjem potrebne dokapitalizacije v javnosti. Tako se ne dela v normalnem finančnem sistemu nikjer po svetu in tudi ne v Sloveniji. Najprej se lastniki dogovorijo, potem se pa to tudi javno razglaša. Če je bila pa to oblika pritiska, potem je pa to že en del politike. To pa potem ni več strokovno vprašanje oziroma profesionalno, ampak je nekaj drugega. Jaz nisem pripravljen na tak način odločati o tako pomembnih stvareh, da bomo o tem odločali prek časopisov oziroma na takšen način. Se pa strinjam, da bomo ob tem, ko bo Ministrstvo za finance pripravilo ustrezno gradivo, in to gradivo je v proceduri vladne obravnave, to se pravi, opredelitev do tega, na kakšen način naj bi se Vlada opredelila v primeru Ljubljanske banke. Sicer mislim, da bi bilo boljše, če bi se hkrati opredeljevali ne samo o Ljubljanski banki, ampak še o čem drugem znotraj tega paketa strateškega odločanja o politiki Vlade na področju upravljanja s kapitalskimi naložbami, ampak ne glede na to, tudi ob takem gradivu bo moč relativno jasno sfokusirati tiste osnovne predpostavke, ki omogočajo, da je določen, ne samo delež, ampak določen angažma lastnikov v tako institucijo ekonomsko in tudi širše, če hočete, utemeljen. Jaz sem vam prej povedal nekaj takih elementov, ki jih pogrešam. Osnovno, kar pogrešam, če že hočete, je, da nimamo, vsaj jaz nimam na Vladi dokumenta, ki bi govoril o srednjeročni strategiji Ljubljanske banke za naslednjih 5 do 10 let. Potem bom pa zelo lahko rekel, ali smo v stanju kot država, prvič, ali je strategija razumno dimenzionirana s stališča možnosti lastnikov, ker konec koncev se tukaj pojavljamo kot čisto normalen lastnik, ali so te ambicije prevelike ali so napačne. Če so napačne, jih je treba popravljati, ker jih ne more določiti vodstvo, ampak jih določa lastnik, vsaj te osnovne, in na osnovi tega je to potem nadaljnji korak, v kakšni kombinaciji bo kdo od lastnikov v tem procesu sodeloval. Če pa ta strategija ni jasna, in mimogrede, eno tako zanimivo vprašanje, in s tem končam, je, ali bi morala biti mednarodna mreža te institucije organizirana tako, kot je. Imamo različne izkušnje po državah Evropske unije, tu in tam, kako se ta mednarodna prisotnost določene institucije lahko organizira, še posebej na takem območju, kot je bivša Jugoslavija, ker so tveganja v naslednjih letih prej večja kot manjša, in je seveda dobro upravljanje, dober sistem nadzora, dober informacijski sistem resen predpogoj za to, da lahko takšna naložba v tujini skupini takšne institucije, kot je Ljubljanska banka, da neto pozitivni učinek, ne pa neto negativni učinek. Se pa z vami strinjam, da je milijarda kapitala in nekaj več, ki je zdaj, čeprav ta milijarda kapitala ni vsa od države, ampak ta koncentracija kapitala, kot je v Ljubljanski banki, je ta trenutek največja kapitalska koncentracija v nacionalni ekonomiji, kot je Slovenija. Do takšne naložbe kapitala je treba imeti vedno zelo resen odnos, ker ima lahko zelo resne negativne posledice, če je odnos do tega neresen. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Matevž Frangež.
Spoštovane in spoštovani! V tej razpravi, ki se je zelo nagnila na neko tehnično plat, vendarle mislim, da velja poudariti politično razsežnost dilem, ki stojijo pred nami. In jaz razumem to vprašanje v prvi vrsti kot politično vprašanje, ker je nanj neposredno vezano vprašanje prihodnje strukture naše nacionalne ekonomije. Dilema, pred katero stoji Slovenija, je relativno jasna. In jaz mislim, da daje en lažji odgovor, in drugo – težjo pot. Lažja pot je zame odločitev o prodaji, dokapitalizaciji s strani tuje banke ali finančne institucije, s čimer se država razbremeni odgovornosti za pametno upravljanje tega premoženja in na drugi strani kratkoročno nekoliko sanira javnofinančni položaj. Jaz sem pristaš druge, težje poti. In ta težja pot se skriva v odgovoru na vprašanje: Ali smo v tej državi sposobni zagotoviti takšen mehanizem upravljanja naših kapitalskih naložb, še posebej strateških naložb, ki bo zagotovil dobro upravljanje teh podjetij in končno tudi dokazal, da je država lahko dober lastnik podjetij. V jedru te razprave, ko govorimo o tem, zakaj je Nova Ljubljanska banka prišla do točke, ko potrebuje dokapitalizacijo, se namreč skriva pravi vzrok. In to je prav to, da ta banka kot ne druga banka ali druge finančne institucije v tej državi niso imele zelo jasno definirane strategije: kaj država kot lastnik teh podjetij v imenu javnosti kot ultimativnega lastnika tega premoženja pričakuje od teh podjetij. Kaj je torej jasni mandat, ki ga država kot lastnik daje nadzornim svetom in upravam teh družb. In ker te strategije, tega temeljnega napotila avtonomnim organom družb ni bilo, so lahko ta podjetja ribarila v kalnem in zagotavljala servilnost do nekih drugih interesov, ne pa javno pripoznanih interesov, ki bi jih morala definirati država kot lastnik teh podjetij. Tajkunizacija v Sloveniji. Na tej točki utegnemo to tajkunizacijo vplačati trikrat. Prvič s tem, da se je proces privatizacije, ki je bil v Sloveniji izhodiščno mišljen kot koncept nekega sodobnega delavskega industrijskega delničarstva, državljanskega delničarstva, sprevrgel v to, da smo prišli do koncentracije lastništva nekdaj družbenega premoženja v rokah menedžerskih in tudi političnih elit. Drugič s tem, ker smo kreditno akumulacijo, kreditni potencial slovenskih bank v obdobju pred krizo skurili na privatizaciji in tajkunizaciji, namesto da bi širše razprli možnosti slovenskega gospodarstva, da se v obdobju pred krizo pripravi na izzive, ki prihajajo, z vlaganjem v razvoj. In tretjič zdaj, če bomo nepovratno, poudarjam, nepovratno, odprli vrata procesu privatizacije državnega premoženja in še posebej znotraj tega strateških naložb, kot je Nova Ljubljanska banka. Zame v tej dilemi razlik med Novo Ljubljansko banko in Novo Kreditno banko Maribor ni. Pričakujem sicer, da takoj, ko bomo zaprli vprašanje Nove Ljubljanske banke, bo zelo hitro odprto vprašanje NKBM. Ampak zame razlike ni. Zakaj? Primerjava deleža tujih bank na domačih bančnih trgih držav Evropske unije me zelo jasno prepriča. Slovenija ima danes 30,78 % deleža tujih bank na domačem bančnem trgu. Poglejmo države, ki imajo ta delež višji. Estonija, 97,27 %, Bolgarija 83 %, Slovaška 92 %, Češka 90 %. Vemo, kakšna je danes kondicija teh vzhodnoevropskih tigrov. In tudi vemo, kakšen čudežen recept jim je v začetku devetdesetih sugeriral množično privatizacijo vsega mogočega. To je tisti koncept, ki smo mu v Sloveniji doslej uspešno ušli. Ampak smo danes na tistih križiščih, ko nas utegne proces neoliberalnega kapitalizma ponovno zaobjeti. Kje pa so države, po katerih se mi radi zgledujemo, ki jih pogosto v naših razpravah postavljamo za zgled? Nizozemska 5,69 % deleža tujih bank na domačem bančnem trgu, Švedska 9,38, Španija 10,64 % in Nemčija 11,53 %. V kateri skupini držav želimo biti, spoštovane in spoštovani? Prepričan sem, da bi mnoge od vzhodnoevropskih držav, ki sem jih naštel prej, kjer so se deleži tujih bank na domačem bančnem trgu pognali v nebo, danes, če bi imele možnost, se odločale drugače. Ampak ne morejo se odločati drugače. To kaže na nepovratno naravo tega procesa. Jaz sem zelo vesel, da smo se danes v dosedanji razpravi bolj ali manj strinjali, da je ključ do tega vprašanja, kako naj bo država dober lastnik podjetij, kako naj bo država dober lastnik Nove Ljubljanske banke in drugih finančnih institucij, v strategiji upravljanja kapitalskih naložb, ki bi jo moral Državni zbor sprejeti do konca letošnjega leta. Ampak, ponavljam, to ni samo vprašanje, ali bomo neko naložbo prodali ali ne, ampak je tudi vprašanje, kaj je strategija posameznega podjetja. Na to vprašanje mora dati odgovor država. Jaz mislim, da smo doslej z ustreznim procesom, sprejemom zakona o upravljanju kapitalskih naložb, ne nazadnje tudi na tej seji bomo končali postopek pri preoblikovanju Kada in Soda, ustrezno zakoličili ta proces in da je lahko na koncu tega procesa ustrezen odgovor na vprašanje o tem, kakšna naj bo vloga države kot dobrega lastnika podjetij. Ampak, ponavljam, znotraj tega pa je vendarle ključno vprašanje, ki še vedno stoji pred Državnim zborom, ustrezna kadrovska izbira. Jaz sem trdno prepričan, da ljudje, ki bodo vodili agencijo, upravo agencije in svet agencije, morajo v sebi imeti ustrezen etično-moralni odnos do vprašanja državnega premoženja: ali verjamejo, da je lahko državno premoženje upravljano bolje, in ali vedo, da je to njihova temeljna naloga, da je to tisti mandat, ki jim ga Državni zbor z imenovanjem mora podati. Strinjam se, da je to vprašanje v bistvu vprašanje o biti naše nacionalne in ekonomske suverenosti. Države se spreminjajo in sodobna država 21. stoletja si mora vprašanje iz svoje ekonomske suverenosti zastaviti bistveno drugače kot doslej. V jedru teh vprašanj je, kakšno nacionalno ekonomijo želimo razvijati. Ali bomo slej ko prej zaradi tega, ker bodo nad našimi podjetji, našimi bankami, našim energetskim sistemom in našimi prodajnimi policami zavladali tuji gospodarji, postali hlapec sredi Evrope ali pa bomo znali razvijati in dobro upravljati svoje premoženje v dolgoročno korist tega naroda. Najprej zato, ker bo to ohranilo kakovostna delovna mesta v Sloveniji, vzpostavljalo kakovostna delovna mesta v Sloveniji in ne nazadnje tudi zato, ker bo to predstavljalo kapitalski prihodek te države. Jaz mislim, da so dileme jasne, odgovori tudi in aplavdiram poti, da to vprašanje rešimo znotraj strategije upravljanja, če ne, pa tudi z ločenim dokumentom, o katerem danes lahko beremo v dnevnem časopisju, da vendarle zakoličimo pot do dolgoročnega stabilnega državnega lastništva v tej banki, pa tudi v tistem delu finančnega in bančnega sistema, ki je za zdaj ostal v državnih rokah.
Hvala lepa. Besedo ima Franco Juri. Prosim.
Hvala, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Mislim, da iz te razprave izhaja neko skupno spoznanje, da prodaja večinskih državnih deležev ni zgolj ekonomsko ali finančno oziroma matematično vprašanje. Dejstvo je, da se bomo na koncu odločali kljub utemeljenim pozivom k dialogizaciji te razprave politično. Vlada, in to smo slišali danes od gospoda predsednika, ni sprejela še nobene odločitve ali strategije v zvezi s prodajo državnih naložb. To nas lahko veseli, kajti ponuja nam še čas za tehtni premislek in za trezne odločitve. Vladi svetujem preudarnost, hitenje, zlasti v času krize, je najslabše možno hitenje. Stanje je sicer jasno, smo v krizi, denarja je vse manj. Nova Ljubljanska banka kot ena od dveh pretežno državnih bank je očitno zaradi napačnih poslovnih potez, ki so bile večkrat vezane tudi na lovke politične klientelizma, in prav na te lovke smo večkrat opozarjali in zaradi tega še danes plačujemo določeno politično ceno. Ta banka je v stanju, ko se zdi dokapitalizacija ali, drugače povedano, privatizacija ali, še drugače rečeno, prevzem tujega partnerja edini resen izhod iz njene kronične nelikvidnosti. Seveda to izpostavljam v narekovajih. Preprostemu državljanu je namreč težko razumljiva katerakoli kronična nelikvidnost in potreba po dokapitalizaciji bančne ustanove, ki ima v Sloveniji objektivno gledano še vedno monopolni položaj. Podobno nerazumljiva je kriza nekaterih drugih finančnih ustanov in podjetij, kjer ima država večinski delež, na primer igralnic, ki so bile nekoč zgled državne finančne spretnosti, danes pa postajajo tudi one nerazumljiva črna luknja. Vendar ne delajmo si utvar. Vprašanje prodaje oziroma privatizacije nekaterih stebrov naše finančne infrastrukture ni zgolj ekonomsko, temveč je eminentno politično. Če tudi slišimo veliko pozivov, da ne bi o tem razpravljali politično. Žal je ta politična razprava nujna, ker po drugi strani vemo, kdo in kako navdihuje hitro razprodajo in privatizacijo vsega državnega. To je ideološki dejavnik, in to je ideologija neoliberalizma ter poizkus dokazovanja, da vse, kar je v javni lasti, je nedonosno, medtem ko je zasebni interes edini merodajen v tržni ekonomiji. Prav svetovna kriza in gospodarska kriza nam dokazuje, da ni tako, da slika ni črno-bela. Nasprotno. Nekatere druge države, in kolega Frangež je tudi naštel nekaj takih primerov, dokazujejo, da ohranitev večinskega deleža v nacionalnih rokah je še kako pomembna. Banke niso navadna podjetja. Banke so sestavni del finančne infrastrukture neke države, ki ima lahko tudi neki razvojni cilj. Banke usmerjajo ali lahko usmerjajo gospodarski razvoj ene države. Še posebej tistih bolj ranljivih majhnih držav. In tega se dobro zavedajo vse bančne ustanove, ki so zainteresirane za prevzem bank, državnih bank v državah v tranziciji. Tega se zavedajo, vedo, kaj pomeni prevzeti nadzor finančne infrastrukture, preusmerjati naložbe, ugoditi tem ali drugačnim strateškim smernicam. Navsezadnje ni to samo vprašanje bank ali zavarovalnic, temveč tudi vprašanje nekaterih temeljnih, strateško pomembnih podjetij, ki so v večinski državni lasti. Navsezadnje je na dlani razprava in tudi polemika o nastajanju velikega logističnega holdinga, kjer naj bi se združila tri državna podjetja ali pretežno državna podjetja: Luka Koper, Intereuropa, Slovenske železnice. In prav tako se govori o dokapitalizaciji, ki bi bila nujno državna, da bi sploh ustanovili in omogočili razvoj tega holdinga. Ampak končni cilj tega manevra je jasno zelo podoben končnemu cilju, ki se nanaša na predmet današnje razprave. V ozadju je po mnenju večine poznavalcev spet prevzem tujega partnerja, prodaja državnega premoženja. In če je to res, jaz ne morem danes razmišljati ločeno o Novi Ljubljanski banki in ločiti to razpravo od nastajanja nekakšne strategije, kjer se vidijo in so opazni obrisi neoliberalne opcije. Tega si ne bi želel od naše vlade. Zato upam, da to, kar je danes povedal premier, drži, da odločitve še ni, četudi je tu pa tam zaznati precej decidirano smer k realizaciji takšne dokapitalizacije. Upam, da si bo Vlada vzela dovolj časa, kajti hitenje v času krize ni najboljši svetovalec. Vemo, da potrebujemo dokapitalizacije zdaj, da javnost pričakuje jasne odgovore na nekatera kritična vprašanja, ampak vemo tudi, da prav kriza izpostavlja potrebo po preudarnih odločitvah. Pridružujem se vsem tistim, ki so ugotavljali, da je bil slovenski model drugačen prav na tej točki. Slovenija je uspela dokazati, da se z uravnoteženo kombinacijo javnega in zasebnega ni prepustila tistim nasvetom, ki bi jo hitro sprivatizirali in bi jo v bistvu hitro postavili na stran vzhodnoevropskih držav, ki so takšen razvoj sprejele in za katerega danes verjetno plačujejo tudi visoke davke. Predvsem pa prihodnost ni jasna. Jaz bi želel obdržati Slovenijo ob bok tistim državam, ki dokazujejo, da tudi državni sektor takrat, ko država kot lastnica uspe urediti razmere znotraj velikih državnih podjetij in uspe prekiniti tiste lovke, ki žal pripeljejo do takšnega stanja, ko minister priznava, da nima kot lastnik, kot predstavnik glavnega lastnika pravega vpogleda v dogajanje največje državne banke, da se dogajajo stvari, ki gredo mimo lastnika. Sprašujem se, kje so nadzorniki, zakaj ne deluje sistem nadzora Nove Ljubljanske banke in zakaj smo pripeljali to monopolno finančno bančno ustanovo v Sloveniji, objektivno monopolno, ker so monopoli prepovedani, do takega stanja. Zakaj pravzaprav Nova Ljubljanska banka, ki je sodeč po informacijah, ki jih lahko dobivamo medijsko, del kartelnega dogovarjanja z nekaterimi drugimi bankami in si privoščijo zelo visoke cene za storitve lastnih komitentov, zakaj taka banka danes potrebuje 400 milijonov za dokapitalizacijo, da bi se rešila? Očitno je prišlo od trenutka, ko jo je država prevzela od bivše državne lasti 1992. leta, do danes do slabega upravljanja. To je bistvo vprašanja, ne pa struktura lastnine. Mi imamo državno strukturo lastnine, ki bi lahko bila učinkovita, pa ni. Imamo druge države, Nemčija, recimo, kjer so nekatera podjetja v celoti državna, denimo Deutsche Bahn, in ne samo, da delujejo učinkovito, ampak si dovoljujejo celo strategijo prevzemov drugih državnih podjetij. In smo spet pri holdingu in namenih, ki jih je moč razbrati med vrsticami razprav o logističnem holdingu. Ta razprava je dobrodošla. Čeprav sem takrat glasoval pomotoma za to razpravo, se tega veselim. Mislim, da smo odprli poglavje, kjer zainteresirana javnost, mi kot poslanci, strokovna javnost mora sodelovati in se na koncu opredeliti za razvojni model. Želimo iti samo po poti neoliberalnih receptov, a želimo obdržati določen vpliv javnosti, ko govorimo o državnem vplivu to zveni nekoliko slabše, ampak jaz raje govorim o javnem vplivu pri tistih ustanovah, ki so strateškega pomena za nadaljnji razvoj gospodarskega in družbenega razvoja Slovenije. Torej razprava je tukaj. Hitre opredelitve ne pridejo v poštev. Dajmo dejansko oceniti vse možne variante. Sam pa se najraje opredeljujem za ohranitev javnega interesa. Če je stabilna banka, velika slovenska banka z regionalnimi ambicijami v javnem interesu, je treba opredeliti, kako zagotoviti ta javni interes, ali je to preko dokapitalizacije in prevzema tujega partnerja, ali je to s tvegano naložbo države, ki pa mora hkrati zagotoviti korenito spremembo v samem upravljanju te banke. Če te spremembe ne bo in se bo nadaljevalo vse, kot je, bo tistih 400 milijonov izgubljenih, ne bo efekta, se bomo v prihodnosti znašli pred podobno situacijo. Tega si nihče v Državnem zboru in tudi zunaj tega Državnega zbora ne želi. Po mojem je ključnega pomena pogojevati tudi morebitno dokapitalizacijo države s spremembami v sistemu upravljanja Nove Ljubljanske banke. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Bogdan Čepič.
Hvala lepa za besedo. Vloga bank v času gospodarske in finančne krize je bila izjemno velika. Mnogi smo ocenjevali, da je za takšno krizo v neki meri kriv tudi sam nefleksibilen bančni sistem, ki ga imamo v Sloveniji, in namere ter dejanja nekaterih bank, ko so kredite vlekle nazaj, ko niso več izplačevale kreditov in je breme tega kreditiranja, odprave kreditnega krča in vseh teh stvari prešlo na banke, ki so v pretežni ali večinski lasti države Republike Slovenije. S tega vidika seveda se mi zdi tudi izjemno pomembna razprava o lastništvu in vseh teh stvareh naše največje banke. Govorim o Novi Ljubljanski banki, ki predstavlja skoraj 30 % tržni delež v bančnem in finančnem sektorju v državi. S tega vidika seveda je to razumljivo in skrb vseh, ne samo za to banko, ampak kako in na kakšen način z bančnim in finančnim sektorjem naprej, je izjemno pomembna. Verjetno ne bi bile te razprave takšne ali pa tako zagrete, če te finančne krize in te gospodarske krize in tudi kreditnega krča ne bi bilo tako velikega. Ampak poglejmo, kaj se je dogajalo. Banke, ki so v pretežni tuji lasti ali kjer so lastniki od zunaj, so ves kreditni potencial vlekle nazaj, servisirale svoje matice, poskušale tveganja na tem gospodarskem, finančnem trgu zmanjševati in vse breme je padlo pravzaprav na dve največji banki in na banke, ki so seveda v pretežni lasti Republike Slovenije ali pa je lastništvo znotraj tega dovolj veliko. Ali so te zmogle ali ne, to verjetno tudi z vidika, da je bilančna vsota vseh teh bank samo po podatkih, ki jih imamo, 148,5 % BDP, v primerjavi z evropskimi bankami, kjer je to čez 300 % BDP, je bilo to oteženo, niso zmogle in ne morejo. Zato bo treba kompleten bančni sistem in strategijo na tem bančnem in finančnem trgu sprejeti na novo. Lahko bi to bilo verjetno že prej, ko so bili časi za financiranje, za prestrukturiranje tega bančnega sistema ugodnejši in bi bila včasih tudi čustveno manj zavzeta razprava, mnogo lažje napraviti. Zato se zavzemam, da preden kakršnokoli spremembo tako v lastništvu kot tudi v vseh teh stvareh sprejmemo, je treba sprejeti v Državnem zboru in v Vladi strategijo razvoja finančnega in ne samo bančnega sistema, vključujoč tudi strategijo upravljanja le-tega. Gre za celovito razpravo o tem, kako in na kakšen način. Danes smo že slišali, kakšno premoženje in kje vse je to premoženje, ki ne prinaša želenih učinkov ne z vidika kapitalskih vložkov ne z vidika dividend, ki jih imamo. In na ta način bo treba to premoženje ali odprodati, čeprav zdaj niso najboljši časi za to, ali pa ponekod, kjer bi lahko bil večji donos, stvari tudi povečevati. Zagotovo tudi Slovenija stremi po suverenosti pri upravljanju svojega stvarnega in finančnega premoženja, ampak za to potrebujemo strategijo, ki jo moramo sprejeti. Del te poti je že napravljen s tem, ko smo sprejeli strategijo upravljanja, ne strategijo upravljanja, ampak kjer smo postavili agencijo, ki bo vodila strategijo upravljanja. Drugi del bo treba napraviti za strategijo upravljanja s finančnim premoženjem in šele nato bo možno reči, kako in na kakšen način naprej. Res je tudi, ko se pogovarjaš z bankirji, imajo neko drugo vizijo. Pravijo, če bi se država umaknila iz lastniškega deleža na 25 plus ali pa pod 50, bi mnogo lažje dobili nek drug kapital, dokapitalizacijo in nekatere stvari. Tukaj je treba biti zelo preudaren. Kaj se nam bo zgodilo, če bomo ne samo največjo banko, ampak tudi ostale banke spustili pod 50 % in kjer bo delež tujih bank ne več v deležu bančnega sistema v republiki 30, ampak bo naenkrat 60, 70 %. To je seveda nevarnost, ki se nam lahko pojavlja. Zato je izjemno pomembno, kako in na kakšen način bomo to napravili. Tudi zato, ker se ob vsem tem pojavlja več vprašanj, kot lahko v tem trenutku na ta način dobimo odgovor. Od tega, kar je že bilo danes izpostavljeno, kaj pomeni nadzor nad takšnimi bankami, kaj pomeni nadzor nad celotnim bančnim sistemom, ki bil na nek način izven našega dometa, kaj pomeni sprejemanje raznih strategij posameznih bank. Res pa je tudi, da je izkušnja, ki jo imamo z Novo Ljubljansko banko pri prevzemanju bremen finančne krize, nekoliko slaba. To pa tudi zaradi tega, ker smo se ukvarjali s politiko te banke, ne s kapitalskimi naložbami, ne z delovanjem banke in ne z delovanjem bančnega sistema. Banke postajajo hranilnice ne pa banke, zavezujejo se k temu, da bi dobivale notri sredstva, ne prevzemajo pa več tveganj, ne prevzemajo več naložb in ne sodelujejo več v razvoju, tako kot je bilo to ali krizo ali pa kot se od bančnega sektorja pričakuje. Zato je potrebna ta strategija, o kateri danes ves čas govorimo, in odločitev. Mi bomo to razpravo verjetno v Državnem zboru prav kmalu imeli in jo ponovno odpirali. Pa upam, da ne samo o Novi Ljubljanski banki, ampak o finančnem sistemu v Republiki Sloveniji.
Hvala lepa. Za besedo je zaprosil minister za finance dr. Franc Križanič. Prosim.
Hvala lepa. Torej nekaj odzivov. Vsekakor se strinjam s predsednikom Vlade, da je sedanja diskusija preuranjena in zanesljivo se bo odvrtela takrat, ko bomo razpravljali o strategiji upravljanja premoženja, ki ga bo na predlog resornih ministrstev, potem Vlade, parlamentu predložila Agencija za upravljanje kapitalskih deležev države. Ta se sedaj konstituira, nekaj z razpisi je bilo treba celo ponavljati, tako da se je nekoliko zavleklo čez naše načrte, vendar strategija se pripravlja. Na Ministrstvu za finance imamo oblikovano posebno skupino strokovnjakov, poseben strateški svet ministra za finance, ki pripravlja to strategijo z eminentnimi eksperti s tega področja. Del te strategije je že bil izdan potem kot gradivo oziroma povzetek prvega dela je bil izdan kot članek o pomenu lastništva za strategijo, vsaj v tako imenovanih sistemskih finančnih institucijah, sistemske so tiste, od katerih je cel sistem, njegovo gladko in normalno delovanje, odvisen. Na osnovi tega smo pripravili krajši povzetek, to je strategija lastništva države v Novi Ljubljanski banki, ki ga bomo uporabili če ga bo Vlada potrdila kot osnovo za naša pogajanja z ostalimi lastniki pri dokapitalizaciji Nove Ljubljanske banke. O tem bo odločala skupščina, sklicana za konec novembra tega leta. Naj samo navedem, da analize kažejo, da če ne bi sodelovali v dokapitalizaciji in se bo ta odvijala po knjižni vrednosti in bi kasneje, ko se bo trg normaliziral in bi ta cena lahko dosegla 2,5-kratnik knjižne vrednosti, zlasti če bi šlo za neko prestrukturiranje lastništva, izgubili tudi do pol milijarde evrov sredstev za davkoplačevalce, Tako mislim, da bomo zdaj v ta projekt morali iti, potem pa je odvisno, kako bomo poskušali s partnerji vzpostaviti stabilno lastništvo banke, morda tudi ne, da bi bila država 51 % lastnik, vendar bi našli druge variante, da banka ostane samostojna in neodvisna in s tem pomembna sistemska institucija ne samo pri nas, ampak na celem zahodnem Balkanu. V tem primeru bi vse ingerence nadzora ostale v Sloveniji, razen tiste, ki se združujejo zdaj na ravni Evropske unije. Naj povem, da sistem nadzora v Novi Ljubljanski banki deluje. To je velika urejena inštitucija, ima nadzorni svet in ima kvalitetnega regulatorja Banko Slovenije. Jaz se sestajam s predsednikom nadzornega sveta redno, tudi z drugimi člani občasno in tudi s člani uprave, kadar se odpre kakšno od vprašanj delovanja finančnega sistema in kreditne aktivnosti. V tem okviru moram poudariti, da je Ljubljanska banka odigrala izjemno pomembno vlogo pri spopadu s krizo od novembra 2008 do sredine leta 2009, ko je finančni kreditni trg v Evropi zamrznil, ko je vsakdo reševal samo samega sebe. Takrat smo mi zagotavljali ustrezno likvidnost slovenskega gospodarstva pretežno preko te banke in z izdajo najprej zakladnih menic, kasneje pa tudi z izdajo obveznic. To je dejansko institucija, ki je bila velikega pomena za normalno preživetje prvega vala krize, seveda pa lahko kreditira samo tiste gospodarske subjekte, ki so kreditno spodobni. Nekateri, ki so zašli zaradi razmer na trgu v tako velike težave, da kreditno niso več sposobni, morajo biti deležni drugih ukrepov naše ekonomske in razvojne politike ne pa kreditov bank bodisi domačih bodisi v tuji lasti. Tukaj smo oblikovali posebno družbo za svetovanje, PDP, kot hčerinsko družbo Kada, ki lahko vstopa kot dokapitalizant tam, kjer so še zdrava jedra, bodisi jih odkupuje bodisi direktno vstopi v podjetje, ki ima solventne težave. To se je kar na nekaj področjih pokazalo kot zelo uspešno. Na nekaterih pa manj, zlasti tam, kjer je prišlo do določenih motenj pri tako imenovani drugi fazi privatizacije, v lastniškem prevzemanju in potem posledično težavah, ki so iz tega sledile. Jaz jih konkretno ne bi navajal. Če se vrnemo na Ljubljansko banko, bi rekel, ne samo, da je varna, ima tudi izjemno visoko raven oziroma precej visoko raven rezervacij, ko se bodo nekateri od teh vrednostnih papirjev, ki so bili zaseženi v obdobju krize nekaterih podjetij, povezano pretežno s krizo druge faze privatizacije in po prevzemu teh delnic po bankah, odprodali. Postopki tega tečejo. Takrat se bodo te rezervacije razgradile. Gre za zelo kvalitetno zavarovane kredite, za katere so bile potem ustvarjene rezervacije. Tukaj je nek skrit vir dobička, se pravi, da se bo ta dobiček potem dejansko prikazal. Najprej ga bomo lahko zajeli z davkom od dohodka pravnih oseb, drugič pa bo lahko tudi vir ustvarjanja rezerv, se pravi dodatnega kapitala in bo vir za proračun, za bilanco A, za dodatno financiranje javne porabe tam, kjer je to potrebno. Naj povem, ko se govori o državnem premoženju, da tudi v času krize to premoženje prinaša slabih 100 milijonov, mislim, da je 94 milijonov iz dividend. Kar zajetna pogača prihaja iz državnega premoženja z naslova lastništva v financiranje javne porabe in s tem razbremenjuje davkoplačevalce. Če bi se to odprodalo, jaz ne bom prispodobe uporabljal, potem bomo nekaj časa iz kupnine imeli sorazmerno ugodne razmere, kasneje pa tega vira ne bo več. Zanimiva prispodoba je bila, da je banka pravzaprav servis gospodarstva. Ta servis gospodarstva dejansko zagotavlja celotni finančni sektor. Mi kot brez dvoma malo odprto gospodarstvo potrebujemo ekstremno konkurenco. Mi moramo biti odprti do vseh, ki želijo na tem trgu delati, do vseh moramo biti benevolentni, enaki in jim omogočati, da tekmujejo, da servisirajo, dejansko nudijo svoje storitve slovenskemu gospodarstvu in prebivalstvu, tudi državi, in obenem tukaj širijo svojo dejavnost. Tisti, ki pa imajo tukaj sedeže, ki so zanimivi tudi kot ustvarjalci dodane vrednosti, kot zaposlovalci, kot zaposlovalci z zelo kvalitetnimi delovnimi mesti, če na koncu pristavim še svoj mošnjiček, ker ste me prijazno izvolili na to mesto, tudi kot pomembni davkoplačevalci. Tukaj je cela vrsta vzrokov, da je pomembno, da banka ostaja tukaj. Sama struktura lastništva je lahko takšna, da država enostavno obvladuje, kot sedaj obvladuje skupaj s KBC po delničarskem sporazumu, zato tudi vse pomembne poslovne odločitve sprejemamo skupaj in tudi o dokapitalizaciji se bomo odločali skupaj. To se lahko potem razdeli na več partnerjev, vendar mora biti zaveza povsem jasna in mora preprečiti, da bi to poslala hčerinska družba, kjer bi nekdo z 51 % zreduciral dejavnost najprej samo na Slovenijo, in potem bi to res postala hranilnica in eden od stranskih servisov, zato bi morali iskati potem storitve finančnega sektorja drugod. Te pa pridejo ali ne pridejo. Imamo primere, in Slovenija je bila boleč primer tega v 19. stoletju, ko se industrializacija sploh ni začela, ker ni bil razvit finančni sektor. To je verjetno eden glavnih vzrokov, da se je industrializacija zamaknila nekam po 1. svetovni vojni pri nas. Ne glede na to, da smo bili v zaledju tržaške luke in ne glede na to, da smo bili ena prvih dežel v Evropi, ki je imela železniško povezavo. Toliko bi jaz imel za nek odziv na dosedanje razprave. Morda še nekaj. V zvezi z dokapitalizacijo in potrebo po dokapitalizaciji. Mi smo načrtovali dokapitalizacijo že jeseni 2009 in smo imeli temu primerno tudi pripravljena sredstva v B bilanci. Dokapitalizacija bi bila izvedena na način, da bi prinašala višje donose, kot pa smo imeli mi stroškov s pridobivanjem teh sredstev na kapitalskem trgu, trajno, vendar z izvedenimi inštrumenti, tako da ne bi spadala v privatizacijo oziroma ne bi predstavljala širitve števila navadnih delnic oziroma kapitala, ki se zbere z navadnimi delnicami. S stres testi v Evropi in s pripravami na Basel 3, standardi, se pomen tega kapitala, ki ga lastniki plasirajo preko navadnih delnic, povečuje. V tem kontekstu je sedaj predlog uprave, da se na ta način banka dokapitalizira. Temu predlogu je deloma tudi regulator prisluhnil. S tem namenom je sedaj sklicana skupščina in lastniki se bomo odločili, v kakšni meri to izvesti oziroma kakšno strukturo kapitala glede na obseg poslov je treba zastaviti. V tem kontekstu bo morda sklenjen nov delničarski sporazum, vendar boste o vsem seznanjeni še v poteku izvedbe dokapitalizacije, obenem pa bo takrat že tudi strategija tako daleč, da boste lahko tudi v okviru same strategiji odločali, koliko širiti dejavnosti banke oziroma jo postavljati na raven Basla 3 nekoliko prej kot ostale države. Ostale države nameravajo to izvesti približno v sedmih, osmih letih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Franc Pukšič.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi, gospoda ministra! Današnja razprava o odgovoru predsednika Vlade na problematiko v zvezi z največjo banko, Novo Ljubljansko banko in z dokapitalizacijo, je sigurno zelo pomembna. Mogoče bo res treba narediti še kakšno širšo razpravo tudi o celotnem finančnem in bančnem trgu v naši državi. Pa mogoče nekaj zadev za nazaj., Kako je bilo okoli leta 2000 v Sloveniji, če ne gremo tako daleč, za 10 let nazaj, smo imeli preko 66 % bančnega trga v lastništvu Republike Slovenije. Sedaj po podatkih je ta delež že pod 50 %. Predsednik je danes rekel, da kriterij o presoji, kakšno lastništvo banke, je donosnost banke. Mislim, da je bil tu bistveno preozek. Ni samo donosnost banke, še posebej, če se tu postavi vprašanje, kam pa gre ta donosnost. Ali gre ta donosnost v državni proračun ali pa gre ta donosnost v privatne žepe? Tako kot se je pokazalo pri upravi prejšnje Ljubljanske banke, Kramarju milijon v žep, tako kot se sedaj kaže pri predsedniku nadzornega sveta Kreditne banke Maribor, kot nekega tihega lastnika preko, kaj vemo, koliko družb in tako dalje. Ampak pomembno je, če gre ta donosnost banke v družbeno nadgradnjo. Če gre to v tej smeri, potem je pomembna strategija razvoja. Strategija razvoja, kot jo imajo tudi naše sosednje države, Avstrija, Italija, pa, če hočete, tudi najbolj liberalna država na svetu, Združene države Amerike, kjer bančnega sistema, bank ne pustijo v lasti drugih držav, ampak večinski del imajo doma. Pomembno je zaradi lastnega gospodarstva, kar je najpomembnejše. Ne bomo preživeli brez ustvarjanja nove vrednosti, ne bomo. Socialo lahko "furamo" do neke mere, ampak potem bo vse skupaj šlo k vragu. Lastno gospodarstvo pa ne more preživeti in ne bo preživelo samo na domačih trgih. Zato je nujno potreben nastop lastnega gospodarstva na tujih trgih. In kdo bo stopal vzporedno z njimi, da bodo lahko konkurirali na tujih trgih? Ja, če drugi ne, domače banke! Ali jim bo stopila ob bok, torej s krediti, banka, ki bo v večinski tuji lasti, kjer bo pač večinski lastnik prihajal iz neke države in iz tiste države bo prihajal tudi konkurent gospodarstvu, torej našemu gospodarstvu, ko se bodo srečali nekje na tretjem trgu. Torej koga bodo podprli? Ja, verjetno tistega, ki bo prihajal iz države, iz katere bo večinski lastnik neke banke. Poglejte, to se tudi sedaj navsezadnje v tej finančni gospodarski krizi dogaja. Kot ste že ministri povedali, tudi prej predsednik Vlade in nekateri kolegi poslanci, tuje banke so se povlekle nazaj in reševale gospodarstvo v lastnih državah. Tukaj je pa vse ostalo tako rekoč na bremenih dveh domačih večjih bank. V tej strategiji je poleg donosa, tako kot je prej predsednik Vlade rekel, še bolj pomembno ali pa izmed najpomembnejših je tudi informacijski sistem, ki ga imaš preko bank o svojem gospodarstvu. In če ti daš ta informacijski sistem ven, si torej to, kar si desetletja delal, ustvarjal, dal na trg, vendarle ti samo v lastnem gospodarstvu v določenih trenutkih lahko samo škodi. Torej je pomembno,kako je z lastništvom. Nadgradnja tega je šolanje domačih kadrov, in to za doma kot zunaj. In poglejte, saj ni treba stopiti daleč nazaj. Samo poglejmo, kaj smo naredili s privatizacijo. Danes sedite na drugi strani, tako v koaliciji kot v vladi, tisti, ki ste tudi ob sami privatizaciji polagali Slovenkam in Slovencem veliko lepih besed o certifikatih, o ne vem čem vse. In kaj se je zgodilo? Izjalovilo se je. Zakaj se je izjalovilo? Ja zato, ker je bilo preveč tistih, ki niso gledali ne na interes državljank in državljanov, na interes države, ampak na svoj privatni interes. In na ta način smo izgubili ogromno slovenskih biserov. Smo jih že izgubili. In s privatizacijo na način, da bo večinski lastnik tujec Ljubljanske banke, bomo čez deset let ugotavljali, da smo še nekaj biserov izgubili. Ampak kdo bo za to odgovarjal? Nihče. Seveda ne. Kakšen minister, kakšen predsednik vlade, kakšna vlada! S čim pa? Z ničem? Kdo danes odgovarja za to, da smo izgubili Kolinsko, da smo izgubili v prvi vrsti Henkel. Henkel je bil eno od razvojnih podjetij v evropskem prostoru, eno od pomembnih podjetij. Kaj je pa danes? Navadna pakirnica v Mariboru. Kje so tisti inženirski kadri, kje je tisti razvoj, kam je vse to šlo, kolegice in kolegi? Zapravilo se je. Kje je Elan, kje je Tam, kje je Hidromontaža, kje je Metalna itd. To so biseri, ki jih je ta vladajoča koalicija, ki je na oblasti vse skozi, z enim kratkim obdobjem štirih let vmes, pripeljala na točko, ki je danes. To je, ko govorimo o največji Ljubljanski banki in ko se govori o dokapitalizaciji. Zakaj dokapitalizacija? Minister Križanič, verjetno se bova tukaj strinjala, verjetno ima dokapitalizacija dva namena. Ali je namen novi sveži denar, ki pomeni nov razvoj in razcvet tega, o čemer sem pravkar govoril, torej strategiji razvoja gospodarstva in tako dalje, za razvojem gospodarstva pa pride tudi ostala širša družbena infrastruktura, zdravstvo, šolstvo, sociala in tako dalje, ali pa je dokapitalizacija reševanje likvidnostnih težav. V tem primeru, žal, gre zopet za primer dokapitalizacije v smeri reševanja likvidnostnih težav. V tem primeru banke ne boš prodal za takšno ceno, za toliko kapitala, kot jo bi, če bi jo prodajal v smislu novega svežega denarja, razvoja gospodarstva in tako dalje. V tem primeru pravzaprav rešuješ likvidnostne težave banke. Zakaj pa smo do tega prišli? Zaradi,kar ste govorili s strani Vlade, odgovornega vodenja, zaradi nadzornih svetov, zaradi dobrega regulatorja in tako dalje. Ja, prav dober regulator iz Banke Slovenije nam je povedal, zapisal, da je cca 40 % kreditov v slovenskih bankah tako rekoč nezavarovanih ali slabo zavarovanih. Zakaj je bila dana večina teh kreditov? Ali je bilo danih za razvoje, za doseganje tujih trgov, torej trgov na tujih področjih, za razvoj gospodarstva in tako dalje? Ne. V glavnem so bili ti krediti dani za prestrukturiranja, da so nekateri postali lastniki. Iz česa je šlo odplačevanje teh kreditov ? Iz tistih podjetij, v katerih so ti menedžerji, kvazi menedžerji, strašno pametni, celo menedžerji leta so in tako dalje, tihi lastniki. Evo, sedaj so začeli kapljati, to pomeni, da nek nov tajkunizacjiski naslov dobimo, ne samo tajkune, to so tihi tajkuni ali tihi menedžerji. Prav zaradi tega, da so odplačevali te kredite do neke mere, potem ko so tako izčrpali lastna podjetja, da kreditov niti več ne morejo odplačevati, prihaja do tega, do česar prihaja: Merkur, Vegrad, Bavčarjev veliki holding Istrabenz in tako dalje. Kje je tukaj kakšna odgovornost? Kdo je za to kaj odgovarjal? Ni kazenske odgovornosti, niti osebne odgovornosti, kaj šele, da bi bila vsaj osebna materialna odgovornost z vsem svojim premoženjem, ki ga imajo. Mimogrede, celo nič nimajo, nekateri bodo menda celo dobili pomoč z borze, ker so vse ostalo prenesli na svoje sorodnike in poskrbeli za to, da je kapital varno naložen v tujih bankah, skritih bankah, skritih družbah, tako da se do njega ne bo dalo. Ampak bi se že dalo, če bi se hotelo, vendar v tej državi pač očitno tega ni, ker, žal, vlada, vladna koalicija služi nekim lobijem, nekim kartelom. Ali je sedaj postalo toliko teh lobijev, teh kartelov tako močnih, s toliko kapitala zunaj, da bodo sedaj prišli kot rešitelji in še pokupili tisti naš največji biser, to je Novo Ljubljansko banko? Reklo pa se bo, tuji kapital, tuji lastniki in tako dalje. Za tem pa bodo stali tihi družbeniki, tihi lastniki, ki so legalno prek te banke pobrali kredite, spreminjali lastniško strukturo in odvajali dobiček v tujih bankah, zunanjih bankah in zdaj na ta način zopet pritiskajo na politiko. Je, seveda je, to je eminentno politično vprašanje, kakšna bo lastnina in v katere roke bo prišla. Kako vam zaupati, gospodje ministri, ali pa vam v vladni koaliciji, če pa po dveh letih zdajšnjega mandata in 12 letih prejšnjega mandata za najbolj pomembne strateške zadeve, kot so reforme, pokojninske, gospodarske in tako dalje, ne sedete skupaj, si ne vzamete minute časa, da bi se pogovorili z opozicijo, mogoče tudi brez kamer, jasno in glasno razkrili določene zadeve in na ta način potem skupaj peljali to državo. Rekli ste, da bodo odločitve sprejete v parlamentu. Ne, ni res. Odločitve bodo sprejete v koaliciji. Če bi rekli v parlamentu, bi bilo to res, če bi iskali dvotretjinsko večino ali če bi s tem iskali tudi zaupnico za resor, ki ga posamezniki vodite. Toliko korektnosti nimate, toliko poguma tudi ne. Smo proti koncu septembra, leto 2010 se počasi izteka. Gospod minister Križanič, danes tukaj vas vprašam: Ali bo kdo odgovarjal za neizčrpana sredstva iz evropskih skladov? V tem trenutku nam menda grozi cca 250 milijonov evrov nepočrpanih sredstev. Minister, jaz vam bom rekel hvala in vzel besedo nazaj, če se bo konec leta izkazalo drugače. Obdobje črpanja 2007-2013 se torej preveša v drugo polovico z N+3, seveda je leto 2010, ki je prelomno, torej do danes tisto, kar je treba počrpati, mora biti, če ne, veva, da 1. 1. 2011 več ni možno. O tako pomembnih stvareh, kot so strateške, se ne pogovarjate, ne iščete soglasij in tudi ne poveste oziroma ne razložite določenih zadev, ki jih kot vlada, vladna koalicija in ministri imate, da bi potem res lahko rekli, da bi poslanske in poslanci v Državnem zboru odločali odgovorno in s preudarkom, ker bi imeli informacije. Če bi temu sledili, se ne bi zgodilo to, kar se je zgodilo pred dvema letoma. Če pa se že je, bi prišli s predlogom, da bi ga uskladili o reorganizaciji. Vsi dobro vemo, da je evro na lokalni ravni oplemeniten vsaj z dvema ali tremi evri. To dobro vemo v veliki večini. In tudi del koriščenja sredstev iz evropskih skladov na področju regionalnega razvoja – od 600 milijonov jih je že 500 razpisanih. To pomeni še 100, za katera so tudi že pripravljeni projekti. Kaj hočem reči? Ta segment je v zaključni fazi črpanja in bo 100 % počrpan. Če bi imeli regionalizacijo, potem bi danes na več področjih, tudi na gospodarskih področjih bi bilo lahko več narejenega, tudi na državni infrastrukturi. In to so tiste strateške odločitve, ki bi morale biti bolj konsenzualno sprejemane. In trud za to je lahko z vaše strani, ki danes ali v tem trenutku upravljate z državo. S strani opozicije in s strani Slovenske ljudske stranke vam je bilo velikokrat ponujeno to sodelovanje, vendar ga žal ne izkoristite. Upam, da boste današnjo razpravo vzeli dobronamerno prav v tej smeri, da ne bo dokapitalizacija namenjena samo reševanju nekih likvidnostnih težav, v ozadju pa se za likvidnostnimi težavami skrivajo domači tihi tajkuni, ki bi te zadeve radi prevzeli, kot so že marsikaj drugega. In ker me je prej, žal ga ni tukaj, minister Gaspari imenoval v svoji razpravi, pa nisem izkoristil priložnosti replike, bom zdaj povedal. Ja, zelo resno sem se nasmejal, namreč včeraj smo s poslanskim vprašanjem opozorili ministra Križaniča, naj si minister Gaspari prebere, naj si pogleda dokumente in na osnovi njegove reakcije bomo odločali. Dejanja obetajo prihodnost, na osnovi dejanj ne na osnovi besed.
Hvala lepa. Za besedo je zaprosil predlagatelj mag. Radovan Žerjav. Prosim.
Hvala lepa, predsednik. Danes je od mnogih razpravljavcev bilo rečeno, da tiči problem Nove Ljubljanske banke predvsem v upravljanju tega podjetja. Mnogi so bili mnenja, da je bilo to upravljanje slabo. Če je to upravljanje bilo slabo – kaj potem? Kaj zdaj? Kakšne bodo posledice? Kdo bo nosil te posledice? Nekateri, mimogrede, res samo mimogrede, iz te uprave, ki bi naj bi to banko vodila slabo, kandidirajo za nekatere druge pomembne funkcije nekaterih drugih bank, v katerih je solastnica tudi država. Ali je torej to odgovor na vprašanje slabega upravljanja Nove Ljubljanske banke? In prav bi bilo, da bi slovenska politika ali, če hočete, vse politične stranke, da sem bolj natančen, bile tudi malce bolj samokritične. Samokritične do samega sebe, samokritične do svojih članov in bi tudi takrat, ko gre za člana iz tvoje stranke, ustrezno ukrepale. Jaz mislim, da bi v tem primeru slovenska politika imela bistveno večji ugled, kot ga ima zdaj, ko ga praktično nima. Človek bi pričakoval, če je to upravljanje bilo slabo, da bi ljudje za to odgovarjali. V upravi so sedeli ljudje z imeni in priimki, tudi v nadzornem svetu so sedeli ljudje z imeni in priimki, ki so bili odgovorni za to, da ta banka posluje v skladu s svojimi notranjimi pravili, v skladu z načeli dobrega gospodarjenja, bili so pozvani za to, da zagotovijo učinkovitost te banke, da zagotovijo konkurenčnost te banke. Za to so bili odgovorni, za to so dobili plačo, osebne dohodke, ki so v primerjavi z mnogimi zaposlenimi delavkami in delavci nepredstavljivi, za to so dobili nagrade, predsednik uprave celo milijonsko nagrado - še vedno nimamo odgovora na to, kaj je s to nagrado. Verjamem, da ljudje, Slovenke in Slovenci, tudi od te politike pričakujejo ukrepe, ustrezne ukrepe za nazaj in da v prihodnje do takšnih anomalij ne bo prihajalo. Nedolgo tega sem se pogovarjal tudi z ljudmi, ki dobro poznajo razmere v Pivovarni Laško. Pivovarna Laško v tem trenutku dobro posluje, z dobičkom. Ima pa zaradi neumnih potez na hrbtu nahrbtnik, nekaj 100 milijonske kredite, kjer se postavlja vprašanje, ali bo zmogla prebroditi odplačevanje, da temu tako rečem, teh kreditov, ki so bili najeti zaradi, ne bom rekel, pohlepa ali česa drugega. Lahko se nam zgodi, da bo to dobro podjetje šlo v konkurz, ne vem, kako bi sploh rekel. Našli se bodo najbrž takrat tudi ljudje, ki danes na to čakajo, pa nam bodo to spravili v svoje žepe. Do sedaj ni še nobene odgovornosti za ta dejanja. Upam, da bodo vendarle pristojni organi sprocesirali te zadeve, in to čim prej. Mislim, da bi bilo to dobro tudi za vzdušje v tej državi. Veliko je bilo danes, pa morda sem tudi sam kriv za to, povedanega o nacionalnem interesu. Kakorkoli obračamo, nacionalni interes je, da vsaka država, če je, in jaz mislim, da Slovenija je država, ima tudi svoj interes, ima svoje strateške in tudi nacionalne interese. Če tega ni, potem lahko preprosto razprodamo vse, kar imamo. Lahko razprodamo banke, lahko razprodamo zavarovalnice, lahko prodamo elektroenergetsko infrastrukturo, od Elesa do hidroelektrarn, do jedrske elektrarne, lahko prodamo Luko Koper, železnice, Geoplin, vse lahko razprodamo. Ne vem, kako bo potem. Najbrž bomo lahko samo stanovali v svoji državi, vse ostalo bodo pa urejali drugi, tujci, ki bi naj bili boljši od nas, ki bi naj bili pametnejši od nas, ki bi naj bili sposobnejši od nas. Jaz se s tako logiko ne strinjam. Menim, da smo Slovenci vendarle dovolj sposobni, dovolj pametni, dovolj modri, da lahko s temi ključnimi državnimi podjetji ali s podjetji, v katerih bi, vsaj po moji oceni, Slovenija morala imeti nek interes, da bi jih znali korektno, učinkovito upravljati. Ne strinjam se s tem, da so tujci boljši. Ne strinjam se s tem, ker mi tega nihče ne more dokazati. Omenil sem primer Leka. Če se spomnimo, kakšno je bilo razmerje med Lekom in Krko takrat, ko smo Lek prodajali, in kakšno je razmerje in stanje danes. Kje je Lek danes in kje je Krka danes? Kaj ima slovenska država od Leka danes in kaj ima slovenska država od Krke danes? Mislim, da so tu bistvene razlike. Pa smo morda takrat premalo storili, premalo napora vložili lastniki, da bi ti dve pomembni korporaciji ali ti dve pomembni družbi poskušali, če ne kapitalsko, vsaj strateško združiti. To bi bilo najbrž za to državo veliko bolje. Še en primer. V zadnjem času je bilo odprtih nekaj podjetij s strani tujcev. Gre za bleščeče zgradbe, ki sijejo tako, da jih je lepo pogledati. V njih so zaposlili sto, dvesto Slovenk in Slovencev, žal pa niti ti zaposleni, niti ti lastniki ne želijo pred kamerami povedati, kakšne plače imajo ti zaposleni. Po nekaterih informacijah minimalne. Če je to interes te države, da bomo privabljali tuje investicije zato, da bodo naše državljanke in državljani delali za minimalno plačo za nekoga v tujini, mislim, da je to logika in to razmišljanje napačno. In da je prav, da se posvetimo predvsem svojemu lastnemu domačemu slovenskemu gospodarstvu in zato potrebujemo tudi slovenske banke, ki bodo to slovensko gospodarstvo servisirale. V zadnjem času je veliko govora o tem, da bodo, pa to sem že omenil, da bodo slovanska gradbena podjetja opravljala pomembne gradbene projekte v tujini, pa ne samo v Libiji, tudi o Bosni se govori itn. Kdo bo dajal garancije za te posle v tujini? Katere banke? Ali bo to Hypo? Ali bo to Sparkasse, SKB? Težko verjamem. Morda, ampak zagotovo v takem primeru, ko gre za projekte, ki bi naj ne nazadnje, to so besede predsednika Vlade, ki bi naj spodbudile gospodarsko rast v naši državi, da bi take projekte verjetno spremljale domače banke. Veliko prej, veliko prej kot pa tiste banke, kjer so tuji lastniki. Tiste banke bodo zagotovo spremljale neka druga podjetja. Tista podjetja, ki prihajajo iz njihovih držav. Saj to je logično in normalno, saj to ne rabiš biti nek velik poznavalec vsega skupaj. Torej, po mojem trdnem prepričanju nacionalni interes na tem področju obstaja, je obstajal in prav je, da danes o tem na široko razpravljamo. Jaz vidim, da vendarle ni tako velikih razhajanj kot sem pričakoval, kar se tiče tega lastništva ali pa razmišljanja o tem, kaj v bodoče storiti z največjo slovensko banko. Nisem zaznal velikih razhajanj. Tako da pričakujem v prihodnje temeljit razmislek v smeri, da storimo vse in še več, da zadržimo to največjo slovensko banko v slovenskih rokah, ker sem prepričan, da je to temelj in osnova za to, da bo slovensko gospodarstvo lažje konkuriralo na zahtevnih evropskih trgih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Julijana Bizjak Mlakar. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani! Razprava o usodi državnega premoženja in o odločitvi glede strateških naložb je dobrodošla, četudi po mnenju nekaterih preuranjena. Že dolgo časa je namreč jasno, da v Sloveniji prevladujeta dva povsem različna koncepta razvoja. Prvi koncept izhaja iz 90. let prejšnjega stoletja in ima korenine v neoliberalizmu, kar so nekateri danes že omenjali. Po tem konceptu je treba državno in občinsko premoženje privatizirati. Zato se želi ljudi prepričati, da država in občine z javnim premoženjem ne zmorejo učinkovito upravljati. Država naj bi po tem konceptu opustila regulacijo na vseh področjih in ta področja prepustila zasebni pobudi. Ker je tu vmešan še povsem zasebni interes kapitala, ki bi rad poceni prišel do državnega in občinskega premoženja, je ta struja v Sloveniji zelo močna. Ta struja ima denar, ta struja ima vpliv. Da segajo lovke zasebnih interesov zelo visoko, vidimo v vsebini nekaterih zakonov, kot je Zakon o RTV, ki ga bomo danes obravnavali. To smo videli v odloku o prodaji državnega premoženja, s katerim je bivši minister za zdravje želel prodati tri bolnišnice v Ljubljani, kar smo na srečo nekateri preprečili in tako zavarovali javni interes. Žal je eminentna stavba na Prešernovem trgu končalo v roku družbe s poštnim nabiralnikom v Liechtensteinu, kar ostaja poslovno sporen primer odsvojitve državnega premoženja. Vpliv kapitala se kaže tudi v izjemno močnih pritiskih po preoblikovanju javnih zavodov v finančno samostojna podjetja. Da bi se dobiček od izvorno javnih sredstev lahko porabljal tudi za stari, ki niso v javnem interesu, javno premoženje pa privatiziralo. Drugi koncept je koncept striktnega delovanja države v javnem interesu. Po tem konceptu bi morala država okrepiti regulacijo in učinkovitost upravljanja svoje lastnine s še boljšim nadzorom. Da je to potrebno, se je pokazalo tudi ob gospodarski krizi. Prav države, tudi Slovenija, s pomočjo javnih sredstev relativno uspešno rešujejo gospodarsko krizo, ki sta jo povzročila kapital in premajhna regulacija države. Zgledujmo se torej po najbolj razvitih državah, ki varujejo svoje interese tudi tako, da v svojih rokah držijo banke, zavarovalnice, javne službe in že desetletja vztrajajo na institutu javnih uslužbencev, na področjih, ki so vitalna za državo, kot je zdravstvo, sociala, vojska, policija. Zgledujmo se po državah, ki jim ne pride na misel, da bi se odpovedale svoji vlogi po zagotavljanju javnega interesa, NLB, Zavarovalnica Triglav in druge, za državo ter prebivalstvo vitalne družbe, so strateške naložbe, ki jih je treba konsolidirati, okrepiti nadzor in vpliv države na upravljanje družbe na način, da bodo te zagotavljale tiste cilje, zaradi katerih je država sploh lastnica v teh družbah. Še nasvet Vladi. Pri razvojnih konceptih se oprite na drugi koncept, samo ta se je doma in v svetu pozitivno izkazal tudi v praksi. Videti je, da se bijeta oba koncepta tudi v vrhu države. Morda zato želijo nekateri stanje v NLB prikazovati slabše, kot je to v resnici, zato da bi se banka prodala. Vlada bi se morala odločati le v skladu z nacionalnim in tudi le v skladu z javnim interesom. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Zvonko Černač. Prosim.
Spoštovane kolegice in kolegi! Moram reči, da je prav prijetno slišati iz vladajočih vrst – sicer se to, moram reči, vedno bolj poredko dogaja – glas razuma, jasno preprosto misel, lahko bi temu rekli, preprosto kmečko logiko, ki bi ji morala Vlada večkrat slediti pri sprejemanju svojih odločitev. Žal so take misli vedno bolj redke, dejanja pa tudi. In rezultat tega je tudi današnja razprava o odgovoru predsednika Vlade na vprašanje v zvezi s prodajo državnega premoženja. Žal razpravljamo v odsotnosti predsednika Vlade, na katerega se ta vprašanja nanašajo, in tudi v odsotnosti celotne vladne ekipe. Do nedavno je z nami vztrajal finančni minister gospod Križanič, za katerega predvidevam, da se bo tudi vrnil, ker je verjetno nemogoče vztrajati ves čas v dvorani, brez da se opravijo elementarne potrebe. Ampak namen je bil, da bi to razpravo poslušal premier. Tudi zaradi tega, ker je iz njegovih odgovorov na posamezna poslanska vprašanja razumeti, da ne razume v popolnosti funkcije, ki jo opravlja, funkcije premierja. In da v tej zanesenosti in nerazumevanju dela stvari, ki tej državi niso v prid, ampak so ji v škodo in s tem tudi državljankam in državljanom. Eno izmed vprašanj, ki je zelo pomembno je, kako in na kakšen način se bo upravljalo, gospodarilo z državnim premoženjem. Vprašanje se je sicer reduciralo na dva bistvena elementa, eden je bil privatizacija Nove Ljubljanske banke in drugi ustanavljanje logističnega holdinga, ki se ustanavlja v navezi Slovenske železnice, Luka Koper in Intereuropa. O slednjem žal malo govorimo, pa mislim, da bi bilo treba temu projektu nameniti ravno toliko besed, kot Novi LB in ostalim zadevam. Predvsem pa bi pričakoval, da bo Vlada, predvsem premier pred ta parlament prišel z jasnimi odgovori, z jasnimi stališči in z jasno strategijo. Danes minevata dve leti, odkar je bil v Državnem zboru potrjen za mandatarja, čas bi že bil, da te jasne misli enkrat slišimo. Žal zadnji dve leti poslušamo lepe obljube, lepe besede, da ne rečem, besedičenja, zelo malo konkretnih stvari. Tudi v tem tednu nas premier ni razočaral. Pri logističnem holdingu se ob razlogih za pojavljajo tudi vprašanja proti, ki niso dobila jasnih odgovorov. Če je moč razumeti povezovanje Luke in Slovenskih železnic, je tukaj veliko vprašanje, kje je tukaj nek špediter, ob tem, da ni jasnih odgovorov, kako in na kakšen način naj bi se v povezavi s tem holdingom usposobila oziroma modernizirala železniška infrastruktura v tej državi, kar je bistven pogoj za to, da se Slovenija v prometnem smislu modernizira, svojo mobilnost okrepi in se postavi ob bok drugim razvitim evropskim državam. Teh odgovorov ni, tudi danes jih nismo slišali. Kar se tiče NLB-ja je premier 12. julija, ko je odgovarjal na to vprašanje, dejal, citiram, "sedaj je na Vladi, da pripravi strategijo. Z generalno sekretarko ugotavljava, da bo to pripravljeno do jeseni". Jesen je tukaj. In izrazil je še svoje osebno mnenje, citiram, "moje osebno mnenje je bilo dolga leta, da mora imeti slovenska ekonomija kot majhno in odprto gospodarstvo banko, v kateri ima država večinski delež. Danes nisem več enakega mnenja", je dejal premier 12. julija v Državnem zboru. Danes pa ponovno poskušamo, da ima neko novo mnenje. Njegovo mnenje je bilo, da bo strategijo predlagala uprava nove agencije za upravljanje s kapitalskimi naložbami. Se pravi, uprava nove agencije, ki jo iščejo že nekaj mesecev, ker se očitno politično ne morete zmeniti, kdo bi bil najbolj strokovno politično primeren, bo predlagala Vladi, Vlada pa Državnemu zboru strategijo upravljanja s finančnimi naložbami te države. To je narobe svet. Saj ta država ima strategijo še iz časa prejšnje vlade. Leta 2005 je bila sprejeta. Naložbe države so razdeljene v tri predale in treba je pogledati, ali je to v redu, ali je treba kaj od tega spremeniti, in povedati na kakšen način. Vendar je to naloga in odgovornost Vlade, kajti Vlada je tista, ki je prevzela odgovornost za vodenje države in s tem tudi za upravljanje premoženja s katerim ta država razpolaga v imenu vseh nas. In iluzorno je pričakovati, da bo organ, ki je paradržavna institucija države, določal strategijo. Na drugi strani danes poslušamo ministra Križaniča, ki govori nekaj podobnega kot premier, beremo pa v medijih, da Vladi predlaga povečanje državnega deleža v NLB. Naprej beremo, da je tej zamisli naklonjen minister Gaspari, ki je malo prej približno pol ure teoretiziral na tem vprašanju. Kaj se torej dogaja in kaj je pravzaprav res in kdo je tisti, ki v imenu Vlade v ozadju, pod krinko neke paradržave, vleče niti in vpliva na odločitve, ki bodo sprejete oziroma predlagane? Ali so to res tisti lobiji, o katerih se je spraševala prej moja predhodnica iz vrst vladajoče koalicije? Ali tudi tukaj na tem področju vladno politiko diktirajo lobiji? Če je temu tako, potem je to zelo slabo za vse nas, predvsem pa je to zelo slabo za to državo. Vlada bi morala priti z jasno strategijo, kako in na kakšen način vidi nadaljnji razvoj bančnega in zavarovalniškega sistema v tej državi, tako kot je prišla z neko, recimo temu v navednicah, strategijo glede logističnega holdinga, Luke, Slovenskih železnic in Intereurope. Ampak tam je vsaj nekaj na mizi, se da o nečem razpravljati, se da povedati mnenja za in proti. Tukaj pa po tem silnem času dveh let nimamo na mizi še vedno ničesar. Če bi gledali samo iz perspektive sedanje vlade, potem bi morali v Državnem zboru čim prej sprejeti odločitev, da je treba Vladi čim prej onemogočiti, da karkoli počne z državnim lastništvom, ker je slab gospodar, dokazljivo, na vseh segmentih. Ampak, ko govorimo o teh stvareh, ne govorimo o dveh letih, govorimo o naslednjih 50-ih stoletjih in zaradi tega je treba sprejeti odločitve, ki bodo premišljene in ki bodo veljale naprej, kar se tiče logističnega holdinga in kar se tiče bančnega, zavarovalniškega in finančnega sistema v tej državi. Da je pa Vlada, sedanja, slab gospodar, je pa primerov nešteto. Povedal vam bom samo enega najbolj razvpitega in najbolj enostavno rešljivega, ki se rešuje že dve leti, to je falcon, ki sedi na tleh. Če enega takšnega minornega problema ni bilo mogoče rešiti v dveh letih, kako bo mogoče rešiti strateška vprašanja v tej državi?! Pa bom šel naprej s še enim minornim problemom. Lani so se meseca maja v Državnem zboru trije mladi poslanci SD-ja slikali z ministrico Ljubico Jelušič in napovedali 929 stanovanj za mlade družine. Na podlagi te piar poslikave je Ministrstvo za obrambo nekaj mesecev kasneje nekaj čez 300 stanovanj preneslo na Republiški stanovanjski sklad. Od tega jih je bilo 74 nezasedenih, ostala so bila zasedena. Iz odgovora – vprašanje sem naslovil poleti na ministrico – izhaja, da v letu dni paradržavnemu skladu ni uspelo oddati niti enega od teh 74 stanovanj. Niti enega. Zakaj? Ker jih je treba urediti, ker so vrsto let propadala, ker nobena od vlad do zdaj ni bila na tem področju učinkovita, tudi ta ne, in ker ni bilo posluha, da bi občine same uredile ta stanovanja, za kar so nekatere pisno izrazile interes pred pol leta, 9, 3 meseci. To sta samo dva minorna primera, ki kažeta na to, kako je ta sedanja vlada na področju gospodarjenja z državnim premoženjem in tukaj seveda tudi s finančnim premoženjem neučinkovita in neoperativna. Ob tem pa smo dobili v parlamentarno proceduro pred časom zakon, ki spet govori o eni paradržavni instituciji, po vzoru te, ki se ji reče Agencija za upravljanje finančnih naložb države, kjer se že pol leta išče upravo. Zdaj bomo dobili še agencijo za upravljanje stvarnega premoženja države, in to še ni dovolj, dobili bomo še nepremičninski sklad, ki bo s temi propadajočimi nepremičninami upravljal na ta način, da bo najprej približno dve leti potreboval, da se bo konstituiral, uredil evidence, sploh videl, kaj bo počel, potem pa se bo mogoče lotil dela. Da ne govorim o vseh drugih številnih agencijah in paradržavnih ustanovah, ki naj bi skrbele za to, da bi se čim bolj učinkovito in gospodarno upravljajo, od katerih ni nobenega neposrednega učinka. Imamo Vlado, imamo dovolj veliko število ministrstev. Premier je pred pol leta obljubil, da jih bo zmanjšal za tretjino, iz te obljube tudi ni nič, kar bi se dalo narediti brez velikih posledic in mislim, da bi bila celo učinkovitost boljša. Se pravi, imamo skelet, ki omogoča normalno in gospodarno ravnanje, vendar temu z redkimi izjemami nismo priča. In v tej luči tudi teče današnja razprava, tudi zaradi te razprave se stanje ob tej odsotnosti in abstinenci, ki jo vidimo, ne bo nič izboljšalo. Jaz močno dvomim, da bo kdorkoli prebral to, o čemer mi danes govorimo, iz vladnih institucij, še manj se nad tem stanjem resno zamislil. Ko smo razpravljali o upravljanju finančnih naložb oziroma ko razpravljamo o upravljanju finančnih naložb in ko govorimo o tem, kakšen model bi bil za Novo Ljubljansko banko primeren, seveda tudi ne smemo izhajati iz slabih praks iz preteklosti. Pri tem moramo najti načine, če ta država smatra, da je pomembno, da se finančno in bančno okrepi preko državne banke, da ne bo prihajalo do tega, čemur smo bili priča pod vlado LDS-a, ko se je nastavilo za predsednika uprave politično lojalnega človeka, ki je za nagrado lojalnosti in servisiranja posojil prijateljskim in politično povezanim podjetjem pobasal milijon evrov nagrade, in da se ne bo dogajalo to, kar se je dogajalo v začetku tega mandata, ko je LDS na mesto predsednika uprave nastavila človeka, ki bi moral sedeti zdaj tukaj z nami v Državnem zboru namesto predsednice LDS-a, sedanje ministrice za notranje zadeve in sedanjega poslanca Toneta Anderliča, kajti bil je izvoljen za poslanca na državnozborskih volitvah. Ne, bil je nastavljen za predsednika uprave, brez razpisa, seveda se je zaradi sporov v koaliciji med LDS-om in Zaresom ta zgodba nesrečno končala, in zdaj imamo ponovno človeka, ki je navzven politično nevtralen, jasno pa je, da je politično izrazito profiliran. Zaradi tega se v Novi Ljubljanski banki še vedno dogajajo posojila prijateljskim podjetjem, prijateljskim politikom in prijateljskim županom za projekte, ki ne bodo nikoli vrnili sredstev, ki bodo vanje vložena. Ne smemo izhajati iz teh podatkov, ko razpravljamo o vprašanju gospodarjenja z državnim in finančnim premoženjem, pač pa moramo gledati dlje in moramo najti načine in mehanizme tudi skozi regulativo, da se takšnim skušnjavam upremo. Samo v takšnem primeru, mislim, bosta lahko Vlada in Državni zbor našla pravilno rešitev. V zaključnem računu za leto 2009, ki smo ga danes obravnavali tudi na Komisiji za nadzor javnih financ, pa je nekaj stvari, ki se tičejo tudi naše največje državne banke, ki zaskrbljujejo. Zaskrbljujejo predvsem zaradi tega, ker Računsko sodišče ugotavlja, da niso na ustrezen način zavarovana sredstva, ki so v to banko vložena s strani države oziroma Vlade, Ministrstva za finance, in ker tudi ni jasna, transparentna poraba teh sredstev. Spomnili se boste, spoštovane kolegice in kolegi, da smo v Državnem zboru, sicer po nekajmesečnem takrat leta 2009, v začetku leta sprejeli nek zakon, ki je omogočil finančni mehanizem 12 milijard evrov za pomoč razvojnim projektom gospodarstva s poroštvom države. Od tega je bilo izkoriščenih 2 milijardi evrov. Milijardo in pol je šlo v Novo Ljubljansko banko teh poroštev in 500 milijonov v Abanko Vipa. Kar se slednje tiče, je to poroštvo do neke mere zavarovano, do neke mere, če je sklep, ki ga je sprejela skupščina Abanke v povišanju osnovnega kapitala 15 milijonov evrov za 500 milijonov evrov poroštev, dovolj, v drugem primeru, ko gre pa za največjo državno banko, kjer govorimo o milijardi in 500 milijonih evrih sredstev, ki so bila s poroštvom plasirana v to banko, pa Računsko sodišče ugotavlja, da bo, če bi ob zapadlosti obveznic NLB prišlo do vnovčitve poroštva, danega NLB, Republika Slovenija sicer vzpostavila terjatev do NLB, vendar brez zagotovila glede višine in njenega poplačila. In Računsko sodišče v tem dvakratnem negativnem mnenju na zaključni račun za leto 2009 tudi ugotavlja, da je v letu 2009 Republika Slovenija omenjenima bankama izdala poroštvo v skupni vrednosti 2 milijardi evrov, ki pa po oceni Računskega sodišča ni ustrezno zavarovano. Danes se je v razpravi pokazalo, da Ministrstvo za finance tudi nima jasnega odgovora in jasnega pregleda nad tem, ali so bila ta sredstva v višin dveh milijard evrov resnično porabljena samo za pomoč slovenskemu gospodarstvu za prebroditev krize, se pravi za zagon novih proizvodenj, za zagotavljanje novih delovnih mest, ali je bil del teh sredstev porabljen tudi za tajkunizacijo, se pravi za menedžerske prevzeme, za divje lastninjenje podjetij oziroma refinanciranje teh posojil? Tudi ta razlog je tisti, ki bi na kratek rok govoril o tem – Vlada nima mehanizmov niti ne volje očitno, da bi na ustrezen način nadzorovala največjo državno banko, da bi na učinkovit način gospodarila z njo, zaradi tega bežimo iz nje, dobimo strateškega partnerja naj zagotovi učinkovito upravljanje in s tem smo rešili vse probleme. Vendar je to razmišljanje, ponovno poudarjam, razmišljanje na kratek rok in ne glede na to, kakšna je trenutna politika Vlade, in kljub temu, da je ta politika slaba in je neučinkovita, je treba gledati naprej. In odločitve, ki bodo na tem področju sprejete v tem mandatu v prihodnjih dneh, tednih in mesecih, bodo imele dolgoročne posledice za nadaljnji razvoj Slovenije in za razvoj njenega gospodarstva na eni strani in na drugi strani tudi za razvoj finančnega sistema v naši državi, ne nazadnje tudi za to, kar je bilo danes že rečeno, ali bomo na določenih segmenti gospodarji nad lastno usodo ali samo izvajalci odločitev, ki jih bodo sprejemali drugi. Nobenega iz vladne strani še nisem slišal, da bi se pozabaval tudi s tem vprašanjem, ki ni samo čustveno, nacionalno, politično vprašanje, ampak je vprašanje, ki zadeva tudi prihodnji razvoj te države. Razmere za korenitejši vstop v finančni oziroma bančni sistem s strani države res niso najbolj ugodne, poletna realizacija državnega proračuna v letošnjem letu je katastrofalna. Včeraj sem jaz govoril o tem, da je bilo 2009 slabo leto, ko je bilo realiziranih 7,5 milijard evrov prihodkov in 9,3 milijarde evrov odhodkov, in sem rekel, da bo letos slabše. Premier se s tem ni strinjal. Bo slabše, ker to kažejo rezultati. V prvi polovici lanskega leta je bilo prihodkov 3 milijarde in pol, v letošnji polovici pa je prihodkov 3 milijarde 380 milijonov, se pravi 120 milijonov evrov manj. V lanski prvi polovici leta je bilo odhodkov 4,5 milijarde, letos jih je bilo 200 milijonov evrov več, 4 milijarde 700. Se pravi v lanski poletni realizaciji so odhodki za milijardo presegali prihodke, letos pa za milijardo 320 milijonov odhodki presegajo prihodke. Slabša je situacija letos, kot je bila lansko leto. In res je, da te razmere niso naklonjene korenitejšemu posegu države s kapitalsko naložbo v kateri koli subjekt, vendar pa lahko država, če tako odločitev sprejme, to stori tudi na drugačen način. Seveda, če Vlada obvladuje področje upravljanja finančnega in stvarnega premoženja države. Če pa tega ne obvladuje, potem pa je razmišljanje v kakršnikoli strategiji na tem področju samo razmišljanje, ki nikoli ne bo obrodilo sadov. Po mojem mnenju tudi sklicevanje na to, da bo agencija za upravljanje finančnih naložb oziroma uprava te agencije, ko bo imenovana, predlagala neko rešitev, ki jo bo potem Vlada proučila, zavrnila ali sprejela in dala v sprejem Državnemu zboru, ni prava pot. Vlada bi morala imeti že zdavnaj zelo jasno strategijo glede tega vprašanja. Glede tega bi morala sprejeti konkretno odločitev in z njo priti v Državni zbor. Zame osebno je nedopustno, da minister Gaspari po dveh letih in potem, ko je vrsto let vodil Banko Slovenije kot guverner, reče, jaz na mizi nimam podatkov o 5, 10-letni strategiji Nove Ljubljanske banke. To je zame nesprejemljivo. To lahko on reče v kabinetu na štiri oči svojim sodelavcem, v Državnem zboru, ko pričakujemo jasne odgovore na jasna vprašanja, in ko pričakujemo odgovore na to, kakšne so strateške usmeritve, glede največje državne banke, takega odgovora ne bi smelo biti. To pomeni, da je nekaj hudo narobe. Vlada ima vendar skozi nadzorni svet mehanizme, da do teh dokumentov pride, da jih zahteva in da jih na ustreznih odborih tudi obravnava, zahteva dopolnitve, potrdi, sprejme, karkoli, vendar pa na tak način, na ravni nekega teoretiziranja, ki meri na razpravo v neki predavalnici, razpravljati v Državnem zboru takrat, ko pričakujemo, da bomo slišali konkretne odgovore na jasno zastavljena vprašanja, mislim, da ni dobro, da je slabo in tudi v javnosti pušča vtis, o katerem sem že večkrat danes govoril, da na vladni ravni ni jasne usmeritve glede tega, kar je pa seveda najslabše. Če je Vlada našla čas in energijo za temeljitejše ukvarjanje z drugim področjem, o katerem je bilo tudi govora v tem poslanskem vprašanju, se pravi za ukvarjanje s tem logističnim holdingom, potem bi toliko bolj morala najti čas, energijo tudi za to področje. Kajti bolj kot ta holding, je po mojem mnenju pomembno vprašanje bančne, zavarovalniške, finančne usmeritve politike Vlade, ker brez tega ni mogoče pričakovati ustreznih učinkov na drugih področjih. Pri prejšnjem vprašanju pa bi seveda želeli imeti zelo jasne odgovore, ki bodo podprti tudi z izračuni in podatki, kako in na kakšen način bo samo združitev nekih pravnih oseb omogočila modernizacija železniške infrastrukture v naši državi. Po našem mnenju iz virov teh podjetij tega ne bo mogoče doseči, pač pa bo treba za to priskrbeti zunanje vire. Kolikor vem, je bilo v strategiji do leta 2023 načrtovano, da bi na tem področju lahko angažirali bistveno bistveno večji delež evropskih sredstev za te namene. Tisto, kar pričakujemo, je časovnica po kateri se bodo ti projekti izvajali. Torej, današnja razprava bi bila lahko zelo koristna – mislim, da tudi za Vlado, tudi za premierja –, če bi seveda pristojni ministri, predvsem minister Gaspari, prišli v Državni zbor z ustreznimi predlogi odločitev, ki bi temeljili na predhodno opravljenih analitičnih ocenah. Tako pa se bojim, da bo žal ta razprava danes ponovno izzvenela v tem, da bomo en drugemu povedali to, kar si mislimo. Mi v opoziciji bomo malo bolj kritični, pokritizirali ravnanja sedanje vlade, ocenjujem, da upravičeno. Vidim pa, da tudi v koaliciji, vsaj tisto, kar je bilo do sedaj slišati razprav, tudi v koaliciji niste ravno najbolj zadovoljni z načinom delovanja na temu področju, ki se mu reče upravljanje, gospodarjenje s finančnim in stvarnim premoženjem države in posledično področje, ki govori o prodaji tega premoženja, ki dolgoročno strateško za državo ni pomembno. Ker smo se dotaknili samo dveh eksponiranih primerov, vsi ostali primeri, ki pa so ravno tako pomembni in ki jih ni mogoče zanemariti, pa so ostali nekako v ozadju. Mislim, da bi bilo treba o tem spregovoriti celovito. Zaradi tega seveda v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke pričakujemo, da bomo čim prej s strani Vlade, ne strani uprave Agencije za upravljanje finančnih naložb, pač pa s strani Vlade, dobili na mizo zelo jasno strategijo na tem področju, ki bo na podoben način, kot je strategija iz leta 2005, določala kaj, kako, na kakšen način, s katerimi resursi se bo država vključevala v finančne naložbe v posameznih podjetjih v prihodnje in katere naložbe opredeljuje kot strateške, pri katerih namerava sodelovati s 50+1, pri katerih s 25+1 in iz katerih se namerava umakniti. In da bomo v tej razpravi seveda dobili tudi jasne odgovore kar se tiče največje državne banke in jasne odgovore kar se tiče logističnega holdinga. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Luka Juri. Prosim.
Hvala lepa. Pozdrav! Zanimivo je bilo poslušati kolega 25 minut in ugotoviti, da pa ga žal ne posluša niti nihče iz njegove lastne stranke, ki očitno je toliko zaskrbljena za opravljanje kapitalskih naložb, da se je raje v celoti odločila, da gre na kosilo ali pa na pijačo. Ampak vendarle, konec koncev besede velikokrat uspejo vseeno narediti določen umetniški vtis. V tej razpravi smo sicer slišali tudi štiri netočnosti, ki jih velja bolje definirati preden nadaljujemo. Bilo je rečeno, da minevata dve leti odkar je bil Borut Pahor potrjen za mandatarja. Napaka! Ne minevata dve leti, mineva manj. Žal na takih približkih slišimo razprave, ki skušajo biti zelo točne, ampak žal na koncu potem skrenejo od tistega, kar so resnični podatki in kar je resnica. Glede stanovanja ministrstva za obrambo. Jaz sem vesel, da je bila ta pobuda kolega Dejana Levaniča, Matevža Frangeža in mene opažena tudi v opoziciji. In da je imela nek konkreten rezultat s prenosom stanovanj na Stanovanjski sklad. Ni pa povsem resnična. To je spet ena od tistih napakic, ki se potem v teh 25-ih minutah kar ponavljajo, da ta stanovanja niso bila podeljena, ker niso bila urejena. Marsikje obstaja namreč težava prav s strani občin, ker se ne želi podeljevati takih stanovanj, zaradi nekega egoističnega strahu, da bodo ta stanovanja naselili ljudje iz nižjih socialnih slojev in seveda zato raje ohranijo ta stanovanja prazna kot pa, da bi prišlo do tega, da bi se jih vendarle nekaterim ljudem dodelilo. Konkretneje, naj bi se to dogajalo po mojih informacijah v Občini Ribnica. Koliko je država slab gospodar, je seveda odvisno od upravljavcev. Nobena, bili bi malo preveč samozavestni, da bi rekli, da ta koalicija dela vse odlično in da je prejšnja koalicija dela vse narobe, to bi bilo nekorektno do nas in do vas. Kako je pa lahko država slab gospodar, smo pa videli prav pred približno štirimi leti, ko se je pod mizo na gromozansko slab način razprodal Mercator, v času vlade, ki jo je podpiral tudi govorec pred menoj. Kar pa se tiče polletnega poročila – še zadnja netočnost –, velja povedati, da se večina, velik del državnih prihodkov realizira v drugem polletju, zaradi tega je polletno poročilo vedno treba brati s takim ključem, da se seveda odhodki večinoma izvajajo proporcionalno v mesecih, medtem ko imajo pa prihodki določene trenutke, ko so največji, ko je največ priliva in teh je več v prvi polovici leta kot prvi. Če pa pridemo do razprave o NLB, je smiselno, da postavimo tri teze, s katerimi lahko bolje razumemo, o čemer govorim. Prva teza je, da vsaka država stremi po suverenosti nad svojimi kapitalskimi in finančnimi trgi, s katero si nadeja večjo sposobnost spodbujanja rasti domačega gospodarstva. Vendar je res – odgovor na to tezo –, da v sedanjem globaliziranem trgu finančnih inštrumentov takšna suverenost ni več mogoče. Druga teza. Da državno lastništvo nad glavno nacionalno banko zagotavlja, da ima ta banka bolj razumevajoč odnos do potreb domačega gospodarstva. Vendar je treba pripomniti, da glede na trenutno poslovno politiko Uprave NLB nič ne kaže, da bi temu bilo tako. Tretja teza, da država lahko banko dokapitalizira z lastnimi sredstvi, vendar ne smemo pozabiti, da si tega trenutno ne more privoščiti, ker si ne more privoščiti dodatnega zadolževanja. Vse te tri teze dajo slutiti, da je pravi odgovor glede državne vloge v Novi Ljubljanski banki tisti, ki vodi v nesodelovanje pri dokapitalizaciji in posledično zmanjševanje deleža države v tej banki do minimalne kontrolne vloge 25 % + 1 delnica, s katero se lahko vseeno ohrani veto pri morebitnih spremembah statuta banke. Vendar imajo vse tri teze drugo plat, ki situacijo pokažejo v drugi luči. Pred odgovorom na prvo tezo, češ da v sedanjem prepletenem finančnem trgu država itak ne more ohraniti suverenosti na lastnem nacionalnem trgu, velja pripomniti, da čeprav to drži, je tudi res, da ima lahko tudi na odprtem trgu večja banka pomemben vpliv, s katerim določa smer in hitrost, s katero domače gospodarstvo bolj ali manj uspešno pluje v globalnem gospodarskem oceanu. Tudi odgovor na drugo tezo, češ da poslovanje politika NLB v tem letu ne kaže na to, da bi domača banka imela posebno razumevanje za domače gospodarstvo, ni pravi odgovor v prid odločitvi o postopnem umiku države iz NLB. Pogosto žal pišmeuharska politika NLB je po mojem mnenju posledica sestave in načina delovanja uprave te banke, ki me je, roko na srce, v zadnjem letu predvsem razočarala. Tukaj bi država prav zaradi svojega skoraj večinskega lastniškega deleža lahko ukrepala in zato je pomembno, da ta večinski delež ohrani, skoraj večinski delež. Odgovor na tretjo tezo, da država nima denarja za dokapitalizacijo, pa si tudi zasluži premislek, saj ne gre pozabiti na dva elementa, da ima država že v tem trenutku v skoraj 1,2 milijardi evrov depozitov in da se dokapitalizacija lahko zgodi tudi s pretvorbo teh depozitov ali dela v lastniški delež. In drugega elementa, če se država zadolži za to, da izpelje drugo naložbo, v bistvu po bilanci B ne gre za pravo zadolžitev, s katero bi pokrivali stroške, ampak gre v bistvu za preusmeritev določenih kapitalskih sposobnosti iz enega elementa, na primer obveznic, v drugega, v banko. Vidimo torej, da ključni argumenti za to, da se država umakne z lastništva NLB, pravzaprav ne držijo. Sploh ob dejstvu, da bi ob relativno majhnem domačem kapitalskem trgu umik države pomenil verjeten prihod tujih lastnikov. In poglejmo, kako se do prisotnosti tujih lastnikov vedejo drugje po Evropi, s tem, da vemo, da imamo v Sloveniji trenutno dobrih 30 % deleža tujih bank. Bistveno višji delež imajo v vzhodnem delu Evropske unije. Romunija – 79 %, Bolgarija – 83 %, Poljska – 72 %, Češka – 91 % tujih bank na domačem trgu, Slovaška – 93 %, Estonija – 97 % tujih bank na domačem trgu. Pa poglejmo, kako je na zahodu ali pa na severu. Avstrija – 23 %, Italija – 12 % tujih bank na domačem trgu, Francija – 13 %, Nemčija – 11 % in Švedska, po kateri se radi zgledujemo, – 9 %. Seveda v gospodarstvu nobeno lastništvo ni sveto. Ob primerni ceni, pri kateri bi lahko s prihodki od prodaje Slovenija izvedla za našo družbo dolgoročno pomembnejše projekte od lastništva v banki, ni jih veliko, vendarle obstajajo, bi bila tudi prodaja deleža lahko smiselna. Ampak le ob primerni ceni, ki je pa danes definitivno ne moremo iztržiti. Ne moremo iztržiti, ker je čas krize, pa čeprav se iz nje počasi izkopavamo, in je ta čas za prodajo slab čas. Kvečjemu je to čas za nakup. Poleg tega pa bi bil postopen umik ob nesodelovanju pri dokapitalizaciji slaba odločitev tudi zato, ker država ne bi mogla iztržiti prevzemne premije, in bi se postavilo vprašanje posledičnega morebitnega oškodovanja državnega premoženja zaradi tega. Ko pa temu dodamo, da je trenutni verjetni kupec Colman Saks, ki je pod plazom kritik zaradi negativne vloge na finančnih trgih v času krize in ob nasprotovanju umika države z NLB, zdaj in to preko nesodelovanja pri dokapitalizaciji še toliko bolj podkrepljeno. Predsednik Vlade je na začetku spretno postavil vprašanje, ali je politika odločena ohraniti državno lastništvo v NLB za vsako ceno, vendar menim, da gre za napačno dilemo. Prava dilema se namreč glasi, ali naj država proda oziroma zmanjša svoj delež v NLB za vsako ceno? Torej tudi pod ceno, brez prevzemne premije in tudi če je kupec eden od najslabših možnih kupcev – Colman Saks, ki mu glede na izkušnje v zadnjih letih ne gre zaupati. Prihajam iz Kopra, prestolnico Primorske, kjer smo že imeli grenko izkušnjo s prodajo pomembnih bank. Pred leti je namreč Banka Koper prešla v lastništvo italijanske Sanpaolo IMI, danes Intesa Sanpaolo, ki jo obvladujejo centri moči, ki izhajajo iz, lej ga zlomka, Vatikana. Ali smo res pripravljeni sprejeti možnost, da bomo morali tudi za kredit pri NLB nekoč prositi boga? Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika gospod Černač. Prosim.
Vemo, kdo je prodajal Banko Koper in kdo je za to prodajo odgovoren. Vaši politični prijatelji, kolega Juri, so to storili. S tem, ko je država sanirala, so potem skoncentrirali lastništvo v rokah treh podjetij in z velikim dobičkom to banko prodali. Tri stvari so bile omenjene, da sem jih napačno povedal v tem svojem izvajanju. Glede mandatarja, ne vem, zakaj je to pomembno, ali je bil imenovan "de jure" tukaj v Državnem zboru en mesec kasneje ali en mesec prej. De facto je bil določen za mandatarja pred dvema letoma, ko je bil znan rezultat volitev in vedelo se je, kdo je zmagal, in takrat je bil de facto določen mandatar. Mercator je bil prodan pod mizo, je bilo rečeno. Bil je prodan bistveno bolj transparentno in v vsakem primeru nad mizo, kot so prodaje vršili vaši bivši strankarski kolegi, recimo Milan M. Cvikl, ko je prodajal hotele po obali. Prihodki v drugi polovici leta so po navadi višji kot v prvi polovici leta, drži, vendar jaz tega nisem primerjal. Jaz sem primerjal realizacijo v prvi polovici lanskega leta in realizacijo proračuna v prvi polovici letošnjega leta. In realizacija lani je bil iz minus 1 milijardo evrov, realizacija letos je z minus 1 milijardo 320 milijonov evrov. Tako, da so se prihodki zmanjšali za 120 milijonov evrov glede na lansko prvo polovico leta, da ne bo ponovno pomote, in odhodki povečali za 200 milijonov evrov glede na lansko prvo polovico leta, da ne bo pomote. Pa vam povem še podatek za 2008 za prvo polovico leta, 110 milijonov evrov je bilo presežka ob bistveno večjih prihodkih in manjših odhodkih.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Franc Žnidaršič.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Jasno je in prav, da se odproda tisto premoženje države, ki nima donosa, ali pa je donos manjši od stroškov upravljanja. Na drugi strani je seveda prav, da se ne proda lastništvo tam, kjer gre za velike dobičke in dolgoročno lastništvo v tem smislu, da priteka denar iz premoženja. Kakšen naj bi bil delež države v posameznih naložbah, je seveda drugo vprašanje. Lahko rečem, odvisno od tega, v kakšnem času se poskuša minimalizirati na 25 + 1 delnico, ali pa prodati tisto izpod večinskega deleža. V tej razpravi bi rad opozoril na odnos države do tega lastništva v posameznih primerih. Soglašam s tem, da je bil Mercator prodan pregledno, ampak za strahotno nizko ceno, vsaj takrat za približno 50 milijard slovenskih tolarjev pod možno ceno, če bi se to pametno prodajalo. Težava je v tem, da je Kad svoj delež prodal ob znanih članih nadzornega sveta, od katerih na primer eden še sedaj sedi v nadzornem svetu Kada, pa niso trepnili z mezincem, ko je šlo za to prodajo – na eni strani. Na drugi strani se ni nadzorni svet nič vznemirjal, ko je Kad kupoval delnice Hita po trikratni tržni vrednosti, res da samo za nekaj milijonov evrov, ampak vendarle. Da ne govorim, da je predsednik uprave enkrat na zaslišanju preiskovalni komisiji rekel, da se je premoženje Kada prodajalo tudi po knjižni vrednosti in seveda po dogovoru s fizičnimi osebami brez dražbe, brez razpisa in podobno. V tem je problem, da ne delujejo nadzorni sveti, da se pač zaradi osebnih koristi tam pojavljajo ljudje po nekem ključu strankarskih delitev teh položajev in "nikome ništa". Tu je največja težava. In jaz se s tem ne bom nikoli strinjal. Zato menim, da je skrajni čas, da se strokovno pregleda, kaj je tisto, kar bomo ohranili kot srebrnino – če lahko temu tako rečem – na dolgi rok, in kaj je tisto, kar je boljše, da bi prodali včeraj, namesto danes ali jutri, da se znebimo skrbi za premoženje, ki ne prinaša dobičkov in se nehamo ukvarjati s stvarmi kar tako, v prazno. Verjamem, da je politično vprašanje odločitev glede tega, ampak poglejte, sprememba ureditve Kada v agencijo, torej agencija naj bi upravljala s Kadom in Sodom in premoženjem in tako naprej. Res je, da naj bi ta agencija pripravila predloge za Državni zbor, ampak spet bo politika tista, ki bo upravljala ta sredstva. V koalicijskem sporazumu smo napisali, da bo Kadovo premoženje, ki predstavlja dolgoročne rezerve za stabilnost pokojninske blagajne, prišlo v last in upravljanje ZPIZ-u, ki bi lahko, če bi se to zgodilo, na prostem trgu, neodvisno od kakršnekoli ali vsakršne politike našel upravljavce, ki bi upravljali to premoženje brez zunanjih vplivov. Pa se to ni zgodilo in stvar teče v neko drugo zgodbo, da bomo spet mi tukaj ali kdor bo pač takrat tukaj sedel in na Vladi in v agenciji bodo spet "naši", kot se temu reče, upravljali s tem premoženjem, s čimer se ne strinjam. In zaradi tega tudi tistega zakona o preoblikovanju ne bom podprl. Ker če bi se vsaj kdaj pogovorili o tem, kar je nekje zapisano in podpisano z ničvrednimi podpisi štirih predsednikov strank, bi človek še razumel, ampak niti do enega resnega razgovora na to temo ni nikoli prišlo. Podpisi in sporazum so mrtva črka na papirju in seveda, na ta način je težko preživljati lepe čase v koaliciji, ki ima tisoč drugih stvari, mimo tega, da bi kakšno svojo besedo obdržala in se po njej tudi ravnala. Jaz sem seveda proti prodaji tistega premoženja države, ki prinaša dobiček. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Vito Rožej, prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Jaz verjamem v iskren namen predlagateljev te točke dnevnega reda, da bi razpravljali o nacionalnem interesu oziroma nacionalni identiteti, kot je bilo tukaj tudi že rečeno. Že predsednik Vlade je v svojem odgovoru pojasnil, da si najbrž nacionalni interes vsak predstavlja drugače, in gospod Žerjav je tudi v svojem govoru dejal, da je nacionalni interes, o katerem naj bi danes tekla debata, bil žrtev pohlepa posameznikov, ki so ga zlorabili. Jaz tudi sam besedo pohlep kdaj pa kdaj v teh parlamentarnih debatah uporabim kot prispodobo za glavni greh, ki pa je, to pa moramo priznati, gonilo sistema, v kakršnem že 20 let živimo. Kapitalizem pač, vsaj tako so mene pri etiki na Filozofski fakulteti naučili, funkcionira v želji po dobičku, se pravi, bazira na pohlepu. In če je kdo mislil, da je kakorkoli drugače, potem je najbrž za vsaj 20 let zamudil. Tako se je tudi kot retorično postavilo vprašanje, ali lahko vse prodamo in kako bo potem, kako bomo provinca na periferiji EU, tako kot smo bili provinca Beograda ali Dunaja, tako je enako vprašanje, ali hočemo vse obdržati, ker tisti, ki bi želel vse obdržati, je ravno tako za 20 in več let zamudil sistem, v katerem se živi. Skratka, srednja pot je tista, in na tej srednji poti imamo Slovenci že tudi kakšno zgodovinsko izkušnjo. Beseda identiteta je bila uporabljena, in kot del identitete naj bi potrebovali tudi sredstva oziroma banke in hranilnice, ki naj bi to financirale. Ker kot je bilo tudi rečeno s strani predlagatelja, nam je po priključitvi k EU ostala ne več makro, samo še mikro politiko. No, to mikro politiko hranilništva, posojilništva in protobančništva na Slovenskem smo imeli priložnost v časih, ko je recimo predhodnica zdajšnje Slovenske ljudske stranke bila absolutna, ne samo gospodarska tudi politična in kulturna sila na slovenskem, videti. In kup nekih kmečkih posojilnic in podobnih reči je preživelo takšne in drugačne burne čase in se je konec koncev v tem novem sistemu še z nekimi drugimi združila v Deželno banko Slovenije. Pa poglejmo, kakšne so bilance, recimo, Deželne banke Slovenije za leto 2008. Kakšna je njena obremenjenost s krediti in kakšni krediti so to bili? Bili so v bilanci Deželne banke Slovenije, boste med vsemi slovenskimi bankami našli, procentualno gledano glede na velikost banke, največ kreditov Istrabenza. Kakšna kmečka hranilnica in posojilnica in njena naslednica je to?! Kje je tu zdrava kmečka pamet, ki jo predlagatelji tako radi promovirajo? S tem, da se holdingu, ki je najbolj zgrajen v gradovih na oblakih, daje kredite, seveda ne. Kdo je bil prvi mož te Deželne banke, naslednice tega kmečkega hranilništva in vsega skupaj pri nas? Isti človek, ki ga je kasneje ena od strank koalicije želela imeti za predsednika uprave največje slovenske banke, Nove Ljubljanske banke. Še dobro, še dobro, da smo v koaliciji tudi kakšni drugi člani in da se to ni zgodilo, ker tak scenarij bi pa res peljalv neželeno smer. In če smo se kaj naučili iz naše hranilniške in posojilniške, zadružniške in še kakšne varčne logike, bi se morali ravno tega, da se preko svojih možnosti ne da živeti. Zdaj, ali smo to v zadnjih 20-ih letih s pomočjo kreditov NLB-ja počeli vsi, ne vem, mogoče. Vsekakor pa vemo, kje nam je zdaj meja. In lepo je, da je NLB nek branik nacionalnega interesa in da brani ta nacionalni interes tudi v Trstu oziroma kot je bilo rečeno, na Občinah. Ampak jaz nisem čisto prepričan, da ni bil ta slovenski nacionalni interes na Občinah branjenj že do zdaj, ko NLB tam ni imela svoje poslovalnice. Saj tam je bila, kako se ji reče, kraška hranilnica in posojilnica iz istih časov, ko so nastajale vse Raiffeisnove hranilnice v stari Avstriji, je tam ostala in ravno isti interes brani, kot ga je branila že desetletja, če ne stoletja pred tem. Tako, da je vprašanje, če se je treba tako strašno eksponirati in hvaliti s tem, kje vse so poslovalnice Nove Ljubljanske banke. Mogoče tudi to širjenje na južne trge ali tuje trge, kot je bilo rečeno, samo po sebi ni nujno plus. Vedeti moramo, kam, zakaj in s kakšnimi nameni, s pravimi temelji ali z nepravimi temelji se širimo in kdo so ta slovenska podjetja, ki bi se rada širila tja v tujino, ali so vredna ta slovenska podjetja, imajo res takšne programe in posle, da si zaslužijo te kredite Nove Ljubljanske banke samo po sebi zato, ker so slovenska. Ker so slovenska in ker gredo na tuje trge, še niso vredna zaupanja in kreditov. In temeljit premislek je potreben, tako kot se je nekdaj v predhodnicah Nove Ljubljanske banke temeljito razmišljalo. Moj praded je bil zaposlen v Mestni hranilnici ljubljanski, ki je takrat domovala v zdajšnji banki Narodne banke Slovenije. Moja babica je v tisti hiši tudi odraščala. In jaz sam v Narodni banki Slovenije še vedno vidim tudi na nek način naslednico Mestne hranilnice ljubljanske. In Narodna banka Slovenije je tista, ki bi morala ta merila bolj vzdrževati kot pa recimo sama NLB, čeprav je v večinski državni lasti. Zato imamo tudi na dnevnem redu te seje nekatere zakone, ki bodo poostrili pravila bančništva v tej državi, ker od takrat, ko Narodna banka Slovenije nima več funkcije urejevalca monetarne politike, vsaj ne tolikšne, kot jo je imela do zdaj, odkar imamo skupno valuto evro, bi si seveda Narodna banka Slovenije ne samo lahko, ampak morala več časa vzeti za to, da postavi strožja, preudarnejša, pametnejša pravila bančnega trga. Zato bi tudi izpostavljenost slovenskih bank temu kreditnemu balonu bila manjša in bi bile tudi posledice blažje. Težko verjamem, da je tukaj država, ki pa ni samo večinski, ampak polni, da tako rečem, lastnik, naredila vse. In sigurno, da se koraki zdaj v pravo smer dogajajo, lahko bi bili pa tudi hitrejši in temeljitejši, kot pa so zdaj. Tudi prejšnje debate so nakazale, da nihče od nas tukaj ne misli, da je Nova Ljubljanska Banka tako slaba naložba, da bi jo bilo treba takoj odprodati. Nihče ne misli, da je Nova Ljubljanska banka tako slaba naložba, da bi morala v stečaj. Se pa vsi strinjamo, da bi morda Novi Ljubljanski banki koristila, v navednicah rečeno, prisilna poravnava. Skratka, da dezinvestiranje, odprodaja terjatev in mogoče ima tukaj država več možnosti pomagati kot pa z neko direktno dokapitalizacijo. Seveda pa najprej drži, to kar je rekel tudi minister Gaspari, treba je sploh pogledati, kakšni so realni rezultati, kakšno je lastništvo Banke Celje in skratka se šele na podlagi relevantnih podatkov odločiti, kako in kaj. Nikakršne politične takšne ali drugačne krivde jaz ne vidim, da bi bila izključna v primeru Nove Ljubljanske banke. Na eni od preiskovalk, ki jih imamo v Državnem zboru, se je pojavilo tudi vprašanje, ali se verjame, da se krediti v Novi Ljubljanski Banki delijo bolj ugodno za prijatelje iz tega ali onega političnega pola, teza je bila od našega kolega Vizjaka, in nekdanji predsednik nadzornega sveta, ki ga je predlagala prejšnja vlada, je kategorično zatrdil, da temu ni tako. Kolega Černač je sicer govoril tudi o tem, da Vlada ima vse vzvode, katerakoli vlada, da preko nadzornega sveta pride do relevantnih podatkov, tako da bi se najbrž tudi sam lahko kakšne sodbe mogoče vzdržal, če bi vedel, da je predsednik nadzornega sveta Ljubljanske banke, ki ga je nastavila njegova vlada, mnenja, da se v tej Ljubljanski banki dela strokovno, zakonito in ne po kakšnih političnih merilih. In naša skupna odgovornost je – najbrž se je tudi zaradi tega kvalificirana večina ljudi v tem parlamentu odločila, da bi želela debato na to temo peljati –, da se pametno odločimo, kam in kako s to banko naprej. Jasno je pa, da država ne bo posojala denarja ne Novi Ljubljanski banki ne komurkoli drugemu zgolj in samo na dobro ime, kot so ga pri nekaterih bankah bili sposobni dobiti nekateri menedžerski prevzemalci ali pa tajkuni, če hočete. Še manj pa bo država posojala denar na prijateljski osnovi, tako kot so ga dobili nekateri izdajatelji brezplačnih političnih pamfletov pred zadnjimi parlamentarnimi volitvami. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Andrej Magajna.
Lep pozdrav gospodu ministru, vsem prisotnim! Glede na dejstvo, da je nadzorni svet sprejel predlog o dokapitalizaciji NLB, je potreben odgovor, v kakšni meri bo država sodelovala v tej dokapitalizaciji. Zaradi tega bi morala biti pripravljena strategija upravljanja kapitalskih naložb. Tak je bil tudi sklep nedavne seje Odbora za finance. Menim, da je bilo sprejetje tega sklepa zelo pomembno v situaciji, ko bi nepremišljene poteze imele lahko neslutene posledice. Dokler te strategije ni, lahko glede lastništva bank povzemamo le tuje izkušnje, predvsem v času finančne krize. Ravno kriza je pokazala, kako pomembne so banke pri financiranju gospodarskega razvoja. Banke so dejansko hrbtenica gospodarstva. Preden pa se ozremo po nekaterih tujih praksah, bi se morali malce zamisliti ob popularni tezi, ki nam jo določeni servirajo že leta – država je slab gospodar. Žal v določenih primerih to tudi drži. Preveč primerov je takih. Vendar po drugi stani, kot da so zasebne banke že garancija za uspeh poslovanja. Ni dvomiti, da le-te banke v zasebni lasti stremijo in se potegujejo za čim večji uspeh, pri tem pa se poslužujejo tudi prijemov, ki so za lastnike sicer uspešni, dolgoročno pa škodljivi. Ne mislim dolgoveziti, o čemer smo leto nazaj govorili vsi, o ameriškem kreditnem balonu, o finančni piramidi, ki nas je za seboj potegnila in nas, žal, le bore malo izučila. Tudi v Evropski uniji zelo kasnijo s sprejemom ukrepov regulative na tem področju, žal. Torej, dobiček je gibalo, ni pa garant družbenega ravnovesja. Država naj bi bila torej slab gospodar. Dopustno razmišljanje, če to izreče nek ekonomist, prav neprimerno pa, če to izreče vladni funkcionar. Iz ust vladnega funkcionarja bi bilo to sprejemljivo, če bi to razumeli kot samokritiko. Nedopustno pa je kazati s prstom na državo, kot da nima Vlada nič pri tem. Kdo pa ima vzvode regulative, kadrovske politike nadzora? Neka imaginarna država? Kakšen pristop, kakšno pot ubrati? Prva je pot, ki vodi v odpravo anomalij, v izboljšanje stanja ob večinskem deležu države, v spremembe v načinu upravljanja. Druga pot, morda celo lažja, pa predaja poslov, morda celo predaja in podleganje tujim interesom. Čeprav mi je bilo rečeno, naj ne delam primerjave z Lekom, danes je bilo to že večkrat rečeno, bom vseeno na kratko. Primerjava naj bi bila neustrezna že zaradi tega, ker imamo na eni strani farmacevtsko družbo, na drugi finančno ustanovo, pa je vseeno veliko skupnega. Nočem trditi, da je bila prodaja uspešne farmacevtske družbe v tistem času vsaj kar zadeva same kupnine, slaba. Kot strateška odločitev pa napačna, škodljiva za naše nacionalne interese, o katerih ni popularno govoriti. Kupnino smo porabili, vir je usahnil. Kdo so bili ti ljudje, ki so stali za to prodajo? Na tem mestu pa naletimo še na drugo znano tezo, ki se tudi med ekonomisti vladne koalicije širi. Ni pomembno, kdo je lastnik, kakšen je napis na njegovi majici in kakšne barve je le-ta, pomembno je le, da dobro posluje. Kdo pa trdi, da Novartis ne posluje dobro? Vprašamo pa se danes iz časovne distance, kaj ima Republika Slovenija od tega v najširšem pomenu besede? Kaj imamo od tega mi državljani? Teza, "ni važno kdo, glavno, da dobro posluje" ima tudi svoje nadaljevanje. Dobro posluje, a za koga? Kam gredo dobički? Kje se oplaja kapital, kam se investira? Kaj je Lek danes, po desetletju, morda uspešno skladišče ali komaj kaj več? Bo NLB v bodoče, ne vem, hčerinska firma, morda le filiala tuje finančne korporacije, poslovalnica, hranilnica, ena, druga, tretja varianta – vse slabe. Zanimivo pa je, da to tezo v naš prostor vpeljujejo ravno ti, ki so leta službovali v tujini in se tam navzeli idej, gospod Bajuk, gospod Gavar, Gaspari, še bi našteval, morda sem že to preveč rekel. Ne bom več z imeni. Prvi je predaleč, drugi pa preblizu. Bog si ga vedi, kam vse sežejo lovke mednarodnega kapitala. NLB je prestala stresni test, ne z odliko, prav slabo pa tudi ne. NLB je kot osrednja banka navkljub počasni rasti stabilna finančna ustanova in kot rečeno, že mnogokrat izjemnega pomena za slovensko gospodarstvo. Kot kaže navkljub vsem upravičenim kritikam pri upravljanju, tudi sam se pridružujem, da so bili določeni krediti politično vplivani, ta banka je zanimiva za tuje prevzemnike. Pred seboj imamo zajetno analizo, interno gradivo, mnogi so že citirali številke iz tega gradiva, ki me še dodatno utemeljujejo v tem, da enostavno prepuščanje večinskega deleža tujemu partnerju, je lahko tvegana zadeva. Tudi sicer, žal, sem skeptičen do modela recipročnosti. Že med samimi subjekti je prevelika razlika med malo državo, veliko državo, tujo multinacionalko ali lokalno banko. Žal ne veljajo pravila lojalne konkurence na svetovnem trgu, tudi ne na finančnem trgu, to je drugi razlog. Pravila bi se morala še bistveno spremeniti. Celo velike gospodarske in finančno močne države ne prepuščajo zadev svobodnemu finančnemu trgu, brez razloga sigurno ne. Ali je kontrolni delež 25 + 1 delnica zadostni varnostni mehanizem, ki bi preprečil odlivanje kapitala in finančnih investicij daleč stran, stran brez povratka? Ali bo s kontrolnim deležem Slovenija lahko preprečila slabosti, ki jih prinaša večinsko tuje lastništvo bankah? Primer državnega lastništva v Vegradu z 29 % kaže vso nemoč manjšinskega delničarja. Kontrolni delež ima neke funkcije, določene varovalne mehanizme – sprememba statuta, dokapitalizacije in tako dalje, tu se pa že kmalu konča. Glede na dejstva, da glavne odločitve sprejema večinski lastnik, ki bi v primeru, da bi bil to KBC ali katerakoli druga tuja finančna investicija, bi te odločitve sprejemali v državi lastnika banke in ne, kjer se banka nahaja. Smo sploh v zadostni meri pomislili, kaj lahko prinese večinski delež tujega partnerja – še druge posledice, že v prvem paketu izguba Mercatorja in Laškega, posledično pa še – težko našteti.
Hvala lepa. Gospod Jakob Presečnik ne bo razpravljal. Gospa Breda Pečan? Ne bo razpravljala. Gospa Alenka Jeraj? [[Ne bo.]] Dr. Pavle Gantar? Ne bo. Janez Ribič ne bo. Tadej Slapnik ne bo. Alojzij Potočnik ne bo. Jože Tanko ne bo. Lojze Posedel ne bo. Mag. Radovan Žerjav? Ne bo. Cvetka Zalokar Oražem – ne. Mag. Andrej Vizjak – ne. Renata Brunskole – ne. Želi še minister Križanič v imenu Vlade? Izvolite, gospod minister.
Jaz bi se poslancem v imenu Vlade samo zahvalil za izčrpno razpravo. Kot rečeno, ko bomo sprejemali strategijo upravljanja kapitalskih deležev države, bo ta razprava v bistvu nadaljevana in podkrepljena z ustreznimi odločitvami visokega zbora.
Hvala lepa, gospod minister. Želi še predlagatelj gospod mag. Radovan Žerjav? Ne želi. Kljub temu moram povedati, da ste vsi razpravljavci, ki ste to želeli, dobili besedo, da pa imate še možnost prijave, če želite, ker čas še ni potekel. Zato sprašujem, ali se želi še kdo prijaviti k razpravi? Ne. Zaključujem razpravo. S tem zaključujem tudi to točko dnevnega reda. Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O RUDARSTVU, NUJNI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Besedo dajem predstavniku Vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Izvolite, dr. Viljem Pšeničny, državni sekretar Ministrstva za gospodarstvo.
Spoštovane poslanke in poslanci, gospod predsedujoči! Moram odkrito povedati, da bi želel opravičiti našo ministrico, ki je na poti po podjetjih zaradi poplav in ostalih zadev, ki se dogajajo, in me je pooblastila, da danes rečem nekaj besed v zvezi s tem zakonom. Besedilo predlaganega zakona je določila Vlada Republike Slovenije na svoji 96. redni seji dne 2. 9. in ga poslala Državnemu zboru, da ga obravnava po nujnem postopku. Vlada Republike Slovenije predlaga Državnemu zboru, da Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o rudarstvu obravnava po nujnem postopku, da bi se preprečile tako težko popravljive posledice za delovanje države, ki bi utegnile nastati zaradi neobstoja pravne podlage zagotavljanja varstva pravic in izpolnjevanja obveznosti pravnih in fizičnih oseb ter postopanje in odločanje pristojnih organov na področju rudarstva v prehodnem obdobju po uveljavitvi in pred začetkom uporabe novega zakona, ki je bil sprejet 10. 8. Do takšne situacije je namreč prišlo zaradi nerodno zapisane dikcije 157. člena Zakona o rudarstvu, ki ga je sprejel Državni zbor na seji 13. julija. Nastop težko popravljivih škodljivih posledic za ljudi, premoženje in okolje, grozi predvsem na področju opustitve dolžnega inšpekcijskega nadzora. Na področju rudarstva lahko nastopi zato, ker zakon v prvem odstavku 155. člena določa, da z dnem uveljavitve tega zakona preneha veljati Zakon o rudarstvu. Zakon o rudarstvu pa ne določa, da se ta zakon uporablja do začetka uporabe novega zakona. Zaradi tega ni pravne podlage za odločanje v obdobju od 10. 8., kot sem že omenil, do 1. 1. 2012. Drugič, predlog zakona pa je treba obravnavati po nujnem postopku tudi zato, ker je bilo ob sprejemanju zakona mišljeno, da je že Zakon o storitvah na notranjem trgu v celoti prenesel v pravni red Republike Slovenije direktivo Evropskega parlamenta in Sveta o storitvah na notranjem trgu, in je bila zato ta direktiva z amandmajem k 1. členu Zakona o rudarstvu v postopku njegovega sprejemanja črtana. Mi smo jo namreč predlagali. Ker pa je bilo kasneje ugotovljeno, da Zakon o storitvah na notranjem trgu omenjene direktive ne prenaša v pravni red v celoti, tako kot na primer nekateri drugi predpisi, je zdaj treba dopolniti 1. člen tega zakona, skratka vračamo tisto, kar je bilo črtano ob sprejemanju. Ker pa je Evropska komisija tudi že poslala obrazloženo mnenje zaradi nenotifikacije nacionalnih predpisov za prenos obravnave direktive na področju rudarstva, je zato treba čim prej opraviti delno notifikacijo navedene direktive. V predlogu zakona se zato dopolnjuje 1. člen Zakona o rudarstvu tako, da se s tem zakonom v pravni red Republike Slovenije delno prenaša direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu. Predlagamo, da se zakon po hitrem postopku sprejme in da se ob tem ugotovi, da se zaradi nerodnosti, ki je bila pač v postopku sprejemanja, enostavno zadeva popravi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za gospodarstvo kot matično delovno telo. Besedo dajem predsedniku gospodu Matjažu Hanu.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani minister, sekretar, kolegice in kolegi! Odbor za gospodarstvo je kot matično delovno telo obravnaval predlog zakona na 26. seji 14. septembra. Seji odbora so prisostvovali predstavnica in predstavniki Ministrstva za gospodarstvo, Zakonodajno-pravne službe in Urada predsednika republike. K predlogu zakona nihče od kvalificiranih predlagateljev ni vložil amandmajev. Odbor je bil seznanjen z mnenjem Zakonodajno-pravne službe in k predlaganim rešitvam zakona ni podala pripomb. V uvodni dopolnitvi obrazložitvi členov je državni sekretar Ministrstva za gospodarstvo predstavil naloge za sprejetje predloga zakona, njegove temeljne ciljne in poglavitne rešitve. Poudaril je, da je Vlada predlagala Državnemu zboru, da predlog zakona obravnava po nujnem postopku zato, da bi se preprečile težko popravljive posledice za delovanje države. Te bi utegnile nastati zaradi neobstoja pravne podlage za zagotavljanje varstva pravic in izpolnjevanja obveznosti pravnih in fizičnih oseb, ter postopanje in določanje pristojnih organov na področju rudarstva, in sicer v prehodnem obdobju po uveljavitvi in pred začetkom uporabe zakona. Do te situacije pa je prišlo zaradi nekoliko nerodno zapisane dikcije 155. člena Zakona o rudarstvu, ki je s predlogom zakona ustrezno korigira. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je poudarila, da služba k predlogu zakona ni podala pripomb. V nadaljevanju pa je posebej izpostavila določbo 5. člena ter zlasti dokaj podrobno pojasnila, zakaj služba k tej odločbi v pisnem mnenju ni izrazila pomislekov. Gre namreč za uveljavitveno določbo, hkrati določa tudi uporabo zakona od 10. avgusta 2010, kar pomeni, da dopušča učinek za nazaj. Med drugim na to določbo ni opozorila, ker se je predlagatelj zakona zavedel dejstva, da je predlagana rešitev retroaktivna in je zato v obrazložitvi člena tudi zelo podrobno in argumentirano pristopil k njeni utemeljitvi. Člani odbora so v okviru skupne razprave v vseh členih predlogih zakona predlog zakona v načelu podprli, o njegovih konkretnih rešitvah pa podrobneje niso razpravljali. Postavili so nekaj vprašanj, in sicer jih je zlasti zanimalo, ali je zaradi navedene pravne praznine, ki se odpravlja s predlogom zakona, že mogoče prišlo do težko popravljivih posledic. Ob tem pa so opozorili tudi na nekatere konkretne gospodarske subjekte, ki se zaradi nastale situacije že soočajo z nekaterimi težavami v poslovanju. V zvezi s tem vprašanjem je predstavnik Vlade pojasnil, da nastop težko popravljivih škodljivih posledic grozi predvsem na področju oprostitve dolžnega inšpekcijskega nadzora. Če bi prišlo do rudarske nesreče, rudarska inšpekcija namreč ne bi imela pravne podlage za ustrezno ukrepanje. Zaradi pravne praznine pa je dejansko tudi res prišlo do določenega zastoja pri podeljevanju koncesij. Predstavljena so bila tudi nekatera druga vprašanja, na katera so predstavniki Vlade podali ustrezna pojasnila. Odbor je v skladu s 126. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh členih predloga ter jih tudi sprejel. Glede na to, da odbor k predlogu zakona ni sprejel nobenega amandmaja, Državnemu zboru predlaga, da ga sprejme v predloženem besedilu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil gospod Anton Colarič.
Gospod podpredsednik, minister, državni sekretar, kolegice in kolegi! Vsake toliko ob vsebinsko zahtevnih in tehnično podrobnih zakonih spregledamo podrobnosti, ki so ravno tako pomemben del zakona, vendar pa na žalost ne prejmejo dovolj pozornosti. Ravno to se je zgodilo pri Zakonu o rudarstvu, ki smo ga sprejemali v Državnem zboru julija letos in ga takrat tudi potrdili. Predhodne določbe omenjenega zakona namreč puščajo pravno praznino na področju rudarjenja in zato nedvoumno lahko nastanejo nepopravljive posledice, vsaj za del rudarske stroke in pa nenazadnje za celo državo Slovenijo. Za preprečitev le-teh moramo nujno sprejeti novelo tega zakona, kakršna je pred nami danes, s čimer bomo škodo čim bolj omejili, če je že ne moremo v celoti preprečiti. Zato bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov spremembe in dopolnitve zakona soglasno podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil gospod Marijan Pojbič. Izvolite.
Hvala, gospod predsednik. Predlagatelj zakona je Vlada Republike Slovenije. Od 10. 8. 2010, ko je začel veljati Zakon o rudarstvu, Uradni list, številka 61/10 in 62/10 popravek, ki pa se začne uporabljati šele 1. januarja 2011, do začetka uporabe navedenega zakona ni veljavnih določb, zakonskih predpisov, ki bi se uporabljali v času od uveljavitve do začetka uporabe citiranega zakona. Citirani zakon je namreč v prvem odstavku 155. člena določil, da z dnem uveljavitve tega zakona preneha veljati dosedanji zakon o rudarstvu, v drugem odstavku tega člena pa, da z dnem uveljavitve tega zakona prenehajo veljati tam navedene določbe in deli določb Zakona o graditvi objektov, ni pa določil, da se zakon, določbe in deli določb, ki prenehajo veljati z dnem njegove uveljavitve, uporabljajo do začetka uporabe ZRud-1, zato na področju rudarstva ni prave podlage za odločanje v obdobju od 10. 8. 2010 do 1. 1. 2011, kar se s to novelo želi popraviti. Vlada je predlagala Državnemu zboru, da Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o rudarstvu obravnava po nujnem postopku, zato da bi se preprečile težke popravljive posledice za delovanje države, ki bi utegnila nastati zaradi neobstoja pravne podlage za zagotavljanja varstva pravic in izpolnjevanja obveznosti pravnih in fizičnih oseb ter postopanje in odločanje pristojnih organov na področju rudarstva v prehodnem obdobju po uveljavitvi in pred začetkom uporabe novega zakona. Kolegij Predsednika Državnega zbora je na seji 10. 9. 2010 odločil, da se predlog zakona obravnava po nujnem postopku. Do take situacije je prišlo, zaradi nerodno zapisane dikcije 157. člena Zakona o rudarstvu, ki jo je sprejel Državni zbor na svoji seji 13. julija. Škodljive posledice za ljudi, premoženje in okolje grozijo predvsem na področju opustitve dolžnega inšpekcijskega nadzora na področju rudarstva. Dopolniti pa je treba Zakon o rudarstvu tudi zaradi konkretnega prenosa direktive Evropskega parlamenta o storitvah na notranjem trgu v naš pravni red. V predlogu zakona se zato dopolnjuje 1. člen Zakona o rudarstvu tako, da se s tem zakonom v pravni red Republike Slovenije delno prenaša ta direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dnem 12. december 2006 o storitvah na notranjem trgu. Če bo prišlo do presoje dopustnosti retroaktivnega učinka tega zakona, je to v pristojnosti Ustavnega sodišča, zato zakonu ne bomo nasprotovali.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine DeSUS bo predstavil gospod Anton Urh.
Spoštovani, gospod podpredsednik, kolegice in kolegi! Pred nami je Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o rudarstvu, ki ga obravnavamo po nujnem postopku. Da bi se preprečile težko popravljive posledice za delovanje države, ki bi utegnile nastati zaradi neobstoja pravne podlage za zagotavljanja varstva pravic in izpolnjevanje obveznosti pravnih in fizičnih oseb ter postopanje in odločanje pristojnih organov na področju rudarstva v prehodnem obdobju po uveljavitviin pred začetkom uporabe Zakona o rudarstvu-1, to je od 10. 8. 2010 do 1. 1. 2011. Nastop težko popravljivih škodljivih posledic za ljudi, premoženje in okolje grozi predvsem na področju opustitve dolžnega inšpekcijskega nadzora na področju rudarstva, za kar je pravno podlago do uveljavitve Zakona o rudarstvu-1 predstavljal razveljavljeni zakon o rudarstvu. Predlog zakona je treba obravnavati po nujnem postopku. Ker od 10. 8. 2010, ko je začel veljati Zakon o rudarstvu, do začetka njegove uporabe 1. 1. 2011 za področje rudarstva ni veljavnih določb zakonskih predpisov, ki bi se uporabljali v času od uveljavitve do začetka uporabe citiranega zakona. Citirani zakon je namreč v prvem odstavku 155. člena določil, da z dnem uveljavitve tega zakona prenehajo veljati Zakon o rudarstvu, v drugem odstavku 155. člena pa, da z dnem uveljavitve tega zakona prenehajo veljati tam navedene določbe in deli določb Zakona o graditvi objektov. Ker Zakon o rudarstvu-1, ni določil, da se zakon, določbe in deli določb, ki prenehajo veljati z dnem njegove uveljavitve, uporabljajo do začetka uporabe Zakona o rudarstvu, ni pravne podlage za odločanje v obdobju od 10. avgusta 2010 do 1. januarja 2011. V predlogu zakona se dopolnjuje 1. člen Zakona o rudarstvu-1 tako, da se s tem zakonom v pravni red Republike Slovenije delno prenaša direktiva 2006/2023 Evropske skupnosti, Evropskega parlamenta in Sveta, z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu. V Poslanski skupini DeSUS bomo predlog zakona podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Bogdan Barovič.
Hvala lepa, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Najbrž je razumljivo, da bomo tudi pri nas, v naši stranki, ta zakon podprli, ker si ne predstavljam, kako izgleda, da Zakon o rudarstvu preneha veljati 8. avgusta. Torej tisti, ki velja. Nov začne veljati 1. januarja 2011, vmes pa ni ničesar. Ampak tisto ničesar ni samo na papirju, torej pravna praznina. Tistih, ki pa se z zakonom o rudarstvu ukvarjajo, pa je veliko. Prišlo je do nedoslednosti, do površnosti pripravljavca zakona in ob tem mislim, da je prav, da vsaj takšne vsebine, kot je veljavnost zakona, da se malo bolj natančno pogledajo. Zato tudi sprejemam obrazložitev Zakonodajno-pravne službe, da kljub kršitvi 155. člena Ustave, ki eksplicitno prepoveduje veljavnost zakona za nazaj, da obstajajo tudi členi, ki omogočijo, da se zakon sprejme za nazaj, torej tak, kot je ta danes, ker se s tem preprečijo posledice. Poleg tega pa ta zakon v 1. členu tudi uvaja nekaj, kar smo pozabili, torej gre za notifikacijo v Bruslju, da smo uvedli del direktive 2006, ki jo bomo morali še vnašati tudi v druge zakone. V tem primeru nismo toliko podučeni, za kakšno vsebino dela direktive sicer gre, verjamemo pa Vladi, da ve, kaj počne. V Slovenski nacionalni stranki bomo zatorej ta zakon podprli, ker ne moremo dopustiti pravne praznine, ki lahko ali onemogoči nekoga pri njegovem delu ali pa mu omogoči, da dela kar hoče. Takšnih je pa že tako preveč.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba LDS bo predstavil gospod Milan Gumzar.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni! V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije bomo podprli sprememb in dopolnitve Zakona o rudarstvu, ki je danes na dnevnem redu. Kot je znano, smo pred kratkim sprejeli zakon o rudarstvu, ki je začel veljati z 10. 8. 2010, vendar je njegova uporaba določena šele s 1. januarjem 2011. S tem se je povzročila pravna praznina vse do začetka uporabe navedenega zakona, ni veljavnih določb zakonskih predpisov, ki bi se uporabljali v času od uveljavitve do začetka uporabe zakona. Spremembe in dopolnitve zakona tako zapolnjujejo pravno praznino in vzpostavljajo ustrezno pravno podlago do začetka uporabe že prej sprejetega zakona. Poleg omenjenih sprememb in dopolnitev pa se v zakon z dopolnitvijo 1. člena v pravni red delno prenaša direktiva Evropskega parlamenta in Sveta o storitvah na notranjem trgu. Ker gre pri zakonu predvsem za tehnične spremembe in dopolnitve bomo predlog zakona v Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije podprli.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker k predlogu zakona matično delovno telo ni prejelo nobenega amandmaja, zaključujem drugo obravnavo. Odločanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje opravili danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 38. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 3. TOČKO – OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ODNOSIH REPUBLIKE SLOVENIJE S SLOVENCI ZUNAJ NJENIH MEJA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev dajem besedo dr. Jesihu, direktorju Urada Vlade za Slovence v zamejstvu in po svetu. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o odnosih Republike Slovenije s Slovenci zunaj njenih meja je zakon, s katerim se spreminjajo oziroma dopolnjuje določbe krovnega zakona, ki je bil sprejet pred štirimi leti. V tem času se je pokazalo, da je treba nekatere določbe o sprejetem veljavnem zakonu zaradi dinamike dogajanja in lažjega izvajanja zakona, obsežnosti akta in zaradi odsotnosti poprejšnjih regulativnih izkušenj s tega področja korigirati in dopolniti. Predlog zakona ureja možnost sklepanja večletnih pogodb za financiranje programov in projektov manjšinskih in zdomskih organizacij. Sedanja ureditev, ki je dopuščala le enoletno financiranje, je namreč za te organizacije predstavljala nepotrebne administrativne obremenitve. Nadalje. Predlog zakona natančneje določa krog upravičencev do posebnih priznavalnin za dolgoletno poučevanje slovenskega jezika. Prav tako se določajo osnovni pogoji za pridobitev te priznavalnine in tudi osnovni pogoji za pridobitev priznavalnine za pomemben doprinos k ohranjanju slovenske kulture na tujem. Natančno se določata tudi pristojna organa za določanje o dodeljevanju priznavalnin in njihovo financiranje. S predlogom zakona so tudi jasneje določeni resorni organi, ki bodo sodelovali pri izvajanju in financiranju repatriacij, če bi do teh prišlo. Prav tako se ureja na novo oziroma se ureja mandat dveh vladnih posvetovalnih teles; Sveta za Slovence v zamejstvu in Sveta za Slovence po svetu, ki bo trajal pet let. Poleg navedenega prinaša zakon oziroma predlog zakona še nekatere manjše spremembe, pretežno redakcijskega značaja. Hvala.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje kot matično delovno telo. Gospoda Gorenaka ni. Želi kdo drug v imenu matičnega delovnega telesa? Ne. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima v imenu SDS gospod Miro Petek. Izvolite.
Hvala za besedo. V poslanski skupini SDS bomo podprli Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o odnosih Republike Slovenije s Slovenci zunaj njenih meja. Hkrati obžalujemo, da je moral ta zakon dvakrat v proceduro zaradi neresnosti koalicijskih poslancev na seji Odbora za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje in da smo domala enako na delovnih telesih dvakrat obravnavali. Ta zakon bi namreč lahko že zdavnaj dobil zeleno luč na semaforju predsednika Vlade, toda resnici na ljubo je treba dodati, da je današnji zakon vendarle boljši od tistega, ki je obtičal v parlamentarni proceduri. Ob tem zakonu smo bili v Poslanski skupini SDS hkrati nezadovoljni in na koncu zmerno zadovoljni. Nezadovoljni, ker je predlagatelj zakona hotel iz zakona izbrisati slovenske rimokatoliške misije, kar bi bilo do teh misij krivično, da ne poiščem še kakšnega drugega izraza. Zadovoljni pa, ker je na koncu prevladal razum in se v razširjeni dikciji ohranjajo tudi rimokatoliške misije, ki imajo za ohranjanje slovenstva po svetu izjemen pomen. Pri tem vprašanju se je razkrilo, da pristojni minister Žekš ni zagovarjal tovrstnega izbrisa, ampak je pri tem vztrajalo Ministrstvo za pravosodje oziroma nek uradnik na ministrstvu, ki je očitno ostal v nekem drugem, preteklem času. Uskladitev med ministroma Žekšem in Zalarjem je vendarle rodila dikcijo, ki je za vse sprejemljiva. Menimo, da je nespodobno in nepotrebno, da ob takšnem zakonu odpiramo ideološki boj in z njim odpiramo tudi rane mnogih ljudi, ki so zaradi takšnih ali drugačnih razlogov zapustili Slovenijo. Ta zakon je namreč napisan prav za njih, da jim pošljemo sporočilo, da smo vsi Slovenci, kjerkoli živimo, in da državi Sloveniji ni vseeno za vse rojake, ki so po svetu, in da tudi s pomočjo tega zakona želimo v svetu ohraniti slovensko besedo, kulturo in identiteto. Sprejeti amandma odbora k 14. členu, ki je posvojil amandma urada in je tudi sledil intenci amandmaja naše poslanske skupine, kaže na to, da se je mogoče tudi o teh vprašanjih dogovoriti, da je tudi v teh vprašanjih mogoče doseči konsenz. Vsi, ki obiskujemo Slovence po svetu namreč vemo, da so slovenske rimokatoliške misije na tujem veliko več kot cerkveni prostor ali cerkveni obred. Dori v Berlinu ali Zvone Štrubelj v Stuttgartu ali Krizolog v New Yorku, če zaradi omejenega časa omenim le nekatere od njih, ne opravljajo le verskega poslanstva, temveč predvsem širijo in ohranjajo slovensko kulturo, jezik, slovensko identiteto. Med večinskim narodom v različnih državah, kjer Slovenci živijo, pa širijo vedenje o Sloveniji in Slovencih. V prostorih slovenskih župnišč po svetu so slovenske šole, kulturne in seveda tudi zabavne prireditve, zato bi s črtanjem dikcije slovenske rimokatoliške misije tudi nam v parlamentu naredili slabo uslugo, pokazali bi na našo pritlikavost. Konec je dober, seveda pa ni nujno, da bo še vse dobro. Če se bo urad v tem mandatu loteval novega pisanja zakona ali bo v obstoječi zakon posegel s še z bolj korenitimi spremembami, potem naj se tega loteva tenkočutno, z manj revolucionarne logike in želja po raznih izbrisih in delitvah. Kot rečeno, to spremembo zakona bomo v naši poslanski skupini podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil gospod Franco Juri.
Hvala, spoštovani podpredsednik. Predlog zakona, ki je danes pred nami, med drugim na novo ureja mandat dveh vladnih posvetovalnih teles – Sveta za Slovence po svetu ter Sveta za Slovence v zamejstvu, ki bo trajal pet let. S tem se zagotavlja nemoteno in kontinuirano delovanje vladnih svetov. Ureja se možnost sklepanja večletnih pogodb za financiranje programov in projektov manjšinskih in zdomskih organizacij. Sedanja ureditev je dopuščala le enoletno financiranje, kar je za te organizacije predstavljalo nepotrebne administrativne obremenitve. Natančno se določata tudi pristojna organa za odločanje o dodeljevanju priznavalnin in za njihovo financiranje. Prav tako predlog zakona jasneje določa resorne organe, ki bodo sodelovali pri izvajanju in financiranju repatriacije. Podobno se tudi določa krog upravičencev do posebnih priznavalnin za dolgoletno prostovoljno in neplačano poučevanje slovenskega jezikav tujini. Smo zadovoljni, da je prišlo do soglasne odločitve v zvezi z 14. členom. Nekoliko začudeni nad poskusom največje stranke opozicije, da bi iz vprašanja, ki je bilo zgolj vprašanje enakopravnosti državljanov in subjektov, ki so deležni podpore po tem zakonu, skušala ideološko izpostavljati namen, "zlonamen", Vlade, da bi nekoga izbrisala. Tudi v prejšnjem predlogu ni bil nihče izbrisan iz 14. člena, tudi rimskokatoliške misije so bile deležne vseh pravic, ki so jih imeli po prejšnji dikciji, le da so se te pravice izenačile z vsemi ostalimi subjekti, torej tudi s pravnimi osebami, ki delujejo neprofitno. Ampak, v izogib nesporazumom razumemo, da je soglasna odločitev boljša, boljša, ker ne bo ponudila opoziciji povoda za to, da bi blatila Vlado in ta zakon. Zakon je uravnotežen, zakon izhaja tudi iz pravne logike, ki nima ničesar z revolucijami ali z ideološkimi vprašanji, zato bomo v Poslanski skupini Zares ta predlog podprli v vseh določenih in dogovorjenih dikcijah.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil gospod Franc Pukšič.
Lep pozdrav, spoštovane kolegice in kolegi, podpredsednik, državni sekretar s sodelavci iz ministrstva za Slovence v zamejstvu in po svetu! Lep pozdrav še posebej Rudiju Merljaku, enemu od avtorjev Zakona o Slovencih po svetu, bil je soavtor oziroma eden od glavnih akterjev ustanavljanja oziroma priprave tega zakona. Torej od leta 2006, ko je bil zakon sprejet v Državnem zboru in veseli in ponosni smo bili, da je ta zakon zagledal luč sveta, bil je napovedan že deset let pred tem, potem se je zgodila Resolucija o Slovencih v zamejstvu, potem Resolucija o Slovencih po svetu in končno smo prišli do Zakona o Slovencih, ki živijo izven meja Republike Slovenije. Zakon je v tem času pokazal, da je bil dober, seveda so se pa pokazale določene potrebe po operacionalizaciji. In te operacionalizacije in te spremembe so se zgodile, pomeni, tehnične spremembe, popravki, ni pa šlo oziroma bi šlo tudi za vsebinsko zelo pomembno spremembo, če ne bi imel Odbor za notranjo politiko toliko razuma in pameti, da je vrnil v zakon to, kar je na Komisiji za Slovence v zamejstvu in po svetu s preglasovanjem pač šlo ven. To pomeni, da bi izključili enega od najpomembnejših segmentov ohranjanja slovenskega jezika, slovenske kulture, slovenske identitete, torej slovensko rimokatoliško misijo in misije drugih verskih skupnosti. Tako kot je že bilo rečeno, tisti, ki se s problematiko Slovenk in Slovencev po svetu ukvarjamo intenzivneje, poznamo, vemo, kje se dobijo prave informacije, kje so podatki, kje so arhivi, kdo in kaj je delal v času bivšega komunizma za ohranitev slovenskega jezika, slovenske identitete, po svetu. Da so tukaj najbolj zaslužne slovenske rimokatoliške misije, bistveno bolj kot pa seveda kakšna izseljenska matica ali kaj podobnega, ki pa, seveda, ne želim o tem danes tukaj razpravljati. Pomembno je seveda, da je tudi preko zakona zagotovljena medijska oskrba za naše Slovenke in Slovence v zamejstvu in posvetu. In tako kot je poskrbljeno za medijsko oskrbo, v mislih nimam internetne poplave, ki je tako ali tako, ampak čistopisano slovensko besedo, to pomeni revijo, ki jo Slovenke in Slovenci dobivajo in se ustvarja, dela in prihaja med njih, da bo to tudi tako naprej. Kolikor vem, sicer tisti petletni razpisni rok nekako poteče konec letošnjega leta po vsej verjetnosti. Ali bo novi ali bodo podaljšali temu izdajatelju revije, je seveda tehnično vprašanje, stvar Ministrstva za Slovence v zamejstvu in po svetu, ampak najpomembnejše je, da to tudi ostane. V Slovenski ljudski stranki bomo sedaj spremembe zakona podprli, če bi pa seveda izpadlo to, o čemer sem govoril, o slovenski rimokatoliški misiji in misiji drugih verskih skupnosti, potem seveda zakon ne bi bil celota, zakon ne bi odražal tistega, kar se je dogajalo tako rekoč stoletje nazaj. Iz tega razloga bomo seveda zakon podprli. V Slovenski ljudski stranki si močno želimo, da bi po spremembi tega zakona prišli v Državnem zboru tudi do razprave v zvezi s sklepi, ki so bili na zadnjem desetem srečanju sprejeti, kjer je bil eden izmed sklepov tudi, da se spremeni Ustava Republike Slovenije, da bi Slovencem, živečim zunaj meja Republike Slovenije, dala pravico, torej možnost neposrednega zastopstva v Državnem zboru. Kot veste, za to je potrebna sprememba Ustave, sprememba volilne zakonodaje, skratka dvotretjinska večina in počasi, vsaj upam, da bomo na tem področju v Državnem zboru našli tudi konsenz in v tem primeru seveda opustili politično opredelitev, ampak to, kar je dobro za Slovenke in Slovence, ki živijo zunaj meja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine DeSUS bo predstavil gospod Anton Urh.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Poslanska skupina DeSUS bo spremembe in dopolnitve Zakona o odnosih Republike Slovenije s Slovenci zunaj njenih meja podprla. Skrb za Slovence v zamejstvu in po svetu je ustavna kategorija, ki zagotavlja Slovencem brez našega državljanstva uživanje posebnih pravic in ugodnosti, kar določa posebni zakon, ki je nastal v zavedanju o pomembnosti prispevka naših sonarodnjakov k ohranjanju identitete slovenstva. Zakon o odnosih Republike Slovenije s Slovenci zunaj njenih meja je krovni zakon in na celovit način ureja večino področij, ki zadevajo Slovence v zamejstvu in po svetu in jih področna zakonodaja, ki jo premoremo, ne ureja oziroma jo dopolnjuje. Danes ta zakon po nekako štirih letih veljavnosti prvič dopolnjujemo in spreminjamo z razlogom izboljšanja besedila, ki bo po predlaganih spremembah jasnejše, določnejše, bolj natančno in kot tako primernejše za implementacijo zakonskih določb v podzakonske akte in seveda za izvajanje v praksi. Predlagatelj je poskrbel tudi, da se določila tega zakona usklajujejo tudi z drugimi zakoni. Nekaj sprememb je vsebinske narave. Ocenili smo jih kot smiselne in potrebne tudi zato, da se lahko konkretneje določijo pravice iz naslova prispevka k ohranjanju in razvoju slovenskega jezika in kulture. Menimo, da je prehodnost uveljavitve novih določil dovolj dolga, da se bo dalo uveljaviti priznavalnine tudi tistim, ki bi po novi uredbi izpadli iz priznanja. Obljuba urada pa je, da bo v tem času poskrbel za intenzivno obveščanje slovenske skupnosti v tujini, da bodo lahko doslej upravičenci, ki pa to po novi dikciji določbe ne bodo več, pravočasno podali vlogo za dodelitev trajne priznavalnine za dolgoletno in brezplačno poučevanje slovenskega jezika v tujini. Kot rečeno, se v Poslanski skupini DeSUS strinjamo z obravnavanim predloge zakona in ga podpiramo. Hvala.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Silven Majhenič.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani prisotni! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o odnosih Republike Slovenije s Slovenci zunaj njenih meja je zakon, ki je predlagan, podpirajo ga vse inštitucije, ki se jih na nek način dotika, in vnaša nekatere spremembe, ki omogočajo in širijo krog prosilcev, ki lahko zaprosijo za finančno podporo pri izvajanju projektov na področju sodelovanja s Slovenci v zamejstvu in po svetu, kar je dosedanji zakon omejeval in ni omogočal izvajanja aktivnosti na področju izobraževanja, športa in raznih kulturnih dejavnosti, ki so pa vsekakor vezana na stroške, ki so jih izseljenci po svetu do sedaj pokrivali z lastnimi sredstvi. Kajti, zavest in pripadnost slovenstva je zmeraj nadvladala, tako da sta se kultura in jezik Slovencev obdržala le po zaslugi teh ljudi, ki jim pripadnost pomeni več kot nekaterim v matični domovini. V predlaganem zakonu je še posebej izpostavljena možnost sklepanja večletnih pogodb za finančno podporo projektov in programov, ki pa so do sedaj veljali le za eno leto. Predlog zakona tudi bolj natančno definira priznavalnine za Slovence po svetu, ki so že desetletja poučevali slovenski jezik v zamejstvu in po svetu. Sigurno se tu ne sme izvzeti slovenske rimokatoliške misije, evangeličanske misije in misije drugih skupnosti, ki so v vsej zgodovini, tudi ko je šlo za osamosvajanje Slovenije, odigrale zelo pomembno vlogo. Komu naj se zahvalimo za ohranitev slovenske kulture in jezika, če ne tem ljudem, ki so z vso svojo skromnostjo in požrtvovalnostjo skoraj ostali v anonimnosti, danes pa se pogovarjamo, da bi jih v zakon zapisali kot nepridobitne osebe zasebnega prava. Menim, da bi bilo prav, da se v zakon zapiše tako, kot se imenujejo, vsaj tiste skupnosti, ki jim pripisujemo največ zaslug, za ostale pa nimam nič proti, če se imenujejo, nepridobitne osebe zasebnega prava, kajti verjamem, da je teh kar nekaj. Kar se tiče priznavalnin je prav, da se priznavalnine primerno ovrednoti in umesti v zakon, tako da bodo upravičenci teh priznavalnin začutili, da njihov trud in delo, ki so ga opravljali vsa ta leta, ni bil zaman, da ga je domovina tudi ovrednotila, tako da se tudi njim v tretjem življenjskem obdobju zagotovi človeku dostojno življenje. Predlog zakona bomo z veseljem podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba LDS bo predstavil gospod Milan Gumzar.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni! Zakon o odnosih Republike Slovenije s Slovenci zunaj njenih meja je bil sprejet leta 2006. V času od sprejema zakona se je v praksi, zlasti pri oblikovanju podzakonskih aktov in implementacije določb zakona izkazalo, da besedilo v določenih delih ni zadosti precizno, med drugim ne določa natančno nalog in odgovornost pristojnih organov. Torej ne gre za vsebinske popravke, temveč zgolj za tehnične, redakcijske, kar pomeni, da cilji in načela veljavnega zakona ostajajo nespremenjeni. S spremembo in dopolnitvijo zakona se v prvi vrsti določneje ureja možnost sklepanja večletnih pogodb za financiranje programov in projektov manjšinskih in zdomskih organizacij, saj je veljavna ureditev dopuščala le enoletno financiranje, kar za te organizacije predstavlja nepotrebne administrativne obremenitve. S predlogom zakona se na novo določa krog upravičencev do posebnih priznavalnin za dolgoletno prostovoljno in neplačano poučevanje slovenskega jezika v tujini. Jasneje se določajo tudi osnovni pogoji za pridobitev te priznavalnine in tudi osnovni pogoji za pridobitev priznavalnine za poseben doprinos k ohranjanju slovenstva in slovenske kulture na tujem. Natančno se določa tudi pristojna organa za odločanje o dodeljevanju priznavalnin in za njihovo financiranje. S predlogom se tudi jasneje določajo resorni organi, ki bodo sodelovali pri izvajanju in financiranju. Predlog zakona na novo ureja mandat dveh vladnih posvetovalnih teles, Sveta za Slovence v zamejstvu in Sveta za Slovence po svetu, ki bo trajal pet let. Na matičnem delovnem telesu ter na Odboru za notranjo politiko je bilo največ razprave v zvezi s predlaganim amandmajem k 14. členu, saj so nekateri člani izrazili pomisleke, ali je treba posebej in izrecno navesti slovenske rimokatoliške misije in misije drugih verskih skupnosti, drugi člani pa so izrazili prepričanje, da je treba prav slovenske rimokatoliške misije eksplicitno navesti glede na njihovo zgodovinsko in sedanjo pomembno vlogo. Na temu mestu je minister pojasnil, da ne gre za željo po izločanju kogarkoli, v tem primeru rimokatoliških misij, ampak gre sprememba v nasprotni smeri, želi se razširiti krog subjektov. Misije torej ostanejo v zakonu, se pa temu ustrezno razširi krog subjektov, ki tudi že oziroma lahko prispevajo k večji prepoznavnosti, vlogi in povezanosti Slovencev v posvetu. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije podpiramo predlagane rešitve in bomo predlagani zakon podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil gospod Mirko Brulc.
Lepo pozdravljeni vsi prisotni! V Poslanski skupini Socialnih demokratov podpiramo predlagano novelo zakona, tudi zato, ker menimo da je ta sprememba in dopolnitev koristna za Slovence po svetu. Gre za ureditev financiranja manjšinskih zdomskih organizacij, ker bo po sprejetem predlogu zakona tudi financiranje dvoletno in tako dalje. Na novo se ureja priznavalnina za Slovence v tujini, ki so dolgo let, brez plačila delovali pri pouku slovenščine. Krog upravičencev te priznavalnine je tudi bolje definiran. Prav tako pa se jasno definira, kateri javni organi so vključeni v postopke repatriacije, se pravi vračanja Slovencev v domovino. Vsebina novele zakona je bila usklajevana tudi z zainteresiranimi organizacijami, prav tako so bile upoštevane tudi njihove pripombe, no žal ne vse. Tudi v Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo predlog zakona podprli, prav tako pa pričakujemo, da bo ta novela prinesla manj administrativnih obremenitev za organizacije pri pridobivanju finančnih sredstev za njihovo delovanje pri ohranjanju in razvijanju slovenske identitete zunaj Republike Slovenije. Hvala.
Havla lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč Poslanskih skupin. Ker k dopolnjenemu predlogu zakona ni bilo vloženih amandmajev, zaključujem drugo obravnavo predolga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 38. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. In prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA – TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SLOVENSKEM FILMSKEM CENTRU, JAVNI AGENCIJI REPUBLIKE SLOVENIJE v okviru rednega postopka. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Besedo dajem predstavniku Vlade, državnemu sekretarju Ministrstvu za kulturo, dr. Stojanu Peku. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, spoštovane poslanke, poslanci, dober dan! Z zakonom o slovenskem filmskem centru slovenski film, avtorji, producenti, tudi igralci, dobivajo javno agencijo, ki bo celovito, razvojno naravnano in evropsko primerljivo skrbela za slovenski nacionalni filmski in avdiovizualni program. Agencija, kakor jo predvideva Zakon o slovenskem filmskem centru, ima nov ustreznejši pravni status, ima vgrajene rešitve za preglednejše finančno poslovanje, ima nove izvenproračunske vire financiranja, zahteva strukturo financiranja, ki bolj motivira neodvisne producente k sodelovanju – h koprodukcijam, ter posebno stavi na nekatere šibkejše ali zahtevnejše žanre, kot so otroški, mladinski, dokumentarni, animirani film. Dovolite, da čisto na kratko povzamem, kaj se je v pripravi tega zakona zgodilo od 18. junija, ko ste v tem zboru prvič ob prvem branju potrdili, da je zakon na pravi poti. Po javni predstavitvi 28. junija, smo v dialogu z vsemi strokovnimi združenji in društvi filmskih delavcev, producentov, režiserjev čez poletje še izboljšali sestavo sveta, prilagodili ciklus financiranja specifike filmske produkcije, razčistili dilemo glede DDV-ja ter precizirali sankcije za neupoštevanje nekaterih določb. Te izboljšave so vidne skozi amandmaje, ki so bili predstavljeni, predebatirani, izglasovani na seji Odbora za kulturo 2. septembra. Po drugi obravnavi na odboru je zaradi opozorila Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora odpravljena še edina dilema glede besedice zlasti, ki smo jo zdaj odpravili ter tako preprečili morebitne nedoslednosti v izvajanju 17. člena. To je torej vsebina enega amandmaja. Za povrh pa smo še zadnjič imeli priložnost v dialogu s stroko popraviti eno neživljenjsko dikcijo glede obveznosti revizije, za katero je bilo veliko bolj smiselno, da je tako kot zdaj predvideva amandma k 15. členu, vezana na višino vloženih proračunskih sredstev, ne pa na celoten proračun projekta. Zato s tema dvema zaključnima popravkoma, spoštovane poslanke in poslanci, na Ministrstvu za kulturo in na Vladi kot predlagateljici zakona sodimo, da lahko rečemo, da prihajamo pred vas z zakonom, ki je posledica dolgotrajnega, a na koncu uspešnega usklajevanja, ki je na koncu uspelo povzeti zahteve stroke, možnosti televizije, evropsko primerljive prakse in pričakovanja javnosti. Zato predlagamo, da predlog podprete. Hvala.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za kulturo, šolstvo, šport in mladino kot matično delovno telo. Besedo dajem predsednici mag. Majdi Potrata za predstavitev poročila odbora. Izvolite.
Hvala za besedo gospod podpredsednik. Spoštovani predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Odbor za kulturo, šolstvo, šport in mladino je predlog zakona, ki je bil vložen po rednem postopku, obravnaval na 19. seji 1. septembra letos. Pred tem je 28. junija 2010 opravil javno predstavitev mnenj in opravljena je bila tudi splošna razprava na 18. redni seji 18. junija letos. Tedaj je bil sprejet sklep, da je Predlog zakona o slovenskem filmskem centru primeren za nadaljnjo obravnavo. Zakonodajno-pravna služba je zakon pregledala iz vidika skladnosti z Ustavo in pravnim sistemom ter dala pripombe na 13 členov. Komisija Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport je predlog zakona podprla, ustno mnenje pa je na seji odbora predstavil Anton Peršak. Odboru je bilo posredovano tudi pismo Društva slovenskih filmskih ustvarjalcev z datumom 26. maj 2010. V poslovniško določenem roku so amandmaje k predlogu zakona vložile štiri poslanske skupine koalicijskih strank, in sicer k dvaindvajsetim členom in dva amandmaja za nova člena. Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke pa je vložila amandmaje k sedmim členom. Odbor je opravil razpravo in glasovanje o posameznih členih predloga zakona in o vloženih amandmajih. Predstavnica predlagateljev, ministrica je uvodoma podala dopolnilno obrazložitev k predlogu zakona. Povedala je, da so cilji predlaganega zakona zagotoviti nemoteno delovanje agencije, povečanje sredstev za sofinanciranje in delovanje agencije, izboljšanje gledanosti slovenskih del, ki nastanejo s sofinanciranjem agencije, uveljavljanje slovenskega jezika, uskladitev zakona z obstoječo področno zakonodajo, povečanje prepoznavnosti slovenskih filmskih in avdiovizualnih del, razvoj slovenske kinematografije in večja promocija slovenskih filmov doma in v tujini. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je povedala, da je bila večina podanih pripomb upoštevana v amandmajih poslanskih skupin koalicije. Opozorila pa je na 17. člen, ki ureja izvenproračunsko financiranje slovenske filmske produkcije in na katerega so imeli največ pripomb. Opozorila pa je, da se ji ne glede na vložen amandma pri 17. členu še vedno zastavljajo pomembna in zahtevna ustavnopravna vprašanja. V okviru razprave o posameznih členih so članice in člani odbora ter drugi vabljeni največ pozornosti namenili določbam 16. in 17. člena predloga zakona. Razprava je potekala predvsem o problematiki v zvezi z javnimi razpisi za avdiovizualne projekte in izvenproračunskim financiranje filmske produkcije v Republiki Sloveniji. Predstavnica Vlade pa je pojasnila, da je z določbo 16. člena predloga zakona razpis za avdiovizualne projekte, ki je bil doslej izvajan na kulturnem ministrstvu, preseljen na agencijo, kar bo prispevalo k večji avtonomnosti, preglednosti in bolj učinkovitemu razdeljevanju sredstev tudi za avdiovizualne projekte. Programska in finančna ločenost avdiovizualnega sklada od kulturnega ministrstva bo zagotavljala tudi večjo pluralizacijo in stabilnost v avdiovizualni dejavnosti. Vlada je pojasnila tudi pripombe k 17. členu. Po končani razpravo o posameznih členih predloga zakona so bili sprejeti amandmaji, in sicer 23 amandmajev koalicijskih poslanskih skupin. odbor ni sprejel treh amandmajev Slovenske demokratska stranke, brezpredmetni so postali še štirje amandmaji te poslanske skupine. Odbor je sprejel še en predlog amandmaja kot svojega. Vsi sprejeti amandmaji so vključeni v dopolnjeni predlog predloga zakona in predlagamo poslankam in poslancem, da predlog zakona podprejo.
Hvala lepa. Ker je zbor na 18. seji opravil prvo obravnavo predloga zakona predstavitev stališč poslanskih skupin ni možna. Prehajamo na razpravo o členih in o vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 20. 9. 2010. Amandmaji so vloženi k trem členom. Najprej prehajamo na razpravo o amandmajih in o 4. členu predloga zakona. Dajem čas za prijavo za razpravo. Izvolite. Besedo ima gospa Andreja Rihter.
Hvala lepa za besedo, spoštovani predsedujoči. Podati želim mnenje svoje poslanske skupine k predlogoma amandmajev k 15. členu, ki je v spremembi, dopolnitvi zapisano, da za vsak zaključen projekt, katerega vrednost sofinanciranje presega 100 tisoč evrov in tako dalje, to utemeljujemo predvsem zaradi tega, da bi se izognili problemom, ki jih prinaša doslej zapisna rešitev. Po lastnem poznavanju, posebej pa po predlogih samih avtorjev, ki so nam jih podali že v javni predstavitvi mnenj, da bi se brez našega amandmaja lahko soočali nekateri ustvarjalci z neprijetnimi posledicami, kar lahko utemeljujem na primeru filmskega festivala, kjer je na primer znesek sofinanciranega filmskega sklada znašal približno od 10 tisoč do 25 tisoč evrov in to prispeva le manjši del k celotnemu proračunu izvedbe filmskega festivala, v katerega so vložena tako evropska sredstva, sredstva lokalnih skupnosti, sponzorjev, drugih ustanov in na koncu presega 100 tisoč evrov in bi seveda revizija tovrstnega primera pomenila, da bi bila sredstva večinoma porabljena za revizijski postopek. Takšnih primerov in še neštetih je bilo kar nekaj, zato je tudi predlog, da se 15. člen amandmira in vključi, kakor sem že na začetku omenila, vrednost sofinanciranja [[...]]
Gospa Andreja Rihtar, razprava je o 4. členu.
Se opravičujem.
Hvala. Besedo ima gospod Aleksander Zorn.
Hvala lepa. Razpravljal bom o 4. členu, kjer smo v Slovenski demokratski stranki predlagali spremembo oziroma amandma, in sicer da se določi 2 milijona evrov za tisto predračunsko vrednost, ki jo je pač treba navesti po našem mnenju, zakaj, bom pa povedal. Zaradi jasnosti zakonskih določil je treba določiti konkretni znesek, saj je to bistveno lažje, kot vedno znova izračunavati oziroma določati povprečje zadnjih petih let. In seveda sprožati s tem spore. Poleg tega v drugih državah, definicijo nizkoproračunskega filma določajo s konkretnim zneskom. Konkretno številko 2 milijona so predlagali tudi Društvo slovenskih režiserjev, Društvo filmskih producentov Slovenije, Društvo slovenskih filmskih ustvarjalcev, ki najbolje poznajo razmere na tem področju. Kakor smo slišali državnega sekretarja, na začetku je povedal, da so z vsemi filmskimi delavci in ustvarjalci prišli do konsenza oziroma so vse spore končali. Sprašujem ga, če so tudi tukaj dosegli to, da se to z njihovega predloga umika. Hvala lepa.
Hvala lepa. Dr. Stojan Pelko, izvolite.
Hvala. Če dovolite, takoj odgovor. Na tej točki smo se uskladili z vsemi tremi društvi, režiserjev, producentov in filmskih delavcev, in smo jih z našo argumentacijo prepričali. In to je argumentacija, da s tem, ko vežemo na povprečje, omogočamo postopno rast, kar je tudi njihova ambicija. Medtem ko bi vezanost na konkreten znesek 2 milijona, bila prvič neizvedljiva in drugič sklicevanje na posamezne druge evropske prakse je povezano z bistveno nižjim procentom vložkov kot pri nas. Na tej točki je usklajena zadeva.
Sprašujem ali želi k 4. členu še kdo besedo in amandmaju k temu členu? Ne želi. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo o 4. členu in prehajamo k 15. členu in amandmaju k 15. členu, ki so ga vložile Poslanske skupine SD, Zares, DeSUS in LDS. Želi kdo besedo? Gospa Andreja Rihter, izvolite.
Jaz se opravičujem za prejšnjo mojo nezbranost in bi seveda razpravo, ki sem jo prej opravila prenesla, če se lahko, preko magnetograma v ta del in seveda predlagala, da je to tudi utemeljitev Poslanske skupine Socialnih demokratov. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi še kdo besedo? [[Nihče.]] Zaključujem razpravo in prehajamo k 17. členu in dvema amandmajema k 17. členu. En amandma je vložila Poslanska skupina SDS, drugega pa poslanske skupine koalicije. Želi kdo razpravljati? Vidim več prijav. Odpiram čas za prijavo. Besedo ima gospa Andreja Rihter.
Hvala za besedo, predsedujoči, še enkrat. Slovenski film se prikazuje kinematografsko in ne "zlasti" kinematografsko. Prav tako utemeljujem iz naše javne predstavitve mnenj v Državnem zboru večkratno utemeljitev, za katero stojijo nenazadnje tudi vsa naša strokovna društva. Zlasti je uporabna literarna beseda, v zakonu pa je njena priložnost nevarna in celo škodljiva. Če govorimo o uporabi besedice "zlasti", v prvem in v drugem odstavku 17. člena le-ta omogoča, da izdajatelji programov na razpisih sredstev ne namenijo za sofinanciranje kinematografskih del, temveč televizijskih del za lasten program. Sama sem seveda žalostna ali ne nazadnje tudi že malce razočarana, da gre pri tem nenazadnje tudi za veliko nezaupanje med obema skupnostma. Vendar bolje je biti zelo jasen in konkreten, kajti dobili smo tudi opozorilo z Zakonodajno-pravne službe, da je seveda enačenje ali merjenje besedice "zlasti" s kolikimi procenti nenazadnje prav tako tudi zelo težko, zaradi tega bi bilo tudi kontrola oziroma znesek sredstev za projekte težko merljiv oziroma korigiran. Menimo, da je zaradi tega treba iz 17. člena brisati oziroma črtati besedico "zlasti" in nenazadnje to pomeni tudi vsebino našega amandmaja, ki smo ga tudi predlagali in za katerim nenazadnje tudi stojimo. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Aleksander Zorn.
Hvala lepa. Naš amandma k 17. členu poudarja vlogo Filmskega studia Viba film, za katerega menimo, da ni dovolj dobro predstavljen. Filmski studio Viba film je opredeljen kot konstitutivni element javne podpore kinematografiji, je tudi edini infrastrukturni objekt, ki ga je država zgradila za potrebe filma. Predlagamo, da je Viba film Ljubljana tudi tisti, ki nudi brezplačne tehnične storitve za nacionalni filmski program, presežne kapacitete pa ponudi za komercialne dejavnosti, tako tudi določa 3. člen Sklepa o ustanovitvi javnega zavoda Filmski studio Viba film Ljubljana, ki ga bom zdaj prebral, da boste videli, da je to res. Tako piše: "Poslanstvo zavoda je trajno in nemoteno izvajanje tehnične realizacije slovenskega nacionalnega filmskega programa, ki ga izbira in sofinancira Filmski sklad Republike Slovenije," ki je bil takrat javni sklad. "Tehnična realizacija zajema izvedbo, to se pravi snemanje slike in zvoka ter obdelavo posnetega materiala, celovečernih in kratkih igranih dokumentarnih in animiranih filmov, v različnih izvedbenih tehnikah. Hkrati namenja preostala prosta tehnično-izvedbena sredstva, prostorske kapacitete in človeške vire potrebam trga. Zavod s svojo dejavnostjo spodbuja avdiovizualno kulturo v Republiki Sloveniji in tujini." Skratka, ko se ustanavlja filmski center, je ta vloga vidna iz filmskega sklada, se pravi pretekle institucije, ki je razdeljevala ta denar, zdaj izpadla. Mislimo, da je to nepravilno in želimo, da Viba film spet dobi nazaj to vlogo. Sicer pa moram povedati, da nas skrbi tudi to, da je sodelovanje z RTV – kar je podobno, zato lahko vežem na to –, sodelovanje z RTV popolnoma nedoločno, tako rekoč je tudi izpadlo. In mimogrede, prenos razpisov z Ministrstva za kulturo na agencijo je zahtevno, obsežno in sprašujem tudi ministrstvo na koncu, ali je pripravilo potrebo po novih kadrih in zaposlenih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Majda Potrata.
Hvala lepa. K 17. členu sta vložena dva amandmaja. Naj takoj v začetku povem, da amandmaja Slovenske demokratske stranke ne bom podprla. V razpravi je bilo večkrat razloženo, zakaj se Viba film na tem mestu ne omenja, in pojasnila, ki smo jih dobili s strani ministrstva, so vsaj zame bila popolnoma jasna, tako da tega dopolnila ne nameravam podpreti. Kar pa zadeva amandma štirih koalicijskih strank, pa želim do tega amandmaja ali ob tem amandmaju izraziti svoje osebno stališče. Mene beseda "zlasti" v prvem odstavku ne moti, zaradi tega, ker je beseda "zlasti" v zakonih pogosto uporabljena in bi jo bilo mogoče najti kot ustreznico s predvsem ali pa v največjem delu. Težava nastane tisti hip, ko je treba z inšpekcijskim nadzorom ugotavljati nekatere sankcije in zaradi tega se mi zdi izpustitev besede "zlasti" smotrna, če gledamo s tega vidika boljšega nadzora nad filmsko produkcijo oziroma odločanjem po razpisu. Sem pa zagovarjala besedo "zlasti" tudi zaradi tega, ker vidim ravno ob tem členu in ob tej določbi stičišče različnih interesov, na eni strani je interes RTV Slovenija, na drugi strani filmarjev. Mi smo bili postavljeni v vlogo razsodnika. Povedati je treba, da smo po eni strani šli bližje filmarjem in mislim, da bi predstavniki filmske stroke morali biti s predlogom tega amandmaja bistveno bolj zadovoljni zaradi tega, ker nismo sprejeli tudi argumentov RTV-ja, da bi sredstva, ki so v tem odstavku tudi zapisana, bila sredstva ne pa finančna sredstva. Da pa gre vendarle za kompromis, pa kaže opozoriti na to, da se je za to odstotek, ki je namenjen za razpis za filmsko produkcijo iz predlaganih 2,5 % spustil na 2 %. Tako, da bi rekla, da se je tu vendarle našlo neko vmesno pot med dvema interesoma. Vse to pa je v dobro spodbujanju filmske produkcije v Sloveniji. In upam, da če se bodo te stvari, tako kot so zamišljene v praksi tudi dosledno uresničevale, bo eden od ciljev tega zakona tudi dosežen, saj bo nenazadnje kvota sredstev na ta način, zdaj pa govorim o finančnih sredstvih, višja kot bi lahko bila sicer. Ta amandma bom, kot rečeno, podprla. Hvala.
Hvala lepa. Dr. Stojan Pelko, izvolite.
Hvala, predsedujoči. Zahvaljujem se poslancu Zornu za vprašanje, ker mi to omogoča, da pojasnim tistim poslancem in poslankam, ki niso bili na odboru, čemu takšna dikcija glede Vibe. Viba je v obstoječem zakonu vključena v dveh točkah. V 7. členu v sestavi sveta je s predstavnikom v svetu zagotovljena koordinacija in v sedmem odstavku 11. člena je eksplicitno zapisano, da "storitve tehnične infrastrukturne podpore, ki jih na podlagi predpisov, ki urejajo izvajanje javne službe na področju kulture, zagotavlja država, agencija lahko smiselno vključi v besedila javnih razpisov". To pomeni, da smo tukaj prisluhnili dvema zakonodajno-pravnima službama, vladni in državnozborski, da zakon, ki ureja en subjekt, javno agencijo, ne more posegati v postopke in vloge nekega drugega samostojnega pravnega subjekta. Seveda pa vse poslanstvo, ki ste ga citirali iz akta o ustanovitvi Filmskega studia Viba filma, še kako ostaja. In zato ta zakon ureja delo slovenskega filmskega centra, izvajanje tega programa pa ostaja domena, tako kot ste prav povedali, edinega infrastrukturnega objekta za te namene v Sloveniji. Pa morda samo še v pojasnilo. Ravno zaradi tega, ker ima slovenski filmski center nekatere nove naloge, smo na točki prenosa avdiovizualnega sklada z ministrstva na slovenski filmski center tudi prisluhnili sugestijam stroke in predvideli enoletni zamik zato, da bi se lahko slovenski filmski center zares usposobil za nove naloge, ki jih dobiva. Tam, kjer smo pa lahko, smo pa že posegli v predlog proračuna za 2011 in slovenskemu filmskemu centru namenili za izvajanje teh nalog, ki mu jih ta zakon predpisuje, dodatna sredstva.
Želi še kdo razpravljati k 17. členu in amandmajih? Dajem čas za prijavo. Prosim, kdo želi razpravljat naj se prijavi. Gospod Vito Rožej, izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Ob bok mogoče vsem pojasnilom, ki so bila že dana, pa mnenjem, ki so bila izražena glede vloge Viba filma, najbrž bi bilo tudi sporno vezati izvajanje cele filmske produkcije, ki je konec koncev svobodna gospodarska dejavnost, samo na en studio, res da pri nas takšnih možnosti nimamo, so pa takšne možnosti v tujini in samo razvijanje filma ali tehnični postopki niso v ničemer vezani na slovensko besedo, slovenski kulturni prostor in tako naprej. Skratka, mislim, da bi tudi glede zakonodaje Evropske unije imeli tukaj kakšne probleme, če bi tako monopolno funkcijo predpisali Viba filmu. Izvajalci oziroma ustvarjalci se pač sami odločajo, kje bodo kakšno stvar počeli, ni redek slovenski film, ki studiev Vibe filma sploh ne vidi, pa ni zaradi tega nič slabši film, pravzaprav ni zaradi tega tudi nič manj slovenski film. Tudi jaz tega amandmaja ne morem podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 38. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA – DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O RADIOTELEVIZIJI SLOVENIJA Besedo dajem predstavniku Vlade. Besedo ima gospod dr. Pelko, državni sekretar. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci! Predlog zakona o Radioteleviziji Slovenije je Ministrstvo za kulturo izoblikovalo na podlagi predlogov članov Strokovne komisije za pripravo sprememb in dopolnitev zakona, predlogov zainteresirane javnosti in ob upoštevanju pravnega reda Republike Slovenije in Evropske unije. Naj za začetek samo še enkrat predstavim osnovne ambicije, osnovne cilje sprememb zakona, ki so: zagotavljanje večje avtonomije javne radiotelevizije, optimizacija njenega vsebinskega in poslovnega delovanja in uskladitev s pravnim redom EU. Katere poglavitne spremembe uvajamo? Statusna oblika RTV Slovenija se spreminja iz javnega zavoda v samostojno pravno osebo javnega prava, posebnega, kulturnega in nacionalnega pomena. Ohranjamo torej osnovno organizacijsko strukturo, vendar jo spreminjamo po vsebini in pristojnostih na način, ki naj zagotovi optimalno delovanje organizacije v vsebinskem in poslovnem delu. Takšne sui generis ureditev delovanja RTV se v celoti uredi v zakonu o Radioteleviziji Slovenija. Za morebitne nepredvidljive situacije pa jasno napotuje na uporabo določil veljavnih za javne zavode. Taka ureditev zagotavlja pravno varnost in omogoča nov način korporativnega upravljanje ter povečano odgovornost vsakega posameznega člana organov RTV Slovenija. Seveda pa Republika Slovenija ostaja še naprej edini ustanovitelj in lastnik RTV Slovenije. Poleg te bistvene prednosti, ki upošteva specifike in potrebe po hitrejši odzivnosti, večji sodobnosti in fleksibilnosti, drugačnem notranjem ustroju, delovanju, organiziranosti in medsebojnih pristojnostih različnih organov, zakon še posebej omogoča prenos premoženja v last RTV ter s tem lažje in odzivnejše upravljanje z njim, ki pa je hkrati zelo natančno omejeno, kajti le s soglasjem Vlade so možne kakršne koli odsvojitve ali dolgotrajnejše obremenitve. In drugič. Uvaja financiranje z drsnim prilagajanjem višine RTV prispevka življenjskim stroškom, kar je po eni strani pogoj za razvoj televizije in po drugi strani onemogoča vpletanje vsakokratne oblasti ali njeno kupčevanje s televizijo. Druga bistvena novost zadeva strukturo funkcije in odgovornosti organov, ne samo upravljanja in vodenja, ampak tudi nadzora in zastopanosti civilne družbe v glavnem organu, to je Svetu RTV. Predlog namreč predvideva za člane vsakega organa natančno navedene pogoje glede dosedanjega delovanja in zahtevanih izkušenj. Pri članih uprave in nadzornega sveta na primer tudi potrdilo o usposobljenosti za člane nadzornih svetov ali upravnih odborov družb veljavno v Republiki Sloveniji. Prav tako je določena osebna odgovornost članov organov. Zato, da se poveča ta osebna odgovornost, je predvideno tudi manjštevilčno članstvo v vseh programskih in nadzornih organih, kar povečuje njihovo učinkovitost ter preprečuje morebitno zastopanje posameznih partikularnih interesov predvsem v svetu. Status, organi in tretja velika strukturna novost je status uslužbencev in njihov postopen izstop iz sistema javnih uslužbencev, pri katerem pa je bistvo, da ostanejo določbe sedanjih kolektivnih pogodb na RTV Slovenija nespremenjene do izpogajanja novih. Primerjalnopravno, sistemsko gledano, novinarji tudi drugi sodelavci RTV Slovenije, ki imajo vpliv na nastajanje programa, preprosto ne morejo biti podvrženi sistemu, v katerem okvire in temeljna izhodišča postavlja Vlada, če gre za javni servis. V tovrstnem sistemu namreč obstajajo vzvodi, preko katerih Vlada lahko vpliva na dohodkovni položaj programskih sodelavcev, posledično pa torej tudi na program in vodstvo. V preteklih strokovnih diskusijah se je izoblikoval konsenz strokovne javnosti, da tovrstna ureditev preprosto ni dobra, ne glede na morebiten težko ubranljiv, kratkoročen interes trenutno nezadovoljnih. Zato je bila toliko večja pozornost v sedmih krogih pogovorov s sindikati posvečena ravno finesam tega prehodnega obdobja. V veljavi ostanejo pogodbe o zaposlitvi, enako ostanejo delovna mesta, še vedno se za njih uporabljajo določbe veljavnih kolektivnih pogodb in Zakona o sistemu plač v javnem sektorju, dokler se ne spogajajo z vodstvom za drugačno ureditev, ki pa brez njihovega soglasja ni mogoča. Položaj zaposlenih je v temu smislu zaščiten tako ob prehodu, kjer glede na dikcijo zakona ne more biti govora o posegih v pravice, kot po izvedenem prehodu. Dovolite, da na koncu samo povem, da je v obravnavi v okviru pristojnih teles Državnega zbora prišlo še do nekaterih pomembnih izboljšav, med katerimi posebej izpostavljamo 2.a člen, ki ureja splošna načela javnega radia in televizije ter spremembo 3. člena, kjer v okvir javne službe vrača tako imenovani parlamentarni program. S temi pa tudi nekaterimi drugimi manjšimi redakcijskimi izboljšavami, ki smo jih uskladili v dosedanjem postopku, menimo, da je zakon primeren [[...]] [[opozorilni znak za konec razprave]] [[...]]na tej obravnavi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za kulturo, šolstvo, šport in mladino. Za predstavitev dajem besedo predsednici mag. Majda Potrata.
Hvala za besedo gospod podpredsednik. Še enkrat lep pozdrav vsem! Odbor za kulturo, šolstvo, šport in mladino je Predlog zakona o Radioteleviziji Slovenija obravnaval na 19. seji 1. septembra letos, po rednem postopku. 17. marca 2010 je odbor opravil javno predstavitev mnenj, 18. junija 2010 pa je bila opravljena splošna razprava na 18. redni seji Državnega zbora in tedaj je bil sprejet sklep, da je Predlog zakona o Radioteleviziji Slovenija primeren za nadaljnjo obravnavo. Ker smo pripravili pisni predlog, bom vse člene predstavljala sumarno. Zakonodajno-pravna služba je predloženi zakon proučila z vidika skladnosti z Ustavo in pravnim sistemom ter dala pripombe k 34 členom. Komisija Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport je v svojem mnenju predlog zakona podprla, ustno ga je prestavil Anton Peršak. Državni svet pa v svojem mnenju predloga zakona ni podprl. Komisija za narodni skupnosti se je v svojem poročilu zavzela za zastopanost obeh predstavnikov avtohtonih narodnih skupnosti v svetu RTV ter za pravico v programskih odborih za avtohtono madžarsko in italijansko narodno skupnost do soglasja k imenovanju vodstvenih delavcev narodnostnih programov. K predlogu zakona je oblikovala tudi svoje amandmaje. Odbor je imel pred seboj še mnenje Pomursko madžarske samoupravne narodne skupnosti, mnenje Obalne samoupravne skupnosti italijanske narodnosti, predlog amandmaja Zveze Romov Slovenije, predlog amandmaja Mirovnega inštituta, amandmaje Komisije za narodni skupnosti, predlog Sindikata novinarjev Slovenije in Koordinacije novinarskih sindikatov RTV Slovenija ter predlog dopolnitev in sprememb Sveta delavcev RTV Slovenija. Amandmaje so vložili – dvajset amandmajev: štiri Poslanske skupine koalicijskih strank, po dva amandmaja Poslanska skupina Socialnih demokratov in Poslanski klub Liberalne demokracije, Komisija za narodni skupnosti ter trije poslanci, Andrej Magajna, Julijana Bizjak Mlakar in Franc Žnidaršič. K enemu členu sta vložila amandma Andrej Magajna in mag. Franc Žnidaršič, Slovenska ljudska stranka pa je vložila amandmaje k petim členom. Predloge za amandmaje odbora je na sami seji predložila Poslanska skupina SDS, in sicer k petnajstim členom in predloge za tri nove člene. Odbor je opravil razpravo in glasovanje o posameznih členih predloga in o vloženih amandmajih. Ministrica Majda Širca je uvodoma podala dopolnilno obrazložitev k predlogu zakona, povedala je, da se bo s sprejetjem zakona povečala avtonomija javnega servisa v odnosu do centrov politične in kapitalske moči na področju informiranja in ustvarjanja programskih vsebin. Dosegla se bo tudi večja učinkovitost poslovanja, ki bo usmerjena v večjo kakovost programov, pospešeno se bodo uvajale nove tehnologije in storitve, večja pa bo tudi dostopnost vsebin za posamezne ciljne skupine. Povedala je še, da se bodo dopolnile tudi zakonske rešitve, ki do sedaj niso bile usklajene s pravom Evropske unije. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je opozorila na pravno sistemske pomisleke glede posebnega statusnega položaja RTV Slovenija. Povedala je še, da je bil v amandmajih koalicije upoštevan tisti del njihovih pripomb, ki se je nanašal na nomotehniko in jezikovna vprašanja, odprta pa ostajajo vprašanja glede opredelitve pravnega statusa RTV, statusa uslužbencev, definiranja pomembnih novih storitev, postopkov o volitvah in imenovanjih, rešitve, ki se nanašajo na vpis v sodni register in opredelitve začetke veljavnosti zakona. V okviru razprave o posameznih členih so člani in članice odbora ter drugi vabljeni največ pozornosti namenili določbam 2., 3. in 27. člena in k njim vloženim amandmajem. Razprava je potekala predvsem o problematiki v zvezi s statusom in delovanjem RTV Slovenija, izstopom uslužbencev RTV Slovenija iz sistema javnih uslužbencev, tretjim parlamentarnim programom in o članstvu predstavnikov invalidov v odboru za programske vsebin in storitve. Sprejeti so bili amandmaji: 19 amandmajev koalicijskih poslanskih skupin, Socialnih demokratov in Liberalne demokracije, Andreja Magajne in drugih dveh poslancev, en amandma Komisije za narodni skupnosti. Odbor ni sprejel drugih amandmajev. Nekateri med temi amandmaji so postali brezpredmetni. Odbor je sprejel tudi svoje amandmaje. Vsi sprejeti amandmaji so vključeni v dopolnjeni predlog zakona o Radioteleviziji Slovenija in na voljo v odločanje Državnemu zboru Slovenije. Hvala.
Hvala lepa. Ker je zbor na 18. seji opravil prvo obravnavo predloga zakona, predstavitev stališč poslanskih skupin ni možna, zato prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 20. septembra 2010. Amandmaji so vloženi k osmim členom. Najprej prehajamo na razpravo k 2. členu in amandmaju k 2. členu, ki ga je vložila Poslanska skupina SDS. Želi kdo besedo? Odpiram čas za prijavo k razpravi. Besedo ima gospod Aleksander Zorn.
Hvala lepa. Predlagamo spremembo k 2. členu, in sicer takšno, da je RTV Slovenija spet javni zavod posebnega kulturnega in nacionalnega pomena in ne tisto, kar je v novem zakonu, se pravi, da je RTV samostojna pravna oseba javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena. Razlika je bistvena, tako rekoč fatalna. Takšne oblike gospodarsko-javno-zavodskega in še kako drugačnega prava v Sloveniji nimamo, zato je to oblika sui generis. In ker takšne oblike nimamo, je s pravnega stališča cela vrsta zapletov, ki bodo vodili k temu, da bodo v tem javnem zavodu, ki je hkrati gospodarska družba, ali bo hkrati gospodarska družba, zelo težko poslovali, če rečem najpreprosteje. Prvič, ni res, da bodo delavci lahko preprosto obdržali enake pogoje kakor zdaj, ko so javni uslužbenci. Hkrati bodo lahko tudi zahtevali, da se jih obravnava kot uslužbence gospodarskega prava. Isto se bo zgodilo s sindikati. Imamo sindikate javnih uslužbencev, imamo sindikate gospodarskih vej in tako naprej. Skratka, daleč od tega, da bi bile te stvari usklajene, in daleč od tega, da bi bile tudi v bodočnosti zlahka premostljive. Zgodilo se bo tisto najslabše, potekala bo vojna med tem, kaj je bolje, kje je boljša plača, kateri pogoji so boljši, kaj podpisati iz svoje pogodbe, in jasno je, da bo treba vsakršno pogodbo na tem javnem zavodu, ki je tudi hkrati gospodarska družba, napisati na novo. Ampak ne gre za birokratske ovire, gre preprosto zato, da v slovenski zakonodaji takšne oblike nimamo in da bi bilo treba prej pripraviti ali pa bo treba pripraviti celo vrsto zakonov in podzakonskih aktov, da bodo sploh omogočili poslovanje Radiotelevizije Slovenija. In, če preberem nekoliko bolj natančno, predlagatelji predloga za amandma odbora sledimo mnenju Sveta delavcev RTV Slovenija, ter upoštevanju predlogov Sindikata novinarjev Slovenije, Koordinacijo novinarskih sindikatov RTV Slovenija, tako da preprosto ta dogovor ni v bodoče na vidiku. Oblika sui generis za RTV Slovenija po našem mnenju ni primerna, saj ta status ne zagotavlja večje neodvisnosti od političnega in kapitalskega vpliva. Opozarjamo na komercializacijo, kajti gospodarska družba mora prinašati profit. In to je njem prvi zakon. Kako bo tukaj z interesi? Ali bo profit ali bo, preprosto rečeno, kultura? In to tista, ki ne prinašal profita? Posebna oblika samostojna pravna oseba javnega prava posebnege kulturnega in nacionalnega pomena odstopa od vseh na pravnosistemski ravni predvidenih načinov zagotavljanja javnih služb po vsebini za storitve in dejavnosti s področja negospodarskih ali gospodarskih javnih služb. S tem so povezana tudi vprašanja ustanovitve, izvajanja nalog ustanovitelja, organiziranosti in financiranja, ki odstopajo od pravnosistemske ureditve, pri tem pa v pravni red za področje pravnih oseb javnega prava uvajajo povsem nove rešitve. Sliši se zelo fajn, ampak zavoda ne boste mogli niti registrirati. Obstoječa statusna oblika javnega zavoda omogoča RTV Slovenija transparentno delovanje že zdaj, poslovanje je že nekaj let pozitivno, zato ne vidimo potrebe za tovrstne spremembe. Posebno pozornost kaže nameniti tudi 17. odstavku 2. člena, ki določa, da zaposleni na RTV Slovenija niso javni uslužbenci. Takšna opredelitev odstopa od opredelitve po 1. členu Zakona o javnih uslužbencih, Uradni list št. 63/07, Uradno prečiščeno besedilo in tako naprej. Tam javnega uslužbenca opredeljuje kot posameznika, ki je v delovnem razmerju v javnem sektorju, del javnega sektorja pa so poleg državnih organov in uprave samoupravnih lokalnih skupnostih, javnih agencij, javnih skladov, javnih zavodov in javnih gospodarskih zavodov tudi druge osebe javnega prava, če so posredni uporabniki državnega proračuna. In RTV seveda je. Tudi Ustavno sodišče je ob zavrnitvi pobude za oceno ustavnosti Zakona o sistemu plač v javnem sektorju izrecno poudarilo, da RTV Slovenija zaradi svoje dejavnosti in statusa sodi v javni sektor in je v sistemu javnih financ uporabnik javnih sredstev. Skratka, napovedujem velikansko zmedo, presoje na sodiščih, dolge procese, kaj je prav in kaj ni prav, morda ustavno presojo in tako naprej. Ampak, to bi bilo še v redu, če bi ta predlog nosil zares kakšne prednosti, pa jih ne. Nič in nobenih prednosti ne nosi, same težave. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Majda Potrata.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Jaz upam, da se katastrofične napovedi poslanskega kolega Aleksandra Zorna ne bodo uresničile. Ne trdim pa, da statusna vprašanja v okviru razprave ne bi bila ena tistih, ki so bila tako v javni predstavitvi mnenj kot na splošni obravnavi pa tudi v naši poslanski skupini najpogosteje diskutirana. Kako sama vidim to vprašanje 2. člena in amandma Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Tega amandmaja ne nameravam podpreti. Utemeljitev je pa v tem. V prvem odstavku 2. člena je zapisano, da je RTV Slovenija samostojna pravna oseba javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena. Nekatere dvome in strahove, ki so prežemali nekatere, utegne odpraviti tudi zdaj na odboru sprejeti četrti odstavek tega člena, ki pravi, "edini ustanovitelj in lastnik RTV Slovenija je Republika Slovenija". To odpravlja zlasti tisto, kar so nekateri videli, da se odpira možnost privatizacije. In v petem odstavku je zapisano, "RTV Slovenija je vpisana v sodni register kot samostojna pravna oseba javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena". Za vsa tista vprašanja, ki jih Zakon o RTV-ju ne ureja, je napotilo na Zakon o javnih zavodih. Zadrega, ki je s tem zakonom, te zadrege nismo v Poslanski skupini Socialnih demokratov nikoli skrivali, ker smo mislili, da če bi bil prenovljen Zakon o javnih zavodih, potem bi bile tudi te zadrege ali ta vprašanja lažje zaznavna ali razpoznavna ali urejena. Tam, kjer pa ne vidim strahov, zlasti če izhajam iz sedanjega zakona in sedanje ureditve stvari pa tudi sedanji zakon, kot spremljam RTV Slovenija, ne varuje tega zavoda pred nekaterimi anomalijami, ki bi jih APEC ali še kdo drug moral zaznati in tudi sankcionirati. Mislim na vprašanje oglaševanje in še česa drugega, o kakovosti programa pa ne bom razpravljala, čeprav bi se dalo tudi o tem govoriti. Ampak, ravno na tej točki mislim svojo razpravo nadaljevati. Svet RTV Slovenija, kot je zdaj postavljen z manjšim številom članom in zaostreno odgovornostjo, bo tisti, ki bo pravzaprav odločal o tem, ali je uprava te pravne osebe izpolnila vsa zakonska določila ali jih ni, ker bo za to tudi odgovarjala. Če uprava ne bo dosegala tistih napotil, ki jih bo glede programa in porabe sredstev tako svet kot nadzorni svet zahteval, bo morala osebno odgovarjati in bo lahko razrešena. Poleg tega so tudi vgrajeni elementi jasnega razmejevanja med sredstvi, ki so za javno službo in so iz RTV prispevka, in tistim sredstvi, ki se bodo nabirala iz tržne dejavnosti. Nima pa smisla ovirati možnosti, da RTV Slovenija kakšno od dejavnosti opravi tudi na trgu storitev. No, največkrat smo govorili o tem, kaj dela orkester RTV Slovenija in še kakšna druga dejavnost. Ampak, tu je spet varovalo, da se ne morejo ti prihodki iz tržne dejavnosti razporejati in se iz njih nagrajevati vodstvene delavce in vse zaposlene, se razume, če niso najprej poravnane obveznosti za javno službo. Nekaj takšnih varoval sem omenila, varoval je še več in jaz upam, da bo 2. člen, tako kot je zdaj zapisan, prestal tudi tisto, o čemer je govoril poslanski kolega Zorn. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Andrej Magajna.
Lep pozdrav vsem navzočim! Tudi sam sem bil vlagatelj amandmajev prav na 2. člen. Tu gre za izjemno pomembne statusne zadeve in tudi druga vprašanja, ki jih ta 2. člen odpira. Žal, ker je bila na odboru večina teh amandmajev zavrnjena, jih kot poslanec danes ne morem vložiti v obravnavo, zato bom podprl amandma Poslanske skupine SDS. Namreč, v tem primeru gre za izjemno pomemben, konceptualen, vzorčni primer, ki bi bil v primeru njihove uveljavitve usoden tudi za status drugih javnih zavodov. Tako imenovana modernizacija javnega zavoda gre namreč v smeri hibridnih modelov, kjer se križata javna in tržna dejavnost, to je pridobitna oziroma komercialna dejavnost. Namesto krovnega Zakona o javnih zavodih, se skozi stranska vrata pod nazivom modernizacija zdaj že drugič poskuša uvesti komercializacija in posledično njihova privatizacija. Krovni zakon naj bi očitno prišel kasneje, predstavljal pa bi sintezo tako imenovanih dobrih praks, ki bi jih do tedaj že legalizirali. Najprej se je sporna komercializacija in privatizacija javnih zavodov poskušala uvesti skozi Miklavčičev zakon o zdravstveni dejavnosti, sedaj pa še preko zakona o RTV. Dolgoročni projekt tako imenovane modernizacije javnih zavodov, ki se bi danes uveljavil na tem področju, se bo jutri prikradel na področju šolstva, znanosti, izobraževanja, kulture. Zato sem prepričan, da mora RTV Slovenija ostati javni zavod z okrepljenim nadzorom ustanovitelja in strokovno samostojnega brez političnega vpliva na vsebino programov in z večjim vplivom uporabnikov. Predlaganega statusnega preoblikovanja v finančno, samostojno, komercialno družbo, ki bi jo državljani obvezno financirali, organi družbe pa bi lahko sebi večali dohodke s tržno dejavnostjo, ne bi smeli dovoliti. Ureditve, ki spreminja javno dejavnostjo v komercialno gospodarsko družbo sui generis, ne sprejemam. Kritičen sem do modela finančne avtonomije uprav, ki jih oddaljujemo od vpliva ustanovitelja, predvsem pa od vpliva uporabnikov, gledalcev, javnosti. Z avtonomijo si bodo uprava zavoda in nadzorni sveti, ki bodo nadzirali in dodeljevali te odstotke deležev, še povečali možnost prostega avtonomnega polaščanja, razpolaganja z družbenimi sredstvi, omogočena bo tudi netransparentnost poslovanja, kljub vsem deklarativnim varovalkam. Torej, poslovanja, ki ga poznamo povsod tam, kjer se mešata javna in tržna dejavnost. Pridobitna dejavnost se bo v obliki nagrad prelivala v zasebne žepe, kljub omejitvam, ampak smo tudi znali izračunati, kako bo to potekalo. Izvajala se bo z javnimi sredstvi, na javnih objektih, s pomočjo javne opreme, z javnimi sredstvi, to so naročnine. Sporne so nagrade izvajalcem, ki so že tako ali tako plačani za svoje delo. Ne nasprotujem pa, da se določene storitve in produkti, tukaj je tudi jedro nesporazuma, ne nasprotujem, da so določeni produkti plačljivi in se s pridobljenimi sredstvi izboljša finančno stanje zavoda. Torej, ne nasprotujem stimulacijam za dobro opravljeno delo v vseh segmentih izvajanja javne dejavnosti, nasprotujem pa, da se izplačevanje nagrad, ki bi izhajale iz višine dobička tržne dejavnosti, preliva v zasebne žepe. Odstop od statusa javnega zavoda v novo tako imenovano posebno ureditev sui generis postavlja pod vprašaj tudi status zaposlenih. Pridružujem se stališčem Sindikata javne uprave, da se ta status povrne v to obliko, kot je bil. Sedaj tudi razumem, kaj so v poglavjih o avtonomiji pred volitvami mislili predlagalci s to avtonomijo in modernizacijo. Nekaj drugega kot finančna avtonomija je strokovna avtonomija, ki jo bom večno podpiral tudi v tem zakonu.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Stojan Pelko, državni sekretar. Izvolite.
Hvala. Najnatančnejši odgovor poslancu Magajni je po mojem mnenju četrti odstavek 2. člena: "Edini ustanovitelj in lastnik RTV Slovenija je Republika Slovenija. Dolžnost ustanovitelja je zagotoviti strokovno in uredniško neodvisnost RTV Slovenije, primerno financiranje in ustrezno ureditev, ki je podlaga za pridobivanje sredstev za izvajanje javne službe ob spoštovanju finančne stabilnosti virov financiranja RTV Slovenija." Poslancu Zornu pa dolgujem nekoliko podrobnejši odgovor. Ravno zaradi tega, ker je RTV Slovenija tako specifična organizacija, zahteva tudi specifično pravno ureditev. Celo novi zakon o negospodarskih javnih službah, ki je šele v pripravi, nima vseh ustreznih rešitev, recimo, nima rešitve za neodvisni položaj sveta, za ravnanje s premoženjem, za odgovornost članov uprave, ki je bolj koorporativna. Zato je bila kot posledica dolge strokovne razprave edina prava rešitev tak lex specialis. Nasilno pokrivanje drugačnih oblik delovanja in poslovanja s formo javnega zavoda bi preprosto zgolj prikrivalo dejansko stanje in vodilo v nepreglednost. Zato pripravljavci trdimo, da javni zavod ni primerna pravna oblika za prihodnji razvoj RTV Slovenije, ker zaradi obsega in različnih obveznost tako v okviru javne službe kot pri nastopanju na trgu nastajajo situacije, ki preprosto onemogočajo vodstvu hitro ukrepanje in otežujejo nadzor ustanovitelju. Posebna statusna oblika pomeni bolj transparentno delovanje, kjer so vse ključne finančne transakcije v zakonu precizirane. Dejavnosti, ki imajo finančne posledice so predpisane, vse oblike so normirane. Posebej pa se izpostavlja odgovornost poslovodnih in nadzornih struktur. Zato ima za nas ta zakon dva temeljna stebra. Po eni strani z višino prispevka prinaša večjo avtonomijo, po drugi strani pa prinaša večjo odgovornost uprave ravno za tisto, kar je bilo omenjeno iz ust obeh poslancev, torej za javno službo, za kulturne, izobraževalne in podobne vsebine, ki morajo biti pretežni del programa, in za to uprava odgovarja s svojim mandatom. In še, ni nevarnosti za pravno praznino oziroma nemožnost vpisa v sodni register, kar omenjate v predlogu amandmaja, saj je vpis zagotovljen tako s tem zakonom kot z Zakonom o sodnem registru. In morda samo še, ker je bilo ponovno omenjeno vprašanje izstopa iz sistema javnih uslužbencev; večina dikcije 57. člena je bila dokazljivo zapisana glede na predlog strani sindikalne pogajalske skupine. Tisti temeljni konceptualni namen, da pa seveda dolgoročno pride do izstopa iz sistema javnih uslužbencev, pa predlagatelj ni mogel kar tako požreti. Hvala.
Hvala lepa. Želi k 2. členu še? Odpiram čas za prijavo k razpravi. Besedo ima gospod László Göncz. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod državni sekretar s sodelavcema, spoštovane kolegice in kolegi! Uvodoma naj povem, da sicer amandmaja, ki je predlagan k 2. členu, ne bom podprl, vendar to iz načelnih in ne iz vsebinskih razlogov. Vse, kar je bilo povedano, v zvezi z nejasnostmi statusa, je bilo v preteklih meseci in tednih velikokrat obelodanjeno in k temu tako rekoč nimamo kaj dodati. Kljub temu, da sprejemam razlago gospoda državnega sekretarja, da je z ene strani avtonomija tisto, kar je s tem doseženo, z druge strani pa odgovornost uprave, je tudi nekakšen odgovor na morebitne nejasnosti in odprta vprašanja. Vendar jaz sem tukaj v dvomih in smatram, da kar se avtonomije tiče, seveda sprejemam, kar se pa odgovornosti uprave, nisem prepričan, da bo zmogla tovrstna vprašanja, ki se bodo lahko tukaj kot konfliktne situacije in pa problemi pojavljali. Torej skratka, kar se tega prvega odstavka tiče, bi bil dosti bolj vesel, če bi bila ta ustanova tudi naprej javni zavod v klasičnem pomenu besede, vendar pač temu ni tako. Ampak načelni problem, moj, je predvsem povezan s petim odstavkom istega člena, in sicer ta vsebina je bila tudi že omenjena predvsem na Odboru za kulturo, šolstvo, šport in mladino, in sicer gre za uvajanje neke nove kategorije narodni in etnični skupnosti. Jaz nočem biti slabo razumljen, torej v nikakršnem smislu kot pripadnik in pa tudi kot poslanec neke druge narodne skupnosti nimam nikakršnih zadržkov in pa nikakršne teženj zoper kogarkoli, še najmanj proti katerikoli narodni skupnosti, vendar menim, da s tem, ko se uvaja neka nova kategorija, ko v besedilu naštejemo tiste pripadnike narodnosti, ki spadajo k skupinam iz nekdanjih jugoslovanskih republik, prinašamo neki presedan, ki bo verjetno deležen tudi razprave in pa tretmaja na drugih področjih, tudi na področju drugih zakonov. Torej s tega vidika menim, da morda ni ta zakon najboljše mesto, kjer se naj ta termin prvič uporablja. Ampak kakor koli, kot sem povedal, iz načelnih razlogov ne bom glasoval proti takšnim rešitvam, ne da bi bilo v kakršnemkoli smislu napak razumljeno takšno početje. Zato smatram, da je tej dilemi verjetno potrebna tudi tehtnejša razlaga kje drugje, ampak se ne bom zdaj spuščal. Skratka pri tem 3. členu omenjam zgolj še, če sem že kot pripombo omenil ta svoj razmislek, tudi stališče sedanjega vodstva RTV, ki je tudi do tega predloga oziroma do te rešitve izrekel določene dvome in pa vprašanja. Nedvomno se s tem uvaja neki presedan, ampak kakorkoli, kot sem že poudaril, ravno zaradi tega, kar sem tudi poudaril na Odboru za kulturo, da neka druga narodna skupnost naj ne oporeka nikakršnih pravic tretji ali pa četrti narodni skupnosti, ne bom mogel podpreti tega amandmaja. Sicer smatram, da je bilo morda tukaj, predvsem pri 1. členu, nekaj rezerve, kar se ni izkoristilo v dovoljšni meri v razpravi in pa v iskanju rešitve. Sicer moram povedati , da je ta vsebina pri ostalih vprašanjih v primerjavi s prvotnim besedilom v veliki meri popravljena in marsikje prinaša res dobre rezultate, vendar pri teh dveh vsebinah ostajam v dilemi. Ampak, kot sem že rekel, glasoval bom pa tako, kot bom glasoval. Hvala.
Hvala. Gospod Kumer, izvolite.
Hvala za besedo gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani državni sekretar s sodelavci! Bom tako rekel, jaz tudi ne podpiram tega amandmaja, ki je vložen, in sem pristaš te lex specialis rešitve, ki je zapisana v predlogu zakona. Zakaj? Zato, ker mislim, da je usoda javnega interesa, ki je pri teh naših družbenih spremembah in preobrazbah v temu trenutku zajela tudi, ker diskutiramo v RTV hiši, tudi to institucijo. Sam namreč osebno menim, da sam zapisan javni interes kot status ne pomeni nič in ne pomeni v vsebinskem in načinu dela kakšnih velikih sprememb oziroma da je zagotovljen javni interes. Zato seveda v pod tonu tega lex specialisa, ko beremo naprej to izvedenko, je seveda dovolj podkrepljeno in argumentirano, da se ta javni interes v takšni hiši lahko tudi uveljavlja. In sicer edini lastnik in ustanovitelj je Republika Slovenija. Naprej, če je vprašanje glede zasebnega in javnega, tudi sredstva iz nekaterih stvari se morajo uporabiti za javne službe. In nenazadnje, kar je najbolj pomembno, če v vsebinskem ne bo dovolj zagotovljenega večinski delež pri kulturnih, informativnih – in tam so naštete še druge dejavnosti –, potem seveda svet zavoda začne postopek za razrešitev uprave same institucije, ker ne uveljavlja tega javnega interesa, o katerem danes govorimo. Ali, da povem s svojimi besedami, javni interes se tudi v tej diskusiji uporablja za to neka dodana vrednost zasebnim interesom, ki vsaki inštituciji pri vsakem delu funkcionirajo. Tu so skozi ta lex specialis tudi nekako omejeni in usmerjeni, tako mislim, da je to na nek način prava smer. Gre za javno-zasebno partnerstvo, kjer pa seveda ni kapitalskih deležev, ampak je v vsebinskem smislu opredeljeno. Mislim, da je rešitev res inovativna v tem trenutku za te razmere pri nas, ampak mislim, da je v tem trenutku dobra rešitev.
Hvala. Gospod Zorn.
Hvala lepa. Moram opozoriti še na nekaj vidikov. Namreč, ne gre več za javni interes, ampak gre tudi za gospodarski pri tem preoblikovanju zakona in pri tej novi družbi. Ker je to pač družba sui generis oziroma je nekaj, kar je neeksistentno v našem pravnem sistemu, se bojim, da bi bil ta hibrid sploh opravilno sposoben na začetku, dokler ne spremenimo zakonodaje, in to mnogo zakonov. Povem vam še nekaj. Nisem hotel tega odpirati, ampak na to smo pozabili, se pa vrača. To je naročnina. Takrat, ko je bila predstavljena prva oblika zakona, je bila sprememba v tem, da se je javni zavod preoblikoval v delniško družbo. Postalo je jasno, da delniška družba ne more kar tako pobirati naročnine vsakemu prebivalcu, ki ima elektriko. To je bilo nemogoče. To je bilo jasno vsem. Zato smo tudi rekli, da bomo zahtevali najvišjo presojo. Ampak sedaj je podobno. Namreč, to je vendarle tudi gospodarska družba. In zakaj bi lahko katerakoli gospodarske družba pobirala naročnino pri nas od vsakega, ki ima elektriko. Prosim. Kaj če sprožimo spor s tem v zvezi? Kaj če povprašamo Ustavno sodišče, na primer, ali je to mogoče? Zakaj bi, na primer, če jemljem to osebno, meni neka polgospodarska družba hotela vsakič, ker imam elektriko, zaračunavati svoje vsebine, ko ji lahko rečem: "Povečajte profit, živite sami, saj zato ste tudi gospodarska družba." To se spet odpira, pozabili ste na to. In s tem, ko ste delniško družbo zamenjali za nekakšen hibrid, tega niste izbrisali. To bo spet prišlo. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Franco Juri.
Hvala, gospod podpredsednik. Državni sekretar, kolegice in kolegi! Idealnih rešitev ni nikoli. Tudi sam sem se odzval pred prvim predlogom, da bi RTV preoblikovali v gospodarsko družbo. To se mi je zdel tak preobrat, kjer dejansko bi bil javni interes nekje v ozadju. Po drugi strani smo se vsi zavedali, da status, kakršen je tisti, ki ga imamo po sedaj veljavni zakonodaji, ne ustreza dejanskim razmeram. Dejstvo je, da, če zelo poenostavimo in preprosto lahko opišemo situacijo v RTV-ju, že nekaj desetletij se izvajajo komercialne dejavnosti na črno, ker javni zavod pravzaprav ne bi smel dovoliti tistega, kar status sui generis, ki ga ponuja ta, imenujmo ga kompromisni predlog, urejuje, prejšnji status pa seveda ponuja tudi komercialne vsebine na zelo zelo sporen način. Samo za to gre. Razumel sem predlog Vlade kot predlog najprej priznanja nekih dejstev, drugič ureditve teh dejstev, torej kot bolj transparentno organiziranje notranjega ustroja RTV-ja, kjer bo jasno, komu ali čemu pripada komercialna dejavnost, in ta bo vsekakor vedno obstajala in bo tudi koristna, bo koristila zavodu, bo koristila tudi delavcem, bo koristila navsezadnje tudi kvaliteti, kajti ne bosta se več prepletali, kot sta se prepletali sedaj, komercialna dejavnost in dejavnost, ki jo lahko opisujemo kot dejavnost javnega interesa – tistega, kar bi moral javni zavod ponuditi. In prav zaradi te potrebe po točni razmejitvi teh dveh sfer znotraj istega okvira mislim, da je ta predlog dober. Ni idealen, ker kot vidimo, sproža spet razprave, sume, češ da se pripravlja privatizacija; jaz pa tukaj ne vidim nobenih možnosti privatizacije. Mislim, da je lastnik in ustanovitelj tega zavoda, gre za samostojno pravno osebo, izključno država Republika Slovenija. Če bi sam sumil in bi videl tukaj možnosti razgradnje tega sistema v smislu njegove privatizacije, seveda tega ne bi podprl. Ampak tega ni videti. Ni videti, medtem ko je jasen namen organiziranja nečesa, kar pravzaprav že deluje in že obstaja. Sam sem tudi nekaj let sodeloval z RTV-jem, poznam določeno problematiko. Koprska televizija je nastala in je ljubljanski televiziji leta in leta nudila sadove izrazito komercialne dejavnosti. In če bi bili dosledni, bi rekli, da je bilo vse to na črno izpeljano, pa ni bilo. Brez tega seveda niti RTV Slovenija ne bi bila to, kar je danes. Zdaj gre samo za to, da stvari nekje smiselno osmislimo, tudi pravno, in zato tega amandmaja kljub dobrim namenom, ki zvenijo zelo lepo, češ, tukaj branimo javni zavod, javni interes – s kolegom Magajno se po navadi skoraj v vsem strinjava, pri tem vprašanju morda, ker izhajajo tudi iz nekaterih konkretnih izkušenj, pa ne. Tako tega amandmaja ne bom podprl, bom pa podprl rešitev, ki jo ponuja Vlada. Hvala.
Hvala. Gospod Magajna.
Pravzaprav sem se želel že k repliki javiti, pa vseeno bo to kot neke vrste del razprave. Glede varovalke, ki je bila tudi danes navedena, določila, da je edini lastnik država. Ta amandma smo tudi vložili mi trije poslanci s kolegico Julijano Bizjak Mlakar in gospodom Francijem Žnidaršičem in hvala bogu je bil ta amandma sprejet, ki je zelo pomemben. Vendar pri podrobnem branju in interpretacijah sem še vedno prepričan, da bo prišlo v določeni meri do komercializacije in tudi privatizacije, sicer po delih, na omejen način, ampak dolgoročno tudi do privatizacije RTV-ja in posledično tudi drugih javnih zavodov. Pravzaprav sem se želel oglasiti okoli statusa javnih uslužbencev. Zelo pomenljivo se mi zdi mnenje predsednika pogajalske skupine sindikatov javnega sektorja gospoda Janeza Posedija, ki je povedal stališče, da, kdo je in kdo ni javni uslužbenec, ne more biti predmet tega zakona. Pravzaprav bi morali to urediti z nekim krovnim zakonom. O takem statusu ne more določati nek področni zakon. In potem bi bil ta področni zakon potem vodilo za vse ostale druge zavode. Mi bi morali imeti najprej krovni zakon, kjer bi se te statusne dileme okoli tega, kdo je lahko javni uslužbenec in kdo ne, tam reševale. To je zelo pomembno. Pri statusu pa smo nekako kar obšli same novinarje. Večina novinarjev je proti temu. Večina novinarjev se zavzema za to, da RTV Slovenija še naprej ohrani status javnega zavoda, zaposleni v njem pa ohranijo status javnih uslužbencev. To kaže tudi izid ankete, ki jo je med novinarji zavoda med 8. in 10. junijem izvedla koordinacija novinarskih sindikatov. Ta združuje 8 reprezentativnih sindikatov. Anketa je pokazala, da preoblikovanje RTV Slovenije v samostojno pravno osebo javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena, kot je določeno v predlogu, podpira 22,9 %, nasprotuje pa mu 77,71 % vprašanih novinarjev. Predlog, po katerem zaposleni na zavodu ne bi bili več javni uslužbenci, je podprlo 33,12 % anketiranih, proti pa jih je bilo 66,88 %.
Hvala. Gospod Pelko, ste se želeli javiti k besedi? Če želite, imate besedo. Izvolite.
Rad bi samo pojasnil morebitna nerazumevanja, ker je bilo večkrat omenjena gospodarska družba. Ne gre za gospodarsko družbo. Gre za pravno osebo javnega prava in ker so gospodarske družbe pravne osebe zasebnega prava. Tudi zato so v primerih, ki jih ta zakon ne ureja, uporablja zakonodaja, ki velja za zavode, ne za gospodarske družbe. Tisti del iz zakona o gospodarskih družbah, ki smo ga uporabili kot prednost za naš zakon, pa je osebna premoženjska odgovornost članov organov RTV Slovenije. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Rožej.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Daleč od resnice je, da je takšna sui generis oblika redkost in posebnost in da takih v Sloveniji ne poznamo, kar je bilo tudi na začetku debate slišati. Mi imamo kup institucij, ki pravzaprav zelo tvorno sodelujejo pri vseh funkcijah, ki jih država mora imeti, ki so oblike sui generis. Taka je, denimo, Študentska organizacija Slovenije, Fiho, Organizacija za financiranje invalidskih in humanitarnih organizacij, Fundacija za financiranje športnih organizacij in če smo čisto pošteni, je pravzaprav taka sui generis oblika tudi zavarovalnica Vzajemna, ker je pač edina vzajemna zavarovalnica. V zakonu sicer ne piše, da gre za zakon o vzajemni, ampak je pač ta edina, torej je de facto to. In kaj nas izkušnje učijo? Da ravno tam, kjer so te sui generis oblike premalo določene, tam je prostor za špekulacije. Vsaj pri želji po lastninjenju Vzajemne sem jaz take iniciative videl in je bilo treba jasno povedati, da je Vzajemna kot sui generis oblika, nikakršna gospodarska družba ni, ampak je bolj podobna društvu, društva se pa pač ne da privatizirati. Enako je bilo tudi tukaj ravnokar rečeno s strani državnega sekretarja, da gre za sui generis obliko, ki uporablja kakšne rešitve, ki jih poznajo v gospodarskih družbah, da pa je še vedno bolj podobna zavodu, tako so vse te skrbi odveč. Rečeno je bilo že tudi, da je ta zavod že do zdaj imel neke dejavnosti, ki pravzaprav jih ne bi smel vršiti, pa smo vsi mižali na eno ali pa na obe očesi. In zato da vpeljujemo neke principe, ki veljajo v gospodarskih družbah, je to kvečjemu dobro. Če temu nasprotujemo –.in tisti, ki želite spremeniti obliko spet nazaj v zavod in obenem mislim, da tudi ste za to, da bi ta zavod moral spoštovati vse zakonske omejitve, ki obstajajo, morate tudi jasno povedati, to pomeni, da boste, dragi državljani in državljanke, odjemalci in odjemalke električne energije, plačevali dvakrat višjo naročnino, če boste želeli imeti enak program. Ne da se ponovno naplahtati ljudi in reči, cenejši in boljši program bo, če boste glasovali za naše zakonske predloge. To seveda ni res! Pri tem spreminjanju in opozarjanju na to, na kakšne zakonske čeri lahko taka sui generis oblika naleti, seveda ne bi bilo odveč eno osnovno pravno znanje, da so posebni zakoni, se pravi lex specialis, kot je kolega Kumer že rekel, tisti, ki bodo to področje urejali, čeprav zakon o javnih uslužbencih, kot je kolega Zorn rekel, med te, ki so javni uslužbenci, prišteva tudi, denimo, uslužbence na Radioteleviziji, ampak ker delamo lex specialis za to področje, teh težav bržčas ne bo. Če so se lahko vpisale Vzajemna, Fiho, Študentska organizacija in še kdo drug, potem se bo najbrž tudi RTV Slovenija v tej novi obliki. Kar se pa tiče samega statusa uslužbencev na televiziji, je zanimivo – vsaj zame zanimivo in moram reči, da tudi kot nekdanjega odgovornega urednika Radia študent – in presenetljivo, da se mnenje neodvisnih novinarjev lahko v letu, dveh, treh tako hitro spremeni, kar se tiče tega, ali želijo biti javni uslužbenci ali ne želijo biti javni uslužbenci. Bojim se pa, da ima to opraviti tudi s spremembo plačnega sistema, ki je tem javnim uslužbencem na Radioteleviziji dvignil plačo v tem vmesnem obdobju. Jaz bi pa seveda želel, da višina plače ne bi bile edino merilo pri tem, kako se neodvisni novinar odloči za to, ali želi biti javni, torej vladni uslužbenec, ali želi biti samostojen pri svojem delu. In tukaj vidim to avtonomijo. Z istim razlogom se je na oboru tudi tretji parlamentarni program vrnil nazaj pod okrilje Radiotelevizija Slovenija z istim temeljnim demokratičnim razmislekom, da novinarji morajo, če želijo neodvisno poročati o našem delu, to početi ne tako, kot da so pravzaprav uslužbenci Državnega zbora ali pa, če hočete, uslužbenci Vlade Republike Slovenije, kar seveda posledično v resnici bi bili. Vlada Republike Slovenije je tista, ki ta temeljna plačna razmerja javnih uslužbencev določa, v parlamentu jih potrjujemo, tudi televizijski novinarji so med njimi, in bi bili deležni enake usode kot vsi javni uslužbenci. Kako bodo potem sploh lahko objektivno poročali o našem delu, da se bodo ljudje lahko odločali, kdo izmed nas ima prav in kdo ne! Zaradi tega njihovega novinarskega poslanstva je Radiotelevizija Slovenija tako drugačen, pa bom v narekovajih rekel, javni zavod od ostalih javnih zavodov. Zato je njegovo delo tako pomembno, da si zasluži lex specialis. Zato je pravna oblika sui generis. Ne glede na to, kakšne predstave se bodo odvijale v ljubljanski Drami ali pa v mariborskem gledališču, bo politična klima zaradi tega malo ali pa nič drugačna v državi. Bo pa politična klima zelo drugačna glede na to, ali bo nacionalna televizija poročala o določenih dogodkih, o politiki tako ali drugače. Zato je RTV Slovenija drugačni javni zavod od ostalih javnih zavodov. Zato mora imeti takšno statusno obliko, ki konec koncev niti, evropsko primerjalno gledano, ni takšna redkost. Zato te predlagane vrnitve v preteklo stanje ne bom podprl, tako kot tudi ne bi podprl kakšne druge vrnitve v preteklo stanje, ki se v Državnem zboru predlagajo predvsem s strani tistih, ki deklarativno vedno ponavljajo, da se ne želijo vračati v preteklo stanje, ker da so sami tisti, ki so to državo izvlekli iz preteklega stanja.
Hvala. Gospa Potrata.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. V prvi razpravi sem obrazložila argumente za zavračanje amandmaja Poslanske skupine SDS, ki se nanašajo na statusna vprašanja. Pri vsem tem naj samo še eno stvar rečem, da se je res od osnutka predloga zakona do predloga zakona in zdaj sprejetega zakona marsikakšna določba bistveno spremenila. Ampak želela bi si pa, da bi vsaj tisti zaposleni v javnem zavodu RTV, ki deluje še po veljavnem zakonu, vendar razumeli, da mi ne govorimo o takšnih statusnih vprašanjih, ki bi Radiotelevizijo Slovenije kakor koli povezovali z gospodarsko družbo. V eni od informativnih oddaj, ki je bila posvečena poročanju s seje odbora, z naše seje, je bilo govora ravno o tem, da bomo uredili ta vprašanja, kot da deluje RTV kot gospodarska družba. To ne drži! Zdaj, tisto, zaradi česar sem se pa še javila k besedi, je pa zvezano s predlogom iste poslanske skupine za dodani tretji odstavek; v dopolnjenem predlogu zakona je to drugi odstavek, v katerega smo s sprejetim amandmajem Poslanskega kluba LDS in naše poslanske skupine vpeljali poimensko navajanje predstavnikov narodov nekdanje države Jugoslavije, tistih, ki so bili konstitutivni narodi teh držav, po abecednem redu. Mi smo na odboru v dobršni meri – upam, da –, uspeli prepričati, zakaj je takšna določba in takšno navajanje potrebno z našega vidika. Zaradi tega, ker gre za sicer z ustavo zagotovljene individualne pravice, ki se na ravni kulturnih pravic in izobraževalnih pravic do neke mere že uresničujejo v Republiki Sloveniji, ni pa mogoče prezreti, da imajo pripadniki teh skupnosti tudi še nekatera druga pričakovanja, ki segajo tudi čez individualne pravice v smeri proti kolektivnim pravicam. Na to vprašanje nas opozarjajo poročila varuha človekovih pravic, nas opozarjajo poročila Parlamentarne skupščine Sveta Evrope, ki govore o tem, da ni nobenih strokovnih argumentov za razlikovanje med avtohtonimi in neavtohtonimi narodnimi skupnostmi. V dopolnjenem predlogu zakona menimo, da to slabost, ki jo je do zdaj naša zakonodaja kazala, odpravljamo, da je to prvi zakon, v katerem se te pravice na transparenten, na viden način uveljavljajo, in jaz predloga za črtanje nikakor ne morem podpreti. Dejstvo je, da je po popisu prebivalstva okoli 11 % prebivalstva Slovenije neslovenske narodnosti oziroma jih slovenščina ni materni jezik. Ne bom se sklicevala zdaj še na pismo o nameri na dolgo in na široko, ampak to so vse argumenti, zaradi katerih mislim, da moramo poskrbeti za takšno rešitev, ki ne nazadnje nas k njeni uveljaviti nenehno opozarja, kot rečeno, tudi poročilo varuha človekovih pravic. In se ne bojim ne tega, da bo morebiti še v kakšnem drugem zakonu mogoče tudi najti poimensko navajanje pripadnikov teh narodnih skupnosti, o katerih govorimo. Torej, takšne spremembe ne morem sprejeti, enako kot tudi ne vidim razloga, zakaj bi se morali črtati še zadnji trije odstavki veljavnega oziroma predloga 2. člena v dopolnjenem predlogu zakona. Če še razumem, da moti koga ta zadeva v zvezi z javnimi uslužbenci, pa bom samo še to rekla: ko smo umeščali novinarje v sistem javnih uslužbencev, je bil odpor silovit. Ko smo se pogovarjali o teh vprašanjih, tudi med zaposlenimi na RTV Slovenija, do enotne sodbe, do enotnega stališča nismo prišli. In mislim, da delajo veliko napako tisti, ki menijo, da so kar vsi po vrsti enakega stališča do teh vprašanj. Stališča so razpršena. Hvala.
Hvala. Ker je še interes po razpravi, odpiram prijavo. Razpravljamo o 2. členu in amandmaju k temu členu. Gospa Jeraj, izvolite, imate besedo.
Hvala za besedo. Podprla bom naš amandma, ki smo ga predlagali k 2. členu. Govoriti, da uvajamo neko novo specialno obliko za specialno organizacijo, je precej tako [[...]]Specialnih in specifičnih organizacij imamo v tej državi veliko in najbrž ne bomo začeli jutri izumljati variante, da bi za vsako nekaj ustrezalo, tako kot bi se nam zdelo. In ne glede na to, da je bilo izpostavljeno, da smo v javni razpravi o tem govorili in v nadaljevanju o tem govorili, je to lahko samo izgovor, ne pomeni pa, da je problem s tem rešen in da stvar ni problematična. Zame je stroka pravna stroka in pravniki so se izrekli o tem negativno, ne samo v Zakonodajno-pravni službi, pač pa tudi širše – v medijih smo lahko te stvari brali. Zato zame, ne glede na to, da je bila stvar obravnavna na javni razpravi in se je tam lahko vsakdo izrekel, da je bila obravnavana potem tudi na odborih – da je zdaj s tem vse pokrito in je vse O. K. in da lahko rečemo, da je vse strokovno in super, ker ni. Ne glede na opozorila mnogih in kljub temu da se je zakon v nekaterih stvareh spremenil, v nekaterih določbah se pa v tej ključni ni, in jaz mislim, da si bomo naredili več problemov kot pa koristi s tem načinom. Mi smo v amandmaju predlagali tudi spremembo tretjega odstavka, nekaj o tem je bilo že rečenega, torej da je treba posebno pozornost namenjati narodnim skupnostim iz nekdanje države Jugoslavije. Jaz razumem, da ti ljudje tu živijo, tudi mnogo drugih stvari smo – sama delam na kulturnem področju, spodbujamo njihovo kulturo, se vključujejo, imajo organizirana društva, sodelujejo na srečanjih in podobno, vendar pa ne vem, če je umestno, da v zakon zapišemo, da bomo posebno pozornost namenjali temu. Kajti, iz tega bo zagotovo sledilo, kako si to predstavljamo mi, ki smo to zapisali v zakon, kako pa si predstavljajo oni. In zagotovo si zadeve ne predstavljamo enako. Na odboru je bilo opozorjeno, da to pomeni uredništva srbskega programa ali programa za Srbe, ki živijo v Sloveniji, programe za Hrvate, ki živijo v Sloveniji, in podobno. In reči, da imajo ti ljudje pričakovanja – seveda jih imajo, saj jih imam tudi jaz in še marsikdo, pa to ne pomeni, da se mi bo vse tisto, kar pričakujem in si želim, tudi zgodilo. Najbrž bi morali biti tu le malo previdni, ker stvari niso povezane samo z denarjem, ampak tudi s tem, kar je povedal predstavnik madžarske manjšine. Mislim, da bi morali te stvari kljub vsemu bolje premisliti in ne kar nekaj zapisati v zakon, potem pa se bomo ukvarjali s posledicami. Koraki nazaj pa so po navadi zelo težki oziroma jih praktično ni. Glede na to, da že sam predlagatelj tega ni vključil v zakon in je bilo to sprejeto z amandmaji na odboru, sem še bolj prepričana, da stvar ni domišljena in premišljena tako, kot bi morala biti. Zato mislim, da je treba podpreti naš amandma k 2. členu, vključno s tretjim odstavkom. Seveda bom to podprla in ministrstvo, upam, da, ker pač vztrajate pri tem, da bomo ustvarili neko specifiko, ki "ne bo ne tič ne miš", da boste potem tudi odpravljali posledice takšne nedorečene zakonodaje. Ker potem pa vedno poslušamo, da smo poslanci sprejeli slabo zakonodajo in da naj zdaj rešujemo. Za vse je slaba zakonodaja kriva, ko se na koncu izkaže, da neke stvari niso bile dobro domišljene.
Hvala. Gospod Grims, izvolite.
Vsem prav lep pozdrav. Danes govorimo o mnogih zelo pomembnih stvareh, o zaposlenih, o ljudeh torej, o človeških usodah, in po drugi strani o ustavnih kategorijah. Kajti, gre za nacionalno radiotelevizijo, ki izpolnjuje dve pomembni poslanstvi. Eno je, da je to, kot smo to vedno radi rekli, hiša slovenske kulture, in drugo je, da izpolnjuje poslanstvo informiranja. Načelo pravice do informiranja izhaja iz same ustave, o tem ni nobenega dvoma, pa tudi iz mnogih aktov Evropske unije. Toda, to načelo je ustavnopravno izpolnjeno samo in edino, če je zagotovljen dejanski mnenjski pluralizem in je vsakomur, vsakemu prebivalcu, vsaki prebivalki Slovenije vsak trenutek dostopna informacija o katerikoli relevantni zadevi, povezani s katerimkoli delom našega družbenega življenja, osvetljena z različnih vrednostnih zornih kotov. In poudarjam – zlahka dosegljiva. Izgovarjati se samo na to, da je danes internet prost medij, kjer lahko preberemo vse, je premalo. Gre tudi za dosegljivost informacij, torej tudi za poslanstvo javne radiotelevizije. In to poslanstvo je v obeh svojih ključnih delih ogroženo prav v tem, kar tukaj zdaj vladajoča koalicija zagovarja. Do zdaj je javna radiotelevizija delovala kot javni zavod, kajti javni zavodi so postavljeni že po svoji definiciji, po svoji funkciji in organizaciji tako, da izpolnjujejo vse tiste zahteve, ki jih pred javno radiotelevizijo dejansko postavljamo, ko gre za organizacijsko-poslovni vidik tega vprašanja. Zdaj pa je tukaj postavljeno nekaj, kar ni javni zavod, kar niti ni normalna gospodarska družba, ampak je odvzeto od vsakega nekaj, kot se je tisti trenutek nekomu, ki je pisal ta zakon – in zato, mimogrede, potegnil nekaj 10 tisoč evrov – zdelo pametno. Ampak to v praksi ne bo funkcioniralo, kajti ne zadošča samo en zakon. Treba je vedeti, da vsaka določba o tem, ali je nekaj bodisi javni zavod bodisi normalna gospodarska družba, recimo, delniška družba, kakorkoli, potegne za seboj še cel kup drugih vprašanj; vprašanj, povezanih s sklopi druge zakonodaje, ki potem ureja vprašanje poslovanja, nadzora in tako naprej. V tem primeru bo to prosti lov in bojim se, prosti lov, povezan z veliko osebnimi interesi – domnevam tistih, ki so ta zakon pisali oziroma ga zagovarjajo, bodisi na ministrski bodisi na parlamentarni ravni. Kajti zaposleni, ki pa vedo, da gre tudi in predvsem za njihove lastne usode, pa so povsem enotni in zagovarjajo, da naj to ostane javni zavod. Taka je bila zahteva, gospe in gospodje, vseh reprezentativnih sindikatov RTV Slovenija, vključno z novinarskimi sindikati, s koordinacijo novinarskih sindikatov in z vsemi ostalimi relevantnimi sindikati zaposlenih. Mimogrede, na RTV Slovenija, to se prepogosto pozablja, ne delajo smo novinarji. Kje pa! Da program lahko steče v eter, skrbi več kot tisoč ljudi, medtem ko je novinarjev sorazmerno majhno število, če to med seboj primerjamo. Seveda pa potrebujemo oboje, zato da lahko potem javna radiotelevizija svoje poslanstvo v celoti izpolnjuje. Še enkrat povem: vsi relevantni sindikati, tudi po anketi okoli 70 % novinarjev, na katere se je ministrica manipulativno izgovarjala, zagovarjajo danes rešitev, da naj ostane RTV Slovenija javni zavod. Zato, ker se zavedajo, da bo v nasprotnem primeru preveč odprtih vprašanj. Nihče v tej razpravah ni znal jasno povedati, kako bo ta organizacija, ki je tukaj sui generis predlagana, v praksi funkcionirala. Ne bo javni zavod, ne bo gospodarska družba – kaj bo torej? Rdeča podmornica? Nihče ne zna povedati, kaj to v praksi je. Nihče ne zna povedati, kateri del katere zakonodaje bo v tistem trenutku veljal, ko bo treba sprejeti neko ustrezno odločitev. To bo v praksi delalo brez števila poslovnih težav in potem bodo imeli proste roke tisti, ki bodo v danem trenutku vzeli tisto, kar bo komu v danem trenutku všeč. In noben javni zavod, javno podjetje, javna institucija in še najmanj javna radiotelevizija ne bi smel poslovati na tak način. Stvari bi morali doreči zdavnaj prej, najprej na vladni ravni, kajti sramota je, da je Vlada predlagala tak zakon, nedorečen, podnormiran zakon, in šele potem bi lahko šli naprej. Kajti še nekaj je treba povedati: ta zakon, tudi s tem členom, prinaša tudi nove stroške. Ne gre samo za ta uredništva, kot se zdaj zanalašč, zato ker je to pač morda za koga predvolilno produktivno, prikazuje. Za ta uredništva, ki so tukaj našteta, za naštevanje, očitno jugo nostalgično, nekdanjih nekaterih jugoslovanskih narodov in narodnosti. Daleč od tega, da bi bili tukaj našteti vsi! Problem je, da bo to odprlo Pandorino skrinjico zaradi načela vprašanja enakosti pred zakonom. Do zdaj je zakon v poseben položaj postavljal italijansko in madžarsko narodno skupnost, ker je za to neposredna ustavna osnova. V sedaj veljavnem zakonu smo v prejšnjem mandatu, ko smo ga sprejemali, našli ustrezno rešitev tudi za romsko skupnost, ki je tudi navedena v slovenski ustavi, z neko določeno razliko in približno to smo upoštevali tudi v okviru zakona. Zdaj pa se v zakon daje tudi druge, nekatere se izrecno našteje, nekatere pa se izpusti. Kaj se bo v praksi zgodilo? Mi smo bili res nekoč del nekdanje jugoslovanske skupnosti in smo se iz nje izvili z zmago v vojni za Slovenijo. Pred tem, to se pa pozablja, smo bili pa tudi člani kakšne druge skupnosti, recimo, avstro-ogrske. Ampak, kar je pa ključno, gospe in gospodje, smo danes sestavni del Evropske unije. Že zaradi narave Evropske unije, zaradi svobodnega pretoka ljudi kot enega njenih ključnih načel, se pri nas povečuje število pripadnikov teh narodov, predvsem velikih evropskih narodov. In kaj se bo zgodilo? Ko bodo oni prišli in bodo rekli, "poslušajte, mi želimo isti položaj, kot ga imajo sedaj pri vas ti, ti in ti". Ne boste verjeli! Akti Evropske unije izrecno prepovedujejo, da bi jih kdorkoli posamično ali kolektivno, kot narod postavljal v manj privilegiran oziroma deprivilegiran položaj proti nekomu izven Skupnosti ali znotraj Skupnosti med seboj. To se pravi, bodo a priori upravičeni do enakega položaja. In ta zakon bo potegnil v praksi za seboj, da se bodo ustanavljala nova uredništva in vsak naslednji, ki bo sprožil ustrezne postopke, bo imel tudi pravico do novega uredništva. S tem generirate številne nove stroške, brez da bi bilo vnaprej jasno, kaj naj bi vsa ta silna uredništva sploh producirala. Kajti, dejansko sem trdno prepričan, da je z vidika tistih, ki plačujemo RTV prispevek, popolnoma vseeno, katerega naroda ali narodnosti je nekdo. Vsi imamo pravico biti informirani o vseh na enak način, pa če so Avstrijci, Hrvatje, Srbi, Madžari, Italijani – do vseh moramo imeti enak vatel. To je ne samo nekaj, kar je že zapisano v slovenski ustavi, ki – še enkrat – govori o načelu enakosti pred zakonom, ampak izhaja tudi iz načel novinarske etike, saj gre za vprašanje enakopravnega, na osnovi ustreznih merljivih profesionalnih kriterijev merljivega poročanja in informiranja o vsem drugem, pa tudi, če želite, predvajanja različnih zabavnih vsebin različnih narodov. Vse spet na enakopravni osnovi, kjer mora biti seveda ključni kriterij kvaliteta tega, kar nacionalna radiotelevizija predvaja. Ali taka rešitev, kot jo vi zagovarjate, ki prinaša nove stroške, to zagotavlja? Zanesljivo ne, ker nekatere postavlja v drugačen položaj kot druge, brez da bi bila za to kakršnakoli ustavna osnova. Vsi, še enkrat poudarjam, zlasti pa vsi znotraj Evropske unije, ker nas k temu ne zapoveduje samo slovenska ustava, ampak tudi akt Evropske unije, bi morali biti v enakem položaju. Ko bo naslednji prišel izstavit račun, bom sam osebno za to, da se njegova zahteva podpre. Ali pa, gospe in gospodje, ustavite konje, dokler je še čas. Prenehajte s tem projektom, ki je vnaprej obsojen na sorazmerno kratko življenjsko dobo. Prvi naslednji, pa kdorkoli bo imel vlado, vi je zanesljivo ne boste več imeli glede na gospodarsko neuspešnost sedanje vlade, bo zanesljivo popravil ta zakon, zato ker bo v praksi povzročil številne probleme v poslovanju, nove stroške in ne bo funkcioniral, tako da bi v celoti izpolnjeval tisti dve poslanstvi javne radiotelevizije, o kateri sem govoril: kulturno in informativno poslanstvo. Seveda lahko to storite le na en način, da sprejmete amandma, s katerim sledimo zahtevi koordinacije novinarskih sindikatov RTV Slovenija, koordinaciji sindikatov vseh zaposlenih RTV Slovenija, Svetu delavcev RTV Slovenija, torej tistih, za katere v resnici gre. Predlagamo, da se spremeni določba tako, da se RTV ohrani kot javni zavod, da bodo torej pravila igre v celoti znana vnaprej, določljiva in poslovanje ne bo potekalo s številnimi neznankami in temu ustreznimi težavami kot pri varianti, ki jo pač zagovarjate v tem trenutku še vi. Drugo, kar je, da se vendar sledi načelu spoštovanja tudi slovenske ustave in načel Evropske unije o enakosti pred zakonom in da torej naštejemo posebej samo tiste, za katere je dejanska osnova v slovenski ustavi in jih torej že na ustavnopravni ravni postavljamo v poseben položaj. Vse ostale pa obravnavamo tako, kot narekuje Evropska unija in slovenska ustava, z enakim vatlom, z načelom enakosti pred zakonom.
Hvala. Besedo ima gospod Györek.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Kolegice in kolegi! V razpravi bi se uvodoma omejil na 2. člen, ker imam občutek, da se vsi ne zavedamo prav pomena in teže vsebine tega člena oziroma njegove dikcije. Popolnoma se strinjam s predlaganimi amandmaji k temu členu. Oblika zakon sui generis za RTV Slovenija ni primerna, dejansko ni primerna, saj ta status ne zagotavlja večje neodvisnosti od politike in kapitalskega vpliva. To je v obrazložitvi povedano zelo jasno. Naj obrazložim še naprej. Na javni obravnavi v tej dvorani smo slišali številne pripombe, strokovne in laične, civilne javnosti, in ko smo dobili predlog tega zakona, smo videli dejansko, da je bilo bore malo upoštevano od tega. Naj omenim nekaj misli in stališč, ki so bile takrat izrečene od strokovne javnosti, od vodilnih na RTV Slovenija. Morda se boste še spomnili: zakonodajalec, natančneje Ministrstvo za kulturo, je takrat kot dejanski resorni upravitelj RTV Slovenija v vseh svojih izjavah in nastopih poudarjal, in poudarja še zmeraj, da v spremembah obstoječega zakona o javnem zavodu RTV zasleduje temeljni, osnovni cilj, to je večja neodvisnost javnega zavoda, večja avtonomija novinarskega dela in podobno. Ja, od koga le? Od politike, v vsakem primeru vladajoče! Torej, tiste, ki ima parlamentarno večino; tokrat ima ta, drugič bo imela druga. Že prve spremembe in dopolnitve obstoječega zakona so ta politični verbalizem dejansko popolnoma demantirale. Za poskus polne podreditve RTV Slovenija vladajoči politiki – v ozadju katerih je bila postavljena tako imenovana ekspertna skupina pri Ministrstvu za kulturo in, kot je bilo ugotovljeno, so sami člani te ekspertne skupine na koncu ugotovili, da so bili na nek način uporabljeni, če že ne zlorabljeni, saj dejansko na dokončno verzijo tega predloga zakona sploh niso imeli nobenega vpliva. Sam Predlog zakona o RTV statusno, in to je bistvo tega člena, spreminja dosedanji javni zavod, vendar ta status ni toliko pojasnjen, da ne bi bilo mogoče govoriti o neki statusno-organizacijski obliki, strukturi, ki ji težko najdemo primerjavo v obstoječem sistemu. Ali bolj natančno; gre prej za nek eksperiment, katerega poskusni zajčki ne bodo samo zaposleni na RTV Slovenija, ampak posledično tudi vsi tisti, ki jim je menda ta zakon namenjen, to je javnost v najširšem pomenu te besede. Z zamenjavo ali spremembo statusa zavoda s samostojno pravno osebo javnega prava, kot piše v osnutku, se ukinja dejansko del dosedanjega javnega sektorja, čeprav v nekaterih pomembnih elementih ta javni sektor tudi ohranja. Pa celo elemente delniške družbe, gospodarske družbe! V nekaterih primerih v celoti, v nekaterih pa le za čas nekakšnega prehodnega obdobja, kot je bilo večkrat povedano, če se spomnite. Kaj bo po tem prehodnem obdobju, pa ni znano. In to vnaša nemir med ustvarjalce radijskih in televizijskih programov, med zaposlene in tudi vprašanje, ali je to nujno in potrebno in kaj je namen. V prihodnje bi to zahtevalo dejansko temeljito obnovitev oziroma sploh začetek dobrega socialnega dialoga z reprezentativnimi sindikati. Se pravi, ponovno notranje odprtje zelo zahtevnih in tudi zelo konfliktnih vprašanj, ki so bila v dosedanjih dialogih včasih vendar tudi dokaj uspešno razrešena. Ob tem bi opozoril tudi na nekatere druge dileme, ki so jih predhodniki že povedali, in to je, če osnutek zakona podeljuje RTV Sloveniji poseben status sui generis, potem se lahko upravičeno sprašujemo, kako bo to v praksi funkcioniralo. Ravno predhodnik je to povedal! To kliče po možnosti konfliktov, ki bodo nastali, in seveda noveliranju zakona v prihodnje in to boste videli čez dve leti. Predsednik Računskega sodišča je sam opozoril, meni se zdi, da na eni televizijski oddaji nedolgo tega, spomladi, da ima okrog tega resne pomisleke. In če je on rekel, da ima resne pomisleke, potem že lahko predvidevate, kako resni pomisleki to dejansko so. RTV Slovenija sedaj deluje kot javni zavod, ki opravlja javno službo na kulturnem in medijskem področju. Njegov ustanovitelj je Vlada Republike Slovenije. RTV Slovenija pa je upravljavec določenega državnega premoženja. Ker bo RTV Slovenija še naprej opravljala javno službo in dejavnosti v javnem interesu, je treba preučiti tudi določbo drugega odstavka 67. člena Zakona o javnih financah. Ali je predlagatelj razmišljal o tem? Ta določa, da lahko država za takšno delovanje organizira premoženje v obliki javnih zavodov, javnih gospodarskih zavodov, javnih podjetij, javnih skladov in agencij. Javna podjetja se na podlagi Zakona o gospodarskih javnih službah organizirajo po zakonodaji, ki ureja gospodarske družbe, zato je tudi s tega vidika mnenje, da bi se pripravljavec zakona moral odločiti za eno od zakonsko možnih in naštetih statusnih oblik ter RTV Sloveniji tudi dati ustrezno zagotovitev, ustrezno pravno organizacijsko obliko. In da ne bom predolg. Iz vsega tega navedenega, kar je bilo do zdaj povedano, smo tudi v Slovenski nacionalni stranki prepričani, da obstoječa statusna oblika javnega zavoda omogoča, da RTV Slovenija dejansko dela transparentno, pa tudi ne nazadnje, tisti, ki smo malo bolje seznanjeni s poročili nadzornega sveta, tudi poslovanje RTV Slovenija je kar nekaj let že pozitivno. Zato dejansko, kot piše v obrazložitvi, ne vidim nobenega razloga za spreminjanje tega zakona v takšnem smislu, kot je bilo predloženo. Hvala.
Hvala. Gospod Zorn, izvolite.
Hvala lepa. Najprej naj povem, da gre tukaj za kar najbolj resne zadeve, kajti Televizija Slovenije je največji kulturni zavod v državi z 2 tisoč zaposlenimi in bo tak tudi ostal, kljub temu da ga zmanjšamo na pol, bo še zmeraj največji kulturni zavod. Se pravi, da govorimo o nečem, kar je izjemno pomembno za celotno državo in nemarna kretnja, obreganje ob tuje mnenje tukaj ne pride v poštev, kakor jo je gospod Rožej izrazil, glede na to, da je to mnenje pač tako, ki naj bo nazadnjaško oziroma imamo itak same sui generis, to so pa športna društva in take stvari. Športna društva in Vzajemna ne pobirajo od vsakega, ki ima elektriko, naročnine. To je izjemna institucija, ki seveda je državna institucija in zato gre za resne zadeve, kajti skušamo tukaj preprečiti, da bi prišlo do formalnopravnega kolapsa pri spremembi zakona. Če bo lahko to ta družba sploh delovala! Tega si, seveda, nisem jaz izmislil in nisem si izmislil niti sui generis niti karkoli s tem v zvezi, pač pa je na to opozorila zelo natančno Zakonodajno-pravna služba. Prebrati moram nekaj njihovih stavkov, ker so izjemno pomembni. Hkrati naj tudi povem, da je državni sekretar z Ministrstva za kulturo povedal, da bo šlo za prehodno obdobje. Temu prehodnemu obdobju pri nas pravimo tranzicija in vemo, kaj se v tranziciji dogaja. Šlo bo za konflikt interesov med gospodarskim in javnim, za hud konflikt na področju uredništev, na področju delavcev, na področju sindikatov, na področju opredelitve, kdo je gospodarski del tega javnega zavoda, kdo je kulturni del, kdo je uredniški del, kdo je vsebinski del. Konflikt interesov bo na vsem velikanskem zavodu. Ampak, poglejte, kaj je zapisala Zakonodajno-pravna služba in to mnenje delijo tudi drugi pravniki. Takole pravi: "Predlog zakona v prvem odstavku člena opredeljuje RTV Slovenijo kot samostojno pravno osebo javnega prava posebnega kulturnega in nacionalnega pomena. Zakonodajna-pravna služba ob tem izpostavlja vprašanje pravnosistemske skladnosti predlagane rešitve, s katero naj bi se za zagotavljanje vsebin, programov in storitev, ki so predmet javne službe, uvedla posebna, vendar statusno nedefinirana oblika, ki odstopa od vseh na pravnosistemski ravni predvidenih načinov zagotavljanja javnih služb bodisi da gre po vsebini za storitve in dejavnosti s področja negospodarskih ali gospodarskih javnih služb. S tem so povezana tudi vprašanja ustanovitve" – opozorili smo na to –, "izvajanje nalog ustanovitelja, organiziranosti in financiranja" – prosim vas –, "ki odstopajo od pravnosistemske ureditve, pri tem pa v pravni red za področje pravnih oseb javnega prava uvajajo povsem nove rešitve. Tudi sam način opredelitve, ki se z razliko od siceršnjih načinov poimenovanja drugih pravnih oseb javnega prava ne opira na nobeno od uveljavljenih statusnih oblik, ampak statusno obliko označuje s poudarjanjem kulturnega in nacionalnega pomena RTV Slovenija kot samostojne pravne osebe javnega prava, bistveno odstopa od že uveljavljenih opredelitev in ga kaže ponovno pretehtati, saj je po našem mnenju nedorečen." In naprej, "kot smo že opozorili, določba, da gre za pravno osebo javnega prava, po našem mnenju za jasno opredelitev statusa pravne osebe ne zadošča". Torej je stvar jasna! Tudi ne bo kar tako prestala pravne presoje. Takšna izrecna določba je sicer za njeno identifikacijo koristna, vendar sama po sebi niti ni nujna, saj je lastnost pravne osebe javnega prava predvsem stvar interpretacije in ocene, v kolikšni meri so v posameznem primeru poudarjeni elementi pravnega režima oseb javnega prava. Ampak, takole gre, med temi so na prvem mestu načini ustanovitve z javnopravnim aktom, javna narava funkcij oziroma delovanje, sredstva in način financiranja ter uporaba javnega prava pri notranjih in zunanjih razmerjih. Sredstva in način financiranja, slišali ste, to je naročnina in vse ostalo. To je tisti gospodarski profit in hkrati tisto, kar pač daje država oziroma Vlada, kakorkoli to imenujemo, temu velikanskemu kulturnemu javnemu zavodu, ki hoče biti malo gospodarska družba, malo pa [[...]]In kar se tiče rešitev, ali je samo ta čista in da že itak ta javni zavod organizira in opravlja gospodarske storitve. Seveda je, celo vrsto služb bi lahko izločili iz njega in jih imenovali nekakšna gospodarska podružnica, vendar v celoti eksperimentirati s tem velikanskim javnim zavodom, največjim kulturnim, kar ga imamo, je tvegano. In napovedujem vam slabo. Hvala.
Hvala. K repliki se je javil gospod Rožej.
Hvala za besedo. Sicer razumem, da lahko razmišljamo drugače, želel pa bi si, da se vsaj slišimo in da slišimo vsi isto – tisto, kar govorec izreče. Mene je pravzaprav groza, da podpredsednik Odbora za kulturo, šolstvo, šport in mladino ne razume, da Fundacija za šport ni športno društvo, ampak da je to fundacija, ki preko sredstev Loterije Slovenije in Športne loterije financira slovenski šport, ampak pač, v takšnih časih živimo, da so poslanci tudi lahko toliko razgledani na področju športa, kjer so podpredsedniki matičnega telesa. Vzajemna zavarovalnica ima 900 tisoč članov. To je približno takšno število, kot je tudi število odjemalcev elektrike. Trdim, da so bile moje primerjave popolnoma na mestu, vaša relativizacija njih pa popolnoma deplasirana. Tudi težko bom resno vzel svarilo pred pravnim kolapsom s strani človeka, ki ne loči med splošnim in posebnim pravnim predpisom in ne razume, da ima posebni pravni predpis prednost pred splošnim oziroma za nekoga, ki je domnevno klasično izobražen, naj povem še z latinskimi izrazi, lex specialis velja tudi če lex generalis kakšno stvar drugače ureja, ker je za to področje. Ker sem ravno pri besedi, bi še demantiral kolega Györeka, ki je rekel, da RTV Slovenija deluje kot javni zavod. To ni res. Deluje, kot mu je kdaj drago, včasih tako, včasih drugače, res pa, da zaenkrat je javni zavod, in ravno te spremembe zakonske, ki so pred nami, naj bi ti dve različni stvarnosti pravno in dejansko uskladili. Hvala.
Hvala. Ker je še interes po razpravi, odpiram prijavo. Gospod Potrč, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Vesel sem, da imamo tretji program in neposredni prenos, da lahko spremljajo naše razprave, poslušalke in gledalci in gledalke, da ga bomo ohranili in to približno v enaki vsebini, tudi tega sem vesel. Rad bi spregovoril nekaj besed ali stavkov o našem predlogu, ki ga je matično delovno telo sprejelo, da se navedejo v zakon tudi pripadniki narodov bivše Jugoslavije. Kdor govori ob tem predlogu o jugo nostalgiji, ta se ne zaveda, da imamo že 20 let države, ki so nastajale na tleh bivše Jugoslavije, in da mi predlagamo poimenovanje tistih narodov, ki imajo danes svoje države – nikogar drugega. Drugič, pozablja in ne priznava, da so tudi ti predstavniki drugih narodov leta 1990 in 1991 sodelovali v procesu osamosvojitve Slovenije, da so imeli pravico glasovanja na plebiscitu konec leta 1990 in da so na nek način soustvarjali samostojno in neodvisno Slovenijo. Ni res, da dajemo kakšne posebne pravice vizavi ustavnih kategorij Madžarov, Italijanov in Romov. Ti bodo svoje pravice, kakršne imajo, ohranili in prav bi bilo, da bi se potrudili, da jih tudi zares uresničujemo v praksi, ker tu in tam so problemi in je naša italijanska in madžarska manjšina, pa tudi Romi so nezadovoljni s tem, kako se stvari udejanjajo. Ni res, da Evropa kakorkoli meni in zahteva, da ne smemo uveljaviti v zakonu ali kje drugje posebne pravice tudi za pripadnike drugih narodov bivše Jugoslavije. Saj veste, nič novega ne bom povedal, če bom prebral zahteve, in to izrecne zahteve, ki jih imajo mednarodne organizacije za varstvo manjšine, ECRI in podobne, in ki predlagajo Sloveniji, da končno pokaže prijaznejši odnos do teh tako imenovanih novodobnih manjšin ali manjšin, ki niso zapisane v ustavi, ali predstavnikov narodov bivše Jugoslavije. Zato govoriti o tem, da je to ravnanje proti evropski praksi – je obratno – in jaz si samo ne bi želel, da bi se zaradi ozkosrčnosti nekaterih posameznikov in pogledov v strankah dogodilo tudi na tej točki kaj takšnega, kar se nam dogaja na mnogih točkah zdaj v zadnjih mesecih in letih, ko dobivamo od evropskih institucij opozorila, da v preteklosti z nekaterimi skupinami – ne bi jih želel imenovati, da ne sprožim nove razprave – nismo ravnali korektno. In končno naj povem, to je zahteva, ki jo pri nas v vsakem poročilu več ali manj postavlja varuh oziroma varuhinja človekovih pravic in na tej podlagi smo tudi v Državnem zboru že sprejemali ustrezne sklepe. Zato ne strašiti s tem, kaj se bo zgodilo, to je zahteva, ki jo izpolnjujemo na podlagi evropskih norm, to ne zahteva novih uredništev in velikih stroškov, zahteva ali predpostavlja pa, da bo sčasoma morda prišlo do tega, da bo enkrat mesečno po pol ure ali pa eno uro tudi morda program za te pripadnike posameznih narodov. Hvala lepa.
Hvala. Želite? Imate besedo, izvolite, gospod državni sekretar.
Predsedujoči! Poslanec Potrč mi je dal priložnost, da se samo hipno odzovem ravno na razpravo v zvezi s tem. Mislim, da je tudi gospod Grims omenil enakost pred zakonom in plačevanje prispevka in tudi to sta ravno dva argumenta za omembo vseh v drugem odstavku 2. člena, ki eksplicitno govori o zagotavljanju širokega nabora vsebin, programov in storitev. Vendar ne pozabite, da potem 3. člen v svojem drugem odstavku zelo natančno, prav lekarniško natančno, dela distinkcijo med nacionalnimi programi, regionalnimi programi, programi in programskimi vsebinami. To je zelo važen, bi rekel, poudarek. Očitek, za katerega mislim, da se ga k temu zakonu preprosto neupravičeno pripisuje, je domnevna nepremišljenost rešitev in njegova podnormiranost, po drugi strani se pa hkrati glorificira obstoječe stanje. Če bi bilo tako, potem našemu medijskemu inšpektorju ne bi bilo treba reagirati zaradi nespoštovanja oglaševalskih kvot, konkretno, recimo, v času nogometnega prvenstva. Če bi bilo tako, obstoječi nadzorni svet ne bi moral reagirati pri poskusu delitev nagrad v zvezi s tem. Če bi bilo tako, da je obstoječi zakon vse v redu uredil, potem ne bi bilo takšnih zagat s samimi postopki imenovanja direktorja. Ko pa sprašujete, in ko ste nekoliko kasneje prišli, še enkrat posebej poudarjam, zavajanje z gospodarsko družbo na tem mestu preprosto ni korektno. Če se ozremo po Evropi, vidimo, da so nekatere televizije delniške družbe – tega se tukaj nismo šli –, da so nekatere televizije javne ustanove – tega se v Sloveniji nismo mogli iti zaradi tega, ker so ustanove subjekti zasebnega prava. In od tod ponoven poskus argumentacije, da je ravno ta oblika, ki ostaja znotraj javnega prava, izvzema pa nekatere procese odgovornosti iz Zakona o gospodarskih družbah, naš odgovor na trenutne mnoge zagate zavoda, v katerih je.
Hvala. Ker je še interes po razpravi, odpiram prijavo. Gospod Žnidaršič, izvolite, imate besedo.
Lepa hvala, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani predstavniki ministrstva! Težava tega člena je v tem, da ima sedemnajst odstavkov. Če dam pripombo na cel zakon ,skoraj ni člena, ki jih ne bi imel vsaj nekih pet, šest ali obseg v celi strani. Moram reči, da sem v celoti nezadovoljen s stvarjo, ker prihaja tudi dve leti kasneje, kot bi bilo treba, potem pa v obliki, ki ne zdrži kritike. Vsaj kar mene zadeva, bi bilo boljše, da bi bilo trideset členov več, pa da bi bili kratki, kajti če se človek lahko zelo strinja z enim odstavkom, je potem problem, ker jih ima amandma pet in je težko podpreti zadevo v celoti. Ampak tukaj se ne more nazaj, ker je stvar šla že predaleč. Zato povem, da bom podprl ta amandma, ker sem prepričan, da je prav, da ostane RTV javni zavod, z vsemi atributi, ki zraven spadajo. Posebej mi je všeč, da se črta tisti del oziroma odstavek, ki govori, da tam zaposleni delavci niso javni uslužbenci. Zakon pa potem kar v nekaj členih govori o uresničevanju javne službe. Najbrž ne bodo neki drugi delavci javne službe opravljali, če niso javni. Če niso javni, naj delajo nekaj drugega. Če bodo pa javno službo opravljali, tako kot piše v zakonu, potem pa so javni delavci; to je pač treba sprejeti tako, kot je. Seveda, ker je več dobrih sprememb v tem amandmaju kot tistega, kar me moti, denimo, morda res ta sprememba tretjega odstavka, bom pač moral podpreti celoto, če hočem, da bo vsaj nekaj tistega, kar podpiram, dejansko zajeto. Hvala.
Hvala. Gospod Grims, izvolite.
Hvala. Najprej predstavnikom Vlade želim dobrodošlico v slovenski pravni red, kajti v slovenskem pravnem redu smo vse tovrstne dileme razrešili, bodisi v obliki javnega zavoda bodisi v obliki običajne gospodarske družbe v vseh variantah, ki jih predvideva slovenska zakonodaja. Izgovarjanje na Evropsko unijo tako dvakrat ne zdrži. Prvič imajo oni drugačne ustave, tudi druge pravne rede, predvsem pa tudi navajanje tega, da je nekaj ustanovljeno kot delniška družba, ne pomeni argumenta za to nedorečeno, neobstoječo ali nedomišljeno rešitev, ki jo predlagate vi. Kajti v tistih državah imajo z zakonodajo ustrezno urejeno celotno poslovanje, z vseh vidikov, od finančnega do siceršnjih, za delniško družbo in potem pri poslovanju take družbe ni težav. Pri tem, kar predlagate vi, pa težave zanesljivo bodo, ker stvar ni jasna, ni definirana, ni dorečena in torej pušča ogromno prostega lova za nekaj, kar bomo verjetno plačali na koncu vsi, gledalke in gledalci, poslušalke in poslušalci, s tem, ko bomo plačevali čedalje višjo naročnino in imeli od tega vse manj, zlasti glede tistih vsebin, ki predstavljajo poslanstvo javne Radiotelevizije, torej kulture in informativnih vsebin. Namreč, da bo prišlo do podražitev tudi zaradi tega, ste pravzaprav na nek način zelo jasno zapisali v zakon, ki ponovno predvideva čisti avtomatizem dvigovanja in podražitve RTV prispevka. In torej je ljudem pošteno povedati, da jih boste dodatno obremenili z neko davščino na ta način, ki bo ves čas rasla; stroški bodo zato seveda manj pomembni. Da pa ima tu lahko televizija ogromno rezerve, je pa dokazala v minulih letih, ko do takrat, ko ste tako zahrbtno podražili RTV prispevek s spremembo zakonodaje ob sprejemanju proračuna, je RTV prispevek miroval, bili so ga pa oproščeni vsi, ki so bili v socialnih težavah. In to je največja možna oprostite, največje možno znižanje RTV prispevka, ki ga je lahko uživalo kar nekaj tisoč ljudi. Kar se tiče stroškov, bo prišlo do produciranja posebnih programskih vsebin, tistih, ki ste jih posebej našteli. To izhaja iz naslednjih členov nedvoumno. Kdo jih bo produciral: uredništva. Torej, stroški brez dvoma bodo. Ne zavajati javnosti, da tu ne bo prišlo do dodatnih stroškov. In ob tem, ko ste nekatere postavili v privilegiran položaj, in še enkrat opozarjam, pozabili pa, da ste s tem dejansko postavili v drug položaj vse ostale, brez ustrezne ustavnopravne osnove, in to je problem, ne pa tisto, kar zdaj vi sprenevedavo navajate. Pozabili ste na vse ostale, gospe in gospodje! Niste navedli niti vseh nekdanjih jugoslovanskih narodov in narodnosti, kaj šele vse ostale narode in narodnosti, ki sedaj živijo na naših tleh in jih bo čedalje več, ker je tak princip, ki izhaja iz načel in dejanskega stanja v Evropski uniji. To ste pa pozabili! In to je problem! Pri tem bi opozoril še na nekaj. Zakon, ko je bil predlagan, je predstavljal pravo nacionalno sramoto. V njem ni bilo, za razliko od sedaj veljavnega, niti ene same določbe, ki bi nedvoumno definirala mnenjski pluralizem in hkrati vprašanje odgovornosti tistih, ki program soustvarjajo. In potem so novinarji, gospe in gospodje, in po njih smo povzeli tisti amandma, sami predlagali, da se vrne v zakon ena od določb, ki opredeljuje tudi vprašanje novinarske etike in s tem odgovornosti. In vsa čast jim za to zaradi tega, ker so s tem dokazali, da se zavedajo, da je odgovornost neločljiv sestavni del in zaščitnik novinarske, torej njihove, profesionalne svobode. Na to ste pa vi, seveda zavestno, pozabili. Pozabili ste celo na regionalizem, kot da je Slovenija samo Ljubljana. Do tega člena še pridemo in ste ga črtali iz zakona. Pozabili ste še na marsikaj. Na vprašanje dejanske odgovornosti vseh, ki bodo tukaj vključeni v ta proces na osnovi tega zakona. Ti členi so ali nedorečeni ali pa jih v zakonu preprosto ni, ko gre za tisto, kar ta hiša dejansko ustvarja. Edina svetla točka je bil tisti amandma, ki smo ga povzeli po novinarskem sindikatu, zato se ne izgovarjajte na vse ostale. Ta zakon je napisan s političnimi cilji, politično in bo povzročil velike težave javni Radioteleviziji, vsem Slovenkam in Slovencem, državljankam in državljanom, ki plačujemo RTV prispevke, pa bo še globlje segel v žep, in za to bodo dobili še manj.
Hvala. Želi še kdo razpravljati o 2. členu in amandmaju k temu členu? Ne. Potem zaključujem razpravo o 2. členu in amandmaju k temu členu ter prehajamo na 3. člen in amandma k temu členu. Želi kdo razpravljati? Ne. Potem zaključujem razpravo o 3. členu in prehajamo na razpravo o 5. členu in amandmaju k temu členu. Želi kdo razpravljati? Ja, je še kakšna roka? Samo ena roka. Gospod Zorn, izvolite.
Hvala lepa. Kolega Grims je že povedal, da so regionalne televizije pozabljene, zato smo jih obudili in predlagamo, da se vstavi k 5. členu amandma oziroma nova alineja, ki se glasi: Zagotavlja celovito in enakomerno obveščeno dogajanje v vseh slovenskih regijah in lokalnih skupnostih. Kadar to predlagamo ministrstvu pravi, da je to itak določeno že kje drugje, ali da je samo razumljivo, ali da se to samo po sebi itak dela in tako naprej in tako naprej. Vendar mislim, da je to drugače. Eno od poslanstev nacionalne televizije je seveda to, da enakomerno in enakopravno obvešča o dogajanju v vseh slovenskih regijah in lokalnih skupnosti in zdi se mi potrebno, da je to tudi zapisano, ker je to nekakšen garant, ne pa, da je to samo po sebi jasno. Hvala lepa.
Hvala. Še kdo? Ja, vidim roke. Odpiram prijavo k razpravi o 5. členu. Gospod Grims, izvolite, imate besedo.
Neizprosno dejstvo, tudi za sedanjo vladajočo koalicijo, je, da Slovenija ni samo Ljubljana, je samo center. Slovenija je sestavljena iz zelo lepega spektra pokrajin, ki imajo vsaka svojo značilnost, predstavlja vsaka svojo regijo, iz različnih občin in seveda je prav, da se o vseh enakovredno poroča. Ne gre samo za informiranje teh ljudi tam, ampak to ste zopet pozabili, tudi za informiranje tistih v Ljubljani, ki imajo zagotovo tudi pravico izvedeti, kaj se dogaja na Gorenjskem, kaj se dogaja na Dolenjskem, Štajerskem, Mariboru in drugod. Samo na ta način država deluje kot celota in samo na ta način je uresničeno poslanstvo nacionalne televizije. Drugi del tega spektra, ki je bil ohranjen s sprejetjem amandmaja, ne po zaslugi sedanje vlade, ampak s sprejetjem ustreznega amandmaja na odboru, pa predstavlja dejstvo, da danes lahko ljudje to spremljajo, da obstaja tretji TV kanal. Delim veselje gospoda Potrča, ki je praktično prepisal mojo določbo iz prejšnjega zakona in mu lahko samo rečem, no, morda pa tisti zakon, ki ga je nekoč tako kritiziral, le ni bil tako slab, da se je marsikaj prepisalo in se sedaj ohranja kot kvaliteta. Za razliko od sedaj veljavnega zakona – in s tem končam –, za katerega je nekdo pokasiral nekaj 10 tisoč evrov in je predstavljal enega najdražjih, če ne najdražji medijski zakonodajni projekt v zgodovini samostojne Slovenije; za tisti zakon v osnutku – kasneje je bil predelan, seveda na ministrstvu – avtor ni prejel niti enega samega tolarja. Samo en kup človeške žlehtnobe, izražene v obliki raznih žalitev, takih in drugačnih, kar vsi dobro veste. To je pa velika razlika. Namreč, vprašanje odnosa, za kaj v resnici gre; nekaterim gre za to, da se uresničuje poslanstvo javne radiotelevizije, nekaterim gre pa očitno predvsem za denar in potem dobimo na mizo zakon, ki ni ustrezen, ki ni demokratičen, ki je slab in do katerega imajo odklonilno mnenje tako zaposleni na javni Radioteleviziji, največji del javnosti, ljudje, ki živimo v različnih regijah, o čemer govori prav ta člen, ki je sedaj pred nami in ki bo v praksi pomenil zgolj večanje stroškov, v praksi pa po drugi strani tistim, ki programe sledimo, ki jih spremljamo, ne bo prinesel prav nobene posebne nove kvalitete. Stvari bodo šle kvečjemu, po Murphyjevem zakonu, na slabše.
Hvala. Gospod Rožej.
Hvala lepa. Oba govornika sta veliko povedala o tem, da je treba enakomerno obveščati o dogajanju v vseh slovenskih regijah, nista pa uspela omeniti, gospod Zorn nobene, gospod Grims pa pomanjkljivo. Skratka, mi se v Sloveniji še nismo domenili, katere so vse slovenske regije, gospod Grims tudi ni bil ravno dosleden. Vlada, katere podpornik je bil v prejšnjem mandatu, ni predlagala Štajerske kot regije, sami ste jo pa omenili. Zmenite se sami med seboj, koliko teh regij je: ali bi morali biti dosledni pa reči, ormoško-prleško regijo, zgornje Podravje, spodnje Podravje, mogoče pri Gorenjski omeniti še zgornjo Gorenjsko, kamniško-zasavsko in še kar je bilo takih umetno narejenih regij. Skratka, RTV Slovenija že zdaj opravlja to funkcijo in jo bo tudi poslej. Nobenega razloga ni, da bi dvomili v to. Seveda, če verjamete poslanstvu in poklicnim kvalifikacijam novinarjev, ki to že tako ali tako zdaj opravljajo – sklepajoč iz vaših prejšnjih razprav je temu tako. Dokler se pa mi ne dogovorimo, katere so vse slovenske regije, in potem šele, kako bomo enakomerno in enakopravno obveščali po številu prebivalcev, po glavi, ne vem, ali kakor drugače meritorno, je pa taka določba zgolj populizem pred lokalnimi volitvami in nič drugega. Najbrž tudi gledalcem tretjega programa to ne bo težko ugotoviti. Hvala.
Hvala. Želite repliko? Izvolite.
Zato, spoštovani kolega Rožej, ker se nisem hotel lotiti iste napake, kot ste se je lotili vi, nisem našteval posameznih regij v takratnem besedilu zakona, iz katerega je povzeto ta amandma, ki je zdaj pred nami, ampak sem napisal tisto, kar lahko citiram. "Zagotavlja celovito in enakomerno obveščanje o dogajanju v vseh slovenskih regijah in lokalnih skupnostih." Vseh torej, gospod Rožej! In predstavljajte si, kako lepo bi bilo, če bi toliko ljubezni do vseh delov svoje domovine premogli tudi vi.
Hvala. Želi še kdo razpravljati o 5. členu in amandmaju k temu členu? Ne. Želite, gospod državni sekretar? Izvolite, imate besedo.
Hvala. Prednost predlagatelja je morda pri tem konkretnem amandmaju, da lahko iz rečenega, iz poslanskih besed, kompilira odgovor, ker natanko za to gre, gospod Zorn, kar ste rekli. Ministrstvo na tej točki vedno odgovarja isto. Opozarja na drugo alinejo prvega odstavka 5. člena, ki govori o zavezi zagotavljanja kakovostnih informativnih vsebin, s katerimi obvešča o dogajanju v Republiki Sloveniji. Prepričani smo, da je v tem subsumirana enakopravnost vseh regij; še več, tudi tisto, kar to institucijo dela za nacionalko, ko jo zoperstavljamo včasih komercialki. Hvala.
Hvala. Želi še kdo o 5. členu in amandmaju k temu členu? [[Ne.]] Potem zaključujem razpravo. Prehajamo na 16. člen in razpravo o amandmaju k temu členu. Želi kdo razpravljati? [[Ne vidim roke.]] Zaključujem 16. člen. Prehajamo na 17. člen in amandma k temu členu. Želi kdo razpravljati? Samo eno roko vidim. Gospod Rožej, izvolite.
Hvala lepa. Seveda se bo vedno težko zagotovilo uresničevanje interesov vseh interesnih skupin in tudi v takšnih organih, kakršen je svet RTV Slovenija, je to že do zdaj težko, pa je bil svet precej obširen in tudi ni vedno zmogel zadostnega kvoruma, da bi se lahko zbral, kvalitetno odločal in tako naprej. Vedno se je trudil, da bi čim večji spekter civilne družbe v njem dobil svojo besedo in sedanji predlog je pač nek kompromis med učinkovitostjo in reprezentativnostjo. Ta predlagani amandma, ki v nekih določenih segmentih širi upravičence, je vsaj zame zanimiv v eni točki, in sicer v tej, da bi člana sveta imenoval oziroma izvolil tudi Nacionalni svet invalidskih organizacij Slovenije. Gre za civilnodružbeno organizacijo, je tudi napisana tukaj s točnim imenom in z veliko začetnico, da se ve, za katero institucijo gre. Recimo, ni napisano z malo, da bi bil to lahko nek splošen organ. Še posebej zato, ker gre za organizacijo, ki je v preteklem letu bila celo izbrisana iz sodnega registra, vem pa, da je vsaj gospodu Zornu, recimo, strašno hudo, ker bo ta sui generis oblika, ki jo zdaj uvajamo, po njegovem mnenju povzročila ravno takšne zaplete, da se pač RTV Slovenija ne bo mogla vpisati v sodni register. Obenem pa želi, mislim, da v okviru svoje poslanske skupine, v 17. členu v Svet RTV Slovenija spraviti predstavnika Nacionalnega sveta invalidskih organizacij Slovenije, ki je pa dokazano bil v preteklem letu izbrisan, pa se je potem ponovno vpisal. Skratka, ne gre ravno za relevantnega oziroma zaupanje vzbujajočega partnerja v tem dialogu med civilno družbo pa nacionalno Radiotelevizijo. Poleg tega, da letijo na ta organ še kakšne druge upravičene pritožbe, pripombe, dvomi, da bi se nam znalo zgoditi, da bi predsednik Nacionalnega sveta invalidskih organizacij poleg štirih funkcij – ali koliko jih že ima: v Državnem svetu, Fundaciji za invalidske in humanitarne organizacije, v Loteriji Slovenije, v Nacionalnem svetu – dobil še kakšno drugo državno funkcijo in bi bil petkratni funkcionar. Vi sami ste, najbrž, v vaši stranki velikokrat tudi protestirali proti večkratnim funkcionarjem; v prejšnjem sistemu je bila to redna praksa. Nekateri to prakso ohranjajo še naprej, ampak mislim, da to ni problem nas, ampak tistih, ki so vsaj z glavo ostali v prejšnjem sistemu. Mene žalost, da je med temi tudi Slovenska demokratska stranka. Po drugi strani pa seveda to razumem. Ravno zato tega amandmaja še posebej ne morem podpreti, ker ne verjamem, da v resnici prispeva k tem, kar naj bi svet Radiotelevizije Slovenija zagotavljal slovenskim gledalkam in gledalcem. Hvala.
Hvala. Še kdo? Vidim eno roko. Odpiram prijavo. Prijava teče. Gospod Grims, izvolite, imate besedo.
Včasih je veljala ljudska modrost, ki se je glasila, malo provokativno,"dolgi lasje, kratka pamet", ampak očitno je včasih tudi kdo izjema, kar je ravnokar dokazal gospod Rožej, ki se je delal norca iz predloga amandmaja, pozabil pa je ključno zadevo; SDS v tokratnem zakonu ni predlagala niti enega samega amandmaja, ki ne bi bil predlagan s strani samih zaposlenih na RTV Slovenija. Torej s strani reprezentativnih sindikatov novinarjev, sveta delavcev oziroma reprezentativnih sindikatov preostalih zaposlenih na RTV Slovenija. To se pravi, vse žaljivke, ki ste jih tako neprevidno izrekli v eter, letijo nanje in upam, da boste zdaj požrli slino in se vsaj njim opravičil. Ne zaradi nas kot stranke, ampak zaradi zaposlenih, ki so se potrudili po najboljših močeh in predlagali rešitve, ki bi po njihovih močeh – pozabil sem omeniti še invalidske organizacije –, upoštevali smo tudi predloge invalidskih organizacij, tudi nanje torej to leti. Skratka, naredili smo sklop vseh njihovih amandmajev, ker jih oni direktno niso mogli predlagati, in smo jih mi kot stranka lahko kot predlagatelji potem predložili v potrditev. In zato, preden se delate norca iz rešitev, ki so pred vami, vse vsaj pozanimajte, kdo je dejanski avtor teh rešitev in kdo jih je predlagal oziroma podprl. Generalno pa samo opozarjam, da ste s spremembo zakonodaje po eni strani privilegirali nekatere, za kar niste imeli ustavnopravne osnove, po drugi strani pa ste posegli v pridobljene pravice drugih, ki pa imajo zdaj, kot recimo invalidi, svoje pravice zapisane v slovenski ustavi in se ustavnopraven vidik tega početja postavlja kot izjemno sporen, krivičen do celotne invalidske skupnosti, bojim pa se, da tudi za vas in vaš zakon kot bližnjica na Ustavno sodišče. Ampak, če ne želite prisluhniti nikomur in vas ne zanimajo argumenti, potem razpravljate na način, kot smo mu bili ravnokar priča. Obžalujem, da je tako.
Hvala. Gospod Rožej, replika, izvolite.
Vedno sem vesel, kadar kolega Grims začne razlagati o demokratičnosti, ustavnosti in kar je še teh norm, ki v parlamentarni demokraciji načeloma veljajo, vsaj glede na izkušnje, ki jih je kolega Grims doslej imel z demokratičnimi, pravnimi in ustavnimi postopki pred tisto vejo oblasti, ki je na Slovanskem, pa tudi kje drugje v civiliziranem svetu, za to odgovorna. Seveda, v povesti lahko pri merjenju pametnih in Butalcev zmagajo Butalci, v praksi, hvala bogu, pa v Sloveniji v merjenju med ustavnostjo in neumnostjo ne zmaga neumnost, ampak zmaga ustavnost. To je Ustavno sodišče, kolegu Grimsu pa še posebej velikokrat, že dokazalo. Tako se bom tudi teh svaril, opozoril in še česa – mi ne smete zameriti – z vaše strani vedno lotil s kančkom, ali pa kar s kancem, ali pa še s kakšno večjo mersko enoto dvoma. Da pa v primeru invalidskih organizacij ne bo šlo za kakšne hude kršitve ustave, potrjuje tudi dejstvo, da, recimo, ta predlagani kvalificirani predlagatelj v svetu RTV, Nacionalni svet invalidskih organizacij Slovenije, že do zdaj, v zdajšnjem svetu RTV Slovenija, ki je bil širše sestavljen, kot je ta tukaj predlagani, ni imel svojega predstavnika. Najbrž je bil kakšen razlog za to. Če je bila ta ustavnost tako velika, ne dvomim, da bi vi v svoji veliki skrbi po ustavnopravnem redu, ki mora biti v Sloveniji, v štirih letih, kot ste to možnost definitivno imeli, že sprožili, pa mogoče še kdaj prej, ko ste bili tudi opozicijski poslanec ali pa tako ali drugače politik. Tako je tukaj moja vest čista, nikomur se ne mislim opravičevati, še najmanj pa na vašo pobudo, kolega Grims.
Hvala. Ni replike na repliko, pač pa sprašujem [[...]]Ja, izvolite, državni sekretar, želite besedo?
Hvala. Predlagatelj je pri tej točki dolžan opozoriti na tri razsežnosti pri morebitnih spremembah 17. člena. Naše mnenje je, da bi morebitni sprejem tega amandmaja ne zagotavljal dovoljšne mere pravne predvidljivosti, in sicer na treh točkah; naš sedanji predlog je usklajen z narodnostnima skupnostnima in zelo natančno definira proces imenovanja predstavnikov obeh skupnosti. Drugič, s tem ko predlagani amandma problematizira funkcijo predsednika republike v procesu imenovanja, na nek način pušča odprt prostor glede predstavnika verskih skupnosti, ker zakon mora določiti glede na to, da bi nastala pravna praznina. In, končno, tretja razsežnost pa je predlagana vključitev predstavnika Nacionalnega sveta invalidskih organizacij. Mi sodimo, da ni potrebno, da imajo predstavniki invalidov v skladu s predlogom zakona svoj programski odbor, katerega pobude mora obravnavati svet RTV in se do njih opredeliti. Je pa seveda možnost vsakega od predlagateljev iz civilne sfere, da posebej prepozna pomen te družbene skupine. Hvala.
Hvala. Želi še kdo razpravljati? Vidim eno roko. Gospod Grims, izvolite.
V prejšnjem zakonu pa je bilo oboje, spoštovani predstavnik Vlade, in zato trdim, da je sedanji zakon znižal, je posegel v že pridobljene pravice in se bo zaradi tega lahko postavilo vprašanje, ali so takšne rešitve ustrezne ali ne. O tem bo presodilo Ustavno sodišče – in tukaj preidem na odgovor spoštovanemu kolegu Rožeju: jaz opozorim, če menim, da je kaj narobe. Kar pa se tiče moje poti na Ustavno sodišče – pa ne boste verjeli! Po vseh vlogah, ki sem jih dal, recimo, o večinskem volilnem sistemu, ki sem jih dejansko napisal, ali pa leta 2002 glede volitev v Državni svet iz mestne občine Kranj, ko je bila presoja, je Ustavno sodišče, neodvisno od sestave, leta 2002 je bila povsem drugačna kot prej, presodilo v mojo korist. Ne boste verjeli! Zato se raje prepričajte, preden o čem spregovorite. Pameten poslanec bo vedno tako ravnal.
Hvala. Želi še kdo o 17. členu in amandmaju k temu členu? Ne. Zaključujem razpravo. V razpravo dajem 20. člen ter amandma k temu členu. Želi kdo razpravljati? Ne. zaključujem razpravo. Prehajamo na 38. člen ter amandma k temu členu. Želi kdo razpravljati? Ne. Zaključujem 38. člen. Prehajamo na 48. člen ter amandma k temu členu. Želi kdo razpravljati? Ne vidim roke, zaključujem razpravo. Prehajamo na 49. člen in amandma k temu členu. Želi kdo razpravljati? Ne. Potem zaključujem razpravo. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potem seje Državnega zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 38. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 37. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA SKLEPA O SPREMEMBI SKLEPA O VIŠINI SREDSTEV, KI PRIPADAJO POSAMEZNI POLITIČNI STRANKI IZ SREDSTEV DRŽAVNEGA PRORAČUNA V LETU 2010. Predlog sklepa je v obravnavo Državnemu zboru predložil Odbor za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje. Besedo dajem predsedniku odbora dr. Vinku Gorenaku za dopolnilno obrazložitev predloga sklepa. Izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Odbor za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje je ta predlog sklepa obravnaval na 21. seji, 9. 9. 2010. Predlagatelj je sicer Vlada Republike Slovenije, ker gre za proračun, ta je predložila, na tej podlagi je odbor pripravil predlog sklepa o višini sredstev, ki pripadejo posamezni politični stranki iz sredstev državnega proračuna v letu 2010, ki ga je pač posredoval tudi v obravnavo Državnemu zboru. Naj vas spomnim, da smo mi predlog sklepa o določitvi sredstev, ki pripadejo posamezni politični stranki, že sprejeli, in glede na to, da je pravzaprav bil sprejet tudi rebalans proračuna Republike Slovenije – gre za to, da tokrat odbor predlaga, da se v skladu s 23. členom Zakona o političnih strankah pač sredstva od 1. oktobra 2010 do konca leta 2010 znižajo. V sklepu je navedeno tudi natanko, koliko se kateri stranki zniža, jaz jih ne bom našteval, ampak bom povedal skupni mesečni znesek: 234.082,41 evra je dosedanji znesek, nov znesek za vse politične stranke na mesečni ravni pa je 184.082,41 evra. Odbor je ta predlog sklepa sprejel soglasno in ga predlagamo v sprejem tudi Državnemu zboru. Hvala lepa.
Hvala. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Anton Urh v imenu Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! Glede na izide parlamentarnih volitev na podlagi zakonskih določil so politične stranke, ki so na parlamentarnih volitvah prejele več kot odstotek glasov volivk in volivcev, upravičene do določenih sredstev iz državnega proračuna. Tako je v začetku mandata ta postavka za leto 2008 znašala dobrih 235 tisoč evrov mesečno, za leto 2009 pa 245 tisoč evrov. Januarja 2010 smo v Državnem zboru sprejeli sklep, s katerim smo vsem političnim strankam, ki so sicer upravičene do teh sredstev, le-ta občutno zmanjšali. Tokratne spremembe gredo zopet, torej že drugič, v smeri zmanjševanja finančnih sredstev, od katerih je, naj poudarim, odvisno delovanje političnih strank. Vsekakor nam, poslancem DeSUS, takšno rezanje nikoli ni povšeči, saj bo posledično delovanje naše stranke kot tudi drugih precej okrnjeno; mogoče pa je to nekomu tudi želja oziroma cilj. Še toliko bolj gre za nezadovoljstvo, ker gre za že drugo zmanjšanje teh dotacij v letošnjem letu. Se pa zavedamo, da moramo tudi mi kot predstavniki političnih strank deliti usodo posledic finančne situacije, kar smo potrdili že ob sprejemanju rebalansa proračuna za leto 2010. Takrat smo namreč sprejeli znižanje proračunske postavke, ki se nanaša na sofinanciranje strank, za 150 tisoč evrov na letnem nivoju. Skladno s tem imamo danes pred seboj spremembo sklepa o delitvi teh dotacij, ki ga bomo poslanci DeSUS morda z grenkobo tudi podprli. Hvala lepa.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava. K besedi se je javila samo Vlada, ki je ni, kot predlagateljica. Gospod Gorenak, želite besedo? [[Ne.]] Potem zaključujem razpravo. K predlogu sklepa ni bilo vloženih amandmajev, zato bo odločanje o predlogu sklepa opravljeno v času poteka seje zbora, in sicer v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 38. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 38. TOČKO DNEVNEGA REDA – OBRAVNAVA PREDLOGA ODLOKA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ODLOKA O USTANOVITVI IN NALOGAH DELOVNIH TELES DRŽAVNEGA ZBORA. Predlog odloka je v obravnavo Državnem zboru predložil Kolegij predsednika Državnega zbora. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Jože Tanko v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Afera Patria, v katero je bila globoko vpletena v preteklem mandatu opozicija, dobiva z ukinitvijo protikorupcijske komisije Državnega zbora del svojega zaključka. Mariničeva komisija, ki je obravnavala letno poročilo Kosove komisije, je namreč Kosovi komisiji naložila, da poročilo za leto 2008 dopolni z aktivnostmi predsednika protikorupcijske komisije, gospoda Kosa, ki jih je imel v letu 2008, in to v povezavi z aktivnostmi pri aferi Patria. Ni treba posebej poudarjati, da predsednik protikorupcijske komisije tega poročila ni želel dopolniti. In to je sprožilo potem tudi cel val aktivnosti proti predsedniku državnozborske komisije, gospodu Mariniču, tudi v sami koaliciji. Najprej je bil podan predlog vodji največje poslanske skupine Socialnih demokratov, to je bila pobuda, poziv naši poslanski skupini, da gospoda Mariniča razrešimo. Sledili so tudi številni dopisi članov, koalicijskih članov tako imenovane Mariničeve komisije, ki so na nek neprimeren način poskušali diskreditirati člana, predsednika te komisije, gospoda Mariniča. Vzrok vsem tem pritiskom niso bili razlogi, ki so jih navedli v svojih dopisih, ampak izključno zahteva članov te komisije iz vrst opozicije, da predsednik protikorupcijske komisije, Kos, dopolni svoje letno poročilo. Komisija si je pridobila tudi nekatere druge pristojnosti s spremembo poslovnika te komisije, ta je bil sprejet tudi zaradi tega, ker je za spremembo poslovnika glasovala koalicija v tej komisiji, in s tem je komisiji tudi omogočala, da bi redno, mesečno, kot je v navadi za nadzor nad organi, ki imajo nek poseben status v tej državi, tudi dobivala ta poročila. Žal so koalicijski poslanci pač spoznali, da so naredili za njih napako in so tudi na ta način poskušali izvrševati pritiske na predsednika državnozborske komisije in ga obtoževali zlorab pri delu te komisije. Niti ena od teh trditev, spoštovani kolegi, ki ste jih navajali v svojih pismih, se ni izkazala za resnično in niti ena od teh trditev, da bi predsednik Marinič zlorabljal svojo funkcijo ne stoji. Ni bila podkrepljena z niti enim argumentom. Tudi predsednik protikorupcijske komisije Kos se je nekajkrat, mislim, da trikrat pritožil na Ustavno sodišče, da bi odločilo o spornosti tega pravilnika, tega poslovnika, vendar je Ustavno sodišče vsakič zavrglo zahtevo predsednika protikorupcijske komisije. Ker se pač koalicija na drug način ni mogla znebiti neprijetnega predsednika državnozborske komisije, ki je nadzirala delovanje protikorupcijske Kosove komisije, ste sprejeli zakon o integriteti in z njim ukinili tudi državnozborsko komisijo za nadzor nad Kosovo komisijo. S tem ste ukinili vrsto pristojnosti, ki jih je ta komisija imela in del teh pristojnosti, manjši del teh pristojnosti, ste potem na osnovi tega zakona in odloka, ki se sprejema, prenesli na Mandatno-volilno komisijo, ki jo vodi koalicija. S tem ste pa tudi ukinili pomembno funkcijo v Državnem zboru opozicije. Opozicija ima namreč pristojnost, da nadzira delo Vlade, da nadzira tudi delo protikorupcijske komisije, tudi delo tajnih služb. Ena od teh komisij, se pravi, Mariničeva je s tem zakonom ukinjena. Mi tega odloka ne bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. K predlogu odloka ni bilo vloženih amandmajev. Odločanje o predlogu odloka bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili čez pol ure, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 20. sejo zbora, ki jo bomo z glasovanjem nadaljevali ob 18.20.
Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Prehajamo na glasovanje zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Nadaljujemo s prekinjeno 2. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o rudarstvu po nujnem postopku. Ker k predlogu zakona matično delovno telo ni sprejelo nobenega amandmaja, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Oprostite, prišlo je do pomote. Ponovno prehajamo na glasovanje. Glasovanje teče. Glasovalo je 63 poslank in poslancev, za 45, proti nihče. [[Za je glasovalo 45.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 3. točko dnevnega reda - obravnava Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o odnosih Republike Slovenije s Slovenci zunaj njenih meja, skrajšani postopek. Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Glasovalo je 65 poslank in poslancev, vsi za, nihče proti. [[Za je glasovalo 65.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 15. točko dnevnega reda – druga obravnava Predloga zakona o Slovenskem filmskem centru, javni agenciji Republike Slovenije, redni postopek. Prehajamo na odločanje o vloženih amandmajih. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine SDS k 4. členu. Glasujemo. Glasovalo je 65 poslank in poslancev, za 22, proti 36. [[Za je glasovalo 22.]] [[Proti 36.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Odločamo o amandmaju poslanskih skupin SD, Zares, DeSUS in LDS k 15. členu. Glasujemo. Glasovalo je 65 poslank in poslancev, za 40, proti 19. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti 19.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine SDS k 17. členu. Glasujemo. Glasovalo je 65 poslank in poslancev, za 24, proti 37. [[Za je glasovalo 24.]] [[Proti 37.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Odločamo o amandmaju poslanskih skupin SD, Zares, DeSUS in LDS k 17. členu. Glasujemo. Glasovalo je 66 poslank in poslancev, za 43, proti 18. [[Za je glasovalo 43.]] [[Proti 18.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Zaključili smo odločanje o amandmajih. S tem zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Besedo dajem predstavniku Vlade kot predlagateljici predloga zakona, če želi podati predlog za nadaljevanje obravnave. Izvolite, gospod državni sekretar.
Hvala, predsedujoči. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, vas prosim, da v skladu s prvim odstavkom 138. člena Poslovnika Državni zbor opravi tretjo obravnavo predloga zakona.
Hvala lepa. Ugotavljam enako in zato prehajamo na odločanje o navedenem predlogu. Sklep ne bo sprejet, če mu bo nasprotovala več kot tretjina navzočih poslancev. Glasujemo. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 46, proti 18. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 18.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Državni zbor bo tretjo obravnavo predloga zakona opravil v četrtek, 23. 9. 2010, po končani 35. točki dnevnega reda. Službe zbora bodo pripravile pregled, v katerega bosta vključena sprejeta amandmaja h členoma, h katerima sta bila amandmaja sprejeta. Amandmaje k tema členoma lahko kvalificirani predlagatelji vložijo do začetka tretje obravnave predloga zakona na seji zbor. Prekinjam to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 16. točko dnevnega reda, to je z drugo obravnavo Predloga zakona o Radioteleviziji Slovenije v okviru rednega postopka. Prehajamo na odločanje o vloženih amandmajih. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine SDS k 2. členu. Glasujemo. Navzočih je 67 poslank in poslancev, za je glasovalo 29, proti 38. [[Za je glasovalo 29.]] [[Proti 38.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine SDS k 3. členu. Glasujemo. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 22, proti 40. [[Za je glasovalo 22.]] [[Proti 40.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine SDS k 5. členu. Glasujemo. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 25, proti 38. [[Za je glasovalo 25.]] [[Proti 38.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Odločamo o amandmaju poslanskih skupin SD, Zares, DeSUS in LDS k 16. členu. Glasujemo. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 41, proti 21. (Za je glasovalo 41.)(Proti 21.) Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine SDS k 17. členu. Glasujemo. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 23, proti 41. (Za je glasovalo 23.)(Proti 41.) Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Odločamo o amandmaju poslanskih skupin SD, Zares, DeSUS in LDS k 20. členu. Glasujemo. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 42, proti 20. [[Za je glasovalo 42.]] [[Proti 20.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločamo o 38. členu, in sicer o amandmaju poslanskih skupin SD, Zares, DeSUS in LDS pod številko 1. Glasujemo. Navzočih je 67 poslank in poslancev, za je glasovalo 43, proti 20. (Za je glasovalo 43.)(Proti 20.) Odločamo pod številko 2 o drugem amandmaju poslanskih skupin SD, Zares, DeSUS in LDS k 38. členu. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 40, proti 21. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti 21.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločamo o amandmaju poslanskih skupin SD, Zares, DeSUS in LDS k 49. členu, pardon k 48. členu. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 40, proti 21. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti 21.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločamo še o amandmaju poslanskih skupin SD, Zares, DeSUS in LDS k 49. členu. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 39, proti 21. [[Za je glasovalo 39.]] [[Proti 21.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. S tem smo zaključili odločanje o amandmajih in s tem zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Besedo ponovno dajem predstavniku Vlade kot predlagateljici predloga zakona, če želi podati predlog za nadaljevanje obravnave. Izvolite. Prosim, gospod državni sekretar dr. Pelko.
Hvala lepa. Tudi tokrat predlagamo, da Državni zbor na isti seji opravi tretjo obravnavo predloga zakona.
Hvala. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, predlagatelj zakona predlaga, da Državni zbor na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika Državnega zbora še na tej seji opravi tretjo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na odločanje o navedenem predlogu. Sklep ne bo sprejet, če mu bo nasprotovala več kot tretjina navzočih poslancev. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 67 poslank in poslancev, za je glasovalo 40, proti 26. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti 26.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Ni sprejet. Ni sprejet. Državni zbor tretjo obravnavo predloga zakona, pardon. Ker predlagani sklep ni bil sprejet, bo Državni zbor tretjo obravnavo predloga zakona opravil na naslednji seji Državnega zbora. Na podlagi tretjega odstavka 137. člena Poslovnika predlagam Državnemu zboru, da sprejme naslednji sklep: Predlog zakona za tretjo obravnavo pripravi Vlada Republike Slovenije. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 50, proti 1. [[Za je glasovalo 50.]] [[Proti 1.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 37. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga sklepa o spremembi Sklepa o višini sredstev, ki pripadajo posamezni politični stranki iz sredstev državnega proračuna v letu 2010. Ker k predlogu sklepa ni bilo vloženih amandmajev, prehajamo na odločanje o predlogu sklepa. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 59, proti 3. [[Za je glasovalo 59.]] [[Proti 3.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 38. točko dnevnega reda – obravnava Predloga odloka o spremembah in dopolnitvah Odloka o ustanovitvi in nalogah delovnih teles Državnega zbora. Ker k predlogu odloka ni bilo vloženih amandmajev, prehajamo na odločanje o predlogu odloka. Pardon, oprostite, gospod Tanko. Izvolite. V imenu poslanske skupine obrazložitev glasu.
Hvala lepa. S spremembo odloka o ustanovitvi delovnih teles in nalog delovnih teles se bo v tem primeru opravilo z državnozborsko komisijo, ki se je ukvarjala z nadzorom tako imenovane Kosove komisije. Tisti trenutek, ko je ta komisija sprejela sklep, da je potrebno dopolniti poročilo o delu tako imenovane Kosove komisije, da se dopolni poročilo za leto 2008, in to v poglavju, ki se je nanašalo na aktivnosti predsednika protikorupcijske komisije gospoda Kosa v zvezi z afero Patria, so se v koaliciji prižgali vsi alarmi, vse rdeče luči in tisti trenutek se je začelo z vsemi aktivnostmi, da bi se diskreditiralo najprej, potem pa tudi razrešilo predsednika državnozborske komisije, našega poslanskega kolega gospoda Mariniča. Namreč, afera Patria se je v preteklem mandatu globoko uporabila, močno uporabila v teh predvolilnih zadevah, tudi še potem kasneje, vendar koalicija kljub številnim obljubam ni pokazala nobene resne namere, da karkoli na tem področju aktivnega naredi, do tistega trenutka, ko se je zahtevalo dopolnitev letnega poročila Kosove komisije. Tu moram reči, da se je poizkusilo najprej z diskreditacijo predsednika državnozborske komisije, kasneje so bili dani tudi nekateri poskusi poslancev koalicijskih strank, članov komisije in tudi vodje poslanske skupine največje koalicijske stranke s pozivi naši poslanski skupini, da bi predsednika te komisije, gospoda Mariniča, zamenjala z drugo, neko bolj ustrezno osebnostjo. To se ni zgodilo. Prav tako se ni uspelo s poskusi, da bi se na Ustavnem sodišču razveljavil poslovnik te komisije, ki je omogočal nadzorni komisiji Državnega zbora, da bi sistematično redno spremljala delo tako imenovane protikorupcijske komisije. Ker vse to ni uspelo, ste v koaliciji, in predvsem Vlada, dosegli s sprejetjem novega zakona o integriteti, kjer je v celoti ukinila državnozborski nadzor. Predvsem zaradi tega, ker se s tem poglavjem, s tem področjem zelo manipulira in zlorablja pri delu v Državnem zboru in tudi sicer v javnosti, tega predloga o spremembi ne bomo podprli. Hvala lepa.
Glasujemo. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 41, proti 20. [[Za je glasovalo 41.]] [[Proti 20.]] Ugotavljam, da je odlok sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na prekinjeno 1. točko dnevnega reda – Vprašanja poslank in poslancev. V skladu s predlogom poslanca gospoda Franca Bogoviča bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru predsednika Vlade Boruta Pahorja na poslansko vprašanje Franca Bogoviča v zvezi z izvajanjem sistemskih reform. Glasujemo. Navzočih je 67 poslank in poslancev, za je glasovalo 25, proti 39. [[Za je glasovalo 25.]] [[Proti 39.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Zvonka Černača bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru predsednika Vlade Boruta Pahorja na poslansko vprašanje Zvonka Černača glede tujih investicij. Imate besedo gospod Černač, v imenu poslanske skupine. Obrazložitev.
V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo razpravo o odgovoru na vprašanje ne glede tujih investicij, ampak o tem, ali je mogoče z umazanim denarjem reševati slovensko gospodarstvo. To razpravo bomo seveda podprli. V odgovoru na to vprašanje je v povezavi s poslom, ki je bil sklenjen s stiskom roke premierja Pahorja s premierjem vlade Libije, premier Pahor zagotovil, da deluje enakovredno in enakopravno za vsa slovenska podjetja. Nekaj trenutkov zatem, ko je bila ta notica objavljena na spletu, je njegova ministrica objavila, da je ta posel sklenil SCT. Torej je premier javno lobiral za privatno podjetje, ne za katerikoli privatno podjetje, pač pa za podjetje, ki mizerno plačuje svoje delavce, ki slabo ali pa ne plačuje svojih podizvajalcev, ki ne plačuje in odvaja redno davkov in v katerem so bili izraženi utemeljeni sumi pranja denarja z namenom divjega lastninjena. Direktor tega podjetja si je v lanskem letu dal izplačati najvišjo plačo v tej državi, 800 tisoč evrov oziroma 3 tisoč evrov manj. Približno v istem času, nekaj dni pred tem dogodkom je slovenski premier javno pozival k stečaju podjetja Vegrad, podjetja, v katerem ima država svoj solastniški delež. V SCT-ju država nima solastniškega deleža. Torej, v tej razpravi bo potrebno razjasniti, ali slovenski premier resnično deluje v interesu celotnega slovenskega gospodarstva, ali je mogoče s takimi posli povečati bruto domači proizvod, ali imajo od teh poslov kaj slovenski delavci, ali imajo od teh poslov kaj slovenska podjetja, ali ima ne nazadnje od teh poslov kaj tudi slovenski proračun. Podatki kažejo, da ne, kajti realizacija v prvi polovici letošnjega leta je slabša, kot je bila v prvi polovici lanskega leta. Ob 120 milijonov manjših prihodkov kot v prvi polovici lanskega leta v proračun je bilo iz njega plačanih 200 milijonov evrov več odhodkov, primanjkljaj v prvi polovici letošnjega leta državnega proračuna pa znaša milijardo 320 milijonov evrov, lani milijardo evrov. Torej tudi ne drži podatek, ki ga je včeraj v odgovoru na poslansko vprašanje izrekel premier, da bo letos bolje oziroma da je letos bolje, kot je bilo lani. Kar se Slovenije tiče, je letos slabše, kar se posameznih podjetij tiče, ki jim roko s stiskom roke s tujimi državniki drži premier, pa je seveda bolje, drugače si ne bi predsednik uprave tega podjetja dal izplačati 800 tisoč evrov plače.
Glasujemo. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za 26, proti 41. [[Za je glasovalo 26.]] [[Proti 41.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda mag. Andreja Vizjaka bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za finance mag. Franca Križaniča na poslansko vprašanje mag. Andreja Vizjaka v zvezi z napovedano spremembo obdavčevanja nepremičnin. Glasujemo. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za 26, proti 41. [[Za je glasovalo 26.]] [[Proti 41.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Danijela Krivca bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji razpravo o odgovoru ministrice za gospodarstvo mag. Darje Radić na poslansko vprašanje Danijela Krivca v zvezi s Pravilnikom o šolskem koledarju. Gospod Krivec, izvolite.
Hvala za besedo. V naši poslanski skupini bomo ta predlog podprli. Apeliram pa tudi na kolegice in kolege, ki dobivajo ravno tako pozive s strani turističnega gospodarstva, da to razpravo podprejo. Razpravo smo zahtevali že ob odgovoru ministra Lukšiča na enako vprašanje, ko je vehementno izjavil, da ministrstvo ni naredilo nobene analize o gospodarski škodi, kot je ne dela v nobenem primeru. Mislim, da že ta odgovor zahteva, da o tem opravimo razpravo. Minister v odgovoru, zakaj je prišlo do spremembe pravilnika, navaja razloge, ki ne držijo, kajti odgovor, ki ga ministrstvo uradno pošilja Skupnosti občin in zainteresiranim občinam, ki so zaprosile za odgovor, je v kontradikciji. Drugi pomemben razlog je tudi ta, da je prejšnji minister, ki je vodil Ministrstvo za gospodarstvo, dr. Matej Lahovnik jasno izrazil svoje nezadovoljstvo in nasprotovanje temu pravilniku. Enako je odgovorila tudi ministrica Radićeva na zaslišanju, hearingu, ko še ni bila ministrica. Jasno je odgovorila, da je to s strani turističnega gospodarstva pravilna reakcija. Bilo je pa zanimivo to, da je jasno ugotovila, da je lahko Ministrstvo za gospodarstvo odreagiralo šele takrat, ko je bil pravilnik objavljen. Se pravi, tudi trditev, ki je bila izrečena s strani ministra Lukšiča, da je bila zadeva objavljena 45 dni, ne drži. In sedanja ministrica je na hearingu jasno povedala, da ne samo, da so nasprotovali temu, pač pa so ministru naslovili tudi protestno pismo, in da je to za Ministrstvo za gospodarstvo nesprejemljiva odločitev. Mislim, da je več kot dovolj razlogov, da o tem opravimo razpravo. Mislim, da je to potrebno tudi zaradi sprenevedanja Vlade, kajti nekje aprila, maja je bilo veliko besed izrečenih o tem, kako je treba turističnemu gospodarstvu pomagati. Tudi včeraj v odgovoru je premier jasno povedal, da je treba podpirati gospodarstvo. Tu pa imamo eklatanten primer, ko s pravilnikom na nivoju enega ministrstva rušimo in ogrožamo določen del gospodarstva, pa se nihče o tem ne sprašuje, ali je to primerno ali ni primerno. Tudi odgovor ministrice včeraj, da bodo pač eno leto, dve spremljali, če bo škoda nastala, in kasneje spremenili pravilnik, je za mene nesprejemljiv. Zato vas pozivam, da podprete to pobudo. Mislim, da je bilo že prvič, ko smo o tem razpravljali, zelo malo tistih, ki ste nasprotovali, da se o tem opravi konkretna razprava. Prosim za podporo, da rešimo to pomembno zadevo.
Glasujemo. Glasovalo je 69 poslank in poslancev, za 27, proti 39. [[Za je glasovalo 27.]] [[Proti 39.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Ivana Grilla bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za okolje in prostor dr. Roka Žarnića na poslansko vprašanje Ivana Grilla v zvezi z opravljanjem dimnikarskih storitev. Gospod Grill, prosim, imate besedo.
Verjamem, da se številnim poslancem pritožujejo oziroma nas pozivajo, da skušamo urediti neurejeno področje opravljanja dimnikarskih storitev. Številni uporabniki so ogorčeni in nemočni nad zlorabami, ki jih številna podjetja in tudi posamezniki po celi Sloveniji opravljajo. Na to temo sem včeraj postavil vprašanje, pa na njega konkretnega odgovora nisem dobil. Za kaj konkretno tu gre? Dimnikarji zaračunavajo, kljub temu da jim vladna uredba tega ne dopušča, prevoze, ko prihajajo na opravljanje pregledov. Imamo pogoste primere, da v nekem bloku, kjer je več 10 uporabnikov, vsakemu posamezniku zaračunavajo storitev prihoda na sam kraj v višini 3,2 evra. Za to imamo tudi vse dokumente in na to so bili opozorjeni tudi tržni inšpektorji. Velikokrat se dogaja, da dimnikarji, ki pridejo na kraj dogodka, v bistvu zaračunavajo nekaj, česar sploh niso opravili. Imam konkreten primer, da je samo zato, da je zapisal številko gorilca na mali kurilni napravi, upravnik prejel račun v višini 78 evrov. Potem so primeri, ko dimnikarji, ki niso strokovno usposobljeni, gredo uravnavat gorilne naprave in jih seveda v celoti pokvarijo, tako da morajo potem uporabniki, če želijo, da ta naprava deluje normalno, ponovno poklicati usposobljene serviserje in, seveda, za to ponovno plačati. Poleg tega dimnikarji opravljajo in tudi zaračunavajo umerjanje oziroma meritve, ki jih opravljajo z neatestiranimi aparati in jim v bistvu tudi naša pravna zakonodaja tega ne omogoča. Vse s ciljem, da pač naši uporabniki plačujejo za nekaj, kar je povsem nepotrebno. Kot sem že omenil, je tržna inšpektorica tudi pozvala glede na ugotovljene nepravilnosti, da naj Ministrstvo za okolje gre v strokoven nadzor in začne postopek za odvzem koncesije vsem tistih podjetjem, ki take nepravilnosti tudi izvajajo. Žal na to vprašanje, ali je Ministrstvo za okolje oziroma minister uvedel kakršen koli postopek, da se gre v nadzor in tudi v odvzem koncesije, minister na to ni odgovoril, je pa izrazil pričakovanje, da bomo poslanci podprli vse tiste predloge, ki naj bi jih v neki bližnji prihodnosti seveda tudi ministrstvo skušalo na novo spremeniti. Zato sem sam mnenja, da bi takšna razprava, kjer bi se vsi ti problemi tukaj osvetlili, lahko pripomoglo, da bi se vse te nepravilnosti skušalo urediti na bolj transparenten in tudi pravičen način za naše uporabnike. Zato predlagam oziroma vas pozivam, da vsi skupaj ta predlog podpremo in opravimo splošno razpravo o teh nepravilnostih. Hvala lepa.
Glasujemo. Glasovanje teče. Glasovalo je 67 poslank in poslancev, za 27, proti 40. [[Za je glasovalo 27.]] [[Proti 40.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Milenka Ziherla bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za zunanje zadeve Samuela Žbogarja na poslansko vprašanje Milenka Ziherla v zvezi z izborom veleposlanikov zunanje službe Evropske unije. Glasujemo. Glasovanje teče. Glasovalo je 69 poslank in poslancev, za 27, proti 40. [[Za je glasovalo 27.]] [[Proti 40.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Marjana Bezjaka bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministrice za gospodarstvo mag. Darje Radić na poslansko vprašanje Marjana Bezjaka v zvezi z državno pomočjo. Glasujemo. Glasovanje teče. Glasovalo je 69 poslank in poslancev, za 26, proti 41. [[Za je glasovalo 26.]] [[Proti 41.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda mag. Franca Žnidaršiča bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za zunanje zadeve Samuela Žbogarja na poslansko vprašanje mag. Franca Žnidaršiča v zvezi z uresničevanjem sklepov Vlade Republike Slovenije glede odprtega vprašanja vojne škode s strani Republike Nemčije. Imate besedo, gospod mag. Žnidaršič. Obrazložitev glasu. V svojem imenu.
Hvala lepa. Ta predlog bom seveda podprl zaradi tega, ker po šestnajstih letih, odkar je Državni zbor sprejel dvakrat sklep, da naj Vlada stori ustrezne korake in se pogaja z Nemčijo za povračilo vojne škode, nismo dobili takrat zahtevanega poročila o tem. V odgovorih ministra gospoda Samuela Žbogarja pa se je čutilo, da so bili ti razgovori več ali manj neuradni in izpeljani na način, da ni prišlo do nobenega rezultata in naša stran ni uspela doseči niti začetka pogajanj na to temo. Ob dejstvu, da samo naša država in Grčija nista sprejeli mirovnega sporazuma z Republiko Nemčijo, smo v bistvu še vedno z Republiko Nemčijo v vojnem stanju, odprto je vprašanje reparacije in vojne škode, deset tisoče naših državljanov pričakujejo, da se bo tudi ta problem iz preteklosti rešil, pri tem mislim seveda na nediskriminatorno obravnavo vseh tistih, ki so utrpeli hudo materialno škodo v 2. svetovni vojni, in prav bi bilo, da se zadeva razčisti do tiste mere, da lahko rečemo, da je stvar zaključena. Prav bi bilo, da bi se iz razprave videlo, ali in kaj je bilo storjenega do zdaj, ali je mogoče storiti kaj v bodoče in ali bo stvar ostala še naprej odprta. Tako mislim, da je ta razprava upravičena in zato kanim ta predlog podpreti. Hvala lepa.
Še kdo želi? Gospod dr. Vinko Gorenak. V imenu poslanske skupine ali obrazložitev glasu?
Hvala. Kar v svojem imenu. Sam mislim ta sklep v vsakem primeru podpreti iz temeljnega razloga, ker včeraj iz odgovorov ministra na to temo je bilo slišati malo čudne izjave. Dvakrat so se ob kavi nekje pogovarjali neformalno, čeprav je minister rekel, da včasih neformalno bolj zaleže [[...]]Pa še en drugi razlog obstaja; jaz bi se rad zelo pogovoril na to temo z nekaterimi poslanci. Namreč, z materialnimi oškodovanci 2. svetovne vojne sem se srečeval še prej v kabinetu predsednika Vlade. K meni je hodila neka starejša gospa, v tem trenutku se ne spomnim njenega imena, doma je iz Murske Sobote, ki vodi to društvo, in mi je zelo jasno povedala, da ima vso podporo opozicije, da vodja opozicije to absolutno podpira, ampak da v tej državi obstaja ena grda vlada, ena zoprna Janševa vlada, ki tega ne dovoli. Zdaj, mi smo ta zakon tudi pripravili, to je treba povedati zelo jasno. Ta zakon je bil v prejšnjem mandatu pripravljen, sicer ni omogočil, bom rekel, 100 % izplačil in tako dalje, ampak nek odstotek, pa vendar! Zdaj se je pa situacija okoli obrnila. Ta gospa spet k meni hodi in pravi, da "zaboga, dajte vendar kaj narediti!", ampak zdaj hodi pa tudi h gospodu Potrču, a je gospod Potrč zdaj pa ne sprejme. Zato bi bilo dobro, da izmenjava stališča na to temo v okviru poslanskega predloga gospoda Žnidaršiča in da pokažemo tudi javnosti in tej gospe nek realen obraz. Hvala lepa.
Želi še kdo obrazložiti glas v imenu poslanske skupine? Gospod Bojan Kontič, izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. V Poslanski skupini Socialnih demokratov soglašamo z opozorili kolega Francija Žnidaršiča. Tudi mi smo v preteklosti opozarjali in prosili za odgovore. Ugotovitev, da to traja šestnajst let, je zanesljivo točna in to seveda pove, da vse vlade do sedaj na tem področju niso storile kaj veliko, vključno z našo v temu mandatu. Ampak po informacijah, ki jih imamo, neki pogovori potekajo in pustimo diplomaciji, da naredi svoje. Naj opozorim oziroma navedem, da smo v preteklosti tudi sami opozarjali in zahtevali ter prosili za odgovore in za ustrezno ukrepanje vsakokratno vlado – posebej je bil izpostavljen ravno naš kolega Miran Potrč – in tudi naprej bomo aktivno delovali na tem področju. Vem za pismo, ki so ga podpisali kolega Anderlič, kolega Urh in kolega Potrč, ki je naslovljen na državnega sekretarja s prošnjo, da organizira sestanek s pristojnimi ministri oziroma predstavniki ministrstev in da na tem razgovoru ugotovimo, kako daleč je ta zgodba, na katero upravičeno opozarjajo oškodovanci. Pomembno pri tem pa je povedati, da sama razprava v Državnem zboru ne daje nobene dodane vrednosti tukaj, kot ni dala v preteklih primerih. To je razprava, ki traja običajno pet ur, razprava, v kateri se govori o vsem, najmanj pa o vsebini odgovora predsednika ali ministra na posamezno poslansko vprašanje in kjer se običajno do konca razprave ne strinjamo s tem, ali je odgovor bil dober ali ne. In takšna bi bila tudi ta razprava, brez posebne dodane vrednosti. Zato ravno tako kot doslej Poslanska skupina Socialnih demokratov te razprave, ki ne daje nobenega sklepa na koncu, ampak je zgolj razprava, ne bo podprla.
Hvala lepa. Še kdo želi besedo? Gospod Miran Potrč v lasnem imenu.
Hvala lepa. Soglašam z vsebino izjave kolega Kontiča. Moral sem se pa oglasiti, ker tako debela laž, kot je bila rečena s strani gospoda Gorenaka, res ni dostojna za ta parlament.
Brez polemike, prosim. Gospod Magajna, izvolite.
Tudi sam sem izvedel, da pogajanja na to temo tečejo, ampak podobno sem slišal pred dvema letoma, pred štirimi in 16 let nazaj. Ali bo ta razprava dala neko dodatno vrednost ali ne – treba je zadevo obelodaniti; ne v tem smislu, da bi razkrinkavali tisto, kar diplomacija dela, diplomacija baje dela intenzivno, ampak kot neka oblika pritiska na Vlado, da v tem mandatu to moramo rešiti. Podprl bom predlog gospoda Žnidaršiča.
Glasujemo. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 28, proti 34. [[Za je glasovalo 28.]] [[Proti 34.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Franca Pukšiča bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za finance dr. Franca Križaniča na poslansko vprašanje Franca Pukšiča v zvezi z razrešitvijo predsednika nadzornega sveta NKBM. Izvolite, gospod Pukšič. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine? Da?
Da! Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi. Slab mesec dni po pisnem zagovoru predsednika nadzornega sveta druge največje slovenske banke v državni lasti NKB Maribor, po njegovem pisnem zagovoru na tožbo, ki je bila vložena proti njemu, sem imel v Mariboru tiskovno konferenco, očitno z dovolj informacijami in podatki, ko sem opozoril na veliko odprtih problemov. Predvsem sem opozoril na revizijo, ki je potekala leta 2007 – po informacijah, jasno, znotraj podjetja, znotraj uprave, drugače tega človek ne bi tudi mogel vedeti –, se je revizija pripravljala tako, da so jo pripravili vodje služb, potem so revizorji se samo pod to podpisali. Glede na to, da so bile v tistem letu tudi zamenjane – ne vse – družbe dobaviteljev z Merkurjem in da so cene bile potem s stani Merkurja višje, zaradi česar se je nekako postavil sum klientelizma in korupcije, sedaj pa se je izkazalo, da se temu več ne reče tako, ampak da se temu reč "tihi družbenik tihega družbenika". Skratka, pri enem izmed podjetij je Danilo Toplek, torej tihi družbenik tihega družbenika, ki pa je poslovalo s Talumom, Talum pa je podjetje, ki je v 80 % lasti države. Na vse to in na nakup delnic Merkurja z delnicami NKBM, z delnicami Ljubljanske banke, smo opozorili, potem smo opozorili tudi na plačilo elektrike Elesu preko posredniškega podjetja in na pogodbo v zvezi z dobavo 40 tisoč ton aluminija, kjer je cca 30 % potekalo direktno, ostalo pa preko Švedske, predlagam, da o odgovoru ministra opravimo razpravo. Namreč, Danilo Toplek je sam v obrazložitvi priznal, da je z njo, torej s to tiho družbo, postal, in sicer pravi tako, da mu je z njo hotel dolžnik sam povrniti nek vložek, ki ga je on dajal kot podjetnik in mu je svetoval. Seveda pa gre za gradbene posle v samem [[...]] [[izklop mikrofona]]
Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 66 poslank in poslancev, za je glasovalo 24, proti 41. [[Za je glasovalo 24.]] [[Proti 41.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca gospoda Ivana Grilla bo Državni zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo na poslansko na poslansko vprašanje Ivana Grilla glede sofinanciranja šolnine za doktorski študij. Gospod Grill, obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine. Prosim.
Hvala lepa za besedo. No, tudi na to vprašanje, ki sem ga zastavil ministru Golobiču, nisem dobil ustreznega odgovora, gre pa za spremembo sofinanciranja doktorskega študija. V preteklosti se je sofinanciralo doktorski študij na način, da je ministrstvo objavilo javni razpis, na katerega so se lahko prijavili vsi visokošolski zavodi, ki so takšen program tudi izvajali. V to so bile lahko vključene univerze in tudi samostojne visokošolske institucije. S tem pravilnikom oziroma s tem spremenjenim načinom pa je v bistvu zdaj spremenil način financiranja tako, da se bo doktorski študij lahko financiral samo tistim fakultetam, ki sodijo v okvir vseh štirih univerz v Sloveniji. Tako imamo številne, lahko rečem, ugledne in tudi državne visokošolske institucije, ki pa so zdaj že avtomatsko, zaradi tega načina sofinanciranja, onemogočene. To je Mednarodna podiplomska šola Jožeta Stefana, potem je tukaj Fakulteta za informacijske študije v Novem mestu, ki je državna fakulteta, in še nekaterim takšnim kvalitetnim visokošolskim institucijam je na ta način avtomatsko onemogočeno, da se sofinancirajo. Z odgovorom, ki ga je včeraj minister Golobič dal, in z njegovimi navedbami se seveda ne morem v nobenem primeru strinjati, ker so napačne in tudi zavajajoče. Kajti, njegov argument, da naj bi se doktorski študij v okviru univerz lahko izvajal bolj kvalitetno, bolj multidisciplinarno, je seveda zavajajoč. Kajti, številni podatki kažejo, da so predavatelji, ki so tudi na posameznih fakultetah ali ostalih visokošolskih institucijah, ki niso v okviru univerz, po vseh tistih točkovanjih lahko bistveno višje rangirani, imajo več raziskovalnih dosežkov, več člankov, kot pa nekateri predavatelji na fakultetah, ki pa jim bo zdaj v okviru univerz omogočeno, da bodo imeli to sofinanciralo. To pomeni, da gre tukaj za diskriminatoren način, da bodo vsi tisti študentje, ki so lahko zelo talentirani, zelo nadarjeni, niso pa študirali ali ne želijo študirati v okviru slovenskih univerz, na ta način onemogočeni. Pomeni, da tisti, ki ne bodo dovolj situirani, ne bodo mogli na ta način študirati na podiplomskem študiju. To pomeni, da je to diskriminatorno in bo imelo nepopravljive posledice v daljni prihodnosti visokega šolstva. Zato predlagam, da se na to temo opravi razprava, da pojasni, kje so tisti ključni razlogi, da se spreminja način sofinanciranja in da se potem v bistvu vidi, ali je to smiselno ali ne. Zato bo Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke ta predlog podprla. Hvala lepa.
Besedo želi gospod Gvido Kres v svojem imenu. Prosim.
Pobudo kolega Grilla bom podprl, ker se tudi meni zdi, da prihaja v tem primeru do diskriminacije, kajti vse fakultete, vsi zavodi, ki hočejo delati na svojem izobraževalnem programu, imeti izobraževalni proces, morajo imeti vse svoje programe verificirane. In s tem avtomatično delamo v Sloveniji razliko med univerzami tako državnimi kot privatnim. Mislim, da se s tem ne bo tako veliko prihranilo – kot najbolj verjetno se to zdaj dela zaradi kakšnih prihrankov –, ker tako veliko študentov se pa tudi ne vpisuje na doktorske študije, da bi lahko to v kakršnemkoli smislu ogrozilo delovanje ostalih univerz. Hvala lepa.
Glasujemo. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 24, proti 39. [[Za je glasovalo 24.]] [[Proti 39.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam 20. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Na svidenje.