Dame i gospodo narodni poslanici, u četvrtak na sednici gospodin Vučić je, naime, ako se sećate, govorio o nekom radikalu, navodno, koji ima prijavu za silovanje i šta znam, još neke neistine je iznosio odavde. Hoću ovaj put, pošto je uneo zabunu kod određenih poslanika, pa su počeli da sumnjaju na mene, da kažem da reč o bilo kakvom silovanju, bilo kakvog radikala, i da ima, ne znam. Što se tiče toga da je bilo prelaženja u DS, bilo je od strane odbornika sa Surčina. Prema tome, želim da otklonim svaku dilemu, jer vidim da mi se neki poslanici obraćaju na taj način i želim tu ljagu jednostavno da očistim od sebe i da se ogradim. Tako je tekla diskusija da je bilo u veoma zavijenoj formi i nije se pominjalo ničije ime. Hvala.
Hvala vama, gospodine Stevanoviću. Molim vas, u danu za glasanje nemojte tu vrstu replike, nego kada se završi celo glasanje. Hvala svima na razumevanju. Na član 2. amandman je podneo poslanik Stevica Deđanski. Vlada, Odbor za finansije i Zakonodavni odbor predlažu da se ovaj amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 99, nije glasalo 29, od 128 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 3. amandman je podneo poslanik Milivoje Vuković. Vlada, Odbor za finansije i Zakonodavni odbor predlažu da se ovaj amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 109, uzdržan jedan, nije glasalo 18, od 128 poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman je podneo poslanik Milan Stevović. Vlada, Odbor za finansije i Zakonodavni odbor predlažu da se ovaj amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 108, nije glasalo 20, od 128 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Ivan Radić. Vlada, Odbor za finansije i Zakonodavni odbor predlažu da se ovaj amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 110, nije glasalo 19, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Pošto smo završili glasanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona, u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Međunarodnog udruženja za razvoj (Drugi kredit za strukturno prilagođavanje – Republika Srbija), u celini. Za 121, uzdržan jedan, nije glasalo sedam, od 129 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Međunarodnog udruženja za razvoj (Drugi kredit za strukturno prilagođavanje – Republika Srbija). Prelazimo na 15. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O DAVANjU KONTRAGARANCIJE REPUBLIKE SRBIJE SRBIJI I CRNOJ GORI PO KREDITU MEĐUNARODNOG UDRUŽENjA ZA RAZVOJ (KREDIT ZA RAZVOJ PRIVATNOG I FINANSIJSKOG SEKTORA) Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Međunarodnog udruženja za razvoj (Kredit za razvoj privatnog i finansijskog sektora), u načelu. Za 122, uzdržan jedan, nije glasalo šest, od 129 poslanika. Narodna skupština je prihvatila Predlog zakona, u načelu. Pošto je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona, u načelu, prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Lazar Čavić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 103, nije glasalo 26, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 2. amandman je podneo poslanik Darko Glišić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 101, nije glasalo 28, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 3. amandman je podneo poslanik Miloš Dišić. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 99, nije glasalo 30, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman je podneo poslanik Milorad Krstin. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 106, nije glasalo 23, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 5. amandman je podneo Milovan Radovanović.. Vlada i Odbor za finansije nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor predlaže da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 100, uzdržan jedan, nije glasalo 28, od 129 poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Pošto smo završili glasanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona, u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Međunarodnog udruženja za razvoj (Kredit za razvoj privatnog i finansijskog sektora), u celini. Za 125, uzdržanih troje, nisu glasala tri, od 128 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Međunarodnog udruženja za razvoj (Kredit za razvoj privatnog i finansijskog sektora). Prelazimo na 16. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O DAVANjU KONTRAGARANCIJE REPUBLIKE SRBIJE SRBIJI I CRNOJ GORI PO KREDITU MEĐUNARODNOG UDRUŽENjA ZA RAZVOJ (PRVI KREDIT ZA PROGRAMSKI RAZVOJ POLITIKE U PRIVATNOM I FINANSIJSKOM SEKTORU) Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Međunarodnog udruženja za razvoj (Prvi kredit za programski razvoj politike u privatnom i finansijskom sektoru), u načelu. Za 114, nije glasalo 14, od 128 narodnih poslanika. Narodna skupština je prihvatila Predlog zakona, u načelu. Pošto je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona, u načelu, prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na član 1. amandman je podneo poslanik Zlatan Jovanović. Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije a Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 114, nije glasalo 14, od 128 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 2. amandman je podneo poslanik Milorad Mirčić. Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije, a Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 106, nije glasalo 22, od 128 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 3. amandman je podneo poslanik Boban Vojinović. Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije, a Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 103, nije glasalo 25, od 128 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman je podneo poslanik Mita Avramov. Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije, a Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 108, nije glasalo 21, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 5. amandman je podneo poslanik Dragan Čolić. Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije, a Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za tri, protiv 108, uzdržan jedan, nije glasalo 17, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Međunarodnog udruženja za razvoj (Prvi kredit za programski razvoj politike u privatnom i finansijskom sektoru), u celini. Za 124, nije glasalo pet, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o davanju kontragarancije Republike Srbije Srbiji i Crnoj Gori po kreditu Međunarodnog udruženja za razvoj (Prvi kredit za programski razvoj politike u privatnom i finansijskom sektoru). Prelazimo na 17. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O DAVANjU GARANCIJE REPUBLIKE SRBIJE NEMAČKOJ FINANSIJSKOJ ORGANIZACIJI KFW PO ZADUŽENjU JP "ELEKTROPRIVREDA SRBIJE" ZA FINANSIRANjE PROJEKTA ZA NABAVKU RUDARSKE OPREME ZA POTREBE POVRŠINSKOG KOPA "TAMNAVA - ZAPADNO POLjE". Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije Nemačkoj finansijskoj organizaciji KFW po zaduženju JP "Elektroprivreda Srbije" za finansiranje Projekta za nabavku rudarske opreme za potrebe površinskog kopa "Tamnava - Zapadno polje", u načelu. Za 122, nije glasalo sedam, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština je prihvatila Predlog zakona, u načelu. Pošto je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona, u načelu, prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na član 1. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 111, nije glasalo 18, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 2. amandman je podneo poslanik Sulejman Spaho. Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 106, nije glasalo 23, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 3. amandman je podneo poslanik Paja Momčilov. Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 109, nije glasalo 20, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman je podneo poslanik Goran Cvetanović. Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 113, nije glasalo 16, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 5. amandman je podneo poslanik Zlatko Radić. Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 110, uzdržan jedan, nije glasalo 18, od 129 poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 6. amandman je podneo poslanik Tomislav Penezić. Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati, a Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 106, uzdržan jedan, nije glasalo 22, od 129 poslanika. Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije Nemačkoj finansijskoj organizaciji KFW po zaduženju JP "Elektroprivreda Srbije" za finansiranje Projekta za nabavku rudarske opreme za potrebe površinskog kopa "Tamnava - Zapadno polje", u celini. Za 124, nije glasalo pet, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije Nemačkoj finansijskoj organizaciji KFW po zaduženju JP "Elektroprivreda Srbije" za finansiranje Projekta za nabavku rudarske opreme za potrebe površinskog kopa "Tamnava - Zapadno polje". Prelazimo na 18. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O DOPUNAMA ZAKONA O ZADRUGAMA Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona, u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o dopunama Zakona o zadrugama, u načelu. Za 123, nije glasalo šest, od 129 narodnih poslanika. Narodna skupština je prihvatila Predlog zakona, u načelu. Pošto na Predlog ovog zakona nisu podneti amandmani, pristupamo glasanju o Predlogu zakona u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o dopunama Zakona o zadrugama u celini. Za 127, nisu glasala dva, od 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o dopunama Zakona o zadrugama. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje svih tačaka dnevnog reda ove sednice i odlučivanje o njima, saglasno članu 99. Poslovnika, zaključujem Drugu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije, u 2006. godini. Hvala vam. (Sednica je završena u 13,30 časova.)
TREĆA SEDNICA PRVOG REDOVNOG ZASEDANjA 17. april 2006. godine (Prvi dan rada) (Sednica je počela u 13,30 časova. Predsedava Predrag Marković, predsednik Narodne skupštine.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Treću sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 130 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 126 narodnih poslanika i da imamo uslove da počnemo novu sednicu. Nema obaveštenja o sprečenosti narodnih poslanika da prisustvuju sednici. Saglasno članu 85. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu izuzetno sazvao za ponedeljak, 17. april 2006. godine, u 11,00 časova, dakle, mimo dana i vremena utvrđenih u stavu 1. pomenutog člana Poslovnika, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge zakona iz predloženog dnevnog reda ove sednice. Dostavljen vam je zapisnik Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini, održane 27, 28, 29. marta i 3. aprila 2006. godine. Pošto današnjoj sednici prisustvuje više od 126 narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje zapisnika za prethodne sednice. Obaveštavam vas da je uvidom u službi za poslove Administrativnog odbora utvrđeno da tom odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na zapisnik sa navedene sednice. Prelazimo na odlučivanje o zapisniku. Stavljam na glasanje zapisnik Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini, održane 27, 28, 29. marta i 3. aprila 2006. godine. Za 125, nije glasao jedan, od 126 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini, održane 27, 28, 29. marta i 3. aprila 2006. godine. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice, saglasno odredbama Poslovnika, potrebno je da odlučimo o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku. Vlada je predložila da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o telekomunikacijama, koji je podnela Narodnoj skupštini 31. marta 2006. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 125, nije glasao jedan, od 126 narodnih poslanika. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Odbor za finansije Narodne skupštine predložio je da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog odluke o sprovođenju postupka javne nabavke usluge eksterne revizije završnih računa budžeta Republike Srbije i organizacija obaveznog socijalnog osiguranja za 2002. 2003. i 2004. godinu, koji je podneo Narodnoj skupštini 13. aprila 2006. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 124, nisu glasala dva, od 126 narodnih poslanika. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Odbor za finansije Narodne skupštine predložio je da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog odluke o sprovođenju postupka javne nabavke usluge eksterne revizije završnih računa budžeta Republike Srbije i organizacija obaveznog socijalnog osiguranja za 2005. godinu, koji je podneo Narodnoj skupštini 13. aprila 2006. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 124, nisu glasala dva, od 126 narodnih poslanika. Narodna skupština je prihvatila ovaj predlog. Pošto smo se izjasnili o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku, na osnovu člana 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Izvinite, molim vas, moramo da ponovimo glasanje, jer nema 126 ubačenih kartica u ovom trenutku. Moramo ponovo da utvrdimo kvorum. Pošto je primenom elektronskog sistema utvrđeno da je sada prisutno 126 narodnih poslanika, možemo da glasamo o utvrđivanju dnevnog reda sednice, u celini. Pošto smo se izjasnili o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku, na osnovu člana 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Za 124, nisu glasala dva, od 126 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini, u celini. D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o crkvama i verskim zajednicama, koji je podnela Vlada (broj 011-500/06, od 6. marta 2006. godine), 2. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o telekomunikacijama, koji je podnela Vlada (broj 345-728/06, od 31. marta 2006. godine), 3. Predlog odluke o sprovođenju postupka javne nabavke usluge eksterne revizije završnih računa budžeta Republike Srbije i organizacija obaveznog socijalnog osiguranja za 2002, 2003. i 2004. godinu, koji je podneo Odbor za finansije (broj 400-831/06, od 13. aprila 2006. godine), 4. Predlog odluke o sprovođenju postupka javne nabavke usluge eksterne revizije završnog računa budžeta Republike Srbije i organizacija obaveznog socijalnog osiguranja za 2005. godinu, koji je podneo Odbor za finansije (broj 400-832/06, od 13. aprila 2006. godine), 5. Predlog odluke o izmeni Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine (stavljeno 20. aprila 2006). Pauza do 14,40 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, prelazimo na rad prema utvrđenom dnevnom redu sednice. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O CRKVAMA I VERSKIM ZAJEDNICAMA (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Odbora za evropske integracije. Na sednici Odbora za evropske integracije, narodni poslanik Ksenija Milivojević izdvojila je mišljenje o Predlogu zakona u načelu. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za posleničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača, dr Milan Radulović, ministar vera, želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, Vlada Republike Srbije predložila vam je na razmatranje i usvajanje Zakon o crkvama i verskim zajednicama. Malo je skupštinskih saziva u istoriji Srbije od 1804. godine do danas bilo pred izazovom, pred ispitom savesti i odgovornosti da raspravlja o ovakvom zakonu. Ovo je do sada peti ili šesti put, ako uzmemo u obzir i izmene. To je tako zato što se ovakvi zakoni retko donose. Oni se donose samo onda kada se promeni društveno uređenje ili državno uređenje jedne države. Istovremeno, svaka država, kada konstituiše svoj pravni poredak i kada donese Ustav, prvo što uradi po donošenju Ustava jeste donošenje zakona o crkvama i verskim zajednicama. Ti zakoni su se, naravno, različito nazivali. Prvi ovakav zakon u modernoj Srbiji donet je odmah posle Sretenjskog ustava. Sretenjski ustav je usvojen 1835. godine, a Načertanije o duhovnoj vlasti 1836. godine. Taj zakon je važio duže nego Sretenjski ustav koji je suspendovan. U 19. veku samo dva puta, kada se menjao Ustav, menjali su se i zakoni o crkvama. U Kraljevini Jugoslaviji zakon se menjao zato što je promenjeno državno uređenje, zato što je u sastav države ušlo više crkava koje ranije nisu bile u sastavu Kraljevine Srbije, pa je bilo neophodno zakonima regulisati i njihov položaj. U drugoj polovini 20. veka donet je samo jedan zakon o crkvama i verskim zajednicama, koji se zvao Zakon o pravnom položaju verskih zajednica. Taj zakon je donet 1953. godine i važio je do 1993. godine, dakle, punih 40 godina. U međuvremenu menjali su se ustavi države, što ustavnim amandmanima, što potpuno novim ustavnim rešenjima, ali ovaj zakon je ostajao na snazi. On je, doduše, 1977. godine preuzet sa saveznog nivoa na republički, ali ništa u njemu nije menjano. Godine 1993. Narodna skupština, poslanici koji su sedeli ovde u ovim klupama, odlučili su da taj zakon suspenduju, da ga povuku iz pravnog prometa, a nov nisu doneli. Zašto su oni predložili da se taj zakon povuče iz pravnog prometa? Zato što je Zakon o pravnom položaju verskih zajednica bio tipičan za jednopartijski sistem, za komunističko uređenje. On je bio potpuno kompatibilan sa tim političkim, ideološkim i društvenim poretkom. Godine 1993. i pre 1993, već 1990. i 1991. godine, Srbija je postala višestranačka država. Nije više bila jednopartijska i nije bila ideološki monolitna, nego je imala više stranaka i više ideologija koje su učestvovale u oblikovanju društvenog prostora i političke scene i koje su pokušavale da artikulišu put kojim Srbija kao društvo, kao država, treba dalje da krene. Od 1993, kada je zakon ukinut, do danas, sve vlade su pokušavale da ovakav zakon donesu. Taj zakon je prosto obaveza, zato što imamo ustav iz 1990. godine. Taj ustav nije pratio zakon o crkvama. Nije donet nov zakon koji će da reguliše nov položaj crkava kakav je predviđen ustavom, koji je uz sve manjkavosti dozvolio slobodu političkog organizovanja, omogućio višestranački sistem, otvorio vrata tržišnoj privredi i, uopšte, uz neke restrikcije koje su išle kao recidivi bivše ideologije, taj ustav je bio veliki korak u demokratski poredak, u preobražaj Srbije iz jednopartijske monoideološke države u višestranačku pluralnu demokratiju. Zašto niko nije uspeo do sada da predloži ovaj zakon? Moj odgovor na ovo pitanje je vrlo jednostavan. Da bi se došlo do predloga ovog zakona neophodno je da društvo ima potpuno jasnu predstavu o samom sebi, da je samosvesno, i da država zna u kom pravcu ide, u koje istorijske tokove ulazi i kakve istorijske projekcije otvara i prihvata. Mi još nismo društvo koje je postiglo jednodušan stav, ono što se zove nacionalni konsenzus, o tome kakvo društvo želimo da budemo, kakva država želimo da budemo, šta kao država predviđamo, kako projektujemo svoju budućnost, u kom pravcu želimo da idemo. Osim ovih nesaglasja na političkoj sceni, ovim zakonom je trebalo izmiriti jako mnogo parcijalnih interesa koje imaju pojedinačne crkve i verske zajednice, koje međusobno najčešće sarađuju, ali čije je istorijsko iskustvo i čija je neretko i kulturna orijentacija međusobno nespojiva, raznosmerna, protivsmerna. Trebalo je, na kraju, doći do toga da prevladamo jedan koncept koji je dugo opstajao i koji je i dan-danas na snazi, to jest trebalo je da redefinišemo načelo odvojenosti države i crkve. Načelo odvojenosti države i crkve decenijama je tumačeno tako da između crkve i države mora da stoji Berlinski zid, da crkva može da radi samo svoju osnovnu delatnost. Da se bavi bogoslužbenim obredima, a da ima vrlo ograničene mogućnosti da se bavi obrazovanjem, kulturom, i da nikako nema pristupa u javni život i u javnu sferu. To, naravno, u praksi nije bilo uvek tako drastično, bilo je i dobrih primera, bilo je i jako loših primera. Sve u svemu, načelo odvojenosti države i crkve neki naši prosvetitelji i danas tumače tako kao da crkva nema pravo da bude u javnom životu, kao da je ona neka egzotična mala zajednica iz nekih prošlih vremena, koja ne može da učestvuje u društvenom životu, u svim vidovima društvenog života, i ne može da ima prava kakva imaju druge organizacije i ustanove u društvu. Razumem taj prosvetiteljski koncept, ali on je danas prevaziđen. On je prevaziđen svuda, pre svega u zapadnoj Evropi. Vi, gospodo, znate da je nedavno, pre godinu i po-dve, vođena vrlo velika rasprava o ustavu EU. Osnovni spor već u samom početku je bio da li će u preambulu ustava EU ući stav da vrednosni sistem Ujedinjene Evrope ima svoje izvorište i svoje uporište u hrišćanstvu. Sve su crkve tražile da to uđe u preambulu. Mnogo je bilo tu kolebanja; sve stranke desnog centra, sve narodne stranke su prihvatale, sve leve stranke i socijaldemokratske su odbijale predlog. Na kraju taj stav nije ušao u preambulu, ali nije prošao ni ustav. Neću reći da ustav nije prošao zbog toga, ali pretpostavljam da bi ustav EU za građane Evrope bio mnogo prihvatljiviji da se taj stav našao u preambuli. Prevladao je neki drugi stav. Koji stav? Prevladao je stav da treba, da mora, evropski vrednosni sistem da počiva na ideologiji prosvetiteljstva; dakle, stav da nije hrišćanstvo dalo podsticaj i da nije ono izvor vrednosnog sistema koji objedinjuje Evropu, nego da je to prosvetiteljstvo. To je tako za sada ostalo. Međutim, u Zapadnoj Evropi – svejedno da li će taj stav ući u preambulu ustava ili ne – niko danas ne poriče činjenicu da je hrišćanski vrednosni sistem, da je duhovno iskustvo koje je sabrano u crkvama, da je kulturni sistem, moralna načela koja su utvrđena u crkvama – putokaz za EU. Niko ne poriče stav da religija, u prvom redu hrišćanska religija, predstavlja duhovnu osnovu i duhovni supstrat ujedinjene Evrope. Ujedinjena Evropa, to ponavljaju svi političari, ne može biti ujedinjena samo na ekonomskim interesima. Ona nije jedino ekonomska interesna zajednica, ona je zajednica vrednosti. To slušamo stalno i postalo je to već gotovo jedna politička fraza. Šta znači da je Evropa zajednica vrednosti? To znači da ujedinjena Evropa ima svoj jedinstven duhovni sistem koji prihvata kao zajednički za sve narode. Taj jedinstven duhovni sistem je utemeljen u hrišćanstvu, sa tri razloga. Prvo, niko tako kao crkva nije u stanju da poštuje ličnost. Evropa i prosvetiteljska ideologija počivaju na poštovanju individue, ličnosti. Međutim, to poštovanje ličnosti je uvek relativno u civilnom društvu, kao i u svim ideološkim i filosofskim konceptima posle hrišćanstva. U hrišćanstvu ličnost je apsolut. Prvo ličnost Boga, pa ličnost Bogočoveka i ličnost čoveka, ovozemaljskog čoveka. Zašto je ličnost apsolut? Zato što, po shvatanju crkve, nijedan čovek – bez razlike vere, nacije, porekla, ideološke pripadnosti, materijalnog stanja, polne pripadnosti – nikad ne može biti odbačen. Crkva je jedina ustanova koja nikad ne odbacuje nijednog čoveka. Crkva je otvorena za svakog čoveka, svakog želi da prihvati i svakog čoveka poštuje. Drugo načelo na kojem počiva ujedinjena Evropa je kult slobode. Sloboda se takođe tumači na dva načina. Po jednom, sloboda je pravo čoveka da radi sve što želi i da pusti na volju svim svojim instinktima. Po shvatanju koje donosi crkva, koje se takođe ugrađuje u političku ideologiju ujedinjene Evrope, sloboda je, najjednostavnije definisano, čovekovo pravo da bude slobodan. Čovek je slobodan zato što mu je sloboda Bogom podarena. Niko ne sme niti može tu slobodu da ukine. Nikome u crkvi ne pada na um da ograničava slobodu drugog čoveka zato što se to sa stanovišta verujućeg čoveka smatra pobunom protiv Božje volje i Božjih planova. Tako je, jer ako je Bog čoveka stvorio slobodnim, ne može mu čovek ograničiti slobodu. Ovakvo shvatanje slobode crkvama je blisko iz još jednog bitnog razloga. Oni neće da krše načelo slobode, prvo, zato što je to protivno Božjoj volji i Božjim planovima i, drugo, ne mogu da krše načelo slobode zato što poštuju čoveka, zato što je čovek biće koje mora da bude poštovano, poštovano kao ličnost. Crkva može da odbacuje, i crkve jedne drugima odbacuju učenje, ali crkva nikad ne odbacuje vernike onih drugih crkava. Oni se spore samo sa učenjem, ali ne sa čovekom koji to učenje ispoveda i koji tom učenju pripada. Ukratko rečeno, današnja Evropa i današnja Srbija ulaze u onaj nov civilizacijski horizont koji shvata da su crkve i verske zajednice sabrale u sebi velika duhovna iskustva koja mogu da budu vrlo korisna za uređivanje odnosa u ujedinjenoj Evropi. Mogu da budu pre svega korisna kao korektiv, ali mogu da budu korisna i kao podsticaj za određivanje prave mere slobode i utvrđivanje pravog dostojanstva ličnosti. Dostojanstvo ličnosti i potpuna sloboda – to su duhovne vrednosti na kojima počiva ujedinjena Evropa. Imajući sve to na umu, imajući na umu srpsku pravnu tradiciju, imajući na umu srpsku kulturnu tradiciju, mi smo predložili zakon kojim idemo u susret ovom evropskom opredeljenju. Predložili smo zakon kojim crkvama i verskim zajednicama nudimo saradnju. Mi crkve i verske zajednice ne primoravamo na saradnju, mi ni na koji način ne želimo da odredimo koji će i kakav oblik te saradnje biti, ali smo dužni da zakonom predvidimo da je saradnja između crkve i države u ostvarivanju opšteg dobra mogućna i poželjna; sa strane države je poželjna, a crkve će same odgovoriti koliko i kako taj poziv na saradnju prihvataju ili ne prihvataju. Jer, ovim zakonom, i to je njegova vrednost, utvrđena je potpuna autonomija crkava. Crkva je, dakle, nezavisna od države i crkva je odvojena od države u smislu da je potpuno autonomna. Sva demokratska društva su došla do jedne jednostavne svesti o tome da svaki demokratski pluralni poredak mora da ima u sebi dva pravna sistema. Jedno je civilni pravni sistem, drugo je crkveni pravni sistem. Ta dva pravna sistema moraju da nađu uslove za koegzistenciju i za međusobnu saradnju. U Predlogu zakona koji je pred vama ugrađeno je načelo autonomije crkava, sa jedne strane, i ponuda države, sa druge strane, da sarađuje sa crkvama, da omogući crkvi prostor da pozitivno deluje u društvu, da svoja duhovna iskustva, svoje kulturne vrednosti prenese na celinu društva, da svoja moralna načela (a ta moralna načela, valjda niko ne spori, najviši su oblik morala koji je mogućno zamisliti) slobodno afirmiše u društvu. To je smisao i to je cilj ovog zakona. Cilj je, dakle, da se, s jedne strane, svakom pojedincu zajamči potpuna verska sloboda, da mu se zajamči pravo da veruje, da ne veruje, da pripada crkvi, da ne pripada crkvi, da pripada ovoj ili onoj crkvi ili verskoj zajednici. S druge strane, cilj je zakona da obezbedi kolektivna verska prava. Kolektivna verska prava se ispoljavaju u crkvama i verskim zajednicama. Ovim zakonom svima se nudi mogućnost da sarađuju sa državom. Da sarađuju pre svega na planu unapređenja opšte kulture, verske kulture, opšteg obrazovanja i verskog obrazovanja. Ovaj zakon je pisan dobrim delom i za gospođu Nestorović, zato što je antidiskriminatorski, zato što je ovo zakon koji pokušava da nosioce vere u Srbiji spasi diskriminacije kojoj su bili izloženi decenijama, a ta diskriminacija se ogledala u sledećem: ako se dete upisalo u bogosloviju, katoličku gimnaziju ili u neku medresu u Novom Pazaru ili u Beogradu, roditelj čije je dete otišlo tamo gubio je pravo na lični dodatak iako je ispunjavao druge uslove, zato što njegovo dete ne ide u školu? To dete je teško ostvarivalo i druge socijalne beneficije. Roditelji čija su deca odlazila u verske škole morali su da plaćaju internat višestruko skuplje nego u bilo kom drugom internatu. Zašto? Zato što je država dotirala sve srednjoškolske internate osim internata verskih škola. A zašto nije dotirala internate verskih škola? Pa, naprosto zato što nije smatrala da je to uopšte obrazovanje, da je to vrsta obrazovanja koja je neophodna građanima ove države. Antidiskriminatorski je ovaj zakon i utoliko što pomaže i otvara mogućnosti da sveštenici i verski službenici u povoljnijim uslovima mogu da ostvaruju svoja penzijska i socijalna prava. Istina Bog, i pored toga što je komunistički režim bio rigidan prema crkvi, ili je bio potpuno ravnodušan, ili je u svojim nekim fazama bio antagonizovan sa crkvama, komunistička Srbija je sve do 1990. godine uplaćivala penzijsko i socijalno osiguranje sveštenicima i verskim službenicima u različitom iznosu: od 70% je počela, pa kad se došlo do 3% onda to više nije imalo nikakvog smisla i ukinuto je. Ovim zakonom se ne uvode neke novine. Mi težimo da sve što su bila pozitivna iskustva u odnosima države i crkve sačuvamo, sublimišemo, i da ugradimo u ovaj zakon. Pozitivna iskustva u odnosima između države i crkve su da se država i crkva međusobno poštuju, to je ono što je najmanje; da sarađuju međusobno – to je ono što je najviše. I sva naša iskustva od 1804. do 1941. godine zasnovana su na tome da su država i crkva sarađivale u pojedinim zadacima od opšteg dobra i od zajedničkog nacionalnog i državnog interesa. Mi vraćamo tu dobru tradiciju i želimo da je reafirmišemo. Ova naša dobra tradicija je potpuno u skladu sa najboljimi najvažnijim kretanjima i težnjama u evropskom političkom i kulturnom prostoru danas. Mi ovim zakonom pravimo snažan korak u procesima pregovora o pridruživanju Evropi zato što se njime legitimišemo kao država koja je multireligiozna, koja poštuje sve crkve i verske zajednice, koja je autohtono multikonfesionalna jer je domaće stanovništvo izdeljeno na jako mnogo crkava i verskih zajednica; među domaćim stanovništvom nema nijedne crkve koja postoji u Evropi a koja nema svoje pristalice u Srbiji – manje, veće, ukorenjene, neukorenjene, ali ih ima. Afirmišemo, takođe, i određena pozitivna iskustva iz komunističkog perioda. Pozitivno iskustvo iz komunističkog perioda, iako su crkve bile degradirane, iako su u početku bile proganjane, pozitivno iskustvo jeste da se država ne meša u unutarcrkvene poslove ili bar da se ne meša otvoreno. U Kraljevini Srbiji i u Kraljevini Jugoslaviji država je, budući da je tesno sarađivala sa crkvom, imala određene ingerencije u čisto unutrašnjim crkvenim odnosima. U komunističkoj Jugoslaviji država nije imala otvoreno te ingerencije; a da li je prikriveno imala to je posebna priča, time se nećemo baviti. Mi smo prihvatili staro načelo da država i crkva sarađuju, a prihvatili smo i ovo što je valjalo iz druge polovine 20. veka, a to je da je crkva autonomna. Nismo, međutim, prihvatili predrasudu da je crkva neka getoizovana, mala, zastarela organizacija koja nema pravo da uđe u društvo. Mi ovim zakonom ne uvodimo crkvu u državu. Mi samo pokazujemo gde je mesto i kakva je moguća uloga crkve u društvu. A crkva će tu svoju ulogu i svoje mesto, koje joj se nudi ovim zakonom, iskoristiti na najbolji mogući način. Ovo je poziv samim crkvama da jače presaberu i kondenzuju svoje snage, svoje duhovne energije, i da snažnije stupe u javni život sa konstruktivnim (a uvek samo tako istupaju), trezvenim, duhovno promišljenim i korisnim, moralno utemeljenim stavovima o opštim pitanjima koja se tiču celokupnog naroda i države. Uostalom, sve crkve i verske zajednice, u prvom redu hrišćanske crkve u Evropi, nastupaju snažno u sferi politike. Izjašnjavaju se o procesima globalizacije. Poručuju: proces globalizacije – ako to podrazumeva gubljenje nacionalnih identiteta, ako podrazumeva gubljenje verskih identiteta, ako će narod izgubiti svoju samobitnost, ako će pojedinačne i male kulture biti potpuno unificirane – to je proces koji je opasan, neprihvatljiv. Ujedinjenje Evrope i proces globalizacije treba da podrazumevaju poštovanje razlika, poštovanje svih naroda, tradicija, kultura i vera. Budući da crkve u Evropi snažno nastupaju u korigovanju smisla i sadržaja globalizacije i da otvoreno nude duhovnu osnovu za ujedinjenu Evropu, one su u celoj Evropi sve prisutnije u političkom životu. Nisu sve prisutnije u političkom životu Srbije. Najmanje su prisutne u političkom životu Srbije. Vrlo su prisutne u političkom životu svih država Evrope, Evropske unije u prvom redu, zato što žele da budu korektiv, da upozore da se proces globalizacije ne može završiti dobro ako bude išao i zasnivao se samo na ekonomskim interesima. Kult ekonomskih interesa, kult novca, uništava hrišćanski moral, razara ljudski moral, zato što čoveka odvraća od solidarnosti, od želje da bude u zajednici sa drugima, da deli tegobe i dobra koja ima sa drugima. Kult novca, kult moći – jeste kult hedonizma i kult konzumizma. Dakle, opredeljenje: proizvodimo što više da bismo trošili, jeste izvesna, ne mala opasnost za hrišćanske crkve, za njihovu kulturu, za njihovu duhovnost i njihov vrednosni sistem. Zato sve hrišćanske crkve u Evropi danas sarađuju. Najotvoreniji, najživlji, mnogo življi dijalog sa Evropom imaju Srpska pravoslavna crkva i Rimokatolička crkva u Srbiji nego bilo koja politička stranka. One su u stalnom dijalogu. U tom stalnom dijalogu, koji se zove ekumenski dijalog, one pokušavaju da artikulišu zajedničku strategiju i zajednički stav pred istorijskim izazovima pred kojima se nalazi čovečanstvo; a proces globalizacije jeste izazov pred kojim se čovečanstvo nalazi. To nije utopija, to nije put ni u kakvu srećnu budućnost. To jednako jeste put pun opasnosti koje treba na vreme predvideti i izbeći i ostvariti taj projekat tako da se on ne okrene protiv samog sebe i da na kraju ne poništi volju, samobitnost, obraz, tradiciju, kulturu naroda koji su poverovali u projekte globalizacije. Gospodo narodni poslanici, nisam govorio ovde o pojedinim rešenjima koja su data u Zakonu. O tome će biti reči i u raspravi u pojedinostima, a i u načelnoj raspravi. Postarao sam se da vam predstavim istorijski, kulturni, politički i civilizaciji kontekst u kome je nastao ovaj zakon koji se nudi Narodnoj skupštini na usvajanje. Narodna skupština jeste mesto gde će se čuti različiti koncepti o tome gde jei kakvo je mesto crkve u društvu. Da li ona ima mesta ili nema, ima li pravo da ima mesto u javnom životu ili nema pravo; ako ima svoje mesto, kakva je njena uloga i šta država može da učini da to njeno mesto i tu njenu ulogu potpuno zakonom garantuje. Izbegavamo svaku pomisao da odustanemo od donošenja zakona da bismo i dalje mogli da sa crkvom sarađujemo bez zakona. Saradnja države i crkve mora da bude ozakonjena. Ne može da bude proizvoljna, ne može da bude voluntaristička, ne može crkva da se koristi u političke svrhe. Ovaj zakon štiti crkvu, a štiti i državu time što uspostavlja potpuno korektne odnose. Na kraju treba reći i to da ovaj zakon garantuje prava svih. Ovaj zakon se ne uključuje ni u kakve dogmatske sporove među crkvama. Među hrišćanskim crkvama postoji jako mnogo unutrašnjih frakcija. One se međusobno ne slažu. Država ne može biti instrument koji presuđuje u tim dogmatskim sporovima. Država samo govori o verujućim ljudima i garantuje njihova prava, a unutrašnja saradnja među crkvama, unutrašnji sporovi, sve to spada u deo njihove unutrašnje slobode. Završavajući ovo predugo slovo i očekujući sa zadovoljstvom da čujem drugačije koncepte i drugačiju filosofiju i drugačiju ideologiju u tretiranju odnosa između države i crkve, želeo bih samo da kažem da smo jedina evropska država koja ovaj zakon nema. Vreme je da imamo ovaj zakon. Vreme je bilo odavno, vreme je bilo odmah posle donošenja Ustava 1990. godine, vreme je bilo svake godine. Došli smo u situaciju da smo uspeli da usaglasimo stavove svih crkava i verskih zajednica u Srbiji, velikih i malih, i došli smo ipak u stanje kada je u Srbiji prevladala većinska svest koja tvrdi da između države i crkve nije potrebno dizati Berlinski zid i da načelo odvojenosti države i crkve ne podrazumeva nesaradnju, ne podrazumeva ni ravnodušnost, nego podrazumeva saradnju. Nudeći saradnju crkvama i verskim zajednicama kakvu su ponudile sve evropske države, kakvu evropske demokratske države nikada nisu ni prekidale, uključujući se u novi proces u kome crkve u Evropi izlaze u javnost i počinju da saopštavaju svoje zajedničke stavove o civilizacijskim pitanjima, mi se ovim zakonom u stvari uključujemo u te procese, i to tako što našim crkvama otvaramo mogućnost da urade to isto ovde, i da ne budu više prinuđene da vode samo dijalog sa crkvama u Evropi, nego da mogu da vode dijalog i u Srbiji. I da ne vode dijalog samo sa političkim strukturama u Evropi, nego da mogu da vode slobodan dijalog sa političkim snagama u svojoj državi, jer će u tom dijalogu imati šta da kažu. Pri tome, sva odgovornost za svaku političku odluku, pa i odgovornost u odnosu na ovaj zakon, uvek će biti samo na političarima, ne može biti nikako na crkvi. Nekorektno je manipulisati crkvu i prebacivati na nju odgovornost. Mi smo odgovorni za sve što odlučimo i kako odlučimo. Ako smo trezveni političari, mi ćemo čuti šta i kako o nekim pojavama, nekim procesima – kulturnim, socijalnim, istorijskim – kažu crkve i verske zajednice; a one imaju šta da kažu zato što su u sebi sabrale sušta egzistencijalna iskustva. Kada je izgubio veru i u filosofiju i u ideologiju i u sistem, narod se vratio crkvama, očekujući da crkva kaže čoveku šta i kako na toj vetrometini i u tom bespuću u kome se našao. Šta u situaciji kada se izmaklo tle ispod nogu? Šta raditi kada se raspala država, kada se raspala ideologija, kada su počeli građanski ratovi? Narod je spontano prepoznao da crkva u svom iskustvu ima delotvorne odgovore na ova pitanja. Zato se narod vratio crkvama i verskim zajednicama. Samo kao odgovor onima koji tvrde (kratak odgovor, neću ulaziti mnogo u polemiku) da je ova vlada suviše naklonjena crkvi. Crkve i verske zajednice je u javnost, u društveni život, vratio verujući narod, draga moja gospodo, zato što se verujući narod obratio tim organizacijama koje su nekada bile marginalizovane. Obratio se da nađe putokaz u istorijskom bespuću i egzistencijalnom tesnacu u kome se našao. Obratio im se do te mere da se popisom 2002. godine 95% stanovništva Srbije izjasnilo da pripada crkvama i verskim zajednicama. Nema više, ili ima vrlo malo, slobodnih strelaca u tom prostoru. Osim instituta državljanstva koji obuhvata sto posto ljudi, najširi institut, najšira ustanova, najširi sistem u Srbiji jesu crkve i verske zajednice. One okupljaju, one sabiraju najviše ljudi uz sebe. Zato kada razmatramo ovaj zakon, moramo da budemo oprezni. Moramo da budemo svesni da mi svojim građanima, građanima Srbije, ovim zakonom iskazujemo poštovanje prema njihovoj verskoj pripadnosti i prema njihovim verskim organizacijama. Dajemo mogućnost njihovim verskim zajednicama da mogu da dišu punim plućima i da mogu slobodnije da deluju u Srbiji. Ovaj zakon je antidiskriminatorski. Ovo je zakon koji unapređuje verske slobode u Srbiji. Ovo je zakon koji unapređuje ljudska prava u Srbiji. Ovo je zakon koji predstavlja vrlo dobar podsticaj razvoju i političke i opšte kulture i razvoju verske kulture u Srbiji. Verska kultura i versko obrazovanje svuda u Evropi predstavljaju vrlo visoke vrednosti, vrednosti koje se utkivaju u sistem sekularne civilizacije kao potpuno ravnopravni oblici i forme kulturnog delovanja. [[Aplauz.]]
Dame i gospodo narodni poslanici, želim da vas obavestim da, po članu 85. Poslovnika Narodne skupštine, danas ćemo produžiti radno vreme do okončanja rasprave o prvoj tački dnevnog reda u načelu. Da li neko od izvestilaca nadležnih odbora želi reč? (Ne.) Da li narodni poslanik Ksenija Milivojević, koja je izdvojila mišljenje na Odboru, želi da obrazloži? Nije tu. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Uvažene kolege poslanici, gospodine ministre, pre svega moram da kažem da je za mene velika čast kada vi sa pozicije ministra mene po imenu i prezimenu, kao poslanika, ovde na neki način izdvojite, bez obzira što se, odmah da vam kažem, sa svim onim što ste vi ovde kazali najdublje ne slažem. Vaše je pravo da misliste tako kao što vi mislite. Zadržaću svoje da mislim drugačije. Mislim da ste više nastupili ovde sa pozicije interesa same crkve ili crkava i verskih organizacija. Meni je vaš govor više ličio na govor vladike, a ne na govor čoveka koji treba da zastupa pre svega interese svih građana, nezavisno da li su uopšte verski opredeljeni i nezavisno od toga kako su verski opredeljeni. Platforma sa koje ste govorili, otprilike iz koje je moglo da se zaključi da je do ovog trenutka crkva bila u nekom neravnopravnom položaju, pa će ovaj zakon da joj omogući maltene ljudska prava za one koji je predstavljaju, moram odmah na početku da vas demantujem. Pre svega, želim da kažem da moj najdublji utisak jeste da se Ministarstvo vera ponaša sve vreme kao ministarstvo za promociju crkve, a pre svega SPC, a demantovaću vas određenim podatkom. Znači, SPC i njen povlašćen položaj u državi očitavaju se u tome da su sveštenici uveliko ušli u vojsku i policiju, čak i Komisiju za prigovor savesti; da SPC ima veliki značaj na Sajmu knjiga, čak sa posebnom ulicom Nikolaja Velimirovića, a ne iznoseći šta mislim o njegovom delu; preko uvođenja veronauke ušla je u obrazovni sistem, prožima sve veći broj medija. Njeni predstavnici su ušli u veliki broj važnih institucija, kao što je Radiodifuzni savet, Prosvetni savet i drugi državni i paradržavni organi. Stranački direktori javnih preduzeća i ambasada koriste priliku da pozovu sveštenike da osveštaju zgrade preduzeća i ambasada, niz javnih institucija sekularne države ima svoju slavu. Znači, sve su to konkretni dokazi da mi ovde ne možemo nikako više, ako smo nekako mogli, a ono već dugo da govorimo o tome da je crkva, a samim tim i verska prava i verska osećanja onih koji određenim crkvama pripadaju da su na bilo koji način ugrožena. Čak mislim da su povlašćena. Evo šta govorim, pre svega u ime SDP. Predlog zakona o crkvama i verskim zajednicama jeste veoma rigidno uplitanje u sam princip podele crkve i države, odnosno u karakter sekularne države. Nasuprot proklamovanom prioritetnom političkom cilju, a to je da Srbija što pre postane članica EU, i svim procesima koji upravo teku u skladu sa ostvarenjem tako proklamovanog cilja, pre svega mislim na proces asocijacije i stabilizacije i usklađivanje našeg zakonodavstva sa zakonima koji danas važe u EU, mi na dnevnom redu imamo zakon koji krši osnovni princip odvojenosti crkve od države, ustanovljen još krajem 18. veka u Francuskoj revoluciji. Odmah na početku želim da naglasim i da su negativno mišljenje o ovom predlogu, to znaju ovde svi poslanici, a mislim da je i javnost upoznata, dali i Savet Evrope, i Venecijanska komisija i OEBS, i ukazali na nesklad rešenja koja nudi ovaj zakon sa onim principima, zakonima koji se danas poštuju u EU. Pravilo je da se demokratija može razvijati samo u sekularnim društvima i državi. Srbija, koja pretenduje da postane demokratska, a čiji predstavnici u svim pregovorima i nastupima u međunarodnim institucijama ističu demokratske potencijale Srbije, ne bi smela da do kraja demantuje sebe donošenjem zakona koji predstavlja projekat radikalne promene karaktera našeg društva i čiji je cilj ili jedan od ciljeva demodernizacije Srbije. Prvi princip koji pokazuje tu radikalnu promenu jeste legitimizacija političke uloge crkve i njene neskrivene ambicije da postane bespogovorni arbitar u najznačajnijim pitanjima, posebno onim koja su nedvosmisleno politička. Reč je o političkom povezivanju države i crkve. Predlogom zakona konstatuje se činjenica da SPC ima izuzetnu istorijsku, državotvornu i civilizacijsku ulogu u oblikovanju, očuvanju i razvijanju identiteta srpskog naroda. To je možda i nesporno, ali to, s obzirom da nema obavezujući karakter, ne treba da stoji u zakonu, može da stoji u nekoj deklaraciji, ali nije toj konstataciji mesto u ovom zakonu. Tim članom se eksplicitno priznaje državotvornost crkvi i afirmiše spajanje crkve i države, i crkva promoviše kao politički partner države. U članu 7. Predloga ovog zakona predviđeno je da država pruža odgovarajuću pomoć za izvršenje pravosnažnih presuda i odluka koje izdaju nadležni organi crkava i verskih zajednica na njihov zahtev, a u skladu sa zakonom. Crkvama i verskim zajednicama dozvoljava se da postupaju po svojim unutrašnjim pravilima bez ikakvog ograničenja. Neshvatljivo je da se ovim predlogom zakona pridaje isti pravni značaj presudama državnih sudova i odlukama verskih zajednica, što nigde nije slučaj osim u fundamentalističkim teokratskim državama. Time se otvaraju vrata paralelnom pravnom sistemu, izmeštenom iz kontrole zakonodavnih i upravnih organa. Dalje, zakon predviđa da sveštenik, odnosno verski službenik ima pravo da učestvuje u svim vidovima javnog života, osim ako mu to ne zabranjuje njegova crkva ili verska zajednica, bez preciziranja načina, kao i da se bogosluženje i verski obredi mogu obavljati u školama, bolnicama, vojnim i policijskim objektima, ustanovama socijalne i dečije zaštite, zavodima za izvršenje krivičnih sankcija i drugim institucijama, uz obavezu države da to omogući. Sve čitam bukvalno definicije iz ovog zakona. Time se jasno dovodi u pitanje princip odvojenosti države od crkve, koji je predviđen članom 41. Ustava Republike Srbije, budući da se omogućava prisustvo crkve i verskih organizacija u ustanovama koje predstavljaju i simbolizuju državu par ekselans. Reč je o potpunoj infiltraciji crkve u društveni sistem i nastojanju da se država pretvori u servis crkve. Dokazi o ukidanju sekularne države, po momo dubokom uverenju, ne traže dalju argumentaciju. Druga manifestacija jeste stvaranje privilegovane crkvene oligarhije. O tome jasno govore rešenja u zakonu kojima se država obavezuje da će izdvajati sredstva iz budžeta za primanja i socijalna davanja sveštenstva, a istovremeno ih oslobađa plaćanja poreza i drugih dotacija državi. Takođe, predviđeno je ovim zakonom da je organ lokalne samouprave prilikom izrade urbanističkih planova dužan da uzme u obzir iskazane potrebe crkava i verskih zajednica za izgradnju verskih objekata. Nije precizirano da crkve i verske zajednice moraju da se pridržavaju urbanističkih planova i propisa kojima se reguliše ova oblast. O privilegovanosti posebno ukazuje odredba u zakonu koja kaže - država ne može ometati primenu autonomnih propisa crkava i verskih zajednica, dok obrnuto nije propisano tj. nigde nije uspostavljen princip da su crkve i druge verske zajednice dužne da poštuju državni pravni sistem, niti je propisana zabrana ometanja države u primeni državnog prava. U članu 9. propisuje se da organizacione jedinice i ustanove crkava i verskih zajednica mogu steći svojstvo pravnog lica u skladu sa autonomnih propisima crkve i verskih zajednica. Znači, to nema ni jedno drugo udruženje građana, niti trgovinska organizacija, niko nema osim crkava, znači, same sebi određuju svojstvo pravnog lica i to na osnovu sopstvene prijave. Podsećam, to pitanje je u isključivom domenu državnog prava, član 72. stav 1. tačka 4. Ustava Republike Srbije, te je ovo rešenje protivustavno. Sve to govori o stvaranju privilegovane crkvene oligarhije. Treća manifestacija koja proizilazi iz ovog predloga zakona je prihvatanje verske indoktrinacije pod blagoslovom države. Veoma sam odgovorna kada ovo izgovaram. Poglavlje - Obrazovna delatnost, definiše zaprepašćujuća rešenja. Država i u ovoj oblasti garantuje potpunu autonomiju crkve, omogućava joj da osniva predškolske ustanove, osnovne škole, gimnazije, stručne i umetničke, i visoke škole, fakultete, čak i univerzitete. Verskim obrazovnim ustanovama daje se organizaciona i programska autonomija. Crkve i verske organizacije samostalno utvrđuju nastavni plan i program, udžbenike i priručnike, postavljaju, razrešavaju nastavno i drugo osoblje i vrše nadzor nad tim svojim ustanovama. Pri tome verske obrazovne ustanove imaju pravo da pokrenu postupak akreditacije radi uključivanja u sistem državnog obrazovanja i ako je dobiju, stiču pravo na finansiranje iz budžeta. Predviđeno je čak da finansijsku budžetsku pomoć dobiju čak i one verske obrazovne ustanove koje nisu uključene u sistem obrazovanja, tako stoji u zakonu. Znači, privilegije bez obaveza da se poštuju zakoni države. Obrazovanje koje će se sprovoditi postaje autonomno u odnosu na prosvetne zakone i u neskladu je, znači, protiv je prosvetnim zakonima i onoga što su inače ovlašćenja Ministarstva prosvete. Mi već sada imamo praksu i to je praksa pokazala, Teološki fakultet, Bogoslovski fakultet je postao sastavni deo državnog univerziteta, međutim, državni univerzitet nema apsolutno nikakvo pravo niti je to do sada realizovao da sprovede ono što je procedura u svim drugim delovima univerziteta. Dakle, nema nikakav monitoring nad time šta se u stvari dešava, koja pravila važe na Bogoslovskom fakultetu, kakav je sadržaj udžbenika, makar u onoj elementarnoj meri. Dozvoljeno je da verske ustanove autonomno određuju program koji će se proučavati od osnovnog, predškolskog pa do visokog obrazovanja, potpuno je njima ostavljeno na volju šta će se proučavati u okviru predmeta kao što su biologija, književnost, kao što je istorija. Nigde se apsolutno ne navode kriterijumi po kojima će biti dodeljivane te akreditacije. Kada se na državnim univerzitetima biraju profesori, oni prolaze kroz nekoliko instanci, proveravaju im se biografija i bibliografija, a ako na nastavi kažu ili urade nešto što podleže sankcijama, bivaju odgovarajuće sankcionisani i to u skladu sa zakonom. Sudeći po ovom zakonu, to neće važiti za verske obrazovne ustanove i predavače koji su tamo zaposleni. Ako postoje argumenti, volela bih zaista da me demantujete. Gledajući zakon i konsultujući se sa određenim ljudima to nisam uspela da pronađem. Ako bih htela da budem cinična, a stvarno ne želim, mogla bih da kažem da u ovom zakonu jedino nedostaje odredba po kojoj crkva po automatizmu ima pravo i na određeni broj poslanika. To se sve nameće iz ovog napisanog predloga zakona, jedna intencija da se u suštini crkvi da vlast. Usvajanjem ovog zakona Srbija više neće biti sekularna država. Nama je potreban zakon o crkvama i verskim zajednicama, ali u domenu koji bi regulisao način registracije crkava i verskih zajednica, kao i odnose među verskim zajednicama, a ne da bi crkvu uveo u vlast i sve sfere društvenog života i to bez ikakve kontrole. Davanje privilegovanog statusa crkvenim zajednicama i verskom obrazovanju jeste sužavanje svega onoga što mi danas u modernom svetu podrazumevamo pod državom i društvom, posebno pod onom odrednicom - civilno društvo. Ovaj zakon zahteva da se moderni principi građanskog civilnog društva, prihvaćeni standardi o ljudskim pravima, usaglase sa drevnim autohtonim zakonima, dakle, sa srednjovekovnim zakonima. Ovaj predlog zakona je antievropski, već sam dala dovoljno argumenata zbog čega to mislim, protivustavni i za to sam navela argumente, ali zaista mislim da ovaj zakon jeste anticivilizacijski, zato što je civilizacija proces koji ide unapred, a ovaj zakon nas vraća nekoliko vekova unazad. Smatram da je najbolje rešenje da Vlada povuče ovaj zakon i da obezbedi jednu ozbiljnu javnu raspravu, jer je reč o oblasti koja, bez ikakvog preterivanja, dakle bez ikakve patetike, sudbinski može da odredi karakter i ovog društva i ove države. Hvala vam.
Reč ima ministar vera, gospodin Radulović.
Izvinite, gospodo narodni poslanici, neću se često javljati, samo kada treba da razjasnimo neke principijelne stavove. Gospođo Nestorović, ja sam se vama obratio malopre zaista sa punim poštovanjem, računajući i znajući da vi i vaša stranka imate osećaj za obespravljene u Srbiji, i samo sam u tom smislu apelovao da podržite i verujući deo obespravljenih ljudi, da im omogućimo da budu ravnopravni. Ono gde je načelno potrebno među nama razjašnjenje, to je tvrdnja da je ovo anticivilizacijski zakon. Vaše shvatanje civilizacije je prosvetiteljsko. Prosvetiteljsko shvatanje civilizacije podrazumeva da vera ima vrlo mali uticaj u oblikovanju socijalnog i kulturnog horizonta jednog društva. Civilizacije su postojale i pre prosvetiteljstva i sve civilizacije pre prosvetiteljstva su bile religijske civilizacije. Sve civilizacije danas, koje prevazilaze prosvetiteljsko shvatanje civilizacije i prosvetiteljsku ideologiju, a prevazilaze je sve evropske države, ponovo otvaraju mogućnost da religija bude energija i faktor civilizovanog, kulturnog i društvenog života. Najbolji primeri za to su ovi koje ste naveli vi. Na primer, vi ste skandalizujete što zakon predviđa da verski obredi mogu da se drže u vojsci. Kad je Slovenija postala članica NATO pakta, ona je ispunila sve vojne standarde i uslove. Onda se neko ko je vodio taj proces setio da pita - ljudi, gde su vam sveštenici u vojnim jedinicama? Slovenci su se čudili - kako sveštenici? Sad Slovenci u svakoj vojnoj jedinici moraju da imaju sveštenika, zato što je NATO pakt zasnovan na američkoj vojnoj doktrini. Američka vojna doktrina se menjala više puta, jedino nikada nije promenila stav da svaka vojna jedinica mora da ima sveštenika. Vi imate, rekoste, problem sa prisustvom verske nastave u osnovnim i srednjim školama. Dajem vam jednu pouzdanu i proverenu informaciju. Pre nekoliko meseci Savet Evrope je u Kazanu držao jedan veliki skup koji je organizovao komitet ili komisija za omladinu, obrazovanje i sport. Jedan od zaključaka tog samita jeste da Savet Evrope pokrene inicijativu da se osnuje institut za religijsko obrazovanje evropske mladeži. Konstatovali su da omladina u Evropi ne poznaje religijske činjenice i da se mora osnovati institut koji će da sastavi program i da predloži udžbenike za izučavanje svih religija u Evropi. Na molbu gospođe Price, koja je naš ambasador u stalnoj misiji pri Savetu Evrope, izvestio sam je o tome kakvo je stanje u Srbiji. Rekao sam da je Vlada formirala Komisiju za versku nastavu, da su u Komisiji zastupljeni predstavnici svih verskih zajednica, da u Komisiji imamo stručnjake, ni jednog političara, Ministarstva prosvete i Ministarstva vere, da oni predlažu udžbenike i programe za obuku i usavršavanje veroučitelja. Odgovor iz naše misije u Savetu Evrope je da će na sledećem samitu Savet Evrope osnovati taj institut, iskustva Srbije će biti referenca, reći će svi - ugledajte se na Srbiju. Ljudi znaju kako se to radi. Sada nam vi govorite da danas ovde donosimo neki antievropski zakon. Problem je još jedan. Načelno je pitanje da li u jednoj demokratskoj državi mogu da postoje dva pravna sistema. Gospođa Nestorović se užasava od mogućnosti da postoje dva pravna sistema. Ne postoji ni jedna evropska država u kojoj nisu na snazi dva pravna sistema: civilni pravni sistem (državni, građanski) i pravni sistem crkava i verskih zajednica. Zašto je to tako? Zato što su se pravni sistemi država, kao i same države, društva, ideologije i kulture, stalno menjali, a pravni sistem crkava je ostajao uvek isti. Taj trajan pravni sistem se uvek inkorporira u bilo koji civilni sistem, osim kada je neki civilni sistem rigidan i kada kaže - mi ne priznajemo pravni poredak crkava. Kad se u Zakonu kaže da crkva ima svoju zakonodavnu vlast, to se čita ovako: ona ima svoj ustav, ima svoje zakone, svoje sudove. Crkveni kazneni zakonik je 19 puta obimniji nego državni zakonik. Crkveno pravo je razuđenije, starije i trajnije nego bilo koji pravni sistem. Zato taj pravni sistem, ta autonomna pravna moć crkava i verskih zajednica nikada ne može biti suspendovana. Ona postoji. Pitanje je samo kakav ćemo mi odnos prema tome uspostaviti. Nigde u Evropi nije moguće ući u crkvu i reći - daj da vidimo kako primenjujete svoja prava, da li vi poštujete ljudska prava, da li vi iskušenike u manastirima izlažete prevelikim obavezama, da li dobro hranite đake u bogoslovijama, da li ih terate da sredom i petkom poste, zašto da poste, oni su mladi i treba da se razvijaju. Verujem da to vama ne pada na um. Nigde se to ne događa. To je unutrašnji poredak. To je kanonsko pravo. Nije strašno što ono postoji. Bilo bi strašno da ga nema. Strašno je ako mi ne uspemo da uspostavimo konstruktivan odnos prema njemu, odnos poštovanja i priznavanja. Ovo je naša poslednja načelna razlika i bolje je da ove načelne razlike odmah raskrstimo. Nikako nije moguće reći da ovde crkva postaje politički partner države. To je apsolutno isključeno. Isključeno je iz dva razloga. Prvi razlog je što to ovaj zakon ne omogućava; a drugi, zato što unutrašnji crkveni propisi, propisi svih crkava i verskih zajednica brane svojim sveštenicima i verskim službenicima da se politički angažuju u dnevnom smislu. Oni ih podstiču da se angažuju u humanitarnom smislu, socijalnom, da okupljaju sav narod, da sa svim ljudima, bez obzira kojoj političkoj stranci pripadaju, uspostave isti odnos, da svima pruže duhovnu utehu, da onaj ko traži od njih bilo koju vrstu pomoći dobije pomoć. Baš zato nije moguće da oni budu političari. Ne bojte se, niti će crkva tražiti, niti će ikada dobiti kvotu da ima ovde svoje poslanike. Neće zato što, između ostalog, oni se malo ustručavaju i, sa oproštenjem, misle da nismo baš najbolje društvo za njih. Verovatno greše, ali oni ne žele, a zabranjuju im to i propisi, pošto sveštenički poziv isključuje mogućnost da se sveštenik bavi politikom, jer ako pripada jednoj stranci, on ne pripada narodu. Služba sveštenika je služba narodu, a ne služba političkim strankama i političkim programima. Dakle, ako smo uspeli da artikulišemo ove načelne razlike, onda možemo razgovarati posle u pojedinostima. Prihvatio sam neke vaše amandmane, nisam prihvatio one amandmane kojima ste negirali verski pluralizam u Srbiji, kojima ste negirali stečena prava, amandmane u kojima ste tvrdili da u Srbiji ne postoji Islamska zajednica, Jevrejska zajednica, protestantske crkve, da ne postoji Rimokatolička crkva i da ne postoji Srpska pravoslavna crkva. Dobro za ovu, pošto kažete da je svakako favorizujemo; za nju bismo vam progledali kroz prste. Ali, kao ministar vera koji, vama se čini govori kao vladika, ja vam ne dajem da poreknete da u Srbiji postoji Rimokatolička crkva. Ne možete da mi poreknete da u Srbiji postoji Islamska zajednica. Vi ste predlagali da se svi ti članovi brišu. A zajednicama se u tim članovima iskazuje njihov identitet. Što da ih brišemo? Imaju ime, prezime, tradiciju, neka ih neka postoje. Nemojte da iz prosvetiteljskog dogmatizma previđate posebnost socijalnih organizacija koje postoje, koje imaju svoje ime, koje imaju svoj identitet, a vi kao stranka, koliko poznajem ideologiju socijaldemokratije, branite identitet i pravo, i ime i prezime, i slobodu delovanja svake organizacije. Zašto onda ograničavati crkve? One neće ni više ni manje, nego sindikat, ili već ne znam koja organizacija koja vam je bliska. Ako ima sindikat pravo, ima pravo i crkva, što da nema
Hvala, gospodine Raduloviću ,na spremnosti da detaljno razjasnite. Ali, još jednom, sada je načelna rasprava, rasprava u pojedinostima će verovatno biti u sredu i posle toga će na kraju te rasprave, gospodine Raduloviću, vi ćete imati prilike da kao predstavnik predlagača date završnu reč. Sada imamo javljanja, redosledom replika, narodni poslanik Ljiljana Nestorović, pa narodni poslanik Tomislav Nikolić. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Ministar je njoj odgovorio na repliku.) Ne na repliku, valjda na izlaganje. Nisam bio tu. Je li to bilo odgovaranje na repliku? Dobro, ne želim da zloupotrebljavam ovu govornicu, samo jedan kuriozitet. Dakle, ni na jedan način, pretpostavljam da je u pitanju lapsus, na sajmu knjiga ne postoji ulica nijedne crkve, alu kuriozitet je u tome da je organizator sajma knjiga od 2001. godine uveo raspored izlagača sa nazivima ulica, pisaca koji su na različite načine bili zapostavljeni, od Stanislava Vinareva, Miloša Crnjanskog, Todora Manojlovića, do Nikolaja Velimirovića, a kuriozitet se sastoji u tome što od 2003. godine isto pravilo ima i francuski salon knjiga, pa sada oni razvrstavaju u tzv. ulice, to nisu ulice. Izvolite, gospođo Nestorović.
Zaista ne želim da pretvorim sada početak ove rasprave, po meni veoma ozbiljne, u polemiku. Želim uostalom da čujem i šta moje druge kolege poslanici imaju da kažu. Pretpostavljam da imaju neki stav o ovoj bitnoj temi o kojoj danas raspravljamo. Samo moram da kažem da ste me apsolutno pogrešno razumeli. Nijednog trenutka moja intencija nije bila da osporim postojanje bilo koje verske organizacije, da li ona bila konfesionalna ili kako ste ih vi već u zakonu sve determinisali, čak idem u potpuno drugu krajnost. Dakle, priznajem da svako ima pravo da veruje u ono što želi i da je društvo obavezno da mu to pravo i konzumiranje tog prava omogući. Stvarno ne znam na koji način ste vi uspeli da razumete kroz moje amandmane da mi je želja bila da negiram postojanje određenih verskih zajednica, a pogotovo tako velikih crkava, kao što je recimo Katolička ili Islamska crkva, koje imaju svoj značajni broj predstavnika, jer svi mi znamo da čak 30% građana Srbije, ako već govorimo o tome ko je koje nacionalnosti, ne pripada u suštini Pravoslavnoj crkvi, a veliki broj njih uopšte ne želi da se izjasni i ne veruje. Uopšte ne želim da sporim postojanje crkava, čak dobru stranu toga da one postoje, iako nemam obavezu da se izjašnjavam koje sam veroispovesti. Jesam pravoslavni vernik i poštujem određena pravila crkve, ali to ne može da se nametne državi kao nečemu što mora biti odvojeno od crkve. Ne može država ni na koji način da bude neko ko ispunjava želje crkve, niti servis bilo kojih njenih htenja. Onda upadamo u zaista ozbiljnu zonu da se krše oni osnovni postulati koji stoje u Ustavu, koje su tekovine građanskog društva, a to je da je crkva potpuno odvojena od države. Crkveni zakoni su za crkvu, državni zakoni su za ministarstva. Vi ovde govorite uglavnom o pozicijama crkve. Vi treba da branite pozicije građanskog društva. Uopšte niko ne želi nikoga da diskriminiše, ali mora biti potpuno jasno šta ko u društvu radi i za šta je ko odgovoran. Crkva je odgovorna da omogući komunikaciju vernika sa Bogom, ukoliko je naravno vernicima ta komunikacija preko crkve neophodna, ne da je nameće, a država, valjda znamo, ne moramo da ponavljamo, ne moramo da ponavljamo za šta je odgovorna. Samo duboko verujem, a mislim da sam vam to ovde dokazala, da se ovim zakonom te granice brišu, da se uspostavljaju neke obaveze države koje nisu normalne za jedno sekularno društvo. Moj dubok utisak jeste da se na taj način u suštini postiže političko partnerstvo između države i crkve. To nije ništa novo. Potpuno stojim iza toga da treba konsultovati i crkvu, odnosno da crkva sa svojim vernicima može da diskutuje sve probleme u društvu,pa i političke, ali to ne može da se preslikava tako očito na rad onih koji predstavljaju državu. Crkva je danas apsolutno uključena, i to veoma uticajno, u svim mogućim političkim pregovorima koji se u Srbiji vode. To ne može niko da demantuje. Ovaj zakon legalizuje pravo crkve da se bavi politikom na način koji nikom drugom u Srbiji nije dozvoljen. Da biste se ovde bavili politikom, vi morate da se registrujete kao neka politička organizacija, koja izađe na izbore, za koju ljudi glasaju i onda se desi to što se desi. Ne možete da dobijate to ekskluzivno pravo. Vaša rešenja uvode ta i još mnoga druga nedopustiva prava za sekularnu državu i potpuno sam sigurna da ako ne u ovoj skupštini, ono među građanima ogroman broj ljudi podržava takav stav.
Još jednom da pojasnimo poslanicima. Nije ministar govorio povodom replike, nego povodom izlaganja koje je kao predsednik poslaničke grupe iznela na početku gospođa Nestorović. Još jednom podsećam, rasprava u pojedinostima nije danas. Gospodine Nikoliću, da li ostajete pri replici? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, svoj stav o ovom predlogu zakona izneću u okviru diskusije, ali me čudi gospodine predsedniče da niste reagovali bar na dva dela izlaganja ministra i da niste bar upadicom pokušali da sačuvate integritet Narodne skupštine, a i da očuvate njeno dostojanstvo. Naime, pred kraj izlaganja ministar je rekao da ne strahujemo od toga hoće li crkva tražiti poslanička mesta, pošto sveštenici misle, i onda sam ga zamolio da ne nastavlja dalje, zato što sam znao da će da pogreši šta god da kaže, za pet sekundi ne možete da smislite pravi odgovor, a vi ste onda rekli da im ovo nije odgovarajuće društvo. Narodni poslanici ajd' što nisu nekima koji nas napadaju mesecima i godinama, sada je počeo i ministar da prenosi stav crkve da mi nismo odgovarajuće društvo čak ni za sveštenike, a mi smo narod, gospodine ministre, bez obzira na to ko kojoj političkoj stranci pripada. Zaista sam bio duboko uvređen, a nekako je promaklo svima ovde. I u početku izlaganja počeste ovde da nam iznosite primer Slovenije. Zamolio bih sve vas ovde koliko vas ima u Skupštini, a posebno vas iz Vlade, da nam Sloveniju više nikada ne navodite kao primer. Baš me briga da li je mogla da uđe u NATO dok ne dobije sveštenika u nekoj jedinici. Kako je mogla da uđe u NATO kada su njeni vojnici ubijali vojnike JNA koji su nosili belu zastavu. To nije bilo ograničenje. Po tim ubistvima su mogli da uđu u NATO. Sada samo još sveštenika što nisu imali u jedinicama, to je bio taj odlučujući uslov da slovenačka vojska uđe u NATO pakt. Pa vas molim, kada već ovde izlažete predlog zakona na kome ste dugo radili, oko koga postoje velika sporenja, za koji se mnogi ljudi interesuju i u crkvi i van crkve. Mislim da zakon nije definisao do kraja sve želje ovakvog društva kakvo je Srbija sada. Molim vas barem da ne iznosite primere koji mogu dodatno da nas ogorče, pa čak možda i na neke poslanike da utiču da zbog onoga što vi govorite ili onoga kako vi to govorite promene svoj stav o Predlogu zakona.
Hvala, gospodine Nikoliću, potpuno ste u pravu. Izvinjavam se, uz dužno poštovanje, nisam koncentrisano pratio izlaganje. Ako je tačan citat, zbilja se izvinjavam svima, ali pretpostavljam da to nije bila namera, svakako nije bila namera. Izvolite, ministre Raduloviću, ja bih svakako reagovao, kao što uvek reagujem u zaštitu poslanika. Izvolite, gospodine Raduloviću.
Da vas ne dovodim u priliku da se vi izvinite, ja se izvinjavam. Ali, objašnjavao sam zašto se sveštenici ne bave politikom. Stvarno zato što imaju drugi posao. I promašio sam reč: trebalo je da kažem da ovo nije odgovarajući ambijent, a ne odgovarajuće društvo, jer ambijent u kome živi sveštenik je crkva i ljudi oko crkve. Ali sam rekao to što sam rekao i zaista se izvinjavam. Ovaj primer sa NATO paktom, prosto sam hteo da ilustrujem neke od svojih teza.
Hvala vam, prihvatamo izvinjenje, nadam se. Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Izvolite, prvo gospodin Radovanović, pa gospodinDačić, svejedno je. Prvo gospodin Dačić. Izvolite, gospodine Dačiću. Ovo je džentlmenstvo kome je teško stati na put. Vidite, ministre, šta je primer tolerancije. Ivica Dačić, predsednik poslaničke grupe SPS, izvolite.
Dame i gospodo poslanici, poštovani građani Srbije, ne bih želeo da propustim ovu priliku da o ovoj tački dnevnog reda, a podsetio bih da je tema Zakon o crkvama i verskim zajednicama, podsetim na dve činjenice. Na Kosovu i Metohiju u poslednjih nekoliko godina, ili da budem precizniji u poslednjih nekoliko decenija i vekova ruše se srpske crkve, ruši se srpska istorija, a to nekome ne izgleda kao prepreka da Kosovo, nezavisno ili samostalno ili kako god hoćete, ide ka Evropi. Evropski zvaničnici i međunarodna zajednica se mnogo ne osvrću na činjenicu da se ruše srpske crkve, koje su stare i po pet ili šest vekova. Bili smo svedoci i dan-danas smo svedoci televizijskih snimaka kako albanski huligani ruše krst sa srpske crkve, pale srpske crkve. Podsetio bih da taj snimak nisu napravile srpske televizijske kuće i novinari, srpski novinari su u svet odaslali prizor zapaljene džamije u Beogradu i Nišu. I zato kada danas govorimo o ovoj temi, o crkvi, o verskim zajednicama, bez obzira na odvojenost crkve i države, moram da vas podsetim da govorimo o sebi, da govorimo o svome narodu, o svojoj državi. Takođe, ne bih želeo da propustim ovu priliku da kažem da ste mogli da čujete i od srpskih vladika da se ponovo javlja fenomen pokrštavanja odnosno nasilnog ili dobrovoljnog prelaska Srba u Hrvatskoj i BiH u katoličanstvo. I zato danas kada govorimo o ovoj temi, uz dužno poštovanje svih koji drugačije o ovoj temi misle, moram da kažemda me malo sve ovo podseća na vreme kada neko nije ni smeo ni da spomene da je u pitanju Srpska pravoslavna crkva, da je u pitanju srpski narod i da kroz priču o građanskoj državi se pokušava zabraniti i zatamniti sve što se zove srpsko u ovoj državi. Mi naravno nismo za klerikalnu državu, mi naravno nismo za povezanost crkve i države u tom smislu kao što je neko ovde rekao da će maltene crkva da ima poslanike u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Ali, iz izlaganja nekih naših kolega, koji su često optuživali SPS za negativan odnos prema crkvi, čini mi se da bi neki najviše voleli da ova skupština bira srpskog patrijarha. Ili, da su neki kojim slučajem na vlasti da bi ponovo rušili srpske crkve ili u njima izvodili neke druge obrede, a ne crkvene, ili performanse. U svakom slučaju, u vreme vlasti SPS, zamolio bih vas gospodine ministre, ako ništa drugo, barem kao konstataciju, da to navedete, da je vreme desetogodišnje vlasti SPS i stranaka koje su podržavale tu vlast, a da kažem i u vreme jednopartijskog sistema, znači od 85. i 86. godine svakako veliki broj crkvenih objekata je izgrađen u ovoj državi. To je istina. Srpski socijalisti nisu rušili crkve, srpski socijalisti u svom programu imaju pravo svakog čoveka da veruje ili da ne veruje u ono što hoće. Takođe, ne bih želeo da propustim ovu priliku da kažem da su crkve danas pune onih koji su se krstili posle 5. oktobra i koji su više puta videli srpskog patrijarha ili srpske vladike nego što su ušli u crkvu. I danas kada kritikuju neki ljudi ovaj zakon ili kada kritikuju mogućnost da Srpska pravoslavna crkva kaže koju reč o političkim prilikama u ovoj zemlji, treba da se podsete da je bilo i prošlo vreme kada su oni vodili srpskog patrijarha i srpske vladike na njihove sabore, kad su ih vodili na njihove demonstracije, kad su maltene slušali sve što govori Srpska pravoslavna crkva. Prema crkvi morate imati isti odnos, crkva ne treba da utiče na politiku u smislu da donosi ključne odluke, ali ima pravo da iznese svoje mišljenje, a ne možete se odnositi prema crkvi tako da kada vam pomaže onda su oni u pravu, a kada vladika Amfilohije Radović, ili mitropolit, kada kaže na sahrani Zorana Đinđića u svojoj besedi, kada kaže - ko se mačem služi, od mača će i poginuti, da maltene neki pozivaju da se on uhapsi. Uostalom, nije on to izmislio, on je ponovio nešto što je rečeno pre nekoliko desetina vekova. Kada Amfilohije Radović kaže da oni koji su izručili Miloševića na Vidovdan, da su njega direktno gurnuli u legendu, a sebe izbrisali iz srpske istorije, onda se jave srpski političari pa kažu - šta ima srpska crkva da se meša u politiku. Kada Srpska pravoslavna crkva kaže - ne treba Srbi da izađu na izbore na Kosovu i Metohiji, onda predsednik Tadić kaže - nije crkvena stvar da se meša u politiku. A kada treba da se ruši Milošević i SPS onda gde ste, gde ste uvažena gospodo, samo što im ne kažu druže Pavle. Prema tome, ovde je reč o tome da li mi želimo zakon. Inače ne mislim da ni sada ne postoje zakoni. Postoji zakon koji je star, postoji praksa koja u suštini ne onemogućava postojanje verskih zajednica, crkva, kako god da ih zovete, tradicionalnih ili ne. Samo ovde želim da podsetim da se ovaj zakon može posmatrati dvostrano. S jedne strane primedbe dolaze od onih koji smatraju da je zakon previše liberalan i da dozvoljava praktičnu legalizaciju i onih verskih zajednica koje tradicionalne crkve smatraju maltene sektama, a s druge strane postoje ona shvatanja koja su, da tako kažem, evropejska, koja smatraju da mi ništa od onoga što je na ovom području srpsko ne treba da zapisujemo u naše zakone ili u naše ustave. Ne smeta njima to što se ograničavaju neke druge religije, nego im smeta to što postoji Srpska pravoslavna crkva. Možda ćemo pod uticajem Evrope preći na novi kalendar. Hoćete li objasniti Srbima da će Srbi za 10 godina morati da prestanu da slave Srpsku novu godinu, iako možda 99% Srba ne zna šta je to Srpska nova godina. Hoćete li objasniti Srbima da Božić više neće slaviti 7. januara nego krajem decembra? Zašto to rade samo srpska, ruska i jermenska crkva. Ali, u tome je razlika između ortodoksnih crkava i nekih drugih, između pravoslavnih crkava i rimokatoličkih. Takođe, kao što znate, u našoj zemlji postoji oko 150 organizacija koje se mogu nazvati verskim zajednicama. Po nekim procenama, one okupljaju skoro pola miliona ljudi. Znači, govorimo o organizacijama koje nisu tradicionalne crkve. Ne govorimo o Srpskoj pravoslavnoj crkvi, rimokatoličkoj crkvi, ne govorimo o islamu, ne govorimo o Jevrejima, govorimo o verskim organizacijama koje su nastajale ili iz protestantizma ili su istočnjačke prirode. Uostalom, kao što znate, sekte su na neki način određene grupe koje imaju neki svoj tok mišljenja i koje su se odvojile od tog iskonskog učenja, i koje predstavljaju tzv. kvazireligijske grupacije, ali imaju stečeno pravo jer su se po ranijem zakonu neke od njih registrovale. Vi sada imate situaciju da se u ovom zakonu pominju kao konfesionalne zajednice Hrišćanska baptistička crkva, Hrišćanska adventistička crkva, Evangelističko-metodistička crkva, Pentekosna crkva, Evanđeoske hrišćanske crkve itd. Podsetio bih gospodina ministra, i on to zna dobro, da su neke od tih verskih organizacija, po mišljenju Srpske pravoslavne crkve, ne sekte, ali kvazireligijske grupacije.
Da li koristite i drugih deset minuta?
Koristim. Uostalom, u hrišćanstvu postoji mnogo pravaca i vi svi to dobro znate. Osim te globalne podele na ortodoksne i rimokatoličke, javila se i reformacija Martina Lutera, iz protestantizma su se razvile mnoge sekte, među Srbima su se pojavile u drugoj polovini 19. veka i prvi su bili nazareni, a po mišljenju Srpske pravoslavne crkve to su danas subotari, adventisti, baptisti, mormoni, Jehovini svedoci, hrišćanska Pentekosna crkva, metodisti, Nova apostolska crkva. Naravno, imate raznih istočnjačkih pokreta, kao što su Hare krišna, transcendentalna meditacija, jogi letači itd. Mi danas kada govorimo o ovim stvarima možemo da imamo veoma neozbiljan pristup čitavoj ovoj temi, ali postoji u teoriji psihologije princip tzv. kuvane žabe. Ako žabu ubacite u vrelu vodu ona će iskočiti, ako je ubacite u hladnu pa postepeno zagrevate vodu ona će se praktično živa skuvati. Tako je sa menjanjem svesti. Ovde je reč o tome da su naša deca žrtve ovakvih organizacija. Toga ima svakodnevno. Ako neko ne zna o čemu govorimo, svakako da u Beogradu deluje 200 verskih zajednica, a svega 40 je registrovano. Najkritičnije je naravno u Vojvodini, gde deluje više od 60 sektaških udruženja, ima više od 10.000 članova itd. Sećate se da je pre 13 godina, 3. juna 1993. godine, vojnik Jožef Meneder u kasarni u Vranju ubio šest vojnika, jednog zastavnika, a zatim sam sebi oduzeo život. Istraga je pokazala da je ubica na levoj podlaktici imao istetoviran datum 3. jun 1993. godine, a u njegovoj sobi u roditeljskoj kući pronađeni su simboli satanista, metalni obrnuti krst, obrnuti pentagram i časopis na temu "loša religija". Slična masovna ubistva su se desila u kasarni u Šapcu i u Trsteniku. Zatim, samoubistva učenika. Postoje sekte koje govore o tome da deca moraju da ubiju nekog od članova svoje familije, a ako ne, moraju da ubiju sami sebe. Mi danas kada o svemu ovome govorimo, govorimo samo o evropskim integracijama. Ne mogu da shvatim, gospodine predsedniče parlamenta i gospodine ministre, po čemu je Odbor za evropske integracije nadležan odbor za ovaj zakon. Kakve to veze ima sa evropskim integracijama? Ovo ima veze sa integracijom građana ove zemlje. Mogu li se građani ove zemlje, koji pripadaju različitim religijama, integrisati u jedno društvo i u jednu državu, a da pri tom niko ne bude obespravljen zato što pripada jednoj ili drugoj religiji. Znači, kada govorimo o ovoj temi moramo imati u vidu dve strane problema. Jedan je problem tradicionalnih crkava, između ostalog ono što me najviše zanima svakako jeste Srpska pravoslavna crkva. Da li je Srpska pravoslavna crkva zadovoljna ovim predlogom zakona? Tražim odgovor od ministra. Pošto je Sveti arhijerejski sinod imao određene primedbe na ovaj zakon, mislim da bi bio red da nas upoznate sa njihovim primedbama i šta oni misle o ovom zakonu. Mislim da ova država ne treba da donosi zakone protiv svoje crkve. Možda će neko shvatiti da time vređamo neke druge tradicionalne crkve, ovo je Srbija, ovo je država srpskog naroda i svih drugih građana Srbije i izvinjavamo se svima ostalima, ali kao i u svim zemljama na svetu valjda je najvažnije šta o tome misli Srpska pravoslavna crkva. O svemu ostalom veoma je bitno, naravno i kad govorite sa drugim tradicionalnim crkvama, razgovarati sa Rimokatoličkom crkvom u Beogradu: kakav je to ekumenski dijalog ako se pokrštavaju Srbi? Ko će to pozvati Papu da poseti Beograd, a da se pri tom taj ne izvini za zlodela ustaša prema Srbima? Tadić se izvinio svima redom, i Marović. Možda još nije stigao, ne znam kome se još nije izvinio, ali u svakom slučaju mogu da se izvine i sami sebi što se nalaze na tim funkcijama. Imate situaciju da Islamska zajednica i dan-danas, ne u Beogradu, ali u okruženjima pored nas, u Bosni i Hercegovini, pa i u Sandžaku, imate aktivne učesnike u verskim obredima, odnosno sveštenike koji su praktično paravojne formacije kao što su vehabije, iz kojih se regrutuju članovi bele Al kaide itd. Uostalom, videli ste da su nedavno u Bosni i Hercegovini uhapšeni teroristi, pa priča se i o tome da je Bin Laden imao bosanski pasoš i da je bio na Kosovu. To je jedan aspekt problema: stav tradicionalnih crkava prema ovom zakonu. Drugi aspekt jeste zaista ono što se s pravom može postaviti kao pitanje u opštoj euforiji koja nekada ne zna gde je granica, mi se apsolutno zalažemo da SPC i sve druge tradicionalne crkve, i one verske organizacije koje su registrovane, imaju slobodno pravo i svi oni koji u njih veruju i veruju u Boga ili u nekoga drugoga koga oni tako smatraju, da imaju potpunu slobodu i da niko to njihovo pravo ne ugrožava. Ali, s druge strane, moraju se poštovati i ona dostignuća savremene civilizacije koja govore o odvojenosti crkve i države. Tu se slažemo sa nekim diskusijama koje govore o tome da u toj opštoj euforiji ne treba preterivati. Ali, opet bih podsetio sve, nemojte se žaliti nikome drugome, jer ste sve te običaje vi uveli u politički život Srbije, jer vam nije smetalo da se osvećuju sve prostorije u kojima su nekada bili socijalisti, da se navodno isteraju satane. Nije vam smetalo da zovete crkvene velikodostojnike kada je trebalo da se ruši bivša vlast. Sada kada neki od crkvenih velikodostojnika govore ružno o onima koji su došli na vlast posle 5. oktobra, sada vam te izjave smetaju. Uostalom, odnos crkve i države je davno definisan, Bogu božije, caru carevo. Što se toga tiče, mislim da ne treba imati nikakve druge iluzije. Na kraju, samo želim da kažem da je SPS za verske slobode, za slobodu delovanja tradicionalnih crkava, ali je protiv uvođenja klerikalizma u politički život Srbije, a odvojenost crkve od države jeste bitna. S druge strane, veoma je bitno i to da je u poslednje vreme postala moda biti kršten. Krstio sam se onda kada je to bilo normalno. Nisam učestvovao u proganjanju crkvenih velikodostojnika i u njihovom jahanju, da bih posle zajedno sa njima išao na razne crkvene obrede. Imam utisak da neki od njih, od onih funkcionera DOS-a koji su došli na vlast posle 5. oktobra, kada im neki crkveni velikodostojnik prinese krst da ga poljube beže glavom bez obzira. Jednostavno, na to nisu navikli. Godinama su radili drugačije. Uostalom, zna se dobro ko beži od krsta i šta se u narodu kaže ko, kako i zašto beži od krsta. U svakom slučaju, ovaj zakon je potreban. Važno je da se njim ne napravi haos u dva smera: da se ne ograniče slobode crkve; i s druge strane, da se ne uvede klerikalizam u politički život Srbije. U tom smislu, SPS se zalaže za to da se nađe zajednički jezik sa tradicionalnim crkvama. S druge strane, da se nigde ne uvodi bilo kakva obaveza koja može uvesti bilo kakav klerikalizam u Srbiju, jer je odvojenost crkve od države dostignuće modernog sveta, koje je moderni svet ostvario pre više od sto ili dvesta godina. Hvala vam.
Hvala vama, gospodine Dačiću. Reč ima Milovan Radovanović, ovlašćeni predstavnik SRS za ovu tačku dnevnog reda. Pojašnjenje, dozvolićete mi, pošto mnoge zbunjuje, posle toga će gospodin Kurjački, postoji često problem formalno-pravne prirode za neke zakone, gde naprosto nema nadležnog odbora unapred po definiciji. Onda se donosi posebna odluka. Budući da vi znate da smo mi izmenom Poslovnika opredelili da se Odbor za evropske integracije izjašnjava i o zakonskim predlozima koji mogu da imaju dodirne tačke sa pitanjem integracija, a ovog puta je odlučeno da bi se na jednom mestu stekle sve primedbe od Saveta Evrope, OEBS-a, Venecijanske komisije, svih zainteresovanih, tradicionalnih crkava i verskih zajednica. Naprosto, da se ne bi vodio dupli razgovor, zbog toga je pre mesec i po dana, kada je ovaj zakon ušao u redovnu proceduru, opredeljeno da to bude taj odbor i, s druge strane, verujem da je zahvaljujući tome bilo moguće čitav niz amandmana usaglasiti koji su dati na ovaj zakon. Svakako će poslanici odlučivati u načelnoj raspravi i raspravi u pojedinostima o tome. Izvolite, gospodine Radovanoviću. Hvala vam što ste sačekali.
Dame i gospodo narodni poslanici, potreba za donošenjem posebnog zakona o crkvama i verskim zajednicama nesumnjiva da postoji i ona uopšte nije sporna. Treba regulisati mnoga pitanja iz oblasti odnosa države i crkve i verskih zajednica, kao što su pravni položaj crkve i verskih zajednica, status imovine, način finansiranja, socijalna prava sveštenika, đaka, studenata verskih škola, mesto i ulogu verskog obrazovanja, a posebno ono što treba da brine sve nas su problemi zloupotrebe verskih sloboda. Dakle, siguran sam da se, gospodine ministre, slažete sa mnom u tome kao poslanikom SRS, pogotovo što ste i profesionalno u toj oblasti i što treba ceniti, radi se o veoma osetljivoj materiji, duhovnom životu ljudi, zbog čega treba rešenja u zakonu da budu kvalitetna. Što je primetno kroz predlog teksta zakona o crkvenim i verskim zajednicama je poštovanje sloboda i prava na veroispovest, ali s druge strane postoji samo minimalna, zanemarljiva, maltene deklarativna zaštita pojedinca, porodice, društva i države, što može izazvati i te kako velike posledice delovanjem totalitarnih, destruktivnih, asocijalnih verskih sekti, guru pokreta, psihoorganizacija i komercijalnih kultova. U izlaganju, gospodine ministre, ono što je meni kao poslaniku SRS zasmetalo, nisam primetio, a pažljivo sam vas slušao, možda nisam dobro čuo sve detalje vašeg izlaganja, ali nisam primetio da ste vi ovaj zakon obrazlagali sa sociološkog aspekta, upravo zbog čega može postojati posledica po mentalno, fizičko i duhovno zdravlje ljudi zbog delovanja raznih verskih sekti. Ovim predlogom zakona čak smatram da nisu dovoljno zaštićene tradicionalne verske zajednice koje postoje na ovim prostorima. Potreba za duhovnim životom ljudi je bila od postojanja čoveka. Sloboda veroispovesti i slobodno ispovedanje vere jedno je od prvih ljudskih prava, za čije su poštovanje gotovo svi narodi i države bili zainteresovani. Posle viševekovnih ratova, a njih je nažalost bilo mnogo, došlo je do uverenja da određeni stepen tolerancije je jedina alternativa beskrajnim sukobima. Pravo građana da slobodno ispovedaju svoje religijsko verovanje, odnosno ne ispovedaju svoje religijsko verovanje, mora, a ovim putem se to upravo čini, da bude regulisano najvišim pravnim aktima u našoj zemlji. Kamo sreće, gospodo narodni poslanici, da1054. godine nije došlo do podele hrišćanstva na pravoslavlje i katolicizam. Između ostalog, ne bi došlo do ovoliko verskih ratova upravo na osnovu razlike u verskim ubeđenjima. Primer je tridesetogodišnji rat između katolika i protestanata u Nemačkoj; sadašnji oružani sukobi u Severnoj Irskoj između katolika i protestanata; godine 1991. do 1995. nama poznati građansko-verski rat na prostorima bivše SFRJ. Ovo danas što se radi, delovanje mnogih verskih zajednica koje nazivamo otvoreno u SRS destruktivnim sektama, mogu biti jedan, a i sigurni smo da jeste, jer proučavamo svetsku diplomatiju i politiku, a pogotovo koju vode velike sile, nastavak ratova koje vode protiv nas upravo sektama SAD. Uostalom, urušile su preko stotine crkava 1999. godine na Kosovu i Metohiji, suprotno članu 8. i 23. Haške konvencije o zaštiti kulturnih dobara iz 1955. godine. To je njihova uloga gde je crkva, bez obzira o kojoj se radi, pogotovu SPC, mnogo bila oslabljena i zato se mora njena socijalna funkcija reafirmisati, funkcija kao opšte integrativne snage srpskog naroda. Uloga SPC na ovim prostorima je posebno značajna i posebno je bitna za nas, jer SPC je uvek kroz istoriju bila oslonac, duhovna vodilja i čuvar nacionalnog identiteta. SPC je utrla put stvaranju srpskog carstva i dala je putokaz oplemenjivanju naše državničke, diplomatske i političke umešnosti. SPC je u doba petovekovnog ropstva pod Turcima bila jedina spona između duhovnih i materijalnih vrednosti moćnog srpskog carstva i jedino svetlo u mraku ropstva koje je budilo nadu u vaskrs slobodne srpske države. SPC je u svim sudbonosnim i prelomnim trenucima bila uz svoj srpski narod, izdižući se iznad pogubnih podela, pokušavajući da majčinski pomiri zavađenu braću, spreči tragične sukobe koji su doveli do podvojenosti među Srbima, a čije posledice i dan-danas osećamo. Pogotovu poguban vremenski period za SPC i uopšte za delovanje svih crkava i verskih zajednica na prostorima bivše SFRJ je bio period Drugog svetskog rata, kada je SPC izašla skoro uništena, sa prepolovljenim svešteničkim kadrom, porušenim verskim objektima, hramovima, u defanzivi pred komunizmom i internacionalizmom, svakodnevno terorisana od nadobudnih režimskih funkcionera, izložena montiranim srpskim procesima, gde je veliki broj sveštenika izgubilo život ili su osuđeni na dugogodišnje zatvorske kazne. Ipak, SPC, ponižena, marginalizovana prikrivenom zabranom rada, borila se za goli opstanak i uspela je da sačuva sve vrednosti, duhovne, a donekle i materijalne, i svoje mesto i ulogu u pravoslavnom hrišćansko narodu. Njeni hramovi su ponovo na svu sreću ispunjeni mladim ljudima i to pokazuje da svaki režim koji ne poštuje moralne i duhovne vrednosti svog naroda nije dugog veka. Mi u SRS smo stranka verujućih ljudi, koja prema SPC gaje poseban odnos poštovanja i uvažavanja, ali istovremeno se izražavamo sa maksimalnom tolerancijom prema pripadnicima svih ostalih religija i verskih zajednica. Ono što je posebno danas važno istaći kod nas na Balkanu jeste postojanje kako religijskih sistema, tako i religijskih grupa, odnosno konfesija. Mi danas kada govorimo o ovom predlogu zakona, moramo da kažemo da je ovo vid poslednje kapitulacije države Srbije pred novim svetskim poretkom koji predvode SAD i kapitulacije pred njihovom globalističkom političkom ideologijom. Gospodine ministre, u govoru malopre prilikom obrazloženja opravdanosti Predloga zakona, čini mi se, pozitivno ste se izjasnili za globalizam, imajući u vidu da treba da budemo mudri, da ne prihvatimo globalizam kao ideologiju, jer možda je štetan, ali nije ni korisno da ga ne prihvatimo. Još 1992. godine američki državni sekretar Džejms Bejker izjavio je da će voditi rat protiv Srba, i diplomatski, i propagandi, i psihološki, i sve ovo što se događalo tokom 90-tih godina, videli smo da je pripremljeno vrlo ozbiljno i studiozno i da je smišljeno mnogo ranije, i sada vidimo da smo poraženi politički, ekonomski i vojno i ostalo je da nas poraze samo duhovno. Čini mi se da i kroz ovaj predlog zakona upravo uspevaju u tome. Tužno je, ali istinito da su u ovom predlogu zakona priznate pseudohrišćanske sekte koje su osnovane u zadnjih 100 godina, a koje nemaju nikakvo utemeljenje u duhovnosti naroda sa Balkana, već su stvorene na nekom drugom mestu i po potrebi su donete u našu zemlju. SRS je neshvatljivo da neko može da prizna te organizacije, koje služe za razbijanje duhovnog jedinstva naroda i države, i naročito koje se pojavljuju u nekim teškim i konfuznim vremenima, kao što je upravo vreme kod nas. Nasuprot njima, po nama u SRS, tradicionalne crkve i verske zajednice koje treba priznati, kojima treba pokloniti posebnu zakonodavnu pažnju i svaku drugu, ekonomsku, obrazovnu, pre svega su SPC, Rimokatolička crkva, Islamska verska zajednica, Jevrejska verska zajednica, Slovačka evangelička crkva, Reformatska hrišćanska crkva i Evangelička hrišćanska crkva. To su tradicionalne crkve i verske zajednice koje treba da nađu svoje mesto u ovom predlogu zakona. Sekte ne posmatramo samo kao udruženja u kojima neki ljudi na nama neprihvatljiv način zadovoljavaju svoje verske potrebe, već i kao vrlo ozbiljan i bezbedonosni problem, kako u svetu tako i ovde kod nas. Bezbroj je primera koji mogu da se navedu u svrhu opravdanja ovoga što sada kažem. One koje širom sveta, pa i ovde kod nas, niču kao pečurke posle kiše, moraju imati neki dublji smisao postojanja. Nije samo čisto verovanje u nešto, nije samo čisto ispovedanje vere ili vršenja verskih obreda, a taj smisao je upravo prodiranje u duhovni život vernika i tradicionalnih crkava i verskih zajednica. Za nas je ovde najočitiji i najeklatantniji primer slučaj koji je vezan za pentekostnu sektu, koju vi u članu 17. predviđate kao deo ostalih organizacija, verskih organizacija, i hoćete da je priznate, stavljajući je čak u drugu kategoriju u članu 17. po važnosti u svom Predlogu zakona. Sve pseudohrišćanske sekte, koje su nastale u poslednje vreme, apsolutno nemaju nikakvo utemeljenje da postoje u našoj državi i smatramo da ih ne treba priznati. Danas raspravljamo o tome da im zakonski omogućimo da nam preotimaju vernike. Svi istraživači sekti se slažu u jednom, a takve su bezbedonosne procene po ovom pitanju. Ovaj zakon će izazvati mnoge ružne događaje koji će neminovno uslediti. Mnogi ratovi na Balkanu su bili suštinski verski ratovi. Mislite li da niko neće reagovati kada vidi da mu dete ide u duhovno ropstvo. Ovi incidenti do sada bili su u ovako maloj meri, jer svi ljudi su se nadali da će ih država zaštiti, a posle ovog zakona vi ćete snositi najveću odgovornost i pred narodom i pred Bogom. Kada kažem vi, mislim na sve one koji se budu trudili, glasali i zalagali za donošenje ovog zakona. Smatramo da svi pripadnici pseudohrišćanskih sekti svoje verske potrebe mogu zadovoljiti u tradicionalnim verskim zajednicama, u suprotnom, samo njihovo prisustvo vređa i ugrožava verska osećanja pripadnika tradicionalnih verskih zajednica. Naravno, SRS smatra, kao što smo već naveli, da ste vrlo neozbiljno pristupili donošenju zakona o verskim zajednicama, kao i Krivičnog zakona. Čini nam se da je nedovoljno ozbiljno, brzopleto, sa bezbroj, ne samo ovih, već suštinskih grešaka i pogrešnih rešenja koje navodima, ali i sa nekim manjim sitnim greškama, pa čak i gramatičkim greškama interpunkcije i zato treba nadležna služba da preradi ovaj zakon u slučaju da ga usvojite ovde. Naučno je dokazano da se i sektama menja svest i ponašanje, dobijamo unutrašnji odliv mozgova, dobijamo ljude koji ne poštuju državne institucije kroz delovanje verskih sekti, ljude kojima je, ne svojom voljom, bliži neko drugi nego svoja zemlja, prijatelji i rođaci. Gospodine ministre, pozivate se na Evropsku uniju, na pravila međunarodne zajednice u ovoj oblasti, a nigde niste primenili odredbe Rezolucije Evropskog parlamenta od 29. februara 1996. godine i od 4. septembra 2003. godine. One govore o suzbijanju i borbi država protiv verskih sekti; pa čak ni Krivični zakon. Ni jedna odredba Predloga zakona nije predvidela da se o tako nečemu radi. Dame i gospodo narodni poslanici, duhovno buđenje, ekonomsko snaženje i kulturni preporod pravoslavnih naroda ne posmatra se danas sa simpatijama svuda u svetu. Svetski centri moći razradili su strategiju i različite oblike taktike radi podrivanja, destabilizovanja i unutrašnjeg urušavanja tog sveta, a posebno najveće pravoslavne zemlje Rusije i svih ostalih pravoslavnih zemalja, i Srbije kao pravoslavne zemlje. Ekonomske teškoće pojedinih zemalja koriste se radi ucena i blokada, a ogromnim finansijskim sredstvima podstiču se mali narodi da posle i u praksi pokušaju realizovati nezakonito osamostaljenje. Paralelno sa tim procesima, pravoslavnim narodima u Istočnoj Evropi šalju se hiljade i hiljade misionara, destruktivnih i po opšte zdravlje opasnih sekti, koje treba da pruže navodnu duhovnu utehu populaciji, koja je zbog dugogodišnje ateizacije otvoreno polje i prazno duhovno polje za misionarski rad mnogih ljudi koji ne misle dobro i ovoj državi i našem narodu. Krajnji cilj tih težnji je svima poznat. Njegov rezultat treba da bude globalizacija sveta, u kome će se izgubiti duhovne i druge posebnosti naroda i omogućiti svetskim monopolima da bez problema i administrativnih i drugih zabrana koriste njihove prirodne i ljudske resurse. To je stvaranje novog svetskog poretka, to je politička ideologija globalizacije, New age-a ili novog doba sa jednom religijom i jednom svetskom vladom. Dalje, ujedinjen i svestan svojih vrednosti i doprinosa svetskoj civilizaciji, pravoslavni svet može sačuvati svoju duhovnu posebnost. Svaki drugi put vodi ka nestajanju i utapanju u globalni svet, pravljen po meri SAD, na krvi i znoju malih naroda. Novi svetski poredak naš narod je upoznao na najgori mogući način, kroz razorno bombardovanje koje je izvela Severnoatlantska vojna alijansa ili ti NATO pakt. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poseban problem je postojanje sekte u Srbiji, i to ne bilo kojih sekti, nego sekti koje su destruktivne, totalitarne, asocijalne, sekte koje su proizišle iz raznih sistema, i religijskih i konfesionalnih, pseudohrišćanskih, hrišćanskih, hinduističkih, budističkih i drugih sistema. U Republici Srbiji deluje oko 60 verskih sekti, i to 40 protestantskog porekla i karaktera. Najbrojniji su, po zvaničnim statističkim podacima, adventisti, jeri nadležne državne institucije, bez obzira što se bave i statistikom, previđaju adventiste i svrstavaju ih u verske sekte, a u članu 17. predviđamo ih kao ostale verske organizacije. Zatim, Jehovini svedoci, baptisti, pentekostalci, koje takođe predviđamo u članu 17. kao ostale verske organizacije itd. Deluje i nekoliko vrsta satanističkih sekti. Najopasnija satanistička sekta - Ordo Templi Orientis, koja deluje u Vršcu, Pančevu, Novom Sadu, Trsteniku itd. Dame i gospodo narodni poslanici, nije slučajno što se pojedine zemlje Zapadne Evrope bore svim mogućim načinima, reagovanjem i radom državnih organa i institucije, protiv verskih sekti. Austrija je primer kako se u borbi protiv destrukcije uperene ka državi, naciji i religiji, ostvaruje zavidna saradnja građanskih, crkvenih i državnih ustanova. Brošura "sekte znanje štiti", austrijskog ministarstva za okolinu, mlade i porodicu, ukazuje građanima da na njihovoj zaštiti rade mnoge organizacije. Ovolika opreznost austrijskog društva nije bezrazložna. U Evropi su dominantne religije hrišćanskog usmerenja: pravoslavna, rimokatolička i protestantska, koje se u okviru postojećih državnih i pravnih ustrojstava bave isključivo duhovnim aktivnostimai u toj oblasti sarađuju sa državom. Za razliku od njih, sekte, pored ostalog, imaju za cilj osvajanje vlasti, uništenje postojećih sistema moralnih normi i društvenih vrednosti. Stav EU u pristupu i tretiranju totalitarnih, agresivnih i destruktivnih verskih sekti na svojoj teritoriji je jedinstven i homogen, a predvodnik tog jedinstva je Nemačka. Već sam pomenuo rezoluciju evropskog parlamenta iz 1996. i 2003. godine. Grčka policija je efikasnom akcijom prihvatila borbu protiv određenih verskih organizacija, odnosno verskih sekti. Imamo primer da je 1996. godine država Grčka zabranila u poslednje vreme često pominjane i veoma opasne sekte - sajentologe, kao i Jehovine svedoke i pentekostalce. Neposredno po dobijanju određenih dokumenata, u Grčkoj su sajentolozi likvidirali protojereja Stavrofora, koji je alarmirao javnost o pretećoj opasnosti od njih. Grčka policija je vrlo efikasnom akcijom pohvatala ubice i pohapsila ostale članove sekte i došla u posed spiska sa podacima hiljadu značajnih ličnosti koje je sekta planirala da pobije. Neophodno je navesti stav Nemačke o jednoj sekti koja je suzbijena u Evropi, ali je u Srbiji u nagloj ekspanziji. Zašto pominjem baš ovu sektu? Zato što je i ona predviđena u članu 17. Predloga zakona o crkvama i verskim zajednicama. Pod geslom da je bolje sprečiti nego lečiti, nemačka država redovno izdaje ediciju o sektama, u kojoj vrlo argumentovano i na popularan način svoj narod obaveštava i upozorava kako se prikazuju, a šta je istina, odnosno zabluda u činjenicama da pojedine sekte deluju razorno po društvo. U okviru te edicije su 1994. godine izdali brošuru pod naslovom "Adventisti", isto predviđena verska organizacija u članu 17. Predloga zakona. Tu su uz obilje dokaza i katastrofalnih činjenica razotkrili kako i zašto su adventisti nastali, kako deluju, čiji si eksponent i tome slično. U novije vreme nijedna grupa ne izaziva toliku pažnju, kritiku i javno suprotstavljanje kao sajentološka organizacija ili Kalifornijska crkva, čiji je osnivač Lafajet Ronald Ron Habart 1950. godine. Rasprave o toj organizaciji dovele su čak do narušavanja odnosa između dve ekonomski i vojno moćne zemlje, Nemačke i SAD. Imam puno toga da vam kažem i po pitanju zakona i po pitanju postojanja verskih sekti, guru pokreta, psihoorganizacija i komercijalnih kultova kod nas. Umesto da se borimo protiv tih pojava i da upotrebljavamo sva moguća raspoloživa sredstva, državne organe i nadležne funkcionere u tim državnim organima, mi dozvoljavamo da nam određeni državnici budu na veoma visokim državnim položajima, čak i na mestima članova Vlade, a nalaze se i pripadaju, bar po onim informacijama koje su dostupne javnosti, kao članovi veoma opasnih verskih sekti kao što je Sajentologija. Imam ovde puno primera svega toga, sa imenima i prezimenima, pa ćemo, gospodine ministre,u toku rasprave u načelu, a pogotovu u pojedinostima, da vam prezentujemo i da pokušamo da vas nagovorimo, odnosno da izlobiramo da treba povući ovaj predlog zakona iz procedure ili ga treba popraviti amandmanski. Mi smo podneli 19 amandmana, neke ste usvojili, ali to su oni amandmani koji ne zadiru u suštinu pitanja vašeg predloga zakona o crkvama i verskim zajednicama. U tom smislu, kao narodni poslanik poslaničke grupe SRS, tražim od vas da ozbiljno razmotrite sve naše primedbe, a pogotovo primedbe koje smo dali kroz amandmane na ovaj predlog zakona.
Reč ima narodni poslanik Arsen Kurjački, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS.
Gospodine predsedniče, uvaženi gospodine ministre, kolege poslanici, danas raspravljamo o zakonu o crkvama i verskim zajednicama. Tematika ovog zakona je da se urede konačno odnosi između države i crkve, odnosno da se ustanovi mesto i uloga crkve u društvu. Zašto je potrebno doneti baš ovaj zakon? Iz prostog razloga što je, čuli smo od gospodina ministra, Srbija jedina zemlja u Evropi koja nema zakonom regulisanu ovu oblast. Nemamo je od 1993. godine, kada je ukinut zakon koji je do tada važio, a važio je 40 godina, novi nije donet, a ukinut je taj zakon koji je donet iz vremena kada je ateizam bio proglašen za državnu religiju, a crkva svedene na udruženje građana. Da bismo bolje spoznali kompleksnost ove materije i odnosa sadašnje države i crkve, moramo ipak malo da se vratimo u istoriju, ne tako daleko kao kolega iz SRS, vratiću se samo do polovine XX veka. Taj period od 1945. do sada možemo da podelimo na četiri faze. Prva faza bi bila od 1945. do 1955. godine i neki smatraju da je to bila faza i vreme terora države nad crkvom. U to vreme komunističke vlasti su nasilnim putem izvršile socijalni i kulturni prevrat. Versko učenje je tada shvaćeno kao konkurentska ideologija. Opšte je bilo proklamovano da je crkveno učenje prošlost, a da je komunistička ideologija li nova pseudoreligija budućnost. Nakon tog vremena možemo da karakterišemo novu fazu kaovreme kontrolisanja crkve od strane države. Kako je došlo do te promene? Zato što su tadašnji vlastodršci shvatili da se vera u narodu ne može ni brzo ni lako iskoreniti, a to verovanje su pomogli predstavnici slobodnog sveta koji su sa povoljnim kreditima u to vreme, aranžmanima, došli sa određenim preporukama i zahtevima da se verske zajednice moraju uvažavati kao važan socijalni činilac. Bez obzira na sve ipak je krajnji cilj tadašnje vlasti bio da se crkva izoluje na portu i da se svede na bogoslužbeni obred. Taj period trajao je četiri decenije. Sledeća faza može da se okarakteriše kao vreme manipulisanja crkvama od strane države. U poslednjoj deceniji XX veka širom Evrope i u Sovjetskom Savezu su odbačene sve vrednosti komunističke ideologije. Bivše jugoslovenske republike su iskoristile propast komunističke ideologije i istakle su nove istorijske svoje ciljeve, a to je stvaranje nezavisnih nacionalnih država. Vlasti u Srbiji i Crnoj Gori u to vreme, nažalost, ostale su privržene idejama socijalizma i jugoslovenstva. I jedni i drugi uporište i podršku za ostvarivanje tih svojih ciljeva su tražili u krugovima gde je nacionalna ideja bila najviše ukorenjena, najbolje očuvana, a to je po definiciji bila u SPC, odnosno u crkvama drugih naroda. Zato je to vreme političkog manipulisanja države crkvama i verskim zajednicama. Poslednje vreme, koje je ne tako davno bilo kod nas, naziva se vremenom nakon demokratskih promena 2001. godine, gde su deklarativno predstavnici države i crkve izražavali da žele da ustroje mnogo bolju i plodonosniju saradnju, ali takva saradnja nije legitimizovana donošenjem novog zakona. Zašto taj zakon nije donet, to treba da odgovore oni koji su tada bili na vlasti. Dolazimo u sadašnji trenutak, sadašnje vreme kada DSS tvori ovu vladu u najvećem delu i kada ima odgovornost za regulisanje ove oblasti. Mi smo se prihvatili tog zadatka, a taj zadatak je da trajno uredimo odnose između države i crkve, ali na jedan savremen, demokratski način, s jedne strane primeren našoj tradiciji i kulturi koja je viševekovna, a sa druge strane i da je upodobimo sa nekim evropskim okruženjem koji postoji oko nas. Drugačije se ne može to regulisati nego jedino zakonom. Čuli smo ovde mišljenja da može i bez zakona, ali mi kao DSS uvek smo se zalagali da su zakoni jedino merilo po kojem moraju da se vladaju svi. Dakle, moramo doneti zakon. Siguran sam da ćemo ga ovih dana doneti u ovoj skupštini, a tim zakonom se rešavaju neke najosnovnije stvari prvenstveno. Kao prvo, priznaju se crkve konačno kao javne ustanove, kao javni, kulturni i socijalni sistemi, koji vrše svoju autohtonu, nezamenjivu ulogu u društvu. Vreme je da konačno odbacimo te sintagme udruženja građana, nevladine organizacije, štaviše neke nebuloze kao privatna pravna lica i tome slično. Drugo što treba ovim zakonom da se reguliše, to je da se uspostavi kontinuitet u pravnom subjektivitetu tradicionalnih crkava, a koje su istorijski tradicionalne crkve i verske zajednice stekle još u davnim vremenima, zakonima kako Kraljevine Srbije, tako Kraljevine Jugoslavije. Treće, verske obrazovno-kulturne ustanove moraju se uključiti u državni obrazovno-kulturni sistem, ali na specifičan način, tako što se poštuje njihova autonomija, a unutar sekularnog sistema obrazovanja i kulture. Naravno, ne manje bitno i manje važno, ovim zakonom se mora utvrditi da je Srbija izvorno multireligijska zajednica. To znači da, pored tradicionalnih crkava i verskih zajednica, postoje i brojne evanđeoske i duhovne hrišćanske crkve, a one sebe ne smatraju sektama i s pravom traže da kao građani ove države ispovedaju svoja verska uverenja i opredeljenja. Čuli smo od ministra da nema crkve koja ne postoji u Evropi, a da postoji u Srbiji. Mnoštvo crkava u Srbiji nas samo povezuje sa skoro svim evropskim narodima i državama. Da bismo bolje odredili budući status i mesto crkve, moramo nakon donošenja ovog zakona, a imamo uverenje iz Ministarstva i Vlade da se dobrano već odmaklo, moramo hitno doneti zakon o vraćanju oduzete imovine crkvama, i to naravno pod povoljnijim uslovima nego za druge forme nacionalizovane imovine. Ta imovina nije bila ni privatna, a ni u funkciji stvaranja profita. Zato se razlikuje od drugih. Ona je bila u službi duhovne, dobrotvorne i obrazovne kulturne delatnosti crkve. Šta se za ovaj zakon može reći? Prvenstveno se može reći da je on izuzetno pažljivo izbalansiran, jer u jednakoj meri uvažava kao prvo našu srpsku pravnu tradiciju uređenja odnosa između države i crkve. Zatim uvažava zakonska rešenja i praksu u nekim državama članicama EU, konkretno ovde se radi o nemačkom i austrijskom pravnom uređenju. Kažemo nekim, jer jednostavno u EU to mora da se zna da ne bi bilo zablude, u EU ne postoji jedinstveno rešenje ove materije. Svaka država rešava ovu materiju u skladu sa svojim tradicijama, običajima i svojom opštom voljom i željom. Naravno, ovaj zakon je vodio računa i uvažavao opšteprihvaćene međunarodne konvencije o ljudskim pravima, kao i stavove evropskih institucija o ostvarivanju verskih sloboda. Koja su osnovna načela na kojima počiva ovaj zakon? To je prvo i osnovno načelo pune verske slobode svakog građanina. Zatim načelo zaštite kolektivnih prava, jer moramo znati da je popisom od 2002. godine oko 95% naših građana se izjasnilo da pripada određenim crkvama ili verskim zajednicama. Naravno, to je načelo saradnje države i crkve. Ova saradnja se ustanovljava kao mogućnost i pravo, a ne obaveza. U međusobnoj saradnji obe strane su potpuno slobodne. To je ministar jasno naglasio i mislim da ne bi trebalo zloupotrebljavati u nekom drugom smislu. Kako da se definiše načelo odvojenosti od države, koje je toliko puta i toliko dugo unazad rigidno tumačeno i zloupotrebljavano? Ono se tumači na jedan savremen način i definiše se tako što se crkvama i verskim zajednicama, sa jedne strane, priznaje pravo učešća u javnom životu, a s druge strane ugrađivanjem u zakon načela o punoj autonomiji crkve jasno se otklanja opasnost da se država upliće i meša u neki unutrašnji život ili misiju crkve. Formalno-organizaciono ovaj zakon se sastoji iz tri dela. Jedan je osnovni deo, gde se utvrđuju sloboda veroispovesti, zabrana verske diskriminacije i tome slično. Drugi deo pravni položaj crkve i verskih zajednica, tu prvenstveno imamo poglavlje o autonomijama odnosno autonomiji, gde se govori o autonomijama crkve, sveštenika, priznaje se kontinuitet, identifikuju se tradicionalne crkve, verske zajednice i tome slično. (Predsednik: Koristite i drugih 10? Da, izvolite.) Drugi deo, odnosno drugo poglavlje je poglavlje o registraciji. To je onaj famozni deo koji u komunističkom zakonu nije postojao, koji je bio liberalizovan i koji je doveo da se crkve i verske zajednice svedu sve na udruženja građana. Ovde je jasno propisano kako se vodi registar, koja je sadržina registra, utvrđen postupak, način korišćenja naziva verske zajednice, razlozi za brisanje, pravni lek i sl. Sve ono što je jasno prepisano ne može da se izvrne manipulisanju. Treće poglavlje - imovina i finansiranje, utvrđeni su izvori finansiranja, imovina, zaštita imovine kao deo kulturne baštine i utvrđena su socijalna prava sveštenika i drugih lica. I treći deo, to su delatnost crkve i verskih zajednica. Prvo poglavlje bogoslužbena delatnost, zatim obrazovna delatnost, gde su definisane verske ustanove koje se bave obrazovnom delatnošću, status, diplome koje se stiču, socijalna prava učenika i studenata verskih ustanova. Dakle, sve ono što do sada nije postojalo. Slično je i sa kulturnom delatnošću, gde se određuje ko su nosioci kulturne delatnosti, prava i zaštita sakralnog nasleđa, uslovi za informativno-izvođačku delatnost, taksativno i detaljno sveobuhvatno nabrojano, tako da možemo da kažemo da je ovaj zakon zaista svobuhvatan, ali umesto zaključka možemo i da kažemo da je donošenje ovog zakona zaista bio težak i odgovoran posao. Čuli smo od gospodina ministra, nije bilo lako uskladiti sve suprotnosti, ispraviti sve nepravde, pomiriti sve netrpeljivosti, omogućiti svakom da pronađe svoje duhovno mesto, a da s druge strane ne ugrožava ni individualna ni kolektivna prava svih drugih. U Srbiji postoji, pored istorijskih crkava i verskih zajednica, još 189 organizacija. Sve su one pozvane da učestvuju i sve su one dale svoje viđenje. U izradi ovog predloga učestvovale su 53 institucije, domaće, strane, nevladine organizacije, Venecijanska komisija, OEBS, Savet Evrope itd. Predlog zakona je bio na javnoj raspravi skoro dve godine, dakle, jedan ogroman posao, izuzetno složen i težak, doveden je do kraja. I opet smo svedoci da postoje mnoge žestoke polemike i mnoga osporavanja.Šta je suština ovih polemika? Suština je što neke institucije iz evroatlanskih integracija pokušavaju da nam nametnu neka rešenja i neka viđenja koja nisu primerena našoj tradiciji i našoj kulturi. Ono što možemo da kažemo, to je da su svi standardi o ljudskim pravima i načelima verskih sloboda u potpunosti ispoštovani. Takođe, možemo da kažemo i moramo da nisu uvažene sugestije, ali one sugestije koje su bile na liniji da se ukida naš verski pluralizam, da se ne ukine identitet svake verske zajednice ponaosob, te da se ne dozvoli, ono što je za nas bilo najvažnije, uspostavljanje kontinuiteta, pravnog subjektiviteta, a koje je nastalo nakon pustoši komunističkog režima 60 godina. Posle donošenja ovog zakona, a i na samoj Skupštini, mi moramo da kažemo jasno i glasno da je Srbija zemlja sa bogatom viševekovnom verskom tradicijom i tolerancijom. Toga ne treba da se stidimo, to je naše bogatstvo i toga moramo uvek da se držimo. Ovim zakonom se to stanje samo ponovo vaspostavlja i mi na to imamo pravo kao država, kao što i sve ostale države u Evropi imaju to pravo. Mi moramo našem verujućem narodu da kažemo, jasno i glasno, da dok je god ovog ministra ovde, dokle god je ove vlade na čelu sa Vojislavom Koštunicom, Demokratskom strankom Srbije, to pravo nam niko neće dirati i niko nam ne može uzeti. Koristim priliku da se zahvalim i čestitam gospodinu ministru i Vladi prvenstveno na sposobnosti, na znanju i na hrabrosti da se donese baš ovakav zakon. Hvala lepo.
Hvala vam što niste iskoristili svoje vreme, ostavili ste dovoljno na raspolaganju svim učesnicima. Izvolite. Gospodin Miloljub Albijanić, predstavnik poslaničke grupe G17 plus. Molim vas, izjašnjavanje predsednika i ovlašćenih predstavnika.
Što nije rekao Vlada Koštunica - Labus? Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, osnovna vrednost Evropske unije jeste ljudsko pravo i sloboda. Evropska unija ima i drugih vrednosti, uspostavila je jedan vrednosni sistem, kao što su demokratija, tolerancija, pluralizam. Dakle, prosto dozvoljava jednu različitost mišljenja i punu toleranciju u političkom životu i inače. I kad gledamo član 1. postojećeg zakona, dakle svakom se u skladu sa Ustavom jemči pravo na slobodu savesti i veroispovesti, pri čemu se drugima ne uskraćuje pravo da se prema ovome ophode kako sami žele. Ono što je takođe jako važno, a to je član 2. koji kaže u stavu 3. da ne postoji državna religija. I često, dakle, određene pojmove i stvari mešamo. Ovim se ustanovljava da su država i crkva odvojene, ali to želim i na drugi način da objasnim. Ta odvojenost je institucionalna. Ako sam recimo pripadnik, kao što jesam, Srpske pravoslavne crkve, učestvujem u političkom životu i na određenoj sam funkciji ovde u parlamentu, ne mogu fizički te stvari da odvojim, dakle, u duhovnom smislu. Prema tome, jedna je stvar da to institucionalno rešimo ovde kako valja, a druga je stvar moje pravo i sloboda da pripadam nečemu i da se osećam tako, i ne ugrožavam druge, i drugima pravo i slobodu u potpunosti garantujem. Ono što je takođe moja želja, a to je da ovde pročitam nešto što je čini mi se jako važno, a to je pravni kontinuitet crkava i verskih zajednica. Dakle, ove stvari nisu od juče ili nismo mi rešili da ih napravimo danas. U članu 12. kaže - Srpskoj pravoslavnoj crkvi priznaje se kontinuitet sa pravnim subjektivitetom stečenim na osnovu Načertanija u duhovnoj vlasti (Odluka Narodne skupštine Knjaževstva Srbskog od 21. maja 1836. godine) i Zakona o Srpskoj Pravoslavnoj Crkvi iz 1929. godine; Rimokatoličkoj crkvi se priznaje kontinuitet sa pravnim subjektivitetom stečenim na osnovu Zakona o konkordatu između Kraljevine Srbije i Svete stolice (Odluka Narodne skupštine Kraljevine Srbije od 26. jula 1914. godine); Slovačkoj Evangeličkoj crkvi, Reformatskoj Hrišćanskoj Crkvi i Evangeličkoj Hrišćanskoj Crkvi priznaje se kontinuitet sa pravnim subjektivitetom stečenim na osnovu Zakona o Evangeličko-hrišćanskim crkvama i o Reformovanoj hrišćanskoj crkvi Kraljevine Jugoslavije iz 1930. godine. Jevrejskoj zajednici se priznaje kontinuitet sa pravnim subjektivitetom stečenim na osnovu Zakona o verskoj zajednici Jevreja u Kraljevini Jugoslaviji iz 1929. godine. Islamskoj zajednici se priznaje kontinuitet sa pravnim subjektivitetom stečenim na osnovu Zakona o islamskoj verskoj zajednici Kraljevine Jugoslavije iz 1930. godine. Konfesionalne zajednice su Hrišćanska baptistička crkva, Hrišćanska adventistička crkva, Evangelističko-metodistička crkva, Pentekostna crkva, evanđeoske hrišćanske crkve i druge verske organizacije registrovane na osnovu Zakona o pravnom položaju verskih zajednica iz 1953. godine i Zakona o pravnom položaju verskih zajednica iz 1977. godine. Ovde se samo na jedan način objedinjuje nešto što je inače u dokumentima ove države već postojalo. Ono što dalje želim da kažem, a ticalo se i amandmana, i nečega što se radilo na poslaničkom klubu G17 plus, a jedan deo amandmana je ušao u sastav zakona, predložio ga je Odbor za evropske integracije, radi se o tome da treba zaštiti naše kulturno bogatstvo, naše kulturno dobro i kulturno nasleđe. U tom smislu smo se zalagali da država pre svega mora da štiti sve što se na ovim prostorima nalazi, a pod zaštitom je države Srbije kao spomenik kulture. Ono što takođe jeste važno, a iz ovog zakona je, to je da treba da obratimo pažnju i doradimo deo koji se tiče škola i da verski obredi ne mogu biti svaki dan i u svakoj prilici, nego u određenim prigodnim prilikama, kao što je školska slava Sveti Sava itd. Mislim da idemo ka tom rešenju i o tome zajednički valja da razmislimo, ima za to vremena. Želim na izvestan način da dam lični pečat ovom zakonu i da kažem da je u duhovnom smislu Evropa hrišćanski prostor, i kultura, i umetnost, pa čak i nauka, nosili su i nose hrišćanski pečat. Na hrišćanskom istoku autokefalne samostalne crkve su vezane i za pojedine nacije, rusku, srpsku, rumunsku, bugarsku, tako je i kod nas. Srpska pravoslavna crkva je od dobijanja samostalnosti 1219. godine, u vreme Svetog Save, čvrsto povezana sa srpskim narodom. Svi usponi, posrtanja i padovi srpskog naroda su istovremeno usponi, posrtanja i padovi Srpske pravoslavne crkve. Da bi verske zajednice normalno obavljale svoje delatnosti i mogle dobro da rade na duhovnom uzdizanju naših građana, potrebno je da se donese jedan ovakav zakon. Želim da kažem i sledeće, kada pričamo o našoj istoriji, našoj tradiciji, za koju smo duboko vezani, ne možemo stvari jednostavno odvojiti. Želim da kažem i da je vera naših vladara bila ona ista vera koju je Sveti Sava propovedao. Njihova nada bila je i njegova nada, a prosto vera i nada naših vladara nisu se ni u čemu razlikovale od vere i nade srpskog naroda u celini. Ono što je jako važno, to je povratak oduzete imovine verskim zajednicama i neophodan je uslov za njihovo kvalitetno funkcionisanje. Mnogi današnji problemi na Kosovu i Metohiji, a naročito Metohiji, jer reč metoh znači crkveni posed, sasvim bi drugačije izgledali da je oduzeta imovina Srpske pravoslavne crkve bila i blagovremeno vraćena. Sada se nalazimo u prilično paradoksalnoj situaciji, da je imovina Srpske pravoslavne crkve vraćena u Mađarskoj, Rumuniji, Hrvatskoj, Sloveniji, ali ne i u Srbiji, i to jeste problem koji valja što pre da se razreši. Naravno, rekao sam da ću dati jedan lični pečat, uvažavajući mišljenja drugih, i želim da budem tolerantan prema drugima, jer ovde ima različitih ljudi, ima verujućih i neverujućih, ali isto tako želim na jednom ličnom primeru da svoju debatu zaokružim. Imao sam priliku ili nepriliku, dok sam išao u osnovnu školu, da su pojedini učitelji, neverujući, vodili računa koji roditelji vode svoju decu u crkvu. Mislim da to nije bilo dobro vreme. Mislim da to prosto jeste nešto što nekim normalnim funkcionisanjem države mora biti prevaziđeno, a svakako dolazak demokratije to i omogućava. Isto tako želim da kažem još jednu stvar. Pitali su Vladetu Jerotića - šta mislite o tome što danas mnogo više ljudi dolazi u crkve i sada prave gužvu, i oni koji su nekada normalno dolazili ne mogu da stignu na red od novopridošlih. On na to kaže jednostavnim rečima - to je dobro, sa čime se slažem, mnogi od njih počeće i da veruju. Verujem da će ovaj zakon na pravilan način biti primenjen, da ćemo voditi računa i poštovati svaku ličnost i svakog čoveka, što nama i jeste cilj u ovoj državi. Pozivam narodne poslanike da za ovaj zakon glasaju.
Izvolite, gospodine Ćirkoviću, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Nova Srbija 9+9.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, zaista ova oblast koju uređuje Predlog ovog zakona o crkvama i verskim zajednicama bila je neuređena i prirodna je potreba ovog visokog doma da donese ovakav zakon. Žalimo što od 1990. godine pa do sada, menjale su se vlade, nijedan ministar vera nije našao za shodno da, kao ovlašćeni predlagač zakona, podnese takav zakon. Iz tog razloga smatramo, mada sa zakašnjenjem, ovaj zakon je dobro došao. Naravno, kao pripadnik Srpske pravoslavne crkve mogu da govorim samo o srpskoj verskoj tradiciji, ali ne smatram to potrebnim, iz prostog razloga što Srbija jeste sekularna država i ona je to uvek bila. Moderna srpska država je bila uvek sekularna i laička, nikada nije bila teokratska, čak i onda kada je izabrani patrijarh srpski, prvi patrijarh srpski obnovljene patrijaršije bio je Dimitrije, morao je biti izabran blagoslovom kralja, čak i tada Kraljevina Jugoslavija je bila država sekularnog tipa i prosto ono što je civilizacijska tekovina, da je crkva odvojena od države, jeste zaživelo i u srpskom pravnom poretku tradicionalnom. Nije loša stvar što posebno ističemo da SPC nema status državne religije. Jedino što je imalo status neke da kažemo paradržavne religije jeste ateizam, koji je svojom surovošću i brutalnošću naneo mnogo zla jednoj kulturnoj civilizacijskoj tekovini koju religija, po prirodi stvari, ima. Religiji se ne može oduzeti ono što je u funkciji njene delatnosti bogoslužbenoj, ne može se oduzeti pravo edukativno, pravo obrazovno, ne može se oduzeti pravo sakralno, kulturno itd. To je sve ono što stoji u njenoj biti. To je dobro. Zakon u toj stvari je dobar, mada mi se čini da u nekim stvarima nema potrebe da nabraja ono što nije zabranjeno, nego da propiše šta su to radnje koje su dobre, poželjne, dopustive i koje su to radnje nedopustive. Zakon ima u toj stvari jednu jasnu intenciju. Izabran sam kao poslanik i u prvoj višestranačkoj skupštini i u tom mandatu na izborima 1991. godine, sećam se zaslugom poslaničke grupe kojoj sam pripadao, donet je zakon koji je i ondašnja ubedljiva vladajuća koalicija, odnosno vladajuća stranka SPS prihvatila, a to je Zakon o povraćaju imovine SPC. Duboko žalimo zbog toga što je šef države, koristeći pravo suspenzivnog veta, taj zakon stavio van snage, tako da on nikada nije zaživeo. Da se stvar desila pozitivnije nego što je bila, možda bi položaj naše države na Kosovu bio nešto stabilniji, jer veliki deo zemlje na Kosovu i Metohiji je pripadao SPC. A da je takav zakon donet blagovremeno, u tom momentu, mi bi sada imali tapije s kojima možemo da se pojavimo pred svetom i da tražimo naša istorijska prava, jer svet razume tapije i razume privatnu svojinu, i razume svojinu SPC koja, nažalost, tim zakonom nije ozakonjena. Pozicija u kojoj se sada nalazimo iz tog razloga jeste pomalo žalosna. Dobra je stvar što se u zakonu pominju sve verske zajednice. Tu stvar možemo da prosto razjasnimo. Kada se kaže crkva, misli se na one verske organizacije koje proizilaze iz hrišćanske tradicije i hrišćanske civilizacije. Sve drugo što nije iz hrišćanstva, jesu verske zajednice. Kao velike tradicionalne verske zajednice, to su Islamska verska zajednica i Jevrejska zajednica. Jevrejska zajednica prosto ne odvaja veru od nacije, to je jedno potpuno isto. Kada je u pitanju Islamska zajednica, tu je nešto slično, a kada je u pitanju hrišćanska vera, odnosno religija onda su tu stvari različite. Možete da imate više nacija koje pripadaju istoj veri, a čak i jedna nacija može da ima više vera koje su potpuno ravnopravne. Recimo, primer toga jeste primer albanske nacije, koja ima biološku vitalnost, iako je višekonfesionalna, iako 70 posto je muslimana, 20 posto ortodoksnih hrišćana, a 10 posto je rimokatolika. Dame i gospodo narodni poslanici, računam da će većina poslaničkih grupa i narodnih poslanika podržati donošenje ovog zakona, iz prostog razloga što će on da unese neki novi red u naš pravni poredak. Računamo da nema nikakvog razloga da se on i amandmanima koji su dovoljno kvalitetni i koji poboljšavaju stvar može dovesti i na veći nivo. Ono što je zasluga Ministarstva vera i aktuelnog ministra vere, gospodina Radulovića, jeste da se on prvi, posle uvođenja višestranačja i nakon komunističkog poretka u kome je religija bila negirana, prvi usudio da donese ovakav zakon. Smatram da Evropa ne mora da se pita kako ćemo urediti naš pravni poredak, neće se pitati kako ćemo urediti položaj verskih zajednica, a konačno to je naš problem i nadam se da ćemo ovim zakonom to povoljno rešiti. Hvala.
Hvala vama, gospodine Ćirkoviću, tek vama hvala za ubrzanje diskusije. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa, prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele četiri poslaničke grupe: SRS, DSS, G17 plus i SPS. Shodno Poslovniku, prvo ima reč narodni poslanik Rajko Baralić, a potom narodni poslanik Tomislav Nikolić, pa Ivan Živadinović.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, i ovu priliku jedan broj kolega narodnih poslanika su iskoristili da pljuju u bunar iz koga su dugo pili vodu. To je njihovo pravo. U tom i takvom komunizmu, koji se osporava po različitim osnovama, bilo je, valjda, ponešto i dobro. Taj bunar je opšti. Iz njega su svi pili vodu, kako god da su imali osećaj za žeđ. Nije to danas tema. To prosto nije moralno. Nije tačno da je ateizam bio državna religija, ili nisam živeo u istoj državi sa mnogima od vas, ili se tu nešto drugo ne slaže. Moguće je da je bilo krajeva u kojima su primeri bili i takvi. Prosto se divim sposobnosti koje ima jedan broj ljudi da o stvarima, o kojima uglavnom malo zna, govori sa takvom strašću. Ali, dobro, evo i ovo je prilika da se to vidi. Vi ste jutros usvojili Zakon o rehabilitaciji. U danu kada je bio najveći jevrejski praznik Pasha, pre nekoliko dana, završena je rasprava o tom zakonu. Na osnovu tog zakona rehabilitovan je Milan Nedić, iako je 96 posto Jevreja, koji su uhapšeni, pogubljeno na Banjici. Toliko da se zna o čemu se radi ovde. Nema dvostrukog morala: ili ste moralni ili niste. To je važno pitanje. Važno je kada sve merimo na mikrone, mililitre, milimetre, pa ipak znamo o čemu se ovde radi. Neophodno je da se ovaj zakon donese i biće donet, ali nije neophodno da se na ovakav način govori o jednom periodu u ovoj zemlji, u kojoj iz praha i pepela podignuta moderna država, sa modernom industrijom, modernim socijalnim pravima, koja su samo pusti san za najveći broj građana Srbije danas. Sve drugo je stvar ukusa, političkog odnosa itd. Nekoliko važnih pitanja je ovde danas pokrenuto. Šef našeg poslaničkog kluba je govorio šta je ono što ćemo podržati, a šta ne. Želim da kažem sledeću stvar. Važno je pitanje ovu oblast urediti zakonom zato što je prosto takva društvena potreba. Teško ćemo izmeriti koliko je u našoj državi onih ljudi koji imaju taj intimni odnos sa Bogom i koliko je takvih ljudi u crkvi kao instituciji. Crkve imaju interes da tih ljudi bude što više, i to razumemo. Naravno da se nećemo prebrojavati, to nam danas ovde nije zadatak i to nije tema. Naravno da ćemo nešto što mislimo da treba podržati, da ćemo nešto drugo osporavati, i da kažem nekoliko stvari o tome. Slažem se sa onima koji se zalažu za kontinuitet. Mi ne možemo, kada čitav svet, ili skoro čitav svet, meri vreme od Hrista naovamo donositi zakon kojim se to na jednostavan način derogira i osporava. Takođe to ne bi bilo u interesu ni ovim crkvama i verskim zajednicama koje su ovde nabrojane. Pitanje da li bi proces našeg evropejstva išao brže ukoliko bismo to uradili ovako ili onako, ostaje za analizu onima koji ovde određuju meru svega. Pouzdano znam da i OEBS i Evropski savet o ovom zakonu imaju rđavo mišljenje i da traže da bude povučen, ali za mene lično to je argument da bude donet, između ostalog. Dakle, to je moj odnos prema tom pitanju, pošto znam šta tačno njih tamo zanima. Kao što znam i šta je zanimalo predstavnike 14 različitih organizacija na Odboru za evropske integracije, koji su imali slične zahteve ovom o kojem ovde govorim. Treba dozvoliti narodnim poslanicima, a Narodna skupština jeste dobro i najbolje mesto, boljeg nema, da donesu zakon o ovoj oblasti, zato što nema ko drugi. Ako to budemo prepisali od nekog drugog, nećemo se proslaviti, niti ćemo položiti ispit zrelosti, bez obzira šta oni o tome misle. Da li je važno to što neke vojne jedinice nekih bivših jugoslovenskih republika imaju službene vikare i da li je to način da mi postanemo član Evropske unije ili, ne daj bože, Atlantskog pakta, ne znam tačno. Ali, tačno znam da na puk vojske u Atlantskom paktu dolazi jedan vod javne kuće, tako se to tačno kaže, pa se prosto pitam kako je moguće da službeni vikari tolerišu, to je službeni podatak, takvo ponašanje i da li je to licemerje ili je to izvrgavanje ruglu jednog i drugog. Možemo da govorimo o tome koliko hoćete. Moj ideal nije da imam vojsku, da naša zemlja ima vojsku u kojoj se to događa, tako da nisam nesrećan zbog toga, nego naprotiv. Takođe, nekoliko uvaženih kolega je govorilo o potrebi da naša država vrati metohe, odnosno imanja crkvama i nemam ništa protiv. Pet godina samostalno vladate i imali ste pet godina šansu, neometani ni od koga, da to učinite, to očekujem da predložite, mada moram da kažem da će se s tim u vezi stvoriti neki problemi koje možda danas ne vidite. Nije to ovde danas tema. Postoje stvari sa kojima se u ovom zakonu ne slažem i to ne mogu da objasnim nikome ko misli slično kao ja. Takva konkurencija verskih organizacija u našoj državi, to je oko 200, uz svo uvažavanje ljudskih prava i sloboda, može da bude izvor različitih problema. Jer, kada su u pitanju tradicionalne crkve i verske zajednice, mi znamo o čemu se tu zapravo radi. Svaka od njih se zalaže za vrlinu, nijedna ne favorizuje porok, bez obzira o kojoj da je reč. Ali, kada su u pitanju ove male, sitne, često dolaze sa Dalekog istoka, postoje stvari u njihovom delovanju koje su suprotne interesima porodice, pojedinca, naše tradicije, bezbednosti, drugim interesima i teško je meriti kako će se koja od njih ponašati kada zakon bude usvojen, jer podsećam, one će dobiti, između ostalog, i status pravnog lica, moći će da funkcionišu neometano ni od koga, a da pri tom nema nikakve ni društvene ni države kontrole nad njihovim delovanjem. Tu vrstu odgovornosti preuzeće ovaj parlament, ali moram da kažem da zbog ovoga nisu radosni ni u SPC, ni u drugim velikim verskim organizacijama uSrbiji. Nekoliko kolega govorilo je o uplivu politike na verske zajednice, kao da ne postoji suprotno delovanje. Podsećam da je Rimokatolička crkva Beograd podigla na nivo Biskupije 1985. godine, samo je jurisdikcija tog biskupa do Zemuna, a od Zemuna pa nadalje Đakovačkog, ostala je NDH šema. Prema tome, crkve nisu nevine kada je u pitanju politika i to čine na način koji se nama često ne čini dovoljno jasnim i razumljivim. Pre nekoliko dana u gradu u kojem živim, u Čačku, Folks banka organizovala je farbanje uskršnjih jaja u najpravoslavnijem gradu u Srbiji uoči katoličkog uskrsa. To je kao slučajno. Podsećam, Čačak i Moravički okrug su 97% srpski gradovi, tamo žive i neki drugi ljudi, dobre su nam komšije i tu ništa nije sporno, samo se Folks banka, u ime jedne velike verske organizacije, na nedvosmislen način bavi politikom i to prenosi TV koju finansiraju građani opštine Čačak. Dakle, nema ovde nevinih. Podsećam vas takođe da je jedan prota u Čačku bio kandidat za gradonačelnika Čačka na izbornoj listi - Pokret snaga Srbija. To je prosto život, ne terajte me da to ne vidim, tamo živim i vidim svaki dan, kao što vidite i vi. Sasvim na kraju, važno je da zakon donesemo, ali je takođe važno da znamo da mi ovde očigledno plaćamo nekom nekakve dugove. To što je u nekim velikim država neka crkva mnogo velika i jaka, a u Srbiji ima simboličan značaj, to ne znači da treba da bude izjednačena sa SPC u Srbiji danas. Nadam se da to neće tako razumeti, a ako to tako budu razumeli, SPC i druge velike verske zajednice biće u problemu. S tim u vezi je važno i da Ministarstvo vera i svi drugi o tome vode računa, zato što crkva ima posebnu metodologiju, crkva deluje i na svest i na podsvest, u zavisnosti kakvog je karaktera, i bilo bi važno da dobro vodimo računa o tome šta radimo. Uslovni ateisti danas su postali uslovni vernici, posle onoga što čine sekte u Srbiji. Ako mi ne vidimo da one danas postoje i da deluju, onda mi ne vidimo dobro. Brojni su primeri za to. Ako je ovaj zakon način da one steknu pravo građanstva i da rade posao koji je suprotan interesu srpskog naroda i srpske države, i ostalih građana Srbije i ostalih pripadnika različitih verskih zajednica, onda mi nećemo raditi dobar posao. Verujem da znamo šta radimo. Hvala.
Poslanik Ćirković, replika; reći ćete samo po kom osnovu, pošto nisam bio od početka diskusije kolege.
Gospodin Baralić ima naviku da mene malo štipne za govornicom, računajući da sam pristojan pa neću da mu kažem, kao njegove metafore ne mogu da pratim do kraja. Ali, logično je da ste vi mislili na mene, samo se čudim kako ste se toliko usudili. Gospodine Baraliću, kada smo vi i ja pili vodu iz istog zdenca? Ko će vam normalan u to poverovati? Čak i kada biste vi pili uzvodno od reke, a ja sa iste reke pio nizvodno, vi biste mene optužili da vam mutim izvor. Znajući da vi mutite, nisam pio tu vodu, iako nije iz zdenca. Još jednom, gospodine Baraliću, zbog čega se vi pojavljujete kao advokat komunista? Niste vi jedini preživeli komunista. Ima nekih koji sa većim razlogom mogu braniti taj poredak. Zašto ga branite kad ste se sami od njega odrekli? Pa što niste 90-te godine izašli na izbore, kao Crnogorci, pod nazivom Komunistička partija Srbije ili Savez komunista, nego ste vešto promenili ime, hteli ste da nekome podvalite. Bogami ste podvalili, nema govora. Sada da pričamo malo o tome kako to prethodni režim nije proglasio ateizam državnom religijom. Zašto nije? Molim vas, u osnovi vašeg učenja jeste da je religija opijum za narod. To je prva stavka. Druga stavka, kojom ste se vi ponosili, vi ste postali naknadni nacionalisti, ali proleteri nemaju otadžbine. To piše u programu Saveza komunista, to piše u Marksovim načelima, to piše u Komunističkom manifestu. To je vaša Biblija. Setite se, između ostalog, i ovoga. Gospodine Nikoliću, šta vam je. Izvinjavam se, sada baštini tekovine Marksove gospodin Nikolić. Vi ste se Marksa odrekli, je l' tako. Ne znam čemu ta priča. Niko nije odgovoran lično. Postoji određena ideologija koja je napravila štete. Konačno, da nije bilo štete, komunizam bi još vladao, a nema ga nigde, osim u Kini, na Kubi i Koreji, a i tamo je na izdisaju.
Poslanik Rajko Baralić, replika.
Gospodine potpredsedniče, moja diskusija je bila usmerena ka onome što je izgovorio moj uvaženi kolega Arsen Kurjački. Uopšte nisam primetio da ste diskutovali, gospodine Ćirkoviću. Ali, dešava se. Zdenac je opšti, gospodine Ćirkoviću. Nema drugog mesta. Kako god da vi danas o tome mislite, nisam ničiji advokat, ali vi jeste. Vi ste mi nabrojali četiri kapitalna dela komunističke ideologije, koja ste s pažnjom pročitali. To se odavno ne čita u Srbiji. Dakle, mene raduje da vi vladate tom terminologijom i tim učenjem, ali to što imputirate ide na pogrešnu adresu. Znam da su Ćirkovići jedna čestita i dobra familija. Raspitajte se u takovsko-rudničkom kraju kakva su familija Baralići. Nema nikakvih problema. Moguće je da je vaša familija bolja, što ne znači da je naša rđava. Postoje ljudi koji verovatno i o jednima i o drugima misle na ovakav ili onakav način. Narod bi rekao - došlo je vaše vreme. Neću da vam kvarim uživanje. U tom vašem vremenu, gospodine Ćirkoviću, u gradu u kojem živim radi 17.000 ljudi, a u vreme kada sam ja bio sekretar komiteta, a jesam bio najmlađi u SFRJ, radilo je 47.000 ljudi; 30.000 ljudi tamo ili ovamo. Šta zna dete šta je 300 kila, to je sitnica. U tom gradu, u kojem živim, gospodine Ćirkoviću, postoji crkva Bogorodica Gradačka, šest godina starija od Hilandara. Za vreme vlasti SPS dostojno je proslavila svoju godišnjicu. Tamo je sagrađeno više pravoslavnih hramova u tih nekoliko godina nego u prethodnih ne znam koliko. Istina, sada se gradi više i nemam ništa protiv. Takođe bih voleo da se, pored hramova, gradi i onoliko obdaništa, i onoliko škola i svega drugog. Nadam se da će doći vreme i za jedno i za drugo. Ne poričem vam da vi o sebi imate najbolje moguće mišljenje. Svako je onoliko dobar koliko pokazuje. Svako je onoliko vernik koliko Bog zna i priznaje.Koliko je ko vernik, znamo svako od nas u srcu. To se ne može deklaracijom. Vi ste imali potrebu da to kažete, kao što imate potrebu da svaki put očekujete da glasam za sve ono što predložite. Ako vas je povredilo to što sam rekao da je Milan Nedić odveo na Banjicu 1.171 Jevreja i 96% od toga streljano, izvinjavam se u ime onih koji su streljani.
Poslanik Ćirković, replika.
Da razjasnimo još jednom. Biti komunista i biti vernik znači biti licemeran. Komunistička ideologija je bila negacija vere i svakog hrišćanstva. To što ste vi, gospodine Baraliću, bili javni komunista, a tajni hrišćanin, ne verujem da ćete napisati u svojoj biografiji. Možda oni kasnije koji budu čitali, ali to neće ni pisati, u pozitivu, možda vam to ode u negativu. O čemu mi to pričamo? Kažemo da nešto nije bilo. Nemojte nam reći. Vi pričate o vojsci. Bio sam 1975. godine u vojsci i znam da je postojao jedan Kosovac, koji je razgovarao posebno sa svakim prispelim regrutom. Između ostalog, pita ga: govorite li strani jezik, da li dobijate poštu iz inostranstva i da li verujete u Boga? Onda kažu: ako govorite strani jezik, zaboravite ga; ako dobijate poštu, obavestite ih da ta adresa više ne važi; treće, ne smete da uđete u crkvu u uniformi. Nemojte nam kazati kako je vera bila dopuštena. Istina je jedna i to niko ne sme sporiti. Ispovedanje vere bilo je slobodno i u komunizmu, ali po cenu da ne možete napredovati. Nađite mi jednog direktora u Srbiji koji je išao u crkvu i bio šef mesne kancelarije. O čemu mi to pričamo? Kada se kaže "moralno-politička podobnost", ona je podrazumevala pripadnost Komunističkoj partiji, a pripadnost Komunističkoj partiji jeste pripadnost ateističkoj ideologiji. Negde u svetu je bilo komunista koji su i tolerisali veru, ali naši komunisti to očito nisu. Drugo, uopšte nisam pominjao vašu porodicu. Verujem da je vaša porodica plemenita. Nemam nikakvog razloga da sumnjam. Polemisao sam samo sa vašim stavovima. Ne znam čemu sada pominjanje porodice, čemu to služi? Treće, čemu sad priča o pokojnom Milanu Nediću? Ako mislite da branim Milana Nedića, to nikada nisam rekao. Milan Nedić kažu da je svesno žrtvovao sebe, da bi onoj nebeskoj koloni Srba, koja je krenula iz NDH, spasio glavu. Svesno je ušao u čin izdaje i niko neće Milana Nedića rehabilitovati. To što ste vi protiv ovog zakona, zakon je univerzalan. Vi kažete - vi ćete ovoga rehabilitovati, a ovoga nećete. Odakle vi znate? Prosto postoji procedura kako se to radi. Svakoga će rehabilitovati za koga nađe za shodno da ima potrebe da se rehabilituje. Kada sam govorio o tome, pominjao sam Tomu Maksimovića, koji je bio komesar za izbegle Srbe, i on je, gospodine Baraliću, vi dobro znate, osuđen na dugogodišnju kaznu, samo zbog toga što je služi svome narodu. Takve moramo rehabilitovati. I ne samo on, ali to sada nije tema, ali da završimo celu stvar. Činjenica je jedna da prethodni poredak jeste negirao veru i da verski službenici nisu bili ravnopravni i da su verujući ljudi bili pripadnici druge kategorije. Evo vam još najelementarniji dokaz. Prvo što su učinili srpski komunisti jeste bilo 1952. godine da izopšte Teološki fakultet iz sastava Beogradskog univerziteta, iako je on bio jedan od osnivača Beogradskog univerziteta. S druge strane, mi dobro znamo, šta je tu sada sporno, time što je neko vernik ili što je učio Teološki fakultet ili srednju teološku školu? Ne znači da će on ostati ceo život. Primeri za to su žalosni. Staljin je, gospodine Baraliću, takođe studirao teologiju, pa i naš pop Vlada Zečević takođe je studirao teologiju. Time što se neko možda rodio u vrlini ne znači da će završiti u poroku. Nadam se da vi i ja to nećemo biti.
Gospodine Baraliću, po kom osnovu? (Rajko Baralić, sa mesta: Pogrešno me je protumačio.) Imate reč i molim da se ovde završi. U suprotnom ću dati pauzu, pa izvolite raspravite to naknadno.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, šef gospodina Ćirkovića, gospodin Velimir Ilić, bio je uzorni komunista. To gospodinu Ćirkoviću ne smeta da bude u stranci čijoj je on šef. Ali, nije to danas ovde tema. Kakav god da sam, licemerje nije crta mog karaktera. O tome će suditi neko drugi. Još jednom vas molim, potpuno ste se pogrešno prepoznali. Uopšte na vas nisam mislio kada sam govorio. Ali, evo, ispravićemo donošenjem ovog zakona sve svetske nepravde. Krenuće sve nabolje. Svi će dobiti posao, sve će biti pod konac, svi će imati i zdravstvenu i socijalnu zaštitu, sva klizišta će da stanu, sve poplave će da prestanu, svi će biti zadovoljni i srećni i kao u bajci živeće dugo. Ali, stvarnost nije takva. Odgovornost za vršenje vlasti podrazumeva se stvori ambijent da građani jedne države mogu normalno da žive i da rade, da imaju ono što život čini dostojnim za jednog čoveka. Ali, dobro, vidim da to u ovoj kapitalnoj sferi ide brže, u ovim drugim ide nešto sporije. Videćemo jednog dana, nisam menjao stranke, ideologija je menjala mene, to priznajem, pa oni koji su me ovamo pratili, tako se kaže u mom Takovu, koji su me opravili u parlament, oni znaju šta treba da radim i to radim. Rizikujem pred njima, moguće je i pred Bogom, vi to znate. U svakom slučaju nisam imao nameru da nikakvu srdost vašu ovde izazovem. To što ste se prepoznali je pitanje ličnog osećanja i to što je moguće da imate iz prošlosti nekakva negativna iskustva, razumem i kao čovek shvatam. Ali, znate, postoje ljudi koji su veliki hrišćani, kada neko umre, uzmu crveni balon, stave želatin i igraju na trgu, 200 metara odavde. Mene nisu učili da se tako čovek ponaša. Ali dobro, eto, vi niste licemeri, a mi jesmo, neka nam Bog oprosti.
Ivica Dačić. Po kom osnovu?
Imam repliku na izlaganje gospodina Ćirkovića, u ime SPS-a.
Gospodin Ćirković vas nije pomenuo.
Pomenuo je partiju, predsednik sam poslaničkog kluba. Znači, zaista ne želim da se ovde preganjam i polemišem oko toga ko je bio veći komunista. O tome možemo da pričamo. Možda nisam kompetentan da o tome govorim, jer možda imam manje godina nego što neki imaju komunističkog staža. Gotovo da nema lidera političke stranke u Srbiji koji nije bio član Saveza komunista. Zato, molim vas, kada govorite o tome nemojte se ponašati kao što Matija Bećković kaže za Crnogorce. Kaže, kada hoće da pljuju na Srbe, pljuju uvis, odnosno pljuju sami na sebe. Sve ono što se radilo od 1945. godine do danas, na čelu je bio Savez komunista Srbije, Savez komunista Jugoslavije, koji je imao dva miliona članova, manje od 50% članstva SPS-a su bivši članovi Saveza komunista. Vi se zapitajte gde su ostali oni ostali članovi Saveza komunista. Znači, apsolutno nije lepo i nije moralno da govorite o SPS-u kao nastavljačima nekih negativnih procesa koji su se dešavali posle 1945. godine i koji su uvek postojali u nekom društvu. Jer sigurno da niko iz rukovodstva SPS-a nije jahao popove, da niko iz rukovodstva SPS-a nije rušio crkve, sigurno je da se niko od nas nije isticao u radu protiv Srpske pravoslavne crkve. Ako je bilo nekih pojava u vreme Saveza komunista i Komunističke partije Srbije posle Drugog svetskog rata, postavio bih vam pitanje - kada je prestao takav odnos prema Srpskoj pravoslavnoj crkvi i prema srpskom nacionalnom pitanju? Kada? Kada je na vlast došla SPS, odnosno Slobodan Milošević u Savezu komunista Srbije. To morate da priznate. Od tada se, to je bilo od 1985. i 1986, odnos prema Srpskoj pravoslavnoj crkvi i prema srpskom nacionalnom pitanju promenio. Ako mislite na taj period, spremni smo da na to odgovaramo ako je bilo bilo kakve negativnosti u tom periodu. Već sam rekao da ne znam da li je bilo nekog perioda kada je izgrađeno više crkava. Ne znam za neki period kada je crkva postala i imala značajnu ulogu. Podsetio bih da je Srpska pravoslavna crkva dala svoje mišljenje i o Dejtonskom sporazumu. Prema tome, mislim da ako sada govorite o tome ko je kakav uticaj imao u Savezu komunista i tako dalje, kao što je pričao gospodin Ćirković, onda biste me terali da pobrojavam sve lidere političkih partija koji su bili članovi Saveza komunista. Znate šta, ne verujem da je Rajko Baralić bio šef Velji Iliću. Možda Rajko, ne znam. Sigurno nisam bio šef nijednom lideru opozicionih stranaka, koji su sada neki antikomunisti. Samo neka se pogledaju u ogledalo, neka se profesori fakulteta koji su mi predavali zamisle kakve su knjige pisali i o čemu danas pričaju. To mogu da pričaju onima koji ih ne znaju. Onima koji ih znaju i nama koji sve to znamo, zaista ne treba da držite politička predavanja ovde. Govorimo o sasvim konkretnom zakonu. Nismo mi ti koji smo danas govorili protiv crkve, govorili su neki drugi. Da vam kažem iskreno, mislim da su govorili sa više žara protiv crkve nego mnogi bivši i tadašnji komunisti. Prema tome, pogrešnu ste metu odabrali, siguran sam da među članstvom SPS postoji veliki broj verujućih ljudi, koji veruju, znači koji su u članstvu Srpske pravoslavne crkve, koji su naravno pripadnici i drugih religija, i to dobro zna i rukovodstvo Pravoslavne crkve imajući u vidu sve ono što se dešavalo u proteklih nekoliko godina. Tako da ako vodite polemike, vodite ih sa nekima sa kojima imate suprotstavljene stavove o ovom pitanju. A o Nediću nadam se da smo se raspravili.
O Nediću, Protiću i ostalima, to nije tema. Poslanik Ćirković. Ima pravo na repliku. Izvolite.
Dakle, da budem jasan, nisam polemisao. Nisam, iz prostog razloga što me on ničim nije izazvao da polemišem. Ono štoje potpuno sada jasno, što postoji kao linija razgraničenja jeste da neki u SPS osećaju potrebu da brane komunističke tekovine, a neki ne osećaju. Gospodin Dačić sigurno pripada ovoj drugoj vrsti, ovoj drugoj koloni i ja mu zato čestitam. Hvala lepo.
Nemate pravo na repliku. Narodni poslanik Tomislav Nikolić, pošto se više niko ne javlja za reč. Izvinite što su ove replike uticale da nekoliko puta dobijate i gubite pravo na reč. Izvolite.
Nemate potrebe da mi se izvinjavate, to je metod koji drage volje koristim i sam. Dame i gospodo narodni poslanici, zaista je teško govoriti o ovom predlogu zakona, a da vam neko ne zameri ili da se nekome ne zamerite. I koliko je to osetljivo i koliko dira u najtananija osećanja, najfinija osećanja građana vidi se i po tome koji je odbor matični za ovaj predlog zakona. Znam kakvi su sukobi u vladajućoj koaliciji oko svakog predloga zakona. Pripremaju se izbori i sad se svaka stranka u vladajućoj koaliciji trudi da predloži zakon kojim će sebe da predstavi i uglavnom su tema nekakvi populistički zakoni. I ovo bih mogao da uvrstim u to. DSS optuživana da uvek želi da ima uz sebe Srpsku pravoslavnu crkvu ili da na neki način uz uticaj crkve vlada, optuživana i od nekih svojih koalicionih partnera, a onda se ispostavi da predsednik Skupštine odredi da Odbor za evropske integracije bude matični odbor za ovaj predlog zakona. Samo da vam pročitam na osnovu čega je to. Kaže - Odbor za evropske integracije razmatra predlog zakona, drugih propisa i opštih akata sa stanovišta njihove prilagođenosti propisima Evropske unije i Saveta Evrope. A onda pitam. a zašto to nije Zakonodavni odbor, koji razmatra predlog zakona, drugih propisa i opštih akata koji je upućen Narodnoj skupštini sa stanovišta njegove usklađenosti sa Ustavom i pravnim sistemom. Znači, nama je merodavan odbor koji naše zakone procenjuje sa stanovišta usklađenosti sa zakonodavstvom EU. Onda treba da ukinemo Zakonodavni odbor, onda treba da kažemo - Ustav Srbije više ne važi, od sada će svaki predlog zakona morati da ima befel ili saglasnost Odbora za evropske integracije. Pošto to nije dovoljno, vi imate ovde i posmatračku misiju EU, imate i Kancelariju za pridruživanje, mogli bi da nam oni procenjuju te predloge zakona ili da nam uz predloge koji ovde već stižu samo još dostave i svoju saglasnost na te predloge. I to bi onda ličilo na onog nesrećnog Vuka Draškovića, koji je pisao govore Miki Špiljku, pa kad Špiljak izađe da govori, a Vuk hvata pribeleške šta je to rekao Špiljak da sutra objavi u novinama. E sada, ovde se govori o tome da je odavno trebalo da imamo ovaj zakon i da onda ne bismo izgubili crkvenu imovinu na Kosovu i Metohiji. Mislim da ne treba obmanjivati previše, ovo nije zakon o povraćaju imovine verskim zajednicama, crkvama, i ne treba previše žaliti za onim zakonom koji je 1993. godine, čini mi se, ovde izglasan, a koji je predviđao da imovinu vratimo isključivo SPC. I nikada se ne bih zalagao da živim u državi u kojoj skupština favorizuje jednu crkvu. I nemojte da napadate Slobodana Miloševića zato što je zakon vratio. Naravno, bilo je tu politikantstva, njegovi predlože zakon, a on svojima vrati zakon, a onda predsednik Skupštine nikada više ne stavi na ponovno glasanje taj predlog zakona. Tu ste se svi grdno izbrukali koji ste glasali za taj predlog zakona, a mislim da je jednoglasno donet taj zakon ovde, zato što ste time dokazali koliko u stvari ne razumete ni šta je demokratija, ni šta je građanska država, niti šta su prava i slobode, a posebno pravo na imovinu, zato što je pravo na imovinu univerzalno i ne zavisi od toga koju veru ko ispoveda. Priča o tome da bismo sačuvalicrkvenu imovinu na KiM da smo imali ovaj zakon nije tačna. Ako država nije mogla imovinu da sačuva, crkva sigurno ne bi uspela. Uostalom, kako su to onda spalili toliko crkava i manastira. Za njih postoje tapije, zna se da su imovina SPC, a kad su banditi krenuli da pale, njih je baš bilo briga kome ta imovina pripada. Zašto je teško govoriti o ovom predlogu zakona? Zato što se dotiče svih građana Srbije, a vi znate da nas ima raznih, čak i u okviru jedne iste crkve, a kamoli tako što pripadamo različitim crkvama. Ovde treba govoriti o jednakim pravima za crkvu, kojoj i ja pripadam,sa crkvama koje su ne samo otimale vernike SPC, ne samo pravile od njih vernike drugih crkava, nego čak pravile pripadnike drugih naroda. Jer ono što je prozelitizmom Katolička crkva otela SPC, to su sad Hrvati, ono što su prevođenjem u islam od Srba, oni ljudi koji su tada nastali, njihovi potomci, danas su ne muslimani, Bošnjaci, to su postali drugi narodi. A opet, s druge strane, jedna država, normalna, a Srbija mora da bude normalna država, makar kakvi da smo mi koji u njoj živimo, ne sme da se obazire na istoriju kad reguliše ovako finu, ovako nežnu i tananu materiju. I ovde ne sme da bude ni povlađivanja, i ovde ne smeju da se pojavljuju razlike. Naravno, crkva je, kažu, odvojena od države. Ajde' ubedite me u to da možete potpuno da odvojite crkvu od države, akopredsednik države pripada jednoj crkvi, ako predsednik Vlade pripada jednoj crkvi. Jedan vernik, kada obavlja svoje poslove, iskreni pravi vernik, misli uvek na kanone crkve kojoj pripada i on se u skladu sa njima ponaša, inače neće moći da bude vernik. Je li neki predsednik države istupio iz vere i rekao sad sam predsednik pripadnicima svih vera, moram da vodim brigu o svim konfesijama. Jako je teško ostati potpuno imun od toga da utičete i na crkvu, zato što videli ste još da je poverenje u vojsku po ispitivanjima potpuno nestalo, lome nam ugled Srpske akademije nauka i umetnosti, ostala je još crkva. Onaj ko nas bude ubedio da nam i crkva ne valja, taj će završiti posao koji je započet evropeizacijom Srbije, ovom prisilnom od 2001. godine naovamo. Ali, zato onaj ko je na vlasti, ko može da računa uvek pomalo na podršku crkve, računa da će lakše vladati, odnosno da će imati veće šanse na sledećim izborima. Uostalom, vi koji ste sada na vlasti ste to shvatili 1990. i 1991. godine. Na vašim mitinzima viđao sam predstavnike crkve koji su čak govorili, iako su mitinzi bili politički i upereni protiv neke druge političke opcije, iako su bili čak protiv ljudi direktno izabranih na izborima. Tada vam to nije smetalo, a meni jeste, i na svu sreću ostaje zabeleženo sve što sam bilo kada rekao, pa će jednog dana neko da pročita kakvu sam tugu izražavao zbog toga što u crkvi već više ne nalazim samo Boga, već ponekad sam nalazio i političare, zato što su mnogi sveštenici, a to je bilo u vreme kada je SPO predstavljao novu snagu srpskog naroda, otvoreno propagirali SPO. Pa sam često postavljao pitanje, da li sada svaka stranka treba da osniva svoju crkvu i da li će onaj ko izađe na miting jedne političke stranke otići u kuću da izvrši bilo koji obred kod pripadnika druge političke stranke, one protiv koje se čak bori na mitinzima. Ako uspete da pomirite sve to, a za to zakon nikada nije dovoljan, tu treba ponašanje, onda ćemo možda moći da se bavimo tehnikom zakona, iako mu ni tehnika nije baš najbolja, iako ima dve sistemske greške i više sitnih grešaka, na šta smo pokušali da ukažemo amandmanima i mislim da bi mogao da bude prihvatljiv ako amandmani budu usvojeni. Ali, ne očekujte od nas da vam pomažemo da izglasavate zakone u ovoj skupštini, jer vidim kako prolaze oni koji vam pomažu da zakone izglasate. Toliko drsko i bezočno ih napadate da postavljam svima njima pitanje, kakav li je to mazohizam da vas neko toliko pljuje svakog dana, a svakog jutra u 10,00 vas pozove da mu date kvorum ili kada dođe dan za glasanje da podignete ruku. Zašto je Predlog zakona o crkvama i verskim zajednicama? Gde su vam tu verske organizacije, čiji položaj takođe regulišete zakonom, odnosno gde su ove konfesionalne zajednice, koje ste takođe uveli u Predlog zakona. Nabrajanjem crkava i verskih zajednica, izdvajanjem od ostalih oblika organizovanja koje ste predvideli u zakonu, vrši se izvesna diskriminacija. Ako prihvatite naše amandmane da te konfesionalne zajednice ili verske organizacije izbacite potpuno, onda bi mogao da se prihvati ovaj predlog zakona, s tim što bih predložio da zakon nazovete zakon o verskoj slobodi. Mnoge crkve su postojale ne samo pre savremene srpske države nego i pre srednjovekovne srpske države, i nisu osnivane u skladu sa zakonom. Nikada ne očekujte da jedna crkva može da bude osnovana zato što ima zakon u nekoj državi ili zato što ga nema. Otuda vam toliko sekti na tlu Srbije. Jesu li bile regulisane zakonom? Jeste bilo neko registrovanje po zakonu iz 1953. godine, ali se nisu ni registrovale. Funkcionisale su zato što je tle bilo pogodno, zato što je postojala nedovoljna odbrana od strane države i od strane crkve. Crkva ugrožena ponašanjem države, znatno oslabljena, uz neke greške koje je učinila, a tu posebno mislim, ali eto bolje da ne pričam, iskoristiće neko da me svađa sa onima koje najviše volim, bolje da sve svoje primedbe ne iznesem, nisam ni bio rođen kada su počinjene neke greške, pa nemam pravo o njima da sudim. Ako biste taj zakon nazvali zakonom o verskoj slobodi postigli biste potpuno efekat onoga što ovim zakonom zaistaželite da ostvarite. Sada ulazimo u materiju i već u prvom članu kažete da se svakom jemči pravo na slobodu savesti. I ubedite me (Da nije Vojislav Šešelj? Javi se!) sada da zakon o crkvama i verskim zajednicama ima ikakve veze sa slobodom savesti. Ta sloboda savesti se više nigde u zakonu ne razrađuje i uopšte ne znam taj termin, taj pojam šta je trebalo da znači u članu 1. zakona, uz slobodu veroispovesti otkud to sloboda savesti. Ako je ministar direktno učestvovao u pisanju, a mislim da je zakon nastao iz jednog nacrta koji je nastao pre nekoliko godina... (Pozdravi ga puno u ime Narodne skupštine, Nataša. I ja vaše kad budem smestio znate gde, isto ću vam dati da se javite.) Dalje, kažete da niko ne može da bude uznemiravan, diskriminisan ili privilegovan, ali idem na ovaj prvi deo, na to da niko ne može da bude diskriminisan, ni uznemiravan zbog neučestvovanja u bogosluženju i verskim obredima. Kome je palo na pamet uopšte da čoveka sačuva od uznemiravanja zato što ne učestvuje u bogosluženju. Onda bi trebalo da napišete da niko ne može da bude uznemiravan zato što ne učestvuje na fudbalskoj utakmici, da niko ne može da bude uznemiravan zato što nije čekao u redu za hleb. Naravno, ono što se podrazumeva u zakonu se ne piše. Subjekti korporativne verske slobode. Voleo bih da znam gde ste našli versku slobodu kao korporativni oblik slobode kada je verska sloboda individualna sloboda. Otkud vam uopšte ideja da se verske slobode svrstaju u korporativne verske slobode, da biste nabrojali posle nekakve crkve ili verske zajednice. To već više nije verska sloboda. Građani imaju slobodu udruživanja i javnog okupljanja radi ispoljavanja verskih ubeđenja. Rekao bih, radi ispoljavanja veroispovesti, a ne verskih ubeđenja zato što, razmislite dobro, možete tu da napravite veliku razliku i uvek bih veroispovest, a ne verska ubeđenja određivao kao ono što je u ovom zakonu dominantno, ono što je u ovom zakonu važno. Građani kaže imaju slobodu pristupanja crkvama i verskim zajednicama u skladu sa zakonom. Građani imaju slobodu pristupanja crkvama. Pitam vas, beba krštenjem pristupa crkvi. Ko u njeno ime odlučuje da li će pristupiti nekoj crkvi, a nikada je više niko ne pita, krštenjem se ulazi u crkvu i to nije po slobodi. Postoje neki propisi koji su crkveni, koje morate ovde potpuno da opredelite, ko će da zastupa prava maloletne dece pri odlučivanju o tome da li će ući u crkvu ili ne. "Crkve i verske zajednice su slobodne i autonomne u određivanju svog identiteta." Tu fali - svog verskog identiteta. Član 7: "Za izvršenje pravosnažnih odluka i presuda koje izdaju nadležni organi crkava i verskih zajednica država pruža odgovarajuću pomoć, na njihov zahtev, u skladu sa zakonom". Ovo je tako široko i opširno da se postavlja pitanje koje odluke. Vi znate koliko odluka može da bude doneto u okviru crkve. Hoće li država da se meša u sprovođenje tih odluka? Možda je to nešto na imovini. Imate Zakon o izvršnom postupku. Kako država da se umeša u nešto što ste odvojili potpuno od države. Kada u okviru te crkve donese se neka odluka, hajde državo omogući sprovođenje te odluke. Ne, onaj ko je nezavisan od države, autonomno sam sprovodi svoje odluke. Tu mu ne treba država. Znam za sporove u jednoj eparhiji kada je država rešavala spor vladike i kaluđera. Imovinski poslovi su bili umešani. Na kraju, srušiše kuću, podignuta kažu bez dozvole. Samo zato što je došlo do spora. Crkva mora sama da odredi kako će da rešava sporove u okviru crkve i tu država ne sme da se meša, i ne sme država da arbitrirau odlukama koje crkva donosi na osnovu svog kanona posebno, jer ovde je tako opširno i tako opšte rečeno da se postavlja pitanje u kojim to sve slučajevima. Šta ako kaže neko nekome u crkvi, ti više u ova kola ne smeš da sedneš. On uhvati pa sedne. Hoće li doći policija da ga izbaci iz kola, hoće li da uđe u manastir da ga izbaci iz kola? Ima tu previše, rekao bih, ulagivanja i priče o tome kako će sve biti kako treba, pa prepisujete i Ustav. Država ne može da ograničava građanska ili politička prava verskog službenika na osnovu verskog položaja ili službe koju vrši. To je ustavna norma. Niko nikog ne sme da sprečava niti da ga ometa, niti da mu ograničava politička prava. Nikome u Srbiji ne možete da ograničavate politička prava. Ako bi sveštenici hteli da se kandiduju na izborima, mogli bi da se kandiduju na izborima. Ako to crkva dozvoli, neka se kandiduju. Ne znam kako bi se ta lista zvala. Ne znam koliko bi glasova osvojila. To je Ustavom zagarantovano pravo svakom građaninu. Svako ima pravo da bira i da bude biran. To ne treba razrađivati više. Izuzeci su zaposleni u državnim službama i vi znate za koja mesta ne mogu da konkurišu. Ovde stav 7 glasi: "Sveštenik ne može biti pozvan da svedoči o činjenicama i okolnostima koje je saznao prilikom ispovesti ili iz drugih poverljivih saopštenja koja su mu data u vršenju njegove svešteničke službe". Ne može. Iza reči "ispovesti" mora da se stavi tačka. Ne može, Krivični zakon tu je jasan. On pominje oslobađanje od toga da informaciju dobijenu na ispovesti morate da date organima, ali u vršenju svojih poslova, sveštenik svašta može da sazna, može da sazna ko je ubio neko dete. Ako to nije ispovest, on to mora da prijavi. Ne smete da ga oslobađate od toga. "Država štiti službenu uniformu i njene delove". Od čega štiti? Od moljaca? Kakva je ovo norma, država štiti uniformu. Razumem da država štiti lice koje nosi svešteničku uniformu, ali da štiti uniformu, da li će to da bude zaštićena od krađe, od starenja, od sunca, od vetra. Rekao bih da država sprečava zloupotrebu službene uniforme i time biste dobili smisao. Razumem smisao, ali manite se više zakona koji nisu jasni. Država štiti uniformu. Štiti cipele. Šta ide u svešteničku uniformu, da li znate? Sada, naravno, o toj pravnoj sposobnosti, to je po meni jedna od sistemskih grešaka od te dve, a to je čitava organizacija crkve zamišljena sa stanovišta Vlade. Kada je Zakon o političkim strankama zamišljan, politički sistem, tada je SRS npr, postala pravno lice sa jednim žiro-računom. Sredstva koja stranka dobija za finansiranje, po osnovu broja poslanika ili broja odbornika, stižu na jedinstveni žiro račun, a mi smo dužni, a to znaju svi i poslanici i odbornici, da vodimo računa sami interno koji opštinski odbor i koliko sredstava je dobio od države, koliko može da opravda računima da je potrošio. Vi sada uvodite disperziju finansiranja crkava preko njenih organizacionih delova. Mislim da to nije dobro. Prepustite vi crkvi, novac ide na žiro-račun crkve, a vi prepustite crkvi da ona posle toga raspoređuje taj novac na organizacione delove. Imaćete bolji uvid, bolju kontrolu, neće biti primedbi da je država nekoj eparhiji ili parohiji pomagala više, a izvinjavam se pripadnicima drugih vera što organizaciju njihovu ne poznajem. A da je pomagala više zato što je ministar iz tog kraja, jer ne daj bože odakle je Velja Ilić, tu bi sijalo, ne bi odakle je Labus, pošto ta crkva još nije zaživela u srpskom narodu, ali nikad se ne zna. Neko je ovde rekao da su crkve bez zakona do sada postojale i da smo bili bez zakona, međutim, vi već članom 10. priznajete da je pravni subjektivitet stečen na osnovu ranije važećih zakona, a to su iz 1953. i 1977, znači komunistički zakoni. Dolazimo do tradicionalnih crkava i ne znam ovo nabrajanje od člana 11. do 16, šta vam je to trebalo. Član 10. je bio dovoljan. Priznaje se ono što je bilo. Sada vi mene ovde podsećate na veliki problem koji je postojao u srpskom narodu. Mnogi su o njemu pisali, svako sa svog stanovišta, a podsećate me, recimo, na konkordat. Toliko je ljudi izginulo u Beogradu, tolika je nesreća bila oko tog konkordata, mi ga sada ubacujemo u zakon. Ne znam da li ste vi, ministre, sigurni ko je tu bio u pravu. Šta će to nama? Šta će nam uopšte priča o tome kada je ko? To vi u obrazloženju napišite, SPC zbog toga, ovaj zbog toga, onaj zbog toga, zato smo ih izdvojili, a ne u zakonu da mi pišete zašto je neko izdvojen. Onda vas pitam, zašto to posle niste obrazložili u članu 17. kada ste naveli neke, zovete ih konfesionalne zajednice, a narod ih zove drugačije, nauka ih zove drugačije, a to su sekte. Izdvojili ste četiri, pet. Ima ih 300, nemaju uporište, za mene je to neki ogroman broj, neka bude i pet hiljada, nemaju uporište u našem narodu. Otkud vam pravo da neke izdvajate i favorizujete. Kada narod vidi da je država nekoga pomenula i priznala u zakonu, on se lakše opredeljuje za to. To njemu onda nije problem. Kada SPC izgubi vernika, on ima neko moralno opravdanje i kaže, moja država mi je rekla da je ovo potpuno priznato. Zbog toga je trebalo da poštujete pravilo koje važi, crkve i verske zajednice, i dalje od toga se ne ide, ministre. Uostalom, EU, na koju se pozivate, veoma zabrinuta zbog uticaja sekti, posebno onih u čije delovanje nije mogla da uđe, ne može da uđe, posebno koje otvoreno propagiraju verske obrede nespojive sa moralom, a i sa zakonima, i EU traži način da se izbori protiv organizovanja sekti. Vi kažete u konfesionalne zajednice. Registracija crkava i verskih zajednica; posebno me interesuje postupak registracije verskih organizacija. Ne može na prijavu. Ja bih to na zahtev. Da se podnese zahtev. Kada podnesu prijavu samo gledate da li ima 12 papira, 13, 14, da li je to i to podneo i doviđenja. Kada ima zahtev, onda mora da ispuni uslove iz zahteva. Onaj ko ne ispuni uslove iz zahteva ne stiče automatski pravo da se žali što mu je ministar odbio prijavu iako je podneo sve papire koje su mu tražili. Za član 27. nisam uspeo da odgonetnem, ministre, da li taj nadzor nad sprovođenjem ovog zakona vrši ministarstvo nadležno za poslove vera, u pola zakona pojavljuje se jedna završna odredba, pa me interesuje da li je to nadzor nad registracijom ili je nadzor nad celim zakonom, nad sprovođenjem celog zakona, kako bi moglo jezički da se tumači. Ako je nadzor nad sprovođenjem celog zakona, prebacite tu normu u prelazne i završne odredbe, nije joj ovde mesto. Zaštita imovine: "Sakralna i kulturna baština crkava i verskih zajednica, uključujući nepokretna kulturna dobra, ne može biti oduzeta." Šta je sa imovinom za koju ne možete da utvrdite ni da je sakralna ni da je baština, a imovina je crkve. Automobil nije sakralna imovina, nije baština. Da li može neko da mu oduzme automobil? Ako ste hteli da kažete da ne može da im bude oduzeta, onda recite na drugi način, bez zakona utvrđenog postupka, imovina, uključujući nepokretna dobra, a ne sakralna, a ne baština. "Do donošenja propisa o vraćanju imovine crkava i verskih zajednica nadležni državni organ ili organ lokalne samouprave može im na njihov zahtev, u skladu sa zakonom (kojim), ustupiti na korišćenje oduzetu imovinu ili njene delove." Ovde već ulazimo u jedan veliki deo Predloga zakona u kome se vi u stvari udvarate crkvi. Šta to znači da vi ovlašćujete jednim zakonom lokalnu samoupravu da imovinu državnu, do donošenja nekog zakona za koji znate da će biti donet, a kako odredba koja upućuje na neku normu koja će biti doneta znate da ne važi, da do tog vremena mogu da ustupe na korišćenje oduzetu imovinu ili njene delove. Pa oni to i sada mogu da ustupe na korišćenje. A da li je to sa naknadom ili bez naknade, da li je na licitaciji ili ne, da li se najpovoljniji ponuđač bira? Svakome je dostupna imovina koja može da se ustupi na korišćenje, na godinu, na pet, na neograničeno trajanje, tako da ova norma ništa ne donosi crkvama, još uvek ništa. Ova odredba ništa ne donosi, kao što ne donose ni odredbe člana 31. i 32. Vi kažete da "radi unapređivanja verske slobode, u saglasnosti sa crkvama i verskim zajednicama, sredstva za zdravstveno, penzijsko i invalidsko osiguranje sveštenika, odnosno verskih službenika mogu se obezbediti u budžetu Republike Srbije, u skladu sa zakonom." Mogu, sve može, ali zakon ne piše šta može, nego šta se radi i kako se radi. Sve što nije zabranjeno, može, ali mora da se reguliše zakonom. Kako da vam mi sada damo kart blanš ovim zakonom, jer dajemo vam pravo da vi odlučite, hoćete li da finansirate PIO ili ne, a ja hoću da to odluče poslanici i zakon. Ne sme Vlada da odlučuje ko će da ima besplatno uplaćivanje za zdravstveno, za penzije, nego zakon. Ne preuzimajte nadležnosti i ingerencije zakonodavca, Narodne skupštine Republike Srbije. Tim pre što ste u obrazloženju Predloga zakona napisali da za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna dodatna sredstva u budžetu. Znači, neće biti finansirano iz budžeta. Kao što ste dole rekli da "prilikom obavljanja delatnosti i obezbeđivanja prihoda u skladu sa ovim zakonom, crkve i verske zajednice mogu biti potpuno ili delimično oslobođene poreskih i drugih obaveza." To je pogodbeni jezički stil - mogu biti, biće možda. Šta ako odlučite da budu? Gde su vam sredstva u budžetu, hoće li ministar finansija da kaže, stanite ljudi, koliko je to meni manje poreza u budžetu meni, na koji način ćemo da namirimo ta sredstva koja su nam dodatno potrebna u budžetu? Ne usuđujem se da vam kažem da li treba da budu ili ne treba, moje je da predlog pohvalim ili kritikujem. Ovde ne znam šta da vam kažem. Ako vas kritikujem, vi ćete reći, uplatićemo, a ako kažem, što da uplatim, a vi ćete reći, nećemo. Možete da se igrate sa mnom kao sa narodnim poslanikom zato što ne mogu da razumem tekst, sve ostavljate sebi, na svoje odlučivanje. Kada vi odlučite, biće uplaćivano, a kada ne odlučite, neće. Kada vi odlučite da ih oslobodite poreza, biće oslobođeni, kada ne odlučite, neće i niko ne može ništa da vam kaže. Dva meseca mogu da budu oslobođeni, a dva meseca ne, sve to piše u zakonu. Mogu, a kada kažem mogu, to znači ne moraju. Kada vi kažete da on može da bude oslobođen poreskih i drugih obaveza u skladu sa zakonima kojima se uvodi odgovarajući javni prihod, nekako mi ovaj zakon predstavljate kao Ustav. Ovo vam je sada neki osnovni zakon za mnoge druge zakone i kada svaki ministar koji se bude ponašao posle toga, on će reći, evo, po zakonu o crkvama i verskim zajednicama to mogu da uradim. To je Ustav, to je posao Ustava. Ustav kaže, možete ovo, možete ono, a zakoni to razrađuju. Ovaj zakon nije Ustav, mora da ima razrađenu svoju obavezu. Drugo, kada on ovde stvori obavezu ili oslobodi obaveze, odmah izmena i dopuna zakona kojim je ta obaveza stvorena ili oslobođena zato što je on, recimo, leks superior zamenio Ustav. Ovo sve ostaje posle na tumačenje. Zakoni koji ostaju na tumačenje nisu dobri i čini mi se da niste bili spremni potpuno da vam ta vaša javna rasprava uspe. Mislim da razgovori sa predstavnicima crkava i nevladinih organizacija nisu dali dovoljno materijala da budete konkretni i ostavili ste sve nekako nedorečeno, a zakon da ide da bi se za izbore dobila podrška od još jednog, moram da priznam, velikog segmenta u društvu. Član 33. stav 3: "Bogoslužbeni prostor i vreme su zaštićeni i nepovredivi, u skladu sa Ustavom i zakonom i autonomnim pravom crkava i verskih zajednica." Šta ćemo sa konfesionalnim zajednicama? Šta je sa njihovim bogoslužbenim prostorom, šta je sa njihovim vremenom. Jesu li svi jednaki, a svi su u zakonu? Zato vam kažem, izbacite ih iz zakona. Nabrojali ste ih, a nigde posle toga nisu u ravnopravnom položaju sa ostalim. Onda ih nema. Onda je to nešto drugo, onda ste mi uskratili pravo da priznam zaista Jevrejskoj i Muslimanskoj verskoj zajednici osobine koje ih izdižu iznad ostalih koje ste svrstali zajedno sa njima. Njih treba zaista izdići. Nije onda dobro. Promaklo mi je, ali nije dobro. Ne mogu sekte zajedno sa Jevrejskom verskom zajednicom i sa Islamskom, ne mogu, ne mogu isti tretman da imaju, nisu za mene isti. Član 34. stav 2: "Crkve i verske zajednice mogu graditi i stambene zgrade, proizvodne i druge objekte za sopstvene potrebe." Pretpostavljam šta ste mislili, ali to može drugačije da se napiše. Za sopstvene potrebe, da li je to rentiranje, da li je sopstvena potreba ako izgradi zgradu pa je rentira, onda se to ne zove sopstvena potreba. Dalje, u humanitarne svrhe. Ako dobijemo tumačenje od ministra da je to sve, šta će nam onda za sopstvene potrebe. Sve što on izgradi, gradi za sopstvene potrebe, a da li će da proda, da li će da pokloni, da li će zadužbinu da ostavi, da li će da odvija neki obred u tome, šta znači za sopstvene potrebe? Može li da otuđi? Ljudi grade za sopstvene potrebe, a to što radi za tržište, to je za njegove potrebe, da zaradi novac prodajom. Da ne ispadne da je za sopstvene potrebe samo u smislu, u svrhu obavljanja nekog verskog obreda, jer to su potrebe crkve. Samo čitam osnovni tekst, a amandmane namerno neću da tumačim, jer doći ćemo do amandmana. Opet: "Nadležni državni organ i organ lokalne samouprave može u budžetu da predvidi sredstva..." Može, ne treba to da piše u zakonu, kada bi rekli "mora", onda bih o tome mogao da diskutujem. "Nadležni organ lokalne samouprave dužan je da se izjasni o inicijativi crkve i verske zajednice da se sprovede referendum o uvođenju samodoprinosa za izgradnju, održavanje i obnovu verskog objekta, u skladu sa zakonom". Da li ste vi pročitali Zakon o referendumu? Ko je taj nadležni organ koji će da reaguje na zahtev crkve ili verske zajednice da se sprovede referendum? Mislim da je referendum oblik izjašnjavanja građana. Referendum traže građani i izjašnjavaju se građani. Crkva bi mogla u svom okviru neki referendum da sprovede, ali da bi došla u postupak za referendum, mora da ima dovoljan broj potpisa građana. Ovo sa obrazovnom delatnošću, mislim da je potpuno regulisano u našim zakonima o obrazovanju usvajanim u ovih nekoliko godina i da je ovo samo prepisivanje šta može da bude i kako može da bude. Mislim da je to sve potpuno regulisano. Ako bi čovek morao da se izjasni, a biće jako teško, izuzev kad pripadate vladajućoj koaliciji, pa vam je imperativ da glasate za svaki predlog zakona, ako bi čovek morao da se izjasni, a da nikoga ne naljuti, rekao bi - bolje išta nego ništa. Kad već toliko dugo radite ovaj predlog zakona, mogao je da bude potpuniji, jasniji i mogao je više da označi stvarnost u Srbiji. Stvarnost je takva kakva jeste. Kao što nismo svi ravnopravni ni u politici, tako i crkve nisu ravnopravne. Vi to priznajete, naravno. Po broju vernika se određuje ravnopravnost crkava. U slobodama su ravnopravne, ali u odnosu sa državom, znate i sami da onaj ko ima najviše vernika, taj je uvek onaj koga država pita kad su neka crkvena pitanja na dnevnom redu. To prihvatam. Pomodarstvo nam nije bilo potrebno u ovom zakonu. Još samo malo tradicije, a naša tradicija je, u pogledu odnosa sa verskim zajednicama, blistava. Kad god su nam nešto zamerali, odnos prema drugim verama, drugim crkvama, nisu mogli da nam zamere. SPC je stradalnička crkva i uvek je stradala i od drugih crkava, a nikada svoje vernike nije učila, niti će da uči, niti bi to moglo da padne na plodno tle, da maltretiraju, proganjaju, prisvajaju, otimaju nešto od drugih crkava, a posebno ne vernike. Zbog toga ćemo sačekati da vidimo kako će da protekne rasprava i izjašnjavanje o amandmanima. Vama, ministre, zaista preporučujem da još malo ozbiljnije, imate vremena, pogledate primedbe koje smo vam dostavili.
Reč ima ministar Milan Radulović.
Zahvaljujem gospodinu Nikoliću na zaista detaljnoj analizi ovog Zakona, kako osnovne konstrukcije, tako i pojedinih nedorečenih članova. Dobar deo ovih primedaba, posebno onih ključnih, Odbor za evropske integracije i Zakonodavni odbor su usvojili u obliku amandmana i time su ugrađeni u zakon. Ono što nije moglo da se menja i ono gde se ne slažemo sasvim, to je naslov Zakona. Verske slobode su ustavna kategorija. Ovo je zakon koji govori o crkvama i verskim zajednicama i govori upravo – iako smo tu reč izostavili u amandmanu – o korporativnim subjektima, više nego o individualnim slobodama. Individualne slobode su obrađene u tri člana, a onda se govori o korporativnim subjektima verske slobode. Naravno, to uopšte ne podrazumeva da se crkve osnivaju po ovom zakonu ili da su osnovane po bilo kom zakonu. Zna se kako su osnovane crkve, pogotovo se zna kako je hrišćanska crkva osnovana. Osnovao je Sin Božji i Apostoli. Dakle, ne po zakonu, nego po otkrovenju. Ovo nije zakon koji osniva crkve, ovo je zakon koji govori o tome kakvo je mesto crkava danas u srpskom društvu. Kad uspostavljamo pravni kontinuitet crkvama i verskim zajednicama, činimo to iz jednostavnih razloga - želimo da pokažemo, s jedne strane, da su ovih sedam tradicionalnih crkava bile i ranije tretirane u našoj pravnoj tradiciji kao važne socijalne ustanove, kao javne crkve i verske zajednice, a s druge strane želimo da pokažemo da Srbija nije pusta zemlja što se pravne tradicije tiče. Imamo dugu pravnu tradiciju, dobru pravnu tradiciju. Pošto sad nemamo nikakvog zakona na snazi, ako zaboravimo da se oslonimo na svoju tradiciju, ispašće kao da Srbija tek sad kao neka, ne bih rekao prehrišćanska, nego precivilizacijska zajednica, počinje da prepoznaje crkve i verske zajednice, pa ih nekim zakonom osniva. Zato smo insistirali u zakonu na pravnom kontinuitetu: da bismo rehabilitovali, reafirmisali svoju tradiciju, i da bismo izbegli da donesemo jednoobrazan zakon, neodređen, zakon u kome se niko ne pominje imenom i prezimenom, zakon ustavnog tipa koji ne znači ništa, zakon kakav su morale da donesu mnoge zemlje koje su bile pod komunizmom. Dakle, insistirali smo na svojoj pravnoj tradiciji, da pokažemo da mi ovakve zakone imamo pre onih koji žele da nam izdiktiraju neki prazan zakon ustavnog tipa. Kad smo već kod ustavnih odredbi, vi ste dobro primetili da se ovaj zakon ponaša kao neka vrsta ustava, da usmerava i da obavezuje druge zakone. Ovo, po prirodi, jesu zakoni ustavnog karaktera, ali postojeći Ustav brani da propišemo da će država izdvojiti sredstva za, recimo, penzijsko i socijalno, jer nam on samo govori da možemo. Vladajući Ustav kaže da država može da pomaže crkvama i verskim zajednicama, nema obaveza. Iz te ustavne odredbe mi nismo izvlačili nikakvu obavezu za državu, zato što su nam pravnici rekli da bismo time ušli u koliziju sa ustavnom odredbom. Ono gde se sasvim slažemo, to je da član 17. mora da se preformuliše i da postupak registracije mora drugačije da se predvidi. Prijave za registraciju jesu zahtevi i ne registruje se crkve po automatizmu, nego ipak po razmatranju zahteva. Gospodine Nikoliću, ono gde sa vama, kao iskusnim poslanikom i dobrim znalcem srpskog pravnog sistema, ne mogu nikako da se složim, to je način na koji predlažete da se daju dotacije crkvama i verskim zajednicama. Vi znate da Zakon o budžetu i Zakon o budžetskom sistemu ta sredstva vodi na EK 4181 koja se zove - dotacije nevladinim organizacijama. Kad neko daje dotacije, on ne može da daje nekome i da kaže - uzmi ovo i rasporedi za šta ti treba. Dotacije su uvek namenske. One se isplaćuju preko centralnog računa crkava, ali ne može ukupna suma da se rasporedi na eparhije, na druge crkve i verske zajednice, nego se kaže: država je zainteresovana da unapredi versko obrazovanje. Država je zainteresovana da bogoslovije za četiri godine budu među najboljima, ako ne i najbolje srednje škole u Srbiji, a imaju uslova za to; država je zainteresovana da finansira dela visoke teološke literature, nismo zainteresovani da finansiramo crkveni kalendar, ali prevod dela svetih otaca sa starogrčkog ili prevod najboljih dela iz savremene teološke misli Rusije, Grčke, Engleske, Francuske, za to jesmo zainteresovani. To nije tržišna knjiga, ona ne može sama da se izdržava i mi možemo to da finansiramo, ali ne možemo finansirati neke manifestacije koje to mogu same. Prosto, zakon ne dozvoljava da se dotacije daju bez namene. Onaj ko daje dotaciju, daje za određenu namenu. Dotacije su po prirodi stvari namenske, a onaj ko je primio dotaciju mora da dade dokaze da je namenski utrošio sredstva. Npr. ako jedna crkvena izdavačka kuća dobije novac da štampa izdavanje sabranih dela Nikodima Milaša, a to je najbolji crkveni istoričar i pravni mislilac koga smo imali, onda mora da stavi da je to štampano dotacijom, odnosno uz pomoć Ministarstva vera. Ne bismo dali za neku drugu knjigu. Dakle, to je ono što nije mogućno prihvatiti. Pošto je gospođa podnela prva amandman, većinu ovih stvari koje ste vi tražili svojim amandmanima, Odbor za evropske integracije i Zakonodavni odbor su uneli u svoje amandmane (počev od onoga da se reč "samostalno" briše). Dakle, imamo mogućnost za dogovor; ja sam predlagao da se sretnem sa vašim poslanicima koji su podneli amandmane, niste vi bili tu, pa da vidimo, da nađemo neku srednju meru. Nije moguće ovako kako vi tražite. Zašto nije moguće? Vi ste lepo govorili o verskim slobodama u Srbiji, lepo ste govorili o tradicijama, o tradiciji verskog pluralizma u Srbiji. Mi znamo da je Knez Miloš doneo ukaz kojim je priznao slobodu Jevrejima. Znamo da je Aleksandar Karađorđević priznao slobodu protestantima. Znamo da je onaj ugovor koji je Kraljevina Srbija potpisala sa Svetom stolicom priznao Katoličku crkvu. Mi znamo i ono na čemu vi insistirate. Znamo da živimo u državi u kojoj ne postoje samo tradicionalne crkve i verske zajednice, nego postoje i neke nove crkve. Recimo, Adventistička crkva je postojala u 19. veku, postojala je u Kraljevini Srbiji, u Kraljevini Jugoslaviji, registrovana je u SFRJ; Baptistička crkva, sve ove koje su nabrojane u Zakonu, postojale su u Kraljevini Srbiji, u Kraljevini Jugoslaviji su dobijale potvrde da imaju pravo da slobodno deluju i neku vrstu pravnog statusa, a dobile su legitimitet Zakonom iz 1953. Sada one već jesu registrovane. To jesu verske organizacije koje postoje. Mi moramo da shvatimo jednu stvar. Osim novih protestantskih crkava postoje lažne religijske organizacije koje se pokrivaju religijskom inspiracijom, tobože, a deluju destruktivno. Njih član 3. Zakona potpuno eliminiše. Niko od njih ne može biti registrovan. Drugo, ako je neko slagao, pa predstavio da širi veru i ljubav prema čoveku, a počeo da švercuje automobile, on ne radi osnovnu delatnost i po Zakonu, videli ste i sami, on se jednostavno briše iz Registra. Ako neko napada privatnu imovinu, slobodu dece, ako ih zloupotrebljava, to nije tema ovog zakona. Ovaj Zakon nema instrumente da to kazni, ali on to zabranjuje, a dužan je da deluje Krivični zakonik, mnogi drugi zakoni, jer sve su to krivična dela, a deluje i socijalna preventiva. Pojavama o kojima se ovde govori, destruktivnim, bave se Ministarstvo zdravlja, Ministarstvo za socijalna pitanja, Ministarstvo unutrašnjih poslova i pravosuđe. Te pojave nemaju veze sa verom, nego sa socijalnom patologijom. Različni oblici socijalne patologije tretiraju se u različitim institucijama i na različite načine. Jednostavno, mi nismo mogli zbog toga što evidentno postoje i sekte, kvazireligijske organizacije nejasnih namera, ili jasno osvedočenih loših namera i loše prakse, nismo mogli zbog njih svima ograničiti verske slobode. Mi njih ne tretiramo kao verske zajednice. One nisu crkve, one nisu verske zajednice, one nisu verske organizacije. To su neke neformalne ili formalne grupe građana, ilegalne ili legalne organizacije koje deluju na potpuno drugim talasnim dužinama. Niko od njih nema inspiraciju, istinsku inspiraciju, ni u Novom Zavetu, ni u Starom Zavetu. Oni nalaze inspiraciju u nekim psihološkim teorijama, nekim alternativnim psihoterapijskim metodama. Ne može niko pričati da je društvo za transcendentalnu meditaciju verska zajednica. To je prosto van svake logike. To je grupa koja se bavi psihotreninzima. Psihotrening bilo koje vrste može da spada u metod alternativne medicine, alternativne psihijatrije. Ali, ako time šteti zdravlju onih koje uvlači u tu vrstu treninga ili terapije, onda to spada u nadležnost Ministarstva unutrašnjih poslova koje mora da sprečava takve pojave. O takvim pojavama, o onome što je potpuna zloupotreba ili što je lažno preuzimanje imena verske zajednice, što je pokrivanje verskom slobodom i inspiracijom da bi se ostvarivali neki drugi ciljevi, o takvim pojavama i takvim organizacijama u Zakonu nije reč i one ovde nemaju mesto. Sada svi navode primer satanista. Kakve veze imaju satanisti sa verom? Lepo u 1. članu piše da je ovo zakon koji uređuje odnose među ljudima koji veruju u Boga. Ne mogu se priznavati antireligijske grupe. Postoje antireligijske organizacije, ali one ne spadaju u verske zajednice, ni u crkve, niti njih na bilo koji način može da tretira ovaj zakon. One prosto nemaju nijednu mogućnost da budu registrovane po ovom zakonu. Gospodine Nikoliću, vi ste bili tako vispreni i nalazili i logičke i gramatičke antinomije u tekstu Zakona, i hvala vam za to, uvek se to može naći. Imate tu i Vi jednu nedoslednost. Jeste za potpunu versku slobodu, za to da se Srbija predstavi kao država koja poštuje svoju tradiciju tolerancije crkava i verskih zajednica; jeste i za to da se Srbija predstavi kao država koja je odmakla u negovanju verskih sloboda, ne da zaostaje; jeste za sve to što je pozitivno i u našoj tradiciji i u našoj savremenosti. Ali, morate da priznate i ono što ste i sami rekli, a ja to ovde javno kažem za ovom govornicom. Ovaj zakon daje slobodu svima, ali ovaj zakon državi ostavlja pravo da sarađuje samo sa nekim crkvama i verskim zajednicama, a sa drugima ne. Svi ste slobodni ako ne delujete destruktivno, ako ne gazite član 3, ali država ima pravo da izabere s kojom će crkvom da sarađuje. Ima zato što je ovo zakon koji je objedinio dva međusobno teško spojiva načela: načelo pune verske slobode i režim tzv. priznate crkve. Režim priznate crkve podrazumeva upravo ovo: svi ste slobodni, sve vas poštujemo, niko ne sme da vas dira, ne sme niko da napada objekte ni adventističke ni bilo koje crkve, zato što je to krivično delo i zato što to ne dozvoljava ni ovaj zakon, zato što nam to ne podnosi obraz, zato što to osuđuju i tradicionalne crkve i verske zajednice; one se sablažnjavaju da neko napada na bilo čiji hram, pošto one ne osuđuju ljude koji pripadaju drugim verskim organizacijama, ne odbacuju ljude, nego samo ne prihvataju njihova učenja. Dakle, iz svega toga se izvodi jedan jednostavan stav - mi vas poštujemo, država vas štiti, ali država može da sa vama sarađuje, da vam da poreske olakšice, ili ne da. Zašto može? I zašto ne mora da dade svima? Ako Ministarstvo poljoprivrede može da kaže da će ove godine dotirati ili subvencionisati proizvodnju pšenice i suncokreta, a neće soju zato što nemamo potrebe za sojom, po analogiji režim priznatih crkava ostavlja državi pravo da procenjujući interese – svoje interese, državne interese, narodne interese, nacionalne interese – sa nekima sarađuje, sa nekima ne. Ali, i tu se sa vama potpuno slažem, sloboda pripada svima, osim onima koji svojom slobodom ugrožavaju druge ljude. Sloboda pripada svima zato što je slobodu darovao ne ovaj ili onaj zakon, već je sloboda božiji dar čoveku; i svako ko poriče slobodu čovekovu, suprotstavlja se Božjoj volji i Njegovim planovima. Dakle, zakon ne može da ograniči slobode, ali naravno može da ograniči njihove zloupotrebe. Još jednom vam hvala na detaljnim analizama. Kada bude reč o amandmanima, možda ćemo imati priliku još da se razumemo. Ono što je bilo ključno u vašim amandmanima bio je član 17. Član 17. više ne izgleda tako. Došli smo do kompromisnog rešenja koje nije potpuno kao vaše, jer bi vašim rešenjem morali da se brišu svi i da im se zabrani bilo kakva registracija. Kolega kaže - naravno, ali to bi bilo drastično narušavanje verskih sloboda. Našli smo kompromis, a vi možete, naravno, po savesti da raspravljate o ovom zakonu i o amandmanima koje ste podneli.
Tomislav Nikolić, replika.
Malo ste me dirnuli, zagrebali ste malo tu površinu. Evo, sad vas pitam, mislim nisam bio kontradiktoran i vi ste rekli ono što sam i ja rekao. Verske slobode naravno na jednu stranu, ravnopravnost na jednu stranu, ali država bira s kim sarađuje, čak i sa tim malim zajednicama koje imaju 0,0001% biračkog tela, mogu da se obrate državi za bilo kakvu saradnju. Ali, recimo, saradnja sa Rimokatoličkom crkvom. Pozivate nas na konkordat od 26. jula 1914. godine. Posle toga se desila 1941. godina, 1941. do 1945, pa se desila 90. do 2006. godine. Rimokatolička crkva je učestvovala apsolutno u Jasenovcu, učestvovala je apsolutno u prikrivanju i odvođenju svih ustaških zlikovaca i zločinaca preko Vatikana u Latinsku Ameriku. Rimokatolička crkva ponovila, dolaskom ustaštva na vlast u Hrvatskoj, sve greške iz Drugog svetskog rata, da biste konačno pre nekoliko dana u listu "Politika" pročitali da je oko 100.000 Srba prešlo u katoličanstvo u novoj, demokratskoj, savremenoj Hrvatskoj. A vi znate zašto se prelazi iz vere u veru, valjda ste pročitali bar Pilipendu, pa znate kako se to radi. Tu država mora da odgovori. Država to mora na neki način da pokaže. Jednostavno, nisam sveštenik, ne moram da sprovodim ekumenizam, mogu za njega da se zalažem, mogu da odobravam, ali nema pomirenja, takvog istinskog i znam da ga nema između onih koji neprekidno čine zločine i onih koji zločine trpe. To je ono što od Srbije čini jedan specifičan prostor za slobodu veroispovesti i to znate jako dobro. Zaista je svako slobodan u ovoj državi. Voleo bih da ostane večito slobodan. Ali, vi slobodno možete i kao predstavnik Vlade da istupate u odbranu onoga što je dominantno u Srbiji i u srpskom narodu u pogledu veroispovesti. Znači, sarađivaćete sa onim crkvama koje ne šire mržnju, koje ne sprovode verski teror, koje se ne bave prozelitizmom, koje ne otimaju tuđu decu. Znate koliko dece još ima u Hrvatskoj da su pravoslavna? Sva su rođena kao pravoslavna ili su im roditelji rođeni kao pravoslavni, a sada ih još maltretiraju po bivšem imenu. Oni su dužni da promene ime da ih neko ne bi prepoznao tamo da su Srbi. Onda ih maltretiraju - a kako si se zvao. Zbog toga sam vam na početku rekao, jako je teško govoriti o ovom zakonu a da vas sutra neke novine ne napadnu, jer u Srbiji imate novine za Koštunicu, za Dinkića, za žute. Nema za radikale niko. Svakom diskusijom nekom se zamerim i nekoj televiziji se zamerim. A šta ću, idemo dalje, guramo. Jako je teško govoriti o verskim slobodama. Onaj kome ih obezbeđujete u svojoj državi, gde mu je dominantna ta njegova crkva ne obezbeđuje ta prava za druge. A neki reciprocitet kada državu čuvate morate da poštujete, neki reciprocitet. Naravno da vam nijedan naš vladika ne bi rekao - znate, jeste, u pravu je Tomislav Nikolić. Neće. On je čovek koji ima bolju vezu sa verom nego što imam ja. Mnoge zapovesti ne poštujem. Neke mi je Bog oduzeo, a neke ja i tako to. Prilično sam čestit, ali ne dovoljno. Tu nisam merodavan i nisam sudija. Ali, kažem, država se brani na svakom koraku. Ova država je otvorena od 2000. godine previše za različite uticaje, uglavnom za negativne i to se oseća u našoj zvaničnoj politici. Jer, kad Danajci dođu, oni sa najboljim pričama dolaze i donose darove, i ne stradaju političari koji s njima pregovaraju i koji njihove uslove prihvataju, nego narod. Zato su političari opsednuti time što mogu da razgovaraju s kime god hoćete u Evropskoj uniji, samo se jedno pitanje postavlja - šta je od toga dobio narod, od svih tih uticaja, od tog prodiranja, od toga da procenjujemo zakon koji ovde donosimo isključivo da li je u skladu sa zakonodavstvom EU. E, nađite mi neku državu koja nije članica EU koja se tako ponaša, pa čak ni zemlje članice EU. I one imaju pravo na autonomiju u pogledu mnogih rešenja i sami to vrlo dobro znate. Inače, nažalost nisam bio tu kada smo pisali amandmane, uglavnom sve je to odlično, dobro ste vi uradili taj posao. Možda smo mogli malo da budemo oštriji u pisanju amandmana, ali znam vašu muku, ministre. I Milovan Radovanović je imao pripremljen jedan predlog, pa smo odustali. Ko zna šta bi nam rekli u to vreme dok je bila crno-crvena koalicija, kako ste je vi zvali. Ko zna šta bi nam rekli. A nije bio ništa manji slobodarski taj zakon i nije obezbeđivao ništa manje verskih sloboda i prava nego što vi sada ovde to obezbeđujete. Zbog toga, kažem, uhvatili ste se u koštac sa opasnom materijom i sreća vaša što vi tako delujete kao jedan dobar čovek, inače da je ovde izašao neko drugi od ministara, ko zna šta bi bilo.
Reč ima Ivan Živadinović G17 plus, pa zatim Radiša Ilić.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, G17 plus će kao lojalan partner u Vladi podržati ovaj zakon zbog toga što se 95% stanovništva Srbije po popisu iz 2002. godine izražava kao ljudi koji veruju. Naravno, to je respektabilan broj, mi to moramo poštovati i žalosno je što već 15 godina država Srbija nema zakon koji reguliše ovu problematiku, iako je imala zakon koji reguliše ovu problematiku čak i u vreme kada je postojala mnogo slabija zakonodavna aktivnost u 19. veku. Ovaj zakon će obezbediti verske slobode u skladu sa ljudskim pravima koje su garantovane raznoraznim poveljama, a Srbija je potpisnica svih tih povelja. I kaže se u 3. članu da se verska sloboda "ne sme koristiti tako da ugrožava pravo na život, pravo na zdravlje, prava dece, pravo na lični i porodični integritet i pravo na imovinu, niti tako da se izaziva i podstiče verska, nacionalna ili rasna netrpeljivost." Mi kasnimo za zemljama Evropske unije, iako mnoge od članica Evropske unije imaju državnu religiju, kao Grčka, Švedska i Danska, pa čak i na svojoj teritoriji, kao na primer Sveta Gora, ne dozvoljavaju baš upotrebu svih ovih prava jer je tamo ženama zabranjeno kretanje. Ovaj zakon podstiče i razvoj verske kulture, na šta smo mi zaboravili, a vezano je za tradicije našeg naroda. Nešto što je mene obradovalo kada sam čitao ovaj zakon, to je da će verski obredi moći slobodno da se vrše u školama, zdravstvenim ustanovama i u vojsci. A sada ću vam reći i zbog čega. Godine 2002. bio sam na aerodromu u Nišu, sa 63. sam služio vojsku, od oktobra do decembra, tamo je prvi put bio vojni sveštenik. Situacija u to vreme na aerodromu, što se tiče morala, drugarstva, odgovornosti, bila je sasvim drugačija od drugih vojnih jedinica i mogu vam preporučiti da se ova odredba uvede i u izmenjenu verziju zakona o vojsci. Naravno, zakon predviđa načine i oblike registracije i prihvata i potvrđuje pravni kontinuitet crkava i verskih zajednica. Neke imaju kontinuitet 20 vekova, neke mnogo kraće, ali mi ćemo ih izjednačiti. Dragoceno je što ovaj zakon garantuje sveštenicima da ne mogu biti pozvani da svedoče o činjenicama i okolnostima koje je saznao sveštenik prilikom ispovesti i ovom prilikom moram da izrazim podršku diskusiji gospodina Tome Nikolića, koji je predložio da ovde bude tačka, jer je ostatak ove rečenice veoma problematičan. Naravno, ovaj zakon potvrđuje i socijalna prava sveštenika, da mogu imati podršku za penziono, zdravstveno i socijalno osiguranje i od države, ali ostavljena je mogućnost da mogu osnivati sopstvene penzione, socijalne i zdravstvene fondove, i da u okviru tih fondova, a i neke druge delatnosti koje budu obavljali, mogu imati poreske olakšice. Naravno, kao i u celom svetu predviđene su poreske olakšice i za donatore crkava i verskih zajednica, i to je još jedna dobra stvar. Ovim zakonom se nedvosmisleno potvrđuje nezavisnost države od crkava i verskih zajednica, jednakost pred zakonom. Ovim zakonom se potvrđuje još nešto. Pomenuli su poslanici da je Bogoslovski fakultet u Beogradu bio izopšten iz univerziteta zadnjih 50 godina, iako je Bogoslovski fakultet uBeogradu jedan od osnivača Beogradskog univerziteta. Kao neko ko je bio student-prodekan svojevremeno na Hemijskom fakultetu u Beogradu znam da studenti i učenici bogoslovskih škola i fakulteta nisu imali prava kao i mi. Nisu mogli da idu u domove, nisu mogli da budu abonenti studentskih restorana i mislim da je to jedna nepravda koja će se ovim zakonom ispraviti. Naravno, posle akreditacije od strane Ministarstva prosveta i ovim crkvenim i verskim školama će biti dozvoljeno, naravno ukoliko imaju odgovarajuće obrazovne programe, da izdaju diplome koje će biti priznate u celoj zemlji i hteo bih da se zahvalim ministru, koji je nažalost izašao, zbog obećanja koje je ispunio pre 15 dana. Hteo bih da mu se zahvalim u ime svih mojih Užičana jer je manastiru Rujan, koji je spaljen u 16. veku, dao dva miliona dinara iz Fonda koji je Vlada Srbije obezbedila u visini od 200.000.000 dinara ove godine za obnovu crkava i verskih objekata. On je pomogao na taj način obnovu konaka u manastiru, gde je odštampana prva srpska knjiga na teritoriji Srbije 1537. godine, 40 godina posle Gutenberga. Ovaj zakon, kako su neke kolege na početku diskusije zlonamerno htele da prikažu, neće garantovati političku lojalnost crkava i verskih zajednica prema državi, ali će zato ovaj zakon garantovati da crkve i verske zajednice budu garant obrazovanja, morala i kulture ove države.
Reč ima Radiša Ilić, pa zatim Milica Vojić-Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministar nažalost nije ovde, mada ovo što ću reći bitno je zbog narodnih poslanika, ali i zbog građana Srbije koji ovo slušaju. Dakle, na dnevnom redu je Predlog zakona o crkvama i verskim zajednicama. Pre nego što počnem da govorim o ovom zakonu, hteo bih nešto da kažem kao član Odbora za evropske integracije, na koji su se mnogi danas pozivali, a u stvari imam primedbu na dostavljeni materijal članovima Odbora za evropske integracije. Naime, krajnje je neprimereno da se poslanicima Narodne skupštine, pre svega poslanicima SRS, podmeće u zvaničnom materijalu skupštinskog odbora informacija sa poznatim ustaškim logom B92. U njoj su mišljenja nekih nevladinih organizacija, po meni nebitnih, o ovom zakonu. A kako sam kasnije čuo ovde se radilo samo o potrebnoj informaciji šta nadbiskup beogradski Hočevar misli o Predlogu zakona. Mislim da je bila potrebna druga instanca da bi se saznala ta informacija, a ne da mi ovde čitamo sa sajta B92 šta pojedine nevladine organizacije misle o predloženom zakonu i, kako se ovde vidi, grupa nevladinih organizacija okupljenih u koaliciji za laičku državu. Samo bih pomenuo o kojim se nevladinim organizacijama radi. Tu su Beogradski centar za ljudska prava, Centar za mir i razvoj demokratije, Centar za unapređenje pravnih studija, Inicijativa mladih za ljudska prava i Žene u crnom. Ako su čelnici ovo odbora, odnosno skupštinska služba hteli da prenesu deo onoga što se u javnosti poslednjih dana pisalo, mogli su da skinu sa sajta "Večernjih novosti", "Kurira", "Starta", "Velike Srbije", mogli su da vide i da pročitaju šta o tome misli Slađan Mijaljević, predsednik Udruženja "Istina", koje se bavi zaštitom žrtava sekti. Što se tiče ovih nevladinih organizacija pomenuo bih jednu činjenicu, povezao bih sa jednim događajem koji se desio 2003. godine. U selu Beli Potok kod Beograda pojavila se svojevremeno sekta "Sanatan". Podigla se velika prašina oko svega toga, pre svega ljudi iz lokalne sredine su se sukobili sa članovima te sekte i samo bih citirao jedan deo iz Memoranduma te pomenute sekte: "Nije važno ako neko nije nikada vežbao rukovanje vatrenim oružjem, ukoliko bude pucao uz duhovnu praksu, pojanje božjeg imena, metak će sasvim sigurno pogoditi cilj, jer je snaga božijeg imena ogromna. Ako neko poje božije ime dok tuče nekog on nije agresor već bog obavlja ovu radnju". Sada dolazi ono zbog čega postoje nevladine organizacije. Tada 2003. godine Fond za humanitarno pravo, odnosno Nataša Kandić i Helsinški odbor za ljudska prava, sa Sonjom Biserkom na čelu, zahtevali su od države da se što pre uhvate meštani Belog Potoka koji nisu dozvolili Sanatanu da sprovodi svoju versku delatnost. Današnju diskusiju počeo bih sa dva karakteristična primera delovanja pojedinih verskih organizacija u Srbiji, a pomenuo bihono pre deset godina iz Zaječara, kada otac pripadnik Jehovinih svedoka nije dozvolio sinu, koji je imao perforaciju čira da primi krv i naravno njegov sin je posle toga preminuo, a on iz verskih ubeđenja nije dozvolio da sin primi tuđu krv. Takođe, ovde je bilo reči o ubistvu vojnika od strane satanista u kasarni u Vranju i Šapcu, i ne bih to da ponavljam. A što je poenta svega toga, sada može neko reći da su i ti ljudi koji su to tako učinili, postupili, u nešto verovali. To nešto će upravo gospodin ministar morati da legalizuje ovim zakonom. Da li neko misli uopšte da će neka sekta u Srbiji napisati u svom opisu obreda baš sve ono što stvarno odslikava rad te sekte. Neće, čak će i imena da prilagođavaju onome što bi bilo potrebno da ih ministar svojim odredbama zakona legalizuje. Za poslednjih 15-tak godina izdešavali su se nebrojeni incidenti u Srbiji, bilo je i tragičnih situacija, a čiji su vinovnici upravo verske sekte. Ako uzmemo u obzir veliki broj onih koji posledice svoje nesmotrenosti danas leče po duševnim bolnicama, porodice koje su rasturene, koje su prošle kroz torturu svog člana porodice koji je član sekte, onda je taj broj daleko veći nego što se pretpostavlja. Šezdesetih godina se o narkomaniji govorilo kao o pojedinačnim situacijama, pojedinačnim slučajevima. Međutim, danas, 40 godina posle početka narkomanije na našim prostorima, govori se kao o pravoj pošasti. Tako se i pre 10 godina govorilo o prvim pojavama verskih sekti na našim prostorima, kao pojedinačnim slučajevima. Međutim, za 20, 30 godina imaćemo verovatno alarmantnu situaciju i u Srbiji. Brojke koje ću sada izneti mislim da će zainteresovati javnost u Srbiji, ali mislim i da ih ministar zna. U SCG je, prema nezvaničnim podacima, oko 400 hiljada pripadnika sekti, mada su se na poslednjem popisu njih oko 16 hiljada izjasnili da zvanično pripadaju nekoj verskoj organizaciji, odnosno sekti. Ako se zna da samo adventista u Srbiji, ispada da su oni sekta, ima između 80-100 hiljada, to znači da broj sa poslednjeg popisa pada u vodu. Što se tiče broja sekti i udruženja koji se mogu svrstati u kategoriju verskih, taj broj se kreće oko 320, s tim da je oko 70 njih zvanično registrovano, i to mnoga kao udruženja građana. Posebno se velika ekspanzija sekti zapaža pred sam raspad SFRJ. Sagledavajući način delovanja pojedinih sekti i njihovo instruisanje iz centara, obično u Americi, gde su stvarane, osnovni cilj im je bio izazivanje defetizma, odbojnosti prema oružju, odnosno odbrani zemlje, dezerterstva itd. Ono što javnost u Srbiji treba da zna, veliki broj sekti koje se danas javljaju u Srbiji, uglavnom su stvorene u SAD i to najviše u 20. veku. Sada ih ne bih nabrajao, mada su neke veoma poznate našim građanima. Sve te mnogobrojne i verski različite sekte, udruženja, pokreti, objedinjeni su i usmeravani sukroz novo doba, odnosno tzv. new age. Kreatori politike novog svetskog poretka, kao i religije new age su masoni i u celoj piramidi hijerarhije mogu se videti svi njeni činioci. Jedan značajan segment zauzimaju upravo verske sekte i nove religije. Izmešane su sa svih strana sveta, samo sa jednim ciljem, da se sruši tradicionalno. Cilj je jasan, gubljenje identiteta i pojedinca i nacije, da bi bilo sve pripremljeno za velikog orvelovskog vođu. Što se tiče new age, to je u stvari projekat ogoljene globalizacije i to je jo odavno zacrtala grupa Bilderberg, Kisindžer, Bžežinski, Sajrus Vens, nama dobro poznat, zatim Trilateralna komisija, Rokfeler i mnogi drugi. Zato sada u Srbiji i u svakoj zemlji na kugli zemaljskoj imamo poplavu sekti. Zadatak im je prosleđen iz jednog centra iz Pentagona. Ne zaboravimo čedo novog doba, odnosno new age, a to je Amnesti internešenel, nama dobro poznata organizacija koja je bila veoma aktivna na našim prostorima tokom prethodnim ratnih sukoba. Kada je član 37. u pitanju, a to je mogućnost da crkve i verske zajednice mogu osnivati ustanove od predškolskog obrazovanja do univerziteta, bojim se da će Srbija biti suočena sa poplavom sektaških škola i fakulteta. Takođe, nije razjašnjeno u članu 17. koje su to još konfesionalne zajednice, mada su i ove koje ste naveli diskutabilne i ispada da su i one sekte. Veliki broj sekti i verskih organizacija prvo nastupa prikriveno, pod imenom naučnih ili kulturnih organizacija međunarodnog karaktera. Navešću vam primer, Unifikaciona crkva, poznata kao Munova crkva, ona stoji iza Porodične federacije za mir u svetu, zatim postoji Profesorska akademija za svetski mir, Svetska zajednica crkava itd. Ova druga organizacija, Profesorska akademija za mir u svetu ima ogranke u 100 zemalja sveta. Kod nas je osnovana sekcija 1989. godine i čine je 40 poznatih profesora univerziteta i naučnih radnika. Predsednik tog ogranka je doktor nauka, da mu ne spominjem ime, svojevremeno ministar u vladi Milana Panića i jedan od nekadašnjih čelnika ICN Galenika, koji je i potpisao uvod u knjigu sa referatima, držanim na skupu ove organizacije 1994. godine u Beogradu. Javnost Srbije se verovatno seća mladog Vuka Andrejevića, koga je porodica jedva iščupala iz kandži ove sekte pre desetak godina, koji je posredstvom međunarodne razmene studenata dospeo u SAD. Davanje mogućnosti za otvaranje obrazovnih ustanova verskim zajednicama, ovde se misli na verske organizacije koje će biti možda i osnovane i priznate, samo će još više ojačati njihov položaj i njima srodnih sekti čije su centrale u SAD. Onda će još žešće, indoktrinirajući decu bukvalno od malih nogu, polako ali sigurno uništavati nacionalnu svesnost srpskog naroda, a pre svega srpske omladine. Javnost Srbije, takođe, treba da zna radi ilustracije da na primer adventistička crkva, odnosno sekta, poseduje 4.267 osnovnih škola, 919 srednjih, 500 viših škola, 22 fakulteta, plus medicinski fakultet u Kaliforniji, 154 bolnice, 336 klinika, 71 starački dom, 60 izdavačkih kuća. Adventisti poseduju čak 30 prehrambenih industrija, nekoliko aviona i manju flotu trgovačkih brodova; objavljuju 300 listova na 273 jezika. U Beogradu imaju radio stanicu, Radio "Glas nade". Slično je i sa drugim pobrojanim sektama. Pošto kolege bi želele da govore, malo ću da skratim ovo što bih hteo da kažem, ali bih hteo samo još da dodam da neko može reći kako vi smatrate da neke stvari što se tiče EU moraju i kod nas da se reflektuju. U poslednjem stavu člana 22, samo da citiram, kažete, pri donošenju rešenja o prijavi za upis u registar, Ministarstvo uzima u obzir i odluke Evropskog suda za ljudska prava, kao i upravne i sudske odluke u pogledu registracije ili delovanja određene verske organizacije u jednoj ili više država članica EU. Iz tog razloga bih vam naveo sledeće primere kako su pojedine države EU postupile u pokrenutim sudskim procesima protiv pojedinih sekti u svojim zemljama. Dakle, 18. januara 1997. godine u Italiji, u Milanu, sud je osudio 29 pripadnika Sajentološke crkve za iskorišćavanje umno zaostalih ljudi. Zatim vrhovni sud države Kalifornija 1994. godine doneo je presudu kojom je Sajentološka crkva bila dužna da plati 6,5 miliona dolara odštete nekolicini bivših članova za preživljenu višegodišnju torturu. U Grčkoj 1997. godine grčki sud je zabranio rad Sajentološkoj crkvi, a Apelacioni sud Krita je još 1987. godine zabranio Jehovine svedoke, takođe je zabranjen rad i pripadnicima Hare Krišna. Zatim, Jehovini svedoci su zabranjeni u Švajcarskoj. U Nemačkoj i Švedskoj se takođe priprema nacrt zakona, ako već nije usvojen, o zabrani Jehovinih svedoka. U Nemačkoj takođe u januaru 1997. godine zakonom je zabranjeno delovanje Sajentologa. U Japanu se sud takođe sukobio sa Unifikacionom crkvom 2004. godine i prva mera je zaplena zemljišta, zgrada i imovine. Hvala.
Reč ima ministar Radulović.
Jedno konkretno i jedno načelno objašnjenje. Ovi primeri, gospodine poslaniče, koje ste navodili, radi takvih primera i stoji da mi možemo da se ravnamo prema odlukama sudova u zemljama Evropske unije, to je nešto što nam omogućava da postupamo kao i oni, a da ne budemo žigosani da ograničavamo verske slobode. Ovde je u ranim popodnevnim satima bilo nesporazuma o tome šta je to versko obrazovanje i ko je nadležan da ga održava; čije su to nadležnosti; zašto bi verske škole morale da imaju organizacionu, programsku i kadrovsku autonomiju? Pod pojmom verska škola podrazumeva se škola, i to je jasno iz Zakona, koja školuje decu za sveštenike i verske službenike. Verska škola je bogoslovija, katolička gimnazija i medresa. Mi nemamo drugih verskih škola. Ima još nekih gimnazija, i druge crkve imaju svoje gimnazije, kao Adventistička crkva. To su verske škole koje su osnovale crkve i one same sastavljaju programe, i biraju nastavni kadar, i imaju organizacionu i programsku autonomiju, a to znači, na primer, da ne moraju da prate kalendar Ministarstva prosvete, jer u svim bogoslovijama subotom se ide u školu, ali se zato ne ide ni jednim danom označenim crvenim slovom. O tim verskim školama se govori. To treba razlikovati od verskog obrazovanja koje se vrše kroz veronauku u osnovnim i srednjim školama. Za veronauku je nadležna vladina Komisija za versku nastavu i Ministarstvo prosvete, a minimalno Ministarstvo vera. Tu mora da se poštuju određeni standardi koji važe za sve, a koje je propisalo Ministarstvo prosvete. U verskim školama koje su osnovale crkve, koje izdržavaju crkve a može da ih pomaže i najčešće ih pomaže država, Ministarstvo prosvete nema nikakve nadležnosti. Ali ako te škole hoće da uđu u obrazovni sistem, da budu prihvaćene kao sve druge škole, onda minimalne standarde moraju da ispune. Minimalni standardi su ako se kaže da za svaki predmet mora da postoji profesor sa fakultetskom diplomom, da ne može jedan profesor predavati pet predmeta, da ne može sveštenik predavati engleski jezik ili nacionalnu istoriju ili srpsku književnost i da te predmete mora da predaje onaj ko je završio odgovarajući fakultet. Samo u tom segmentu se verske škole moraju prilagoditi standardima Ministarstva prosvete. Ako ne žele da uđu u sistem obrazovanja, onda je njihova autonomija besprekorna. Sada nešto moram da kažem kada je reč o tome šta ovaj zakon omogućava i šta onemogućava. Vi ste naveli šta hrišćanska Adventistička crkva ima u svetu, šta ima u Srbiji. Da li je to po ovom zakonu? Nije. Ona to ima zato što postoji po nekim drugim zakonima. Ovaj zakon ono što je već stečeno pravo po nekim drugim zakonima, prosto ne može da ukine, niti ima nameru, niti ima razloga. Adventistički fakultet na Banovom Brdu ima dobar nastavni program, ima dobre profesore i ima vrlo bistre studente. Nisu pokazali nigde ničim da deluju asocijalno; naprotiv, pokazali su volju da sarađuju sa drugim teološkim fakultetima koji ih ne prihvataju; nisu preduzeli ni jednu akciju koja bi mogla da bude žigosana kao neprihvatljiva sa socijalnog, kulturnog ili medicinskog stanovišta. Prema tome, to je njihovo stečeno pravo, a nisu ta prava stekli po ovom zakonu o kome danas pričamo, nego po drugim zakonima. Ja vas molim, molim poslanika SRS, kada o ovome razgovaramo, da imamo u vidu stvarnost. Ništa ovaj zakon nikome ne omogućava više nego što sada ima. Ovaj zakon uvodi red i poredak u ovoj oblasti. Ovaj zakon ne služi da namiri želje jednih, drugih ili trećih. Zakoni se ne pišu da ispunjavaju želje. Ovaj zakon ne ispunjava želje ni jedne crkve. Ovaj zakon uvodi red i namiruje pravdu. Smisao zakona jeste u tome da obezbedi slobodu, da namiri pravdu i da uvede red. Što se želja tiče, zadovoljstava, nezadovoljstava, to ne spada u predmet zakonske regulative, to je deo neposrednog života. Dakle, ne možete sada predstavljati javnosti da mi donosimo zakon kojim želimo da podstaknemo neke male verske zajednice da deluju aktivnije. One deluju tako kako deluju, postoje, ovim zakonom im se sloboda jemči, ali se uvodi red, ukida se automatska registracija svima. Mi smo amandmanima ukinuli automatsku registraciju i tradicionalnim crkvama polazeći od sledeće pretpostavke. Možda SPC ne želi da bude registrovana, možda Islamska verska zajednica u Srbiji ne želi da bude registrovana. Elementarno je versko pravo, pravo svake verske organizacije, da bude registrovana ili da ne bude registrovana. Kada je donet zakon 1953. godine mnoge su se crkve registrovale, pogotovu one koje nisu bile registrovane u Kraljevini Jugoslaviji, ali SPC se nikada nije registrovala po tom zakonu. Budući da je to zakon Kraljevine Jugoslavije, da je ukinut, SPC od 1945. godine do dana današnjeg deluje kao alegalna organizacija; nije ilegalna, jer svi znamo da postoji, ali je alegalna jer nije ušla u pravni sistem, nije htela da se registruje. Ovaj zakon ne može nikoga silom registrovati, nikoga; ko želi da se registruje, želi, nema automatizma; a ko ne želi, ne mora da se registruje, to je deo njegovog prava; i onaj ko je registrovan i onaj ko nije registrovan, mora da uživa slobodu. Sloboda je zagarantovana i onima koji se upišu u Registar, kao i onima koji se ne upišu, ako ne narušavaju član treći.
Mnogo vam hvala, gospodine ministre, na detaljnom obrazlaganju. Molim vas, podsećam, ministar dobija reč kada god je zatraži i neograničeno je, molim vas samo malo, vreme u kome može da pojašnjava određeni stav. Ali, da znate, primedbe koje se čuju se iznesu, ali je uobičajeno da se iznese završna reč na kraju rasprave u pojedinostima, a to će biti u sredu, da bi moglo detaljno da se odgovori na sve primedbe. Zahvaljujem vam se na spremnosti da pomognemo poslanicima u međusobnoj raspravi, ali i na spremnosti da efikasno radimo. Zbog toga prvo sada reč ima narodni poslanik Milica Vojić-Marković, potom narodni poslanik Stevica Deđanski, pa narodni poslanik Jovan Todorović. Izvolite.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, pred nama je Predlog zakona o crkvama i verskim zajednicama, prvi posle 1993. godine, dakle, posle 13 godina pravne praznine, koja je predstavljala idealan prostor za bujanje i ekspanziju sekti raznih vrsta, koje su rušile duhovne i moralne vrednosti ovog društva i koje su neretko atakovale i na život najčešće mladih ljudi. Od 1993. godine zakona nema, a prethodni je na saveznom nivou donet 1953. godine i bio je karakterističan za jednopartijsku državu, u kojoj je vlast ateizam proglasila za državnu religiju i u kojoj se dosledno i radikalno sprovodilo načelo odvojenosti države od crkve, odnosno crkva je bila potpuno izopštena iz javnog života. Takođe, nije priznat kontinuitet ni jedne od crkava koje su postojale, niti verskih zajednica, mada zakon, doduše, nije ni spominjao ni da su postojale, tako da nije ni bila moguća samobitnost, posebnost, tradicija, kontinuitet i stečena prava svih tih crkava i verskih zajednica. Režim osnivanja crkava i verskih zajednica bio je potpuno liberalan, ako tako uopšte mogu da kažem, pošto su se one registrovale samo na osnovu toga što su se prijavljivale, bez ikakvih standarda ili nekih detaljnijih mogućnosti da se vidi kakve su crkve i verske zajednice. Dakle, čak ni centralni registar nije vođen. U međuvremenu, demokratizacijom društva, crkve su se vratile u javni život, a niti je bilo zakona, niti je bilo nekog pravnog akta koji je omogućavao da se ustanove odnosi između crkve i države i da se odredi mesto i uloga crkve u društvu. Moram da kažem da su od 1993. godine sve vlade pokušavale da donesu zakon koji bi pokrivao ovu oblast, ali je materija zaista bila vrlo suptilna i zaista je bilo vrlo teško i ulaziti u ovaj prostor. Onda su, jednostavno, ostavljale taj zakon nedonesen. Moram da kažem da je Vlada, čiji je predsednik gospodin Vojislav Koštunica i Ministarstvo, sa gospodinom ministrom Radulovićem na čelu, prvi put od 1993. godine pred poslanike iznela predlog jednog ovakvog zakona. Predlog ovog zakona se oslanja na Ustav Republike Srbije, na Ustavnu povelju, kao i na Konvenciju o ljudskim pravima i zaista predstavlja razradu ustavnih normi. Ustav Republike Srbije, doduše, sadrži jedan broj načela kojima se potvrđuje verska sloboda, ali su bez regulative ostala pitanja pravnog položaja crkava i verskih zajednica, statusa njihove imovine, načina finansiranja, socijalni status sveštenika i verskih službenika, kao i učenika i studenata verskih škola, mesto i uloga verskog obrazovanja i verske kulture u društvu, kao i pitanja osnivanja i registrovanja verskih organizacija i problema zloupotreba verskih sloboda. Sva ova pitanja bilo je potrebno urediti posebnim zakonom, kako bi se u ovoj osetljivoj i važnoj oblasti društvenog života uveli standardi koji važe i u drugim evropskim državama, a pre svega u državama članica EU. Kada već pominjem EU, moram da kažem da u EU ne postoji jedinstven religijski sistem, kao što ne postoje ni jedinstveni standardi i norme prema kojima bi se ovakvi zakoni, dakle, zakoni koji ovu oblast pokrivaju, usaglašavali, već su države potpuno slobodne da, u skladu sa nekom njihovom konkretnom situacijom, donose verske zakone i na taj način regulišu materiju. Ono što moram da kažem, jeste da pojedine evropske države apsolutno nemaju jedinstven zakon samo za ovu oblast, nego su u drugim zakonima regulisana pitanja verske prirode. Recimo, u dobre primere u Evropi spadaju zakoni Nemačke i Austrije, a to su zakoni na koje se ovaj zakon ugledao. Ciljevi Predloga zakona o crkvama i verskim zajednicama, koji je pred nama, jesu: da uspostavi demokratske i slobodne saradničke odnose između države i crkve; da utvrdi mesto i zajamčena prava crkava i verskih zajednica, kao i da doprinese harmonizaciji našeg pravnog sistema sa pravnim sistemom EU u oblasti ostvarivanja verskih sloboda i prava. Ovaj predlog polazi od vrlo konkretnih stvari, kao što je srpska pravna tradicija uređivanja odnosa između države i crkve. Tu moram da pomenem da je prvi zakon kojim se uređuju države i crkve u Srbiji donet samo godinu dana posle Sretenjskog ustava, dakle, 1836. godine, i da su duh i logika ovog zakona prožimali sve zakone o odnosima države i crkve u 19. i prvoj polovini 20. veka, kao i to da su svi zakoni kojim su u našoj pravnoj tradiciji regulisani već pomenuti odnosi, bili sistemski zakoni ustavnog karaktera i obično su trajali onoliko koliko traje jedan društveni, odnosno državni sistem. Dakle, Srbija je imala dugu zakonsku regulativu u vremenu od 1836. do danas, što ukazuje na to da mi nismo bili duhovna i pravna pustinja u kojoj nije bilo pravne regulative u ovoj oblasti, i da ovaj predlog nikako nije prvi zakon kojim bi se ova pitanja uredila, i da zbog toga ne možemo i ne smemo da zaboravimo niz zakona koji su od 1836. godine sve do druge polovine 20. veka doneti, a koji predstavljaju velika i visoka dostignuća u nivou dostignuća standarda u oblasti vere i verskih sloboda. Dakle, kroz 19. i 20. vek sve verske zajednice i crkve su imale svoja imena, identitet, kontinuitet i tradiciju, a Srbija je bila multikonfesionalna, kao što je i sada evropska država u kojoj žive sve religije koje postoje u Evropi, vrlo liberalna i tada, kao što je i sada, a religijski pluralizam je deo naše tradicije. Ovaj predlog, takođe, polazi od zakonskih rešenja i prakse u nekim državama i članicama EU, već sam rekla primer Nemačke i Austrije, i polazi od opštevažećih međunarodnih konvencija o ljudskim pravima, kao i od stavova evropskih institucija o ostvarivanju verskih sloboda. Opšta načela koja su ugrađena u ovaj zakon, zapravo, pokazuju da ovaj zakon zadovoljava visoke standarde u ovoj oblasti. Prvo je načelo potpune verske slobode svake ličnosti, odnosno svakog građanina, što znači afirmaciju i zaštitu prava crkava i verskih zajednica, bez koje ne može biti ni individualno verske slobode. Drugo načelo je zaštita kolektivnih verskih prava, što je vrlo značajno, s obzirom da, po poslednjem popisu od 2002. godine, 95% stanovnika Srbije se izjasnilo da pripada nekoj od crkava i verskih zajednica. Zatim, načelo saradnje države i crkve, gde je saradnja ustanovljena kao mogućnost i pravo, a ne obaveza, i gde u toj saradnji crkva i država postupaju potpuno slobodno. Takođe, ovakvim shvatanjima i primenom načela saradnje države sa crkvama i verskim zajednicama, na moderan način se definiše i interpretira načelo odvojenosti države i crkve, koje podrazumeva, na jednoj strani, da se crkvama i verskim zajednicama priznaje i jemči pravo učešća u javnom životu, a na drugoj strani država crkvi jemči neprikosnovenu i punu autonomiju, gde se država ne meša u unutrašnji život i misiju crkve. Ova načela sam navela kako bih ukazala kako su suptilno iznijansirani principi neprikosnovene slobode ličnosti, odnosno standardi ljudskih prava, kako ih danas zovemo, dovedeni u ovom predlogu zakona u vrlo harmoničan odnos sa pravima i autonomijom crkve i verskih zajednica. Sada bih nešto rekla o delovima ovog zakona, jer želim da istaknem koliko je precizno i dobro pokrio sva sporna i otvorena pitanja u odnosu države i crkve i verskih zajednica. Zakon je sastavljen iz tri dela. U prvom delu, u osnovnim odredbama, opisan je sadržaj slobode veroispovesti, zabranjena je verska diskriminacija i propisani su razlozi zbog kojih verska sloboda može biti ograničena, a to je ono što neki od nas ukazuju tokom ove načelne rasprave. Vrlo značajnim smatram upravo to, jer verska sloboda ne sme ugrožavati pravo na život, zdravlje, prava dece, pravo na lični i porodični integritet, pravo na imovinu, ne sme da izaziva i podstiče versku, nacionalnu i rasnu netrpeljivost. Precizno i jasno u zakonu stoji. U drugom delu, koji ima tri celine, regulisan je pravni položaj crkava i verskih zajednica. U poglavlju - autonomija definisani su subjekti korporativne verske slobode, zajamčena sloboda u udruživanju, autonomija crkava i verskih zajednica, položaj autonomne regulative crkava i verskih zajednica u državno-pravnom sistemu. Utvrđena su prava sveštenika i verskih službenika u društvu, utvrđena je pravna sposobnost crkava i verskih zajednica, i ono što je jako važno, meni se čini najvažnije, crkvama i verskim zajednicama je priznat kontinuitet u pravnom subjektivitetu na osnovu zakona koji su ranije doneti. Druga celina se odnosi na registraciju crkava i verskih zajednica. To je isto jedna tema koja je mnogo puta ovde pominjana, čini mi se vrlo tendenciozno, jer je potpuno precizno u zakonu dato ono što smo mi isticali kao pitanja. Dakle, ovde se jasno i precizno propisuje obavezno vođenje i sadržaj registra. U registar ulaze sve legalne crkve i verske zajednice automatski se upisuju u registar, a dat je precizno postupak registracije novih, dat je precizno način korišćenja naziva, procedura rešavanja o prijavi za upis, utvrđeni su i razlozi za brisanje iz registra. Ovaj deo je izuzetno važan, jer je vrlo važno da se zna ko su lica koja predstavljaju određenu crkvu ili versku zajednicu, gde su njihove generalije, odnosno adrese. Kada se pojavi problem, država zna kome može i treba da se obrati. Država ima uvid u aktivnosti svake crkve i verske zajednice na osnovu onog što su one napisale, kao i o izvorima stalnih prihoda verskih organizacija, što je jako važno, jer verska organizacija koja ostvaruje ciljeve drugačije od onih radi kojih je ona osnovana, može da bude izbrisana iz registra. Kako? Ministarstvo je predvidelo organ koji će vršiti nadzor nad sprovođenjem zakona. U poglavlju o imovini i finansiranju identifikovani izvori finansiranja crkava i verskih zajednica. Data je mogućnost saradnje države i crkve na materijalnom planu, a uređena su socijalna prava sveštenika i verskih službenika. Treći deo je delatnost crkve i takođe ima tri dela. Prvi, bogoslužbena delatnost, definiše prostore, mesta i ustanove u kojima se može, naglašava se može, vršiti bogosluženje i prvi put posle Drugog svetskog rata dozvoljava se mogućnost da se bogosluženje i verski obredi mogu vršiti u školi, u ustanovama dečije i socijalne zaštite, u policijskim i vojnim objektima, u zatvorima, što po meni zapravo čini veliki iskorak, jer se bogosluženje i potreba za bogosluženjem približavaju onima kojima je potrebna i u nekim uslovima kada je nemoguće da se zadovolji u hramu. Takođe su propisani uslovi za humanitarnu delatnost crkava i verskih zajednica, gde su crkve i verske zajednice dužne da vidno istaknu svoj puni naziv, što je još jednom ponavljam izuzetno važno zbog nekih naših, ne samo naših prethodnih iskustava, od kojih su mnoga bila gorka, a neka i opasna. Sada dolazimo na još jednu izuzetno škakljivu oblast, koja mi se čini isto tako izrabljivana tokom ove načelne diskusije, a to je obrazovanje. Ova oblast doduše do sada nije nikada bila regulisana ovim zakonom i predstavljala je zbog toga problem u životima mnogih mladih ljudi koji su iz nekih razloga odlučili da pohađaju verske škole. Ovde u zakonu jasno su definisane verske obrazovne ustanove, utvrđena su prava osnivanja i standardi prema važećem zakonu iz ove oblasti, koji moraju biti zadovoljeni da bi one mogle da se osnuju. Takođe, mogućnost da se one uključe u obrazovni sistem države, isto tako kao mogućnost. Ukoliko želite, vi morate da zadovoljite određeni zakon iz oblasti prosvete koji smo mi ovde doneli. Zatim, izuzetno značajno utvrđuje se pravno dejstvo i status diploma stečenih u verskim obrazovnim ustanovama, koja mogu imati isto pravno dejstvo kao i diplome stečene u državnim ustanovama i privatnim školama. Naravno, po meni je ovo izvanredan potez, jermoram da kažem da sam iz prosvete i znam da su obrazovni standardi mnogih verskih obrazovnih institucija, kada to kažem mislim na Bogoslovski fakultet, mnogo viši nego standardi na Karić univerzitetu, raznim mega i giga trendovima, singidumima i slično. A moram da pomenem nešto što je aktuelno trenutno u mom gradu u Valjevu, da se na jednom od tih univerziteta istovremeno može i diplomirati i magistrirati. Ako ste dovoljno dugo bili kao student, onda da ne gubite vreme, istovremeno i diplomirate i magistrirate. Ovde su utvrđena i socijalna prava učenika i studenata verskih obrazovnih ustanova, kao i pravo na versku nastavu u državnim, privatnim osnovnim i srednjim školama. Veronauka je ušla u škole već izvestan broj godina, pokazalo se da je to korisno. Naravno, opet kao mogućnost, neki hoće da je uče, neki neće, za mene je to izvanredno, jer imate slobodu da odlučite šta želite. Isto tako pitanje kada sam ovo dotakla je i pitanje ko je taj koji odlučuje u ime dece pred zakonom, roditelj do 18 godina odlučuje za svoje maloletno dete. Prema tome, i ovde da izabere da li će da mu dete uči jedan ili drugi ponuđeni predmet je na roditelju. U poglavlju kulturna delatnost identifikovani su nosioci kulturne i naučne delatnosti u sastavu crkava i verskih zajednica, data su prava istim da imaju sopstvenu izdavačku i informativnu delatnost, opet uz jako važnu delatnost ko stoji iza toga. Data je mogućnost da država iz svog budžeta finansira kulturnu i naučnu delatnosti crkvi i verskih zajednica, opet kao mogućnost. A ministar je lepo govorio o tome šta je potreba države. Naravno, da je potreba države da finansira naučnu delatnost, jer iz oblasti crkvenog prava, crkvene istorije, crkvene filozofije mi zaista možemo samo da naučimo iz toga. Posle svega što sam rekla moram da kažem da je Predlog ovog zakona za mene izvanredan, potpuno u skladu sa Ustavom, Ustavnom poveljom i Konvencijom o ljudskim pravima, da ima vrlo visoke standarde poštovanja ljudskih prava, u skladu je sa zakonima članica evropskih unija koje su donele ovakve zakone, govorim o Nemačkoj, izabalansiran je, sveobuhvatan i, što je najvažnije, on nastavlja kontinuitet sa drugim zakonima iz ove oblasti koje je Srbija imala još od Sretenjskog ustava pa naovamo. Kako je predlog ovog zakona u duhu najbolje srpske pravoslavne tradicije, poslanička grupa DSS će glasati za njega. Još jedan moj savet. U noći između subote i nedelje slušala sam slučajno radio, nisam sigurna koju stanicu, čula sam da je sad novinarima jako interesantno da o zakonu i o tome šta se dešavalo na tom Odboru za evropske integracije pričaju ljudi koji nisu bili na tom odboru, ali koji su sedeli u svojoj kancelariji koja je blizu tom prostoru gde se dešavala diskusija. Kako čovek koji je slušao sve to otprilike, nije dobro čuo,molim da se sledeći put kada se odbori dešavaju govori mnogo glasnije, pa ako novinare baš to interesuje, da bar bude interpretacija tačna.
Reč ima narodni poslanik Stevica Deđanski, Jovan Todorović, pa narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što kaže gospodin ministar, treba uvažiti stvarnost kada se razgovara o ovome, pa bih krenuo sa nekim konkretnim osnovnim i prvim primedbama. Opšte miljenje svih koji se bave ovom tematikom i koji je razumeju jeste da je zakon prilično brzoplete i dosta loše pripremljen. Ne verujem iz zle namere, ali reći ću i zašto. Mislimo da je jako malo stručnih ljudi ili skoro niko nije konsultovan. Kao što je poznato našoj javnosti, verovatno i gospodinu ministru, postoji oko 20 nekih stručnih ljudi u Srbiji i par udruženja. Niko na toj javnoj raspravi, koja je bila organizovana, nije bio ni pozvan svojevremeno da iznese svoje primedbe i to nije bilo dobro. Sve ovo što se, kao što smo čuli do sada, dešavalo tokom devedesetih videli smo da je pripremljeno vrlo ozbiljno, da je smišljeno mnogo ranije i sada vidimo da smo poraženi i politički, i ekonomski, i vojno, i ostalo je još samo duhovno. Svedoci smo da je i to duhovno došlo sada na red. Ovaj predlog zakona postaje donekle sramni čin kapitulacije, makar u tome bila prva namera. Ovaj zakon će izazvati nekoliko i ružnih događaja, koji će neminovno uslediti hteli vi to ili ne. Mislimo da će reagovati svako kada bude video da mu dete odvodi u duhovno ropstvo. Ovakvi incidentni do sada su bili sporadični i u maloj meri, zato što se narod nadao da će država da ih zaštiti, ali ovim zakonom mi totalno ostavljamo to na milost i nemilost tim našim građanima i sugrađanima. Pošto ovaj zakon, kao što sam rekao, nije prošao javnu raspravu, sada zakon osporavaju tri različite grupacije ljudi. Prvo, to su ljudi organizacije koje su same te verske zajednice, kako vi zovete, ili sekte kako to govore u narodu, koje bi htele još više prava i mogućnosti, maltene da se izjednače sa Srpskom pravoslavnom crkvom. Druga grupa su dežurni kritičari, koje je pokazao naš poslanik malopre, to su određene grupacije koje su dežurni kritičari, koje služe da napadaju sve živo samo da se napada po službenoj dužnosti. Mi iz SRS i ostali želimo pravedan zakon, koji neće da nagradi sektei sve njihove radnje u proteklom periodu. Da dam jedan konkretan primer. Dešavalo se da pre 20 godina u Srbiji nije bilo Mormona, pa se onda pojavi pet njih, pa onda novcem vrbuju određene ljude, spletkare, mentalnom manipulacijom uzimaju ljude, pojavljuju se, dobijaju imovinu i postaju bogati, i sada ih mi nagrađujemo za to što su radili u proteklih 20 godina ovakvom situacijom. Dešavalo se da otimaju vernike Srpske pravoslavne crkve mentalnom manipulacijom, da ne govorimo dalje šta sve rade novcem, to nije predviđeno Krivičnim zakonikom, i postavlja se pitanje koja su to krivična dela koja oni u principu rade. Navešću samo nekoliko, mada ih ima velika gomila, neke ste vi sami spomenuli koji su mogući, a to se redovno i dešava. Znači, lažno predstavljanje i ljudi se pozivaju na kurseve kompjutera, stranih jezika, klubovi borilačkih veština i tako dalje, a iza toga stoje sekte. Imali smo slučaj ugrožavanja javnog reda i mira, bekstvo od kuće, nestanci koji su prouzrokovani delovanjem tih nekih organizacija, odsustvo roditeljskog staranja, gde određeni odrasli ljudi ulaze u sekte i zaboravljaju sve ostale svoje obaveze. To je jedna pretnja i ima ih tako, mogao bih da čitam puno, ali neću iskoristiti toliko vremena citirajući samo ono koje su sve anomalije koje se pojavljuju. Postavlja se pitanje šta je trebalo uraditi ako smo hteli da dođemo do pravog i konkretnog dugotrajnog rešenja. Trebalo je tražiti pomoć. Mislim da ste tu propustili nešto. Trebalo jetražiti zvanične izveštaje i to od raznih organizacija. Kao prvo, tradicionalnih crkvi i verskih zajednica, da se vidi koliki je broj žrtava sekti, koje su zatražile njihovu duhovnu i psihološku pomoć, da ne bi otvorili ostalima ulaz u Srbiju. Onda od medicinskih službi, pogotovo od psihijatrijskih ustanova, od socijalnih službi, znači koliko se žrtava sekti njima obratilo za pomoć. Jer, verovatno kada biste čuli te podatke ne biste došli u situaciju da tim konfesijama, kako ih vi zovete, dajete ista prava kao i verskim zajednicama, jer su oni ipak sekte. Onda od policijskih službi na svim nivoima, u koliko su slučajeva intervenisali i vršili uviđaje, u remećenju javnog reda i mira, ubistava i samoubistava, krivičnih dela o finansijskim prevarama itd. Takođe od vojnih službi bezbednosti i obaveštajne službe, gde imaju podatke ubistava, samoubistava, špijunaža stranih sekti prema državi i prema vojsci. Takođe od udruženja građana koja pružaju pomoć žrtvama sekti. Imate udruženje građana "Istina" i još nekoliko udruženja koja se time bave i dokumentovano vode sve podatke o tome i imaju sređene kartone, obavljaju razgovore, tako da su mogli da vam daju te podatke da ste stvarno želeli. Pošto se pozivatena EU i na zakone tamo, mogli ste od udruženja "FECRIS", Federacije evropskih centara za istraživanje i praćenje sekti, da pokušate da dobijete i neki savet. Sad ću izneti nekoliko podataka vezano za ovo, koje ste mogli da dobijete da ste u stvari samo pitali. Postojanje sekti i kultova zabeleženo od 1945. godine do danas na našim prostorima po podacima MUP-a izgleda ovako: pre 1945. postojalo je svega devet takvih organizacija, od 1945. do 1980. formirano je šest, od 80. do 2000. godine registrovano je još 24 organizacije, koje spadaju pod kriterijum sekti i kulta; zaključno sa decembrom 2000. godine procenjeno je da u Beogradu ima više od 12.000, u Republici Srbiji više od 150.000 pripadnika sekti i kultova. Na teritoriji Beograda imaju oko 50 objekata, a na teritoriji Srbije više od 400. Procenjeno je da blizu 200 stranihmisionara u proseku godišnje posećuje Beograd. Po podacima Vojske SCG sredinom 1996. godine broj zvanično registrovanih verskih sekti bio je 64, dok je u tajnosti delovalo još oko 250. Danas u Beogradu postoji oko 200 sekti i njihovih ogranaka, a registrovano je samo 35. Na osnovu više podataka ceni se da u SCG ima oko 385.000 članova različitih sekti. Od ovog broja čak trećina je nastanjena u Beogradu. Članstvo je zvanično registrovano u 64, a ostalo u 250 neregistrovanih sekti. Ovaj zakon je donekle onda samim tim, možda gruba reč, ali uvreda za 95 verujućih ljudi koji se ne smatraju pripadnicima tih i takvih zajednica, tj. sekti, koji pripadaju tradicionalnim zajednicama. Sada ćemo po ovom zakonu ozvaničiti gomilu tih sekti. Inače dolazim iz grada koji se zove Vršac i ne znam da li vam je poznato, ali grad je poznat i u staroj Jugoslaviji je bio kao grad koji ima veliki broj takvih organizacija, sekti. Trenutno u Vršcu ima nekih 17 sekti koje deluju. Ovim zakonom im se bukvalno otvaraju vrata da rade šta hoće. Mogu samo da nabrojim neke, više zbog javnosti, možda i ako vi niste upoznati. Zastupljene su razne sekte, to su: Jehovini svedoci, baptisti, pentekostalci, adventisti, tzv. subotari, nazareni, jogi letači, ima i ovih satanističkih u Vršcu, nekoliko satanističkih kampova koji su funkcionisali, sajentolozi...(Krasić: G17 plus), G17 plus, rotarijanci, znači jedno vrlo podobno tle za delovanje svega toga. Neki od tih sekti su vrlo finansijski moćne, kao npr. baptisti, Jehovini svedoci, nazareni, adventisti. Oni su čak i veoma nasilni. Vi ste rekli malopre da oni nisu nasilni, da su oni ne znam kako ste prokomentarisali. Oni su vrlo nasilna organizacija koja misionari najviše po bolnicama. Napadaju, uslovno rečeno, znači duhovno napadaju bolesnike, pa između ostalog i doktore. Takođe, pentekostalci. Svi se sećate slučaja Dejvida Nejbora, diplomate, koji je bio sekretar u ambasadi SAD, koji je imao onu aferu špijunsku, koji je radio u Osijeku, radio je u Prištini, radio je u Beogradu i u Solunu, pa je posle postao sekretar u Američkoj ambasadi. I kada je radio u Beogradu, kupili su čak i zgradu u Beogradu, pre svih ratova, negde godinu dana pre rata u SFRJ, preko puta Crvenog krsta, da bi dočekivali izbeglice. Malo suviše izgleda da bi bilo slučajno. To je ipak namerno. Postavlja se jedno pitanje, odakle tim finansijski moćnim organizacijama pare? Znači, na koji način su ih i stekle? Znači, pojavili su se pre pet, 10, 15 i 20 godina i puni su novca. Takođe, takve stvari, kao što sam spomenuo ovo sa Crvenim krstom i dolaskom izbeglica, rade i po Vršcu, rade po Negotinskoj krajini, rade po selima gde ima veliki broj nacionalnih manjina, po izbegličkim kampovima, znači u svim tim gradovima. Sad sam napomenuo Beograd, ali to isto rade i kod nas. Kao što sam rekao, u Vršcu su čak neki ljudi stradali od dejstva istih takvih organizacija. Znate, imali smo slučaj jednog mladića koji ima 21 godinu, koji je nestao pre nekoliko godina, pa je nađen u Rumuniji pored dvorca Vlada Cepeša ili Drakule, kako vole da ga zovu, ubijen ritualnim ubistvom. To su stvari koje su sve sada dozvoljene maltene. Znači, vi niste to dozvolili, ali će neki deo naroda to verovatno protumačiti tako. I vi sad stavljate sve to što sam sad napričao i naše tradicionalne verske zajednice maltene u istu čorbu. Znači, i rotarijanci, i masoni i sekte, sad u ovoj Srbiji je sve isto. Znači, kumovali su raspadu SFRJ, kumovali su otimanju Republike Srpske Krajine i Republike Srpske, a sada baš nekako slučajno, pred raspravu o konačnom statusu KiM, ponovo se pojavljuje jedna nova injekcija optimizma za takve organizacije i mi im dajemo nekakav legitimitet. Znate, ako vam to i nije bila namera, to će narod protumačiti tako. Gospodin Tomislav Nikolić je malopre to vrlo lepo objasnio, da je narod ipak očekivao da će država da ga zaštiti. Sada će imati opravdanje, znači država je pustila. Znate, to će u narod tako da uđe. Zato vas molim da ipak ovakav zakon ne prođe u ovom obliku, da ispravite ovo na šta smo vam ukazali do sada u amandmanima SRS. Trebalo bi da ih usvojite i da lepo dođemo do jednog ozbiljnog zakona, koji će rešavati pitanja svima na isti način, ali samo onim priznatim verskim zajednicama koje služe na dobrobit svakog društva. Hvala.
Hvala vam, gospodine Deđanski. Izvolite, narodni poslanik Jovan Todorović, pa narodni poslanik Nataša Jovanović, pa narodni poslanik Dušan Proroković. Izvolite, gospodine Todoroviću.
Zahvaljujem, gospodine predsedniče. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, evo još da kažem nekoliko napomena u vezi sa mišljenjem poslaničke grupe SPS povodom Predloga zakona o crkvama i verskim zajednicama. I dosadašnji tok rasprave je pokazao da Srbija u suštini nema čega da se stidi u svojoj zakonodavnoj istoriji i kada su u pitanju i crkve i verske zajednice i uopšte ova religijska oblast. Na početku današnje rasprave neki govornici su našem gospodinu ministru zamerili da na neki način u prvi plan stavlja SPC, a ja mislim upravo obrnuto. Mislim da je pomalo i stidljivo govoreno o ulozi SPC i u uvodnom izlaganju gospodina ministra, a i nekih narodnih poslanika, koji se da kažem ovako busaju da su pravoslavci, hrišćaniitd, ali nekako skriveno drže i u ovom zakonu, a i u priči SPC. Zašto to uopšte pominjem? Pa, recimo, u članu 12. ovog zakona kaže se da se SPC priznaje kontinuitet sa pravnim subjektivitetom stečenim na osnovu Načertanija o duhovnoj vlasti iz 1836. godine, i to je stav 1. A u stavu 2. kaže se da SPC imaizuzetnu istorijsku, državotvornu i civilizacijsku ulogu u oblikovanju, očuvanju i razvijanju identiteta srpskog naroda. Primećujem da nijedna druga crkva, osim SPC, što je valjda i normalno za Srbe, nema tu državotvornu i istorijsku ulogu. Mislim da i ovaj parlament, i Vlada i svi mi kao građani u Srbiji, a valjda je u Srbiji većina Srba, ako je tačan podatak da 95% građana pripada nekoj crkvi i nekoj verskoj organizaciji, onda je sasvim sigurno i iz toga izveden tačan podatak da bar tri četvrtine onih koji pripadaju nekoj crkvi, verskoj organizaciji, jesu pripadnici SPC, jesu oni koji propovedaju pravoslavno hrišćanstvo. I zato mi smeta kad u obrazloženju ovog zakona pročitam, pa i u diskusiji čujem, da su osnovni ciljevi ovog zakona između ostalog i usklađivanje sa zakonodavstvom EU. Prvo, mi imamo skoro dvestagodišnju tradiciju u zakonodavstvu, drugo, ni u čemu ne zaostajemo za EU, treće, Unija i nije religijska, nego pre svega ekonomska unija. I mi kao ljudi, pa i pravoslavci, i hrišćani i svi drugi građani, imamo težnju da u Evropu uđemo pre svega radi tih ekonomskih odnosa, a ne radi toga da bi se religijski povezali sa zapadnom, pogotovo zapadnom Evropom, jer u tome postoje toliko drastične razlike da sam iznenađen da danas niko o njima nije govorio. Pripremajući se za ovo izlaganje imao sam potrebu da konsultujem delo Justina Popovića "O duhu i vremenu". Za gledaoce pre svega, jer narodni poslanici to verovatno znaju, Justin Popović je jedan od najvećih teologa u modernoj srpskoj istoriji i, pored Nikolaja Velimirovića, sasvim sigurno najveći. Upravo je Justin Popović je govorio o tim najbitnijim razlikama između pravoslavnog hrišćanstva i tog takozvanog zapadnoevropskog ili humanog hrišćanstva. U hrišćanstvu je najvažniji Isus Hristos ili bogočovek. U Evropi smo zahvaljujući nekim tzv. modernim trendovima došli do toga da imamo hrišćanski humanizam i da smo bogočoveka krnjili sve do toga da smo ga doveli da bude samo čovek. Taj samočovek je u prethodnoj istoriji, recimo u poslednjih 100 godina napravio sve ratove u svetu i u Evropi. Taj isti samočovek iz Evrope je bombardovao Srbiju u toku NATO agresije. Takav isti čovek je mogao da izjavi - trebalo bi da bombardujete Srbe. Šta mislite ko je ovo rekao? Pokojni papa Vojtila Klinton. "Srbi su narod bez zakona i bez vere, to je narod razbojnika i terorista". To je rekao današnji aktuelni francuski predsednik Žak Širak. "Rat protiv Srba nije samo vojnički sukob, to je bitka između dobra i zla, između civilizacije i varvarstva". Širak je desničar, a ovo je rekao jedan levičar, njegovo ime je Toni Bler. To su svi ljudi koji pripadaju tzv. hrišćanskom humanizmu. Justin Popović kaže da je čovek isuviše sazdan od ilovače, odnosno od blata, pa ako mu izvadite taj duh onda od tog blata nema ništa, a Evropa sve više liči na mrtvački sanduk pun ilovače koja odveć zaudara. Da li nam treba takva unija religijska sa Evropom? Meni to kao cilj smeta u obrazloženju, iako u zakonu to nije rečeno, ali mi smeta da se i pozivamo na takve ciljeve jer postoji jači cilj od ovog, naša potreba da u ovu oblast unesemo ono što je naše i ono što je potrebno građanima Srbije, a ne nikakvo prilagođavanje Evropskoj uniji i tom njihovom zakonodavstvu. Ovde se u jednom članu kaže da ne postoji državna religija. Ja sam s tim saglasan, ali moram da vam kažem da bih bio saglasan čak i da postoji državna religija, i to ne bi bio izuzetak jer postoje zemlje kao što su Danska, Švedska, Grčka, i bio bih sa tim saglasan, jer ako su pravoslavci prisutni među vernicima i članovima crkve sa 75 ili 80% onda to i ne bi bio problem. Pod uslovom da sve druge verske zajednice i crkve imaju ovu vrstu ravnopravnosti i slobode koja se u zakonu predviđa i podrazumeva. Dalje se kaže da je jedan od ciljeva ovog zakona da država i crkva razvijaju saradničke odnose. Opet ću se pozvati na Justina Popovića, nekako mi je on najbliži, piše lepo kao književnik, lako ga je razumeti, iako su mu komplikovane te teološke misli i on je više filozof, iako je završio fakultet u Oksfordu, zahvaljujući Nikolaju Velimiroviću, i ti isti zapadni hrišćani nisu mu dali diplomu, jer je kritikovao to tzv. zapadno hrišćanstvo. Kasnije je doktorirao, a od 1948. godine živeo u Ćelijama kod Valjeva, gde je i umro 1979. godine, ukoliko se dobro tog datuma sećam, a inače je Vranjanac rođen 1894. godine. Šta kaže Justin Popović? "Bog je u svemu na prvom mestu, čovek na drugom". Dalje kaže: "Bog vodi, čovek je vođen". I konačno: "Bog radi, čovek sarađuje". Ako je crkva simbol tela Hristovog, zajedno sa duhom, ona za mene predstavlja tu vrstu božanstva, odnosno Boga u koju valja verovati kao instituciju itd. Država je zapravo čovek koji će sarađivati sa crkvom i sarađivaće kao ljudi koji uređuju svoju državu na tom prostoru Republike Srbije na način koji je propisan u ovom zakonu. Za mene je to nesporna činjenica, ukoliko nemamo tu meru i tu vrstu opreza koja je potrebna pre svega zahvaljujući diskusijama koje su vođene, a povodom tih tzv. sekti satanističkih i ne znam kojih drugih pokreta. Bojim se da valja biti jako oprezan u primeni odredbi ovog zakona. Jer kada nekome date svojstvo pravnog lica, kada nekome date neograničeno pravo raspolaganja imovinom, kada nekome date neograničene vidove i oblike sticanja imovine, kada nekome date pravo na obavljanje privredne delatnosti i aktivnosti, kada nekome date pravo na obrazovnu aktivnost, kada nekome date pravo da pod određenim uslovima vrši verske obrede u školama, kasarnama, dečijim obdaništima, tu valja imati mnogo opreza. Kada ljude dobre volje, koji hoće da podstaknu neku crkvu ili neku versku zajednicu, podstičete, između ostalog, poreskim olakšicama, uključujući i fizička i pravna lica, kako je rečeno u ovom zakonu, ponekad se zapitam da li smo mi tu na putu onoga što je već u toj katoličkoj ili protestantskoj Evropi poodavno prisutno i predstavlja jednu od ključnih razlika između te katoličke Evrope i tog učenja i ovoga što mi ovde zovemo ortodoksna pravoslavna crkva. Dakle, tamo je moguće otkupiti greh, a u pravoslavlju nije. Da bi nekome oprostio Bog grehe on mora bar u zadnjem sekundu svog života da se prekrsti, i pokaje za svoje grehe i zamoli Boga da mu te grehe oprosti. Tamo je dovoljno dati određenu količinu novca da bi greh bio oprošten. Mi ovde ulazimo u jednu opasnost da će biti ljudi koji su stekli, ako hoćete, i prljav kapital, dakle ne izjednačavam sve ljude, ali i prljav kapital, spremni da kao fizička lica ulažu u određene crkve i verske zajednice, ali sada najviše govorim o pravoslavcima, sa idejom da em budu oslobođeni od poreza, em da im tamo neki sveštenik ili neko svešteno lice pri obavljanju određenih službi olakša grehe. Zašto o ovome govorim? Opet ću reći nešto što je rekao Justin Popović, a nisam bio lenj da ga prepišem. Kaže, jer crkva i nije drugo do čudesni bogočovečanski organizam, u kome se saradnjom blagodeti božje i slobodne delatnosti čovekove obesmrćuje, obogočovečuje sve što je čovečije, sve osim greha. Biće teško primeniti ovaj zakon. Mi ćemo glasati za zakon zato što hoću da verujem gospodinu ministru. Mi ćemo glasati upravo iz tih razloga, ali tvrdim da će morati da rade ekipe ljudi, stručnjaka iz raznih oblasti, prava, finansija, ekonomije i teologije, da urede način registracije i način poništavanja tih odobrenja za delovanje tih organizacija, odnosno verskih zajednica i crkava. Tvrdim da verske zajednice, koje se samo tako zovu, a u suštini su sekte, mogu da budu značajni faktori na političkom planu. Uzmite, recimo, lokalne izbore za odbornike. Sve sekte su došle iz te tzv. zapadne Evrope ili iz Amerike. Uz dobro finansiranje i organizaciju mogu da se organizuju i kao grupa građana, ali sa određenim političkim ciljevima, a da u pozadini imaju sektu. Kada budu značajan faktor vlasti u lokalnoj skupštini i kada mogu da odlučuju o tome hoće li se ili neće usvojiti budžet za određenu godinu, onda mogu da opredele i određena sredstva za tzv. pomoć određenim verskim zajednicama, pa i sami sebi. Sada, ovde završavam, ne smemo se mnogo povoditi za Evropom, bar u onom duhovnom smislu. Neko je ovde o tome govorio. Nema mnogo duhovnog u Evropi. Sve je materijalno. Niče je govori, telo sam i samo telo. Justin Popović je vrlo lagano, sa nekoliko rečenica, pokazao da nije sve u toj materiji. Mi ponekad zbog tog konformizma, zarad obećanog boljeg života, zaboravimo i na to šta smo. Ne smemo tako grlom u jagode odricati se nečega što jeste trajna vrednost, a naročito govorim o SPC. Još jedanput potenciram, državotvorna uloga ne pripada nikome osim SPC. Zato bih je favorizovao u ovom zakonu, a ne stidljivo pokazivao, jer naravno da zaslužuje mnogo više pažnje nego što je to ovde dato. Hvala lepo.
Hvala vama, gospodine Todoroviću. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, pa narodni poslanik Dušan Proroković, pa narodni poslanik Miroslav Nedeljković, ako nije došlo do zamene. Izvolite, gospođice Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, tu je samo jedna koleginica, gospodo poslanici, pre svega najviše je onih iz redova SRS. Moraću brzo da govorim jer je preostalo vreme za poslaničku grupu dosta malo da bismo rekli sve što mislimo o ovom zakonu, a ima još kolega koji treba da govore. Preći ću odmah na stvar i krenuću sa onim što je u najvećem delu napomenuo predsednik naše poslaničke grupe, gospodin Tomislav Nikolić. Ali, ono što želim da istaknem je činjenica da je SRS, kao najbrojnija i najuticajnija politička stranka u Srbiji, ubeđena sam, uskoro vlast u našoj zemlji. Mi srpski radikali, koji predstavljamo građane Srbije, verujući smo ljudi, u najvećem delu i najviše nas je pravoslavne veroispovesti, ali kod nas ima pripadnika i drugih tradicionalnih verskih zajednica, i ono što mi ističemo govoreći ne samo u ovom zakonu, nego o činjenici da slepo prihvatanje svega onoga što nam servira Amerika i Zapadna Evropa od petooktobarskog puča pa naovamo, i te kako destruktivno utiče na našu naciju, na građane Srbije, a pre svega na naše nacionalno tkivo. Ovaj zakon, a naročito zbog činjenice da je SPC u 20. veku postradala, da su prostori na kojima je delovala SPC, zapadne srpske zemlje i srpski narod, satanizovani od strane fašista i ustaša. To se nastavlja, kao što ste čuli pre neki dan kada smo o tome govorili, a gospodin Nikolić danas, pokatoličavanje preko 30 hiljada, oglasila se i naša crkva i iznela je taj podatak svojim saopštenjem. Sve što se dešava našem narodu na Kosovu i Metohiji trebalo je da nam bude opomena da kada izrađujete ovakav zakon, gospodine ministre, i ova vlada, da imate to na umu, a ne da izjavama koje nisu nesmotrene, nego to je zaista, danas sam se uverila, vaš stav i vaše intimno viđenje, i Vlade koja vam je dala da vodite ovaj resor i da predlažete ovakav zakon, put u legalizovanje verskih sekti u našoj zemlji kroz donošenje ovakvog zakona i svega onoga što će tek da nas snađe. Otišli ste danas i korak dalje. Ranije ste sve to krili pod formom konfesije, verske zajednice itd, namerno izbegavajući reč sekta, a zaboravili ste, gospodine ministre, jer rekli ste pre izvesnog vremena da za državu ne postoje sekte, to ste izjavili agenciji "Beta", i objasnili ste da će sve crkve i verske zajednice biti ravnopravne pred zakonom. To ste naveli u članu 17. zakona. Sada vas pitam, pošto je vreme kratko, a danas ste izneli još jedan zapanjujući podatak, da su to za vas, sve ove destruktivne sekte, jer svaka sekta je satanistička i pesudohrišćanska, u to budite sigurni, nove protestantske crkve. Vi to govorite za sekte koje razaraju naše društvo i koje su do sada, delujući tako na prostorima naše zemlje, odnele mnogo ljudskih života. One su pomagale subverzivnu delatnost, špijunsku delatnost i sve ono što su radili, naročito za vreme dok smo branili našu državu pod naletom pre svega agresije od strane ustaša, a zatim za vreme agresije od strane NATO pakta. Vi danas govorite da su to za vas nove protestantske crkve, dakle, sekte koje su nastale pre 100, 200 ili više godina i o tome možemo da pričamo satima. Samo vas pitam, da li ste vi kao ministar u ovoj vladi dobili izveštaj MUP ili socijalnih službi šta su samo, recimo, uradili adventisti, i kakvi su poražavajući rezultati kada je u pitanju naša omladina i starija populacija. I da li ćete vi, pošto ste u članu 17. naveli koje su to konfesionalne zajednice, pa moram da vas podsetim da je pripadnik baptističke, kako vi kažete, crkve, odnosno sekte, koja je podržavala za vreme endehazije ustaški Pavelićev režim, i Bil Klinton, da li se to namerno ili slučajno posle 50 godina jedan takav isti pojavio, koji je učinio tolika zla našoj državi i narodu. Da ne govorimo o saradnji i delovanju za vreme Drugog svetskog rata sa Gestapoom u Vojvodini kakva su sve zlodela počinili nad našim narodom. Da li moram da vas podsetim da je pentekostalac izvesni Džon Nejbor, poznat po špijunskoj aferi sa generalom Perišićem, koji je kao šef CIA za Balkan i kao onaj koji je poslat od strane CIA-e da pentekostalsku sektu širi na prostorima Srbije, takođe jedan od označenih neprijatelja srpskog naroda. Da li moram da vas podsetim i na to, a kolege su mnogo govorile o tome, da je doneta i rezolucija 1996. godine o sprečavanju delovanja sekti u Zapadnoj Evropi i da su u Austriji, Nemačkoj, Švedskoj, Švajcarskoj sekte, koje ćete vi sada ovim zakonom da legalizujete i protiv kojih se odlučno bori SPC i svaki sveštenik SPC, zabranjene i njihovo delovanje je sankcionisano. Otud nije ni čudo što se pre izvesnog vremena, pre desetak dana, u Rusiji održao Sveruski narodni sabor u Crkvi Hrista Spasitelja u Moskvi, u kojoj je bilo preko 2,5 hiljade učesnika, pod patronatom patrijarha cele Rusije Alekseja Drugog i predsednika Rusije, ruske Državne Dume i celog političkog vrha, gde su oni doneli jednu deklaraciju zbog činjenica da su ovakav malo modifikovani zakon pod Jeljcinovim režimom, pod pritiskom Zapadne Evrope, doneli 1997. godine, a da su ruska država i Ruska pravoslavna crkva u 20. veku proživele identične torture kao i naša crkva, suočeni danas sa činjenicom da ko zna koliki je broj sekti koje deluju na tom prostoru. Onda su oni lepo poručili čitavom svetu i pravdoljubivom delu čovečanstva, i nama koji želimo da očuvamo i naciju i veru, u deklaraciji koju su izdali posle toliko iznetih mišljenja i uz učešće crkvenog i državnog vrha, da vera u domovini i svetinje nisu ništa manje vrednosti od ljudskih prava. To stoji u toj deklaraciji. Vi pod pojmom ljudskih prava i kroz ovakve članove zakona hoćete da legalizujete verske sekte, koje nesmetano deluju u mnogim zemljama, a u ovim pobrojanim su zabranjene. Pitam vas, pošto je sekta Miraša Dedejića registrovana u policijskoj stanici na Cetinju, od strane sektaša i separatista režima Mila Đukanovića u Crnoj Gori, a pošto je on počeo da deluje u Vojvodini, tu su kolege sa područja AP, mislim u nekom selu ili u Lovćencu, ispravite me ako grešim, pod nazivom "Krstaš", da li ćete vi da registrujete Dedejićevu sektu jer vam to ovaj zakon dozvoljava. Šta su za vas, pošto to kažete u članu 17. i druge verske zajednice, Jehovini svedoci, čije delovanje izričito uz ove sve druge sekte, za koje nemam vremena sada da ih pobrojim, zabranjene u mnogim zemljama zapadne Evrope. Fakultativna primena pojedinih članova, može, a i ne mora, o čemu je danas govorio sa pozicije Ustava naše zemlje, odnosno poštovanja Ustava i drugih pozitivnih postojećih zakonskih normi, gospodin Tomislav Nikolić, za vas očigledno nisu obavezujuće i vi se na to niste obazirali. Ono što je zaista zapanjujuće je, gospodine ministre, da ste vi svojim dosadašnjim izjavama, a pre svega ovim današnjim nastupom eksplicitno rekli, evo, izvolite, dođite, zakon, a naročito Krivični zakonik ove zemlje, koji je usvojen, za vas ne znači ništa. Jer vi ste danas rekli, kako vi možete da znate i država neće, odnosno vaše ministarstvo po članu 3. ovog predloženog zakona da registruje one koji su za vas opasnost. Ali, postavlja se pitanje kako uopšte možete da razmišljate o registraciji, legalizaciji nekakvih verskih zajednica koje nemaju nikakvu utemeljenost i tradiciju u našem društvu. Kada ste već ušli u tu formu, kako ćete vi po članu 3. zakona da znate da sekte, kako kažete, podležu ograničenjima kad su u pitanju verske slobode, jer sam malopre rekla da je to najveća opasnost protiv koje se bori danas i Ruska država, i ove zemlje u zapadnoj Evropi, i zato je doneta ova deklaracija. Vi mislite da će oni vama ovde da navedu šta su u stanju sve da urade i na šta sve da navedu građane Srbije i našu decu. Pitam vas, pošto je Zakon o osnovnom i srednjem obrazovanju, uz intervenciju SRS, jasno definisao kod uvođenja veronauke da to mogu da obavljaju samo tradicionalne verske zajednice, i takav je amandman koji sam podnela na član 17. ovog predloga zakona, koje su definisane, a njih je uz SPC još šest, da li je sada moguće, gospodine ministre, da vam se ti sektaši pojave i da od vas traže, i da vrše, sve pod formom ljudskih prava i sloboda, pritisak na vas i na Vladu, a na vas očigledno ne treba da vrše pritisak, i da kažu, a to im dozvoljava član 37. ovog zakona, da će da organizuju versku nastavu. Te sekte koje su sve, opet vam kažem, vuci u jagnjećoj koži, spremni da apsolutno destruktivno deluju u našem društvu. Oni to već rade. U gradu u kome živim, u Kragujevcu, pored registrovanih brojnih sekti, oni pod formom nekakvih predavanja, navodnih predavanja, iznajmljuju prostor koji je u vlasništvu države, kao što je Dom sindikata u Kragujevcu gde šire svoje sektaške ideje. O tome je govorio i gospodin Deđanski. Sada se zaista izvinjavam i dalje kolegama poslanicima SRS, već dosta sam govorila, a govoriću o ovome po amandmanima, pre svega zbog činjenice da smo mi kao narod i kao društvo teško postradali, kao i SPC, o čemu sam govorila, u prošlom veku, da i sada naš narod trpi pogrom i progon na Kosovu i Metohiji, kao i naše svetinje koje su spaljivane, uništavane od strane onih čije delovanje vi sada želite da legalizujete. Ja sam vam poimenično rekla koji su to političari i neke sam od njih nabrojala. Ovaj zakon, i ako ne prihvatite amandmane SRS, i te kako će izvršiti izuzetno velike poremećaje u našem društvu i velika je opasnost za opstanak i za budućnost generacija koje žive u ovoj zemlji. Hvala.
Hvala, gospođice Jovanović. Neophodna je pauza od pet minuta, a potom će govoriti narodni poslanici Dragoljub Kojičić, pa narodni poslanik Miroslav Nedeljković, pa narodni poslanik Borko Ilić, pa narodni poslanik Milan Veselinović. Hvala vam.
Možemo da nastavimo. Zahvaljujem svim poslanicima koji su izražavali brigu za predsedavajućeg. Reč ima narodno poslanik Dragoljub Kojčić.
Gospodo predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, onaj ko uređuje naš život je uredio da upravo ovaj zakon bude na dnevnom redu u veliku ili svetu nedelju. Mislim da je to povoljan znak i to je za mene neko ohrabrenje, jedna obaveza više, emocionalna obaveza. Žao mi je što nije gospodin ministar tu, žao mi je što nije tu i gospođica Nataša Jovanović, pošto je pokazala veliku brigu, kao i svi uostalom, zaista ozbiljnu i nežnu brigu kada je u pitanju ovaj aspekt života našeg društva, rekao bih religijski aspekt. Međutim, za razliku od onih koji su tu brigu iskazali sa prevelikom zebnjom, mislim da je u samom biću, u svojstvu religije da ona samu sebe najbolje štiti. Dakle, kao što smo već spomenuli, u toku jednog dugog perioda došlo je do apstiniranja od religije, barem na jedan otvoren i javni način. Pokazalo se da je bio potreban samo jedan mali prelomni trenutak, tamo negde početkom 90-tih, da se pokaže kako ljudi i dalje idu u crkve ili u džamije, kako su ponovo pune medrese, sjemeništa i bogoslovije đaka i studenata. Kao fenomen, vera je sama u sebe neuništiva. I upravo ono što je smisao i svrha ovog zakona, jeste da se to pitanje maksimalno uredi, ne gušeći slobodu, naprotiv, organizujući slobodu veroispovesti, a ono što prave, humano utemeljene verske zajednice ili religije imaju u svojoj osnovi, u svom biću, to je upravo širenje jedne humanističke poruke, između ostalog. Elem, crkvu uvek moramo da povežemo sa moralom, kao prvom institucijom koja zapravo i kanonizuje moralne odnose u društvu.Dakle, moralna uverenja, moralna načela, moralne maksime, one nalaze svoj prvi iskaz u crkvama i u verskim zajednicama. Zbog toga, kada danas govorimo o ovom zakonu, u stvari, mi uređujemo odnos crkve u javnom prostoru. Tačno je to da je odnos između crkve i države odnos saradnje i to je dobro. Isto tako, tačno je da je vera u svojoj najdubljoj osnovi nešto što pripada privatnosti i individualnom odnosu čoveka. Međutim, ovde se ta privatnost konstituiše u odnosu na državu, a ne u odnosu na javnost, jer u biću crkve jeste da širi poruku. Sve crkve su misionarske. Dakle, ovde uređujemo javni prostor u kome će da deluju crkvene zajednice. Kao što sam rekao da je jedna od bitnih društvenih funkcija crkve moral, rekao bih da je to i taj osećaj spasenja koji, barem u našem društvu, ne bi trebalo da bude previđen, da ne bude zanemaren. Setimo se samo jednog od skorijeg događaja, kada su nas bombardovali, pa nas je udostojio svoje solidarnosti i svoje posete patrijarh Moskovski i cele Rusije Aleksej. Sećate se onog ogromnog broja ljudi, gde su bili funkcioneri ove države, gde je možda u tom velikom okupljenom svetu bilo ljudi koji su bili ateisti, ali to je bio jedan profilaktički trenutak, u kome se kroz tu solidarnost koju je pokazala Ruska pravoslavna crkva, podržao i naš narod u jednom od teških trenutaka u njegovoj novijoj istoriji, rekao bih čak i u njegovoj svakodnevnoj egzistenciji, jer tih dana su padale bombe. Mislim da čak ni taj dan nisu napravili pauzu u bombardovanju naše zemlje i našeg naroda. Takođe, ne treba prevideti i činjenicu da je SPC, kao crkva većinskog naroda, bitno učestvovala i u očuvanju njegovog nacionalnog identiteta i mi danas pamtimo i državotvornu ulogu SPC. Naravno, država je odvojena od religije. Rekao bih da je čak i u intencijama humanistički utemeljene crkve bila namera da se odvoji državna vlast od religijske svesti, ali to ne znači da religijska svest ne treba da bude prisutna u tom javnom prostoru, između ostalog i kao podsećanje na veličanstvenu ulogu crkve i religije u izgradnji moderne srpske evropske države. To čak nema veze sa konfesionalnom opredeljenošću. Mislim da to cene svi, i oni koji nisu članovi SPC. Kada je u pitanju uređivanje položaja crkve u javnom prostoru, ovde se pokazala jedna mala nedoumica kada je u pitanju odnos univerzalnih zakona, pre svega ustavnog i pravnog sistema i autonomije kojom može da raspolaže svaka crkvena zajednica u našoj zemlji. Tu se radi o onome što pravnici zovu supsumirano pravo. To znači da je crkveno pravo, naravno, ispod građanskog prava, ispod onoga što reguliše Ustav i što regulišu drugi zakoni i da, normalno, nijedno svešteno lice, nijedan član crkve ne može da učini nekažnjeno prestup kada je u pitanju građansko zakonodavstvo. Ovde se radi do tome da crkva ima autonomiju da uređuje svoj život prema svojim načelima, prema svojim vrednostima, unutar sebe, a da to ni na koji način ne može da bude u suprotnosti ili u protivurečnosti sa opštim zakonodavstvom jedne zemlje. Najzad, ono na šta bih želeo da skrenem pažnju, to je jedna misao koja je porođena pre nekih 50-tak godina, izrekao ju je jedan engleski teoretičar civilizacije, Arnold Tojnbi. On je rekao - religije su kičma civilizacije. Dakle, prosto, najveći broj ljudi veruje, najveći broj ljudi u svetu, pa naravno i kod nas, najznačajniji deo svog identiteta povezuje sa verskom pripadnošću. Na ovome prostoru se, nažalost, tokom istorije događalo da zloupotreba religije tokom vekova, a možda i tokom milenijuma dovede do antagonizacije crkava i do antagonizacije veroispovesti, odnosno pripadnika crkava. Mislim da upravo ovaj zakon u tom svom demokratskom, slobodoumnom aspektu, i mislim da je to bila osnovna intencija predlagača zakona, upravo ide na to da se na ovom prostoru konačno crkvene zajednice, velike tradicionalne crkve i veroispovesti, izađu iz tog modusa gde su bili antagonizirani i da počnu da sarađuju. Dakle, da pre svega imaju ravnopravan tretman u javnom prostoru, a da se zatim i u odnosu prema državi, koja ipak uređuje celinu društvenih odnosa, pokaže da su to konstruktivni faktori za unapređenje čitave naše zemlje i svih odnosa u ovom društvu. Pošto je došao gospodin ministar, prosto bih ponovio misao sa početka, a to je da je izuzetno važno da se pokazala briga, kada kažem briga zaista mislim u najdubljem filozofskom smislu te reči, da se pokazala briga za ovaj aspekt života našeg društva. Ako smem da pohvalim ministra, jako mi se dopao entuzijazam i optimizam u načinu kako je u svom pledoajeu branio ovaj zakon.
Narodni poslanik Miroslav Nedeljković, a posle njega narodni poslanik Borko Ilić.
Poštovani narodni poslanici, mislim da i vi delite moj utisak da je najsnažniji utisak u ovoj skupštini ostavio prvi diskutant od narodnih poslanika, a to je narodni poslanik Ljiljana Nestorović, zbog svog zaista jednog militantnog, ostrašćenog nastupa. Ona nije govorila protiv zakona, ona je govorila protiv vere, protiv crkve. Naravno, svi znamo da ona formalno pripada jednoj minornoj, marginalnoj političkoj stranci, za koju verovatno većina i ne zna kako se zove, ali pošto svi znamo da je ona glasnogovornik tog tzv. nevladinog sektora, pa i nekih političkih stranaka od kojih jedna ovde napadno nije prisutna, onda znamo da taj njen govor moramo uzeti ozbiljno. Mislim da je ministar svestan toga da je ovim zakonom je možda dirnuo u osinje gnezdo. Ne mislim iz samog teksta zakona pojedinih njegovih rešenja, jer ga mi iz SRS i kritikujemo, ali mislim da je kod izrade ovog zakona radila autocenzura kod onih koji su radili na tom tekstu i zbog toga možda mnogo više zaslužuju našu obazrivost i uzdržanost kada se tiče kritika koje jesu opravdane. Svi su iz SRS ukazivali na glavni problem, ne ovoga zakona, nego te oblasti koju ovaj zakon reguliše, a to je postojanje verskih sekti. To je toliko veliki problem da se jednim zakonom, ma koliko bio radikalan, beskompromisan, stvarno problem ne može rešiti. Ali, osećam potrebu da samo na neki način repliciram ministru, koji je pokušao da nas umiri. Otprilike da ga parafraziram. Ništa ne brinite, ako neka organizacija, koja se predstavlja verskom organizacijom, ne zaslužuje da bude nazvana verskom organizacijom, neće ni biti registrovana. Međutim, gospodine ministre, nije problem da li će neka organizacija biti registrovana ili neće, problem je njeno delovanje. Ona se ne mora niti registrovati, niti pokušati da se registruje, ona može da se registruje kao nevladina organizacija. Vi znate da taj pojam pokriva sve moguće i da neometano deluje. Onda izlazimo iz terena ingerencije Ministarstva vera, jer nije Ministarstvo vera to koje treba da ganja takvo delovanje, ali zbog toga čitav državni aparat mora da se stavi u pogon. Naravno, mora da se izmeni, odnosno dopuni Krivični zakonik, da se propišu ta odgovarajuća krivična dela, o kojima nemamo sada vremena pričati, zato što nemamo toliko vremena. Znamo kojim se sve metodama sekte služe i da onda MUP, Ministarstvo pravde i tako dalje da se stave u funkciju zaštite elementarnih interesa čoveka pojedinca, porodice, naroda, države. Ovim se ne iscrpljuje ono što smo time hteli da kažemo. Odlučio sam da vam pročitam dve-tri tačke iz Rezolucije evropskog parlamenta o sektama iz 1996. godine, pa ću vam reći zbog čega. Potvrđujući svoju privrženost osnovnim načelima demokratske pravne države itd, tačka 4), poziva vlade zemalja članica da status religiozna organizacija ne daju automatski, a u slučajevima kada je reč o sektama koje su umešane u nezakonite ili kriminalne radnje i da prosude o mogućnosti lišavanja istih statusa zajednice, koji im garantuje poreske olakšice i izvesnu pravnu zaštitu. Tačka 5), poziva s tim u vezi države članice da pojačaju uzajamnu razmenu informacija da bi se zajednički sabirali podaci. Tačka 7), poziva Evropsku komisiju i države članice da budu krajnje obazrivi, da bi se sprečila mogućnost da organizacije okultističkog tipa dobiju pomoć Unije. Zašto sam ovo pročitao? Obraćam se ministru, da vas ne plaše više ovi iz nevladinih organizacija, da je i ovakav tekst zakona, koji je dosta mekan, protiv nekih principa EU, Saveta Evrope i tako dalje. Evropske zemlje bore se protiv sekti. Naravno, teško je suzbiti ih. Ono jedino efikasno što bi moglo da suzbije verske sekte, sigurno znate, to je da se u mladom čoveku usadi vera. Ako mu se na vreme usadi vera, on će biti zaštićeno od sekti. Kako da mu se usadi vera? Jedan od načina je sistem obrazovanja, obrazovni programi. Uvođenje veronauke vrlo malo tu može da učini. Nekada ima i kontraefekat. Ali, u obrazovnim programima, naročito prirodnih nauka, dati šansu verskom pogledu. Ovo će možda delovati suviše neobično, možda radikalno, čudno, ali ima u oblasti fizike šta da kaže religija, u oblasti astronomije šta da kaže religija, u oblasti bioloških nauka religija ima snažnih dokaza o božjem postojanju. Taj skepticizam u kome se kupamo glasi: verovaću u Boga, ali ako mi neko pruži dokaze da Bog postoji. Ali, nema dokaza da Bog postoji, niko ga nije video, ali postoje božja dela svuda u nama i oko nas, a nauka pruža najjače dokaze da je ovaj svet, živi svet, stvoren božjom premudrošću. Ako se dozvoli, ako se otvori prostor u prirodnim naukama za versko tumačenje prirodnih zakona, pojava, mi ćemo najlakše suzbiti i pobediti ovu opasnost.
Reč ima narodni poslanik Borko Ilić, a posle njega narodni poslanik Milan Veselinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani građani Srbije, ministar vera, gospodin Radulović, jako je dobro okarakterisao ovaj zakon jednom rečju - ovaj zakon je sistemski. Za nas u DSS-u ovaj zakon je od izuzetne važnosti. A od još veće važnosti jeste za naše društvo u celini. I obaveza je države da usvoji ovaj zakon kako bi svim onim verujućim ljudima, kojih u Srbiji definitivno ima, omogućila da jasno znaju koji je odnos države sa jedne strane, a crkve sa druge strane. I prvi zadatak ovog zakona jeste da se uspostavi jasan odnos između crkve i države, naravno u skladu sa demokratskim standardima i načelima koji vladaju u savremenim evropskim društvima. Ta saradnja jeste pružanje državne ruke crkvama i verskim zajednicama. Ako država pruži ruku crkvi i verskoj zajednici, ona pruža ruku svom građaninu, jer crkvu i versku zajednicu čine verujući ljudi i ovim država upravo vodi računa o verujućim ljudima. I ovaj zakon će omogućiti da ono što nije do sada bilo regulisano zakonom, a pogodovalo je delovanju i bujanju verskih sekti, bude regulisano zakonom i spreči dalje delovanje sekti, o kojima se ovde toliko pričalo. S druge strane, od 100 ljudi koje ćete sresti kada izađete iz ove Narodne skupštine, 95 kaže da pripada nekoj od verskih zajednica ili crkava. Prema tome, jasno je da crkva jeste jedan od osnovnih stubova društva i zbog toga drugi zadatak ovog zakona jeste da utvrdi mesto, jasno da utvrdi mesto crkve u društvu. I svi oni kojima su puna usta civilnog, tj. građanskog društva trebalo bi da znaju da upravo crkva i verske zajednice u svim modernim evropskim društvima i društvima na koje se one pozivaju i jeste jedan od osnovnih činilaca upravo tog civilnog društva. Jer doprinos koji crkva ima u razvoju društva i u uticaju na društveni život jeste nemerljiv. I treći zadatak ovog zakona, koji nas definitivno čeka, jeste da se naše zakonodavstvo i u ovoj oblasti uskladi sa zakonodavstvom EU, jer od 10 ljudi koje ćete pitati na ulici, šta je osnovni cilj države i političkih činilaca u narednih 10 godina, jeste upravo ulazak Srbije i Crne Gore u Evropsku uniju, a Evropska unija ima jasne kriterijume i u ovoj oblasti društvenog života. Ovde se od strane prvog govornika, tj. govornice puno govorilo o tome da zakon ugrožava načelo slobode pojedinca, a ovaj zakon upravo omogućava, tj. uspostavlja i poštuje Ustavom zagarantovana načelo slobode pojedinca. Jer, neće niko ovim zakonom da tera nekog crkvu ili u neku versku zajednicu, već će jasno da kaže koja su prava i obaveze države, sa jedne strane, a koja su prava i obaveze crkava i verskih zajednica, sa druge strane. Opšteprihvaćeno načelo, i ono što mi u DSS verujemo da jeste jedno od osnovnih stubova i našeg programa i razvoja srpskog društva u budućnosti, jeste načelo poštovanja slobode pojedinca, Ustava i zakona koji u ovoj državi važe. Kao što sam rekao, crkva kao jedan od najznačajnijih društvenih činilaca zaslužuje da dobije u društvu mesto koje joj je oduzeto nakon 1945. godine. Sasvim je logično da će crkve koje su tradicionalne na ovim prostorima, koje su pobrojane u ovom zakonu, i verske zajednice koje su tradicionalne na ovim prostorima, svojim uticajem koje su imale u istorijskom nasleđu naših građana, u kulturnom nasleđu naših građana, u krajnju ruku u moralnim načelima koje ovo društvo prihvata, biti u prednosti u odnosu na neke crkve koje nisu tradicionalne na ovim prostorima. To vam je kao u sportu, jasno je da ne mogu Crvena zvezda, Vojvodina i Partizan da se tretiraju kao Hajduk sa Liona, zato što su to sportska društva koja imaju ogroman uticaj u društvu, a Hajduk sa Liona nema gotovo nikakav. Prema tome, i SPC u svemu tome zaslužuje posebno mesto u ovom zakonu. E sad, mnogi bi se pitali zašto baš SPC, čime se ona izdvaja u odnosu na druge recimo tradicionalne crkve ili verske zajednice ili u odnosu na druge konfesionalne zajednice koje su pomenute u zakonu. Izdvojio bih od nebrojanog mnoštva razloga tri osnovna. Prvo, SPC je dala nemerljiv doprinos u izgradnji kako srednjovekovne srpske države, tako i moderne srpske države koja je nastajala nakon revolucije 1804. i 1915. godine i može se slobodno reći da je ugrađena u temelje i današnje moderne srpske države. Drugo, uloga SPC kako u fizičkom, bukvalno u fizičkom očuvanju srpskog naroda, tako i u očuvanju našeg identiteta u proteklim vekovima je nemerljiva. I treće, po svim istraživanjima, SPC u javnom mnjenju Srbije jeste najuticajnija i institucija kojoj se najviše veruje. I zbog svega ovoga ona zaslužuje da ima posebno mesto u ovom zakonu. Isto tako, sa druge strane, i ostale crkve i verske zajednice koje imaju tradiciju na ovim prostorima, kao što su Rimokatolička crkva, Protestantska verska zajednica, Islamska verska zajednica, Jevrejska verska zajednica, isto zaslužuju da budu izdvojene zato što su svojim delovanjem tvorile društvo u kojem i mi danas živimo i kojem mi pripadamo. U delu koji se odnosi na imovinu i finansiranje, zakon jasno reguliše pravo na finansijsku samostalnost crkava i verskih zajednica, što je jako bitno, jer upravo ako nemate finansijsku samostalnost možete da dospete u situaciju da oni koji su finansijski moćni mogu da deluju na uticaj crkava i verskih zajednica, i to ne samo onih institucije koje se računaju u sekte, već i uticaj na neke tradicionalne crkve, ukoliko nisu u stanju da imaju finansijsku samostalnost. Takođe, ono što je bitno jeste da se reguliše pravo na povraćaj imovine, tj. pravo da lokalne zajednice daju na korišćenje oduzetu crkvenu imovinu, ukoliko naravno smatraju da je to u skladu sa potrebama lokalnih zajednica i lokalnih sredina u kojima žive. Ono što jeste jako bitno, a odnosi se na regulisanje socijalnih prava radnika, jeste takođe da će socijalna prava sveštenih lica jemčiti sigurnost tim ljudima, koji svojim delovanjem utiču na opšte moralno dobro ovog društva i ove države. Takođe bih se osvrnuo na član 32. koji reguliše poreske olakšice, a ono što je najbitnije u ovom članu jeste da on podstiče ktitorstvo. Ktitorstvo, s jedne strane, jeste utkano takođe u temelje moderne srpske istorije i mnogo je doprinelo u prethodnim vremenima razvoju kako obrazovnog, tako i kulturnog sistema u Srbiji. I kada sam već došao do obrazovanja koje je ovde isto tako puno puta pominjano, pa prve škole u Srbiji su osnivanje pri crkvama i manastirima. Crkva je dala najveći doprinos u opismenjavanju srpskog naroda kako u srednjem veku, tako i u 19. i 20. veku, pa i danas crkva svojim delovanjem utiče na razvoj obrazovnog sistema i nivoa obrazovanja kod svakog pojedinca u ovom društvu. Drugo, svaka konkurencija je dobra, pa tako i konkurencija u obrazovnom sistemu. Ukoliko imamo konkurenciju, a ovim će se pojačati konkurencija u obrazovnom sistemu, kada se dozvoli crkvama i verskim zajednicama da osnivaju ustanove obrazovnog sistema, od predškolskog nivoa pa do nivoa visokog obrazovanja, upravo će doprineti razvoju kvaliteta obrazovanja u Srbiji. Zbog svega ovoga što sam naveo u svom izlaganju pozvao bih sve narodne poslanike da, zarad onih 95 ljudi koje sretnete od 100 na ulici, a koji jesu verujući ljudi i pripadaju nekoj od crkava i verskih zajednica koje deluju na ovim prostorima, glasate za ovaj zakon i time zajedno regulišemo jednu vrlo bitnu oblast, značajnu kako za društvo u celini, tako za državu, tako i za svakog građanina ove zemlje. Hvala vam.
Hvala vam, gospodine Iliću. Narodni poslanik Milan Veselinović ima reč, pa narodni poslanik Miloš Aligrudić, pa narodni poslanik Ljubomir Kragović. Izvolite, gospodine Veselinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanici SRS su tokom ove načelne rasprave pokazali manjkavost ovog zakona. Posebno gospodin Tomislav Nikolić, analizirajući ovaj zakon, član po član, pokazao je kako je ovaj zakon trebalo da izgleda kako bi bio prihvatljiv za sve građane Republike Srbije. Normalno, ovo je jedna osetljiva materija i bitna, koju interesuje 95% građana Srbije i ovoj materiji, ovako osetljivoj, trebalo je posvetiti mnogo više vremena i postići konsenzus pre svega među tradicionalnim crkvama, kako bi ovaj zakon stvarno dobio svoje pravo lice i značaj. Čitali smo ovih dana u štampi da Sinod SPC ima primedbi na ovaj predlog zakona, što znači da ni sa SPC nije postignut dogovor da ovaj zakon udovolji njihovim potrebama. Danas smo čuli iscrpno izlaganje ministra, gde između ostalog kaže da se ovi zakoni donose onda kada se dese neke velike društvene i državne promene. Ne znam na koje to promene misli, možda ove petooktobarske promene vas kvazirevolucionara koji ste ih izveli, pa verovatno kao da je naše društvo dostiglo taj stepen razvoja da eto sada postoji mogućnost za donošenje jednog ovakvog zakona. Zbog toga smatram da je ovaj zakon više populistički nego što je projekat koji će zadovoljiti sve potrebe, pre svega zainteresovanih tradicionalnih crkava. Posebno se postavlja pitanje, koje se danas ovde provlači, a to je registracija raznih verskih zajednica koje na ovom prostoru deluju negativno poslednjih 20 i više godina. Poznato nam je da su te verske organizacije, zajedno sa nevladinim organizacijama, donele mnogo zla srpskom narodu u proteklom periodu. Znamo da su se na balkanskoj vetrometini ti verski ratovi i sukobi kroz istoriju prožimali, pa zato mislimo da je ovaj zakon mnogo liberalan i mnogo je dao mogućnosti i povlašćenja da se i takve verske organizacije registruju. Ovde ću se zadržati na članu 20, gde se opisuje postupak registracije verskih organizacija. "Za upis drugih verskih organizacija u Registar Ministarstvu se podnosi prijava koja sadrži: 1) naziv verske organizacije; 2) adresu sedišta verske organizacije; 3) ime, prezime i svojstvo lica ovlašćenog da predstavlja i zastupa versku organizaciju. Verske organizacije uz prijavu dostavljaju: 1) odluku o osnivanju verske organizacije sa imenima, prezimenima, brojevima identifikacionih dokumenata i potpisima osnivača od najmanje 0,001% punoletnih državljana Republike Srbije koji imaju prebivalište u Republici Srbiji prema poslednjem zvaničnom popisu stanovništva ili stranih državljana sa stalnim boravkom na teritoriji Republike Srbije." Ovakav sličan član postoji tamo kod registracije građanskih udruženja ili sportskih organizacija. Šta znači ako mi kažemo da je dovoljno potpisa 0,001% od tih koji imaju prebivalište na teritoriji Republike Srbije i znači takva organizacija se može registrovati. To je stvarno nešto što legalizuje sekte, legalizuje nevladine organizacije i sekte, po članu koji ste predvideli u smislu registracije ovakvih verskih zajednica. Ministar kaže da država ima pravo da izabere sa kojom će verskom organizacijom da sarađuje. Zar to nije diskriminatorski? Kaže da ima pravo da sarađuje sa verskom organizacijom koja je registrovana, mada prema nekakvim zahtevima koji idu od strane nekih verskih zajednica i nevladinih organizacija, one traže čak veća prava nego ove koje se registruju. Kako to misli država da izabere sa kim će da sarađuje, a sa kim neće. To je nešto što nije definisano, nije precizno i koncizno rečeno, šta u stvari država hoće, koje su to verske organizacije koje su u interesu države da sa njima sarađuje, da li su to tradicionalne verske organizacije ili možda ove konfesije koje se javljaju radi registracije. Dalje, kaže se, održavanje verskih obreda u državnim institucijama, školama, bolnicama itd. Znate da smo mi višenacionalna zajednica, da u Republici Srbiji živi više nacija, više verskih konfesija. Da ne govorim o uvođenju bošnjačkog jezika i drugih stvari, čime su stvoreni veliki problemi u tim višenacionalnim sredinama. A tek sada ako dozvolimo u školama, bez određenog preciziranja, održavanje verskih obreda, šta će se tamo desiti. Normalno da će se desiti haos, desiće se verske podele, pa sve do mržnje. Pošto moje kolege iz SRS nestrpljivo čekaju da govore, želim da pozovem ministra vera da prihvati amandmane SRS, ne bi li se koliko-toliko poboljšao ovaj zakonski predlog.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, pa potom narodni poslanik Ljubomir Kragović, narodni poslanik Đorđe Mamula, narodni poslanik Zoran Krasić.
Konačno zakon o crkvama i verskim zajednicama. Godine 1977. donet je propis u tadašnjoj Socijalističkoj Republici Srbiji sa ovom tematikom, 93. godine, bogu hvala, stavljen van snage, jer ono kako je on regulisao ovu oblast bolje da je nije ni regulisao. Ne bih ponavljao sve ono što se ovde čulo danas, nego bi hteo samo da ukažem na neke stvari, da ih izdvojim posebno, koje verujem da su u moru onoga što je danas ovde govoreno smetnute s uma, a trebalo bi da budu istaknuto u prvi plan kao nešto veoma značajno kada je reč o ovom zakonu. Prvo moramo poći od činjenice da država ovaj zakon donosi kao sekularna država, svetovna država, a ne donosi ga kao država u kojoj vladaju konfesije. Pravo na veroispovest je jedno od ljudskih prava, koje svoj osnov vuče pre svega iz Povelje UN o slobodama i pravima čoveka i građanina, zatim koja je operacionalizovana u jednom vrlo važnom evropskom dokumentu Saveta Evropa, to je Evropska povelja o ljudskim i manjinskim pravima i verskim slobodama, zatim koja je našla mesto u Ustavu Republike Srbije, važećem Ustavu Republike Srbije. Ono što je interesantno, to je da ovo veoma važno ljudsko pravo, koje se posebno i navodi u ustavima svih država, modernih država, pa tako i u Ustavu Republike Srbije i u budućem ustavu koji budemo donosili to će pravo biti garantovano kao vrlo važno i posebno istaknuto pravo, bitno je da spada u korpus onih prava koja očigledno traže određenu vrstu zakonske razrade, a ne samo ustavnog načela. Prema tome, do sada se položaj crkava, verskih zajednica, kao garanta ostvarivanja tog ljudskog prava, koje se posmatra i kao kolektivno pravo, to moramo imati u vidu, ali se na koncu može svesti i na pojedinačno ljudsko pravo, pravo da verujem. To pravo mora naći svoju zaštitu u zakonima države i nije dovoljno da ostane samo na ustavnoj deklaraciji. Mi smo praktično 93. godine imali situaciju da je ovo pravo bilo nošeno samo ustavnom deklaracijom, a da su organi države Srbije pokušali da realizuju ostvarivanje ovog prava različitim potezima, naročito od strane vlada koje su vladale kao izvršni organi državom Srbijom u proteklom periodu, pa prema tome ovo je prvi put sada, što je značajna stvar, da se ova tema reguliše zakonom. Šta se ovde reguliše zakonom? Naša tema nije crkvena dogma, nisu verska učenja. Narodna skupština Republike Srbije, kao par ekselans sekularni organ, ne bavi se verskim učenjima. Uopšte nije dobro kada raspravu vodimo, sa kakvim god motivima i najboljim moguće, na tom nivou, odnosno na toj ravni da razgovaramo o tome kao o verskom pitanju. Verska pitanja su ostavljena upravo za same verske zajednice, da ih autonomno rešavaju, gde iznose svoja stanovišta i da pokušaju da nađu svoje sledbenike i da ubede ljude u ispravnost stavova u koje treba verovati. Mi smo organ sekularne države. Naš zadatak je da ispoštujemo ustavni osnov i da omogućimo ljudima da u ovoj veoma važnoj oblasti društvenog života i razumevanja socijalnih zbivanja i pojava omogućimo ljudima da se na ovaj način iskažu, izraze sebe, izraze svoju ličnost. To je prosto tako, zato što nam to tradicija nalaže, s jedne strane, i ne pominje se džabe reč tradicionalno u Predlogu zakona, i ne pominje se ona džabe i u drugim evropskim zakonima koji regulišu ovu materiju, i u zakonima zemalja u našem neposrednom okruženju, koje su proistekle iz nekadašnje bivše Jugoslavije, kao što je Slovenija, Hrvatska, kao što su druge zemlje, danas članice EU. Ponavljam, ovde se radi o zaštiti onih koji veruju i onih institucija kroz koje se njihov lični odnos prema veri da organizovati. Prema tome, na taj način se štite izvesna kolektivna prava. Naravno, išli smo sistemom pozitivne numeracije onih oblika organizovanja verskih zajednica u ovom predlogu zakona, koji polazi, pre svega, od pretpostavke tradicionalnih verskih zajednica, odnosno crkava, zato što je to neraskidivi deo istorije i, statistički gledano, reč je o ogromnom broju ljudi koji žele da veruju, i veruju i žive u našoj zemlji. Pošli smo od činjenice da u našoj zemlji žive i oni koji imaju drugačije konfesionalno opredeljenje, pa je to ovde navedeno. Naravno, lista nije iscrpna, iz prostog razloga što je moguće zamisliti i treba na to gledati, jer je ovo pitanje zaštite korpusa ljudskih prava, a ne dogmatsko pitanje, dakle, da je moguće registrovati i druge verske organizacije i crkve, ukoliko ispune uslove. Većina je očigledno ozbiljno shvatila ovu temu i razgovarala i diskutovala krajnje argumentovano, kod nekih govornika se pokazuje određeno nerazumevanje. Dakle, šta su razlozi i šta je ono što ne bi moglo biti prihvaćeno u društvu. Najviše volim kada diskutujem o zakonu da ga prvo pročitam i da pročitam pažljivo i sa razumevanjem sve članove zakona koji su predloženi. Pa ko pažljivo pročita, recimo član 3. ovog zakona, uočiće da sloboda veroispovesti ili verskog uverenja može biti podvrgnuta samo ograničenjima koja su propisana Ustavom, to nije podložno tumačenjima, zakonom, pri tome se ne misli samo na ovaj zakon, i ratifikovana međunarodna dokumenta, a koja su neophodna modernom društvu, u društvu u kome živimo, radi zaštite. Sada se pominju određeni standardi koje je vrlo lako protumačiti, javne bezbednosti, javnog reda, morala, priznajem da je to šira kategorija i treba je krajnje ekstenzivno tumačiti, upravo radi zaštite ljudskih prava i sloboda i zaštite sloboda i prava drugih, kao što znamo da se nijedno pravo ne može koristiti tako da se ugrožavaju ljudska prava i slobode. Zatim, naravno da se verska sloboda ne sme koristiti tako da ugrožava pravo na život, to sve piše u članu 3, pravo na zdravlje, prava dece, pravo na lični i porodični integritet i pravo na imovinu, niti tako da se izaziva i podstiče verska, nacionalna i rasna netrpeljivost. Kada pogledate ove odredbe, one uopšte nisu uopštene i široke, one su krajnje konkretne, pa onom organu koji bude registrovao versku zajednicu sutra po ovom zakonu, na neki način daje striktna uputstva šta se da registrovati, a šta se ne da registrovati kao verska zajednica. Naravno, to je ono čime se ovaj propis bavi. Ne bavi se dogmatskim učenjima niti bilo kakvim poređenjima. Daću vam jedan primer koji sam skoro čuo, koji kada bi na taj način razmišljali, odveo potpuno na stranputicu čitavu priču. Neko ko živi u Nemačkoj skoro mi je ispričao da je 2005. godine američkom Kongresu posebna komisija koja to čini dala vrlo negativan izveštaj o stanju ljudskih prava u Nemačkoj, a vezano za ostvarivanje verskih sloboda, iz prostog razloga što u sistemu pozitivne numeracije onih verskih zajednica koje Nemačka prepoznaje nisu naveli sajentologe. Ako se na taj način stvar posmatra ili razgovaramo o ovom problemu, otišli smo u drugu krajnost. Mi smo otišli u raspravu oko toga, da li je istina da sajentološka verska zajednica ili sekta, kako to zovu oni koji pripadaju tradicionalnim verskim zajednicama, ruši ono što je osnov verovanja u hrišćanstvu, a to je dogma kao takva. Da li ona zdire direktno u suštinu dogme ili ne. Zamislite kada bi Narodna skupština Republike Srbije vodila satima raspravu na tu temu, da li sajentolozi zadiru i ruše suštinu dogmatskog učenja. Dakle, to nije naš predmet i predmet ovog zakona. Predmet ovog zakona je da se omogući da ljudi mogu sebe da organizuju na način kako je to ovde predviđeno, da se zna kakav je odnos države prema verskim zajednicama i crkvama, da se uspostavi pravilo koje nije samo deklaracija, nego mora biti ozbiljno shvaćeno, da ne postoji državna religija, ali da su religije i glavne konfesije u Srbiji, tradicionalne i one druge koje se javljaju kao pojavni oblici koji su respektovani, nešto što je od značaja za socijalni život u Srbiji i što država mora respektovati. Jedino na taj način možemo naći puno utemeljenje za zaštitu one ustavne kategorije koju Ustav i štiti. Najlepše vas molim da ovaj zakon svakako usvojimo i ovo će biti jedan krupan korak napred u ukupnoj zaštiti ljudskih prava u Srbiji. Hvala.
Hvala vama, gospodine Aligrudiću. Reč ima narodni poslanik Ljubomir Kragović, pa narodni poslanik Đorđe Mamula, dva minuta. Izvolite.
Predlog zakona o crkvama i verskim zajednicama danas je na dnevnom redu da bismo pokazali Evropi i svetu da je Srbija tolerantna, da poštuje verske slobode, da štiti crkve i verske zajednice, da štiti hramove, bez obzira na veru, bez obzira na učenje, bez obzira na veroispovest. Da li zakonom možemo pokazati Evropi i svetu, a pogotovo EU, da smo tolerantni i da poštujemo verske slobode i prava? Ne. Gospodo, nijedan predlog zakona to ne može regulisati, to reguliše život, građani, vernici. Na primer, Kosovska Mitrovica, na srpskom delu je muslimansko groblje, a u šiptarskom delu je srpsko groblje. Dođite, gospodine ministre, da vidite kakvo je muslimansko groblje, gde ne fali nijedna grančica ako je posađeno ijedno drvo u tom muslimanskom groblju, a idite da vidite kakvo je srpsko groblje. To vam govori upravo kakvi su vernici SPC, jer u severnom delu su samo oni ostali da žive, to je onaj rezultat koji ukazuje razliku između različitih verskih zajednica. Na Kosovu i Metohiji, gospodine ministre, danas je vlast u rukama UN, u rukama KFOR-a i UNMIK-a, da li je to Evropa i svet? Nije. Da li poštuju i brane Srbe i Srpsku pravoslavnu crkvu, ne. Štaviše, to su samo nemi posmatrači, a ponekad i učesnici uništavanja svega što je srpsko i što pripada SPC. Da vas podsetim na bombardovanje, na uništavanje Srba, srpske imovine i srpske baštine od šiptarskih separatista i terorista, uz nemo posmatranje pripadnika snaga KFOR-a i UNMIK-a, koji su dobili slobodu da obezbede mir, a ne pakao za sve koji žive na Kosovu i Metohiji. Da vas podsetim na 17. mart, kada je uništeno i porušeno 35 crkava i manastira, a da ne govorim o srpskim grobljima koja se sistematski uništavaju već sedam godina. Da li bi pripadnici KFOR-a i UNMIK-a dozvolili da neko ruši crkve, katedrale po Francuskoj, Nemačkoj i Italiji; ne bi dozvolili, branili bi to i svojim životima. Uprkos neviđenoj golgoti, teroru, Srbi su opstali, a opstala je i SPC. Zašto? Zato što je bilo Srba i naših sveštenika, monaha i kaluđera, spremnih da žive i da očuvaju svoju imovinu, svoje crkve i svoje manastire, zato što je SPC delila sudbinu Srba na Kosovu i Metohiji. Gospodine ministre, da li je pri pisanju ovog predloga zakona o crkvama i verskim zajednicama konsultovana upravo crkva i kakvo je mišljenje na ovaj predlog zakona, posebno me interesuje stav SPC. Čitamo, imaju primedbe, nisu zadovoljni. Moralo je sve to da se usaglasi i da nema nijedne primedbe SPC. Drugo, zašto se tradicionalne crkve i tradicionalne verske zajednice ne odvoje, ne razgraniče od sekti? Čak su pojedine našle mesto u ovom Predlogu zakona. Svaka država ima obavezu da omogući verske slobode i prava, ali i da spreči uticaj i prodor sekti na svojoj teritoriji. Dame i gospodo narodni poslanici, u poslednjih par nedelja obišao sam srpska sela, srpske enklave, Suvi Dol, Gojbulju, Grace, Goraždevac. Cilj mi je bio da ih obiđem, da svakom detetu predškolskog i školskog uzrasta odnesem jedan skroman poklon i u toj akciji obuhvaćeno je u ova četiri srpska sela oko 330 dečaka i devojčica. Deca i roditelji su se zahvalili, ali su istakli da im je potrebna mnogo veća briga naročito države Srbije i da im je ostala nada jedino u SPC i SRS, jer su od svih drugih zaboravljeni na Kosovu.
Narodni poslanik Đorđe Mamula, pa narodni poslanik Dragoljub Vojinović, pa narodni poslanik Boris Karaičić.
Sticajem okolnosti o ovom predlogu zakona raspravljamo posle Uskrsa, koji je proslavljen po novom kalendaru i pred Uskrs koji treba da se proslavi po starom kalendaru. Ovaj predlog zakona treba podržati i mislim da Vladi treba čestitati na ovako dobrom predlogu zakona. Očekivao sam da će ovaj predlog doći mnogo ranije na dnevni red, jer je Vlada Srbije iz 2001. godine donela Uredbu o organizovanju i ostvarivanju verske nastave i nastave alternativnog predmeta u osnovnoj i srednjoj školi, 24. jula 2001. godine, koju je potpisao potpredsednik Vlade Dušan Mihajlović. Za mene je to vrlo važno, budući da to nisam očekivao od te vlade. Međutim, ona je ipak odlučila da svoj program dopuni u toku mandata, pa je donela uredbu o verskoj nastavi. U toj vladi je na stolici Dositeja Obradovića sedeo dr Gašo Knežević, ministar prosvete iz GSS, pa zahvaljujući toj vladi i GSS u Srbiji je uvedena veronauka. Naravno, to je za mene bilo prijatno iznenađenje, budući da su to bili, bar deo tih ministara, po svojim opredeljenjima i pogledu na svet, ljudi koji su Boga doživljavali kao konkurenciju, i to najveću, tako da je za mene ovo bilo zaista prijatno iznenađenje, pa sam očekivao u tim danima da se donese i predlog zakona o crkvi i verskim zajednicama. Naravno, mora se reći da je ta uredba doneta po zamislima Vlade da bi se popravio utisak koji je ta vlada ostavila pred tradicionalnim crkvama, posebno pred Srpskom patrijaršijom, zbog izručenja Slobodana Miloševića, međutim crkva nije prihvatila tu trgovinu i smatrala je da deci u osnovnoj i srednjoj školi pripada pravo na versko obrazovanje. U hrišćanskoj civilizaciji, građanska država se rukovodi idejom civilne religije, koja se sastoji u uvažavanju Boga, veri u njegovu pravednost, kojom nagrađuje dobra dela i vrline i kažnjava greh i porok. Ta koncepcija prihvata da je religioznost veoma važna dimenzija čovekove ličnosti i ona polazi od toga da je zapravo čovek najveći dokaz da Bog postoji. Kada je reč o toj koncepciji, a njom je prožet i ovaj zakon, u njoj se naročito vodi računa o tome da dođe do izražaja verska tolerancija i uvažavanje verske tradicije, nacionalnog i kulturnog identiteta. Ustavni osnov za ovaj predlog zakona čini i Ustav Srbije, i Povelja o ljudskim i manjinskim pravima, kao i Ustavna povelja, i ona predstavlja zaista veoma važan okvir. U Predlogu zakona je veoma bitno uočiti da se razlikuju svetovna od duhovnih pitanja i da je to jedan od bitnih elemenata hrišćanske vere, tako da oni koji su kritikovali ovako predloženi zakon treba još jednom da obrate pažnju na određene odredbe i duh zakona. Ustav Srbije, iako donet 1990. godine, daje vrlo važan okvir za ovaj predlog zakona, jer u Ustavu Srbije, u odredbama koje se odnose na slobodu veroispovesti, vera više nije stvar ličnog izbora, dok je ranije isticano da je to stvar ličnog izbora. Dok za neke druge poglede na svet i uverenja, na primer egzistencijalističko, nije u Ustavu pisalo da je to stvar ličnog izbora, tako da je već Ustav iz 1990. godine bio veliki korak i zaista predstavlja dobar okvir za ovaj predlog zakona o crkvama i verskim zajednicama. Pored toga, Ustav Srbije u tim odredbama o verskim slobodama ne govori da je vera privatna stvar, što znači da ne osporava da je vera javna stvar. Dakle, afirmiše crkvu kao javnu zajednicu, što je veoma važno i na tu odredbu se, po mom dubokom uverenju, oslanja i ovaj predloženi zakon. Treba reći, naravno, da bi se verska uverenja i vera u potpunosti zaštitili, potrebno je da u novi ustav Srbije ipak, kada je reč o zabranama izazivanja rasne, nacionalne i verske mržnje, uđu i odredbe da je zabranjeno širiti i ateističku mržnju, jer mislim da po ovim ljudskim pravima nije dovoljno reći da nisu dozvoljene druge mržnje i netrpeljivosti, već te druge mržnje treba takođe precizirati, dakle, da nije dozvoljena ateistička mržnja i netrpeljivost, ili politička mržnja i netrpeljivost ili ideološka. To treba predvideti, a ne stavljati ih kao drugorazredne u jednom neodređenom tonu i rečniku. Dobar Ustav treba da spreči samovoljno uplitanje države u slobodno ispovedanje vere, ali treba da sadrži odredbu da je svaka upotreba vere u političke svrhe zabranjena. Smatram da su predložena rešenja veoma dobra i da oni koji polaze od toga da može doći do zloupotreba moraju znati da se i najbolja rešenja mogu zloupotrebiti, ako postoji raspoloženje za zloupotrebu. Dakle, suština je u tome da se stvori takav moral i opredeljenje u društvu da se zloupotrebe svedu u svim oblastima na što je manje moguću meru i okvir. Posebno bih skrenuo pažnju na prva tri člana, gde je vrlo jasno stavljeno do znanja da je svakome, u skladu sa Ustavom, zajamčeno pravo na slobodu savesti i veroispovesti, da je zabranjena diskriminacija, a kada je reč o ograničenju verske slobode, mislim da je u članu 3. stav 1. veoma važno što je naglašeno da se zaštite slobode i prava drugih. Dale, taj član 3. sadrži direktno prepisane neke odredbe Ustavne povelje i Povelje o ljudskim i manjinskim pravima. Stoga smatram da ovaj predlog zakona treba prihvatiti.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Vojinović, pa narodni poslanik Boris Karaičić.
Dame i gospodo narodni poslanici, koleginice i kolege, gospodine predsedniče, gospodine ministre, imam malu tremu, evo me posle dve godine ponovo za ovom govornicom, a tretiran kao poslednji regrut.
Gospodine Vojnoviću, vraćam vam vreme, zaslužili ste.
Ono što sam hteo da kažem, to je sledeće: evo jednog veoma važnog zakona. Ovde su izrečena mišljenja da je to jedan populistički zakon. Međutim, kažem da je veoma važan. Zašto? Kada govorimo o drugim zakonima koji uređuju ekonomsku i političku sferu Srbije, mi se odmah pozivamo na geopolitički i geostrateški položaj Srbije, na koridore itd, a ovde se govori o duhovnoj sferi, a niko ne govori o tome da je Srbija na obodu dveju civilizacija: jedne vizantijske, koja podrazumeva duh, gospodstvo i suptilnost; druge, rimokatoličke, koja podrazumeva organizaciju i strogu hijerarhiju. Taj narod koji je živeo na ovim prostorima, iako ne pripada po savremenim istorijskim uzusima antičkim narodima, odmah po dobijanju autokefalnosti svoje crkve, izgradio je hramove koji su sada svetska kulturna baština. Taj narod u svojoj demokratskoj državi sada želi da uredi jedan oblik života, a to je oblik savesti i oblik verskih odnosa, na jedan demokratski način. To je njegovo autohtono i puno pravo, jer, kako reče ministar, bogatstvo u samobitnosti je odlika Evrope, a Srbija je već to. Neki koji su ovde govorili i napadali ovaj zakon, a uglavnom se napada deo koji govori o bogosluženju i deo koji govori o školstvu, imam utisak da neke stvari ne razumeju. Kažu, ne mora biti tačno, da su Srbi dobili svoju krsnu slavu iz inata. Zašto? Zato što nisu hteli da se odreknu svog kućnog boga kada su primali hrišćanstvo, nego su tog svog kućnog boga hteli da zadrže, a da je kasnije to crkva kanonizirala. Crkva kaže da je naša krsna slava nastala za svaku familiju u vreme primanja hrišćanstva. To nije bitno. Bitno je ono što je svojstveno srpskom narodu, iako sveti Nikolaj kaže da on nije mnogo obožen, da, imajući svoju krsnu slavu, hram se prenosi u domove. Zato zagovornici koji kažu da crkva ne može u institucije, izgleda da neke stvari ne razumeju. Čudno je ovde da se napada sa različitih pozicija ovaj zakon. Neki kažu da je nedovoljno strog i ima sitno rešeto da propusti ono što se zovu sekte, a drugi kažu daje suviše liberalan. Elem, po mom mišljenju, ovaj zakon je sasvim po meri savremenom življenju Srbije, njenim intencijama da uđe u evropske integracije. Da ne bih dužio, mislim da za ovaj zakon, u svakom slučaju, treba glasati, a da je on dovoljno izanaliziran da vam ne bih uzimao više vremena.
Gospodine Vojinoviću, hvala vam. Ostavili ste dovoljno vremena i za gospodina Karaičića, ali on je odustao. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, gospodin Zoran Ćirković i gospodin Miloljub Albijanić, koji imaju još po 10 minuta? (Ne.) Još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Sutra u 10,00 sati nastavljamo pretresom 2. tačke dnevnog reda u načelu, a pošto mora da protekne 24,00 časa da bi se razmatrali amandmani, najverovatnije će u sredu, u 10,00 sati, početi rasprava u pojedinostima o ovom zakonu. Hvala vam mnogo na odgovornosti. Laku noć.