mottok på Stortingets vegne de oppleste dokumenter og uttalte: Deres Majesteter, Deres Kongelige Høyhet! Årets trontale varsler at Regjeringen vil sende svært mange saker til behandling i Stortinget. Jeg er sikker på at Stortinget evner å behandle disse på en god måte for landet. Vårt parlament er heldigvis innrettet på å finne løsninger snarere enn å oppkonstruere uenighet. Men det er viktig å understreke at skarp debatt og kritisk opposisjon er nødvendig i et demokrati. Vi får som regel de gode løsningene hvis de som har flertallet, lytter til flere enn seg selv. Medienes og opposisjonens rolle er bl.a. å overvåke at Regjeringen overholder sine løfter. Det vil alltid være noe å sette fingeren på. Men ved nærmere ettertanke har det slått meg i hvor stor grad ulike regjeringer har fulgt opp hovedlinjene i det man lovte. Trontalen bærer bud om det samme; de sakene som man lovte å prioritere, blir løftet fram. Siden det har vært en prioritert oppgave for alle de senere regjeringer, tror jeg vi i denne sal vil føle en lettelse hvis fireårsperioden kan avsluttes med å kunne slå fast at vi fikk gjort noe merkbart for dem som er fattige eller på annen måte har det vanskelig. Dette er et moralsk imperativ i et så rikt land som Norge. Når det 152. storting åpner, har vi nettopp bak oss FNs ekstraordinære toppmøte om klimaendringene. Den sterke markeringen i trontalen av at Regjeringen ønsker at Norge skal være et foregangsland i klimapolitikken, vil ha bred støtte i Stortinget. Vår innsats på hjemmebane er en forutsetning for å kunne påvirke de internasjonale klimaforhandlingene i positiv retning. Vi som politikere står sannsynligvis overfor det største lederansvar noensinne. Men det er klare likhetspunkter til oppbyggingen av velferdsstaten som også krevde sterk ryggrad og vilje til å gjøre valg. Da finansministeren stod her i Stortinget etter krigen og fortalte at vi ikke kunne importere biler før vi hadde nok murstein og sement til å bygge landet, kunne han appellere til den sunne fornuft. Det er slik vi må gjøre det i dag også. Hvis vi mener at miljøet må komme først, må det komme først, og vi har et ansvar for å forklare folk at vi ikke kan få begge deler; vi kan ikke få både et bedre miljø og samtidig fortsette å forurense. Men veivalgene er mer krevende enn i oppbyggingen av velferdsstaten. Resultatene kom da relativt raskt i form av boliger, utdanning, helsetilbud og arbeidsplasser som folk satte pris på. Bilene ble også etter hvert allemannseie. De nødvendige tiltakene som skal til for å redde kloden fra oppvarming, vil ikke gi merkbare resultater så raskt, det vil dessuten ikke bare dreie seg om å utsette å få noe, vi må avstå fra å få noe, vi må legge om måten vi har vært vant med å leve på. Vi som lever nå, må være villige til å gjennomføre tiltak som i første omgang kan være upopulære, for at vi skal nå et populært mål i fremtiden. Derfor appellerer kampen mot klimaendringene til det innerste i solidaritetstanken, nemlig viljen til å ofre noe for andre, i dette tilfellet mennesker som ennå ikke er født. Demokratiets prosjekt er opplysning og fremskritt, og lederansvar er ikke bare, ja ikke først og fremst, å løpe etter det som er populært akkurat nå. Da kan vi våkne opp en dag og høre folk spørre om hvorfor vi ikke gjorde det rette – i rett tid. Dette er folkets privilegium. Folk kan protestere mot endringer og gjerne gjennom valg hindre at de skjer, men likevel kan de avsette oss ved neste korsvei for at vi ikke handlet. Som folkevalgte må vi søke den kunnskap som er nødvendig for å lede an og være foregangsmenn og foregangskvinner. Det er derfor vi er valgt, og det er den ansvarlighet hver generasjon vil måle oss etter. Denne salens form er en viktig påminnelse om at likeverd og samhold er grunnlaget for vårt parlamentariske virke. Vi sitter etter geografi, som representanter for et distrikt, men vi er likevel rikspolitikere som forventes å finne samlende løsninger. Derfor sitter vi også i krets, på samme vis som Eidsvollsmennene sto i krets og holdt hverandre i hendene da de var blitt enige om Grunnloven, og kunne avslutte med ordene: Enige og tro til Dovre faller! Det virker for selvsagt til at man skulle kunne bruke noen av de tilmålte ord i en slik tale til å si det, men det er likevel noe av det viktigste som kan bli sagt: at vi aldri må glemme hvor godt vi har det her i landet. Målestokkene kan være mange. I disse dager kan Burma være det. Der står ikke de folkevalgte i ring og holder hverandre i hendene, for de folkevalgte er enten drept eller kastet i fengsel. Dette er dessverre den brutale virkelighet mange steder i verden. Det er mitt håp at vårt storting fortsetter å gi uttrykk for det vårt trassige folk på begge sider av Dovre alltid har reist seg mot: overmakt, vold, urettferdighet. Slik vant vi vår selvstendighet. Nå må vi holde i hendene til alle dem som kjemper for demokrati og menneskerettigheter ute i verden. I forvissning om at representantene ser det slik som president John F. Kennedy i sin tid sa, at «våre problemer er skapt av mennesker og kan derfor bli løst av mennesker», samler vi oss i det gamle og viktige ønsket: Gud bevare Kongen og fedrelandet! Stortingets øvrige medlemmer istemte dette ønsket, og alle de tilstedeværende sang deretter første vers av fedrelandssangen, «Ja, vi elsker». Hans Majestet Kongen, Hennes Majestet Dronningen og Hans Kongelige Høyhet Kronprinsen med følge forlot deretter stortingssalen, ledsaget av den deputasjon som hadde fungert ved mottakelsen.
Presidenten vil foreslå at Hans Majestet Kongens tale og beretningen om rikets tilstand og bestyrelse utlegges for behandling i et senere møte – og anser det for vedtatt.