Zahvaljujem, samo jedna sugestija, odnosno obaveštenje tehničkog karaktera, poštovana potpredsednice i gospodine ministre, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, u članu 6. Predloga zakona greškom je u članu 6. označeno da član 4. stupa na snagu 1. januara 2009. godine; u pitanju je greška u kucanju, kako se to kolokvijalno kaže, 1. januara 2010. godine. Ova greška je ispravljena u pregledu odredaba koje se menjaju, dakle u aktu koji imamo pred sobom. Inače, u pitanju je tehnička greška, što će biti stvar pravno-tehničke redakcije. Zahvaljujem.
Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Narodni poslanik Čedomir Jovanović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Poštovana potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, smatram da ste, gospođo Čomić, povredili Poslovnik, i to član 27, i da je neprihvatljiva praksa koju svojim radom uvodite ovde svakodnevno na sednice parlamenta, a koja je danas otišla korak dalje od besmisla sa kojim smo se suočili kada smo raspravljali o međudržavnom sporazumu Rusije i Srbije. Tada gospodin Jeremić nije imao vremena za parlament, a vi ste smatrali da je normalno da parlament raspravlja o sporazumu, iako je dužnost ovlašćenog predstavnika Vlade da nam objasni zašto je taj sporazum značajan za našu zemlju. Kakva je svrha rasprave koju započinjemo tako što predstavnik Vlade šalje parlamentu, a samim tim i našoj javnosti poruku da će Srbija funkcionisati onako kako funkcionišu oni, kuloarski, mimo svakog reda i mimo javnosti? Ko će nama objasniti hitnost postupka po kojem je ovaj zakon ušao u Skupštinu Srbije, značaj izmena i dopuna Zakona i o čemu možemo da razgovaramo ukoliko je naša rasprava ograničena sa dve ili tri šture rečenice koje sadrže izmene i dopune Zakona o spoljnim poslovima iz 2007. godine? Nama je potrebno obrazloženje za ovu raspravu, jer u pratećim materijalima nismo dobili ništa što bi moglo učiniti naše diskusije kvalitetnim. Zašto se vrše izmene i dopune Zakona? Koji su to poslovi bezbednosti koje Ministarstvo želi da obavlja? Zbog čega se donose neke odluke sa povratnim dejstvom? Nijedna rasprava neće biti ozbiljna ukoliko se bude vodila na ovakav način. Molim vas da vodite računa o tome. Vaša obaveza je da zaštitite dignitet ove institucije, a on se svakodnevno ugrožava, između ostalog i načinom na koji vi mislite da je moguće ovde raditi. Ako predstavnici Vlade dolaze u Skupštinu da bi ćutali, onda ste vi dužni da im objasnite da ovde ne važe pravila koja važe u njihovim partijama. Mogu tako da se ponašaju u predsedništvu Srbije, ali ovde pred nama moraju položiti račune za ono… (Predsedavajuća: Dva minuta.) … za šta se polažu računi u svakoj normalnoj zemlji. Nijedan ministar spoljnih poslova ne počinje raspravu o zakonu na ovakav način.
Zahvaljujem. Narodni poslaniče, nema povrede člana 27. Staram se o primeni člana 27. Predstavnik Vlade je prisutan i vaše primedbe o tome da li, koliko i o čemu predstavnik Vlade govori treba da budu upućene njemu ili njoj, a ne meni. Molim vas da ne zloupotrebljavate pravo da dobijete reč na osnovu člana 100, jer on daje pravo na reč da se govori o povredi procedure, a ne daje pravo da se govori o političkom stavu, o ponašanju člana Vlade ili bilo koga drugog. Član 27. me obavezuje u odnosu na red i mir na sednici Skupštine i prisustvo predstavnika Vlade, da li ministra čije ministarstvo je predložilo Vladi da pošalje predlog zakona u Skupštinu ili ministra koga Vlada odlukom predloži Skupštini da objašnjava i brani zakon. Sve što želite, od vašeg prava na reč inače, preko replike, pitanja i svega ostalog što su poslanička prava, moja je obaveza da vam pružim mogućnost da dobijete reč i da sa ministrom razgovarate, ali vas upozoravam da ne zloupotrebljavate Poslovnik, jer odredba člana 27. ne omogućava da predsedavajući naređuje, određuje ili propisuje kad će se predstavnik Vlade javiti za reč. Poslovnik propisuje da predstavnik Vlade može da se javi za reč kad god je zatraži i nije ograničeno vreme diskusije. Zahvaljujem. Povredu Poslovnika traži narodni poslanik Nenad Prokić. Izvolite. Izvinite, narodni poslanik Nenad Prokić je podigao Poslovnik. Vi imate reč, izvolite.
Gospođo Čomić, javio sam se onako kako je to predviđeno novom procedurom ovde u parlamentu, član 100. i član 101. Niste me razumeli, gospođo Čomić, i to je naš osnovni problem; mi možemo različito da razmišljamo o pojedinim temama o kojima razgovaramo ovde u parlamentu, ali se moramo elementarno razumeti. Ako se u toj meri obesmišljava parlament, kao što je obesmišljen i vašim postupcima u poslednjih nekoliko meseci, samim tim se obesmišljava i parlamentarna demokratija. Ako ne želimo da živimo u demokratskom poretku, u kom to poretku mi treba da živimo? Bilo bi dobro da o tome povedete računa. Nema smisla voditi rasprave na ovakav način, na koji vi to dopuštate. U petak smo raspravljali o 14 tačaka dnevnog reda u vremenu predviđenom za jednu tačku dnevnog reda. O 14 zakona smo diskutovali u vremenu predviđenom za jedan zakon. Četrnaest zakona za 13 minuta. Objedinjujete ono što se ne može objediniti. Pustili ste po hitnom postupku ovaj zakon u skupštinsku proceduru, a ovde sedi predstavnik Vlade koji nije našao za shodno da nam objasni o čemu mi treba da razgovaramo. Ovo nije dovoljno, gospođo Čomić, za argumentovanu raspravu i razgovor. Niste nam prosledili neophodne materijale da bismo to mogli da uradimo. Zbog toga je ministar dužan da u svom obraćanju parlamentu saopšti sve što nam je potrebno da bi ova rasprava bila ozbiljna. Pročitajte izmene i dopune Zakona i biće vam jasno o čemu se govori.
Narodni poslaniče, zloupotrebljavate poslovnička prava iz člana 100. i sadržajem obrazloženja da je došlo do kršenja odredaba Poslovnika prilično insistirate na tome da vi ne morate da pročitate Poslovnik da biste mogli da koristite prava iz njega. Dobili ste reč po Poslovniku i pročitajte šta je vaša obaveza, kao narodnog poslanika koji se poziva na parlamentarizam, demokratiju i pravila, šta je vaša obaveza kada dobijete reč. Vaša je obaveza da ukažete na povredu Poslovnika koja je tokom procedure nastala neposredno nakon što ste tražili da objasnite u čemu je povreda procedure [[Glasovi iz klupe: Vreme.]] Molim narodne poslanike da ne dobacuju, pošto je to takođe kršenje odredaba Poslovnika koji nas sve zajedno obavezuje na uljuđeno ponašanje. Dakle, narodni poslanik koji traži povredu člana 101. morao bi da obrazloži u čemu je ta povreda načinjena, a nije ni člana 27. ni člana 21. Molim vas, uz upozorenje, da ne zloupotrebljavate Poslovnik za svoje političke stavove. Ministar vam je na raspolaganju, izvolite sa ministrom u replike, razgovore, šta god pravo na reč podrazumeva, ali ne možete zloupotrebljavati Poslovnik kada vas ja, u slučaju da prekršaj ponovite, ne opomenem. Da li žele reč predstavnici, odnosno predsednici poslaničkih grupa? Lazić Nikola je stavio prijavu, a sada imam i prijavu za Nenada Prokića. Da li želite reč? Po Poslovniku, povreda Poslovnika, izvolite.
Poštovana gospođa Čomić, nadam se da će doći dan kada će od vas, u okviru vašeg dociranja, koje po pravilu uvek traje duže nego sama prijava povrede Poslovnika, doći priznanje da je neki put taj poslovnik zaista povređen. Još nisam čuo nikada od vas da ste priznali da je Poslovnik povređen u ovom parlamentu.
Iz prostog razloga što niko od poslanika nije obrazložio da je Poslovnik povređen u bilo kojoj osnovi. Kada kažete da je došlo do prekršaja čl. 101. i 104. molim vas da obrazložite u čemu se sastoji povreda. Bićete pošteđeni mojih objašnjavanja samo u dva slučaja: ili ako zaista obrazložite do kakve je povrede došlo, ili ako ja kršim Poslovnik, a ne dam objašnjenje, što sam po Poslovniku dužna. To su jedina dva slučaja koja mogu nastupiti, a da vas poštedim objašnjavanja. Narodni poslanik Slobodan Maraš želi da govori o povredi Poslovnika.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, čl. 27. i 104. Gospođo Čomić, malopre ste, odgovarajući gospodinu Prokiću, izneli jednu neistinu. Suština je u tome da narodni poslanici reklamiraju, odnosno ukazuju na povrede Poslovnika, kao što je to bio slučaj pre neki dan. Malopre je jedan kolega iz SRS dobacio, vi ste ga opomenuli da ne dobacuje. Pre neki dan… [[Isključen mikrofon.]]
Narodni poslaniče, molim vas da birate reči kada pokušavate, koristeći svoje pravo na obrazloženje povrede Poslovnika, da se pozivate na parlamentarizam, demokratiju i prava iz Poslovnika koja vam pripadaju. Nijedan poslanik tokom ove sednice nije opomenut i molim vas da ne iznosite neistine. To je razlog da vas upozorim da svi malo povedemo računa kada koristimo prava koja nam Poslovnik obezbeđuje i kada se obraćamo jedni drugima. Narodni poslanik Dragan Todorović želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, javljam se na osnovu člana 27, a dve stvari u vezi sa članom 87. i sa pitanjem postavljenim sekretaru Narodne skupštine… [[Isključen mikrofon.]]
Narodni poslaniče, na osnovu člana 100. reč možete dobiti samo za povredu načinjenu neposredno pre nego što ste tražili reč. Pitanja koja ste postavili sekretaru i član 87. ne mogu biti predmet obrazloženja pri davanju reči, a po zahtevu da je došlo do povrede Poslovnika. Molim vas da pročitate članove Poslovnika, nije komplikovano. Zahvaljujem. Narodni poslanik Lazić Nikola ima reč. Izvolite.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, na početku bih želeo da izrazim žaljenje zbog toga što nadležni odbor nije razmatrao predlog zakona koji je danas na dnevnom redu i dao svoje mišljenje o njemu. Što se tiče okolnosti pod kojima se razmatra ovaj predlog zakona, one se značajno razlikuju od situacije u kojoj smo se nalazili kada je usvojen osnovni Zakon o spoljnim poslovima, za koji je glasala i Demokratska stranka Srbije, u decembru 2007. godine. Tada, u to vreme je postojala spoljna politika, a pored usaglašavanja na nivou Vlade dobijala je i svoju potvrdu u parlamentu. Tada su ulagani ozbiljni napori kako bi ključna pitanja iz domena spoljne politike bila usaglašavana na nivou Skupštine, čime bi, zapravo, legitimitet te politike bio veći. Samim tim bi se i ta unutrašnja stabilnost reflektovala na kvalitetniju spoljnopolitičku poziciju, tim pre što su se pojedina unutrašnja politička pitanja značajno prelamala kroz međunarodnu prizmu. Danas, oko godinu i po dana od tada, ta slika izgleda potpuno drugačije. Činjenica je da ne postoji jedinstvena državna politika oko našeg spoljnopolitičkog nastupa, a to se ogleda u činjenici da sama vladajuća većina od formiranja nove vlade nije našla za shodno da na dnevni red stavi bilo kakav predlog rezolucije vezan za naše spoljnopolitičke prioritete. Ne samo da Vlada nije učinila tako nešto, već je u više navrata odbila i mogućnost da se razmatraju akti iz te oblasti, koje su podnosile opozicione stranke. Mislim da je važno reći da generalno na nivou izvršne vlasti postoji ozbiljna konfuzija, vezano za usaglašavanje spoljnopolitičkih prioriteta i uopšte za raspodelu nadležnosti vezanih za spoljnu politiku. Iskustvo iz prošlog veka nas uči da kombinacija slabe vlade i dominantnog predsednika nikada nije donosila ništa dobro našoj državi. Čini mi se da čak i u okviru same vlade postoji jedna vrsta nesporazuma oko određenih pitanja. Svi smo nedavno bili svedoci da je bilo nejasnih poruka oko eventualnog angažovanja naših vojnika van granica Srbije, konkretno, po pitanju ove vojne vežbe u Gruziji. Mislim da ni oni koji su u okviru Vlade bili za to učešće ni oni koji su bili protiv nisu u pravu jer tu jedinu nadležnost ima Narodna skupština Republike Srbije, koja po članu 140. Ustava jedino ima pravo da odluči o angažovanju naših vojnika van granica države. Svakom odgovornom političaru, državnom funkcioneru, a mislim i svakom odgovornom građaninu jasno je da spoljna politika, ukoliko želi da bude uspešna, ne sme da bude niti konfrontativna, niti snishodljiva. Važno je u tom kontekstu pomenuti doslednost i ozbiljnost našeg diplomatskog nastupa, odnosno pre bih rekao političkog nastupa, jer, zapravo, diplomatija samo trpi konsekvence onoga što je politika, u smislu kredibiliteta na međunarodnoj sceni. Naime, Srbija je kao jedna od žrtava kasetne municije, svi se toga dobro sećamo, 1999. godine, učestvovala veoma aktivno tokom 2008. godine u pripremi za potpisivanje tzv. Sporazuma iz Osla, koji je za cilj imao da dovede do zabrane proizvodnje, korišćenja, skladištenja i prodaje kasetne municije. Kao što sam rekao, mi smo kao država igrali veoma aktivnu ulogu u celom tom procesu. Država je čak angažovala i ljude koji su kao žrtve kasetne municije postali lica sa invaliditetom da učestvuju na određenim konferencijama. Konačno, Srbija je organizovala konferenciju sa tom temom u Beogradu kako bi utisak o našem učešću bio jači, kako bismo zapravo doprineli tom procesu. Nažalost, na kraju tog procesa taj sporazum je potpisalo preko sto država, čini mi se da je broj 107, međutim, Srbija nije bila među njima. Postavlja se pitanje zašto je to tako? To ima dvostruke implikacije, kako na unutrašnjem političkom planu, tako i na spoljnopolitičkom planu. Što se tiče unutrašnjeg političkog plana, mislim da to nije korektno prema našim građanima, posebno ako se ima u vidu da na teritoriji Srbije postoji, procenjuje se, još oko dve i po hiljade komada neeksplodiranih kasetnih bombi, na teritoriji na kojoj živi preko 80.000 stanovnika koji su potencijalno ugroženi od ove vrste municije. Ukoliko bi se ovim tempom nastavilo čišćenje terena, mislim da bi nam za to bila neophodna decenija, a u slučaju da je Srbija potpisala taj sporazum bili bismo u mogućnosti da dobijemo određena sredstva kao pomoć kako bi se taj proces značajno ubrzao i kako bi se ovo pitanje rešilo. Što se tiče našeg spoljnopolitičkog kredibiliteta, postavlja se pitanje kakvu vi poruku šaljete ukoliko aktivno promovišete jedan proces, učestvujete u njemu, a potom, na kraju, bez ikakvog obrazloženja ustuknete i povučete se iz tog procesa? Kada je reč o deklarisanim spoljno-političkim prioritetima Vlade, a to su pitanje očuvanja Kosova i Metohije u okviru sastava Srbije, pitanje evropskih integracija i regionalna saradnja, važno je napomenuti da ti ciljevi sami po sebi nisu sporni. Međutim, sporna je realizacija tih ciljeva, odnosno to je vrlo diskutabilno. Rezultat rada ove vlade jeste da je na terenu skoro u potpunosti, na Kosovu i Metohiji, iščezla misija UNMIK čiji je zadatak bio, da podsetim, da sprovodi suštinsku autonomiju Kosova u okviru Srbije. S druge strane, ova vlada je prihvatila misiju Euleks, za koju Vlada Srbije tvrdi da je statusno neutralna. Da li je ona statusno neutralna ili sprovodi Ahtisarijev plan, o tome se može polemisati. Međutim, činjenica jeste da između instituta suštinske autonomije i statusne neutralnosti postoji ogromna razlika koja se zove prelazak crvene linije, odnosno ugrožavanje teritorijalnog integriteta Srbije. S druge strane, mislim da je neophodno da mi kao država imamo proaktivnu ulogu u međunarodnim organizacijama, posebno onim koje se bave pitanjima ljudskih prava, kao što su Savet Evrope i OEBS, kako bismo aktuelizovali pitanje ugroženih prava preostalih Srba na Kosovu i Metohiji. Višemesečnim isključenjima struje se zapravo vrši pritisak na preostali srpski živalj na Kosovu i Metohiji i on se dovodi na ivicu humanitarne katastrofe. Mora se mnogo aktivnije reagovati i pružiti sva logistička podrška istrazi vezanoj za trgovinu organima nestalih i kidnapovanih Srba sa Kosova i Metohije. Moram da stavim primedbu da je država propustila priliku da reaguje kada je gospođa Helena Ranta, finski patolog, izašla sa izjavom da je prilikom formulisanja izveštaja o tzv. masakru u Račku, koji je poslužio za bombardovanje Savezne Republike Jugoslavije 1999. godine, bilo pritiska na nju da ona suštinski izmeni elemente tog izveštaja. Mislim da je tu država morala da aktivnije reaguje i iskoristi taj trenutak. Mislim da nije dobro što pojedini državni funkcioneri relativizuju pitanje prijema Kosova u MMF i što govore da je jedino bitno da Kosovo ne bude primljeno u UN. Naravno, ne može se reći da ne postoji određena aktivnost diplomatije u tom smislu, ali pitanje je u koji se koncept energija investira? Samo pitanje traženja savetodavnog mišljenja Međunarodnog suda pravde, o kome smo toliko puta već do sada polemisali, sa jedne strane nosi sa sobom veće rizike po državu, a sa druge strane potencijalno može biti neobavezujuće za države koje su priznale nezavisnost Kosova i Metohije, naravno, u zavisnosti od toga kako ta odluka bude formulisana. Na kraju, mislim da odnos ove vlade prema pitanju Kosova i Metohije najbolje oslikava nedavna izjava državnog sekretara u Ministarstvu za Kosovo i Metohiju gospodina Olivera Ivanovića, koji je prilikom posete američkog potpredsednika gospodina Bajdena rekao – ne treba previše pričati o pitanju Kosova. Što se tiče regionalne saradnje, nju je naravno nužno unapređivati, ali na principima reciprociteta, odnosno nemešanja u unutrašnje poslove, a naročito na bazi poštovanja međunarodnog prava. Postoje veoma korisne regionalne inicijative, a na bilateralnom planu treba razvijati dijalog, ne zanemarujući pitanja od suštinskog značaja za Srbiju. Ne može biti reči o razvoju dobrosusedskih odnosa ukoliko se ignorišu ključna otvorena pitanja. Ne može se stavljanjem stvari pod tepih ići napred. Postojanje problema naravno nije ništa neočekivano, niti neuobičajeno, ali ključno je pitanje na koji se način ta otvorena pitanja i problemi rešavaju. Naravno, mislim da je u kontekstu regionalne saradnje važno dati prioritet razvoju specijalnih i paralelnih veza sa Republikom Srpskom, u okviru Bosne i Hercegovine, odnosno u okviru Dejtonskog sporazuma i maksimalno koristiti sve kapacitete koje taj sporazum daje u smislu razvoja specijalnih i paralelnih veza. Ta saradnja treba da bude sveobuhvatna i na političkom, i na kulturnom, i na ekonomskom, i na obrazovnom planu itd. Postavio bih jedno pitanje za Vladu, u kontekstu imenovanja novih ambasadora Crne Gore i Makedonije u Srbiji. Šta se to u međuvremenu, od proterivanja tih ambasadora, promenilo u kvalitetu odnosa Srbije sa tim dvema državama kako bi sada ambasadori tih zemalja bili prihvatljivi? Kada su ti ambasadori proterivani Demokratska stranka Srbije je bila protiv emotivnih i iracionalnih poteza i smatrali smo da postoje mnogo delotvornija i efektnija rešenja koja mogu da dovedu do željenih rezultata, u smislu sporova koji postoje. Vezano za pitanje evropskih integracija, čini mi se da je sada svima jasno da je stav DSS-a bio ispravan, u smislu otvaranja jedne vrste dijaloga i iskorišćavanja vremena pred nama da se otvori iskren dijalog sa zemljama članicama EU o problemu koji je nastao time što je određeni broj zemalja EU priznao nezavisnost Kosova i Metohije. Kao što vidimo, nije bilo mesta žurbi, jer i dalje se ne primenjuje privremeni trgovinski sporazum, ne primenjuje se SSP, osim što Vlada Srbije unilateralno sprovodi taj sporazum, što dodatno opterećuje budžet i uopšte džepove građana Srbije. Ako bismo želeli da vidimo koji je model najbolji, u smislu zaštite naših državnih interesa u procesu evropskih integracija, mogli bismo da pogledamo kako to čine neke države u našem susedstvu. Naravno, neophodan preduslov, što kod nas nije ispunjeno, jeste da postoji jedna vrsta konsenzusa oko spoljnopolitičkih ciljeva. Tužno je videti da se danas u ime evropskih integracija pravdaju razne stvari, poput određenih sumnjivih radnji u parlamentu. Ukoliko pitate bilo kog političara iz bilo koje države EU, on će vam reći da evropske vrednosti nisu sumnjivi načini glasanja u parlamentima. Što se tiče vojne neutralnosti, mislim da je to veoma značajna pozicija, koju je utvrdio i parlament Srbije, i u svakom nastupu na međunarodnoj sceni naši državni organi se toga moraju pridržavati. Kada je reč o ekonomskoj diplomatiji, može se reći da je ona dala rezultat uglavnom u predizbornoj kampanji i uglavnom po pitanju "Fijata". Nažalost, od potpisa na taj sporazum se nije daleko odmaklo i građani, nažalost, zbog toga ne žive bolje. Kada je reč o gasno-naftnom sporazumu sa Rusijom, mislim da nije dobro što su pre ratifikacije tog sporazuma slate konfuzne poruke od strane pojedinih članica vladajuće koalicije, da li će taj sporazum biti ratifikovan ili ne, ali, na svu sreću, glasovima opozicije, naravno i poslanika DSS, taj sporazum je ratifikovan i očuvan je naš kredibilitet u očima partnera. Tokom usvajanja postojećeg Zakona o spoljnim poslovima 2007. godine Demokratska stranka Srbije je izrazila žaljenje što nije detaljnije i kvalitetnije definisana unutrašnja organizacija Ministarstva spoljnih poslova. Nažalost, to se pokazalo kao nedostatak u aktuelnoj praksi. Što se tiče predloženog zakona o izmenama i dopunama Zakona o spoljnim poslovima, osvrnuću se na nekoliko članova, sa željom da malo jasnije građanima prikažemo ono što ovaj zakon donosi. Član 1. bliže uređuje pitanje službe bezbednosti u Ministarstvu spoljnih poslova. Naime, u tom ministarstvu postoje Služba za poslove bezbednosti i Služba za analitičke poslove, koja se bavi prikupljanjem podataka. Ne treba dovoditi u pitanje opravdanost postojanja ove dve službe koje su sastavne jedinice, prema sistematizaciji, Ministarstva spoljnih poslova, ni potrebu za bližim definisanjem poslova koje ona obavlja. Služba za poslove bezbednosti, koja tretira mahom pitanja čuvara, domara i zaštite komunikacije, tretira se članom 1. zakona. Ipak, mislim da se može ukazati na problem da je na čelu obe službe u Ministarstvu spoljnih poslova jedna ista osoba i da je ta osoba član, prema pisanjima određenih medija, određenih nevladinih organizacija. Onda se postavlja pitanje da li jedan čovek treba da ima takvu moć, tim pre što, prema zakonu o službama, u Republici Srbiji postoje dve službe – BIA i VBA, za koje postoje manje ili više određeni mehanizmi parlamentarne kontrole, dok za poslove kojima se bavi Ministarstvo spoljnih poslova ne postoji nikakav kontrolni sistem, pošto se prilikom pojavljivanja ministra pred Odborom za spoljne poslove ne može očekivati da podnosi izveštaj o radu Službe za analitičke poslove. Član 3. predloženog zakona govori o mogućnosti da ministar spoljnih poslova angažuje na period od četiri godine, dakle da primi na privremeni rad, osobe koje treba da zauzmu najviša i najstručnija mesta u našoj diplomatiji, što se u određenim slučajevima može iskoristiti za doprinos poboljšanju diplomatskih aktivnosti. Naravno, ima i onih primera koji ukazuju kako su neka rešenja bila i jesu loša, gde ambasadori ne zadovoljavaju ni osnovne kriterijume, a kamoli da odgovore složenim zadacima koji se postavljaju pred njih. Demokratska stranka Srbije je u tom smislu predložila amandman, i apelujem da ga prihvatite, koji zahteva da ti ljudi koji su angažovani ispunjavaju iste standarde kao i lica iz Ministarstva, kako u profesionalnom smislu (dakle, polažu diplomatsko-konzularni ispit i poznavanjejezika), tako i u psihofizičkom. Naravno, sa ovako izmenjenim tekstom, bez ove korektivne klauzule, postoji mogućnost da neki naredni ministar (ne sumnjam da vi to nećete činiti) možda to zloupotrebi i da dovede nekog svog rođaka, prijatelja kome je jedina kvalifikacija to što se školovao u inostranstvu ili možda poznaje neki strani jezik. Mislim da to nije dovoljno i da će ovim da se postigne cilj da diplomatsko predstavljanje bude ujednačenije. Ključni član ovog zakona, zbog koga je i došao u skupštinsku proceduru, jeste član 4. On ukida i prolongira sa velikim zakašnjenjem, u zakonu je propisana ta obaveza za Ministarstvo od 1. januara, a sada je polovina maja, pravo građana Republike Srbije koji rade u diplomatsko-konzularnim predstavništvima širom sveta da imaju regularno zdravstveno osiguranje, koje do sada nisu imali. U zakonu koji je donesen u prošlom sazivu Narodne skupštine Republike Srbije, koji je usvojen glasovima DSS-a, to pitanje, koje je godinama unazad sa pravom mučilo naše građane koji predstavljaju ovu zemlju u inostranstvu, najbolje je rešeno. Ovde se u obrazloženju izmena i dopuna koje nam je Vlada dostavila kaže da je neophodno promeniti datum sa 1. januara 2009. na 2010. godinu, kako bi se izbegle štetne posledice po rad Ministarstva spoljnih poslova. Kakve su to štetne posledice po rad Ministarstva spoljnih poslova? Da li je to mogućnost da ih možda tuže njihovi zaposleni kojima su data prava zakonom uskraćena? Ona vlada koja brine za svoje zaposlene mora da vodi računa o tome. Mi smo u tom smislu podneli amandman kako bi se prilikom narednog rebalansa budžeta, za koji smo sigurni da će uskoro biti, i to pitanje rešilo i datum promenio na 1. jul 2009. godine. Kao što sam na početku rekao, stavljam primedbu zbog toga što Predlog zakona nije prošao kroz Odbor za spoljne poslove, koji jeste nadležni matični odbor. Sa druge strane, Demokratska stranka Srbije jeste podnela nekoliko amandmanima kojima je moguće ovaj zakon poboljšati. Međutim, ono što na kraju želim da kažem jeste da za poboljšanje spoljne politike Republike Srbije nisu dovoljni amandmani na zakon, već je neophodna promena same Vlade, odnosno novi izbori.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, predsednik Poslaničke grupe LDP.
Hvala, gospođo Čomić. Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mi nemamo ništa protiv načina na koji vi u ovom trenutku izlazite pred parlament, jer on zapravo potvrđuje sve ono što je naša osnovna kritika, ne vas lično, nego karaktera spoljne politike koju ste utvrdili u okvirima svoje vladajuće koalicije i stranke koja vas je predložila na funkciju na kojoj se trenutno nalazite. Čitav je niz problema koji u ovom trenutku antagonizuju odnos između LDP-a, sa jedne strane i vašeg ministarstva, sa druge strane. Mi zbog toga nismo previše zadovoljni. Ne vidimo nijedan razlog koji bi u ovom trenutku bio dovoljno značajan da mi pređemo preko propusta koji su očigledni. Mislimo da je osnovni problem vaša namera i ambicija da spoljnu politiku vodite na način koji je neprihvatljiv za 2009. godinu i za jedno demokratsko društvo. Izbegavanje dijaloga, upoznavanje sa planovima, definisanje prioriteta, kampanjsko nastupanje jeste nešto što nikako ne može biti dobro za naše društvo, a samim tim nije dobro ni za nas koji ovde predstavljamo interese građana, kojima je veoma važna definicija položaja naše zemlje u svetu i potpuno drugačija komunikacija sa svetom.Spoljna politika je postala instrument koji konfrontira Srbiju sa međunarodnom zajednicom, sa regionom i, konačno, u poslednjoj etapi, konfrontira i naše društvo unutar granica zemlje u kojoj živimo. Pre dve nedelje smo raspravljali o zakonu kojim se potvrđuje sporazum između Rusije i Srbije. Uprkos velikom nastajanju vladajuće koalicije da nam objasni kako je normalno vaše odsustvo, iako je propisano vaše prisustvo i obaveza obrazlaganja tog sporazuma, bili smo uskraćeni za raspravu o veoma važnom pitanju koje, po našem mišljenju, ugrožava normalan razvoj zemlje. Ta energetska podređenost, kolonijalno podaništvo, sve ono što karakteriše spoljnu politiku Srbije nije bio cilj parlamenta, niti smo o tome ikada ovde razgovarali. Kosovska politika bez parlamentarne podrške i insistiranje na vojnoj neutralnosti, bez ikakve argumentovane rasprave, povratak u osamdesete kroz našu bliskost sa nesvrstanima, bez ikakve rasprave i dogovora, bez obrazlaganja ciljeva partnerstva sa zemljama koje su osumnjičene za otvoreno podržavanje terorizma, bez ikakve saglasnosti, podrške, obrazloženja zašto se to radi, to je čitav niz propusta koji se, logično, završavaju jednim ovako lošim predlogom izmene i dopune zakona. Nemamo ništa protiv tog povratnog dejstva, iako ga niste obrazložili, jer smatramo da žrtve nesposobnosti Ministarstva ne smeju biti ljudi koji rade za ovu zemlju u okviru ministarstva inostranih poslova, jer je isključivo aljkavost povod za izmene i dopune Zakona kojima praktično pomerate rokove u kojima treba omogućiti ljudima koji predstavljaju ovu zemlju da taj posao rade oslobođeni pritisaka kojima su izloženi zbog nesposobnosti Srbije da im omogući ono što pripada svakom diplomatskom predstavniku bilo koje druge zemlje u svetu. Druga dva nastojanja su za nas više nego sporna zbog toga što ih ne prate nikakva obrazloženja. Prvo, odbijanje ministarstva inostranih poslova da kroz odbor u Skupštini, a potom i kroz uvodnu reč ministra objasni poslanicima i poslanicama kojim se to poslovima bezbednosti bavi ministarstvo spoljnih poslova, i na kojim osnovama. Da li su to oni poslovi bezbednosti po kojima je nekada Ministarstvo spoljnih poslova bilo poznato, a koji su, moram vas podsetiti, rađeni u skladu sa zakonom? U ovom trenutku u našem pravnom poretku ne može se pronaći nijedan aktivan zakon, pozitivni pravni propis koji bi bio osnova za uspostavljanje neke službe bezbednosti u okviru Ministarstva spoljnih poslova. Ako je to pitanje poslova koji se svode na portirsku službu, onda ne vidimo razlog da u okviru zakona u ovom trenutku o tome razgovaramo, jer je to zaista pitanje koje može biti potpuno uređeno i na osnovu postojećeg zakona, s obzirom na to da ste 2007. godine vrlo jasno utvrdili mogućnost uređenja i rešavanja čitavog niza otvorenih pitanja kroz podzakonske akte i uredbe koje ste imali pravo i slobodu da donosite. Dakle, ako je ovo pokušaj da se mimo javnosti i bez ikakve osnove u zakonu unutar ministarstva inostranih poslova gradi još jedna služba bezbednosti, bili biste dužni da odgovorite zašto to činite, sa kakvim motivima i kakve će biti posledice nastojanja da se mimo zakona uspostavi jedna takva institucija u okviru ministarstva inostranih poslova. Drugo je pitanje zapošljavanja kadrova u ministarstvu inostranih poslova, odnosno vašeg diskrecionog prava da mimo zakona i uobičajenih procedura za sva druga ministarstva vi zapošljavate do 5% ljudi u ministarstvu inostranih poslova, na period od četiri godine. To smatramo širenjem koncepta partijske države, jer je jasno da zapošljavate kadrove u periodu koji je utvrđen kao period vašeg punog mandata. To je loše, ne zbog toga što mislimo da će apriori svi ti kadrovi biti loši, nego zbog toga što na takav način nećemo moći da profesionalizujemo naše ministarstvo inostranih poslova, pa će sa ministrom odlaziti svi oni koje je ministar zaposlio, jer se podrazumeva da će novi ministar dovesti, pozivajući se na vaše pravo, neke svoje kadrove. Sa takvom spoljnom politikom nigde nećemo stići. Mislim da spoljna politika ima puno posla i da, nažalost, još nismo uspeli da objasnimo ni svoje interese, ni da dobijemo podršku za demokratske mehanizme kojima ti interesi treba da budu ostvareni. Dalja monopolizacija spoljne politike je neprihvatljiva. Ovo je zapravo jedina suština zakona sa kojom vi pred nas izlazite bez osećaja potrebe da nam objasnite zašto to radite. To je više nego čudno za čoveka koji voli tako puno da priča, kao što to inače činite vi, u svakom trenutku i na svakom mestu. To je jednako čudno kao kada bi potpredsednica Gordana Čomić odbila da nam objasni neki zakon zbog toga što smatra da za takvim nečim ne postoji potreba, a obrazlaže nam povrede Poslovnika duže nego što mi govorimo. Ne postoji program u kome se vi ne pojavljujete. Ne postoji tačka na planeti na kojoj se niste pojavili, od Sirije do Argentine. Ne vidim šta je bio problem za vas da nam omogućite normalnu raspravu i diskusiju tako što biste prvo obrazložili izmene i dopune Zakona a nama pomogli da ne tumaramo kroz vaše skrivene namere. Dakle, da li ovim izmenama i dopunama Zakona mislite da formirate neku službu bezbednosti u okviru Ministarstva spoljnih poslova? Ako to mislite, podsećam vas da to nije uređeno postojećim zakonima o službama bezbednosti. Ako to nije vaša namera, onda recite šta je vaša namera, da ne bi ostale tako krupne nedoumice među nama. Ovo nije rasprava u kojoj treba da govorimo o efektima naše spoljne politike, ali ovo jeste rasprava u kojoj možemo govoriti o osnovama na kojima se gradi spoljna politika. Ako su osnove pogrešne, a one su partijske, one nisu demokratske, one nisu transparentne, nisu javne, ni politika ne može biti drugačija. Ako spoljna politika nije spoljna politika o kojoj smo razgovarali i dogovorili se, ako način na koji se ona sprovodi nije onakav kakav je uobičajen za čitav normalan demokratski svet, onda ni rezultati te politike ne mogu biti drugačiji od onih kakvi su sada, a oni su poražavajući. Srbija je proširila granice svojih sukoba. Kada pokušava nekako da se konsoliduje i nadoknadi proizvedenu štetu, onda se to po pravilu čini tokom vaše posete nekoj drugoj zemlji. Da li je postalo pravilo naše spoljne politike ono sa čim se mi suočavamo u poslednjih nekoliko meseci, pravilo koje nam ukazuje da predstavnici zemalja sa kojima imamo nesporazume u Srbiju dolaze onda kada vi niste u njoj? Ako je to pravilo, onda je to loše. Ako to nije pravilo, onda je to čudna koincidencija i malo ko razuman može u nju poverovati. Bili ste dužni, gospodine Jeremiću, da nam omogućite normalnu raspravu tako što ćete izaći sa jasnim stavovima, ponuditi obrazloženje za vrlo čudne inicijative, između ostalog preuzeti odgovornost za sopstveni nerad i aljkavost vašeg ministarstva. Samo tako se može obrazložiti činjenica da opet pomerate rokove sa 1. januara 2009. na 1. januar 2010. godine, da uvoditi povratno dejstvo zakona isključivo zbog toga što niste bili u stanju da tokom čitave 2008. godine i dela 2007. godine u kojem je ovaj novi zakon bio na snazi usvojite odredbe koje bi omogućile normalno funkcionisanje svih zaposlenih u Ministarstvu spoljnih poslova, a pogotovo onih koji se nalaze u diplomatsko-konzularnim predstavništvima. Što se tiče same službe bezbednosti, odnosno vašeg diskrecionog prava da zapošljavate ljude, mi se tome protivimo jer na takav način pravite partijsko Ministarstvo spoljnih poslova. Ili čak ne ni partijsko, već apsolutno lično, ili ono koje proizilazi iz interesa koji nemaju puno veze sa strankom koja vas je na to mesto kandidovala, s obzirom na to da ne postoji nikakva podrška vašoj politici koja bi bila prepoznatljiva u nastupima i spremnosti poslanica i poslanika Demokratske stranke da vas u tom poslu podrže. Način na koji ste do sada koristili to svoje diskreciono pravo je više nego loš. Zbog toga je naša spoljna politika takva. Kadrovska politika proizilazi, pre svega, iz vaših ličnih procena koje se grade na kriterijumima koji nisu politički, osim ukoliko glas pevača u restoranu nije politički kriterijum koji se prevashodno uvažava kada se šalje ambasador u SAD, ukoliko nestručnost i odsustvo bilo kakvog rezultata u prethodnom periodu, odnosno u radu u spoljnoj politici nije kriterijum za kandidovanje i napredovanje u ministarstvu inostranih poslova. Ono što mislim da je u ovom trenutku važno za naše društvo jeste činjenica koja vaše ministarstvo opisuje kao ministarstvo koje je daleko od uloge koju bi moralo da ima, a vas kao ministra opisuje kao osobu koja čak toga nije ni svesna, a ukoliko jeste, tim gore, jer odbija da se menja. Mislim da je jasno da se naša spoljna politika mora menjati, jer nije cilj spoljne politike Srbije svađa sa svetom, već dijalog i pronalaženje onih rešenja koja će omogućiti Srbiji da na novim pozicijama afirmiše interese, koji ne mogu biti interesi utvrđeni vašom partijskom agendom ili vašom lično. Zbog toga, velika opomena za ono što ste do sada radili, a pogotovu za ovo što nam sada predlažete, opomena koja između ostalog znači uskraćivanje podrške za jednu takvu ideju.
Reč ima narodni poslanik Mladen Grujić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe Nova Srbija. Posle njega narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik Poslaničke grupe Napred Srbijo.
Gospođo predsedavajuća, poštovane kolege, gospodine ministre, molio bih vas da povučete ovaj predlog izmena Zakona iz tri razloga: prvo, zato što je nezakonit; drugo, zato što je loš po državu i treće, zato što je loš po vas lično. Dozvolite mi da to argumentujem. Prvo, nezakonit. Vaš predlog je direktno u koliziji sa Zakonom o državnim službenicima. Možete sada da tumačite, ili predsednik Odbora za zakonodavstvo, da ste našli neku rupu u zakonu i da može da se tumači ovako i onako, ali vaš predlog se jednostavno ne slaže sa duhom Zakona o državnim službenicima. Ovo što predlažete je kao neka vrsta leks specijalisa u odnosu na Zakon o državnim službenicima. Toliko o nezakonitosti vašeg predloga. Loš po državu. Diplomatija je zanat. U svakom zanatu postoje neka pravila, a to je da tokom karijere u nekom zanatu čovek može da bude šegrt, kalfa i zanatlija. Ovo što tražite je izmena vekovnog pravila. Ovo je kao da ministar zdravlja sutra ujutru dođe ovde da traži od nas da mu damo mogućnost da, recimo, postavlja do 5% apsolvenata medicine u operacione sale, jer su talentovani ili su nam potrebni, pa da ne gube vreme na specijalizaciju. Gospodine ministre, u protekle dve godine ste dosta uradili na popravljanju imidža Srbije i srpske diplomatije. To poštujem. Doduše, neko će reći da vam nije bilo teško, jer je srpska diplomatija na najnižem mogućem nivou u istoriji, još od vremena Miloša Obrenovića, pa nijebilo teško unaprediti je. Svejedno, cenim svaki pomak. Ovo što vi predlažete sada prethodni ministar je radio bez zakonskog osnova koji vi tražite. Nemojte da upadate u takve greške. Neću da govorim o radu bivšeg ministra; bilo, ne ponovilo se. Potpuno sam svestan da u svim zemljama na svetu postoji određen broj ambasadora koji su politički postavljeni na ta mesta, ali nigde nisam čuo za politička postavljenja zamenika konzula, savetnika za bezbednost ili onoga koji šifrira poruke (ne znam kako mu se zove zanimanje), ili na neko drugo profesionalno mesto, jer ta mesta zahtevaju neko prethodno obrazovanje i iskustvo koje se ne stiče u školi, na ulici ili u porodici, što vi sada predlažete. Ovaj vaš predlog je loš i po vas lično. Vama će život biti mnogo teži sa ovom promenom zakona. Gospodin Jovanović, koji je govorio pre mene, sumnja da ćete vi ovaj član iskoristiti da postavljate specijaliste za bezbednost. Umiriću vas, gospodine Jovanoviću, nemojte se sekirati, neće oni postavljati savetnike za bezbednost, nego će da izađu u susret svastikama, šuracima, komšijama i partijskim drugovima. Gospodine ministre, olakšajte sebi život, jer, verujte mi, znate li koliko će vam se pojaviti ambicioznih i putovanja željnih političkih drugova, prijatelja, komšija, članova familije, koji će se pozivati na ovaj član zakona koji sada donosite i koji vam potpuno omogućava da im udovoljite? Zašto to sebi radite? Šta vama to treba? Bez ovog člana život vam je lakši. Kada dobijete molbe i zahteve za nebulozna postavljenja pozovite se na Zakon o državnim službenicima i uputite ih da odmah traže ambasadorsko mesto i za to ih uputite na predsednika Tadića, a on posle neka ispunjava ili ne ispunjava želje. Pokušao sam da nađem razlog zašto ste tražili ovu izmenu Zakona i nisam ga našao, a vi niste želeli da ga obrazložite. Molio bih vas ipak da probate i baš bih voleo to da čujem, jer mislim da ćete to teško uspeti. Molim vas da povučete ovaj zakon, jer videćete, ovaj član će vam u budućnosti doneti takve mrlje u karijeri koje vam ništa ne trebaju i za koje vi nećete biti krivi. Hvala.
Reč ima narodni poslanik… Čedomir Jovanović želi repliku na izlaganje narodnog poslanika Mladena Grujića. Izvolite. Samo vas molim da se registrujete, samo jednom.
Hvala vam, gospođo Čomić. Pošto me pomenuo poslanik NS, želeo bih da odgovorim. Svestan sam tog principa nepotizma i partijskog karijerizma, koji je tako izražen u Ministarstvu spoljnih poslova. Istina, on nije došao do izražaja samo u mandatu aktuelnog ministra, to je postalo neko nasledno i običajno pravo svakog ministra spoljnih poslova, koje kroz izmene i dopune ovog zakona praktično dobija po prvi put jednu zakonitu osnovu. Tačno je da je ovaj član zakona protivzakonit, suprotan Zakonu o državnim službenicima i zbog toga ćemo tražiti zaštitu zakonitosti. Ono što sam želeo da kažem, a što je pogrešno protumačeno, jeste zapravo da je to preuzimanje službe bezbednosti i poslova bezbednosti od Ministarstva spoljnih poslova mimo svakog zakona. Znači, Zakon o osnovama uređenja službi bezbednosti Republike Srbije vrlo jasno definiše koje su to službe bezbednosti u Srbiji, nadležnosti tih službi bezbednosti i prava koja se kroz izmene i dopune Zakona o spoljnim poslovima limitiraju u oblasti Ministarstva spoljnih poslova. Zbog toga je potpuno nezakonita inicijativa i ambicija Ministarstva spoljnih poslova da se u okviru Ministarstva spoljnih poslova, mimo Zakona o osnovama uređenja službi bezbednosti Republike Srbije, bavi pitanjima bezbednosti. To je bilo moguće u prošlosti, ali je tada bilo uređeno u skladu sa zakonom. Dakle, od tri inicijative koje su pokrenute izmenama i dopunama Zakona jedna inicijativa je nezakonita, jer je dužnost Ministarstva bila da do 1. januara 2009. godine uradi posao koji sada najavljuje da će uraditi do 1. januara 2010. godine, a to su poslovi zaštite prava naših predstavnika u diplomatsko-konzularnim predstavništvima, odnosno prava na zdravstveno osiguranje. To nije urađeno, prekršen je zakon. Drugo kršenje zakona je kršenje koje proizilazi iz ambicije ministra spoljnih poslova da uvede praktično, pored svog mandata, mandat i za svoje službenike u trajanju od četiri godine, čime dobijamo partijsko ministarstvo i što je obračun sa profesionalnim kadrom Ministarstva spoljnih poslova. Treće kršenje zakona je ovo potpuno nezakonito i neosnovano uvođenje službi bezbednosti u Ministarstvo spoljnih poslova, što pokazuje ambiciju ministra koja svoje utemeljenje ima u prošlosti, a ne u vremenu u kojem se danas nalazimo. Ako je nekada Ministarstvo spoljnih poslova imalo moćnu službu bezbednosti, a u međuvremenu je ta služba bezbednosti transformisana, odnosno taj koncept napušten jer je tako nešto i utvrđeno Zakonom o osnovama uređenja službi bezbednosti Republike Srbije, onda želimo da dobijemo odgovor na pitanje – kako će funkcionisati ta služba bezbednosti u okviru Ministarstva spoljnih poslova kada ovde u parlamentu ne možemo da čujemo jednu reč od ministra prilikom obrazlaganja Predloga zakona, kada se ne pojavljuje prilikom obrazlaganja sporazuma, kada se ne pojavljuje prilikom formulisanja spoljne politike za narednu godinu, kada znamo da svoju politiku gradi na principima koji nemaju mnogo dodirnih tačaka sa parlamentarnom demokratijom, u kojoj ministar polaže račun parlamentu?
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik Poslaničke grupe Napred Srbijo.
Smatram da je nečuveno to što danas u sali sedi gospodin ministar koji ne želi da obrazlaže zakon, pa me interesuje šta uopšte traži u sali. Ako je to prilika da sačeka da čuje šta mi imamo da kažemo i da pripremi adekvatne odgovore, onda on ne zaslužuje da bude ministar spoljnih poslova, jer ako tako vodi i diplomatiju i ako nema šta da obrazlaže onima sa kojima razgovara, onda mi moramo da se zamislimo oko toga koga smo izabrali za ministra spoljnih poslova. Možda je za njega lično dobro što nije obrazlagao, pošto nije morao da laže, ali politiku ne treba voditi tako da čovek lično bude zadovoljan, to može za neke druge profesije, u politici morate da se trudite da većina građana bude zadovoljna onim što radite, pa makar i vi sami ne osećali da ste previše zadovoljni. Dakle, pošto ministre uvek posmatram kroz predsednika Republike, kao jedan "zvučnik" kroz koji predsednik Republike izgovara ono što sam ne sme, na šta nije spreman ili mu ne dozvoljava njegov odnos prema diplomatiji, onda, gospodine Jeremiću, i kad vas hvale da ste nešto dobro uradili, to hvale Tadića, i kada vas hvale da ste negde dobro zastupali državu Srbiju, to u stvari hvale Tadića. Ja ne mogu da vas pohvalim da ste unapredili diplomatiju, kao što bi uradio neko ko želi da u Srbiji zaista bude sve dobro, pa ne analizira previše šta bi mogao da kaže. Ne, vi niste unapredili diplomatiju, vi i Boris Tadić sveli ste srpsku diplomatiju na "šatl" diplomatiju. Vi ne cenite nijednog našeg predstavnika u inostranstvu, samo vas dvojica avionom putujete da biste nam javili radosne vesti iz zemalja za koje već znamo da neće priznati nezavisnost Kosova i Metohije. Veoma često ste u svim tim državama, da biste se otuda vratili s vešću kako one i dalje ostaju privržene ideji da ne priznaju nezavisnost. Svaka tri meseca ja saznajem da Slovačka i dalje privržena ideji, ova, ona, a nikad ne odoste u nekih od velikih zapadnoevropskih država pa da kažete – ubedio sam Francusku da ne prizna nezavisnost Kosova i Metohije. Za vas ne postoje naše diplomate u inostranstvu, kao da u njih nemate poverenja, kao da vam ih je neko naturio u ovih deset godina, kao da su ti stranački interesi doveli toliko ljudi iz različitih stranaka na ambasadorske funkcije da vi to morate sve sami. Zašto pravite baš stranačko Ministarstvo spoljnih poslova, nije mi jasno, jer možda, ne samo u ovakvom odnosu većine u Skupštini, za vašu stranku više neće biti mesta u vlasti. Mogao bih da kažem da bi ono što sad predviđate za sebe mogao da iskoristi neko ko razmišlja tako prizemno kao što razmišlja vaša stranka u diplomatiji, pa da rastera te koje vi dovedete. Ali, vi vrlo dobro znate da svako ko dođe na vlast umesto vas ima malo više duše nego vi i uglavnom svi zaposleni ostaju na svojim mestima, i zato nam je predimenzionisana državna administracija. Dakle, umesto da ovde jednog dana dođete i da nam iznesete kako stoje stvari sa nezavisnošću Kosova i Metohije, kako stoje stvari pred sudom ispred koga očekujemo nekakvo konačno rešenje, ili polurešenje, za koje sam čak zabrinut da bi moglo da vam posluži da nastavite da sprovodite ovo što radite sa Euleksom, vi ste došli da nam oćutite jedan predlog zakona, u kome Ministarstvo priznaje svoje greške. Jedan deo zakona odnosi se na pokrivanje greška koje ste načinili, a drugi da sebi stvorite uslove da pravite nove greške. Čime je izazvan ovaj predlog zakona? Time što u budžetu za 2009. godinu niste predvideli sredstva da lečite ljude i onda, gle apsurda, 17. maja donosimo zakon da će nešto da stupi na snagu 1. januara 2009. godine, to prođe Sekretarijat za zakonodavstvo i to prođe vašupravnu službu, da mi danas odlučimo da nešto stupi na snagu 1. januara i da čak ima posledice od 1. januara do 17. maja, zato što smo 17. maja odlučili da je stupilo na snagu. Uz odredbu koja vam je već omogućavala da primite na posao bez konkursa lica sa iskustvom u naučno-istraživačkom radu, sa značajnim diplomatskim iskustvom, pa ste napisali profesionalne veštine itd., vi sad bez ikakvih kriterijuma idete na 5% zaposlenih, direktno po odluci ministra spoljnih poslova. Ako imamo u tim diplomatsko-konzularnim predstavništvima, a ne napisaste nam ovde koliko ima zaposlenih, ali ako ima 500, a mogu samo da slutim koliko ih ima, ako ima 1000, vi ćete 50 zaposliti sami. Gde? Da li u Americi, u Briselu, da li u Londonu, da li ćete da ih rasporedite po postojećoj sistematizaciji, pa da na mesta nekih ljudi koji odlaze u penziju dovedete vi lično svoje ljude? Znači, Demokratska stranka i vi hoćete da napravite svoje ministarstvo spoljnih poslova. Odredba člana 1. po kojoj Vlada propisuje na vaš predlog nešto, pa onda odredba člana 3. liče mi na to da ste vi učestvovali na nekom tenderu i kupili ovo Ministarstvo spoljnih poslova i sad, kao i svi koji su u ovih deset godina vaše vlasti nešto kupili, gledate samo da zaradite na tome, a baš vas briga za to šta se dešava sa firmom koju ste kupili. Ovo nije firma, ovo je Srbija. Ministarstvo spoljnih poslova je Srbija, svaka ambasada je Srbija, gospodine ministre, a vi biste da tu Srbiju kupite i da određujete sami šta će u njoj da se dešava i kako će da se dešava. Ja vas nisam takvog poznavao do sada. Ovaj predlog zakona je za mene bio veliko iznenađenje. Istina, ja pratim kako vas Boris Tadić gura u vatru, tobož podiže vam rejting, a u stvari Zapadu vi izgovarate ono što Tadić ne sme da kaže da se ne bi posvađao. To vas dovodi do jednog časa kad će neko sa Zapada reći Tadiću – ovaj više ne može da bude ministar spoljnih poslova. S druge strane, Boris Tadić vam je takvim načinom rada, svađajući vas sa Zapadom, podigao delimično ugled u zemlji, pa je počelo da se šuška da ste popularniji od njega. Ja bih se, da sam na vašem mestu, veoma zabrinuo, pošto loše prolaze ljudi koji se po popularnosti približe Borisu Tadiću, a ne ako ga nadmaše. Vi ste kod Tadića bili zaduženi da donosite dobre vesti, a narod jedva čeka da dobije neku dobru vest. Onda vi sednete u taj skupi avion, odletite u Siriju i vratite se i kažete – Sirija neće priznati nezavisnost, odletite u Slovačku – neće priznati nezavisnost, odletite u Španiju – neće priznati nezavisnost, i mi svi kažemo – blago nama, mi imamo Vuka Jeremića za ministra, pogledajte u koliko zemalja ode i ubedi ih da ne priznaju nezavisnost Kosova i Metohije. Da li ste rasterali pijanice iz Ministarstva i iz ambasade? Da li ste rasterali izdajnike, za koje biste i vi sada rekli da su izdajnici… Molio bih vas, gospođo predsedavajuća, da mi obezbedite uslove za rad. Imate tamo ljude koji su otvoreno govorili o nezavisnosti Kosova i Metohije, ne znam kako da ih nazovem, možda postoji neka lepša reč. Nikad nemam poverenja u onoga ko kaže da će sam da odlučuje o bilo čemu, da ne može niko da ga kontroliše i da ne postoji zakon po kome mora da se ravna. Dakle, vi ne dozvoljavate danas da vas Skupština kontroliše, vi nećete da progovorite. Ja sam to video i kod vašeg predsednika koji nikad neće da govori prvi, nego čeka da svi govore, a onda on natrpa ljudima svašta na glavu i prekida se sednica. Sad vam kažem unapred, ako to čekate, da vi nama ovde dajete završnu reč, onda nije trebalo da ulazite u salu. Toj vašoj završnoj reči mi nećemo da prisustvujemo, jer niste poštovali naše pravo da od vas čujemo uvodnu reč. Mi čitamo papire i na osnovu njih diskutujemo, a vi slušate živu reč poslanika i pripremate se da na tu živu reč odgovorite živom rečju. Ne, ja bih vas zamolio da nam odgovorite pisanim putem. Mi ovde sad završimo diskusiju, vi idite u kabinet, sedite sa svojim saradnicima, napišite nam odgovor i pošaljite nam poštom. Neka to bude komunikacija između ministra spoljnih poslova i narodnih poslanika, koje vi uopšte ne cenite. Ili je vaš strah od onog koji vas je poslao sa ovakvim zadatkom veći od želje da poštujete još nekog. Ako vas je neko poslao ovde da kažete – ja neću da govorim o zakonu, taj je već počeo da vas ruši. To može da bude samo Boris Tadić. Nema vam drugog. Vas ne ruši Cvetković, vi za Cvetkovića niste opasni. Da sam malo veći licemer nego što jesam i da sam malo stariji nego što jesam, ja bih rekao da sta vi bolji ministar nego što je Tadić predsednik Republike. Da vas još dodatno posvađam. Ali, nema kod vas dvojice razloga za neku preteranu hvalu ni jednog ni drugog. Mogao bih da kažem da ste lošiji, da ste manje loš ministar nego što je on predsednik Republike. Ali, vas dvojicu narod vidi kao spregu Demokratske stranke koja spoljnopolitički vodi ovu državu. Vaše istupanje u javnosti da će sud odlučiti u našu korist i da se mi oslanjamo isključivo na mišljenje suda može mnogo da vas košta ako taj sud ne donese odluku koju vi nama ovde već predočavate. Jer, ja sam ubeđen da ta odluka ne može da bude potpuno na našoj strani, sudeći po tome da Amerika uopšte nije lobirala na Generalnoj skupštini, nego je pustila. Čak je i Engleska bila uzdržana, pustila je da to ode pred sud. Za mene je to znak da je lakše izlobirati nekoliko sudija nego stotine poslanika ili predstavnika. I zato, gospodine ministre, ja znam da saveti koje ljudi ne traže mogu da liče malo i na pretnju, ali trebalo je da ovde dođete kao onaj Vuk Jeremić koga Srbija poznaje preko medija. Trebalo je da onim svojim fino prilagođenim glasom ubedite narodne poslanike da je ovaj zakon dobar, a ovaj zakon nije dobar ni u jednoj svojoj odredbi. Najteži vam je greh što su poslanici, pa time i javnost Srbije saznali da se vi niste potrudili da naši ljudi koji zastupaju Srbiju u inostranstvu mogu da budu lečeni. Mogli ste vi njima po jedan auto da poklonite, ovaj novi "punto" novi, ali vi niste obezbedili sredstva u budžetu da ti ljudi budu lečeni, a obezbedili ste da vi putujete u "šatl diplomatiju". Znači, vaš koncept vođenja Ministarstva spoljnih poslova uopšte se ne uklapa u koncept koji mi predlažemo. Za nas će ambasadori biti predstavnici zemlje, a ne ministar inostranih poslova, odnosno i ministar spoljnih poslova. Vi ambasadore od karijere više nemate. Vi imate na školovanju svuda po svetu kadar DS, a sada vam je prilika da ih ubacite u Ministarstvo bez ikakvog konkursa, bez ikakve konkurencije. Ja to mogu da razumem kao stranačku orijentaciju u stranci – vi lepo u DS skupite novac, pa imate svoje diplomate koje pripremate da budu predstavnici Srbije jednog dana kada budete na vlasti. Ali, da vama Srbija plaća vaš kadar, a ovo je direktan način kako vi stranački kadar hoćete da finansirate iz budžeta, to je nedopustivo, gospodine ministre. Zašto ti ljudi ne bi imali konkurenciju? Kako to mislite, gospodine ministre, da vi jedini odlučite o 5% zaposlenih, da vi jedini u toj svojoj glavi imate merila i vrednosti po kojima ćete ljude da zapošljavate? Je l' vam to ne liči malo na privatnu firmu? Kada je Ministarstvo spoljnih poslova privatna firma, šta onda ostaje državi? Zato smo apsolutno protiv ovog zakona. Obrazlagaćemo dva amandmana koja smo dali, a mogli smo da vam damo svih šest, da brišemo sve ovo, ali mislim da je sasvim dovoljno ono što ćemo vam danas reći u raspravi o amandmanima. Voleo bih da čujem one koji bi da podrže ovaj zakon, da mi samo kažu koju odredbu zakona podržavaju, odnosno koja odredba je bila neophodna Srbiji i koja odredba je bila neophodna da Ministarstvo spoljnih poslova bolje obavlja svoj posao. Hvala.
U elektronskom sistemu su prijavljeni narodni poslanici Čedomir Jovanović i Dejan Mirović, odnosno izvinjavam se, narodni poslanik Dejan Mirović, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SRS ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo, očigledno je da izmene Zakona o spoljnim poslovima koje danas razmatramo imaju za cilj povećanje bezbednosti u našim diplomatsko-konzularnim predstavništvima, jer su promene u vezi sa tačkom 25) iz člana 5. Zakona o spoljnim poslovima. Međutim, te promene verovatno imaju veze sa najavom da postoji mogućnost otvaranja konzulata u Crnoj Gori (tri) i u Hrvatskoj (jedan). Tačnije, za Hrvatsku je predviđeno premeštanje konzulata iz Rijeke, a to je konkretno izjavio ministar 28. aprila 2009. godine. Verovatno se u tom smislu predviđa izmena člana 42, u kome se predviđa da ministar može bez sprovođenja konkursa doneti rešenje o prijemu u radni odnos na neodređeno vreme. S druge strane, u Zakonu od 2007. godine se taksativno navode kvalifikacije potrebne za takav postupak. Izmenama Zakona se taj kriterijum širi. Po našem mišljenju to nije dobro, jer, citiram: "Ministar može bez sprovođenja internog i javnog konkursa doneti rešenje o prijemu drugih lica u radni odnos na neodređeno vreme do četiri godine, radi obavljanja odgovarajućih poslova u diplomatsko-konzularnom predstavništvu". Ovo su, najblaže rečeno, sporne odredbe, po kojima se ministru daju suviše velika ovlašćenja. Iako su ove izmene Zakona u vezi sa najavljenim otvaranjem konzulata u susednim zemljama gde živi srpski narod, u tom kontekstu nas interesuje i sledeće. Zašto se unapred i javno najavljuje otvaranje konzulata u Crnoj Gori, iako to vaš kolega gospodin Roćen nije hteo čak ni da potvrdi? Da li su to samo propagandne izjave? Zatim, po kojim kriterijumima su birani gradovi u kojima će se nalaziti ti konzulati? Na primer, prema poslednjem popisu iz 2003. godine u Pljevljima živi 70% Srba. Ipak, u tom gradu nije predviđeno otvaranje konzulata. Takođe, gospodine ministre, ako sve to nije propagandna akcija, onda se postavljaju i sledeća pitanja. Zašto Ministarstvo spoljnih poslova, umesto što povećava broj službenika i diplomata, ne pomaže direktno srpskom narodu u susednim zemljama? Ili, zašto se ne insistira na poštovanju Okvirne konvencije za zaštitu nacionalnih manjina Saveta Evrope iz 1992. godine, konkretno člana 5. koji garantuje uslove potrebne za održavanje i razvijanje kulture pripadnika nacionalnih manjina, kao i njihove vere i jezika; takođe, člana 9. u kome se garantuje sloboda izražavanja, pravo na radio i televizijski program, štampane medije; člana 11. koji reguliše nazive gradova, imena ulica i topografske oznake; člana 12. koji garantuje nastavu i udžbenike na srpskom jeziku; člana 17. koji garantuje veze između srpskog naroda u susednim zemljama i Republike Srbije? Ministar sigurno zna da su i Crna Gora i Hrvatska članice Saveta Evrope i da je njihova dužnost da poštuju ovu konvenciju. Slično se može zaključiti kada govorimo o Evropskoj povelji o regionalnim i manjinskim jezicima iz 1992. godine koju je SCG ratifikovala 2005. godine. Kada sve ove činjenice imamo u vidu stiče se utisak da vlast i Ministarstvo spoljnih poslova smatraju da saradnja sa Savetom Evrope i EU znači samo ispunjavanje obaveza, a da Srbija, kao matica najbrojnijeg naroda na prostoru bivše SFRJ, nema prava da bilo šta traži za svoje sunarodnike. Otvoreno to treba reći. To je štetan način razmišljanja i veoma je sličan onom stavu koji je zastupao ministar na 119. ministarskoj sednici Komiteta Saveta ministara Evrope u Madridu, kada je tražio od Saveta Evrope da zauzme statusno neutralan stav prema pitanju Kosova i Metohije jer je za to osnov Rezolucija 1244, prema ministru. Ta vest je objavljena u našim medijima i nadam se da je to bio ministrov lapsus, jer opšte je poznato da Savet Evrope nije priznao tzv. Kosovo. Opšte je poznato da u našem Ustavu piše da je Kosovo i Metohija deo Republike Srbije i, konačno, opšte je poznato da se u Rezoluciji 1244 više puta navodi da je Kosovo i Metohija deo SRJ. Zato bi ministar trebalo da nam danas razjasni svoj stav iznet u Madridu 12. maja 2009. godine. Dame i gospodo, Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o spoljnim poslovima menjaju se odredbe Zakona iz 2007. godine. Već u prvom članu Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o spoljnim poslovima menja se član 5. Zakona iz 2007. godine. Mi smatramo da bi ipak trebalo, u skladu sa rešenjima iz 2007. godine, dodatnu pažnju obratiti na član 1. osnovnog zakona. U tom kontekstu, trebalo je prilagoditi neka rešenja iz ovog člana novonastaloj realnosti, posebno onoj nakon februara 2008. godine ili realnosti nakon proglašenja tzv. države Kosovo, tačnije NATO države, na srpskoj teritoriji. Zašto je ovaj prvi član Zakona iz 2007. godine tako značajan i zašto je predlagač zakona trebalo da obrati veću pažnju na njega, a ne na neke druge članove? Pre svega, jer taj član reguliše sledeće oblasti: poslove koje obavlja Ministarstvo inostranih poslova, postupak odlučivanja o otvaranju i zatvaranju diplomatsko-konzularnih predstavništava Republike Srbije u inostranstvu, ali i predstavništava stranih država i međunarodnih organizacija u Republici Srbiji; zatim, raspolaganje imovinom u inostranstvu, prava i obaveze diplomata i drugih zaposlenih u Ministarstvu. Takođe, ali ne manje bitno, u ovom članu se posebno naglašava da se na pitanja koja nisu uređena ovim zakonom primenjuju opšteprihvaćena pravila međunarodnog prava, kao i potvrđeni međunarodni ugovori u ovoj oblasti. Što se tiče prvog stava ovog člana, jasno je da on pre svega zavisi od sredstava koja dobija Ministarstvo. Dakle, gospodine ministre, biću potpuno otvoren, mi sada možemo da se takmičimo u ponavljanju fraza, da iznosimo strategiju naše spoljne politike i predstavljamo naše programe i da dajemo populističke izjave ili da razmatramo sa pravničke tačke gledišta da li će uspeti proces pred Međunarodnim sudom pravde i da u tom kontekstu dajemo realnu ili lažnu nadu našim građanima i istovremeno da skupljamo političke poene, pre svega ovde mislim na vlast. U suštini, osnovni test uspešnosti i ozbiljnosti jedne spoljne politike ili njenog značaja u ukupnoj državnoj politici se može svesti na jedno jedino, osnovno pitanje – koliko novca jedna država daje za svoju spoljnu politiku? Ovo pitanje posebno je važno u slučaju naše zemlje jer ona je, nažalost, u situaciji, priznali mi to ili ne, da se bori za svoj opstanak, jer očigledno postoje sile koje žele da unište Srbiju kao državu. To je realnost, a ostalo su fraze, politički i nacionalni mazohizam i bežanje od problema, predizborni ili politički marketing. Uostalom, i sam predlagač zakona u obrazloženju za hitnost postupka priznaje da postoje, citiram, "izmenjene okolnosti i potrebe Ministarstva, odnosno diplomatije Srbije". U tom smislu i u skladu sa spoljnopolitičkom situacijom, koja je veoma ozbiljna, svaka odgovorna vlast, svaki ministar koji ima čast da vodi ovako važan resor, koji je možda uz ekonomski deo Vlade i najvažniji resor u Vladi – jer mi smo se, podsećam, kao država odavno odrekli oslanjanja na argumente iz sfere odbrane, čak i onih preventivnog karaktera, u smislu odvraćanja – dakle, svaki ministar zadužen za spoljne poslove bi trebalo da se bori da njegovo ministarstvo ima ozbiljna sredstva u okviru celokupnog budžeta, ali bruto domaćeg proizvoda. Analize pokazuju da nije tako u našoj zemlji. One jasno pokazuju da se Ministarstvo spoljnih poslova nije dovoljno zalagalo za bolji tretman i veća budžetska davanja. Zato član 1. Zakona o spoljnim poslovima, dakle zakona koji se na neki način ovde menja, ne može da se primeni u praksi. Zato ne može da se pravda ni hitnost postupka koja se traži u Predlogu zakona. Tačnije, potpuno je nerealno da se članovi Zakona, npr. član 5, menjaju, a zatim to predstavlja kao promena od velike važnosti. Potpuno je nerealno da se govori o merama koje će poboljšati, navodno, bezbednost u Ministarstvu i diplomatsko-konzularnim predstavništvima, a istovremeno dobijate ili dajete nedovoljno sredstava iz budžeta za ovako važno ministarstvo i to još više smanjujete rebalansom budžeta. Sledeći uporedni podaci to pokazuju. Godine 2007. procenjivalo se da je naš bruto domaći proizvod oko 30 milijardi evra; zatim je 2008. godine, krajem decembra, usvojen republički budžet. Tada je, podsećam, prema zvaničnom kursu NBS evro vredeo oko 85,9 dinara. Dakle, ovo su finansijski okviri u kojima se nalazi i naša država i Ministarstvo spoljnih poslova. U tom smislu, ukupni rashodi predviđeni budžetom usvojeni u decembru su iznosi 748.000.000.000 dinara ili oko 8.700.000.000 evra, prema kursu koji je već prethodno naveden. Dakle, radi se o ogromnoj cifri. Da li je ona realna ili ne, to je posebno pitanje i govorićemo o njemu kada na red dođu ekonomski zakoni. Sa druge strane, gospodine ministre, u istom tom budžetu usvojenom ne tako davno, dakle, pre nekoliko meseci, za Ministarstvo spoljnih poslova je predviđeno oko 5.795.000.000 dinara ili oko 67.000.000 evra. Dame i gospodo, ističem, to je manje od 1% rashoda budžeta. Ova cifra je predviđena za ministarstvo inostranih poslova i neuporediva je sa bruto domaćim proizvodom iz 2007. godine. Ovu godinu smo uzeli kao godinu u kojoj nije bilo krize. U tom smislu jasno je da činjenica do koje smo došli upoređivanjem budžetskih rashoda pokazuje da ministar nije uspeo da se u godini u kojoj je proglašena nezavisnost tzv. Kosova, ili uz izmenjene spoljnopolitičke okolnosti (kako se između ostalog i priznaje u obrazloženju zakona koji danas razmatramo), izbori ni za jedan posto od budžetskih rashoda. Sa druge strane, možemo samo da pretpostavimo koliko bi više problema imali oni koji forsiraju stvaranje lažne države Kosovo kada bi naša diplomatija dobijala, kojim srećnim slučajem, 2% ili, kojim čudom, 3% od budžetskih rashoda. Ne krivim isključivo i lično ministra za ovako loš položaj naše diplomatije. Smatram da ima ljudi u vlasti koji su mnogo odgovorniji od njega za ovakav položaj naše diplomatije – predsednik, premijer, verovatno i pojedini strani ambasadori. Ipak, ministar nadležan za ovaj resor je morao da svoje napore usmeri ka dobijanju sredstava u okviru Vlade, a ne na medijske nastupe, kojima se ponekad u formalnom smislu ne može prigovoriti, ali koji u suštini ništa ne znače ako ne stoje ozbiljna budžetska sredstva iza njih. Jasno je da sa sredstvima koja ne čine ni 1% od ukupnih budžetskih sredstava niti jedan ministar ne bi mogao ništa značajno da uradi na poboljšanju našeg spoljnopolitičkog položaja, bez obzira na svoje iskustvo ili kvalifikacije. Sledeći podaci pokazuju kako država u suštini loše i neozbiljno tretira ovako važnu oblast kao što su spoljni poslovi. Takođe, oni pokazuju i koliko je u suštini nerealna, sporedna hitnost postupka koja se tako dramatično traži u obrazloženju ovog zakona. Inače, gospodine ministre, kada se analiziraju ovi podaci, stiče se utisak kao da je nekome stalo, naravno ne mislim na vas lično, da naša diplomatija ima što manje uticaja ili da bude što manja smetnja onima koji rasturaju Srbiju, njenu ekonomiju i njenu teritorijalnu celovitost. Na primer, od ukupne cifre koja je predviđena za Ministarstvo spoljnih poslova, oko 3.757.000.000 dinara je predviđeno za diplomatsko-konzularna predstavništva. Dakle, upravo ona predstavništva o čijoj se bezbednosti govori u obrazloženju ovog zakona. To je po kursu iz decembra 2008. godine bilo oko 43.000.000 evra. Takođe, za troškove putovanja naših diplomata je predviđeno 157.000.000 dinara ili oko 1.700.000 evra. Sa druge strane, u istom periodu Ministarstvo ekonomije je raspolagalo budžetskim sredstvima u iznosu od 44.364.000.000 dinara ili oko 516.000.000 evra. Dakle, to je suma koja je preko sedam puta veća od one kojom je raspolagalo ministarstvo nadležno za spoljne poslove. Ponavljam, preko sedam puta veća suma, ili oko 12 puta veća suma od one kojom se finansiraju naše ambasade i konzulati. Dakle, skoro neuporedivo i neshvatljivo, posebno ako se zna da je, u suštini, najvažniji ekonomski resor Ministarstvo finansija, a ne ekonomije. Sledeći podaci, koji se takođe zasnivaju na budžetu donetom u decembru 2008. godine, pokazuju koliko je ministarstvo nadležno za tako važnu oblast kao što su spoljni poslovi zapostavljeno u našoj državi. Oni u suštini pokazuju vaš rad i koliko su obrazloženja iz ovog predloga zakona skretanje pažnje sa glavne teme. Na primer, Ministarstvo životne sredine i prostornog planiranja je, po budžetu usvojenom pre nekoliko meseci, dobilo oko 5.780.000.000 dinara. To je oko 67.000.000 evra. Dakle, za Ministarstvo životne sredine i prostornog planiranja je predviđena ista suma kao i za Ministarstvo spoljnih poslova. Skoro neverovatno i neshvatljivo, ako se imaju u vidu nove okolnosti koje se pominju u obrazloženju zakona! Naravno, ne potcenjujemo značaj ovog ministarstva, ali ipak smatramo da je značaj spoljnih poslova veći, posebno u situaciji za koju predlagač priznaje da zahteva hitnost postupka. Slična situacija se ponovila i prilikom aktuelnog rebalansa budžeta – ponovo se ministar nadležan za spoljne poslove nije izborio za veća davanja iz budžeta, ili ponovo njegovi nadređeni nisu imali sluha za pojačavanje aktivnosti ministarstva nadležnog za spoljne poslove. U tom kontekstu, dok su se smanjivala sredstva predviđena za Ministarstvo spoljnih poslova, ponovo smo morali da slušamo medijske tirade o važnosti naše diplomatije, borbe za Kosovo i Metohiju koja će se voditi u okviru međunarodnog prava i međunarodne politike i fraze – Kosovo kao jedina tema koja stvara razdor između Srbije i dobronamernih Sjedinjenih Američkih Država. Ponovo smo morali da zaključimo, kada smo analizirali sredstva dodeljena Ministarstvu spoljnih poslova, da iza tih fraza ne stoji ozbiljna državna politika. U tom smislu posmatramo i obrazloženje iz ovog predloga zakona. Naravno, kao posledica ove neozbiljnosti proces priznavanja fantomske države Kosovo se nastavlja, a kulminacija te neozbiljnosti ili najveći neuspeh u proteklom periodu, koji se pokušava medijski minimizirati, jeste svakako već izvesno učlanjenje tzv. Kosova u MMF. Istovremeno, kako je izneo gospodin Boris Begović, nastavićemo da plaćamo dug tzv. Kosova, jer za regulisanje tog duga je sada potrebna saglasnost tri a ne dve strane, i to u trenutku kada je iz Međunarodnog monetarnog fonda poručeno da će se kamate na godišnjem nivou na kredit koji je nedavno odobren menjati na svakih sedam dana. U tom kontekstu citiram izjavu gospodina Borisa Begovića, koji je inače učestvovao na pregovorima u vezi sa statusom Kosova. Ovo je izjava od 7. maja 2005. godine: "Srbija će nastaviti da vraća kosovski dug, jer da bi se desilo suprotno mora da postoji saglasnost sve tri strane, odnosno naše zemlje, Kosova i Međunarodnog monetarnog fonda." Više nego jasno, gospodine ministre. S druge strane, mi kao država trpimo ovakvo skandalozno ponašanje MMF-a kao da ne postoji nijedan drugi finansijski izvor u svetu, iako je svima poznato da je ruski bankarski sektor u mnogo boljem stanju nego onaj na zapadu. Na primer, prema istraživanju Centra za ekonomska istraživanja Moskovske finansijsko-industrijske akademije, nijedna od sto najvećih ruskih banaka nema nivo gubitaka koji prelazi rizičnih 17%. Ipak, Srbija uzima kredite od MMF-a, a on dalje od zapadnih banaka, koje su u mnogo goroj situaciji od ruskih. Istovremeno, Kosovo postaje član Međunarodnog monetarnog fonda, a Srbija plaća njegov dug! Skoro neverovatna spoljna i ekonomska politika. Dame i gospodo, sume dodeljene Ministarstvu spoljnih poslova iz Zakona o izmenama i dopunama Zakona o budžetu Republike Srbije za 2009. godinu su analizirane u vrednosti evra od 94,7 dinara. U vezi sa tim i u skladu sa obrazloženjem iz Predloga zakona… (Predsedavajuća: Dvadeset minuta.) Da li mogu da nastavim? (Da.) Na sledećem primeru ćemo pokazati koliko su nerealne fraze iz obrazloženja zakona, fraze o načinu obavljanja poslova bezbednosti u našim predstavništvima i unapređivanju naše diplomatije. Rebalansom budžeta predviđeno je izdvajanje za Ministarstvo spoljnih poslova iznosa od oko 5.053.000.000 dinara. To je oko 53.000.000 evra, dakle, oko 14.000.000 evra manje nego što je bilo predviđeno budžetom koji je usvojen pre nekoliko meseci, u decembru 2008. godine. Ovo je, gospodine ministre, skandalozna činjenica. Ona u potpunosti ruši sve one nerealne fraze iz obrazloženja zakona. Mi iz Srpske radikalne stranke razumemo da je nastupila ekonomska kriza, shvatamo da treba da se štedi, ali oduzeti preko 20% sredstava Ministarstvu spoljnih poslova u trenutku kada se vodi ogorčena diplomatska bitka za 15% naše teritorije dovodi vaše zaposlene u težak socijalni položaj i u položaj koji će direktno uticati na rad naše diplomatije, na poslove iz oblasti bezbednosti o kojima govorite i na tzv. unapređenje naše diplomatije, i sve to u trenutku kada oni koji žele da unište Srbiju lobiraju po celom svetu, od Saudijske Arabije do Makedonije, za priznavanje tzv. države Kosovo. Ovo je, najblaže rečeno, neverovatna neozbiljnost, nemar i nepoštovanje državnih institucija i službenika koji decenijama rade za ovu zemlju. Zato mi iz Srpske radikalne stranke ne možemo da shvatimo da ministar nadležan za spoljne poslove ćuti o ovoj činjenici. Nije nam jasno zašto je dozvolio da se već oskudna sredstva namenjena za njegovo ministarstvo smanjuju na ovako grub i drastičan način. Zato se pitamo da li se ministar već pomirio sa činjenicom da će svaki dalji neuspeh naše diplomatije biti stavljen njemu lično na teret? Da li se možda sprema za neku drugu dužnost? Ili, zašto je pristao na tako nezahvalnu ulogu? Zašto se nije javno oglasio, makar radi zaposlenih profesionalaca u svom ministarstvu i radi zaštite njihovog integriteta, i izneo činjenice o ovako brutalnom smanjenju sredstava? Ponavljam, kriza ne može da bude opravdanje za ovako drastično smanjivanje sredstava. Ona možda nisu mogla biti uvećana, ali su morala makar da ostanu na onom nivou iz decembra 2008. godine, jer država nije neozbiljna institucija, država je u stanju da obezbedi dovoljna sredstva za funkcionisanje ministra i ministarstva nadležnog za spoljne poslove. Dovoljno je bilo da se pokaže malo državničke mudrosti ili hrabrosti i danas ne bismo morali da raspravljamo o tako sramnoj činjenici, i to u trenutku kada je 58 država priznalo nezavisno tzv. Kosovo i kada je ono primljeno u MMF. Na primer, gospodine ministre, država je mogla da prikupi sredstva za normalno funkcionisanje naše diplomatije tako što bi opozvala jednostranu primenu Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU, koja u našem budžetu proizvodi gubitak od 260 miliona evra. Ta sredstva su se mogla naći u sklopu normalnog funkcionisanja ministarstva, jer su ona preko četiri puta veća od onih koja dobija Ministarstvo spoljnih poslova. Takođe, gospodine ministre, država je mogla da zaštiti profesionalce u Ministarstvu spoljnih poslova tako što bi dodatno oporezovala trgovinske monopoliste, kao što je kompanija "Delta" koja je prošle godine imala prihod od 2.400.000.000 evra. Prema javnom priznanju samog vlasnika "Delte", ova kompanija je plaćala poreze državi u iznosu koji je bio manji od 10% vrednosti ovih prihoda. Da bi zaštitila delovanje naše diplomatije u ovim izmenjenim okolnostima (čije postojanje i vi priznajete u obrazloženju Predloga zakona) država je mogla da dodatno oporezuje zapadne banke koje u našoj zemlji, otvoreno treba reći, lihvarski zarađuju na kamatama koje su najveće u regionu, verovatno i u Evropi, posebno "Rajfajzen banku", koja otvoreno priznaje nezavisno Kosovo u svojim brošurama. Nažalost, državni vrh nema ni hrabrosti ni sposobnosti da se uhvati u koštac sa ovim pitanjima, već smanjuje davanja za jednu tako važnu oblast kao što su spoljni poslovi. Takođe, kada analiziramo fraze iz Predloga zakona, treba imati u vidu da su ukupni rashodi, prema rebalansu, oko 7.600.000.000 evra. Dakle, ponovo troškovi za Ministarstvo spoljnih poslova ne čine ni 1% ukupnih budžetskih rashoda predviđenih rebalansom. Sa druge strane, gospodine ministre, rashodi predviđeni za Ministarstvo ekonomije su ponovo nekoliko puta veći od onih koji su predviđeni za vaše Ministarstvo spoljnih poslova. Zato je posebno neshvatljivo vaše ćutanje, ako se zna da su neke druge vaše kolege stale u zaštitu profesionalaca koji rade u njihovim resorima. Oni su javno upozorili da će zbog nedostatka sredstava biti ugrožen njihov rad na terenu. Ministar u tom kontekstu sigurno zna koliko je važan rad naših profesionalnih diplomata u inostranstvu. On sigurno zna koliko je važno da se ti ljudi koji predstavljaju našu zemlju osećaju sigurno i da imaju obezbeđen socijalni položaj, ne samo zbog njihovog svakodnevnog rada, kao što je regulisanje viza, pružanje usluga našim građanima koji žive i rade u inostranstvu, ili koji su na službenom ili turističkom proputovanju u određenoj zemlji, ne samo zbog kontakta sa nadležnim ministarstvima u zemljama gde rade, već i zbog tzv. neformalne diplomatije koja često donosi bolje rezultate nego ona koja ide kroz uobičajene diplomatske kanale. Ako se u obrazloženju zakona navodi da je jedan od razloga za donošenje ovog zakona, citiram, "unapređenje diplomatskog kadra Ministarstva spoljnih poslova", treba istaći da se u praksi taj kadar usavršava i unapređuje, pre svega, preko službovanja u inostranstvu, usavršavanja stranih jezika i posebno preko sticanja iskustva i ličnih veza koje će doneti koristi Srbiji. Navešću nekoliko primera koji pokazuju koliko je pogubno da se u ovako ozbiljnoj situaciji smanjuju sredstva predviđena za Ministarstvo i koliko su nerealne vaše fraze iz obrazloženja zakona. Na primer, kada se radi o saradnji sa nekim evropskim zemljama, usled nedostatka sredstava naše diplomate neće biti u mogućnosti da organizuju konferencije i naučne skupove koji su posvećeni jugoslovenskoj krizi, agresiji NATO pakta, nelegalnom proglašenju nezavisnosti tzv. države Kosovo, izgradnji "Južnog toka" kroz Srbiju, kao i skupove posvećene istorijskim, diplomatskim, kao i privrednim vezama. Ministar sigurno zna da to nisu skupovi koji služe samo za sastajanje i neobavezne razgovore. To su skupovi na kojima naše diplomate uspostavljaju važne lične kontakte sa ljudima koji imaju veliki ugled u zemlji gde službuju. Na primer, ako naša ambasada u Rimu organizuje skup koji je posvećen prolasku "Južnog toka" kroz Srbiju, doći će predstavnici italijanskih kompanija koje učestvuju u ovom projektu, na primer kompanija "Eni", koja je 16. maja 2009. godine u Sočiju postigla dogovor da učestvuje u prodaji gasa kroz tranzitne zemlje, među kojima je, kao što znamo, i Srbija. Na kakve prihode "Eni" računa najbolje pokazuje podatak da je propusna moć "Južnog toga", prema ovom dogovoru od pre nekoliko dana, povećana sa 31 na 64 milijarde kubnih metara. Ili, ako naša ambasada organizuje skup u Rimu koji je posvećen godišnjici bombardovanja, doći će veliki broj italijanskih političara koji su bili protiv bombardovanja NATO pakta ili koji su makar zauzeli neutralan stav povodom tih događaja, na primer zbog potrebe da se ne zaoštravaju odnosi sa Rusijom. Tako bi naše diplomate mogle da razgovaraju, na primer, sa bivšim predsednikom parlamentarnog Odbora za spoljnu politiku Italije Đakomom Nignoneom, koji je 26. marta 1999. godine povodom početka NATO agresije izjavio da zaoštravanje odnosa na relaciji istok - zapad zapravo sprečava konstituisanje autonomne evropske politike. Diplomate bi mogle na tim skupovima da razgovaraju sa spoljnopolitičkim komentatorom lista "Korijere dela sera" gospodinom Venturinijem, koji je bio naklonjen Srbiji tokom bombardovanja, ili sa gospodinom Skalfari Euđenijem, osnivačem lista "Republika", koji nije podlegao NATO huškačkoj histeriji iz tog vremena. Ili, gospodine ministre, da kojim slučajem naša diplomatija ima dovoljno sredstava i da ste se vi izborili za to, navedena ambasada u Rimu može na skupove da poziva i čuvenog senatora Đulijana Andreotija, čoveka koji je nekoliko puta bio predsednik italijanske vlade i za koga se smatra da je odlučujuće uticao na italijansku politiku tokom proteklih nekoliko decenija. On takođe poznaje balkansku krizu do najsitnijih detalja i, što je još važnije, Andreoti se 1999. godine povodom bombardovanja više puta izjasnio, povodom Povelje UN i Statuta NATO pakta. Takođe, da se kojim slučajem ministar izborio za ozbiljniji budžet, na skupove koje bi organizovala naša ambasada u Italiji mogle bi biti pozvane i vođe sindikalnih saveza u Italiji koji su se protivili NATO bombardovanju, kao što su gospodin Koferati D'Antoni i ostali, ili ugledni profesori međunarodnog prava, kao što je gospodin Aldo Bernandi, koji se i tada zalagao za poštovanje međunarodnog prava. Da kojim slučajem Ministarstvo ima ozbiljan budžet, pozvani bi bili verovatno i gospodin senator Kasteli iz "Lige za sever", kao i bivši gradonačelnik Milana gospodin Formentini, ili 98 italijanskih poslanika koji su se 1999. godine protivili bombardovanju Srbije, iako su tada bili deo vladajuće koalicije. Naravno, gospodine ministre, da ste se tada potrudili, kojim slučajem, da ste kojim slučajem obezbedili veći budžet, još veći efekti bi se postigli u Ruskoj Federaciji, gde je prijateljstvo prema Srbiji toliko jako da nema niti jedne parlamentarne stranke, ozbiljnog političara, bivšeg ili sadašnjeg naučnika ili intelektualca, koji nije prosrpski nastrojen. Uostalom, i vi to lično znate, jer znate kako ste bili dočekani na međunarodnoj diplomatskoj akademiji u Moskvi, u novembru 2007. godine. Sigurno znate koliko bi bilo korisno da se uspostave veze sa mladim diplomatama koji će kroz 10-15 godina određivati osnovne pravce spoljne politike Ruske Federacije, sile koju samo u Srbiji potcenjuju neotitoisti na vlasti, iako je čak i Henri Kisindžer još pre desetak godina napisao u svojoj "Diplomatiji" da će, citiram, "Rusija uvek predstavljati bitan faktor u svetu". Naravno, svi ovi kontakti postaju nerealni kada se uzme u obzir da Ministarstvo dobija minimalna sredstva, koja su rebalansom budžeta smanjena, ponavljam, za dodatnih 20%. Zato fraze iz obrazloženja zakona o unapređenju diplomatskog kadra, hitnosti postupka i slično, kao i sam predlog zakona koji danas razmatramo, treba shvatiti kao sklonost bivšeg američkog ministra spoljnih poslova Dalesa, o kome i njegove bivše kolege pišu da je precenjivao uticaj propagande. Zahvaljujem.
Nema više prijavljenih predstavnika, odnosno predsednika poslaničkih grupa. Da li ministar želi reč? (Da.)
Hvala vam, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, želim da vam se zahvalim na svim predlozima i na konstruktivnoj kritici. Želeo bih u kratkim crtama, ako dozvolite, da vam obrazložim nekoliko tačaka ovog zakona za koje sam video da su donele najviše kontraverze. Prvo ću pogledati ovo kod zdravstvenog osiguranja. Nažalost, to je jedna situacija s kojom nismo mogli, s novim budžetom, nikako da izađemo na kraj i to je jedan tehnički razlog zbog čega se ova primena, odnosno uplaćivanje i obezbeđivanje zdravstvenog osiguranja ostavlja za godinu dana od sad. Mislim da je budžet Republike Srbije formiran onako kako je formiran u ovim teškim okolnostima; verujte mi da bi mi mnogo bilo lakše da smo bili u situaciji da ga napravimo na drugačiji način, ali stvar je takva kakva jeste i moramo da nastavimo, onoliko kolikonam je budžet toliko da se prostremo i da pokušamo da ništa od onih stvari koje ostaju spoljnopolitički prioriteti ove vlade ne padne u drugi plan. Što se tiče kadrovskih pitanja, hteo bih da kažem da smo mi jedino ministarstvo u Vladi Srbije koje je smanjilo broj zaposlenih od formiranja Vlade, i to smo smanjili za 200 ljudi, uglavnom imajući u vidu to da želimo da imamo isključivo profesionalce. Prema tome, mislim da smo do sada vodili i te kako odgovornu kadrovsku politiku u Ministarstvu spoljnih poslova, imajući za prioritet dalju profesionalizaciju i učvršćivanje i osnaživanje profesionalizacije diplomatskih službi. Što se tiče diskrecionih prava i ovih 5%, mogu da kažem da ne postoji nijedno ministarstvo spoljnih poslova na svetu, niti ministar spoljnih poslova a da nema to pravo. Negde su te stvari napisane direktno u zakonu o spoljnim poslovima, negde u internim pravilnicima ministarstva. Mnogo puta smo tu stvar proučili pre nego što smo je stavili pred vas, dame i gospodo narodni poslanici, i nema nijednog ministra spoljnih poslova koji nema to diskreciono pravo, zbog toga što su spoljni poslovi jedna vrlo specifična grana državne uprave. Odnosi sa stranim zemljama su ponekad izuzetno složeni i zahtevaju određene veštine i određena znanja koja se ne mogu tako lako pronaći u okviru državne uprave. Inače, primio sam još jednu primedbu, da pravimo neki leks specijalis zbog državnih službenika koji rade u Ministarstvu spoljnih poslova, i pitanje zbog čega bi se oni razlikovali, zbog čega bi se njihova zvanja razlikovala od zvanja ostalih državnih službenika. Opet moram da kažem, po sredi je specifičnost diplomatije. Ne možete imati u ambasadi višeg referenta, morate imati prvog sekretara. To je naprosto jedna stvar koja važi u diplomatiji. Postoje neki rangovi u diplomatiji koji su isti svuda, u svim diplomatijama sveta. Naš Zakon o državnim službenicima nije predvideo da se neko zove drugačije nego onako kako piše u Zakonu (to je zakon iz 2005. godine), potpuno zaboravivši činjenicu da u diplomatiji postoje neke klase koje se tako zovu svuda. Da ne bismo imali višeg referenta, a da bismo imali prvog sekretara, kao što sve druge zemlje imaju prvog sekretara ili otpravnika poslova ili ministra savetnika, to je razlog zbog čega je bilo neophodno izmeniti ovaj zakon. Što se tiče pitanja bezbednosti, nemamo službe bezbednosti. Službe bezbednosti su definisane Zakonom o službamabezbednosti. Što se tiče SID-a, on više ne postoji, baš zbog tih službi bezbednosti, on je sad analitička služba i ovde se definiše. Kada pričamo o službama, trebalo bi da podvučem da toga nema. Imamo analitičku službu. Što se tiče ovih poslova bezbednosti, oni se samo odnose na zaštitu ambasade iznutra u inostranstvu. Naprosto, naš zakon nije predvideo još jednu specifičnost inostranstva, da morate imati bezbednost zgrade na teritoriji Srbije, pošto je teritorija Srbije ta zgrada naše ambasade ili rezidencije i ne može vas štititi neko iznutra, ne može vas štititi neka strana služba, zbog toga što to ne bi bilo po našem zakonu. Morate imati neku vrstu bezbednosti, fizičke bezbednosti u okviru ambasade. Prema tome, ti poslovi o kojima govori ovaj zakon odnose se samo na fizičku zaštitu objekta i fizičku zaštitu sistema veze u okviru objekta. Mislim da je ovde bilo mnogo više reči o samoj spoljnoj politici, odnosno o pravcima spoljne politike, nego o konkretnim zakonskim rešenjima, odnosno konkretnim primedbama vezanim za ovo zakonsko rešenje. Mogu samo da kažem da se prioriteti spoljne politike ne menjaju, da oni ostaju zacrtani tamo gde jesu, da postoje tri: jedan je odbrana ustavnog poretka diplomatskim sredstvima, drugi je evropska integracija, treći je poboljšavanje odnosa u regionu. Primio sam pitanja o tome šta je cilj spoljne politike. Cilj spoljne politike je ono što je zacrtano na samom početku ove vlade. Spoljna politika Vlade je politika kontinuiteta u odnosu na prethodne vlade i ona se neće menjati dok je ove vlade. Što se tiče Kosova, bilo je dosta pitanja vezanih za Kosovo. To je jedan od tri spoljnopolitička prioriteta ove vlade. Mogu da kažem da nije lako koristiti diplomatska sredstva u odbrani ustavnog poretka kada za rivale u toj borbi imate neke izuzetno uticajne države na svetu. Mora da se bude svuda, mora da se bude na svakom mestu. Bila je kritika u vezi s putovanjima. Mislim da nisu u pravu narodni poslanici koji kažu da takva putovanja nisu potrebna. Pritisci na zemlje širom sveta da priznaju Kosovo su drastični i dramatični i dešavaju se svakog dana, i to na najvišem nivou. Uz sve dužno poštovanje prema našem diplomatskom kadru, naš diplomatski kadar, čak ni ambasador, nema pristup ministru spoljnih poslova ili nekom nivou na kome se donose političke odluke u velikoj većini država sveta. Ne viđaju ministri ambasadore, ali ti ministri primaju pritiske da se prizna Kosovo. Da se to ne bi dogodilo, sa tim ljudima treba pričati, da bi vas pozivali na sastanke gde se odlučuje o tome. To može samo ministar ili predsednik. Prema tome, potrebna je velika energija i potrebna je sveprisutnost, ako nam je cilj da se diplomatskim sredstvima borimo za očuvanje suvereniteta i teritorijalnog integriteta. Ova vlada od toga neće odustati i neće se smanjiti intenzitet naših diplomatskih napora u odbrani suvereniteta i teritorijalnog integriteta zemlje, kao što se neće smanjiti intenziteti naših diplomatskih napora i za druge spoljnopolitičke prioritete, na način na koji smo ih definisali. Građani će imati prilike da se o tome izjasne na sledećim izborima. Izvinjavam se što nisam na početku izneo ove stvari, možda bi bilo bolje da sam tako nešto na početku uradio, ali zaista sam smatrao da su ovo tehničke izmene i da to ne zahteva političku diskusiju. Komentari koje sam primio od narodnih poslanika, politički aspekt ovih pitanja, slažem se, postoji, i dobro je da su mi ta pitanja postavljena. Nadam se da sam uspeo bar na neka od njih da odgovorim. U svakom slučaju, hvala vam na primedbama i hvala vam na savetima.
Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: Poslanička grupa manjina, Poslanička grupa LDP, Poslanička grupa DSS, Poslanička grupa SRS, i to bi bio spisak poslaničkih grupa. Dajem reč prvom prijavljenom govorniku. Reč ima narodni poslanik Esad Džudžević. Molim vas da se registrujete u sistemu.
Poštovana potpredsednice, ministre Jeremiću, dame i gospodo narodni poslanici, Poslanička grupa manjina i Bošnjačka lista će svakako podržati ove vrlo dragocene izmene Zakona o spoljnim poslovima. Nadam se da će one omogućiti, gospodine ministre, da ova vlada, odnosno vi kao ministar vanjskih poslova primenjujete jednu vrlo važnu odluku Vlade u prošlom sazivu o pojačanom učešću, odnosno participaciji pripadnika nacionalnih manjina, između ostalog, pored drugih državnih organa i u diplomatsko-konzularnim predstavništvima naše zemlje, naravno, u skladu sa interesima pripadnika tih nacionalnih manjina i u skladu sa interesima naše države. Ovde bih kratko podsetio da je Poslanička grupa manjina svojevremeno, kada je usvajan Zakon o spoljnim poslovima, podnela amandman kojim je tražena upravo realizacija te odluke, odnosno strategije, a u međuvremenu i ustavne odredbe, da ne govorim o evropskim standardima, o uključenosti pripadnika nacionalnih manjina u ovaj vrlo važan segment državne politike. Stoga vas molim da iskoristite dodatno ove izmene i dopune Zakona o spoljnim poslova i da na osnovu svojih odluka uključite predstavnike nacionalnih manjina u rad diplomatsko-konzularnih predstavništava naše zemlje u svetu. Poslanička grupa manjina i Bošnjačka lista će podržati izmene i dopune ovog zakona. Želeo bih da iskoristim ovo vreme za Poslaničku grupu manjina i da vrlo kratko, u par rečenica, skrenem pažnju na jednu vrlo aktuelnu stvar u Sandžaku. Naime, jutros sam doputovao iz Tutina, gde inače živim. Tamo je veoma pregrejana atmosfera, vezano za nastupe bosanskog reisa u sandžačkim opštinama. Želeo bih ovom prilikom da kažem da imam informacije da se tamo – uprkos zahtevu Skupštine opštine Tutin za zabranu takvih visokorizičnih skupova i, rekao bih, mudroj odluci MUP-a da se zabrani održavanje današnjeg skupa bosanskog reisa na trgu u Tutinu – obe grupe vernika, i sa jedne i sa druge strane, okupljaju. Želim ovom prilikom da apelujem i na vernike, pristalice obe upravljačke struje u islamskoj zajednici, i da tražim od MUP-a da nastavi da prati bezbednosnu situaciju i da omogući mir u tom delu naše zemlje i da garantuje, naravno, lična i imovinska prava građana tog regiona. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Nenad Prokić; posle njega narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Poštovani gospodine ministre, vaš mandat obeležava jedna tragikomična konfuzija. Tragikomedija je jedan žanr koji tragično hoće da objasni kroz komičnu metaforu. Smatram da su vam donekle ruke vezane opštom konfuzijom u koju je ova vlada upala na svim nivoima, ali vi dodajete i svoj doprinos. Tragikomično je to što nas svađate sa susedima. Nakon deset godina mukotrpnog poboljšanja odnosa sa Hrvatskom, jedna vaša izjava nas vrati nekoliko godina unazad. Dve godine ne otvarate konzulat u Podgorici, sada otvarate nekoliko u crnogorskom katunima, male države. U Rijeci, u kojoj ima 15.000 Srba, zatvarate konzulat. Još dva puta toliko državljana Srbije dolazi tamo jer imaju tamo svoju imovinu, a još pet puta toliko u Istri letuje, i sve će ih više letovati uprkos naporima da se pokvare odnosi između Hrvatske i Srbije. Sa tri države imamo trgovinski suficit, samo sa tri države na svetu – sa Bosnom, sa Crnom Gorom i sa Makedonijom. Kakvi su nam diplomatski odnosi sa Makedonijom? Kakvi su nam diplomatski odnosi sa Crnom Gorom? Kakvi su sa Bosnom? Zamrznuti sa Makedonijom, zamrznuti sa Crnom Gorom, a Bosnu, čini mi se, posmatramo isključivo kao poligon za neke buduće sukobe. Tragikomično je to što glasate protiv rezolucije o ljudskim pravima u Iranu da biste im vratili milo za drago zbog rezolucije o Kosovu, ali vas upozoravam da spoljna diplomatija nije partija pokera. Tragikomičan je podređen i dobrovoljno snishodljivi odnos prema Rusiji, jer izbore ste dobili na osnovu nekih drugih obećanja – kako ćemo u EU, a ne kako ćemo biti lideri trećeg svega ili se okrenuti ka nekoj drugoj strani sveta. Prihvatam vaše izvinjenje zbog odbijanja pristupnog govora, ali ne mogu da se otmem utisku da je to emitovanje onog istog prezira koji vlast iznosi pred sopstveni parlament i prema njemu, jer je dva meseca vodila kampanju protiv sopstvenog parlamenta. To će ući, verovatno, u anale moderne demokratije, da jedna vlast vodi kampanju protiv sopstvenog parlamenta u svim medijima koje kontroliše. Tragikomično je, naravno, i to što svesno danas kršite Zakon o državnim službenicima. Mislim da bi nešto moralo korenito da se izmeni u spoljnoj politici, korenito da se izmeni u odnosu Vlade prema sopstvenoj skupštini, ako hoćemo da vidimo neke bolje dane i izlazak iz ove tragikomične situacije u koju nas je Vlada uvela. Hvala.
Reč je tražio ministar Vuk Jeremić. Izvolite.
Želim prvo da se izvinim narodnim poslanicima jer sam propustio da kažem nešto u vezi sa ovim trećim prioritetom, a to je poboljšavanje odnosa u regionu. To je, slažem se, jedna od najvažnijih stvari za ovu zemlju. To je, naravno, jedan od spoljnopolitičkih prioriteta, ali ne mogu da se složim sa gospodinom Prokićem koji kaže da je jedna moja izjava pokvarila odnose sa Hrvatskom. Ne, ono što opterećujeodnose sa Hrvatskom je činjenica da je Hrvatska Srbiju tužila za genocid. Mi svoju kontratužbu još uvek nismo uputili; ona se sprema zbog toga što nemamo drugog izlaza nego da uputimo kontratužbu. Činjenica je da nas jedna država tuži za genocid; činjenica je da nam jedna država ugrožava suverenitet i teritorijalni integritet priznavanjem Kosova; činjenica je da ne postoji simetrija u tretiranju srpskog kapitala u Hrvatskoj u odnosu na hrvatski kapital u Srbiji. To su stvari koje, po meni, uz dužno poštovanje, daleko više opterećuju odnose Srbije i Hrvatske nego moja izjava da je u Hrvatskoj 1995. godine tokom operacije "Oluja" učinjeno etničko čišćenje, što je istina, gospodine Prokiću. Jedna moja izjava u kojoj se kaže istina o etničkom čišćenju Srba, koliko god ona bila bolna za onoga ko je to čuo, po meni je mnogo manje opteretila odnose sa Hrvatskom nego sve ove stvari o kojima sam govorio. Što se tiče glasanja vezanog za ljudska prava u Iranu, da je to neki mali "kvid pro kvo", jedno sitno milo za drago, isto tako se ne bih mogao složiti sa vama. Ne ulazeći u sam meritum stvari, a ušli smo u njega pre nego što smo takvu odluku doneli, mislim da postoje zemlje u kojima se daleko više krše ljudska prava nego što je to u Iranu, a koje iz ovog ili onog razloga ne dolaze na tapet tog tela. Ali, da to ostavimo po strani. Mi sa Iranom jako blisko sarađujemo u jednom od najvažnijih spoljnopolitičkih prioriteta Srbije, a to je očuvanje suvereniteta i teritorijalnog integriteta. U subotu ću učestvovati na ministarskom sastanku u Organizaciji islamske konferencije, gde je Saudijska Arabija podnela rezoluciju muslimanskom svetu da kolektivno priznaju Kosovo kao nezavisnu državu. Pričamo o 50 novih priznanja, ukoliko takva rezolucija prođe. Saudijska Arabija je izuzetno uticajna država u Organizaciji islamske konferencije i ona ima snagu i kapacitet da se tako nešto dogodi. Tamo ćemo se boriti, uz podršku onih sa kojima smo sarađivali po tom pitanju u Organizaciji islamske konferencije, a Iran je jedna od tih zemalja. Nije samo Iran tu, tu su i Sirija, Egipat, Maroko, Alžir, Indonezija i mnoge druge države. Ne slažem se sa vama da mi imamo snishodljiv odnos prema Rusiji. Mi imamo sa Rusijom bliske prijateljske i partnerske odnose. Rusija je naš blizak partner i Rusija nas snažno podržava u nekim od najvažnijih stvari za nas. Rekao bih da nas Rusija snažno podržava u svim prioritetima Srbije. Podržava nas što se tiče Kosova, podržava nas principijelno kada je reč o našoj želji da uđemo u EU, podržava nas i u regionalnoj saradnji. Ocenio bih naš odnos sa Rusijom na mnogo načina, ali ne kao snishodljiv. On je blizak, prijateljski i partnerski. Kažem, odnosi sa regionom su nam prioritet i zbog toga sam sada prinuđen da vam se izvinim. Moram da napustim ovu sednicu, jer u roku od narednih 45 minuta predsednik Crne Gore dolazi u posetu Srbiji i ja sam u zvaničnom formatu za sastanke sa predsednikom Crne Gore. Zaista vam se izvinjavam zbog toga što u ovom trenutku moram da napustim sednicu, ali ova poseta je državna poseta najvišeg nivoa i ja u formatu tamo treba da budem. U svakom slučaju, hvala vam na primedbama.
Pravo na repliku, narodni poslanik Nenad Prokić.
Ipak mislim da smo mi jedina evropska zemlja koja je glasala protiv Rezolucije UN o ljudskim pravima u Iranu. Ne može nijedna druga spoljna politika da mi objasni kako to da mi možemo da budemo jedina evropska zemlja koja to čini. Drugo, tužbu za genocid je podneo Tuđman, a on više nije predsednik države. Mislim da šef diplomatije jedne ozbiljne države koja ima dobrosusedske odnose u regionu mora to da uzme u obzir i da stvara neke nove mostove nakon svih tih teških godina koje smo imali sa svojim susedima. Sa druge strane, vi tražite podršku muslimana u svetu, a kršite prava muslimana u sopstvenoj državi. Što se tiče Rusije, mislim da razumevanje prvo treba tražiti u Briselu, to je taj redosled na osnovu kojeg ste vi dobili izbore, na osnovu takvih predizbornih obećanja, pa tek onda u Moskvi i na nekim drugim mestima, što ne isključuje Moskvu, naravno, ne znam ni zašto bi.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, a posle njega narodni poslanik Dejan Mirović.
Izuzetno mi je žao što ministar spoljnih poslova upravo odlazi opravdavajući to nekim drugim obavezama, iako na ukupnom spisku govornika u Narodnoj skupštini za ovu tačku dnevnog reda imate samo šest prijavljenih diskutanata. Da je ovde spisak od 30 ili 40 imena, razumeo bih ovakvu hitnost odlaska, ali ova rasprava i ova sednica bila je zakazana unapred i ministar spoljnih poslova, koji upravo izlazi iz sale, mogao je da računa na makar malo vremena da sa nama porazgovara o ovoj važnoj temi. Sa druge strane, nije ni čudo da je u uvodnim izlaganjima ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa bilo dosta reči o osnovama spoljne politike, više nego o samom sadržaju ovog tehničkog zakona, prosto iz razloga što ne postoji adekvatna komunikacija između nosilaca spoljne politike Srbije i ovog parlamenta. Mi smo u ranijim sazivima imali prilike da vidimo da Vlada predlaže odgovarajuće rezolucije ili odluke Narodnoj skupštini, koje je Narodna skupština ogromnom većinom glasova usvajala, kada je reč o osnovnim pravcima spoljne politike. U poslednjih deset meseci to izostaje, uprkos nastojanjima opozicionih stranaka, pre svega Demokratske stranke Srbije, koja je bila podržana od strane Nove Srbije i drugih političkih stranaka, da se izađe sa određenim stavom Narodne skupštine o važnim pitanjima. Pošto je to izostalo, naravno da u ovakvoj raspravi o jednom tehničkom zakonu mora da se pojavi i koja rečenica o elementima spoljne politike, jer jako retko imamo priliku da razgovaramo sa gospodinom Jeremićem, a od ovog trenutka pa nadalje ta prilika je ponovo propuštena. Uvažavam da neko iz Vlade može da dođe i da zastupa interese Vlade po pitanju ovog zakona, ali ako tu nije resorni ministar, koji treba da odbrani ideju ovog zakona, onda se to pretvara u besmisao. Naime, govoriću nešto o samim predlozima u ovom zakonu i vrlo ću lako dokazati da je ceo ovaj zakon besmislen, da se sastoji od šest odredaba koje ne predstavljaju ništa i ne samo da ne predstavljaju ništa, nego su pojedine od njih veoma opasne odredbe. Krenuću na stvar odmah, iako je rasprava u načelu, ali pošto je zakon kratak vrlo je lako to učiniti. U članu 3. ovog zakona utvrđuje se mogućnost da ministar, bez sprovođenja konkursa, može doneti rešenje o prijemu drugih lica u radni odnos na određeno vreme, do četiri godine, radi obavljanja odgovarajućih poslova u našim diplomatsko-konzularnim predstavništvima, pri čemu broj zaposlenih, na taj način angažovanih, ne može preći 5% od ukupnog broja zaposlenih u diplomatsko-konzularnim predstavništvima. Naravno, u stavu 3. se kaže da će licima koja budu na taj način zaposlena, odlukom ministra, bez ikakvih preduslova i bez ikakvog konkursa i bez ikakvih postavljenih uslova za njihovo zaposlenje, ukoliko su radili na nekom drugom radnom mestu, kod nekog drugog poslodavca, mirovati prava i obaveze iz radnog odnosa, te da se na taj posao mogu vratiti nakon isteka četiri godine, za koje su angažovani za ovo radno mesto. Gde je ovde problem? Ovde je problem što ovakva predložena odredba potpuno odudara od načina na koji naš pravni sistem vidi radne odnose, počevši od zakona koji uređuje oblast rada, pa do zakona koji uređuje oblast rada u državnim organima. Ovde se radi o leks specijalisu u odnosu na ustaljene i opšte norme, krovne norme koje predviđaju način angažovanja ljudi u radnom odnosu, pogotovu norme koje govore šta se dešava sa izabranim i postavljenim licima i njihovim radnim odnosom tamo gde su radili pre izbora, odnosno imenovanja, to jest postavljenja. Ovde se, zapravo, radi o stupanju lica u radni odnos na određeno vreme i zbog stupanja lica u radni odnos na određeno vreme njima miruju prava i obaveze na drugom mestu gde su radili. To u našem pravnom sistemu ne postoji. Ovo je potpuna novina i uvodi se na ovakav način. Naravno, papir sve trpi i sve ovakve genijalne ideje mogu da se stave na papir i predlože Narodnoj skupštini, ali se postavlja pitanje čemu to služi. Očigledno je da postoji određena namera da se određeni broj lica, 20, 30, 40, možda i više, zaposli tako što će o njihovom zaposlenju na određeno vreme – pazite, ne radi se o postavljenju na neku funkciju, nego o zaposlenju – odlučivati neposredno ministar, jer mu to ovaj predlog zakona daje kao ovlašćenje, bez ikakvih preduslova. Na ovaj način se građani Srbije direktno stavljaju u neravnopravan položaj. Čak smatram da je ova odredba i protivustavna, o čemu ćemo kasnije povesti računa ukoliko zakon prođe, pa ćemo da vidimo kakva će biti njegova sudbina na Ustavnom sudu Republike Srbije. Jedan od ključnih razloga za donošenje ovoga zakona bila je odredba člana 4. u kojoj se rok za ispunjenje obaveze prema zaposlenima u diplomatsko-konzularnim predstavništvima za ostvarivanje njihovog prava na zdravstveno osiguranje odlaže. Dakle, Vlada odlaže tu svoju obavezu za 1. januar 2010. godine, a ključni razlog koji je naveden jeste da u budžetu za 2009. godinu nisu predviđena finansijska sredstva za to. Ti ljudi će ostati bez svog prava čitavih godinu dana, od 1. januara 2009. godine do 1. januara 2010. godine, kada će se valjda iznaći sredstva u budžetu za realizaciju ove državne obaveze prema licima koja su zaposlena. Ovo je skandalozna odredba. Onog ko je ovo napisao treba da bude sramota, pre svega pred tim ljudima kojima se tako nešto duguje. Kako je moguće da u budžetu Republike Srbije za tako nešto nisu predviđena sredstva? Da li je moguće da neko sme da izađe pred ovu Narodnu skupštinu i da nam to otvoreno i javno kaže, da nam kaže tako što će to napisati u Predlogu zakona? Očigledno je moguće, kao što je svašta drugo moguće u ovoj državi, kao što je u ovoj državi moguće, videli smo prošle nedelje, da neko ko slika nekog ko je napravio nešto što je nekorektno bude proglašen od tih ljudi za najvećeg kriminalca u Srbiji zato što je to učinio. U ovoj državi je sve moguće i sve može naopako da se postavi zahvaljujući vladajućoj koaliciji koju prezentuju, između ostalih, i ovi koji ovaj zakon pišu. Šta se tu dešava? Zašto nema finansijskih sredstava u 2009. godini za realizaciju ove obaveze, bez obzira na to što se kasni? Kašnjenje je jedno, a priznanje da para za čitavu godinu nema, to je nešto drugo. Zato što ste, dame i gospodo iz vladajuće koalicije, predvideli da jednostavno primenite SSP na štetu građana ove države, finansijsku štetu, pa je u čitavoj toj gunguli koju ste napravili ispala mogućnost da ovakva sredstva pokrijete i predvidite u budžetu. Evo vam jedne kategorije građana koji će direktno trpeti zbog ovakvih vaših odluka i manjka od dvesta ili trista miliona evra u budžetu Republike Srbije. Kasnije ste rešili da taj deficit pokrivate na različite načine kroz rebalans budžeta, gde ste, istini za volju, predvideli smanjenje javne potrošnje, što je normalna mera. Zatim ste kao prateće mere tom rebalansu predvideli zakone koji ničemu drugom ne služe sem da deru kožu sa leđa ljudi i da uzimaju još novca da pokrijete svoje deficite, pa uprkos pokrivanju deficita na taj način ne možete da ispunite svoje obaveze prema ljudima, na koje oni imaju pravo. To zaista nije u redu. To je zaista nešto što je suprotno bilo kakvim pravilima demokratskog, racionalnog i ljudskog delovanja u državi. Zatim uradite... Tekstopisac ovog zakona, jedino tako mogu da ga nazovem, tekstopiscem, napravio je nešto što je veoma smešno sa aspekta nomotehnike, odnosno načina pisanja propisa. U članu 6. ovog zakona, koji je inače završna odredba, stoji: "Ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u 'Službenom glasniku Republike Srbije'", što je u redu, a onda kaže "izuzev odredbe člana 4. koja stupa na snagu 1. januara 2009. godine", pa je to posle ispravljeno na 2010. godinu. Kakvog to smisla ima? Gde je tu retroaktivnost? Zašto se u obrazloženju zakona predlagač zakona poziva na retroaktivnost odredbe? U članu 4, a maločas sam o njemu govorio, rekao sam da je jedna kategorija lica oštećena i pomereno je dejstvo zakona na 1. januar 2010. godine, nema retroaktivnosti, nego ima odlaganja primene zakona do određenog datuma. Nikakve retroaktivnosti nema. Naravno, obaveza prema onima kojima se novac duguje će morati retroaktivno da se izvrši. To nije sporno. Ali, pravno-tehnički je nepotrebno i smešno napisati u prelaznoj odredbi da će ta odredba člana 4. stupiti na snagu 1. januara 2010. godine. Ona, dame i gospodo narodni poslanici, i vi pravnici iz vladajuće koalicije, stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku Republike Srbije", a sama odredba člana 4. govori o rokovima. Da li je moguće da neko ne može da malo mućne glavom? Kada pišete kratak zakon, jednako štetan i glup, onda se makar vi malo saberite i to što ste hteli, iako je naopako, makar napišite korektno. Mi nismo dali amandman na poslednju odredbu člana6. zakona o izmenama i dopunama Zakona o spoljnim poslovima, jer smo bili šokirani onim što tu piše. Dali smo neke izmene, što ćete videti u raspravi u pojedinostima, koje se tiču pojedinih odredaba ovog zakona, da se ispravi šteta koja je tu napravljena kada je reč o uslovima za lica koja treba da budu zaposlena. Na kraju krajeva, kakve su to kvalifikacije nekoga ko je izvučen odnekud, kakva su to saznanja ministra spoljnih poslova o određenim licima – sem prijateljskih, rođačkih, ne vidim da neka treća saznanja mogu biti o tim licima – da se dosete i da ih zaposle na četiri godine u radni odnos na određeno vreme u Ministarstvu spoljnih poslova u diplomatsko-konzularnim predstavništvima? Koji oni kriterijum ispunjavaju? Gde to piše? Da li se ova odredba vezuje za opšte kriterijume koji stoje u drugom delu zakona, kada je reč o uslovima za zasnivanje radnog odnosa na ovaj način? Gde se to vidi, na koji način je to povezano? Ovakav zakon je sam po sebi loš i nakaradan. Možda i ministar spoljnih poslova, kome zameram što nije tu, ali mu ne mogu zameriti na marljivosti, ogromnom trudu i energiji koju ulaže, jerje to očigledno svima... Tako nešto ministru spoljnih poslova ove vlade se ne može nikada zameriti. Možemo samo da mu zamerimo lošu spoljnu politiku, koju očigledno on ne nosi, on je samo interpretira. Lošu spoljnu politiku ove države ne nosi ni Vlada Republike Srbije, koja bi to morala po Ustavu. Ona se očigledno definiše u kabinetu Borisa Tadića, i sve mane ove spoljne politike, tj. naopako interpretiranje redosleda i prioriteta državnog interesa gde se kaže da su evropske integracije pre svega, a ne sopstvena država i njen integritet, gde se u skladu sa tim vuku jedan za drugim svi naopaki potezi, kao što je brzopleto, lako, jednostavno priznanje delovanja Euleksa na teritoriji Republike Srbije, koji ima za cilj implicitno, a na kraju i eksplicitno priznanje nezavisnosti Kosova; kao što je brzopleto zaključenje ugovora sa EU o stabilizaciji i pridruživanju, bez raščišćavanja ključnog pitanja zaštite integriteta kroz takav sporazum i razgovor sa našim partnerima iz EU radi zaštite elemenata državnog integriteta; kao što su i drugi brojni slučajevi o kojima je ovde bilo reči. Da to nije tako urađeno, da ovaj parlament raspravlja o spoljnoj politici na adekvatan način, da je ovaj parlament imao prilike da kaže, ogromnom većinom glasova, da podržava jedinstvenu spoljnu politiku države Srbije, možda bi imali i neki kredit, možda bi ministar spoljnih poslova, zahvaljujući makar svom trudu i zalaganju, imao kredit prilikom podnošenja ovakvog zakona, pa bismo možda mogli na drugačiji način i drugim tonom da razgovaramo. Nažalost, taj kredit ne postoji. To je nešto sa čime ćete se vi ovde suočiti, a na ovakvom predlogu zakona vam svaka čast.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović, a posle njega Zoran Ostojić.
Dame i gospodo, kada se analiziraju ove promene Zakona o spoljnim poslovima, očigledno je da se Kosovo i Metohija samo posredno pominje u obrazloženju Predloga zakona. Mislim da je predlagač zakona (koji nije tu), ministar ili njegov tim, ako se već javno i putem brojnih izjava zalaže za opstanak Kosova i Metohije u okviru Republike Srbije, trebalo da ubaci jasnu formulaciju u član 5. koja bi definisala ovo zalaganje ili jednu vrstu diplomatsko-pravne borbe za Kosovo i Metohiju, o kojoj se toliko priča u medijima. Na primer, to zalaganje bi se u članu 5. moglo definisati sledećim rečima: polazeći od činjenice da je Kosovo i Metohija sastavni deo Republike Srbije... Ili se mogla upotrebiti još odlučnija i jasnija definicija, na primer: polazeći od činjenice da je u toku proces nasilnog i protivpravnog odvajanja Kosova i Metohije od Republike Srbije... Dakle, predlagač zakona je morao da na takav jasan i nedvosmislen način definiše novonastale okolnosti, jer zakon koji se ovde menja je donet 2007. godine, pre februara prošle godine i već poznatih događaja u vezi sa Kosovom i Metohijom. Ali, predlagač zakona i Vlada kao da nisu imali hrabrosti da unesu ovakve formulacije u član 5. zakona. Naravno, mi iz Srpske radikalne stranke, da budem sasvim jasan, podržali bismo takve izmene Zakona o spoljnim poslovima. Za nas je interes države iznad svega. Takođe, iz ovog predloga zakona proizlazi da se vlast, kao i u slučaju uskraćivanja sredstava Ministarstvu spoljnih poslova u vreme donošenja rebalansa budžeta, odlučila za ćutanje ili izbegavanje problema Kosova i Metohije i pitanja održavanja diplomatskih odnosa sa državama koje su priznale lažnu tvorevinu na srpskoj teritoriji. Tačnije, kada se analizira tačka 4) u članu 5. jasno je zašto se predlagač opredelio za ovakav pristup, ili izbegavanje problema. U našoj praksi radi se o primeni Halštajnove doktrine prema onim zemljama koje su priznale lažnu državu Kosovo. Treba istaći da je ovo ključno pitanje za našu diplomatiju i Ministarstvo spoljnih poslova, ali i za ministra lično. Konkretno, u svetlu ovog zakona koji se menja danas treba postaviti sledeća pitanja – kakvu strategiju treba odabrati u ovom slučaju? Naravno, postoje dve krajnosti: jedna je prekid diplomatskih odnosa sa svim zemljama koje su priznale lažnu državu Kosovo, i to je nerealna opcija, pre svega jer je propuštena prilika za to na samom početku procesa priznavanja lažne države Kosovo. Tada se radilo o jednocifrenom broju država i tada se moglo oštrije reagovati. Takođe, tada se moglo i preventivno delovati, jer su mnoge države posmatrale i analizirale kako će Srbija reagovati u toj situaciji. Sada je jasno da je za takvu meru, jer već postoji 58 država koje su priznale tzv. Kosovo, kasno. Nažalost, među njima su i neke zemlje koje su naši značajni ekonomski partneri. Sa druge strane, kada u ovom kontekstu predlažemo izmenu člana 5. Zakona o spoljnim poslovima svesni smo činjenice da Srbija nije Ruska Federacija, koja ima najveće zalihe gasa u svetu, ili Narodna Republika Kina, koja čak i u ovoj globalnoj ekonomskoj krizi beleži rast bruto domaćeg proizvoda; naravno, nismo ni Nemačka, koja je prošle godine zabeležila izvoz u vrednosti od oko hiljadu milijardi evra, već jedna mala i siromašna zemlja, čiji bruto domaći proizvod ne čini ni 1% svetskog. Slično je i sa teritorijom i brojem stanovnika. U tim realnim okolnostima treba da se kreće naša spoljna politika. Ona mora da ima zacilj da se ovaj broj od 58 država koje su priznale lažnu tvorevinu Kosovo više ne povećava. Krajnosti koje treba izbeći su izolacija i ekonomska šteta koja bi nastala ako bi se doslovno primenjivala neka vrsta Halštajnove srpske doktrine prema svim zemljama koje su priznale lažnu državu. S druge strane, promišljenim a ne propagandnim izmenama člana 5. Zakona mogla bi se izbeći druga, ne manje štetna, mogućnost. Ta druga krajnost se manifestuje, pre svega, u izbegavanju problema ili bežanju od realnih okolnosti. Nažalost, zbog aktuelne državne i spoljne politike došli smo do te druge, jednako štetne, krajnosti. Ona se, pre svega, manifestuje i prepoznaje u suštinskoj neaktivnosti povodom priznavanja lažne države Kosovo. Ta suštinska neaktivnost je direktno dovela do situacije da strane zemlje, čak i one koje imaju nekoliko puta manji bruto domaći proizvod od Srbije ili spoljnotrgovinski deficit u razmeni sa našom zemljom ili nekoliko puta manji broj stanovnika ili veličinu teritorije u odnosu na Srbiju, mislim pre svega na zemlje iz regiona, kao što su Crna Gora, Makedonija, Hrvatska i Slovenija, neaktivnost naše diplomatije i neprimenjivanje Halštajnove doktrine povodom priznavanja tzv. države Kosovo tumače upravo kao podsticaj za priznavanje lažne države na srpskoj teritoriji. Treba otvoreno reći, druga krajnost je potpuno neprimenjivanje Halštajnove doktrine. To je danas slučaj sa našom zemljom i to je ta krajnost koja nanosi štetu, ne manju od prve krajnosti kakva je izolacija. Čak se može sa punim pravom tvrditi da je ona, dugoročno posmatrano, dovela do još gorih posledica nego što bi dovela ona druga krajnost. Pre svega, naša diplomatija ali i država izgubila je ugled i ozbiljnost. Zato je svima jasno da nemamo nikakvu strategiju niti planove koji bi mogli parirati kontraudarima koji se gotovo ciklično ponavljaju na svakih par meseci u vezi sa Kosovom i Metohijom. Tu činjenicu ne mogu sakriti ni propagandne izjave iz Ministarstva spoljnih poslova, niti toliko glorifikovani proces pred Međunarodnim sudom pravde, koji je inače već na početku, sa pravne tačke gledišta, već ugrožen zbog tzv. saradnje sa Haškim tribunalom, koja je dovela do nedavne presude našim generalima i političarima. Prosto je neverovano da niko iz Ministarstva spoljnih poslova to nije uzeo u obzir, niti je izveo pouke iz procesa koji se vodio pred Međunarodnim sudom pravde u vezi sa tužbom BiH. Kao da niko u tom nadležnom ministarstvu nije čitao presudu Međunarodnog suda pravde u tom slučaju, koja se zasniva, između ostalog, i na presudi tzv. Haškog tribunala u slučaju generala Krstića. Prosto je neshvatljivo, jer su to javni podaci, objavljene su čak i knjige o tome, na primer knjiga "Srbija pred Međunarodnim sudom pravde"; tu je naslov "Presuda" i na mnogo mesta se, ako pročitate u celini tu presudu Međunarodnog suda pravde, ona poziva upravo na presude tzv. Haškog tribunala. Na primer, na strani 443 piše, citiram: "uništenje, kako ga je shvatio Međunarodni krivični tribunal za bivšu Jugoslaviju u slučajevima Krstić i Blagojević". Zatim se na sledećoj strani navode kao relevantni stavovi tužilaštva tzv. Haškog tribunala u slučaju Krstić. Ovakvi stavovi su više nego neshvatljivi za svakog pravnika, a kamoli državnika ili diplomatu, jer kada pročitate, na primer, knjigu Karle del Ponte videćete da ona otvoreno priznaje da do 1990. godine nije ni znala da postoji Republika Srpska. Toliko o relevantnosti haškog tužilaštva, njegovoj nepristrasnosti i upućenosti u događaje na Balkanu. Ipak, vlast i Ministarstvo spoljnih poslova nas ubeđuju u nešto što je nemoguće, a to je da se može sarađivati sa takvim Haškim tribunalom, a da se istovremeno postigne dobar rezultat pred Međunarodnim sudom pravde. Ovo je, dame i gospodo, teško i ozbiljno i komentarisati, jer samo pokazuje u kakvom se apsurdnom stanju nalazi naša diplomatija danas. To stanje najbolje karakteriše i definiše fraza – Kosovo i Evropa istovremeno. Ova fraza se inače najozbiljnije izgovara u trenutku kada na sajtu Evropske komisije stoji karta Kosova i Srbije kao dve odvojene države. Nažalost, ovo je samo nastavak višedecenijskih titoistočkih fraza o istoku i zapadu, severu i jugu, koje su SFRJ ostavile bez ijednog ozbiljnog saveznika u svetu. Teško da će ove površne izmene Zakona o spoljnim poslovima to stanje popraviti. Zbog prethodno iznetih činjenica niko, pa čak ni najmanje zemlje, više ne shvata ozbiljno fraze i parole o ozbiljnoj borbi za Kosovo i Metohiju. U tom kontekstu, ističemo da se zalažemo za jednu vrstu kompromisnog rešenja između dve prethodno nabrojane krajnosti. Zalažemo se kao stranka za rešenje koje bi sprečilo izolaciju, ali i za rešenje koje bi povratilo dostojanstvo našoj diplomatiji i inicijativu ne manje važnu na međunarodnoj sceni, ali u pravom smislu te reči, a ne u populističkom i propagandnom, rešenje koje bi se suočilo sa problemom, ali koje ne bi značilo bežanje od realnosti. Smatramo da u ovom trenutku treba selektivno primenjivati Halštajnovu doktrinu zbog loše ekonomske situacije u zemlji i krize koja pogađa našu zemlju. Osnovno načelo za tu primenu bi bilo ekonomsko, tačnije doktrina bi se primenjivala samo u slučaju da prekid diplomatskih odnosa ne šteti spoljnotrgovinskoj razmeni naše zemlje, ekonomije u celini, ali i standardu naših građana. U tom smislu, polazimo od slične pretpostavke kao vlast, naravno, oni to u propagandnom smislu govore, da samo jaka i ekonomski bogata Srbija može očuvati Kosovo i Metohiju u svom sastavu, ali ne stajemo na toj definiciji, već je dalje razrađujemo jer ona za nas nije opravdavanje za neaktivnost i, blago rečeno, neozbiljan pristup problemu Kosova i Metohije. Mi polazimo od ekonomskih podataka, a ne od neotitoističke zaslepljenosti zapadom, koju karakteriše i očigledno potcenjivanje Ruske Federacije, kao i mazohističko ispunjavanje želja Brisela i dogmatska primena briselske ideologije. Na konkretnim primerima ovaj naš pristup izgleda ovako. U članu 5. zakona bi se, u skladu sa podacima iz statističkog godišnjaka Republičkog zavoda za 2008. godinu, moglo zaključiti sledeće: izvoz Republike Srbije u 2006. godini u SAD bio je manji nego onaj koji je Srbija ostvarila u trgovini sa Nemačkom. Sličan trend je zabeležen i u prethodnim godinama. Godine 2007. izvezli smo skoro sedam puta manje robe u Veliku Britaniju nego u BiH. Radi upoređivanja, u susednu Bosnu i Hercegovinu izvezeno je robe u vrednosti od 1.042.000.000 dolara. Podsećam, BiH ima tržište od 4,5 miliona stanovnika, a Velika Britanija od oko 60 miliona stanovnika. Dakle, prema ekonomskim podacima, naš izvoz na britansko tržište je više nego skroman. U istom periodu u Italiju smo izvezli robu u vrednosti od oko 1.094.000.000 dolara, a u Nemačku robu u vrednosti od 937.000.000 dolara. Znači, opet je nekoliko puta veća vrednost izvoza od one koja je ostvarena u trgovini sa Velikom Britanijom. Kada uzmemo u obzir ove podatke jasno je da Halštajnovu doktrinu ne treba u potpunosti primenjivati prema Nemačkoj i Italiji. Jasno je da su Nemačka i Italija naši veliki spoljnotrgovinski partneri i prekid diplomatskih odnosa sa njima bi doneo štetu našim privrednicima. S druge strane, doslovna primena Halštajnove doktrine prema Velikoj Britanije je više nego moguća. Izvoz u tu zemlju je minimalan. On je u praksi još manji, ako se zna da filijale britanskih kompanija koje posluju ovde to rade po povlašćenim uslovima. One prodaju svoje proizvode u inostranstvu i to knjiže kao srpski izvoz, što samo na papiru povećava vrednost našeg izvoza. S druge strane, svakom neutralnom posmatraču jasno je da agresivno zalaganje Britanije za stvaranje nezavisnog Kosova Srbiji pravi više štete nego što imamo koristi od skromne ekonomske saradnje sa tom zemljom. Podsetiću vas, dame i gospodo, dovoljno je samo uporediti vrednost rudnog bogatstva i srpskih preduzeća na Kosovu, koja gubimo upravo zbog agresivne politike Britanije koja podržava stvaranje fantomske države Kosovo na srpskoj teritoriji, ili izdatke koje imamo u borbi za Kosovo i Metohiju upravo zbog britanske politike forsiranja nezavisnosti tzv. Kosova. Da ne govorimo ovde o ljudskim tragedijama, žrtvama i problemima sa našim ljudima koji nemaju ni krova nad glavom upravo zbog te britanske politike. Ne manje bitne jesu i posledice korupcije koju forsiraju britanski diplomatski predstavnici u Srbiji danas. Mislim na sve vrste korupcije, političke, ekonomske i druge. Srbija upravo zbog te korupcije trpi ogromne štete, pre svega u ekonomskom sektoru, jer ljudi koji svoje lične interese stavljaju pre opštih multiplikovano nanose ogromnu štetu državi, a samim tim i standardu naših građana. Znači, ne govorim o nikakvim zaverama, niti bilo koga optužujem, već jednostavno konstatujem da postoji korupcija koju proizvode pojedine strane ambasade, u ovom slučaju britanska. U skladu sa načelom ekonomske korisnosti, mogla bi se u potpunosti primeniti Halštajnova doktrina na ovu zemlju. To se moglo omogućiti izmenama člana 5. Zakona o spoljnim poslovima i jasnim definicijama koje predlaže SRS. Takođe, u kontekstu ovog člana 5, slična situacija se pojavljuje i u slučaju robne razmene sa SAD. Ona upravo treba da bude osnov za procenu spoljne politike prema ovoj zemlji. Naravno, pri primeni zakona ministar je trebalo da uzme u obzir još jednu činjenicu. Ministarstvo spoljnih poslova nije izdvojeno od realnosti, od svog naroda. To je ministarstvo koje postoji u Srbiji i ono mora uzeti u obzir raspoloženje javnog mnjenja, pre ili kasnije. Ta istraživanja pokazuju, baš u slučaju SAD, da je ta zemlja najnepopularnija u našoj zemlji. Pogledajte razna istraživanja javnog mnjenja i videćete da je tako, bez obzira na sasvim suprotan stav političke i intelektualne elite koja je danas dominantna u našim medijima i tzv. Saveta za spoljnu politiku. Kao što je poznato, najavljuju se i demonstracije samo zbog posete gospodina Bajdena Beogradu. Naravno, u kontekstu ovoga i promene člana 5. Zakona o spoljnim poslovima, treba imati u vidu sledeću činjenicu. Primena Halštajnove doktrine nije tadašnjoj Zapadnoj Nemačkoj donela ekonomsku stagnaciju, naprotiv, Zapadna Nemačka je samo napredovala u ekonomskom smislu u proteklih nekoliko decenija i svoju privredu je dovela do vodeće u EU, uz istovremeno očuvanje nacionalnog dostojanstva, upravo zbog primene Halštajnove doktrine. Zamena je teza kada se tvrdi da ekonomski napredak i očuvanje nacionalnog dostojanstva nisu istovremeni procesi i mogući procesi. Naprotiv, samo države i zemlje koje imaju samopouzdanje i nacionalno dostojanstvo mogu izgraditi jaku i stabilnu privredu. Tek posle toga se može govoriti o ostvarivanju dugoročnih ciljeva, kao što je ujedinjenje Nemačke posle 50 godina ili povratak Kosova i Metohije u sastav Republike Srbije i u faktičkom smislu. Dakle, zamena je teza kada se govori da treba prvo da izgubimo nacionalno dostojanstvo da bismo živeli bolje. Ovakvom spoljnom politikom koja se danas vodi i bežanjem od problema izgubićemo i nacionalnu čast, tj. Kosovo i Metohiju, i šansu da živimo bolje. Zato je predlagač zakona trebalo da izmeni član 5. tačku 1) na način koji bi omogućio primenu celokupnog člana. Opet bi se to u praksi, u slučaju Britanije i u slučaju SAD, moglo izvesti u skladu sa ekonomskim interesom Srbije. Prema već pominjanom izvoru, izvoz u SAD u 2007. godini je bio 13 puta manji od onog ostvarenog sa BiH. Ponavljam, 13 puta manji, iako SAD imaju 66 puta više stanovnika od BiH. Neuporediv je bruto domaći proizvod BiH i SAD. Takođe, naš izvoz u Crnu Goru 2007. godine je 11 puta bio veći od onoga koji smo ostvarili na tržištu SAD. Ponovo je, kao i u slučaju kada su upoređivani podaci za BiH, neuporediv broj stanovnika, razmera je oko 500 puta u korist SAD. Slično je i sa bruto društvenim proizvodom. Takođe, kada govorimo o zemljama prema kojima ne treba primenjivati Halštajnovu doktrinu, naš izvoz u Italiju je 2007. godine bio 13 puta veći od onoga koji smo ostvarili u SAD. Slično tome, naš izvoz na nemačko tržište bio je 11 puta veći nego onaj koji smo ostvarili sa SAD. Ogromne su razlike i kada se uporedi izvoz u Rusku Federaciju i onaj ostvaren u trgovini sa SAD. Preko pet puta je veći izvoz u Rusku Federaciju. Slično je i kada se upoređuje vrednost našeg izvoza u Austriju i SAD ili našeg izvoza u Grčku i SAD. Jasno je da svi ovi, ističem, zvanični podaci pokazuju da je Srbija u ekonomskom i izvoznom smislu ne zavisi od SAD, a prethodno smo naveli ni od Velike Britanije, dakle, od dve države koje su najagresivnije kada se radi o stvaranju lažne države Kosovo na srpskoj teritoriji. U tom smislu, kako prema Britaniji, trebalo bi i prema SAD primeniti Halštajnovu doktrinu u potpunosti. Ne treba ponavljati, niti posebno podvlačiti kakve nam probleme pravi ta država u spoljnoj politici. Naravno, i ovde se, kao i u slučaju ambasade Britanije, postavlja pitanje korupcije u našem društvu, koja se upravo podstiče iz ambasade SAD, korupcije koja pravi štetu u privredi, politici i drugim oblastima i koja utiče na standard naših građana, a verovatno i na tzv. Savet za spoljnu politiku. Dakle, jedan izbalansiran pristup, jedna mudra, ozbiljna i državnička diplomatija bi selektivno primenila Halštajnovu doktrinu prema velikim ekonomskim partnerima u zapadnoj Evropi; istovremeno, sa druge strane, prema SAD i Britaniji bi bila primenjena u potpunosti, jer ove zemlje, to treba jasno reći, nisu naši značajni ekonomski partneri. Da bi postojao ovakav pristup, koji nije ekstreman ali nije ni defetistički, Ministarstvo bi moralo da izmeni član 5. Zakona o spoljnim poslovima. U prilog ovakvoj odluci i sa namerom da se utiče na ovaj predlog zakona a da on bude u skladu sa realnom situacijom, a ne sa neotitoističkim nerealnim frazama o istoku, zapadu, severu i jugu i dogmatskom probriselskom ideologijom o istovremenom postizanju ulaska u EU i očuvanju Kosova i Metohije u sastavu Srbije, navodimo i sledeće podatke. Među prvih pet izvoznih partnera Republike Srbije u 2007. godini nema ni SAD, niti Velike Britanije. Na prvom mestu je Italija, na drugom mestu BiH, na trećem mestu je Nemačka, na četvrtom Ruska Federacija, a na petom mestu je Slovenija. Što se tiče uvoznih partnera, među prvih šest ponovo nema ni Britanije ni SAD. Prvo mesto zauzima Ruska Federacija, drugo mesto Nemačka, treće mesto Italija, četvrto Kina, peto mesto BiH, a šesto Slovenija. Ako uporedimo i te brojke na jedan neutralan način, onda ponovo dolazimo do sličnih zaključaka. Na primer, iz Ruske Federacije uvezli smo sedam puta više robe od one koju smo u istom periodu uvezli iz SAD, ili 12 puta više iz Ruske Federacije u odnosu na Veliku Britaniju. Slične cifre se pojavljuju kada se uporedi izvoz iz Italije, koji je četiri puta vredniji od američkog ili osam puta vredniji od britanskog. Takođe, uvoz iz Nemačke je vredniji šest puta od američkog ili deset puta od britanskog, a u slučaju BiH uvoz iz ove male susedne zemlje vredniji je 1,3 puta od onoga iz SAD ili dva i po puta od onog iz Britanije. Dakle, sve su ovo argumenti koje bi Ministarstvo trebalo da primeni u slučaju da ima nameru da ozbiljno vodi spoljnu politiku. Očigledno je iz ovog predloga zakona da to, nažalost, nije slučaj. Predlagač zakona je trebalo da promeni član 5. u tački 1) na način koji smo predložili. Jasno je da je to važan deo člana 5. u kome se navodi da Ministarstvo spoljnih poslova organizuje, u okviru svojih nadležnosti, posete na zvaničnom državnom i diplomatskom nivou. Naravno, u kontekstu rasprave o promenama zakona, ali i zbog predstojećih događaja ova tema je veoma aktuelna. Kao što je opštepoznato, uskoro bi Srbiju trebalo da poseti američki potpredsednik Džozef Bajden. Ova poseta svakako se mora posmatrati u širem kontekstu. Da se radi samo o poseti američkog potpredsednika Beogradu možda bi se to moglo protumačiti kao jedna vrsta diplomatskog napora koji je usmeren na poboljšavanje odnosa ili tzv. resetovanje, kako se poručivalo iz Vašingtona Ruskoj Federaciji dok su se istovremeno organizovale provokacije u Gruziji. Ali, kada se ima u vidu da će Bajden posetiti Prištinu u sklopu ove turneje, kao i Sarajevo, onda se ona može tumačiti samo kao jedna vrsta grube provokacije. Na primer, Bajden sigurno neće biti suzdržan u svojim izjavama u Prištini. Nema sumnje, on će govoriti o tzv. kosovskoj državi, o njenim navodnim perspektivama i slično. Uostalom, i prema službenom tumačenju njegove posete iznetom u Vašingtonu 15. maja, on posećuje tri zemlje, a ne dve, iako je svima jasno da ta lažna tvorevina ne može da opstane ni nekoliko meseci bez podrške SAD, odnosno prema istraživanju programa UN za razvoj, 70% stanovnika Kosova je spremno da protestuje zbog loše ekonomske situacije. U tom smislu treba istaći da je američki potpredsednik kao ličnost daleko od toga da bude neko ko je uzor za nekog umerenog državnika i diplomatu ili neko ko bi mogao da ostvari napredak u srpsko-američkim odnosima prvenstveno zbog svojih ličnih sposobnosti. Ova poseta Bajdena se ne može čak uporediti sa onom posetom državnog sekretara Kolina Pauela od pre nekoliko godina. Pauel je ipak posetio Srbiju u trenutku kada SAD nisu najavljivale da će pokrenuti pitanje Kosova i Metohije, koje je još tada bilo rešeno Rezolucijom Saveta bezbednosti 1244. Takođe, ma koliko da je za vreme svog mandata radio protiv interesa Srbije, jer poznata je njegova presudna uloga u izručivanju i otmici pokojnog Slobodana Miloševića, o kojoj otvoreno piše Karla del Ponte, nikada sebi nije dozvolio izjave koje su u pravom smislu te definicije, dakle onako kako ih definiše preporuka Saveta Evrope o govoru mržnje iz 1997. godine, bile govor mržnje, kao što je to radio Bajden više puta. Dovoljno je samo analizirati nekoliko izjava Bajdena, na primer: skandaloznu i ratnohuškačku izjavu za poznati američki nedeljnik "Tajm" od 3. maja 1993. godine kada je doslovno izjavio "da SAD moraju da predvode zapad u vazdušnim napadima protiv Srba"; ili sličnu izjavu datu za jedan vašingtonski radio od 15. maja 1993. godine kada on govori o nekakvoj ekspanziji Srba; ili onu izjavu posle susreta sa Biljanom Plavšić, koju je skoro nemoguće citirati; kao i njegove skoro histerične pozive na eliminisanje Srba kao naroda iz vremena agresije NATO pakta iz 1999. godine, kada je tadašnji senator Bajden predlagao, doslovno, ponovno uvođenje konclogora za naš narod. Dakle, Bajden ima više nego istaknutu ulogu u ovoj svojevrsnoj zbirci antisrpskog govora mržnje, koji naravno nikada nije sankcionisan. Naravno, mislim da sada nije ni vreme ni mesto da navodim sve skandalozne izjave Bajdena, koje su ipak na nivou šefa primitivnog propagandnog biroa. Namera mi je bila samo da pokažem da te izjave nisu bile istrgnute iz konteksta, već da su one rezultat dubokog ubeđenja američkog potpredsednika. Osim uvredljivog i propagandnog karaktera koji ima, ova poseta Bajdena, po svemu sudeći, neće imati nikakav pozitivan efekat u odnosima između SAD i Srbije, tzv. resetovanje. Zašto to tvrdim? Ministarstvo spoljnih poslova je sigurno proučavalo istoriju diplomatskih odnosa SAD i Srbije, zatim između Jugoslavije i SAD. Ono sigurno zna kako je protekla poslednja poseta jednog američkog državnog sekretara bivšoj SFRJ, 21. juna 1991. godine. Sigurno znaju da se tada Bejker sastao sa svima relevantnim republičkim liderima, sa vođstvom JNA, gospodinom Markovićem i separatističkim liderima sa Kosova. Prema pisanim svedočenjima aktera tih susreta, Bejker je svim svojim sagovornicima izneo različite stavove i oni su to, naravno, protumačili svako na svoj način, pa je tako ionako loša situacija u bivšoj Jugoslaviji postala još komplikovanija i gora za njene građane posle posete tadašnjeg američkog državnog sekretara Džejmsa Bejkera. Samo šest dana nakon posete Bejkera, 27. juna, započeo je masakr multinacionalnih snaga JNA u Sloveniji. Ovu pouku Ministarstvo i ostali vladini zvaničnici treba da imaju na umu kada bude došao u posetu tako dugo očekivani američki potpredsednik. Takođe, što se tiče očekivane ekonomske pomoći koja će navodno doći iz SAD nakon posete Bajdena, tu postoje više nego relevantna svedočanstva koja pokazuju koliko je nerealno i naivno očekivati tako nešto od američkih zvaničnika. Na primer, opšte je poznato da je pre nekoliko sedmica u poseti našoj zemlji bio poslednji premijer SFRJ Ante Marković. Naravno, u skladu sa zamenom teza i neoliberalnom ideologijom koja je sada dominantna u našoj javnosti i vlasti, Ante Marković je predstavljen kao čovek koji nije imao niti jednu manu, niti grešku u političkom i ekonomskom smislu. U suštini, pomoću selektivnog prikazivanja događaja on je prikazan kao jedna vrsta spasioca kome tadašnji lideri nisu dali šansu da, uz pomoć "dobronamernog Zapada", spasi Jugoslaviju. Stvarnost je ipak bila drugačija od ove propagandne fraze i od fraza koje se koriste u obrazloženju zakona. Poseta Markovića je organizovana negde u prvoj polovini 1989. godine i nju je najbolje opisao jedan od aktera te posete, bivši američki ambasador u SFRJ, poslednji američki ambasador u toj bivšoj državi Voren Cimerman. U svojoj knjizi "Poreklo jedne katastrofe" Cimerman, opisujući Markovićevu posetu, na strani 29 i 30 piše sledeće, citiram: "Više od svega Marković je želeo podršku Zapada. Na SAD je gledao kao na ključnu zemlju." Ovo je veoma aktuelno u ovoj 2009. godini. Zatim Cimerman navodi: "Marković je želeo da poseti Vašington i da se sretne sa predsednikom Bušom, želeo je jasne potvrde američke podrške svojim programima, a iznad svega želeo je novac." Zatim Cimerman navodi da je Marković tražio ni manje ni više nego četiri milijarde dolara. I ovo zvuči poznato i aktuelno. Međutim, Cimerman navodi kako je to dobijanje pomoći u praksi izgledalo. Citiram sledeće: "Nije dobio ništa od toga. Američka vlada nije platila ništa za vreme njegove posete. U stvari, jedini obrok koji nije morao sam Marković da plati bio je radni doručak u Savetu za spoljne poslove u Njujorku". Zatim Cimerman navodi sledeće: "Kratki susret sa predsednikom Bušom bio je donekle razočaravajući, njih dvojica zato nisu stigli do ključnih jugoslovenskih problema. Na isteku dodeljenih mu pola sata Marković je srdačno ispraćen, a da nije uspeo ni da pomene većinu svojih molbi za ekonomsku pomoć." Dakle Cimerman otvoreno iznosi da premijer bivše Jugoslavije, zemlje od 22 miliona stanovnika, nije dobio ništa od obećane pomoći SAD, čak ni protokolarnu pažnju, kao što proizlazi iz prethodnih citata. Dame i gospodo, iz ovoga jasno proizlazi da Srbija, koja ima nekoliko puta manje stanovnika od bivše Jugoslavije, ne može da se nada nikakvoj direktnoj američkoj pomoći, bez obzira na naivne predstave iz pisma predsednika Republike Srbije Džordžu Bušu iz 2004. godine. Postavlja se pitanje kakva je onda svrha Bajdenove posete, ako nije ekonomske prirode, a to proizilazi iz prethodnih citata koji pokazuju da SAD nikome ne daju značajnu ekonomsku pomoć, već isključivo svoj kapital plasiraju preko lihvarskih uslova MMF-a, organizacije kojoj plaćamo dug Kosova, iako ona priznaje Kosovo kao državu. Iz prethodno iznetog je više nego jasno da nije svrha posete ni politička pomoć ili naklonjenost Srbiji aktuelnog potpredsednika SAD koji je, naprotiv, srbofobičan, najblaže rečeno. Jasno je da Bajdenova poseta može biti samo u vezi sa Kosovom i Metohijom. U tom kontekstu, ponovo se vraćamo na predlog za izmenu člana 5. i dodavanje dodatnih garancija za teritorijalnu celovitost Republike Srbije. Sledeća Bajdenova izjava oslikava pravi cilj njegove posete Beogradu i Prištini. U novembru 2005. godine u Komitetu za spoljne poslove Senata SAD održana je rasprava o statusu Kosova i Metohije. Tadašnji senator Džozef Bajden je otvoreno izneo pravi razlog za američku politiku prema Kosovu i Metohiji. Citiram, prema navodima koji su objavljeni u našim medijima: "Priština je jedan od svega nekoliko muslimanskih gradova u svetu gde se SAD ne samo poštuju, već i cene. Ako Kosovo završimo kako treba", kaže Bajden, "podsetićemo muslimane širom sveta kako su se SAD našle u pomoći kosovskom stanovništvu i pomogle mu da izgradi snažno, nezavisno, multietničko društvo." Godine 2009, 15. maja, izneto je službeno tumačenje Bajdenove posete, a to je – pomoć koju Bajden pruža Kosovu i Bosni treba da imaju u vidu i države na Bliskom istoku. Podsećam Ministarstvo spoljnih poslova da je ono bilo dužno da uzme u obzir ovakvu strategiju SAD. Jer, ovo je opštepoznati, javni podatak. U tom smislu, Ministarstvo je bilo dužno da zaštiti srpske nacionalne interese i da se suprotstavi na politički i miran način jednoj vrsti globalne kompenzacije koju vrši Vašington zbog antimuslimanske politike koju SAD vode na Bliskom istoku, u Iraku, Palestini i Avganistanu. Ovakve argumente i analize o pravim razlozima za politiku SAD prema Srbiji potvrđuju i izjave američkog pulena ili instrumenta, Hašima Tačija, u kojima on podržava američku agresiju i etničko čišćenje u Iraku i Avganistanu i čak lažno upoređuje Albance, Iračane i Avganistance, uz nebulozne tvrdnje da su svi oni posle američkog bombardovanja slobodni ljudi. Više je nego jasno šta je pravi cilj posete Džozefa Bajdena regionu i ne treba se zanositi lažnim nadama, niti treba obmanjivati narod da će doći do nekakve promene u odnosima sa SAD ili do pružanja nekakve ekonomske pomoći. U tom smislu, predlagač zakona je trebalo, u skladu sa tačkom 11) istog člana i posebno tačkom 12), da nam ponudi jednu analizu međunarodnog položaja Republike Srbije i bilateralnih odnosa sa drugim državama. U skladu sa tačkom 11) trebalo je da objasni zašto nije došlo do unošenja jasnih definicija o značaju Kosova i Metohije za Republiku Srbiju. Nije omogućio ni da se realno analiziraju spoljnopolitički aspekti odbrane i nacionalne bezbednosti, jer ma koliko se vlasti i kontrolisani mediji trudili da to zanemare, Kosovo i Metohija čine 15% naše teritorije. Takođe, da je predlagač zakona prilikom izrade ovih promena Zakona imao u vidu realne okolnosti, on je mogao da omogući da se putem unošenja jasnih definicija o Kosovu i Metohiji, upravo u skladu sa prethodno navedenim činjenicama, ali u skladu i sa međunarodnom diplomatijom, napravi dugoročna analiza međunarodnog položaja Republike Srbije. Pitam Ministarstvo spoljnih poslova da li ta analiza uopšte postoji? Ako postoji, koliko ima strana? Koliko je autora ili timova radilo na njenoj izradi i koliko dugo? Takođe, nadam se da ta analiza, ako uopšte postoji, uzima u ozbir i sledeće činjenice i načela spoljne politike: na primer, definicije već pominjanog Henrija Kisindžera, dugogodišnjeg američkog državnog sekretara i savetnika brojnih američkih predsednika u protekle četiri decenije, čoveka koji, slično kao Andreoti u Italiji ili Jevgenij Primakov u Ruskoj Federaciji, godinama ili decenijama kreira unutrašnju i spoljnu politiku svoje zemlje. Sigurno je Ministarstvu spoljnih poslova poznato da su i Lorens Iglberger i Brent Skoukroft bili njegovi prvi saradnici, kao i nama veoma poznati Ričard Holbruk, kao i visoki funkcioneri tzv. Klintonove administracije, Toni Lejk i mnogi drugi. U tom smislu, u skladu sa raspravom o promenama Zakona o spoljnim poslovima, pitam Ministarstvo spoljnih poslova da li je pri izradi spoljnopolitičke analize, ako ona uopšte postoji, i u skladu sa tačkom 12. Zakona o spoljnim poslovima, u vezi sa politikom prema Kosovu i Metohiji, imalo u vidu osnovna načela američke spoljne politike koja je Henri Kisindžer izneo još 1979. godine: "Moj pristup je bio strategijski, geopolitički, nastojao sam događaje dovoditi u uzajamne veze, stvarati, izazivati podsticaje i pritiske u jednom delu sveta kako bih uticao na zbivanja u nekom drugom delu sveta"? Dakle, ovo je definicija iz 1979. godine. Međutim, to su više nego aktuelne reči, jer prema toj definiciji Kisindžer i njegov tim su utvrdili nekoliko osnovnih načela kojima su se rukovodili, a to je, pre svega, načelo povezivanja, jer naše je stanovište da su događaji u različitim delovima sveta međusobno povezani. U kontekstu prethodno iznetog i pošto je više nego jasno da SAD imaju dugoročnu strategiju prema Kosovu i Metohiji, koja je više nego očigledno povezana sa događajima na Bliskom istoku, kako kaže naš budući gost Bajden, želeo bih da konkretno dobijem odgovor na pitanje koje se iz ovih izmena Zakona uopšte ne može dobiti, jer očigledno je da nema nikakve analize, niti bilo kakve strategije. Ili se ta strategija zasniva, nažalost, na neotitoističkoj logici o istoku, zapadu, severu i jugu i sličnim neozbiljnim frazama koje su u suštini, uz bezglavo zaduživanje kod MMF-a i ostalih finansijskih institucija, i dovele do raspada druge Jugoslavije. Možda se ta strategija zasniva na dogmatski usmerenoj prozapadnoj politici koja se vodila u ovoj zemlji u proteklih devet godina i koja je doživela svoj potpuni krah u februaru 2008. godine, kada su upravo te zemlje koje su nam navodno bile prioritetni partneri predvodile proces, da bi apsurd u koji je zapala naša spoljna politika bio još veći, u potpunosti protivan međunarodnom pravu, Povelji UN i brojnim rezolucijama UN, a to je proces nelegalnog priznavanja nezavisnosti tzv. Kosova. Ili se možda ta strategija, kojim čudom, ako uopšte postoji, zasniva na realnim okolnostima, ima za cilj jedino moguće i realno rešenje u ovim okolnostima, a to rešenje je prioritetno savezništvo sa Ruskom Federacijom, državom koja jedino može da nam obezbedi normalne odnose sa Zapadom i da nam obezbedi uvažavanje naše zemlje od strane Zapada. Veoma je važno da se razjasni da li postoji uopšte bilo kakva strategija. Ako ne postoji, onda sve ove promene Zakona o spoljnim poslovima o kojima danas raspravljamo imaju samo i isključivo propagandnu svrhu, posebno kada se radi o članu 5, koji je jedan od najznačajnijih članova Zakona o spoljnim poslovima. Unošenje jasnih definicija u vezi sa pitanjem Kosova i Metohije bilo je neophodno i zbog tačke 16) člana ovog zakona, jer prema njoj Ministarstvo spoljnih poslova, u okviru svojih nadležnosti i prema definiciji Zakona o spoljnim poslovima, predlaže upravo Vladi strategiju razvoja spoljnih poslova i druge mere kojima se oblikuje spoljna politika. Takođe, Ministarstvo ima dužnost, prema ovom članu, da informiše vlade drugih država i međunarodnu javnost o stavovima Vlade Republike Srbije i da radi na jačanju ugleda Republike Srbije u međunarodnim odnosima. U tom smislu ide prikupljanje i analiziranje informacija stranih medija koje se odnose na Srbiju. U tom smislu bi se mogla primeniti i najnovija iskustva iz zemlje i sveta, na primer, informacioni tokovi u slučaju petodnevnog rata na severnom Kavkazu, u avgustu 2008. godine, jer je situacija bila veoma slična onoj koja postoji u vezi sa našom južnom pokrajinom. Taj sukob traje decenijama, ako ne i vekovima. Takođe, postoji komunističko nasleđe i pitanje granice iz tog doba. S druge strane, pojavljuju se i svi oni akteri kao i kod nas u slučaju proglašenja tzv. države Kosovo – Ruska Federacija, SAD, NATO pakt, EU, OEBS. Naravno, kao i u slučaju tzv. države Kosovo, zapad je naoružavao jednu stranu i podsticao je na rat, a ne na mirno rešavanje sukoba i prihvatanje kompromisa. Ipak, opšte je poznato da je u avgustu 2008. godine došlo do rata u kome je Gruzija doživela veliki poraz. Istovremeno, kao i u našem slučaju, pokrenuta je velika akcija koja je trebalo da stvori virtualnu realnost. Ipak Ruska Federacija je uspela da izvuče pouke iz događaja naBalkanu i da uspešno parira toj vrsti medijske manipulacije, pre svega preko satelitskog programa na engleskom jeziku "Russia today" . Naravno, ne tvrdim da smo mi u stanju da finansiramo globalni satelitski program koji vredi oko sto miliona dolara jer prethodno smo izneli kolika su ukupna sredstva predviđena rebalansom za Ministarstvo spoljnih poslova, a ona su svakako manja od ovih sto miliona dolara, međutim, ova oskudna sredstva treba upotrebljavati na najbolji mogući način, a to sigurno nije besmisleno razbacivanje na tzv. lobiranje u SAD. Ministarstvo je trebalo da izvuče pouke iz prethodnih uzaludnih pokušaja lobiranja iz prošle i ove decenije. Na primer, videli ste koliko je dugo Saudijska Arabija, o kojoj je pričao ministar, razmišljala da li da prizna nezavisnost tzv. Kosova. Priznanje Kosova od strane Rijada je ipak još jedan veliki neuspeh naše diplomatije, jer ova značajna zemlja je vodeća članica OPEK-a i OIK-a. Zato je moglo da se nađe načina da se parira američkom pritisku. Zato je potpuno neshvatljivo da u Ministarstvu i u Vladi i dalje postoji, slobodno se tako može reći, naivna predstava o tome da nekakva lobiranja u SAD mogu izmeniti politiku te zemlje prema tzv. nezavisnom Kosovu. Ministarstvu spoljnih poslova i vlasti je sigurno poznato da je bivši premijer SRJ bio američki državljanin Milan Panić. Tako nešto nisu uspeli da postignu ni brojni ministri u dosovskim vladama koji su se školovali u SAD i Velikoj Britaniji, ili koji su radili za zapadne banke. Verovatno im je poznato da je on pokušao da lobira u svojoj drugoj domovini, SAD. Prema svedočenju njegovog naslednika na premijerskom mestu, tadašnji državni vrh se saglasio sa Panićevom idejom o lobiranju. Bilo je predviđeno da se za ovu namenu iskoriste celokupne devizne rezerve tadašnje SRJ. One su tada iznosile oko 250 miliona dolara. Međutim, dame i gospodo, nijedna pi-ar agencija nije htela da zaradi ovu sumu, navodno nije htela da krši sankcije. Odbijena je čak i ponuda za direktno plaćanje. Takav gest bi možda bio i razumljiv da američke pi-ar agencije nisu prihvatile novac od kosovskih Albanaca koji su se tada nalazili u okviru države koja se zvala SRJ. Na primer, agencija "Ruder i Fin" je dobila 250.000 dolara za šest meseci svog rada u istom periodu od kosovskih Albanaca. Dakle, kada se uporede ove cifre, jasno je da su te agencije samo produženi instrument američke spoljne politike, a ne nekakve organizacije koje se rukovode ekonomskim razlozima. Do sličnog zaključka se dolazi i kada se analiziraju pokušaji tzv. lobiranja u SAD nakon 2000. godine. Ministar sigurno zna da je kabinet predsednika Republike angažovao pre nekoliko godina za lobiranje u SAD jednu kompaniju čiji su vlasnici bili izraelski državljani. Jedan od njih je bio šef kabineta bivšeg izraelskog premijera. On je inače pred telavivskim sudom osuđen za prevaru i kršenje poverenja. Kao što je poznato, naš položaj u SAD se nakon tog tzv. lobiranja samo pogoršao. Takođe, naš položaj u SAD nije izmenila ni činjenica da je za srpsku stranu u Vašingtonu tokom 2005. godine lobiralo čak šest pi-ar agencija, niti činjenica da je bivši kanadski premijer Brajan Malruni 2001. godine pristao da uz veliku medijsku pompu organizuje srpski lobi u SAD. Slična situacija se ponovila i kada se organizovao tzv. srpski kokus u Kongresu SAD. U tom kontekstu Ministarstvo je trebalo da sasluša razumnu i realnu analizu Martina Slezingera iz Instituta "Vudro Vilson", koji je još pre nekoliko godina, tačnije 2004. godine, za Bi-Bi-Sijev sajt na srpskom jeziku izjavio da je većina kongresmena ili senatora potpuno nezainteresovana za Kosovo i da kongresna rezolucija ni na koji način ne obavezuje američku administraciju. Ni u Srbiji ni na Kosovu ne bi trebalo da se misli da rezolucija koju predloži pet ili šest kongresmena, o kojoj se nekoliko sati vodi debata, ukazuje na generalno raspoloženje u Kongresu. Garantujem vam da ogromna većina članova nema baš nikakav stav o Kosovu. To je, dame i gospodo, prava realnost i od nje treba da polazi Ministarstvo spoljnih poslova i sve druge institucije ove države. Koliko je besmisleno lobiranje u SAD pokazuje sledeći primer. Opšte je poznato da je grčki lobi jedan od najuticajnijih u SAD. Na primer, Brežinski smatra da je taj lobi među prva tri po uticaju u SAD. Takođe, prema zvaničnom popisu iz 2000. godine, bilo je više Grka u SAD nego Srba, Hrvata, Albanaca i drugih naroda sa prostora bivše Jugoslavije zajedno. Na popisu održanom te godine njihov broj je bio oko 1.153.000. Grci su bili prisutni u svim oblastima javnog života SAD. Početkom sedamdesetih godina potpredsednik SAD je bio sin grčkog doseljenika. Bivši šef američke obaveštajne agencije bio je takođe potomak grčkih doseljenika, Džordž Tenet. Godine 1988. Majkl Dukakis je bio predsednički kandidat ispred Demokratske stranke. Ipak, ni tako organizovan lobi kao što je grčki nije uspeo ni za pedalj da promeni američku politiku u vezi sa Kiprom, iako taj problem traje od 1973. godine, dakle preko tri decenije. Tu politiku nije promenila ni činjenica da je grčki lobi imao apsolutnu nadmoć u Kongresu 1973. godine, niti činjenica da je Kongres doneo odluku da uskrati Turskoj pomoć po odredbama dokumenta o stranoj pomoći. Ništa se tim povodom nije promenilo u američkoj spoljnoj politici već preko tri decenije. Američka administracija nije uvažila zahteve Kongresa. Dakle, ako grčki lobi, koji je toliko moćan i uticajan, nije uspeo da promeni ništa u američkoj spoljnoj politici, to sigurno neće uspeti nikakav srpski kokus, niti bilo kakve nerealne predstave da bilo kakva diplomatska akcija Srbije može promeniti stav SAD, koji je očigledno povezan sa situacijom na Bliskom istoku i antimuslimanskom politikom koju SAD vode u tom regionu. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić, posle njega narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Gospođo potpredsednice, gospodine ministre, koleginice i kolege, već je iz diskusije mojih prethodnika iz Poslaničkog kluba LDP jasno da mi ove izmene Zakona o spoljnim poslovima ne možemo prihvatiti. Zbog građana moram da ponovim glavne argumente. Jasno je da je ovo zakon koji od Ministarstva spoljnih poslova treba da napravi partijsko ministarstvo. Meni je neprijatno što moram da gledam u ministra odbrane ovde a da pričam o spoljnim poslovima i ovom zakonu, ali ću pokušati da se fokusiram na šefa kabineta gospodina Jeremića. Naprosto, prenećete mu; koliko znamo, čovek ste za specijalne zadatke, setimo se slučaja Kovačević, niste tako nevažni u tom ministarstvu. Dakle, prilično je šokantno da ono protiv čega se LDP od svog nastanka bori, a to je partijska država, ovde neko zakonom pokušava da ozakoni, jer nemoguće je drugačije objasniti traženje prava za ministra spoljnih poslova da u svojoj firmi kojom rukovodi ima to diskreciono ovlašćenje. Da je privatna, pa da razumemo, ali to je državni organ. Zamislite kada bi svako ministarstvo tražilo da dobije pravo da zaposli 5% ljudi iz ministarstva po svom nahođenju. Recimo, gospodin Šutanovac ima mnogo ljudi i 5% u odnosu na broj koji on ima u ministarstvu zaista bi bilo mnogo. Znači, ovo je pokušaj da se zakonom ozakoni jačanje partijske države. Zato LDP ne može to da podrži. S druge strane, činjenica je da je zakonom o bezbednosnim službama ukinuta služba iz Ministarstva, ali nesporno je da imate nekakve namere što se tiče tih bezbednosnih službi. Ministar kaže da je ukinuo službu za informacije i dokumentaciju, da je to sad samo analitička služba, a da bezbednosna služba mora da postoji i da je to unutrašnja bezbednost i spoljna bezbednost diplomatsko-konzularnih predstavništva. Međutim, iz ovih izmena Zakona nedvosmisleno proizilazi da vi pravite neku novu službu tamo, reorganizacijom, ukidanjem i zaista mislimo da će to diskreciono pravo od 5% zaposlenih poslužiti za popunjavanje, između ostalog, te službe. Na stranu rođaci i prijatelji, o čemu je govorio gospodin Grujić iz Nove Srbije. Zaista mislimo da je ovo vrhunac slobode da se brani partijska država i da se traže ovakva ovlašćenja. Mislimo da iz nekih razloga, ne mogu da dokučim koji su to razlozi, možda unutrašnji razlozi Demokratske stranke, gospodin Jeremić pokušava da formira nekakvu službu koja će biti njemu potčinjena i koja će osim u inostranstvu možda delovati i u zemlji, gde neće postojati mehanizmi za kontrolu te službe. Sada, dok vaša vlada juri po Srbiji grob Draže Mihailovića, a obnavljate Pokret nesvrstanih u isto vreme i nekako vam je Tito odjedanput postao drag, da vas podsetim na nešto što ni Tito nije radio. Tito nikada u tu službu, u tu instituciju Ministarstva spoljnih poslova nije dovodio vojnike, a vama je na čelu te buduće službe bivši vojnik. Čak se ni Tito, a znamo koliko je Tito voleo vojsku i koliko joj je verovao, nije igrao sa takvim stvarima da u diplomatiju uvlači vojnike, nego je to uvek bio neki diplomata koji se obrazovao za bezbednost. Toliko o militarizaciji Ministarstva spoljnih poslova. Verujem da gospodin Šutanovac zbog toga može da bude pomalo ljubomoran, ali je jasno da gospodin Jeremić ima nekakve namere koje možda imaju veze sa predsednikom Srbije, možda nemaju, u to ne želim da ulazim. Kolege su pričale o politici, lošoj politici koju vodi Ministarstvo. Sada sam izneo argumente protiv ovog zakona. Reći ću samo nekoliko reči i o toj politici. Dugačak je spisak gafova koje je gospodin Jeremić učinio za vreme svog mandata. Dugačak je spisak i neću ga ponavljati zato što naprosto nemam toliko vremena. Osvrnuću se samo na ta tri prioriteta koje je ministar Jeremić istakao. Mogu da konstatujem da, što se tiče sva tri prioriteta, uspeha nema, što je dovoljno da se zaključi da je spoljna politika neuspešna, osim ako u uspeh ne uračunamo ono što se poslednjih dana dešava sa Makedonijom i Crnom Gorom, i mi to pozdravljamo. Od početka je LDP insistirao na normalizaciji odnosa sa susedima, jer je to naša potreba i to je naš interes, ali zaista ne razumemo da u ovo vreme krize, kada svi štede i kada se seku budžeti i za socijalu i za poljoprivredu, nekome pada na pamet da na svakih 50 kilometara u Crnoj Gori otvara konzulate, u Herceg Novom, Nikšiću i, gle čuda, u Bijelom Polju, kada dve godine postoji ambasador i ambasada u Podgoroci, ali se nije našlo za shodno da se u toj ambasadi otvori konzularno predstavništvo do sada. Ako bih bio ciničan, ima nešto dobro u politici gospodina Jeremića, a to je što stalno priča o Kosovu, pa možemo nekako vremenom zaključiti da je Kosovo naše spoljnopolitičko pitanje. I, ako govorimo o državnoj politici koja kaže da je Kosovo bilo, jeste i biće, onda bih vam savetovao da ako već razbacujete pare na tolike konzulate po Crnoj Gori, umesto u Bijelom Polju otvorite konzulat u Ulcinju, jer je to grad gde tokom leta dolazi najveći broj državljana Srbije, onih sa Kosova, pa je za zaključiti da će pre tu postojati potreba za konzularnim uslugama nego u Bijelom Polju. Zaista ne znam ko tamo letuje, osim ukoliko konzulate ne shvatate kao ispostave koje treba da služe nekakvim drugim interesima, a ne zaštiti prava državljana Srbije. Konzulate plaćaju poreski obveznici Srbije i oni imaju pravo na konzularnu zaštitu. Konzulati se ne otvaraju tamo gde žive Srbi koji su državljani drugih država. Država Jugoslavija je imala konzulat u Temišvaru ne zato što tamo žive Srbi državljani Rumunije, nego zato što su u velikom broju dolazili građani Srbije, državljani Srbije u šoping i trgovinu i oni su trebali diplomatsku zaštitu. Otuda je nerazumno premeštanje konzulata iz Rijeke u Knin zato što u Istri mnogi ljudi letuju, mnogi ljudi imaju imovinu, državljani Srbije, što nije slučaj sa Kninom. Sve u svemu, spoljna politika gospodina Jeremića, ili Tadića ili Vlade, pošto po Ustavu Vlada određuje i utvrđuje spoljnu politiku, nije donela ništa dobro Srbiji na putu evropskih integracija. Nažalost, napravila je samo štete. Dobro je što u poslednje vreme u neke diplomatske misije, kao što je ona u Zagrebu, nije išao gospodin Jeremić nego gospodin Mićunović i dobro je što će za neki dan kada dođe potpredsednik SAD izostati njegov susret sa Jeremićem, bar se nadam, tako sam čuo. Verujem da gospodin Jeremić ima snage da promeni tu spoljnu politiku u korist evroatlantskih integracija Srbije, jer na tome ste vi iz vaše vlade, vi iz vladajuće većine, dobili izbore. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković. Vreme na raspolaganju Poslaničkoj grupi DSS je 11 minuta.
Hvala, gospođo potpredsednice. Gospodine ministre, žao mi je što ovde nije gospodin Jeremić kome treba da se obratim ovom prilikom. Tim pre mi je žao što mi gospodina Jeremića malo viđamo u ovoj skupštini i vrlo malo govori o svojoj politici pred ovim parlamentom, pa smo smatrali da je vrlo važno da makar danas kada je na redu njegov zakon, zakon koji je iz njegovog ministarstva, bude ovde malo sa nama i da malo razmenimo stavove. Danas je bilo samo šest govornika, ja sam šesti; gospodin ministar nije mogao da sačeka ni nas šest, nego je otišao svojim drugim poslom. Žao mi je što ću na kraju svog izlaganja nekoliko pitanja za koje sam smatrala da treba da postavim gospodinu Jeremiću morati da govorim nekom drugom, odnosno praznom mestu u sali koje je trebalo da bude njegovo. Govoriću malo o nekoliko stvari koje su već mnogi diskutanti danas dotakli i o kojima je gospodin Nikola Lazić, predstavnik DSS, u načelu govorio vrlo opširno. Dakle, počeću od člana 1. Predloga ovog zakona u kome se definiše pitanje službi bezbednosti pri Ministarstvu spoljnih poslova. U sistematizaciji Ministarstva spoljnih poslova postoje dve takve službe, iako je ministar Jeremić pokušao da nam objasni da one nisu zapravo prave, ono što mi zamišljamo pod tim, službe bezbednosti. One zapravo jesu tako definisane u zakonu. Radi se o dve službe: jedna od njih je Služba za poslove bezbednosti, a druga je Služba za analitičke poslove. Prva služba, služba za pitanja bezbednosti se bavi zaštitom imovine u zemlji i inostranstvu i obezbeđuje poverljivu komunikaciju između Ministarstva, sa jedne strane, i konzularnih predstavništava, sa druge strane. Ova druga služba, Služba za analitičke poslove, bavi se prikupljanjem informacija i pravljenjem analitičkih izveštaja koji i te kako znače našim diplomatsko-konzularnim predstavništvima. Kao DSS nemamo problem sa tim da ukoliko je opravdano postojanje ove dve službe one zaista treba da postoje. U sistematizaciji one su vrlo precizno objašnjene. Međutim, ono što mi imamo kao problem, to je problem koji se pojavljuje u javnosti – imam podatke od 6. maja naovamo da se u Ministarstvu u ovom momentu jedan isti čovek pojavljuje kao šef, odnosno nalazi se na čelu obe ove službe, a istovremeno je i član jedne nevladine organizacije, "Atlantski savet". Prosto se postavlja pitanje da li je moguće da se tolika moć i tolika odgovornost daju i povere u ruke jednom istom čoveku, a taj čovek za svoje poslove odgovara isključivo i samo ministru? Sa druge strane, prave službe, kao što su BIA, Vojno-obaveštajna agencija, za svoje poslove parlamentu podnose izveštaj, makar na polugodištu ili na kraju godine, a mi kao parlamentarci o postojanju i radu ove službe pri Ministarstvu spoljnih poslova ne znamo baš ništa. Član 3. Predloga ovog zakona kaže da je diskreciono pravo ministra da 5% svojih spoljnih saradnika u Ministarstvu spoljnih poslova, pre svega u mreži diplomatsko-konzularnih predstavništva, može da dovede i da bira, bez obzira na kriterijume, bez obzira na konkurs, bez obzira na sve javne standarde koji postoje. S druge strane, druga zaposlena lica u Ministarstvu spoljnih poslova moraju da budu primljena po konkursu, da odgovaraju kriterijumima, profesionalnim i psihofizičkim. Samo ovih 5% diskreciono izabranih od strane ministra (odnosno, čitajmo od jedne partije, DS i od predsednika Tadića) treba da budu primljeni na određeno vreme na četiri godine, da zasnuju radni odnos i za to vreme da budu plaćeni iz sredstava budžeta. Mislim da ovo zaista nema smisla i mislim da građani Srbije ne treba da plaćaju partijsku ćeliju Demokratske stranke u Ministarstvu spoljnih poslova. Demokratska stranka Srbije je predložila amandman kojim tražimo da sva lica koja budu primljena u Ministarstvo spoljnih poslova budu primljena pod istim kriterijumima, da se primenjuje ovo što se traži u Zakonu o radu, s jedne strane, i drugo, Zakon o državnim službenicima, jer ovaj sporni član 3. Predloga zakona je u suprotnosti i sa Zakonom o radu i sa Zakonom o državnim službenicima. Interesantno je da tu ne mora biti da su primljeni samo ambasadori ili konzuli. Po toj partijskoj liniji mogu da budu primljeni niži činovnici i ti ljudi ne odgovaraju nikakvim kriterijumima. Ono što je ključno i zbog čega je ovaj zakon ušao u skupštinsku proceduru, bar tako piše u obrazloženju, jeste ono što se nalazi u spornom članu 4. Zapravo, ovim članom 4. se ukida i prolongira, sa velikim zakašnjenjem, jer danas je 18. maj, a odnosi se na period od 1. januara pa do kraja godine, pravo zaposlenih u diplomatsko-konzularnim predstavništvima da imaju regulisano zdravstveno osiguranje. To je skandalozno. Nama je potpuno poznato da ste vi rebalansom budžeta praktično od 53.000.000 evra, koliko je bilo planirano budžetom u decembru mesecu za poslove Ministarstva spoljnih poslova, smanjili tu cifru za skoro 20%, odnosno za 14.000.000 evra. Jasno je da je tih 14.000.000 evra praktično nedostatak kojim bi se platile mnoge stvari, a između ostalog i zdravstveno osiguranje ljudima zaposlenim u inostranstvu koji predstavljaju Srbiju. U prethodnom članu vi hoćete da plaćate na određeno vreme svoje partijske drugove, a smatrate da ljudima koji su zaposleni na ovaj način u Ministarstvu, u diplomatsko-konzularnim predstavništvima, treba da ukinete i zdravstveno osiguranje. Time kršite mnogo zakona, između ostalog i Ustav, jer praktično svi zaposleni građani imaju pravo da budu pred zakonom zaštićeni i zdravstveno. Ministar kaže ovde da je razlog zašto se ovaj zakon nalazi u proceduri tehnički. Ne znam da li je za ove ljude koji ne mogu da se leče, što je jedno od osnovnih ljudskih prava, baš tehnička stvar, ili je u pitanju nešto od čega mnogi životi ovde zavise. Ono što sam smatrala da treba da komentarišem, a nema nam ministra da bih o tome mogla sa njim da komentarišem, jeste nekoliko zanimljivosti. Jedna je najava Crne Gore da će istog dana poslati ambasadore u Beograd i u Prištinu. Bilo mi je zanimljivo da od ministra čujem kako to misli da dočeka on kao ministar spoljnih poslova i kako će predsednik države da se nosi sa tom činjenicom, da li to njima nešto smeta. Zatim, izjava gospodina Olivera Ivanovića, koji je rekao da sa Bajdenom ne treba mnogo razgovarati o Kosovu. Moje pitanje je – šta će onda i o čemu će razgovarati sa Bajdenom gospodin ministar Jeremić, odnosno predsednik države Tadić, koji je rekao da je Jeremić u njegovom timu i o čemu onda oni mogu da razgovaraju? Ministar Jeremić je u svom izlaganju izrekao nekoliko stvari koje nisu istinite. Jedna od njih je to što je rekao da Ministarstvo spoljnih poslova nastavlja i ima politiku kontinuiteta. Molim vas, ovo je potpuno neistinito. Volela bih da kažem i onu reč koju narod koristi za ono što nije istinito, ali ću se za sada zadržati na jednom damskom pristupu i reći ću da ne odgovara istini. Dakle, ovo je potpuno politika diskontinuiteta. Gospodo, na Kosovu i Metohiji nema UNMIK-a, na Kosovu i Metohiji je Euleks koji ste vi doveli ovde i tim dovođenjem prešli ste crvenu liniju, dali ste teritoriju Srbije nekoj drugoj zemlji. Gospodo, za to ne možete da kažete da nećete odgovarati. Odgovaraćete čim ovoj vladi dođe kraj, a to je jako brzo. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Vladan Batić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mislim da ovaj zakon predstavlja svakako pomak u dosadašnjoj praksi i uvođenje nekih inovacija u ovoj oblasti i nešto što je neophodno da bi Ministarstvo inostranih poslova nastavilo da dobro radi svoj posao koji je radilo i do sada. Poznat sam kao neko ko uvek kritikuje i Vladu, i vlast i pojedine ministre na čelu određenih resora, ali ako neko dobro radi svoj posao to treba reći jasno i glasno. Mislim da se ta ocena može dati za ministarstvo inostranih poslova, pogotovo nakon svojevrsne pobede na nivou Generalne skupštine UN, a povodom stavljanja teme Kosova i Metohije na dnevni red Međunarodnog suda pravde u Hagu, s tim što mislim da ministarstvo inostranih poslova treba da učini dalji napor. Ne može se, naravno, vršiti pritisak na najvišu međunarodnu pravosudnu instituciju, ali mislim da treba nastaviti tu vrstu kampanje, diplomatske i medijske, pokazati i Međunarodnom sudu pravde u Hagu i čitavom svetu da ono što se događalo na Kosovu i Metohiji nije bila nikakva borba za nacionalno oslobođenje Albanaca na Kosovu i Metohiji, nego zločin i teror. Slobodan sam da to javno predložim i čini mi se da to ne treba da bude posao samo ministarstva inostranih poslova, nego čitave Vlade, svih ministarstava, da čitav svet vidi kakvi su bestijalni zločini počinjeni nad nesrbima na Kosovu i Metohiji od istih onih koji su dobili međunarodno priznanje. To je psihološki i medijski vrlo značajno za ono što predstoji na nivou Međunarodnog suda pravde u Hagu. Takođe bih sugerisao predstavnicima ministarstva inostranih poslova, čini mi se da treba da se napravi jedna revizija mreže diplomatsko-konzularnih predstavništva. Prilično putujem i često se nađem u nekoj zemlji gde je potpuno suvišno da i dalje imamo ambasadu ili konzulat, ili u državi gde je neverovatno loše što ih nemamo. Vidim da se valjda priprema otvaranje predstavništva u Dubaiju, ali bih bio slobodan da sugerišem to i za Maltu. Na Malti živi više od tri hiljade naših ljudi. Šta to znači što ambasador u Rimu pokriva Maltu? To je demagoški, pomalo socijalistički. Iz Beograda do Malte treba vam avionom 15 minuta duže nego od Rima do Malte. Ti ljudi ne mogu najelementarnije stvari da završe tamo gde žive, na Malti. Mislim da bi u interesu građana ove zemlje koji tamo borave, a ima ih više od tri hiljade (oni čine jedan posto stanovništva Malte ili više od jedan posto) bilo neophodno otvoriti jedno diplomatskoili bar konzularno predstavništvo u prvoj fazi. Takođe mislim da država treba da iznađe sredstva da se pojedina naša diplomatska predstavništva, rezidencije, jer one su na neki način svetionici Srbije u svetu, dovedu na neki nivo, da to deluje pristojno, jer pojedine od tih zgrada su u tragičnom stanju. Vi organizujete neke sastanke, susrete i treba da vam dođu predstavnici drugih zemlja, iz drugih diplomatsko-konzularnih predstavništava u nešto što je ispod elementarnog civilizacijskog nivoa. Zamolio bih da se izvrši i ova revizija diplomatsko-konzularnih predstavništava, a tamo gde ona postoje da to ima jedan pristojan, da ne kažem visok, ali pristojan, elementarni nivo. Hvala vam.
Pošto se više niko ne javlja za reč … Narodna poslanice, želite li da govorite o povredi Poslovnika? (Narodna poslanica Aleksandra Janković želi da se javi za reč.) Nemate osnova da dobijete reč zato što ovlašćeni predstavnik ima prava, ili predsednik poslaničke grupe, a niko se iz vaše poslaničke grupe nije prijavio da govori u raspravi, prema prijavama za reč. Ovlašćeni predstavnik vaše poslaničke grupe je narodni poslanik Mladen Grujić i samo on može da govori, ili predsednik poslaničke grupe, što je, koliko znam, Velimir Ilić. Žao mi je, pravila važe jednako za sve. Pošto se više niko ne javlja za reč, zaključujem načelni pretres i obaveštavam vas da ćemo pauzu imati do 15.00 časova, kada ćemo nastaviti raspravom o tačkama dnevnog reda, po odluci Skupštine, u zajedničkom načelnom pretresu. Istovremeno obaveštavam Narodnu skupštinu, na osnovu člana 85. stav 5, da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, po tački koja u tom trenutku bude na dnevnom redu. Hvala vam.
Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad zajedničkim načelnim i jedinstvenim pretresom o predlozima zakona iz tačaka od 20. do 57. dnevnog reda, obaveštavam vas da sam, na osnovu člana 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da ovom delu sednice pored nadležnih ministara prisustvuju i: magistar Dušan Spasojević, državni sekretar u Ministarstvu odbrane, Milorad Perić, načelnik u Ministarstvu odbrane, Branislav Dimitrijević, pomoćnik ministra kulture, Tatjana Bojić-Jurić, šef Odseka za pravne poslove u Ministarstvu kulture, Dušica Živković, pomoćnik ministra za zaštitu kulturne baštine u Ministarstvu kulture, Dragana Radovanović, samostalni savetnik u Ministarstvu rada i socijalne politike, Vera Božić-Trefalt, direktor Uprave za bezbednost i zdravlje na radu u Ministarstvu rada i socijalne politike, dr Miro Čavaljuga, pomoćnik ministra rada i socijalne politike, Vladimir Pešić, pomoćnik ministra rada i socijalne politike, Ivana Mrkić, šef Odseka za normativne poslove u Ministarstvu rada i socijalne politike, Branka Totić, pomoćnik direktora Zavoda za intelektualnu svojinu, magistar Miodrag Marković, pomoćnik direktora Zavoda za intelektualnu svojinu, magistar Mirela Bošković, viši savetnik u Zavodu za intelektualnu svojinu, Viktor Nedović, pomoćnik ministra za nauku i tehnološki razvoj, Borko Stefanović, šef kabineta ministra spoljnih poslova, Aleksandar Crevar, savetnik ministra spoljnih poslova, Janko Guzijan, državni sekretar u Ministarstvu finansija, mr Dejan Dabetić, viši savetnik u Ministarstvu finansija, dr Slobodan Ilić, državni sekretar u Ministarstvu finansija, dr Zoran Ćirović, pomoćnik ministra finansija, Žarko Milićević, savetnik u Ministarstvu finansija, Ivan Maričić, direktor Uprave za trezor pri Ministarstvu finansija, Vesna Arsić, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Jelena Marjanović, pomoćnik ministra ekonomije i regionalnog razvoja, Ljiljana Milić, šef Odseka u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Stanka Radan, šef Odseka u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Srđan Stević, savetnik u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Zoran Malić, šef Odseka u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Biljana Mladenović, savetnik u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Aleksandar Vesić, pomoćnik ministra životne sredine i prostornog planiranja, Jelena Cvetković, pomoćnik ministra životne sredine i prostornog planiranja, Snežana Obrenov-Ivanović, pomoćnik ministra za telekomunikacije i informaciono društvo. Prelazimo na 20. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU REVIDIRANE EVROPSKE SOCIJALNE POVELjE (zajednički načelni i jedinstveni pretres sa 21 - 57. tačkom) Prelazimo na zajednički načelni i jedinstveni pretres po tačkama 20. do 57. dnevnog reda: - Predlog zakona o potvrđivanju Revidirane evropske socijalne povelje; - Predlog zakona o potvrđivanju Strazburškog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji patenata od 24. marta 1971. godine, sa izmenama od 28. septembra 1979. godine; - Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 167 o bezbednosti i zdravlju u građevinarstvu; - Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 187 o promotivnom okviru bezbednosti i zdravlja na radu; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Organizacije za zabranu hemijskog oružja (OPCW) o privilegijama i imunitetima OPCW-a; - Predlog zakona o potvrđivanju Evropske konvencije o prekograničnoj televiziji; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o ustanovljenju međunarodne klasifikacije figurativnih elemenata žigova sačinjenog u Beču 12. juna 1973. godine, sa izmenama od 1. oktobra 1985. godine; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o vojnoj saradnji između Saveta ministara Srbije i Crne Gore i Vlade Republike Austrije, koju predstavlja savezni ministar odbrane; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Srbije i Crne Gore i Vlade SAD o saradnji u oblasti sprečavanja širenja oružja za masovno uništenje i unapređivanju odbrambenih i vojnih odnosa; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade SAD o zaštiti statusa i pristupu i korišćenju vojne infrastrukture u Republici Srbiji; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o saradnji u oblasti odbrane između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske; - Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o zaštiti i unapređenju raznolikosti kulturnih izraza; - Predlog zakona o potvrđivanju Ženevskog akta Haškog sporazuma o međunarodnoj registraciji industrijskog dizajna usvojenog na Diplomatskoj konferenciji od 2. jula 1999. godine; - Predlog zakona o potvrđivanju Dokumenta izmena Statuta Međunarodne organizacije rada iz 1997. godine; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o saradnji u oblasti kulture između Vlade Republike Srbije i Vlade Crne Gore; - Predlog zakona o potvrđivanju Evropske konvencije o zaštiti arheološkog nasleđa (revidirana); - Predlog zakona o potvrđivanju Protokola između Republike Srbije i Republičke Grčke o izmeni Ugovora između SRJ i Republike Grčke o izbegavanju dvostrukog oporezivanja u odnosu na poreze na dohodak i na imovinu; - Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Litvanije o izbegavanju dvostrukog oporezivanja u odnosu na poreze na dohodak i na imovinu; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Slovačke Republike o zaštiti ratnih grobova; - Predlog zakona o potvrđivanju Trgovinskog sporazuma između Saveta ministara Srbije i Crne Gore i Vlade Kraljevine Maroko; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o snabdevanju i uzajamnim uslugama (USA-SRB-01) između Ministarstva odbrane Republike Srbije u ime Vlade Republike Srbije i Ministarstva odbrane SAD; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o ekonomskoj saradnji između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Države Izrael o trgovini i ekonomskoj saradnji; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o regulisanju obaveza bivšeg SSSR po obračunima vezanim za robni promet između bivšeg SSSR i bivše SFRJ; - Predlog zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke "Zajam za opštinsku i regionalnu infrastrukturu"; - Predlog zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke za Projekat Klinički centri/B; - Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom; - Predlog zakona o potvrđivanju Opcionog protokola uz Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Saveta ministara Srbije i Crne Gore i Vlade Narodne Republike Kine o sukcesiji bilateralnih sporazuma između Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije i Narodne Republike Kine zaključenih u periodu od 1955. godine do 27. aprila 1992. godine; - Predlog zakona o potvrđivanju Memoranduma o razumevanju između Republike Srbije i Evropske zajednice o pridruživanju Republike Srbije Sedmom okvirnom programu Evropske zajednice za istraživanje, tehnološki razvoj i ogledne aktivnosti (2007-2013); - Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa; - Predlog zakona o potvrđivanju Stokholmske konvencije o dugotrajnim organskim zagađujućim supstancama; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske o otvaranju graničnog prelaza Petačinci (Republika Srbija) – Bankja (Republika Bugarska); - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske o otvaranju graničnog prelaza Novo Korito (Republika Srbija) – Salaš (Republika Bugarska); - Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije između Vlade Republike Srbije i Vlade Rumunije o obnavljanju, obeležavanju i održavanju granične linije i graničnih oznaka na zajedničkoj državnoj granici; - Predlog zakona o povlačenju rezerve date na Protokol o zabrani upotrebe u ratu zagušljivih, otrovnih i sličnih gasova i bakterioloških sredstava; - Predlog zakona o potvrđivanju akata Svetskog poštanskog saveza; - Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (Programski zajam za razvoj privatnog i finansijskog sektora) između Republike Srbije i Međunarodne banke za obnovu i razvoj; Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama 20 - 57, a pre otvaranja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, podsećam vas da, prema članu 152. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi, Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde, Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi, Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi, Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi, Poslanička grupa SPS-JS – 18 minuta, Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde, Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi, Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika, ako to već nisu učinile. Obaveštavam da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Boris Aleksić –Poslanička grupa SRS; narodni poslanik Aleksandra Janković – Poslanička grupa Nova Srbija; narodni poslanik Elvira Kovač – Poslanička grupa manjina. Saglasno članu 152. stav 3. i članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima zakona po tačkama 20 - 57. dnevnog reda. Da li žele reč predstavnici predlagača? (Ne.) Da li izvestilac Zakonodavnog odbora narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Odbora, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja narodni poslanik Meho Omerović, predsednik Odbora, želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Poštovana predsednice, uvaženi ministri, dame i gospodo kolege narodni poslanici, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je u sklopu svojih nadležnosti razmatrao Predlog zakona o potvrđivanju Revidirane evropske socijalne povelje, Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 167, Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 187, Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, kao i Predlog zakona o potvrđivanju Opcionog protokola uz Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom. Uvažavajući sve slojeve našeg društva, sve predstavnike Vlade, preko konvencija koje treba da ratifikujemo, ovom prilikom ću vašu pažnju usmeriti samo na jednu konvenciju. Naime, nekoliko minuta vaše pažnje i vremena uzeću i posvetiću potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom. Mislim da su te osobe zaslužile da im se i na ovaj način i na ovom mestu ukaže posebna važnost. Mislim da je važno da istaknemo da su ljudska prava univerzalna i nedeljiva, da ona pripadaju svakom ljudskom biću, a samim tim i osobama sa invaliditetom. Do sada su, nažalost, ne samo kada je u pitanju naše društvo, nego i ostala društva, u praksi te osobe imale probleme, jer su predstavnici osoba sa invaliditetom najčešće bili građani drugog reda, nevidljivi građani, odnosno osobe koje su na ovaj način neki drugi tretirali drugačije nego sve nas ostale. Citiraću Nehrua koji je rekao da su ljudska prava ogledalo stepena razvoja određenog društva. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministri, poštovani građani Republike Srbije, nijedno društvo, pa samim tim ni država Srbija, ne može pretendovati na laskavu ocenu da je demokratsko, ukoliko su čitavi slojevi njegovog stanovništva obespravljeni ili nisu ravnopravni. Složićete se da smo u dosadašnjoj praksi i u svakodnevnom iskustvu bili svedoci da osobe sa invaliditetom, nažalost, nisu bili jednaki građani. U praksi su se oni suočavala sa preprekama u ostvarivanju svojih ljudskih prava. Dakle, upravo iz par ovih šturih konstatacija, a polazeći od toga da je položaj osoba sa invaliditetom jednak, ili bi trebalo da bude jednak, položaju svih građana planete Zemlje, Ujedinjene nacije i regionalne organizacije, pojedinačno sve države, usvojile su akta sa merama koje osobama sa invaliditetom treba da omogući uživanje tih prava. Pripremi zakona o potvrđivanju ove Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom Ministarstvo rada i socijalne politike je pristupilo ozbiljno, uzimajući u obzir da je pitanje prava ovih osoba i unapređenje njihovog položaja multisektorsko pitanje. Budući da ratifikacija ove konvencije podrazumeva njeno uvođenje u unutrašnji sistem zemlje i mogućnost njene neposredne primene, čak pred nacionalnim sudovima, iako su neke zemlje odabrale da ratifikuju konvenciju ubrzo po potpisivanju, Ministarstvo rada i socijalne politike odlučilo je da procesu harmonizacije unutrašnjih prava pristupi temeljno i da se sačeka sa ratifikacijom dok se ne usklade propisi koji nisu u skladu sa nekom od odredaba Konvencije koja je danas na dnevnom redu. Podsetio bih sve uvažene kolege narodne poslanike i građane Republike Srbije da smo upravo u domenu zaštite i ostvarivanja punih prava osoba sa invaliditetom u proteklom periodu doneli čitav niz zakona koji na ovaj ili onaj način omogućavaju osobama sa invaliditetom da postanu ravnopravni građani našeg društva. Generalna skupština UN, podsetiću samo na par veoma važnih istorijskih podataka, usvojila je ovu međunarodnu konvenciju 2006. godine. Ona je otvorena za potpise i ratifikaciju 30. marta 2007. godine, stupila je na snagu 3. maja 2008. godine. Do početka meseca maja ove godine Konvenciju je potpisalo 139 članica, a 53 države su je ratifikovale. Srbiji i nama narodnim poslanicima u parlamentu Srbije je ostalo da ratifikujemo ovu konvenciju i Opcioni protokol koji je prati. Konvencija o pravima osoba sa invaliditetom ne stvara, da ne bude zabune, neka nova prava osobama sa invaliditetom; ona samo definiše mehanizme za ravnopravno uživanje svih građanskih, političkih, ekonomskih, socijalnih, kulturnih i drugih prava od strane osoba sa invaliditetom. Svrha konvencije jeste pre svega, citiram, "da promoviše, štiti i osigura puno i jednako uživanje svih ljudskih prava i osnovnih sloboda osoba sa invaliditetom i da uz to promoviše poštovanje njihovog urođenog dostojanstva". Ono što čini esenciju, srž Konvencije jesu član 4, koji govori o opštim obavezama država potpisnica i član 5, koji govori o garantovanju ravnopravnosti i nediskriminaciji osoba sa invaliditetom. Države potpisnice zabranjuju bilo kakvu diskriminaciju po osnovu invalidnosti i garantuju svim osobama sa invaliditetom jednaku i efektivnu pravnu zaštitu od diskriminacije. Pošto je pristupačnost jedan od suštinskih preduslova za puno i ravnopravno učešće osoba sa invaliditetom u svim oblastima društvenog života, ova konvencija detaljno uređuje i ovu materiju u članu 9. Član 12. je jedan od najkontraverznijih članova ove konvencije, to treba otvoreno i jasno istaći, pošto je trebalo pronaći balans između garantovanja pune poslovne sposobnosti za sve osobe sa invaliditetom i realnosti i ograničenja koja se dešavaju i do kojih dolazi u vršenju te sposobnosti u slučajevima starateljstva i zakonskog zastupništva. Afirmisano je načelo pružanja potrebne podrške osobama sa invaliditetom u ispoljavanju njihove poslovne sposobnosti, o čemu će, pretpostavljam, moja uvažena koleginica Gordana Rajkov danas govoriti, jer smo i na sednici Odbora za rad i boračka pitanja imali određenih nedoumica zbog tehničke redakture, odnosno zbog, čini mi se pogrešnog, prevoda na srpski jezik nekih odredaba u članu 12. ove konvencije. Konvencija na kraju predviđa i niz mera koje osobama sa invaliditetom treba da osiguraju i nesmetano uživanje niza kako građanskih, tako i političkih prava. Konvencija predviđa i mere za uživanje ekonomskih, socijalnih i kulturnih prava osoba sa invaliditetom bez ikakve diskriminacije, pre svega, prava na obrazovanje, prava na zdravstvenu zaštitu, prava na rad, zapošljavanje, srodnih prava iz radnog odnosa, prava na adekvatan standard življenja i socijalnu sigurnost, kao i učešće u kulturnom i sportskom životu zajednice. Konvencija o pravima osoba sa invaliditetom uređuje i neka pitanja koja su manje-više specifična za osobe sa invaliditetom, od kojih bih istakao sledeća: postojanje neophodnih službi podrške kako bi osobe sa invaliditetom mogle da žive samostalno u svojoj lokalnoj zajednici, kao i dostupnost svih socijalnih usluga koje su namenjene opštoj javnosti. Konvencija o pravima osoba sa invaliditetom uređuje i pitanja lične pokretljivosti i mobilnosti osoba sa invaliditetom i njihove rehabilitacije. Na samom kraju, Konvencija uređuje i mere za prikupljanje statističkih podataka koji su vezani za osobe sa invaliditetom, kao i međunarodnu saradnju koja je potrebna da bi se olakšala i pospešila primena ove konvencije, iako primarna odgovornost za sprovođenje Konvencije leži na svakoj državi potpisnici ponaosob, u ovom slučaju na Srbiji. Konvencija uređuje i osnivanje tela za praćenje i sprovođenje Konvencije na nacionalnom nivou, kao i komiteta za prava osoba sa invaliditetom, koji će činiti nezavisni eksperti. Posle ratifikacije Konvencije u našoj skupštini, hoću duboko da verujem da ova konvencija neće dovesti do podela političkih predstavnika u Skupštini Republike Srbije na opozicione i poslanike vladajućih stranaka, jer je pitanje zaštite osoba sa invaliditetom iusvajanje Konvencije koja je na dnevnom redu pitanje koje nije političko pitanje. Mislim da je ovo pitanje svih nas, pitanje ljudskosti, pitanje morala i pitanje našeg ljudskog odnosa prema osobama sa invaliditetom. Ubeđen sam u to da ćemo jednoglasno ratifikovati ovu konvenciju. Verujem da će i Vlada Republike Srbije i nadležno ministarstvo periodično izveštavati o pravima osoba sa invaliditetom i o tome kako se ova konvencija sprovodi u delo. Na samom kraju, treba istaći da su propisi države Republike Srbije u velikoj meri već usklađeni sa odredbama ove Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom. Podsetio bih na Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom, Strategiju unapređenja položaja osoba sa invaliditetom u Srbiji od 2007. do 2015. godine, nedavno usvojen Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, kao i izmene Zakona o javnim nabavkama. Podsetio bih, time ću i završiti ovo svoje izlaganje, da je u pripremi još nekoliko zakona koji imaju veze sa produžavanjem, odnosno produbljivanjem i ostvarivanjem prava osoba sa invaliditetom, zakon o upotrebi srpskog znakovnog jezika, kao i zakon o kretanju slepih osoba uz pomoć psa vodiča. Poštovane kolege, dame i gospodo poslanici, zahvaljujem vam se na pažnji.
Zahvaljujem vam se, gospodine Omeroviću. Da li izvestilac Odbora za finansije narodni poslanik Branka Ljiljak želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za kulturu i informisanje gospođa Vesna Marjanović želi reč? (Ne.) Da li narodni poslanici Srboljub Živanović i Marko Milenković, koji su na sednici Odbora za nauku i tehnološki razvoj izdvojili mišljenje o predlozima zakona po tačkama 26. i 32, žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Već se prijavila gospođa Kovač Elvira.
Poštovana predsednice, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo članovi Vlade, vrlo je teško u svega 20 minuta pričati o 38 tačaka dnevnog reda, stoga mi dozvolite da u diskusiji najpre učestvujem kao član delegacije Narodne skupštine Republike Srbije u Parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope i, naravno, kao član Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja. Iz mog kratkog uvoda se pretpostavlja da ću sa najviše koncentrisati na raspravu o Revidiranoj evropskoj socijalnoj povelji, Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom i Opcionom protokolu. Na samom početku bih želela da naglasim da me raduje što se pojavilo nekoliko članova Vlade i očekujem da će oni aktivno učestovati u ovoj diskusiji. Kao što svi znamo, Revidirana evropska socijalna povelja je vrlo bitan dokument. Ona utvrđuje socijalna i ekonomska prava koja se odnose na najosnovnija egzistencijalna pitanja iz svakodnevnog života građana, kao što su pitanja stanovanja, kretanja osoba, rad i radni odnosi, zdravstvo i obrazovanje i socijalna zaštita. Ova Revidirana evropska socijalna povelja predstavlja jedan od najosnovnijih dokumenata Saveta Evrope, kao što sam spomenula, najviše u oblasti radnih i socijalnih prava. Ona je zapravo njen najvažniji dokument posle Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda. Dugo smo čekali da se ova socijalna povelja nađe na dnevnom redu i mene lično i Poslanički klub manjina, kao i poslanike SVM, to raduje. U nekoliko prethodnih diskusija, kada smo ratifikovali nekoliko međunarodnih sporazuma, naglasila sam da mislim da na dnevnom redu nedostaje upravo ovaj dokument i drago mi je što ćemo sada glasati za njega. Moram da naglasim da ćemo u danu za glasanje pritisnuti broj četiri, odnosno glasati za. Pošto sam spomenula u uvodu na šta se povelja zapravo odnosi, želela bih da se baziram na nekoliko stvari, pre svega kao član tog odbora, a s druge strane, kao mlada žena i kao poslanik SVM. Šta nam taj dokument nalaže? Čuli smo od nekih da je njegovo potvrđivanje zapravo skupo i da se možda do sada zbog toga nije našao na dnevnom redu. Dozvolite mi da se u svom vrlo kratkom obraćanju, naspram toga koliko stvari bi moglo da se kaže, baziram na nekoliko osnovnih činjenica. Ovaj dokument nam nalaže, i to sami vrlo dobro znamo, da je potrebno unapređenje ekonomske, pravne i socijalne zaštite porodičnog života raznim sredstvima, kao što su socijalne i porodične povlastice, poreske olakšice, obezbeđivanje porodičnog smeštaja, povlastice za novosklopljene brakove itd. Moram da naglasim da smo svesni toga da se nalazimo usred svetske ekonomske krize i da naravno nikad nema dovoljno sredstava i da je obično sfera socijale ta u kojoj se "ukidaju sredstva", odnosno smanjuju sredstva, ali se iskreno nadamo da će za ove potrebe biti izdvojeno više novca. Što se tiče radnih prava, kada smo govorili o Predlogu zakona protiv diskriminacije naglašavala sam da svi znamo da bi radnici trebalo da imaju pravo na jednake mogućnosti i jednak tretman u pogledu zapošljavanja, bez diskriminacije po bilo kojoj osnovi. U samoj povelji se naglašava diskriminacija na osnovu pola. Potrebno je sprečiti neprihvatljivo ili izuzetno negativno, nepovoljno, uvredljivo ponašanje protiv pojedinih radnika na radnom mestu. Pretpostavljam da svi znaju da govorim o mobingu i o raznim vrstama zlostavljanja. Radi obezbeđivanja efektivnog ostvarivanja prava na jednake mogućnostima zapošljavanja muškaraca i žena sa porodičnim obavezama, treba razviti i unaprediti usluge, javne ili privatne, u domenu čuvanja dece, smatram da to u našoj zemlji nije adekvatno rešeno, ili druge oblike dečije zaštite. Ono što je interesantno i o čemu, mislim, dugo nismo govorili (ili bar ne glasno) u ovom visokom zakonodavnom domu jeste da treba obezbediti mogućnost da bilo ko od roditelja u periodu posle porodiljskog odsustva može da dobije roditeljsko odsustvo prilikom kojeg bi se starao o detetu. Iskrena da budem, mislim da je moguće da smo mi još uvek jedna patrijarhalna zemlja, ali da postoji zahtev, interesovanje za ovo pitanje. Uvek pričamo o tome da naročito Vojvodina, i generalno naša zemlja, pati od tzv. bele kuge. Poslanici SVM smatraju da je neophodno podsticati natalitet i da u tom smislu treba stvarati što podsticajnije uslove. Kao što znamo, Zakon o radu predviđa da zaposlena žena ima pravo na porodiljsko odsustvo i odsustvo radi nege deteta ukupno u trajanju od 365 dana. Ne bih sad želela da ulazim u detaljne diskusije, ali jednostavno moram da kažem da smatram da to nije najbolje rešenje, da bismo mogli da produžimo to bar na dve godine, jer je zaista besmisleno to što majka mora da ode na porodiljsko odsustvo najkasnije 28 dana pre termina, najranije 45 dana, što bi faktički značilo da dete nije napunilo ni godinu dana a ona mora da se vrati na posao. Da ne naglašavam druge probleme. Naravno, grad Beograd je to rešio, ali mnogi građani ne znaju da se još uvek trudnicama isplaćuje svega 65% plate. Iskreno se nadam da ćemo naći sredstva da mlade majke dobijaju 100% svojih plata dok su kod kuće. Briga o porodici, o osnovnoj ćeliji društva, mora biti jedan od temelja razvojne politike, strategije našeg društva i mora da bude neophodan elemenat podsticajne populacione politike. Ekonomska zaštita se obezbeđuje ostvarivanjem prava na dečiji dodatak za svako dete, kroz pomoć porodicama sa decom, bez obzira na to da li je to jedno dete, dvoje ili troje, ne samo treće dete; kao što sam već spomenula, odgovarajućim poreskim olakšicama. Na početku sam naglasila da bih najviše želela da govorim kao član delegacije Parlamentarne skupštine Saveta Evrope i kao poslanik stranke koja se zalaže za evropske integracije i to je jedan od velikih razloga što ćemo podržati ovaj Predlog zakona o potvrđivanju Revidirane evropske socijalne povelje, i zato što se njeno potvrđivanje poklapa sa usklađivanjima sa propisima EU koji regulišu oblast socijalne, radno-pravne i zdravstvene zaštite. U izveštaju Monitoring misije Saveta Evrope koji je pisan prošle godine naznačeno je velikim slovima da baš ovaj dokument, Revidiranu evropsku socijalnu povelju, zbog vrlo velikog značaja koji on ima u oblasti ljudskih prava treba potvrditi prioritetno. Još jednom moram da naglasim da mene raduje što ćemo, nadamo se, u roku od dve do tri nedelje to i učiniti. Rekla sam i da sam član Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, pa bih se u nastavku svoje diskusije želela najviše bazirati na Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o ostvarivanju prava osoba sa invaliditetom. Kao što smo čuli od predsednika Odbora i kao što to verovatno najviše osobe sa invaliditetom znaju, u praksi je, nažalost, ostvarenje prava ovih osoba u našoj zemlji, u Republici Srbiji još uvek neadekvatno. Moram malo i da pohvalim određene korake koji su učinjeni, ali smatram da se u Srbiji trenutno nalazimo tek na početku pretvaranja svoje okoline, svog okruženja u prihvatljivo za osobe sa invaliditetom, pošto smo konačno počeli da uklanjamo prepreke koje sprečavaju te osobe da normalno učestvuju u svakodnevnom životu. Mi iz SVM i Poslaničkog kluba manjina slažemo se da je potrebno promovisati razvoj, dostupnost i upotrebu univerzalno dizajniranih dobara, usluga, opreme i novih tehnologija, uključujući i razne informacione i komunikacione tehnologije, ali, što je možda još značajnije, moderno nazvano trening, odnosno obuku stručnjaka i osoblja koje radi sa osobama sa invaliditetom. U cilju omogućavanja samostalnog života ovih ljudi i punog učešća osoba sa invaliditetom u svim sferama života, potrebno je da im se osigura pristup, ravnopravno sa svima ostalima, izgrađenom okruženju, prevozu, što je vrlo loše rešeno na nekim mestima još uvek, informacijama i komunikacijama. Znači, ovde konkretno mislim i naglašavam da su mnoge zgrade u našoj zemlji još neadekvatne, putevi, prevozna sredstva i ostale pogodnosti u zatvorenom ili na otvorenom prostoru, uključujući mnoge škole, stambene objekte, zdravstvene objekte, pa i radna mesta. Mi smo pre svega nekoliko dana, možda pre nedelju dana, usvojili Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom i nadamo se da će njegovom adekvatnom primenom bar deo ovih problema biti rešen. Cilj potvrđivanja ove konvencije je da se unapredi, zaštiti i osigura puno i jednako uživanje svih ljudskih prava i osnovnih sloboda osoba sa invaliditetom. Drugi generalni problem našeg društva na kome treba da radimo, i zbog čega sam ja zapravo uzela učešće u diskusiji, jeste da je potrebno podići svest javnosti celog društva o osobama sa invaliditetom. Želela bih da se pozovem na jednu interesantnu diskusiju gospođe Snežane Plavšić koja je kada smo pričali o zakonu, čini mi se da je bio Predlog zakona protiv diskriminacije, naglasila, objašnjavala pojam... Ja sada zaista apelujem na sve koji budu učestvovali danas u diskusiji da to nisu ljudi sa posebnim potrebama. Oni imaju iste potrebe kao svi mi i mi samo želimo da im damo ista prava. Znači, to su osobe sa invaliditetom, a ne... Razni termini se koriste, ali da se dogovorimo oko jedinog pravilnog termina. Pročitala sam na nekoliko mesta, i zaista me je iznenadila ta informacija, da prema zvaničnim procenama osobe sa invaliditetom čine 10% ukupne svetske populacije, odnosno u svetu danas postoji po određenim procenama, možda i više, ali otprilike 650 miliona osoba sa nekim oblikom invaliditeta. Da skratim, odnosno da probam da sumiram svoj govor. Između ostalih, kao što sam naglasila, na dnevnom redu pored ove tačke o kojoj govorimo se nalazi 38 raznih konvencija, sporazuma itd. Između ostalog se predlaže i potvrđivanje Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom i Opcionog protokola uz Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom. Ratifikacija ovih dokumenata o kojima sam govorila je, kao što smo to danas čuli na samom odboru, jedan značajan čin koji osobe sa invaliditetom u našoj zemlji očekuju već veoma dugo, mesecima, a predstavlja jednostavan pravni okvir za punu ravnopravnost i aktivno učešće osoba sa invaliditetom u društvenom životu u našoj zemlji, pa i njihovo efektivno uživanje ljudskih prava i osnovnih sloboda. Znači, to nije ništa previše, oni samo traže uživanje osnovnih prava. Kao što sam pomenula, želela bih da naglasim da je, nažalost, naša zemlja još uvek na samom početku, ali Poslanički klub manjina pozdravlja ovaj period u kojem će ova prava osoba sa invaliditetom konačno i zaživeti u praksi a one konačno biti ravnopravni građani naše zemlje. Savez vojvođanskih Mađara zanima brza integracija u porodicu evropskih zemalja, iako su zaista najbitniji zadaci na ovom putu modernizacija, ekonomija i povećanje konkurentnosti, pa kao njihova posledica rast životnog standarda i postizanje evropskih vrednosti. U međuvremenu nikada ne smemo zaboraviti na ostale, ne smemo zaboraviti na osobe sa invaliditetom, kao ni na decu. Zahvaljujem se na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima, u ime Poslaničke grupe Nova Srbija, gospođa Aleksandra Janković.
U okviru ovih omnibus zakona, kako ih narod od milja zove, zakona koji se spajaju po antilogičkim principima pa se u istoj tački mogu naći predlozi zakona za lečenje kijavice i šizofrenije, što predsedavajući najbolje razume, stigli smo i do famozne tačke posvećene međunarodnim konvencijama, sporazumima, protokolima i njihovom potvrđivanju. To je jedan paket od, otprilike, pola kile konvencija. Što se tiče Nove Srbije, ja sam to već rekla govoreći o Zakonu o elektronskoj trgovini, mi smo stranka koja državi Srbiji nudi evropsku budućnosti i stalno podseća da je naša zemlja bila u Evropi kao kolevka mnogih univerzalnih vrednosti, pa i evropske civilizacije u celini i utoliko ćemo kao stranka uvek pozdraviti akte koji doprinose da povratimo vlastito dostojanstvo i da budemo ono što jesmo – civilizovan, obrazovan i inteligentan narod, u ozbiljnoj državi. Međutim, mene kao predstavnika Nove Srbije veoma brine to što u ovakvim međunarodnim protokolima, konvencijama i sporazumima ne postoji zabeleženo nešto što će se dogoditi za dva dana. Znači, mi nismo dobili informaciju kao Skupština, niti građani Srbije imaju informaciju odakle u Srbiju da stigne baš Džozef Bajden, kome tepaju Džo Bajden. Teško je odgonetnuti u čemu se sastoji izazov našim analitičarima, komentatorima, nameštenicima, urednicima, građanima i poslanicima da tragaju za smislom i za dometima ove predstojeće posete potpredsednika SAD Džoa Bajdena. Što se nas tiče, sa Bajdenom nema neizvesnosti. Njega s pravom smatraju jednim od otaca tzv. nezavisnog Kosova. Što se tiče samih Srba, situacija je više nego jasna i ne dopušta nikakvu nedoumicu. Tada, doduše samo kao senator, Džozef Bajden je za vreme bombardovanja Srbije 1999. godine izjavio da je "srpski narod gomila nepismenih, degenerisanih decoubica, kasapa i seksualnih siledžija, te da bi sve Srbe trebalo staviti u konclogore nacističkog tipa". Svedočanstva kažu da Adolf Hitler 27. marta 1941. godine, mada razjaren, nije bio ovako rečit i jasan kada je govorio o srpskom narodu. Ne znam da li tu treba bilo kakva analiza i komentar. Znači, mi dobijemo na brzinu omnibus zakona da na brzinu potvrdimo razne međunarodne konvencije, sporazume i protokole koji jesu bitni, ali, ničim izazvano, odjednom smo suočeni sa dolaskom Džoa Bajdena u Beograd, kada će cela Srbija stati, privreda, usred ekonomske krize. Policija će do te mere obezbeđivati ovog čoveka (koji je ne znam čime, verovatno ovim rečima, zadužio aktuelnu vlast), tako da ni muva neće moći da proleti, a pitanje je da li će biti zasedanje ove skupštine, što je nešto što mene veoma zanima. U svakom slučaju, dolazeći u Beograd Džo hrani svoju sujetu uživljavajući se u svoju ulogu ludo hrabrog junaka koji dolazi među kasape, ili opet možda Srbiju vidi kao konclogor koji treba da obiđe na proputovanju prema američkoj prestonici Kosova i Balkana – Bondstilu. Jako je zanimljivo da će Srbija zaista u sredu ličiti na konclogor, pošto građani Srbije neće, odnosno njima neće biti omogućeno nikakvo kretanje, biće po kućama, da bi se obezbedila bezbedno, gostoprimstvo za gospodina Džoa, a naravno, u Prištini će mu biti upriličen doček kakav i treba. Naravno,Bajden ne dolazibez veze. On dolazi da priupita izvesne ovde, vlastodršce i pre svega predsednika države, zašto ne drže reč. Naime, glavni kapo ove teritorije, koju neki još uvek zovu državnom teritorijom, Kameron Manter mu je prijavio da unutrašnji izabrani i oktroisani Srbi redari ne drže reč ili oklevaju da svoja obećanja izvrše. Sada ide citat: "Na severu Kosova neodgovorni lideri na srpskoj strani proizvode nasilje i predstavljaju pretnju sopstvenoj i bezbednosti drugih". Srbi predstavljaju pretnju za bezbednost drugih – neverovatno, ali istinito – izjavio je ambasador SAD u Beogradu, dosadašnji, Kameron Manter i pozvao je Vladu Srbije "da ih obuzda". Vlada Srbije da obuzda sopstveni narod. Kaže, znači, govorim o ljudima koji žive u Mitrovici, "vaša vlada jako dobro zna ko su oni, odnosno to su ljudi koji izazivaju nasilje, koji su pretnja sopstvenoj bezbednosti i bezbednosti drugih", kaže Manter. Američki ambasador je poručio da veoma ozbiljno shvata ono na šta su se obavezali predsednik i ministar spoljnih poslova Srbije i da oni moraju da održe reč. "Smatram da je akcija Vlade Srbije da obuzda neodgovorne lokalne lidere od izuzetne važnosti i mi ih pozivamo da to učine", rekao je Manter i ponovio po ko zna koji put da administracija SAD ne podržava podelu Kosova i misli da bi to bila greška, ali smatra da bi Kosovo trebalo da ostane celovita nezavisna država. Bajdenova poseta jedino bi mogla biti dobra prilika da i mi saznamo ko je kome dao reč, šta je kome obećao, pa da i mi od tih naših pomenutih redarstvenika čujemo kome su to obećali, kada Srbiji već nisu, i koje su to srpske glave obećali? Ko će i kome nositi glavu Marka Jakšića i Milana Ivanovića? Hoće li se one same nositi do Bondstila ili će se slati čak u Vašington, baš kao nekada u Stambol? Srbiji je Manter već rekao, a Bajden će to, sa dokazanim i istančanim smislom za nijanse, ponoviti – nema nikakvog ulaska u Evropsku uniju ako Srbija prethodno ne uđe u NATO. "To članstvo", otkriva nam Manter, "nije samo članstvo u vojnoj organizaciji, već je to članstvo u organizaciji koja štiti demokratiju, ljudska prava, pa mnogi zadaci koje preuzimate članstvom u NATO čine pristupanje Evropskoj uniji lakšim". To je isti onaj NATO koji nam je svojevremeno uputio "Milosrdnog anđela". To je isti onaj NATO koji je ubio Milicu Rakić, koja postaje zbirno ime za svu decu ubijenu ili teško povređenu u akciji NATO-a, koji "zastupa demokratiju i ljudska prava". Mogu srpski vlastodršci da se uvijaju i da puze koliko hoće, mogu u parlamentu da usvajaju ove zakone po evropskim standardima, i to iz Bodruma, iz podruma, svejedno; mogu da zabrane sve nas opozicione stranke i nevladine organizacije, naročito ove srpske nevladine organizacije koje im nisu po volji, ali o njihovom prijemu u EU neće odlučivati ništa drugo do geostrateški interes NATO u igri opkoljavanja Rusije, to i ništa više. Pošto je sve prethodno jasno da jasnije ne može biti, onima koji pošteno i logično misle jasno je to bilo i pre nego što je otvoreno rečeno, onda je još lakši odgovor na pitanje zašto se svako ko poseti Srbiju ovih dana na nju breca i istresa. Prvo je to bio famozni tužilac Haškog tribunala Serž Bramerc, koji je više puta gnevno izneo primedbu zbog toga što političari u Srbiji komentarišu presude tribunala. Preneo je naredbu da se o presudama Srbima više ništa ne govori i ništa ne čuje. Tužilac za ratne zločine Vladimir Vukčević i posle toga tvrdi da je Bramerc najbolji deo Haga. Kakvi li su ostali delovi, kada je Bramerc najbolji deo Haga? Od zvaničnika Srbije jedino gospodin Rasim Ljajić nije mogao to da podnese: "Kada mi komentarišemo presude to se nađe u izveštaju u Savetu bezbednosti. Mi imamo dostojanstvo. Ovo nije banana republika, pa da nam bilo ko iz međunarodne zajednice govori šta smemo da kažemo, pogotovo jer su izjave odmerene" – to ste rekli i to jeste lepo. Onda je, povodom decenijske licitacije za stavljanje Srbije nabelu šengen listu i skorašnjih obećanja srpskih vlastodržaca da je to sada gotova stvar, predstavnik Evropske komisije Pjer Mirel odlučno odbrusio Srbima: "Sve spekulacije o tome koje će zemlje ući na belu šengensku listu preuranjene su, jer ovaj proces još nije priveden kraju. Potrebno je da se prikupi još podataka kako bi bio sastavljen dobro utemeljen izveštaj, pre nego što budu nastavljeni razgovori o tim pitanjima." Džo Bajden će današnjim vlastodršcima u Srbiji jednostavno reći da mu je dosta njihovih obećanja i da pređu sa reči na dela. Te reči današnje srpske vlasti, naviknute na naredbe iz inostranstva, dobro razumeju i jasno čuju, kada već ne čuju glas srpskog naroda. Današnje srpske vlasti ne samo da više ne čuju glas svog naroda, nego i odbijaju da se suoče sa slikom krvavog lica prebijenog sedamdesetogodišnjeg Stojana Stankovića sa Kosova. Stojan, masakriran čovek, čija je slika izašla na naslovnoj strani u poslednjem broju "Pečata", prebijen je rukama Euleksa i policije tzv. nezavisne države Kosovo, a sve u znak poštovanja famoznih šest tačaka kojima srpske vlasti štite Srbe na Kosovu. To nagrđeno lice Srbina sa Kosova je pravo lice žrtvovanja i borbe za opstanak našeg naroda na Kosovu. To je i lice srpske sramote. Ali, i više od toga, to je lice koje razobličava današnju srpsku politiku, politiku evroatlantizma, nekritičke i slugeranjske evropeizacije, jednostrane primene SSP-a, uključivanja u NATO, evropskih standarda, bele šengen liste (klinci je zovu "bela šangaj lista"), Euleksa, šest tačaka, reformi, budućih dobrosusedskih odnosa i boljeg života svih građana Srbije. Ovo što sam do sada pričala nisam sama smislila, ovo je zapravo uvodnik "Pečata" i pisao ga je nekadašnji kolega naše predsedavajuće, gospodin Milorad Vučelić. Izvanredan tekst. Ono što me jako zanima, bilo bi jako dobro da se bar na trenutak stavimo u položaj nekoga ko je, recimo, doživeo kontuziju tokom NATO bombardovanja i posle deset godina se jednostavno probudio i pogledao na šta liči njegov dom. Šta bi tu mogao da vidi? Uz sve ostalo, bar dva događaja, veoma zanimljiva: Kosovo primljeno u MMF, a američki potpredsednik Bajden, ovdašnjoj javnosti odranije poznat po mnoštvu uvredljivih izjava na račun Srba i proalbanskom angažmanu, dolazi u radnu i prijateljsku posetu Beogradu! Moje pitanje je – kojom konvencijom je predviđeno da Džo Bajden i njemu slični dolaze u Srbiju i kakva vrsta radne posete to može da bude? Šta on to Srbiji donosi? Znamo šta je odneo i šta može da odnese. Kakva je to vrsta prijateljske posete? Kako beše ono – prijatelj sa gomilom nepismenih, degenerisanih decoubica, kasapa i seksualnih siledžija. Hoće li obići porodicu Milice Rakić? Hoće li obići možda gospodina Bulatovića koji je ispred Generalštaba, kao što znate, izgubio noge spasavajući druge? Čisto sumnjam. Verovatno nije po protokolu. U svakom slučaju, vest je – Kosovo primljeno u MMF, a Bajden dolazi u radnu posetu. U odnosu na te dve vesti kojima, pogotovo kada se stave jedna kraj druge, praktično ni ne treba nikakav komentar, nedovoljno zapažena je prošla ona da ambasador Kameron Manter odlazi iz Srbije pre isteka mandata. Nakon što je dodelio jošjednu nagradu NUNS-a za istraživačko novinarstvo i nakon što dočeka i isprati potpredsednika Bajdena, ambasador će dati još par oproštajnih intervjua, odsvirati poslednji džez i odleteti u Bagdad na novu dužnost. Iz Beograda u Bagdad? Koja sličnost i koja simbolika! Povodom Manterovog odlaska ostaje izvesna dilema, koja je možda od većeg značaja za našu buduću sudbinu, nego za njegovu dalju karijeru. Odlazi li on prevremeno zbog procene da je ovde zadatak obavljen, s obzirom na to da je Beograd relativno dobro podneo proglašenje nezavisnosti Kosova, prihvatio Euleks misiju i najzad dobio prozapadnu demokratsku vladu? Znači li njegovo odlazak to da Srbija i Balkan u narednom periodu neće biti toliko u fokusu američke spoljne politike ili se pak povlači zbog neuspeha u sprečavanju ulaska Rusije u srpski energetski sektor i činjenice da čak ni ova aktuelna, takoreći njegova lična, srpska vlada ipak nije dovoljno revnosna za kurs evroatlantskih integracija? Da ne govorimo o tome da se nedavno iranski ministar spoljnih poslova šetkao po Beogradu, gotovo pred Manterovim nosem, a srpski zvaničnici za svoj cilj umesto onih briselsko-vašingtonskih sve češće biraju latinoameričke i afričke destinacije. Ono što je isto tako veoma bitno jeste, u stvari, pitanje koje postavljaju srpske nevladine organizacije i koje, nažalost, zbog medijske blokade ne možete čuti nigde osim u ovoj skupštini. Znači, čitav jedan blok i mreža srpskih nevladinih organizacija: "Dveri", Udruženje studenata Pravnog fakulteta "Nomokanon", Udruženje građana "Naši", Pravoslavno bratstvo svetog arhiđakona i prvomučenika Stefana, Udruženje građana "Gostoljublje" iz Vrbasa, Srpski narodni pokret "Izbor je naš" iz Banjaluke, Srpski kulturni centar "Sveti Sava", Srpski narodni pokret Severnog Kosova i Metohije, "Sveti apostoli Petar i Pavle" Bujanovac, Udruženje građana "Istina", Udruženje građana "Predanje" iz Sombora, Branioci otadžbine 1998-1999. iz Čačka, Društvo "Otac Justin Popović" iz Vranja, Udruženje građana "Zapis" iz Vranja, Udruženje građana "Jug Bogdan" iz Prokuplja, Srpski narodni pokret 1389. Beograd uputili su saopštenje, koje nije došlo do građana i zato ću ga ovde pročitati. "Džozef Bajden, jedan od zloglasnih zvaničnika SAD iz administracije Bila Klintona, koji je u vreme NATO agresije na našu otadžbinu davao najsramnije izjave i podgrevao antisrpsku histeriju u zapadnim medijima. Kao čovek koji se zločinački odnosio prema našem narodu, kao čovek koji je među odgovornima za ratne zločine koje je NATO pakt izvršio nad Srbima, Bajden u Srbiji nije dobrodošao. Zahtevamo od naših državnih organa i zvaničnika da sačuvaju minimum nacionalnog dostojanstva i ovakvoj osobi uskrate dobrodošlicu u Srbiju. Za sve srpske patriote, za sve dobronamerne građane Srbije Džozef Bajden je persona non grata. Srpski sabor Dveri, nastavljajući kampanju protiv ulaska Srbije u NATO pakt, pokreće inicijativu za otkazivanje dobrodošlice Džozefu Bajdenu, potpredsedniku SAD, kome naše vlasti omogućavaju dolazak u Srbiju prekosutra. Džozef Bajden je jedan od zloglasnih zvaničnika SAD koji je za našu otadžbinu dao najsramnije izjave i podgrevao histeriju kakva je nezapamćena. Pošto nemamo iluzija, naravno, da će naši zvaničnici imati ljudske i građanske hrabrosti da učine ovaj jedini dostojanstven potez u odnosu na Bajdena, pokreće se inicijativa da bar probamo na nivou građanske neposlušnosti i nekakvih građanskih manifestacija da pokažemo uoči ove posete da Džozef Bajden nije dobrodošao. Razlog više za borbu protiv Bajdenovog dolaska u Srbiju je činjenica da njegova misija predstavlja direktan pritisak za ulazak Srbije u NATO, i to u vreme dok se bolno podsećamo na desetogodišnjicu agresije u kojoj je NATO u Srbiji ubijao civile." Mene zanima da li će Bajden, recimo, u okviru posete otići da poseti zgradu RTS-a, da li će otići da poseti onaj spomenik posvećen ljudima koji su ubijeni kao kolateralna šteta? Da li će otići da obiđe, rekla sam već, roditelje Milice Rakić, i ne samo njene? Da li će doći da se svima nama pokloni i da traži oproštaj za ono što je urađeno u okviru njegovog "Milosrdnog anđela"? Umesto toga, drugi cilj Bajdenovog dolaska je nastavak pritiska da država Srbija prizna tzv. nezavisnu državu Kosovo, što je opet više nego dovoljan razlog da se američkom potpredsedniku uskrati gostoprimstvo u Srbiji, kao neprijatelju našeg naroda i države. Mi imamo instituciju tradicionalnog srpskog gostoprimstva, ali učiniti gostoprimstvo, da li opet da citiram, čoveku koji je za nas rekao da smo narod kasapa, degenerika, deceubica, nisam sigurna da spada u hrišćansku, nego u psihopatološku žrtvu. Znači, srpske nevladine organizacije pozivaju sve društvene organizacije i političke stranke, ustanove i javne ličnosti da se pridruže ovom zahtevu i da se vrlo jasno stavi do znanja da Džozef Bajden u Srbiji dobrodošao nije. Imala sam dužnost da pročitam ovo saopštenje jer je sama najava posete Džozefa Bajdena Srbiji izazvala veliki animozitet kod građana zato što su u novinama tipa "Kurira", u novinama kao što je "Pres" bili objavljivani podaci kako će izgledati obezbeđenje u sredu tokom posete Džozefa Bajdena, koliko će tu bili angažovano policajaca; otprilike će situacija, što se bezbednosnog nivoa tiče, biti kao na Titovoj sahrani Narod koji je, recimo, ovde protestvovao danima, a to su radnici Robnih kuća "Beograd" (koje su naravno otišle u stečaj), sklonjen je sa ulice i gradonačelnik je čak javno pozvao policiju da interveniše... (Predsednik: Gospođo Janković, prošlo je 20 minuta, molim vas, privedite kraju.) Imam još 11 minuta poslaničke grupe. Znači, gradonačelnik, koga popularno zovu Đilas, pozvao je policiju da ne dozvoli da jedna šačica (to je poznato iz nekog ranijeg života) građana maltretira ostatak i da taj skup mora da se skloni sa ulice, jer treba da se obezbedi prohodnost saobraćaja, mora da se radi, Srbija ne sme da stane ni na trenutak. A sada će zbog gospodina Džozefa Bajdena kod nas u državi sve stati u sredu, i mnogo pre srede. Moje pitanje, koje su mi postavili naši građani koji nisu glasači samo Nove Srbije, jeste koliko to košta, koliko mi kao Srbija gubimo usred ove svetske ekonomske krize dolaskom Džozefa Bajdena? Ko će sve to što će u Srbiji stati nadoknaditi građanima Srbije? Odakle za to pare iz budžeta? Nema za studente, nema za penzionere, ali ima za obezbeđenje Džozefa Bajdena. Da li to znači da radnici umesto što štrajkuju glađu, odsecaju sebi prste, jednostavno treba da popljuju sopstvenu državu i kažu da smo mi genocidan narod kasapa, pa da onda eventualno dobiju nekakve pare iz budžeta? Koga vi, gospodo, zastupate? Ko ste vi? Ljudi su takođe postavljali pitanje – okej, dolazi potpredsednik SAD, možda je on u međuvremenu preživeo neku vrstu ambulantne lobotomije pa je bitno promenio svoj stav prema Srbiji, možda se čak i izvini, ali je pravo pitanje šta on to nama donosi? Znači, pitanje je – na čiji poziv, šta donosi, koliko će to da košta? To je pitanje na koje građanima Srbije morate odgovoriti, bez obzira na to na čijoj ste strani. Mi znamo da imate obavezu da održite reč u odnosu na sve te zapadne tastere, reč koju ste dali davno pre ove kampanje. Mi takvu obavezu nemamo, za nas Srbija nema alternativu i stoga govorimo u ime srpskog naroda i ozbiljne srpske države. Zaista zahtevam, ne samo u ime poslanika Nove Srbije, nego svih građana koji su nam se ovim povodom javljali, da mi na to pitanje odgovorite, da mi odgovorite kojom je od ovih međunarodnih konvencija, deklaracija, sporazuma predviđeno da dolaze ljudi poput Džozefa Bajdena i da oni budu deo diplomatskog sveta sa kojim ćemo ostvarivati radne i prijateljske posete. Neka nam je Bog u pomoći ako takvi budu dolazili.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Jorgovanka Tabaković, Poslanička grupa Napred Srbijo.
Pre svega želim da izrazim protest zbog ovakvog načina rasprave o 38 sporazuma, iako su nebitni, da o njima ne raspravljamo. Zašto ih uopšte usvajamo? Slušajući vas, gospođo predsedniče, pratila sam vreme, 12 minuta vam je trebalo samo da nabrojite te sporazume o kojima ćemo razgovarati. Imam jedan predlog. Ne znam da li vi, gospođo predsedniče, i vaše stručne službe znate da od nas 250 poslanika ne živimo svi u Beogradu, i nismo svi ni na stalnom radu u Beogradu da bismo mogli da koristimo materijale na način kako nam ih dostavljate. Koristim raspravu po ovoj jednoj od 38 tačaka dnevnog reda da vas zamolim da kada zakazujete sednicu u redovnom roku koristite usluge pošte, vratite se dobrim običajima i kada vam to vreme dozvoljava dostavite nam materijale poštom, mejlom. Mnogi od nas znaju i žele da se služe tim sredstvima komunikacije i, verujte mi na reč, nisam jedini poslanik, nije dovoljno u koverti, u kojoj se ne naznači ni dan u kojem se dostavljaju materijali, na kolicima odvesti u poslanički klub. Ponavljam, nismo svi poslanici iz Beograda i molim vas, izađite iz "kruga dvojke" kada razmišljate o parlamentu i o konstruktivnom radu poslanika. U kakvim uslovima raspravljamo o ovim zakonima u trenutku kada gledate da obesmislite ukupnu zakonodavnu aktivnost? O ovim se zakonima, ratifikacijama razgovara na jedan nov način, po Poslovniku čiju ste promenu pod izgovorom učinili nagore i na način da ne možemo ni da se snađemo za dopunsko vreme i da o njima kažemo neophodne argumente; ne možemo i retko podnosimo amandmane, a opet je rasprava po amandmanima spojena, i za 38 tačaka trajaće koliko za jedan jedini predlog zakona. Da li to znači da ako ne možemo da amandmanski intervenišemo na ove sporazume ne treba ni da upoznamo građane šta u ovim ratifikacijama piše? Verujte, nisu nebitne, a nisu ni usputne ni slučajne. Od 38 odabrala sam da govorim samo o jednoj, koja je 24. aprila, onako kao i mnogo puta do sada, doneta u poslanički klub kao da nas se ne tiče. Sporazum po kojem imamo novo zaduživanje od 34.900.000 evra sa Međunarodnom bankom za obnovu i razvoj je jedan od onih koji će urediti (nažalost, ne verujem nabolje) naš život doslovce. Više ovaj sporazum govori o ekonomskoj politici ove države, nego memorandum o budžetu i mnogi zakoni usvojeni u ovom domu. Reći ću vam samo da oni nastavljaju način započete privatizacije realnog i finansijskog sektora, nakaradno osmišljene, još gore sprovođene, čije pogubne rezultate uživamo svi. Jednom ovakvom ratifikacijom iz 2001. godine od starateljskog fonda Svetske banke, gde nam je sa šest miliona dolara donacije usmeren, nacrtan razvoj privatizacije i reforma sistema, dobili smo društvo u kojem se jednom čoveku može oduzeti sve, društvo u kojem su sada ljudi spremni na sve. Neću da pominjem konkretne slučajeve, ali kada nekom oduzmete fabriku, penziju i pravo na hleb, onda ne možete reći da je ova ratifikacija smela da se nađe u grupi sa 38. U obrazloženju ovog zakona se kaže: "Ostvarivanje planiranih ciljeva realizovaće se i preko izrade i primene strategije za privatizaciju preostalih finansijskih institucija koje su u većinskom vlasništvu zajmoprimca (države), radi smanjivanja učešća zajmoprimca (države) u finansijskom sektoru sa sadašnjih 17,29 na 10% u 2010. godini, kada su u pitanju banke, i smanjenja učešća sa sadašnjih 34 na 30%, u 2010. godini, kada su u pitanju osiguravajuća društva." Nema nijednog poslanika u ovoj sali, a sigurna sam ni čoveka van ove sale, koji neće priznati da je privatizacija i realnog i finansijskog sektora imala ugrađen feler koji nas je kao društvo i državu doveo do ovde. Molim vas da ove reči ne čujete kao suvoparne bankarske i pravničke termine, nego pod ovih 34% osiguravajućih društava koje treba smanjiti na 30 molim vas da vidite ostala osiguravajuća društva, "Dunav" i preostalo domaće osiguravajuće društvo "Takovo", nekoliko malih banaka pod ovih 17% i jednu veću preostalu u kojoj država ima učešće, Komercijalnu banku i Agrobanku. Danas kada svi priznaju da strani kapital koji je ovde došao u finansijskom sektoru nije doneo konkurenciju koja je rezultirala nižim kamatama, naprotiv, a usput nema ni socijalnu komponentu jer ne brine o našim radnicima, ne brine o radnim mestima ljudi koji ne žele da se voze džipovima i da letuju na Havajima, ne žele ni da njihova deca sede u kafićima po čitav dan, već da idu u škole, na fakultete, da imaju normalne uzore... Ali, njima su ti uslovi i ti uzori oduzeti ovakvim restrukturiranjem sistema. Koliko god da je upakovan u tuđ novac, u jeftini kredit, u dobre namere, očigledno ima loš rezultat. Molim vas da iz ovih procenata i iz ovih namera ne pokušavamo ponovo dabudemo drugačiji od svih. To je 34.900.000 evra novih obaveza, koje će osam godina mirovati, dok ova vlast bude bivša, dok joj se zaborave gresi; kada neko sledeći, neko nov, neko odgovorniji dođe da vrši vlast, on će morati da vraća ovih 35 miliona evra kredita, za koje molim građane da sajt Skupštine, koji jeste vrlo lepo uređen i na njemu postoji ovaj zakon, otvore i provere reči koje ću reći, ne zato što se meni ne veruje, nego zato što deluju neverovatno. Da li znate da u ovom zakonu, ovoliko teškom, ne postoji namena gde ide ovih 34.900.000. Pominju se aktivnosti zbog kojih smo ih dobili, ciljevi koji treba da se ostvare, koje sam vam pročitala, da se smanji učešće države u bankarskom i finansijskom sektoru, ali se ne kaže kojim merama će se to postići. Definiše se samo termin nedozvoljene radnje i aktivnosti. Znate li šta je pod njima? Da se ne kupuje i ne trguje alkoholom, duvanom, biserima, draguljima, otrovnim materijama i nuklearnom bombom. To piše u materijalu. Šta su aktivnosti koje ćemo primenjivati? To ovde ne piše. Piše samo da će se od 35 miliona evra odbiti naknada za pristup ugovoru, odnosno početni troškovi od 87.250 evra i to je sve što piše. Pišu još neki podaci. Na primer, kaže: "Ovim će se zakonom sprovoditi mere za fiskalno prilagođavanje, poreske obaveze će biti prilagođene, čime ćemo povećati makroekonomsku stabilnost i", slušajte ovo, "stepen poverenja potencijalnih investitora iz zemlje i inostranstva". Da li će hapšenje predsednika opštine koji varaju svoju državu i građane, a time i investitore, biti ta mera za privlačenje stranih investitora za ulazak i ulaganje ovde? Piše pod tačkom 3) da će se unaprediti uslovi za investiranje na teritoriji zajmoprimca, odnosno naše države, a preko stvaranja odgovarajućeg pravnog okvira i promovisanja mera za povećanje konkurencije na tržištu zajmoprimca. Da li pod tim odgovarajućim pravnim okvirom podrazumevate zakone i tela koja se bave borbom protiv korupcije, neprestano donoseći nove zakone i menjajući formu tela koja se bave tom materijom, ali samo na nivou teorije, zakonodavne aktivnosti i širenjem i menjanjem institucija koje će se time baviti? Ili će to biti poput onog sa čime se dnevno susrećemo, opšta mesta – donosimo strategiju za izvoz koje se ne pridržavamo; donosimo zakone koje brojimo kao da je to nepožnjeveno žito, pa se time možemo pohvaliti, zakone koji se uopšte ne primenjuju. Ovaj zakon koji ste nam ovde dali da o njemu ćutimo, a ne da govorimo, dajući nam malo vremena za to, mogao bi se prevesti u jednu jedinu rečenicu, koja glasi – samo vi nama dajte pare. To tražite od međunarodne zajednice, a od nas pravo da pare svih nas trošite. Čak se hvalite u delu teksta – ne znam ko iz Ministarstva finansija, zaista ne znam kome lično da se obratim, a osećam potrebu, pa u vas, predsedniče, kao najodgovorniju među nama gledam – i kažete: uspeli smo da izbegnemo jednu opštu odgovornost iz opštih uslova za dodelu ovih zajmova, da podnosimo izveštaje o utrošku ovih para. Ne, varate se. To ste napisali u obrazloženju, a na jednoj od prvih strana ugovora piše da ste i dve godine nakon poslednje rate, a to je mart 2010. godine, dužni da sačuvate svaku fakturu i svaki dokument koji će biti uložen, ne znam u šta, jer to ovde ne piše. Piše da ovde postoje ciljevi, ali nema namena. Podsetiću one koji bi rado da zaborave da je u ovoj istoj zgradi 2001. godine u septembru mesecu, u istoj ovakvoj žurbi, usvojen ugovor sa starateljskim fondom Svetske banke, po kojem imamo Agenciju za privatizaciju koja sama sebe kontroliše, koja raskida ugovore tek kada ljudi izađu na ulicu, koja ne uplaćuje svom Ministarstvu finansija i svojoj državi prihode od privatizacije, koja naknade za uspeh u procesu privatizacije (koje iznose 5%) daje ne znamo kome, koja angažuje pravne i finansijske savetnike po svom izboru. Kao rezultat takvih sporazuma sa starateljskim fondom, odnosno sporazuma iz 2001. godine, dobijena je ovakva struktura privrede u kojoj vi, gospodine Ljajiću, imate onaj najteži deo posla i čovek, kakvog poštujem i kakav ste vi, treba da se suočava sa beznađem u licima ljudi koji trpe posledice ovakvih papira kroz koje gledate da protrčimo žmureći. Nažalost, nevolja nam otvara oči pre ili kasnije i ja zaista ne razumem da li je neko ko je potpisivao ovaj papir, onaj ko nam obećava da vodi računa o stanju javnog duga, imao prilike ili uopšte hteo da se upozna sa dokumentima koja ovde jesu napisana? Na strani 23. ovog dokumenta, koji je prilog i koji bi trebalo da znači sprovođenje ovog sporazuma, opet nema namene za šta će se pare ulagati, ali se kaže da ne smete ulagati novac u sledeći nedozvoljeni trošak, koji se odnosi na: korumpiranost, prevare, tajne dogovore i prinudne radnje za koje banka (ona koja daje novac) utvrdi da su u njima učestvovali ovlašćeni predstavnici zajmoprimca (ove države) ili ostali primaoci zajma i nisu preduzeli blagovremene i odgovarajuće mere, prihvatljive za banku, da bi predupredili takve radnje. Zaista se divim vašoj hrabroj drskosti da prihvatite ovakav uslov. Otkud novac u sefovima, bez porekla? Pošto ovaj zakon zabranjuje da se novac koji se iz njega dobija ulaže u namene koje su već finansirane od neke strane ili domaće finansijske institucije, pitam u ime građana Srbije – da li se novac iz budžeta neregularno, raznim fondovima i transakcijama, odliva u te i takve sefove, fondove i ostale crne rupe, a iz džepova građana preko budžeta? Onda imate hrabrosti da pristanete na ovakav uslov koji će pre ili kasnije onaj ko novac daje (Međunarodna banka za obnovu i razvoj) doći da proveri, makar da bi mogla da vidi, iako se u jednoj tranši zajam isplaćuje, kako se koristi ovaj novac. Ili će to biti, za neki mesec ili godinu, predmet novinskih afera i nekih insajdera bilo koje vrste, insajdera iz Vlade ili insajdera na nekoj od nacionalnih televizija. Hoću građane da upozorim da u ovom zakonu piše da sve ono što dobijete ovim zajmom morate da iskažete u budžetu koji mi ovde usvajamo. Molim vas da to iskažete u budžetu i da Državna revizorska institucija podnese ovoj skupštini i nama poslanicima podatak o tome. Na kraju, vraćam se na ono što je na početku. Umesto namene gde ide novac, ovde piše – programske aktivnosti, a prevedeno na srpski jezik – čime ste zaslužili ovaj zajam. Pod tačkom 1) piše – zajmoprimac je usvojio principe koji su prihvatljivi za banku i koji se odnose na registraciju preduzeća, tiču se izdavanja PIB-a i penzijskog i socijalnog identifikacionog broja u Agenciji za privredne registre. Ne bih znala šta ovo znači, recimo da treba da popuni jedan stubac. Pod tačkom 2) – zajmoprimac je usvojio strategiju prihvatljivu za banku i radiće „giljotinu“ propisa. Poštovana gospodo, ko je donosio ove zakone čiju seču vi sada predviđate? Nemojte da nam mažete oči time da postoji 7.000 zakona koji jesu popisani, ali koji ne žive u pravnom prometu i ne proizvode pravne posledice na naše ponašanje. U ovoj seči propisa neka se nađu sve nezakonite subvencije kojima se jedan ministar u ime Vlade bavi bankarskom aktivnošću, umesto bankarskog sistema. Pod tačkom 3) kaže – zajmoprimac je ponudio na prodaju... Najzanimljivije pitanje, zbog kojeg smo svojevremeno tražili jednu posebnu tematsku sednicu u ovoj skupštini. Zajmoprimac je ponudio na prodaju ili je objavio poziv za pronalaženje strateškog partnera koji će preuzeti osnovne delatnosti i imovinu njegova dva najveća primaoca državnih subvencija. Ko to najviše prima subvencije, da li je to Železnica … (Predsednik:Da li ćete možda...) Vreme od poslaničkog kluba nastavljam. Da li je to Železnica, da li je to EPS? Zaista ne mogu da shvatim da se preduzeća, koja god, najmanja i najveća, čija imena ne želite da navedete, ovde nazivaju "dva najveća primaoca državnih subvencija", a vi ste ih ponudili na prodaju. Na kojoj ste ekonomskoj politici, gde usaglašenoj, gde dobijenoj, saglasnosti i pravu, dali ta obećanja? To je bilo ono pitanje – pod kojim uslovima se pregovara sa Međunarodnim monetarnim fondom da bi se navodno čuvale devizne rezerve? Molim vas, strana 18. tačka 3), da ne bude da vas nismo upozorili. Pod tačkom 4) piše – zajmoprimac je 26. decembra 2007. godine usvojio Zakon o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Zajmodavac očekuje da vi to okončate do 31. decembra 2008. godine. Rok je prošao. Da li će ovo biti jedan od razloga za povećanje kamate koja je jedan od uslova za koji se ovde, naglašavam, kaže – jeste definisan, ali se može menjati. Sve ono što ovde ne piše, a jednako obavezuje kao i ono što ovde ratifikujemo, dobićete preporuku od zajmodavca koju ćete morati da ispunite. Zaista ne vidim da ovde pod tačkom 5) može neko da se pohvali rezultatima, a pod tačkom 5) se, ne bih da iritiram građane, zajmodavac, Međunarodna banka za obnovu i razvoj, hvali uspesima u privatizaciji, koju očigledno različito doživljavamo tj. trpimo mi i oni. Pošto vi danas jeste spremni da preuzmete odgovornost za ovu ratifikaciju, svako od vas iz Vlade ponaosob, svako pojedinačno i svako u ime svoje partije i grada u kojem živi, svoje porodice i prijatelja koji trpe posledice takve privatizacije, molim vas, nemojte da odbijate odgovornost sutra kada vas građani pozovu, jer mislim da zabrana skupova na ulici neće biti dovoljna. Ne može se Vlada ponašati poput građanina koji na ulici sretne onesvešćenog čoveka i kaže – izvinite, ja vam ne mogu pomoći, ja nisam lekar. Država snosi odgovornost dajući nam da usvojimo ovakav akt i ne može da opere ruke nijedan čovek, a Vlada najmanje, od posledica ovakvih uslova u kojima se samo definiše šta dajemo, ko dobija, a ko će da vraća pitaćemo se svi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, u ime Poslaničke grupe DSS - Vojislav Koštunica. Izvolite.
Predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, ministri, danas je ispred nas u jednoj raspravi 38 tačaka dnevnog reda, 38 različitih konvencija, međunarodnih ugovora koje Srbija treba da ratifikuje i koji pokrivaju nekoliko oblasti društvenog života. Na samom početku današnje rasprave čuli smo gospodina Meha Omerovića koji je ispred svog odbora bio izvestilac. Malo je probio vreme za diskusiju, ali ne škodi zato što je sadržaj onoga o čemu je on govorio bio zanimljiv, zato što je ono što je izneo kao stav Odbora o temi veoma značajna stvar, zato što se radi o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, za šta ćemo se svi složiti da je tema koja ne može biti preskočena. Malopre smo čuli i gospođu Jorgovanku Tabaković da govori o jednoj drugoj tački dnevnog rada koja je spojena u jedinstven načelni pretres, koja ima takav sadržaj da se rasprava o tome takođe ne može preskočiti. Pozvali ste na današnju sednicu sve one ljude koje ste pročitali da su pozvani ispred predlagača i, verujte mi, moj je utisak, i to je stvar matematike, da su svi pozvani došli, ne bi mogli da sednu u ove klupe predviđene za ministre i Vladu, nego bi morali da se "preliju" i da krenu da sede u poslaničkim klupama, jer ne bi bilo mesta. Danas sam imao nameru da govorim u jedinstvenom načelnom pretresu o svim ovim tačkama, a to su: Predlog zakona o potvrđivanju Revidirane evropske socijalne povelje, Predlog zakona o potvrđivanju Strazburškogsporazuma o međunarodnoj klasifikaciji patenata od 24. marta 1971. godine, sa izmenama od 28. septembra 1979, Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 167 o bezbednosti i zdravlju u građevinarstvu, Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 187 o promotivnom okviru bezbednosti i zdravlja na radu, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Organizacije za zabranu hemijskog oružja (OPCW), o privilegijama i imunitetima OPCW-a, Predlog zakona o potvrđivanju Evropske konvencije o prekograničnoj televiziji. Tu je resorni ministar, spreman, verovatno, da nam pomogne da razjasnimo neke stvari; kada, nemam pojma. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o ustanovljavanju međunarodne klasifikacije figurativnih elemenata žigova sačinjenog u Beču 12. juna 1973. godine, sa izmenama od 1. oktobra 1985. godine. Zatim, Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma o vojnoj saradnji između Saveta ministara Srbije i Crne Gore i Vlade Republike Austrije, koju predstavlja savezni ministar odbrane, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Srbije i Crne Gore i Vlade SAD o saradnji u oblasti sprečavanja širenja oružja za masovno uništenje i unapređivanje odbrambenih i vojnih odnosa. Jako zanimljiva tačka dnevnog reda, valja i o tome nešto reći. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade SAD o zaštiti statusa i pristupu i korišćenju vojne infrastrukture u Republici Srbiji. Vrlo zanimljivo, ali valja i o tome nešto reći danas. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o saradnji u oblasti odbrane između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske. O tome je u javnosti bilo reči, a valjda valja o tome nešto reći i u parlamentu. Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o zaštiti i unapređenju raznolikosti kulturnih izraza, Predlog zakona o potvrđivanju Ženevskog akta Haškog sporazuma o međunarodnoj registraciji industrijskog dizajna usvojenog na Diplomatskoj konferenciji 2. jula 1999. godine, Predlog zakona o potvrđivanju Dokumenta izmene Statuta Međunarodne organizacije rada iz 1997. godine, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o saradnji u oblasti kulture između Vlade Republike Srbije i Vlade Crne Gore, Predlog zakona o potvrđivanju Evropske konvencije o zaštiti arheološkog nasleđa – radi se o revidiranoj konvenciji. Predlog zakona o potvrđivanju Protokola između Republike Srbije i Republike Grčke o izmeni Ugovora između tadašnje Savezne Republike Jugoslavije i Republike Grčke o izbegavanju dvostrukog oporezivanja u odnosu na poreze na dohodak i na imovinu. Vrlo važan protokol, verujem da će Narodna skupština ostati uskraćena za objašnjenje, obaveštenje od strane predlagača, za komentare i raspravu o ovom protokolu. Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Litvanije o izbegavanju dvostrukog oporezivanja u odnosu na poreze na dohodak i na imovinu – ista stvar, reč je o drugoj državi. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Slovačke Republike o zaštiti ratnih brodova, Predlog zakona o potvrđivanju Trgovinskog sporazuma između Saveta ministara Srbije i Crne Gore i Vlade Kraljevine Maroko, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o snabdevanju i uzajamnim uslugama između Ministarstva odbrane Republike Srbije u ime Vlade Republike Srbije i Ministarstva odbrane SAD. Valjda je to nevažno? Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o ekonomskoj saradnji između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske – koga to zanima, je li tako, dame i gospodo iz vlasti? Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Države Izrael o trgovini i ekonomskoj saradnji – to ćemo da preskočimo, je li tako? Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o regulisanju obaveza bivšeg Sovjetskog Saveza po obračunima vezanim za robni promet između bivšeg Sovjetskog Saveza i bivše SFRJ, Predlog zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke – Zajam za opštinsku i regionalnu infrastrukturu. Samo se pitam, kada ćete naći vremena, u toku ove rasprave u načelu i u pojedinostima, u pojedinostima je ovde zapravo i nema, da raspravimo ovo pitanje. Mislite li da to nikoga ne zanima? Sigurno da mislite. Predlog zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke za Projekat Klinički centri/B. Nevažno je, je li tako? Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom – o tome smo već govorili, hvala Bogu. Dosta toga je rečeno i trebalo bi još nešto da se kaže, ali to je bio najbolji primer za ovo o čemu vam ja govorim. Šta ste uradili sa današnjim dnevnim redom? Predlog zakona o potvrđivanju Opcionog protokola uz Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom, što je srodna materija. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Saveta ministara Srbije i Crne Gore i Vlade Narodne Republike Kine o sukcesiji bilateralnih sporazuma između SFRJ i Narodne Republike Kine zaključenih u periodu od 1955. godine do 27. aprila 1992. godine. Ovo je prilično čekalo, danas je na dnevnom redu i verovatno ne zaslužuje ni jednu jedinu reč komentara, jer je to vaša ideja. Predlog zakona o potvrđivanju Memoranduma o razumevanju između Republike Srbije i Evropske zajednice o pridruživanju Republike Srbije Sedmom okvirnom programu Evropske zajednice za istraživanje, tehnološki razvoj i ogledne aktivnosti. Da li vas to zanima? Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa, Predlog zakona o potvrđivanju Stokholmske konvencije o dugotrajnim organskim zagađujućim supstancama. Sve ste vi ovo, predsednice, pročitali, kada ste najavili zajednički načelni pretres, promrmljali sebi u bradu i zbrzali, da biste dobili na vremenu. Svaki naslov ovih konvencija i međunarodnih sporazuma je bitan i mora razgovetno da se čuje, a da ne govorim o tome da svaki zaslužuje raspravu. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske o otvaranju graničnog prelaza Petačinci – Bankja, što vi niste pročitali. Zbrzali ste, pa niste dali ceo naslov tačke dnevnog reda. Pogledajte stenogram, jer sam vas pažljivo slušao. Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Bugarske o otvaranju graničnog prelaza Novo Korito – Salaš, Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije između Vlade Republike Srbije i Vlade Rumunije o obnavljanju, obeležavanju i održavanju granične linije i graničnih oznaka na zajedničkoj državnoj granici. Zatim, Predlog zakona o povlačenju rezerve date na Protokol o zabrani upotrebe u ratu zagušljivih, otrovnih i sličnih gasova i bakterioloških sredstava. Zašto ne biste malo objasnili o čemu se tu radi? Šta je to, šta je motivacija ove države kada je reč o povlačenju rezervi, šta rezerva znači, koje su posledice toga i u kakvo to okruženje, u međunarodnopravnom smislu stavlja našu državu? Je li to neki problem? Predlog zakona o potvrđivanju akata Svetskog poštanskog saveza – hoće li neko da nam objasni, ili javnosti, o čemu se tu radi i zbog čega je važno potpisati ovaj sporazum, ratifikovati ga? Hoćemo li reći neku reč o tome? Verovatno, trebalo bi, ali kada? Kada, gospođo predsednice? Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (Programski zajam za razvoj privatnog i finansijskog sektora) između Republike Srbije i Međunarodne banke za obnovu i razvoj. Izuzetno važno. To je 38 tačaka dnevnog reda za koje je vladajuća većina predložila spajanje u jedan jedinstveni pretres. Ja sam kao ovlašćeni predstavnik, budući da sam šef Poslaničke grupe DSS, potrošio 11 minuta čitajući naslove ovih tačaka dnevnog reda i meni je preostalo još možda nekih osam ili devet minuta da govorim kao ovlašćeni predstavnik grupe o ovim protokolima i konvencijama. Da bih to uspešno učinio, morao bih da pribegnem jednoj taktici kojoj su pribegli drugi narodni poslanici, da izaberem šta mi je srcu najvažnije od ovih 38 koje ste predložili, pa da onda o tome govorim, a ono što ne stignem, a neću stići 80%, to valjda nije važno. Takav je vaš odnos prema radu Narodne skupštine. Takav je vaš odnos, vladajuće većine, prema dostojanstvu ovog doma. I, kada se usudite da bilo koga iz opozicije napadnete da ruši dostojanstvo ovog doma zato što brani osnovne demokratske principe i načela na kojima ovaj dom treba da radi i funkcioniše, a jedan od osnovnih principa je rasprava, raspravnost u ovom domu, da biste raspravili ono što ste predložili, onda bolje da se ujedete za jezik pre nego što bilo šta slično tome izgovorite. Kada pogledate svoje ponašanje, kako izgledate u sali, kako se odnosite prema radu i pravilima igre koja ste sami zadali u ovom domu, onda bi bilo dobro da prethodno razmislite dobrano pre nego što vam padne na pamet i usudite se da prostim preglasavanjem spojite 38 tačaka, iz najmanje sedam ili osam oblasti društvenog života, u jednu jedinu raspravu. Demokratska stranka Srbije je, kao stranka vladajuće koalicije u dva saziva, spajala mnoge tačke dnevnog reda i predlagala njihovo spajanje radi racionalizacije u raspravi. Katkad se dešavalo da spojimo i nešto što možda nije u redu. Zašto ne bih to priznao? Ljudi su u stanju da pogledaju arhivu i arhivske snimke, u stanju su da pogledaju sve ono što smo radili i ne isplati se ne govoriti istinu. Ali, nikada nam nije palo na pamet da spojimo 38 tačaka dnevnog reda u jednu raspravu. Da bi mi danas raspravili ove konvencije, da bi razgovarali o suštini i materiji, ovako je nemoguće raditi. Zašto ste pozvali sve ove ljude? Šta očekujete od njih, šta oni očekuju od nas? Šta ćemo da radimo sa prekograničnom televizijom? Šta ćemo da radimo sa resornim ministrom koji je ovde došao? Ko je taj ko će da obavi dobar razgovor ili ozbiljan pretres sa resornim ministrom o tom pitanju, da raspravimo značaj sporazuma koji se potpisuje? Kako to da uradimo, a da ne razgovaramo o osobama sa invaliditetom, kako to, a da ne razgovaramo o sporazumu koji potpisujemo, a koji je od vojnog značaja, sa SAD? Šta hoćete vi od nas, šta hoćete da preskočimo? Zašto nam ne date spisak i ne sugerišete nam i kažete– izvinite, mi bismo jako voleli da od ovih 38 tačaka ne razgovarate o 25, pa da nam svima bude lakše? Zašto niste to javno rekli? Ovo nije način na koji se može voditi ozbiljna rasprava. Način na koji ste spajali neke druge tačke u ovom dnevnom redu svodi se na isto. Da li je to čuvanje dostojanstva parlamenta, da li je to čuvanje dostojanstva i ovih ministara koje smo mi izabrali i načina na koji ste ih ovde pozvali, bez obzira na to šta mislim o Vladi? Na šta ovo liči? Ljudi će tu da sede, došli su pro forme. Pametni nisu ni došli zato što znaju da nema šanse da se napravi bilo kakav dijalog između Skupštine i predstavnika vladajuće koalicije koji zastupaju Vladu Republike Srbije na ovom mestu. Kakav dijalog, o čemu, o 38 konvencija koje se nalaze na dnevnom redu, o čemu ćemo da porazgovaramo po 20 sekundi? Predstavnici Demokratske stranke Srbije koji će danas učestvovati u raspravi opredeliće se za razgovor o par tačaka dnevnog reda, prosto zato što moramo, zato što ne možemo ni ovo što sam sada izgovorio uzeti kao razlog da se ni o čemu ništa ne kaže. Mislio sam, kada već govorim u ime Poslaničke grupe DSS, da javnosti skrenem pažnju na to šta se ovde dešava, ne zato da bih urušio dostojanstvo ovog doma, kao što se voli pričati sa vaše strane, nego da narod vidi kako izgleda vaš pogled na dostojanstvo ovog doma, kako izgleda vaše viđenje funkcionisanja parlamenta. Uz moje priznanje da je Demokratska stranka Srbije, kada je učestvovala u vladajućim koalicijama u Srbiji u prethodna dva mandata, spajala tačke dnevnog reda da bi dobila na vremenu i da bismo radili racionalnije, ovakva čudovišta u spajanju nikada nismo imali i makar sam srećanzbog toga.
O spajanju tačaka odlučila je Skupština, a ne predsednik Skupštine. Reč ima narodni poslanik Boris Aleksić.
Poštovani građani Srbije, dame i gospodo poslanici, najpre bih hteo da se zahvalim gospodinu Omeroviću koji je jedini ispred vladajuće koalicije izneo veoma važne podatke vezane za Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom. To je jedna važna tema, kojoj bismo morali da posvetimo posebnu tačku dnevnog reda. Umesto toga, ona je umetnuta među ovih 37 predloga zakona. Mislim da je to neprimereno. Međutim, takođe bih želeo da istaknem da ozbiljan problem vezan za prava osoba sa invaliditetom svakako predstavlja primena zakonskih propisa. Složićete se da mi i danas imamo zakonske propise koji štite prava osoba sa invaliditetom, ali nažalost, dobrim delom oni se ne primenjuju. Oni se ne primenjuju, između ostalog, ni u Narodnoj skupštini, što je zaista sramota za ovo zdanje i za ovu instituciju. Navešću vam primer da su pojedinci parkirali svoja vozila na mesta koja su jasno obeležena za osobe sa invaliditetom. To se više puta dešavalo. Takođe, ako prođete gradom moći ćete da vidite da su mnoga "besna" kola parkirana na mestima koja su obeležena za osobe sa invaliditetom, tj. koja su rezervisana za invalide. Kada predstavnike MUP-a, dakle obične policajce koji nisu krivi ni za šta, pitaju zbog čega ne uklanjaju ta vozila kada su u pitanju javni funkcioneri, oni novinarima izjavljuju da njima niko ništa ne može. Smatram da je, pre svega, problem sa primenom propisa. Vratićemo se na ovu važnu temu i Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom kasnije. Dakle, pred nama se nalazi tačka dnevnog reda sa 38 predloga zakona. Ovim radom režim verovatno želi da istakne svoju kandidaturu za Ginisovu knjigu rekorda i da ozbiljne državne poslove pretvori u petparačke priče, jer je nemoguće obrazložiti, predstaviti ili kritikovati toliki broj predloga zakona za ovako kratko vreme koje je na raspolaganju narodnim poslanicima po novom poslovniku. To smo videli i po tome što niko od predstavnika Vlade nije izašao i nije rekao ni jednu jedinu reč o ovim predlozima, iako su to mogli da učine. Republička vlada je u ovoj tački dnevnog reda izmiksovala oblasti i teme koje nemaju nikakvih dodirnih tačaka. Tako su se na istom mestu našli pomešani patenti i žigovi sa pravima radnika i veoma važnom socijalnom poveljom, i to u trenutku kada je sve više radnika na ulici, kada se čak i žene koje se vraćaju sa porodiljskog odsustva radi nege deteta otpuštaju, posebno u "Delta holdingu" i firmama pod vlasništvom Miroslava Miškovića. Zatim ste pomešali arheološko nasleđe sa izbegavanjem dvostrukog oporezivanja, industrijski dizajn sa privilegijama i imunitetima Organizacije za zabranu hemijskog oružja, Statut Međunarodne organizacije rada sa zaštitom ratnih grobova, trgovinske sporazume sa pravima invalida, sukcesiju bilateralnih sporazuma sa oglednim aktivnostima EU, organske zagađujuće supstance sa otvaranjem graničnih prelaza, akte Svetskog poštanskog saveza sa zabranom upotrebe otrovnih gasova u ratu. Dakle, svi možemo da zaključimo da nema nikakve logike u koncipiranju ovakve tačke dnevnog reda na ovakav način. Postavlja se pitanje zbog čega je Republička vlada povukla jedan ovakav nelogičan i neprimeren potez kojim omalovažava građane Srbije i Narodnu skupštinu? U našem narodu je odavno poznata poslovica prema kojoj je drvo najbolje i najuspešnije sakriti u šumi. Upravo zbog toga moramo da postavimo pitanje šta to režim Borisa Tadića krije od građana Srbije i zbog čega? Ukoliko pažljivo pogledamo ove predloge zakona, primetićemo da se u njima kriju i rešenja koja podrazumevaju dodatno zaduživanje Republike Srbije i svih njenih građana kod međunarodnih finansijskih institucija i organizacija, kao i ona pogubna rešenja kojima se dodatno ograničava suverenitet Republike Srbije. Predlogom zakona o potvrđivanju finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke (Zajam za opštinsku i regionalnu infrastrukturu) građani se zadužuju za novih pedeset miliona evra. Predlogom zakona o potvrđivanju finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke za Projekat Klinički centri/B građani se zadužuju za novih sedamdeset miliona evra. Svakako je sramota da Republička vlada nije u stanju da obezbedi dovoljno novca za Klinički centar, ali zato režim može da pokloni Milanu Beku i Miroslavu Miškoviću 2,5 milijarde evra, kolika je vrednost zemljišta Luke Beograd. Inače, Klinički centar kuburi sa osnovnim sredstvima, a imaju problema i sa neokrečenim prostorijama. Takođe, pominje se privatizacija Kliničkog centra tj. instituta, osim Instituta za plućne bolesti, u okviru Kliničkog centra, pa bi svi ostali instituti trebalo da budu prebačeni u onu centralnu zgradu Kliničkog centra. Predlogom zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (Programski zajam za razvoj privatnog i finansijskog sektora) između Republike Srbije i Međunarodne banke za obnovu i razvoj građani Srbije se dodatno zadužuju za novih 34.900.000 evra. Ovaj poslednji predlog zakona je u sklopu strategije međunarodnih finansijskih organizacija i institucija koje, prema pisanju "Fajnenšel tajmsa", pokušavaju da zaštite ulaganja zapadnih banaka u istočnoj i centralnoj Evropi. Oni ovde upotrebljavaju izraz istočna Evropa, ali podrazumevaju istočnu i centralnu Evropu. Prema "Fajnenšel tajmsu", banke iz zapadne Evrope, među kojima prednjače austrijske i nemačke, u istočnu Evropu plasirale su 1,7 triliona evra. Ta investicija mora da bude zaštićena po svaku cenu, zbog kamata koje povlače za sobom i zbog kapitala koji se izvlači u centrale ovih banaka. "Fajnenšel tajms" dalje navodi da su međunarodne finansijske institucije u prvoj tranši pomoći zapadnim bankama predvidele 24 milijarde evra. Međutim, samo je Mađarska za potrebe saniranja krize tražila 240 milijardi evra. Cilj ovog predloga zakona je zaštita plasmana zapadnih banaka u istočnoj Evropi koje svojim kreditima sa neverovatno visokim kamatama zadužuju i privredu i stanovništvo. Postavlja se pitanje ko će ove dugove da vraća? Upravo oni ljudi koje režim i dalje danas izbacuje na ulicu, čije firme zatvara ili prodaje budzašto, kao i oni građani kojima smanjujete zarade i čiju egzistenciju ugrožavate svojom nepromišljenom politikom. Sirotinja i osiromašeni srednji sloj su ipak najbolje platiše, pa tu činjenicu verovatno pokušava da iskoristi Republička vlada. Da li je do ovog novog zaduživanja moralo da dođe? Naravno da nije. U budžetu Srbije ne bi bilo minusa, niti bi kriza imala tolike posledice po građane da režim nije bezuslovno poklanjao državno vlasništvo svojim tajkunima. Pomenutih 220 hektara zemljišta Luke Beograd poklonjeno je Milanu Beku i njegovoj fantomskoj firmi za četrdeset miliona evra, iako ono vredi bar dve i po milijarde evra. Dame i gospodo, napojnice u ovakvoj razmeri nisu ostavljali nikada ni Rokfeler ni Rotšild. Ipak, šta je za Vladu Mirka Cvetkovića 2.460.000.000 evra kada sve to ide na teret građana Republike Srbije. U aferi Poslovni centar "Ušće" režim Borisa Tadića je poklonio četrdeset miliona evra. Stručni ljudi grada Beograda navodno nisu znali da podzemna garaža koja se prostire na dve parcele čini sastavni deo predmeta ugovora. Niko ne veruje u to. To je prosto neverovatna mogućnost! Jednostrana primena SSP sa EU, prema podacima same ministarke gospođe Dragutinović, koštaće Srbiju 267.000.000 evra. Dakle, novih 267.000.000 evra se izbija iz budžeta Republike Srbije. Po mišljenju drugih stručnjaka, teret na leđima građana Srbije u vezi sa jednostranom primenom SSP od strane Srbije biće još veći i iznosiće 350.000.000 evra. Šta je to za ovu vladu koja, izgleda, krade siromašnima da bi dala bogatima? Vi ste, u stvari, dokazali da je ova teza iz stripa "Alan Ford" ostvarljiva. Naravno, režim gotovo sve ove predloga zakona obrazlaže neophodnošću pristupanja EU. Pridruživanje EU ste pretvorili u novu ideologiju. Crvenu zvezdu i crveni pentagram zamenjujete žutim ili belim, u zavisnosti od toga da li je u pitanju EU ili NATO pakt. Pozivnice za proslavu Dana pobede 9. maja obojili ste u plavo-žutu boju. Dakle, ovo je zvanična pozivnica Vlade Republike Srbije. Tog dana Republička vlada je pozivnice povodom obeležavanja Dana pobede dopunila i pozivom za obeležavanje Dana Evrope i Šumanove deklaracije iz 1950. godine. Kakve veze Šumanova deklaracija iz 1950. godine ima sa Danom pobede nad fašizmom? Kakve veze ima? Znači, 1950. godine vladao je mir. Dame i gospodo, da nije bilo ruske armije u Drugom svetskom ratu, ne bi bilo Evrope. Oni su pobedili nacizam i oslobodili Evropu. Međutim, bilo bi sjedinjenih država Evrope, jer je upravo povelja SS odreda ustanovljavala tu obavezu. Dakle, reč je o njihovoj poslednjoj povelji pred kraj rata. Da je vaša ideologija zastranila pokazali ste, prosto neverovatno, i na Veliki petak ove godine. Tog dana, uoči najvećeg hrišćanskog praznika, Vaskrsa, Demokratska stranka je delila građanima farbu za uskršnja jaja u kesicama plavo-žuto boje sa oznakama EU, dakle, žutim zvezdicama, bez i jednog jedinog hrišćanskog simbola! Dame i gospodo, Vaskrs je najveći hrišćanski praznik, a Božić je najradosniji. Da li iko ozbiljan i dobronameran uoči i povodom Vaskrsa može da deli poklone sa simbolima Evropske unije, upravo one tvorevine birokrata iz Brisela koji su odbili da u ustav Evrope uvrste hrišćanstvo kao jednu od najvažnijih osobina i tekovina evropske civilizacije, iako je u knjigama svih istoričara civilizacije potvrđeno da Evrope ne bi bilo bez hrišćanstva. Kao što je poznato, postoje tri glavne, osnovne karakteristike evropske civilizacije, a to su: grčka kultura, rimsko pravo i hrišćanstvo, a kod Romeja ili Vizantinaca i njihovih naslednika, u koje mi spadamo, pravoslavlje. Ove tekovine, ove osobine su dovele kasnije do uspostavljanja demokratije, razvoja ljudskih prava itd. Dame i gospodo, iz ovih podataka možete da vidite da Evropa i Evropska unija nisu isto. Evropska unija je jedna atlantistička tvorevina, suprotstavljena tradicionalnim evropskim vrednostima, za koje se naš narod oduvek borio i uvek će se boriti. Evo, navešću još jedan primer šta radi režim. Režim maturante beogradskih gimnazija primorava na neki novi slet ili manifestaciju poput proslave Titovog rođendana uvodeći "Ples Evrope". Titoizam, izgleda, zamenjujete ideologijom Evropske unije. Evo šta radi ta Evropska unija: na zvaničnom sajtu EU možete da vidite mapu Republike Srbije bez Kosova i Metohije. Ako primetite ovo belo polje ovde (pokazuje papir), to je Kosovo i Metohija; između ostatka Srbije i Kosova i Metohije granice su iste kao i između Srbije i Mađarske. To svako može da vidi. To je zvanični sajt EU. Pokazaću vam i veću mapu koju smo uveličali, tu nema nikakve greške. Ovde se navode podaci vezani za Srbiju: politički sistem – republika; glavni grad – Beograd; populacija – osam miliona; valuta – srpski dinar. Nalazi se na delu sajta koji je posvećen drugim evropskim zemljama. Zvanični sajt EU je u pitanju. Mislim da je ovo skandalozno i postavljam pitanje Vladi i tražim da neko ispred Vlade izađe i prokomentariše ovaj dokaz da je EU na svom zvaničnom sajtu priznala nezavisno Kosovo i Metohiju i obeležila državnim granicama granice između Srbije i Kosova i Metohije. Dalje, vezano za simboliku i za to kako se vi odnosite prema našoj tradiciji, prema evropskoj tradiciji, pre svega. Dana 15. septembra 2008. godine, na dan proboja Solunskog fronta, baš u ovom zdanju proslavili ste Dan demokratije. Pri tom, ni jednom jedinom rečju niste pomenuli da taj datum iz slavne srpske istorije predstavlja ujedno i proboj Solunskog fronta. Da nije bilo proboja Solunskog fronta, ne bi bilo ni naše države pa ni demokratije. Država je ta koja garantuje ljudska prava, koja garantuje demokratiju, ako ste zaboravili. Tog dana u ovoj zgradi bili su prisutni predsednik Tadić, premijer Cvetković i ministri u Vladi. Tačno iznad njih, gore na galeriji mogli ste da vidite jednog do drugog američkog i engleskog ambasadora, i sve je zaista ličilo na lutkarsko pozorište, kao da ta dvojica ambasadora povlače nevidljive konce iznad glava predstavnika režima. Ni predsednik Tadić ni premijer Cvetković nijednom rečju nisu pomenuli proboj Solunskog fronta, doprinos srpske vojske slomu zločinačke Austrougarske, već su kao mantru ponavljali svoju obavezu poštovanja pravila koja su ustanovile SAD i Engleska, a vezano za Srbiju. Da li je tu kraj? Očigledno nije. Simbolika igra važnu ulogu u politici, tako da 27. januara 2009. godine, na dan Svetog Save, predstavnici vladajuće većine u parlamentu ni jednom jedinom rečju ne pominju utemeljitelja srpske države i crkve, najvećeg srpskog diplomatu, jednog od najvećih evropskih diplomata i zakonodavaca, zakonodavca koji je, za informaciju svima, Zakonopravilom, Nomokanonom predvideo jednu vrstu ombudsmana tj. zaštitnika građana još početkom 13. veka. Reč je o određenom broju sveštenika, mrsnicima, koji su imali obavezu da štite siromašne pred državnom vlašću od samovolje bogatih. Dakle, koreni ombudsmana u Srbiji vode poreklo iz 13. veka. Zakonopravilo svetog Save je vršnjak engleske Magna carta libertatum, samo je veće od nje jedno 58 puta. Umesto odgovornog odnosa prema državi, ispirate građanima mozak pričom o EU i zadužujete državu pred evropskim bankama. Evropska unija je prošle godine uložila u Srbiju dvesta miliona evra. Nasuprot nje, srpska emigracija svake godine šalje u Srbiju pet milijardi evra – 2,3 kroz zvanične bankarske transakcije i nešto manje od tri milijarde nezvaničnim kanalima, prenese se avionom, autobusom, kako već. Evropskoj uniji režim u medijima posvećuje 98% vremena, dok srpskoj emigraciji posvećujete svega 2%. Gde je tu logika? Nema nikakve logike. Dodatno, srpska emigracija za dat novac ne traži ništa, dok Brisel zahteva kamate, političke i ekonomske ustupke. Dame i gospodo iz vladajuće koalicije, postavljam vam pitanje – da li Srbiji više vredi emigracija koja svake godine šalje pet milijardi evra bez ikakvih uslova ili Evropska unija koja ulaže dvesta miliona evra, ali uzima mnogo više? Evo primera: kad je prepametni guverner Jelašić smanjio obavezne rezerve banaka, istog trenutka strane banke su oslobođene devize prebacile u svoju centralu, istog trenutka, i fantastičnu količinu novca, deviza su izvukle iz Srbije. Dodao bih još nekoliko podataka vezanih za Brisel. Evropski parlament ne može samostalno da donosi zakone, što ukazuje na njegovu nedemokratsku prirodu. Kakvo je to zakonodavno telo koje ne može da donosi zakon? Nije zakonodavno telo. Komesari u EU se kooptiraju, što ukazuje na njihovu nedemokratsku prirodu. Poslednji sporazum u EU, Lisabonski sporazum, čini trista strana amandmana koje je nemoguće pročitati, jer se ne zna na šta se odnose, što jasno ukazuje na njegovu nedemokratsku prirodu. Naime, kada je Odbor za konstitutivna pitanja evropskog parlamenta zatražio od briselskih birokrata da objave celokupan tekst Lisabonskog sporazuma, tj. uz amandmane i delove prethodnih sporazuma na koje se oni odnose, kako bi građani Evropske unije mogli da razumeju njihovo tačno značenje, birokrate iz Brisela su to glatko odbile. Da li ima potrebe da još jednom kažem da je i to nedemokratski? Posebnu grupu u okviru današnje tačke dnevnog reda čine predlozi zakona vezani za potvrđivanje sporazuma sa famoznim Sjedinjenim Američkim Državama, kojima se ukida suverenitet Republike Srbije i kojima se, dragi građani, daje ovlašćenje vojnicima SAD da ubiju bilo kog čoveka na teritoriji naše države i da za to ne odgovaraju. Dakle, daje im se dozvola za ubijanje. Sjedinjene Američke Države ovim sporazumom dobijaju ono što su tražile u Rambujeu, a što nisu dobile, uz velike žrtve naše vojske, policije i građana. Na kraju, ako budem imao vremena, uporediću te podatke sa podacima koje je izneo general Pjer Mari Galoa, jedan od vodećih geopolitičara u svetu, a tiču se Rambujea. Tu je najpre Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Srbije i Crne Gore i Vlade SAD o saradnji u oblasti sprečavanja širenja oružja za masovno uništenje i unapređenje odbrambenih i vojnih odnosa. Pazite, potpisujemo sporazum sa Amerikancima o zabrani širenja oružja za masovno uništenje, a oni su otrovali našu zemlju municijom sa osiromašenim uranijumom! Kada se kaže osiromašeni uranijum ili, kako oni kažu, depleted uranium, treba podsetiti da je u pitanju radioaktivna municija koja i dalje poseduje alfa i beta zračenje, jedino nema gama zračenje. Alfa i beta zračenje je najpogubnije po zdravlje ljudi. Pomenuti ugovor u članu 7. oslobađa osoblje i vojnike SAD krivične odgovornosti. Kako se izričito navodi u ovom članu, i odgovornosti za slučaj smrti, tj. ubistva. Dakle, ako neki pijani Amerikanac u borbenom vozilu zgazi neko dete na teritoriji Srbije, neće krivično odgovarati. Da li to želite da uvedete u ovu zemlju? Da li je to vaš odnos i približavanje Evropi? Da li je to put u budućnost? Da li je to 21. vek, okupacija Srbije od strane SAD? Dajete im ono što su tražili u Rambujeu i nisu dobili. Članom 10. ovog sporazuma predviđeno je da oprema SAD koja se uvozi ili izvozi, unosi ili iznosi, neće biti predmet carine ili bilo kakve druge kontrole. Znači, "Ujka Sem" može u Srbiju da unese šta želi, uključujući i nuklearno, hemijsko i biološko oružje, bez ikakve provere. Da li ovo želite, dragi građani Republike Srbije? E, pa upravo to vam vladajuća većina i Vlada Mirka Cvetkovića i Boris Tadić spremaju. Ko njima može da veruje da neće u Srbiju da unose hemijsko i biološko oružje? Zašto su potpisali neke konvencije? Džejms Bejker je svojevremeno Gorbačovu rekao da se posle pada Berlinskog zida NATO pakt neće širiti prema granicama Rusije, državni sekretar Džejms Bejker. Šta se desilo? Gde je sada NATO pakt? Gruzija, Ukrajina, opkoljava Rusiju. Dakle, oni očigledno lažu. Miloševiću su 1995. godine obećali da će skinuti sankcije ako potpiše Dejtonski sporazum. Potpisao je, i šta se desilo? Izmislili su spoljni zid sankcija, nešto nepojmljivo u međunarodnom pravu i međunarodnim odnosima. Lažu! Ne postoji ni jedan jedini čovek u Srbiji koji je sledio američku politiku, a koji je dobro prošao. Sve su pustili niz vodu, sve, sve do jednog. Pogledajte Perišića, pogledajte Biljanu Plavšić, bilo koga. Da li, dragi građani, želite hemijske, biološke i radioaktivne bombe u svom dvorištu? Srpska radikalna stranka smatra da ne želite. Članom 11. navedenog sporazuma daje se pravo SAD da grade objekte na teritoriji Srbije u skladu sa propisima SAD. Ako niste dobro čuli, reći ću još jednom – članom 11. navedenog sporazuma daje se pravo SAD da grade objekte na teritoriji Srbije u skladu sa propisima SAD! Verovatno je u pitanju urbanistički plan Vašingtona, Pentagona ili tako nešto. Naravno, Srbija nema pravo da oporezuje ništa što nabavljaju Amerikanci. Kad kažem objekte, oni mogu da grade vojne baze ovde, da se razumemo. Da li je ovde neko pomislio na vojne baze? Kao što je poznato, prvi je britanski nedeljnik "Sandej tajms" objavio podatak da su SAD i NATO zatražili od Beograda da im ustupi lokacije za vojne baze. Među potencijalnim mestima koje navodi engleski list pominje se i Jugovićevo na Detelinari u Novom Sadu. Na ovom mestu se nalaze podaci o bazi SAD na severu Srbije, tj. u Vojvodini. Možda u funkciji otcepljenja severne srpske pokrajine. Sa druge strane, jedan od osnovnih uslova EU za izgradnju postrojenja za preradu opasnog otrova je da se to postrojenje nalazi u centralnoj Srbiji, dakle, nikako u Vojvodini. General Pjer Mari Galoa, tvorac francuske strateške doktrine odvraćanja, prijatelj generala De Gola i jedan od vodećih svetskih geopolitičara, u svojoj knjizi "Stradanje naroda koji je uvek rekao ne", posvećenoj Srbima, ističe da je odvajanje Vojvodine od ostatka Srbije cilj kojem teži angloamerička osovina, kao i SR Nemačka, putem projekta Volks grupe, evropskih etničkih grupa i putem povampirenog projekta Mitteleuropa, srednja Evropa. Još početkom devedesetih godina, kako navodi prof. Smilja Avramov u svojoj knjizi "Postherojski rat zapada protiv Jugoslavije", državni sekretar Džejms Bejker se zalagao za svođenje Srbije na pretkumanovske granice i granice pre Prvog svetskog rata. Dakle, zalagao se za otcepljenje Vojvodine. Džejms Beker je i dan-danas veoma aktivan u američkoj spoljnoj politici kao neka vrsta savetnika, a možete misliti, za vreme života su napravili institut koji nosi njegovo ime. Prosto neverovatno! Ambasador Nemačke u Beogradu Andreas Cobel je aprila 2007. godine izjavio da bi problem Kosova trebalo rešiti što pre, u smislu nadzirane nezavisnosti, jer bi u suprotnom mogli da budu otvoreni problemi u Vojvodini i Sandžaku. Ovo je citat Cobela: "Insistiranje na Kosovu kao delu Srbije destabilizovalo bi Srbiju i onda bi moglo da bude otvoreno pitanje Vojvodine, koja je nova u Srbiji. To nije pretnja, to je analiza." Završen citat. To je rekao, mrtav ladan, Cobel na sastanku Foruma za međunarodne odnose Evropskog pokreta u Srbiji. Dakle, opet Evropski pokret, koji finansira Evropska unija i brojne organizacije iz zapadne Evrope. Cobel je tom prilikom napomenuo da nije tačno da je Kosovo oduvek bilo u Srbiji, jer je postalo deo Srbije 1912. godine, posle dugovremena, i podsetio da je Vojvodina ušla u sastav Srbije 1918. godine, dodavši da bi ako Srbija bude destabilizovana Mađarska mogla da insistira na Vojvodini. Uklapa se u nemački projekat "Volks grupe" etničkih grupa. Na ove reči Cobela naša vlada je imala obavezu da ga podseti da su se nemačke marke, bezbrojne nemačke marke, ujedinile tek 1871. godine, a da su tek negde krajem 19. veka počele dafunkcionišu kao iole civilizovana država, tako da do tada Nemačka gotovo da nije ni postojala. Ako primenimo onaj Cobelov argument, šta bi to značilo, da bismo mogli sutra da dezintegrišemo Nemačku po nemačkim markama, kako je to bilo pre 1871. i pre nego što ih je Bizmark ujedinio? Januara 2005. godine tadašnji ministar odbrane Prvoslav Davinić je za vreme posete Londonu izjavio da bi kopnene snage NATO i SAD mogle da budu stacionirane na teritoriji Srbije, izdvojivši posebno radarsku stanicu na Kopaoniku. Dakle, u priči o bazama SAD u Srbiji britanski "Sandej tajms" nije bio usamljen. Povrh svega, u drugom predlogu zakona, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o snabdevanju i uzajamnim uslugama između Ministarstva odbrane Republike Srbije i Ministarstva odbrane SAD, koji je na dnevnom redu, u članu 2. (obeležen je rimskim brojem dva) definiše se smeštaj trupa SAD u Srbiji. Ovim sporazumom Srbija se obavezuje da pruži logističku podršku Sjedinjenim Američkim Državama tj. njihovoj vojsci. Za šta? Gde to idu Amerikanci da im mi pružamo logističku podršku? Naravno, odgovor je jasan – za vojne baze i za novi pohod na istok. Poput Hitlera nekad, Vašington nastoji da zagospodari prirodnim resursima Rusije, da kontroliše evroazijski masiv, o kome je čuveni engleski geopolitičar Makinder početkom 20. veka, 1904. godine, govorio označavajući Srbiju i vardarsko-moravsku dolinu kao ključnu tačku kontrole rubova evroazijskog masiva. Upravo je zbog toga Zbignjev Bžežinski, siva eminencija SAD, u svojoj knjizi "Velika šahovska tabla" i u nizu članaka napisanih za potrebe Saveta za spoljne odnose predložio podelu Rusije na tri dela i eksploataciju njenih resursa. Otimanje resursa Rusima podržala je i Madlen Olbrajt u javnosti i to više puta, između ostalog izjavom da Rusi ne smeju da budu sebični i da svoje prirodne resurse zadrže za sebe. Prosto neverovatno! Da li građani Srbije zaista žele da pruže logističku podršku Vašingtonu koji sistemom vojnih baza opkoljava Rusiju? Srpska radikalna stranka je uverena da to ne žele građani Srbije. Naprotiv, mi smatramo da će se naš narod odlučno suprotstaviti toj nameri i da će smeniti režim koji propagira ovakve užasne ideje. Da li iko ko razmišlja svojom glavom u Srbiji može da se zalaže za ustupanje naše teritorije vojsci SAD? Vašington je bio predvodnik kampanje razbijanja SFRJ i kampanje priznanja nezavisnog Kosova i Metohije. Akademik Milorad Ekmečić je u nekoliko navrata pisao i govorio o tajnom sporazumu iz 1982. godine između Ronalda Regana i pape Jovana Pavla Drugog, koji je s jedne strane predviđao odustanak Vatikana od teologije oslobođenja u Južnoj Americi, a sa druge strane, kao ustupak Vatikanu, razbijanje Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije i etnički čistu katoličku naciju u Sloveniji i Hrvatskoj. Pentagon je naoružavao i obučavao slovenačke, hrvatske, muslimanske i šiptarske paravojne i terorističke formacije. Te podatke imate, između ostalog, u knjizi generala Dušana Vilića i generala Boška Todorovića "Terorizmom i novi svetski poredak" i u drugim knjigama. Oni su, inače, pomagali odbranu pokojnog predsednika Slobodana Miloševića. Dakle, ko Amerikancima može da veruje? Izvršili su brutalnu agresiju na SRJ 1999. godine, u kojoj su upotrebljavali i uranijumsku municiju. Ubijali su decu, žene, koga su stigli. Prekršili su Povelju Ujedinjenih nacija, Helsinški završni akt itd. Sa druge strane, Rusija je čvrsto protiv nezavisnog Kosova i Metohije. Moskva je spremna, iako je njen kapital bio blokiran više od osam godina u Srbiji... Podsetiću vas da je prva ruska banka uspela da uđe u Srbiju prošle godine, to je Moskovska banka, da se još uvek čeka ulazak Gasprom banke, koja ima takav kapital koji može da finansira kompletnu privredu. Oni su već izgradili projekte kojima mogu da refinansiraju kredite privrede pod povoljnijim uslovima. Dakle, manje kamate za našu privredu, a manje kamate i za naše stanovništvo. Rusija je spremna da izgradi gasovod "Južni tok" kroz Srbiju i time potpuno obezbedi energetsku stabilnost naše države u narednih 50 i više godina, kao i da sačuva Vojvodinu u Srbiji. Da bismo vas podsetili šta je energetska stabilnost mogu da vas pozovem da posetite, recimo, sajt Saveta za spoljne odnose i da tamo potražite stavku energetska sigurnost, tj. bezbednost i videćete koliko oni dokumenata posvećuju tom važnom projektu, naročito važnom u 21. veku. Što se tiče čuvanja Vojvodine u sastavu Srbije, jasno je da "Južni tok" svojim prolazom kroz centralnu Srbiju, ali i severnu Srbiju, dakle Vojvodinu, čuva Vojvodinu u Srbiji. Između ostalog, zbog toga su konkurenti iz projekta "Nabuko", među kojima su austrijski i mađarski "Mol" i "OMV", koji su u direktoratu izgradnje projekta "Nabuko", pokušali da spreče ulazak kapitala Rusije u Srbiju, uz pomoć gospodina Mlađana Dinkića pre svega, ali i nekih drugih. Dame i gospodo, prava koja dajete SAD mora da ima i Ruska Federacija u Srbiji, i više od toga, jer je prijateljski nastrojena prema nama i može da nam pomogne da ograničimo moć VašingtonanaBalkanu. Podsetiću vas da je ovo ujedno i jedna od osnovnih demokratskih tekovina. Načelo podele vlasti je to koje garantuje demokratiju u jednoj državi, gde tri grane vlasti, izvršna, sudska i zakonodavna, putem sistema kočnica i ravnoteže razvijenog u Ujedinjenom Kraljevstvu ("checks and balances"), ograničavaju jedna drugu i čine jedna drugu nezavisnom. Dakle, da bismo ograničili moć Vašingtona koji radi to što radi, mi moramo da potražimo pomoć Rusije. Umesto toga, režim Borisa Tadića daje nove baze Sjedinjenim Američkim Državama u Srbiji, daje dozvolu američkim vojnicima da slobodno prolaze kroz teritoriju Srbije, da ubiju koga žele, a da za to ne odgovaraju. Vlast u našoj državi devet godina je govorila, igrala kako su Vašington i Brisel svirali. Otimaju nam Kosovo i Metohiju, a režim Borisa Tadića, sa navedena dva predloga i sa SOFA sporazumom kojim se rešava status američkih trupa, rekao bih, okupacionih trupa u Srbiji, koji je takođe na dnevnom redu ovog zasedanja, rešava pozitivno status trupa SAD na našoj teritoriji, američke ubice oslobađa krivične odgovornosti i daje im mogućnost koju je u prošlosti imao samo okupator, da grade baze i objekte gde god požele u Srbiji, i to bez ikakvih poreza i carina i da unose i iznose sa naše teritorije šta god požele, bez ikakve kontrole. Dame i gospodo, to je okupacija. Ako vi budete glasali za ovakav predlog zakona, svi vi, vi tu okupaciju podržavate. Vi ćete omogućiti vojnicima SAD da nekažnjeno ubijaju, maltretiraju građane u Srbiji. Kasnije nećete imati čime da se pravdate. Pomislite na svoje porodice, komšije, prijatelje pre nego što učinite tako nešto. Totalitarna priroda angloameričke civilizacije je odavno poznata. Nju je odlično definisao i čuveni književnik i disident Aleksandar Zinovjev u svojoj knjizi "Zapad". Mogu jedan svež primer da vam navedem. Američki predsednik Barak Obama je u januaru doneo jedan zakon koji otežava zapošljavanje emigrantima u SAD, dakle, jedan ksenofobični zakon; emigrantima je sada teško, skoro nemoguće da se zaposle u američkim državnim preduzećima i firmama. Dakle, da je to postojalo ranije, probleme bi imao i sam Obama, imao bi problem i sam Švarceneger kao emigrant. Nemojte da date prava trupama SAD u Srbiji koja su rezervisana za okupatora! Biti okupiran, a ne priznati, to je mnogo gore od obznanjene okupacije, jer potezi okupatora nemaju nikakvu pravnu snagu, oni su apsolutno ništavni. Da vas podsetim, reč je o međunarodnom javnom pravu. Reč je o kongentnim normama, jus cogens, međunarodnog prava, koje su apsolutne i njihovo kršenje povlači apsolutnu ništavost akata koji proizilaze iz tog čina, iz tog dela, iz takvog dela. Uostalom, ovi sporazumi sa Vašingtonom krše Platformu o neutralnosti naše države, usvojenu u Skupštini Srbije. Kada prihvatite ova tri sporazuma, vi ste pod kapom SAD, pod kapom vojnoindustrijskog lobija, pod kapom vojske SAD. Pogledajte samo ovaj spomenik pobijenoj deci u Tašmajdanskom parku. Neko je pre više godina iščupao kip Milice Rakić, devojčice sa tog spomenika, i dan-danas stoje samo krila. Znači, niko nije našao za shodno da to obnovi. Možda biste se potrudili da to uradite sada, ako niste to uradili u međuvremenu. To je vaš odnos prema pobijenoj deci u NATO agresiji. Tu su i albanska deca takođe, da ne bude zabune, jer su, recimo, mnogi ljudi pobijeni u mestima kao što su Šeh Mahala itd. na jugu Kosova i Metohije. Naša država i naš narod nisu izgubili suprotstavljajući se unipolarnom svetu tj. dobroćudnom hegemonizmu, što je oksimoron koji upotrebljava Zbignjev Bžežinski u knjizi "Velika šahovska tabla" – on kaže da je američki hegemonizam dobroćudan, što je svojevrsni politički oksimoron. Srbi su zaustavili njihov pohod na istok i time su doprineli rađanju multipolarnog sveta, demokratskog sveta. Naša vojska je, to treba otvoreno reći, zaustavila NATO pakt 1999. godine, tačnije, mi smo ih zaustavili nekih deset godina. U Drugom svetskom ratu smo uspeli Hitlera da zaustavimo za dve nedelje, što je bilo sasvim dovoljno da nacisti zakasne sa izlaskom na Volokolamski drum, da se ruska Crvena armija oporavi i na kraju oslobodi Evropu i porazi nacizam. Vojska SAD nije uspela da okupira celu teritoriju naše države. Simbolično, oboren je F-117 A, ali oboren je i B2, "duh Misurija", strategijski bombarder i najskuplji avion na svetu. Ovo je javno izjavio u intervjuu "Svedoku" Zoltan Dani, koji je prvi oborio jedan stelt bombarder, ovaj što je pao u Buđanovcima. Dakle, stvar je veoma jasna. Uloga našeg naroda je značajna i biće zabeležena u istoriji. Otpor nije bio uzaludan. [[Aplauz u sali.]] Dakle, uloga našeg naroda će biti zabeležena u istoriji kao doprinos borbi za slobodu i demokratiju, upravo za one ideale koje je američki predsednik Vudro Vilson nakon Prvog svetskog rata u svojoj pisanoj poruci naveo kao srpske ideale. Dobar deo tog govora je posvetio Srbiji i Srbima, pravdajući odbranu Srbije i njihovu pobedu, naravno, odnosno suprotstavljanje Austrougarskoj u Prvom svetskom ratu. Dame i gospodo, SOFA sporazum, koji smo do sada samo spomenuli, predstavlja čin potpune okupacije naše države. Simbolično, njegov primerak na srpskom jeziku i ćiriličnom pismu predsednik Republike Boris Tadić je, verovatno dodvoravajući se Kondolizi Rajs, potpisao na latinici, iako je sav propagandni materijal Demokratske stranke na ćirilici, naravno pred izbore. Doći do tog sporazuma, potpisanog u Vašingtonu 7. septembra 2006. godine, bio je pravi podvig. Ministarstvo odbrane krilo je taj sporazum, godinu dana nisu hteli da ga obznane. Vlada Republike Srbije je krila taj sporazum godinu dana. Zašto, šta ste krili? Evo, sada ćemo mi da pokažemo šta ste vi krili. Taj podvig, dakle, otkriće tog sporazuma, obelodanjivanje podataka vezanih za taj sporazum ostvario je mladi stručnjak SRS za borbu protiv korupcije Ivan Minić, koji je ujedno i prvi čovek u Srbiji koji je napisao potpunu analizu ovog sporazuma i ja mu se ovom prilikom zahvaljujem. Kao što je poznato, u članu 51. Ustava Srbije i u članu 5. Zakona o dostupnosti informacija svakom državljaninu Srbije zagarantovano je pravo na pristup informacijama od javnog značaja. Međutim, to pravo u vezi sa SOFA sporazumom bilo je uzurpirano više godina. Iz kabineta predsednika Republike Borisa Tadića upućivali su nas da SOFA sporazum zatražimo od Vlade Republike Srbije, uz obrazloženje da kabinet predsednika Srbije ne poseduje isti. Sekretar Vlade Srbije je tvrdio da ni Vlada ne poseduje SOFA sporazum. Znači, situacija za Nušića. Podneli smo zahtev Ministarstvu spoljnih poslova, ali smo od tog organa dobili obaveštenje u kome nas upućuju na Ministarstvo odbrane. Poslušali smo generalnog sekretara Ministarstva spoljnih poslova, pa smo podneli zahtev Ministarstvu odbrane, ali nikakvog odgovora na taj zahtev Ivana Minića nije bilo. Pošto se niko iz Ministarstva odbrane nije udostojio da u zakonskom roku od 15 dana pozitivno ili negativno odgovori na zahtev, koristeći svoje zakonom zagarantovano pravo 7. decembra 2006. godine izjavili smo žalbu republičkom povereniku za informisanje. Budući da nam je bila sumnjiva tvrdnja ministarstva inostranih poslova da ni oni nemaju traženi SOFA sporazum, kojim se rešava status američkih okupacionih trupa u Srbiji, pored izjavljene žalbe na ćutanje administracije Ministarstva odbrane izjavili smo žalbu i na sumnjiv odgovor Ministarstva spoljnih poslova. Dakle, od 7. decembra 2006. godine smo čekali konačno rešenje Poverenika, ali je i tu očigledno došlo do nekakvog zastoja. Ministarstvo odbrane se tek 18. septembra 2007. godine udostojilo da Povereniku dostavi izjašnjenje na našu žalbu. Naravno, odgovor je bio negativan, nisu hteli da daju Sporazum. U izjašnjenju Ministarstva odbrane se navodi da je Ministarstvo spoljnih poslova nosilac postupka potvrđivanja međunarodnih ugovora, što je besmisleno objašnjenje, te da se, u skladu sa zakonom, SOFA sporazum nalazi na evidentiranju i čuvanju u Ministarstvu spoljnih poslova. Znači, oni su ga evidentirali godinu dana. Dalje u izjašnjenju stoji kako je započet postupak potvrđivanja navedenog sporazuma, ali da isti nije okončan. S obzirom na to, Ministarstvo odbrane je mišljenja da u ovoj fazi postupka nije moguće odgovoriti na zahtev tražioca te sporazum učiniti dostupnim. Ova konfuzija je ponovo naišla na zastoj u kabinetu Poverenika za informisanje. Na insistiranje predstavnika SRS Ivana Minića, tri meseca nakon izjašnjenja Ministarstva odbrane, a posle ukupno godinu dana vođenja upravnog postupka, postupak je najzad okončan. Da, postupak jeste okončan, ali je dilema ostala – ko zapravo poseduje SOFA sporazum. To nije znao ni sam Poverenik. Poverenik je zbog toga 14. decembra 2007. godine doneo konačno rešenje, tačnije, zbog specifične situacije doneo je dva rešenja, postupajući u dva predmeta koja su vezana za isti slučaj - SOFA sporazum: jedno rešenje se odnosi na Ministarstvo odbrane, a drugo na Ministarstvo spoljnih poslova. Poverenik je ovim organima naložio da bez odlaganja, a najkasnije u roku od tri dana od dana prijema rešenja, našem predstavniku dostave kopiju Sporazuma o statusu trupa SAD u Srbiji, tzv. SOFA sporazum. Pošto su žute maske u Srbiji ovoga puta pale, a pravda pobedila, ovlašćeno lice Ministarstva odbrane Republike Srbije izvršilo je rešenje Poverenika. Tako nam je posle više od godinu dana borbe SOFA sporazum konačno dostupan. Naravno, ne treba zaboraviti da je sekretar Ministarstva odbrane Dušan Radulović izneo grubu neistinu kada je tvrdio da se SOFA sporazum nalazi u Ministarstvu spoljnih poslova i da Ministarstvo odbrane nije nadležno za postupanje po zahtevu tražioca informacije. Dakle, neistina. Pun naziv ovog, po suverenitet naše zemlje tragičnog, dokumenta glasi: Sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Sjedinjenih Američkih Država o zaštiti statusa i pristupu i korišćenju vojne infrastrukture u Republici Srbiji. U preambuli se navodi da se Sporazum zaključuje, kao želja obe strane da unaprede odbrambenu saradnju. To je, znači, ona saradnja: oni nas bombarduju, a mi trpimo. Dalje se navodi da je ta saradnja zasnovana na potpunom poštovanju suvereniteta obe strane i ciljeva Povelje UN. Međutim, imajući u vidu celokupan Sporazum, to jest sadržinu Sporazuma, ova tvrdnja se i te kako dovodi u pitanje. Kako dalje u preambuli stoji, Sporazum se zaključuje imajući u vidu želju obe strane da podele odgovornost za podršku oružanim snagama SAD koje bi mogle da borave u Republici Srbiji. Zašto da borave u Republici Srbiji? Gde idu? Na vojne vežbe, očigledno je, prema Ruskoj Federaciji. Na kraju teksta preambule stoji da se Sporazum zaključuje imajući u vidu potrebu za unapređenjem zajedničke bezbednosti, doprinos međunarodnom miru i izgradnju tesnije saradnje. Nameće se pitanje, kakvog mira i kakve saradnje? Možda je reč o miru na Kosovu i Metohiji i pitanju saradnje koja rezultira nezavisnošću ove južne pokrajine. Mogu da vam dokažem na konkretnom primeru da Vašington nikad neće hteti da sarađuje sa Srbijom. Naime, prost primer, kada je direktno bilo pobijeno 5.000 američkih građana, teroristički napad 11. septembra. Dvojica glavnih organizatora terorističkih napada, Muhamed Ata i Halid Šeik Muhamed, i treći, famozni Safet Ćatović, alijas Abu Mali, boravili su na teritoriji Bosne i Hercegovine i Kosova i Metohije, gde su učestvovali u borbama protiv Srba. Muhamed Ata je bio u drugom avionu koji je udario u Svetski trgovinski centar. Te podatke su Amerikanci imali. Imali su i podatke da je iz misije Bosne i Hercegovine pri UN gde je boravio Safet Ćatović, tj. Abu Mali, organizovan deo terorističkih napada na SAD, da je odatle organizovan džihad kamp u Pensilvaniji. Naši stručnjaci su obavestili Amerikance o tome, iz Republike Srpske i iz Srbije. Amerikanci ćute o tome, ćuti i Vlada Republike Srbije, što je prosto neverovatno jer ima apsolutni argument u svojim rukama da odbije svaki napad SAD prema našoj zemlji, jer mi smo se konkretno suprotstavljali teroristima koji su izvršili napade na SAD 11. septembra. U izveštaju komisije formirane da ispita činjenice i okolnosti vezane za 11. septembar, tzv. Komisije 911, znači zvanične komisije SAD, čak se navodi da su Muhamed Ata i Halid Šeik Muhamed učestvovali u borbama protiv Srba i srpskog naroda na Kosovu i Metohiji i Bosni i Hercegovini. Na primeru gde bi morala, u interesu američkih građana, da postoji saradnja sa državom Srbijom, nema te saradnje, a vi nama sada plasirate ove sporazume. Idemo dalje na SOFA sporazum. Pod oružanim snagama SAD podrazumeva se entitet koji čini osoblje SAD i sva imovina, oprema i sredstva oružanih snaga SAD koje se nalaze na teritoriji Srbije, a koje bi mogle privremeno da borave na teritoriji Republike Srbije u vezi sa aktivnostima koje proizilaze iz ovog sporazuma. Privremeno se ne definiše. Isto tako, na teritoriji Srbije mogu da borave i pravna i fizička lica pod ugovorom sa SAD, kompanije i firme i njihovi zaposleni koji nisu državljani Srbije. Dakle, ovo je stara američka doktrina: prvo izbombarduju jednu zemlju, a onda – pošalji građevinske firme da malo rade po njoj i da uzimaju pare od pobijenog, razrušenog naroda i države. To bi bila odlična prilika za Dika Čejnija, Ričarda Holbruka i druge predstavnike vojnoindustrijskog lobija SAD da uzmu dodatan novac iz države Srbije od građana Republike Srbije. Pod nadležnim organima koji su definisani ovim sporazumom podrazumevaju se Ministarstvo odbrane Srbije i Ministarstvo odbrane SAD. Definisani ciljevi sporazuma SOFA potvrđuju da je reč o cepanju suvereniteta države, koja sve svoje resurse besplatno ustupa neprijateljima koji su bestijalno bombardovali našu zemlju 78 dana. Citiram: "Srbija će omogući SAD pristup i korišćenje onih objekata koji bi mogli biti bitni za sprovođenje programa međudržavnog partnerstva i drugih aktivnosti o kojima strane postignu saglasnost, uključujući, između ostalog, objekte vezane za prevoz, skladištenje i obuku", navodi se u članu 2. ovog sporazuma. U stavu 2. člana 2. stoji da pristup i korišćenje ovih objekata mora da bude omogućeno bez naknade. U članu 4. se daje sloboda kretanja osoblju iz SAD, vojnicima i drugim licima zaposlenim u vojsci SAD na teritoriji Republike Srbije, i to ulazak i izlazak iz zemlje samo sa ličnim dokumentima izdatim od strane SAD! Znači, mogao bi i Hašim Tači tako da uđe, on je njihov saveznik. Srbija se obavezuje da osoblju SAD prihvati kao punovažna sva dokumenta, vozačke dozvole, profesionalne dozvole i uverenja, bez obaveze plaćanja taksi. "Status osoblja SAD biće ekvivalentan statusu administrativnog i tehničkog osoblja ambasade SAD, u skladu sa Bečkom konvencijom o diplomatskim odnosima od 18. aprila 1961. godine", navodi se u članu 5. ovog sporazuma. Odredbe iz člana 6. SOFA sporazuma predviđaju da je osoblje SAD ovlašćeno da nosi uniformu i oružje sve dok je na dužnosti, a biće non-stop na dužnosti, ukoliko je to predviđeno naredbom, a uvek će imati naredbu. Takođe je predviđeno da će strane sarađivati u preduzimanju neophodnih mera o osiguravanju osoblja, imovine SAD u Republici Srbiji. Dragi građani Republike Srbije, da li zaista želite da vam se američki vojnici šetaju sa oružjem po teritoriji Republike Srbije, pored obdaništa u koja idu vaša deca, pored osnovnih škola, da regulišu saobraćaj u Novom Sadu, Beogradu, Nišu, a to će uraditi? Kada budu prolazili njihovi konvoji saobraćajna policija će morati da zaustavi saobraćaj, htela to ili ne, ili će to oni sami uraditi, jer imaju apsolutni imunitet. Takav imunitet nema ni predsednik Tadić u Srbiji. Još jedno poniženje u nizu poniženja i bezakonja se ogleda u odredbi člana 7. ovog ugovora. Oružane snage i osoblje SAD su oslobođeni od plaćanja poreza i drugih sličnih dažbina koje se primenjuju u Republici Srbiji, navodi se u tački 1) člana 7. sporazuma SOFA. Dalje se predviđa da oružane snage i osoblje SAD mogu da uvoze i izvoze i koriste u Republici Srbiji predmete za ličnu upotrebu, opremu, sredstva, materijal, tehnologiju, obuku i usluge radi izvršenja ovog sporazuma. Takav uvoz, izvoz i korišćenje biće izuzeti od postupka inspekcije, dozvola, drugih ograničenja, plaćanja carine, poreza i drugih dažbina koje se primenjuju u Republici Srbiji. Dakle, slično, gotovo identično, sa ovim prvim sporazumom sa SAD, vezano za zabranu širenja oružja za masovno uništenje. Dakle, mogu bez inspekcije da unesu i iznesu iz Srbije šta god žele. Da agresor ima sve gratis aranžmane potvrđuju i odredbe iz tačke 2) člana 7. sporazuma SOFA. Plovila i vazduhoplovi koji su u vlasništvu, ili kojima upravljaju ili koji služe isključivo za potrebe oružanih snaga SAD biće oslobođeni od plaćanja aerodromskih i lučkih taksi, taksi za parkiranje, naknada za lučku pilotažu i usluge lučkih remorkera i drugih lučkih i sličnih taksi kada su u Srbiji. Dalje se precizira da vazduhoplovi koji su u vlasništvu, ili kojima upravljaju ili koji služe isključivo za potrebe oružanih snaga SAD ne podležu plaćanju taksi za navigaciju, prelet, korišćenje terminala ili sličnih taksi kada su u Republici Srbiji. Dakle, moći će slobodno da krstare srpskim nebom. To neće biti naročito strašno, budući da je ova vlada privatizovala Agenciju za kontrolu letenja; ona je sada društvo sa ograničenom odgovornošću čiji direktor ima platu 16.000 evra, i vrlo brzo će biti integrisana u NATO sistem vazdušne odbrane, dakle ovaj antiraketni štit. Oružane snage SAD samo će platiti odgovarajuće naknade za traženje i pružanje usluga po tarifama koje plaća Vojska Srbije. Status nedodirljivih proizilazi iz ove odredbe koja stoji u članu 7 – vazduhoplovi, vozila i plovila SAD će biti izuzeti od postupka inspekcije. Odredbe iz tačke od 1) do 3) člana 8. sporazuma SOFA dalje definišu bezakonje i odobravaju gratis aranžmane oružanim snagama SAD. U ovim odredbama se navodi da oružane snage SAD mogu da zaključe ugovore koji se odnose na isporuku materijala, sredstava i opreme, kao i pružanje usluga, uključujući izgradnju u Republici Srbiji, bez ograničenja u pogledu izbora partnera, dobavljača ili lica koja obezbeđuju robu ili pružaju usluge u skladu sa propisima SAD. Dakle, opet grade po propisima SAD, mogu da grade šta žele, koliko žele, a naša država ne sme da ima uvid u to. Čak se zabranjuje i nadzor iz vazduha! Dakle, očigledno je da nešto kriju. Šta kriju? Logično je, vojne baze i slične centre. Nabavka roba i usluga u Republici Srbiji od strane ili u ime SAD ne podležu oporezivanju, plaćanju carina i sličnih dažbina. Isti tretman imaju pravna i fizička lica pod ugovorom sa SAD, koja će biti izuzeta od plaćanja poreza ili sličnih dažbina. I uvoz i izvoz ovih lica takođe će biti izuzet od postupka odobravanja drugih ograničenja plaćanja carina. Dakle, opet velika šteta za srpski budžet, ali pre svega ogromna šteta za suverenitet Srbije i za naše građane koji će biti u smrtnoj opasnosti od vojske SAD. Vi znate šta oni rade. Presečena je svojevremeno žičara u Italiji. Mnogi ljudi su pobijeni. Pobijeni su ljudi od strane američke vojske u Okinavi i na drugim mestima širom sveta. Najbolje o tome svedoče građani koji su blizu vojnih baza SAD, ne mogu jednostavno američke vojnike očima da vide. Vrhunac poniženja građana naše zemlje predstavlja član 9. sporazuma SOFA. U ovoj odredbi stoji da će se, osim zahteva za naknadu štete po ugovoru, strane odreći prava da traže jedna od druge bilo kakvu naknadu za štetu, gubitak ili uništenje imovine, povredu ili smrt osoblja bilo koje strane do kojih je došlo tokom izvršenja njihovih zvaničnih dužnosti po ugovoru SOFA. Sad mogu i vojnike, pripadnike MUP-a da ubijaju kad im se ćefne, a da ne odgovaraju za to. Dalje se navodi da zahteve trećih strana za naknadu štete ili gubitka uzrokovanih od strane osoblja SAD rešavaju SAD u skladu sa zakonima i propisima SAD. Znači, vi nemate zakonodavstvo Srbije, vi imate zakonodavstvo SAD. Nije ugovoreno zakonodavstvo neke treće zemlje, nisu ugovorene međunarodne norme, ništa od međunarodnog prava. Prosto je neverovatno, mi ćemo primenjivati zakonodavstvo SAD, suprotno Ustavu, suprotno našem pravnom poretku, suprotno zdravorazumskom saznanju! Možda želite da proglasite Srbiju 51. američkom državom? Bilo bi vam lakše. Član 10. definiše korišćenje vode, struje i komunalnih usluga od strane oružanih snaga SAD po cenama koje važe za Vojsku Srbije. Dalje, u tački 2) člana 10. stoji da Srbija prihvata da će možda biti potrebno da oružane snage SAD koriste radiofrekventni spektar, dakle, telekomunikacije, po sopstvenoj potrebi. Pogodite ko će da ima prioritet, da li naša vojska, MUP ili vojska SAD? Pa naravno, vojska SAD. Šta će se desiti ako ta vojska bude pokrivala neke kriminalce, teroriste sa kojima… Oni sarađuju sa Hašimom Tačijemi sa šiptarskim teroristima dole, šta ako ih budu prikrivali ovde na teritoriji Srbije, šta ako budu obezbeđivali njihove aktivnosti ovde? Hašim Tači, Ramuš Haradinaj – to su njihovi partneri, saradnici. Oni su demokrate za njih, budućnost Balkana, budućnost 21. veka. Odredbe člana 11. i člana 12. sporazuma SOFA predviđaju mogućnost da države zaključe detaljnije tehničke aranžmane radi sprovođenja SOFA sporazuma, kao i mogućnost izmene SOFA sporazuma uz obostranu saglasnost. Tumačenje ovog sporazuma je predviđeno članom 13. u kome se navodi da će strane međusobnim konsultacijama, uključujući, ukoliko je to potrebno, diplomatske kanale, za koje je ministar Jeremić prepodne izjavio da ne postoje... Čovek je mrtav hladan u prepodnevnom zasedanju izjavio kako naše ambasadore, diplomate niko od ministara u zemljama u kojima su oni na dužnosti neće da primi. To je prosto neverovatno. Dakle, nemamo diplomatiju i spoljne poslove. Oni će rešiti bilo kakva neslaganja. Vezano za primenu i sprovođenje SOFA sporazuma i tehničkih aranžmana, strane se obavezuju da neslaganja neće rešavati pred bilo kakvim sudovima – ko još rešava probleme pred sudovima, Amerikanci rešavaju svoje probleme u Gvantanamu i tajnim zatvorima CIA, o kojima postoji izveštaj UN – odnosno neće se upućivati trećim stranama na rešavanje, sve će da reši Vašington, sve će da reši Pentagon. Neprijatelj je sebe osigurao u dalekoj budućnosti tačkom 2) člana 13. sporazuma SOFA i to na sledeći način: u slučaju da obe strane u budućnosti postanu potpisnice sličnih sporazuma koji sadrže odredbe koje su u suprotnosti sa odredbama ovog sporazuma, primenjivaće se odredbe ovog sporazuma. Šta oni hoće ovim članom? Oni ovim članom žele da spreče jednaku saradnju države Srbije sa Ruskom Federacijom. Kao što sam već napomenuo, jedino Ruska Federacija može da ograniči američki totalitarizam ovde na Balkanu, jedino ona to može, EU to ne može da uradi, nema svoj sistem bezbednosti. Bezbednost Evropskoj uniji pruža NATO pakt, pruža Vašington, pruža Pentagon. Dakle, Evropska unija nije zaokruženi subjekt međunarodnih odnosa i međunarodnog prava jer nije sposobna da vodi računa o svojoj bezbednosti. Evo šta je smisao ove tačke 2) člana 13. Konačno, na kraju član 14. Kako je malo članova, a toliko štetnih stvari za Republiku Srbiju i za naše građane! Član 14. predviđa stupanje na snagu, trajanje i prestanak važenja SOFA sporazuma. SOFA sporazum stupa na snagu danom potpisivanja i primenjivaće se u roku od godinu dana. Nakon isteka navedenog perioda ovaj sporazum će nastaviti da se primenjuje, osim ako ga bilo koja strana ne otkaže diplomatskim putem. U ovom slučaju sporazum prestaje da važi nakon 180 dana od dana prijema pisanog obaveštenja o nameri otkaza. Na kraju SOFA sporazuma se navodi da se isti potpisuje po ovlašćenju vlada, i to u dva istovetna primerka, na službenom jeziku Srbije i engleskom jeziku, pri čemu su oba teksta podjednaka, autentična. Po ovlašćenju srpske vlade, istorijsku odgovornost za potpuno potčinjavanje Srbije vojsci SAD na sebe je preuzeo lično predsednik Boris Tadić, a za Vladu SAD sporazum je parafirala američki državni sekretar Kondoliza Rajs. Za sada toliko. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Gospođica Nataša Jovanović, po Poslovniku. Izvolite.
Gospođo predsedniče, uz zahvalnost sjajnom kolegi Borisu Aleksiću, a pre svega zbog činjenice da je mlad čovek, kao što je i rekao, koji ima samo 21. godinu, Ivan Ninić napravio zbog građana Srbije elaborat na temu SOFA sporazuma, najoštrije protestujem u ime SRS i smatram da su povređeni član 104. i član 195. Poslovnika zbog toga što u sali više od pola sata, 40 minuta, nije prisutan ministar odbrane Dragan Šutanovac. Gospođo predsedniče, SOFA sporazum je, kao što ste čuli, a sada i građani Srbije, bio pod velom tajne čitave četiri godine. Nisu znali da objasne ni predvodnici te agresivne politike zapadne vojne alijanse NATO pakta, jer pre dve godine kada je delegacija Skupštine Srbije, na čelu sa tadašnjim predsednikom odbora gospodinom Ivicom Dačićem, boravila u bazi Šejp u Briselu, dakle u centru NATO snaga za Evropu, gospodin Jadranko Vuković je pitao nadležne iz NATO pakta šta predstavlja SOFA sporazum i kakav će biti odnos američke vojske prema Srbiji. Sada smo shvatili da je naša uloga takva da ćemo biti apsolutno, kao što jesmo, u situaciji da smo država protektorata, da će neverovatna ovlašćenja kroz ovih 14 članova, koje je do detalja obrazložio gospodin Aleksić, imati američka okupaciona vojska u Srbiji. Građani Srbije, od kojih najmanje tri četvrtine ne želi Srbiju u NATO paktu, ne mogu da prihvate ovakva ponižavanja od strane ministra odbrane, koji je svim srcem za NATO pakt. Samo pod pritiskom javnosti pretprošle nedelje i zbog činjenice da su se obratili svi oni koji su srpske patriote, ali i drugi srpski intelektualci, naši vojnici nisu otišli na vojnu vežbu NATO snaga u Gruziji. Prema tome, smatram da je ovo najveća sramota i za srpsku vladu i pre svega za one koji predstavljaju Ministarstvo odbrane, a to je lično Dragan Šutanovac koji nije bio prisutan ovde. Vi znate da nema amandmana na ovaj predlog.. (Predsednik: Vreme.) Vreme vam je da shvatite da smo mi, nažalost, zemlja koja je u teškom vazalskom odnosu…
Gospođice Jovanović, saradnici ministra Šutanovca su ovde. On će se uključivati i biće mu prenet apsolutno svaki detalj koji je ovde iskazan. Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Dame i gospodo narodni poslanici, znamo svi kakav dnevni red imamo ispred sebe. Opredelio sam se da govorim o tri ratifikacije koje dobijaju snagu zakona od ovih 38 koje su na dnevnom redu. Pre toga moram reći da bih želeo da predložim ovoj nesposobnoj vladi … (Predsednik: Gospodine Šormaz, izvinjavam vam se, gospođa Plavšić je ovlašćeni predstavnik G17 plus.) Kakve to ima veze? Počeo sam da govorim. Dali ste mi reč. Sada neka sačeka. Počeo sam da govorim, mislim da je to osnovni red. (Predsednik: Vi ste se javili pre, ali imala je prednost.) Znam da je imala prednost, ali vi ste mi dali reč. Nesposobna Vlada Republike Srbije, znam gde sam stao, mogao bih da joj dam jedan predlog, pošto se ionako ponaša kao da je čine neke novonastale evromerkalije, pa smo mi postali jedina država koja ima ambiciju da postane član EU, da ne pomaže EU toj zemlji koja se kandiduje da postane član EU, nego ta zemlja pomaže EU. To smo učinili kroz jednostranu primenu SSP, gde na sopstvenu štetu pomažemo privredu EU usred ekonomske krize sa par stotina miliona evra. Izgleda da je – ima se, može se, pa onda i možemo tako da činimo. Prava šteta će tek biti izračunata kada se ustanove štete u poljoprivredi, koje još uvek nisu ustanovljene na pravi način. Pošto je danas bio požar u zgradi Evropske komisije u Briselu, mogla bi ova ekipa koja je išla da najavi izgradnju Koridora 10 da ode u EU i pomogne na taj način brzo saniranje štete zgrade Evropske komisije. Sigurno da bi oni to mnogo bolje znali, ionako su obećali ono što smo slušali devedesetih – brzo završen Koridor 10, pa brzo završene pruge, pa mostovi, i to sve do kraja ove godine. Čak je izrečeno – "brze pruge Srbije", za koje nismo verovali da ćemo na takav način slušati o njima još od devedesetih godina. Da se vratim na dnevni red. Tri predloga zakona, prethodni kolega iz SRS je govorio o njima, neprihvatljiva su za DSS. Želim da pozovem sve stranke da dobro razmisle do dana za glasanje, posebno SPS i DS, s obzirom na to šta smo odlučili u ovom istom domu u decembru 2007. godine, tada je G17 glasao za to i s obzirom na to šta se dogodilo u prvoj polovini 2008. godine i od onog čina proglašenja, nepravnog, nezavisnosti Kosova, pa naovamo do dana današnjeg. To je Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Srbije i Crne Gore i Vlade SAD o saradnji u oblasti sprečavanja širenja oružja za masovno uništenje i unapređenja odbrambenih odnosa. Taj sporazumje potpisan 5. aprila 2006. godine. Stajao je u fioci, hvala bogu, i nikada nije za vreme prethodne dve vlade pušten u proceduru, da bude ratifikovan i da dobije snagu zakona, bez obzira na to što je potpisan kao sporazum. Isto tako, tu je Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o snabdevanju i uzajamnim uslugama između Ministarstva odbrane Republike Srbije u ime Vlade Republike Srbije i Ministarstva odbrane SAD, potpisan 8. novembra 2006. godine i tu je Predlog zakona, čuveni SOFA sporazum, o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade SAD o zaštiti statusa i pristupu i korišćenju vojne infrastrukture u Republici Srbiji, koji je potpisan 7. septembra 2006. godine. Što se tiče zakon o saradnji u oblasti sprečavanja širenja oružja za masovno uništenje i unapređivanju odbrambenih i vojnih odnosa, jednostavno je cinično da u ovom trenutku danas o njemu raspravljamo i da ga ratifikujemo. Jer, dovoljno je samo da pogledate uvod u zakon, preambulu, u kojoj piše: "u cilju sprečavanja širenja oružja za masovno uništenje, tehnologije, materijala i ekspertize u vezi sa tim...". To Srbija ne radi, zna se ko to radi, to rade Sjedinjene Američke Države. Šta će nam sporazum sa njima da sprečavamo širenje takvog oružja, kada mi to ionako ne radimo? "... u želji da se spreči neovlašćeni transfer i transport, uključujući tranzit nuklearnog, biološkog i hemijskog oružja i pripadajućeg materijala, tehnologije i ekspertize, podrazumevajući da se saradnja u skladu sa ovim sporazumom odnosi i na radioaktivne materijale (što uključuje, ali se ne ograničava na radioaktivne izvore) koji se mogu koristiti za uređaje za širenje radijacije. Predvođen Sjedinjenim Američkim Državama, NATO pakt nas je bombardovao svim vrstama oružja osim biološkog. Sve poznato oružje je koristio protiv nas i, radiolozi to posebno znaju, posledice korišćenja ovakvog oružja tek sada počinju da se osećaju u Srbiji. Stručnjaci za štitnu žlezdu kažu da će tek sada, posle deset godina, Srbija osetiti posledice i imati velikih problema i povećan broj, čak nekoliko puta povećan broj, teških oboljenja na štitnoj žlezdi i rak štitne žlezde. Ništa Sjedinjene Američke Države nisu učinile da pomognu Srbiji posle toga. Ništa. Niti su dale novac, niti su poslale eksperte da pomognu da se Srbija očisti. Ni na koji način nisu pokazale ni trunku griže savesti zbog toga što su to uradile Srbiji. Tadašnja nevladina organizacija, ekspertska grupa G17 (ne stranka) procenila je da je trideset milijardi dolara bila šteta u Srbiji od bombardovanja, 3000 ljudskih žrtava, i sve ovo što nas sada čeka. Srbiju još uvek bombarduju SAD na ovaj način. Iz sporazuma SOFA, o kome je kolega malopre govorio u detalje, pročitaću vam sledeću stvar: "u želji da zaključe sporazum", kolege iz DS ovo je bitno da čujete, ako je moguće, "o unapređenju saradnje u oblasti odbrane između Srbije i SAD, potvrđujući da je ova saradnja zasnovana na potpunom poštovanju suvereniteta strana i Povelje UN, imajući u vidu želju strana da potvrde odgovornost za podršku" itd. Ponavljam: "potvrđujući da je ova saradnja zasnovana na potpunom poštovanju suvereniteta strana i Povelje UN". To je potpisano 7. septembra 2006. godine. Tada to čak nije moralo ni da bude sporno, ali od onog dana kada su SAD priznale (a to se dogodilo 2008. godine, godinu i po dana kasnije) jednostrano, nepravno proglašenje nezavisnosti Kosova od strane terorista, ekstremista na Kosovu i Metohiji, od tog trenutka za nas ovaj sporazum, kao i prethodna dva, ne važi, zato što su SAD tim činom narušile suverenitet Republike Srbije i i te kako narušile i povredile Povelju UN. To je država sa kojom se ne može potpisivati ovakav sporazum. Oni su to na delu pokazali godinu i po dana kasnije. Hvala bogu da nismo ratifikovali ove sporazume odmahposle potpisivanja. Zato, pozivam parlament da u danu za glasanju ovo odbije. Interesantno je da ovi predlozi stoje od 31. oktobra u skupštinskoj proceduri, a da su tek sada, dva dana pred Bajdenov dolazak, stavljeni na dnevni red. Nisu stavljeni ni u oktobru mesecu, ni u novembru, ni decembru. Imali smo toliko velike dnevne redove. Nisu stavljeni, nego baš sada. Ovde je nekoliko mojih prethodnika već govorilo šta je govorio ambasador SAD u prethodnih par izjava, u prethodnih nekoliko dana. Podsetiću na još jednu stvar koju je on sebi dao za pravo. Verovali ili ne, sad ću malo vas da branim, on je rekao da predsednik Srbije Boris Tadić nije loš političar, dobar je političar, ali ne može sebi da dozvoli da bude i predsednik DS istovremeno (to je rekao pre sedam dana u intervjuu za novosadski "Dnevnik"), a Mlađan Dinkić i Božidar Đelić su možda dobri ekonomisti, ali to ne znači da su dobri političari. On sebi daje za pravo, naravno, verovatno je ključni faktor koji vas je sastavio, da vam čak govori koje kadrove da imate i koga da stavljate u Vladu, ko je loš, ko dobro radi, ko ne radi dobro, ko može da bude predsednik jedne partije u Srbiji, a ko ne bi trebalo da bude predsednik partije u Srbiji. To nije toliko strašno koliko je strašno ono što je rekao gospodin Piter Fejt za Bi-Bi-Si pre nekoliko dana, mislim u petak. Dobro obratite pažnju, to je još jedan od argumenata zbog čega sva ova tri predloga zakona treba da odbijemo. Gospodin Piter Fejt je rekao sledeću rečenicu – sever Kosova i Metohije, sever Kosova je poslednja crna rupa u Evropi. Tamo vladaju ekstremisti koje podržavaju neke nacionalističke stranke u Srbiji. Ti ekstremisti su verovatno skupština, legitimna skupština na Kosovu i Metohiji srpske zajednice i njihovi predstavnici. Svi smo učestvovali u tim izborima, svi imamo svoje predstavnike tamo, oni su sada za njih ekstremisti kao legitimni predstavnici srpskog naroda. Pored toga je rekao da Vlada Republike Srbije mora njih da dovede u red. "Ta nacionalistička stranka ... ", verovatno misli na nas iz DSS, mi se time ponosimo što pomažemo tim ljudima tamo, to što smeta gospodinu Piteru Fejtu, to je njegov problem. Kažem vam, oni su danas ekstremisti za njih. Za tri meseca taj isti gospodin može izgovoriti da su teroristi. Kada izgovori tu reč, ti ljudi dole postaju legitimna meta za NATO pakt koji ne poštuje Povelju UN i tada počinje sezona lova na Srbe na severu Kosova. Molim vas da se uozbiljimo. Odbacimo ova tri predloga, pokažimo naš stav kao država i pomozimo Srbima dole. Nemamo ni jedan jedini razlog i ni jedan jedini benefit iz ratifikacije ova tri sporazuma. Hvala.
Reč ima gospođa Snežana Stojanović-Plavšić u ime Poslaničke grupe G 17 plus.
Zahvaljujem. Nadam se da sam dobila pravo da govorim kao ovlašćeni predstavnik. Hvala vam. Pošto sam se javila još pre sat vremena, ali očigledno je došlo do nekog nesporazuma... Ne znam da li ste obavestili da više nema TV prenosa. (Predsednik: Gospođa Čomić je obavestila da neće biti direktnog prenosa. Odloženog prenosa će biti.) Zahvaljujem. Poštovano predsedništvo, poštovani predstavnici Vlade, mada mislim da ih je sve manje, poštovane koleginice i kolege, prvo se izvinjavam što ću govoriti sa mesta, odnosno sedeći, pošto će mi tako biti zgodnije da baratam nekim papirima. Slažem se saonim ovlašćenim predstavnicima koji su govorili da je malo vremena da se obrazlažu sve konvencije koje su sada na dnevnom redu, ali zaista ne mogu da podržim u potpunosti ono što su rekli, imajući u vidu da su nakon toga iskoristili 12 minuta za čitanje naslova, a neki su govorili o potpuno drugim temama. U ime G 17 plus pokušaću da detaljno upoznam građane sa jednom od predloženih konvencija, sa Evropskom socijalnom poveljom, a moje dve koleginice iz poslaničke grupe će nakon toga govoriti o druga dva dokumenta, tako da se nadam da ćemo time demonstrirati ono u šta G 17 plus suštinski veruje, a to je da imamo vremena da objasnimo građanima o čemu govorimo i da imamo vremena da dovoljno brzo radimo kako bismo ubrzali proces evropskih integracija. Kao što sam rekla, govoriću o Evropskoj socijalnoj povelji. G 17 plus će ovu povelju, kao i druge konvencije, podržati. Zašto? Zato što G 17 plus veruje da Srbija jeste solidarna i da treba da bude socijalno odgovorna država, zato što verujemo da je socijalna odgovornost moguća samo ukoliko je održiva, ukoliko postoji u isto vreme održiv ekonomski rast i razvoj, jer nemoguća je socijalna odgovornost ukoliko se ugrozi ekonomski rast. Treći razlog je taj što verujemo da Srbija zaista može i treba da bude inkluzivno društvo u kome će puni doprinos dati svaki njegov građanin svojim učešćem, jer samo tako moguć je ekonomski razvoj i moguće je obezbediti dostojanstvo za svakog građanina Srbije, i zbog toga što verujemo u evropsku budućnost naše zemlje. Zašto verujemo u evropsku budućnost? Nasuprot tome što neki pokušavaju da predstave kako je to samo niz pravila i procedura koje će nas skupo koštati i koje će otežavati naš život, mnogi dokumenti EU govore o tome da je glavna odlika EU upravo solidarnost, da je ona temeljni cilj svih evropskih društava, i blagodet, koja građanima ne sme biti uskraćena u današnje vreme i, takođe, da solidarnost doprinosi ekonomskom razvitku i društvenom napretku. Izgradnja inkluzivne Evrope od ključnog je značaja za ostvarivanje ciljeva EU, a to je pre svega održiv ekonomski rast, veći broj kvalitetnih radnih mesta i veća socijalna kohezija. U okviru rada na socijalnoj koheziji i na pitanjima koja se tiču socijalne politike u EU postignut je konsenzus oko nekih osnovnih pitanja, a to je pre svega konsenzus oko potpunog iskorenjivanja siromaštva dece, postizanja otvorenog i inkluzivnog tržišta rada, ostvarivanja dostojanstvenog stanovanja za sve građane, iskorenjivanja diskriminacije osoba sa invaliditetom, manjina i imigranata i otklanjanja problema finansijske isključenosti. Kada govorimo o samoj Evropskoj socijalnoj povelji želim da kažem da je ona potpisana još daleke 1961. godine. Starija je od mnogih naših građana, mogu da kažem da sam njena vršnjakinja, a stupila je na snagu prvi put 1965. godine. Evropa ima dugu tradiciju, kada govorimo o socijalnoj politici. Revidirana Evropska povelja potpisana je 1996. godine, a na snagu je stupila 1999. godine. O čemu govori Evropska socijalna povelja? Ona govori o socijalnim i ekonomskim pravima iz svakodnevnog života građana, pa se samim tim tiče i svakodnevnog života naših građana. To su, pre svega, pitanje stanovanja, pitanje kretanja robe, pitanje rada i radnih odnosa, zdravstva i obrazovanja, socijalnih prava i, u osnovi, ljudskih prava. Evropska socijalna povelja ima 31 član. Od toga, preporuka je, odnosno obaveza je da država koja potpisuje i ratifikuje Evropsku socijalnu povelju od tzv. obavezujućih ili tvrdih članova, odnosno stavova, njih ima devet, prihvati, odnosno ratifikuje najmanje šest, a da po izboru države mogu odabrati i druge članove, s tim da ih ukupno ne sme biti manje od 16. Koji su to članovi Evropske povelje obavezni? Želim da kažem da je naša država od tih obaveznih devet članova potpisala (i sada ćemo ih, nadam se, ratifikovati) svih devet, a da je pored toga ratifikovala, odnosno potpisala još 20 članova Evropske povelje. Tako smo, praktično, prihvatili 29 od 31 člana Evropske povelje, a kasnije ću reći koja su ta dva koja nismo prihvatili. Što se tiče onih koji su obavezni, to su: pravo na rad, pravo na organizovanje, pravo na kolektivno pregovaranje, pravo dece i omladine na zaštitu, pravo na socijalnu sigurnost, pravo na socijalnu i medicinsku pomoć, pravo porodice na socijalnu, pravnu i ekonomsku zaštitu, pravo radnika migranata i njihovih porodica na zaštitu i pomoć i jednake mogućnosti i tretman u zapošljavanju i radu, bez diskriminacije po osnovu pola. Naša država je, kao što sam rekla, imala obavezu da prihvati šest od ovih devet članova. Mi smo prihvatili svih devet članova, sa uverenjem da u mnogim od ovih oblasti naša zakonodavna praksa već postoji, ali, takođe, da se većina ovih prava ostvaruje i u praksi. Pažljivo sam čitala svako od ovih prava i mogu da kažem da imamo razloga da budemo ponosni kao država što većinu ovih prava naši građani zaista ostvaruju. Blagu rezervu imam prema jednakim mogućnostima u tretmanu u zapošljavanju i radu bez polne diskriminacije jer ima slučajeva da to nije baš tako, ali verujem da je to izazov više kako bismo ovakve slučajeve svi zajedno prevenirali i odstranili u budućem razvoju našeg društva. Što se tiče ostalih 16 članova, odnosno preporuke za ukupno 16 članova, nama bi nedostajalo samo još sedam, međutim naša država je smatrala da može da ratifikuje još 20 članova Evropske povelje i to su: pravični uslovi rada, pri čemu se ima u vidu da je u našoj zemlji raznim zakonskim propisima regulisana i bezbednost na radu, radna nedelja, odmor između nedelja, odnosno vikend odmor, godišnji odmor, regulisani su i noćni rad i rad žena. Znači, u brojnim oblastima od ovih koje se predlažu mi već imamo i zakonodavnu i svakodnevnu praksu. Takođe, pravo na bezbedne i zdrave uslove rada, pravo na poštenu nadoknadu, pri čemu se misli na minimalnu zaradu, zaradu tokom praznika, prekovremeni rad; to je takođe nešto što je već ustaljena praksa u našem radnom pravu. Član 8. se odnosi na pravo zaposlenih žena, na zaštitu materinstva. Član 9 – pravo na profesionalnu orijentaciju, pravo na profesionalnu obuku, pravo na zaštitu zdravlja, pravo na beneficije i socijalno osiguranje, prava lica sa invaliditetom na nezavisnost, socijalnu integraciju i učešće u životu zajednice. Mislim da smo u poslednje vreme kao država, a i mi ovde u parlamentu pokazali da se ozbiljno ovim problemima bavimo. Usvojen je Zakon protiv diskriminacije osoba sa invaliditetom, a, na veliko zadovoljstvo Poslaničke grupe G17 plus, pre nedelju dana usvojili smo i Zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. U brojnim drugim zakonima postoje zakonske obaveze koje se tiču ostvarivanja prava osoba sa invaliditetom, kao što je, recimo, građevinarstvo. Međutim, bojim se da se u nekim aspektima u praksi baš nije pokazala potpuna primena zakona, što je takođe jedan izazov, rekla bih, za sve nas i evo i dodatne obaveze, nakon ratifikacije ove povelje, da se kao društvo time još ozbiljnije pozabavimo. Sledeći član, član 18. se odnosi na plaćeni posao na teritoriji druge države. Ovde se misli na pravo na plaćeni posao, misli se na strane državljane i one koji borave i rade na teritoriji naše države. Zatim, informisanje i konsultovanje o ekonomskoj i finansijskoj situaciji, o odlukama koje utiču na radne odnose. Ovde se misli na informisanje radnika i ovde takođe imam jednu dilemu, i verujem da je ovo jedna vrsta izazova, kao i sledeći član koji govori o učešću radnika u odlučivanju o radnim uslovima i radnoj sredini i njihovom poboljšanju. Ili, recimo, član koji govori o pravu radnika na zaštitu njihovih potraživanja u slučaju nesolventnosti poslovanja, ili član 28, koji govori o pravu radničkih predstavnika na zaštitu u okviru preduzetništva. Što se naših zakonskih odredaba tiče, znam da Srbija u ovom delu ima dobro zakonodavstvo, međutim, isto tako je činjenica da u praksi često ova prava nisu ispoštovana. Ovih dana sam bila u kontaktu sa više predstavnika radnika nekih firmi iz mog grada, Leskovca, kao što su, recimo, "Leskodrvo", "Leteks", bivši "Mesokombinat" i neka druga preduzeća, "Lemind - tehnomašina", gde radnici imaju zaista ozbiljne primedbe da im nisu isplaćene zaostale zarade, da ne ostvaruju pravo, da im poslodavci ne pružaju sva ova prava o kojima govorimo, i kada je u pitanju socijalno organizovanje, i kada je u pitanju informisanje o poslovanju, i kada je u pitanju odlučivanje o radnim uslovima. Mislim da je to zaista izazov za naše društvo, jer najčešće naši građani lutaju od institucije do institucije pitajući se ko treba, u suštini, da učini da njihova prava u potpunosti budu ostvarena. Ukoliko su prava na zarade ostvarili preko sudova, onda nema izvršenja zato što postoje razne mahinacije poslodavaca; ako se to prijavi nadležnoj policijskoj upravi, onda se sprovodi duga istraga koja dolazi do suda, a sudski procesi traju jako dugo, tako da u praksi imamo zaista problema sa ostvarivanjem ovih prava radnika i verujem da to jeste veliki izazov za čitavu Vladu, a ne samo za pojedina ministarstva. Što se tiče prava starih na potpunu društvenu zaštitu, mislim da tu takođe kao država imamo još prostora da na tome radimo, imajući u vidu da stariji od 65 godina spadaju u najsiromašniju i, zajedno sa decom, nažalost, jednu od najugroženijih kategorija u našem društvu, naročito ona stara lica koja nemaju prihode, penzije ili žive u ruralnim područjima. U ovim slučajevima njihovo pravo na dostojanstveno stanovanje, dostojanstveno starenje i puno učešće u društvenom životu svakako jeste ugroženo, a ovom ratifikacijom socijalne povelje obavezujemo se na puno poštovanje svih ovih prava i verujem da je ovo jedno od područja na kojima treba takođe dodatno da radimo. Član 29. odnosi se na pravo na informisanje i konsultacije u slučajevima kolektivnog otpuštanja, a član 30. na pravo radnika na zaštitu od siromaštva i socijalne isključenosti. Tačno je da je država Srbija spremna za ostvarenje ovog prava u punoj meri, jer smo proteklih godina jako ozbiljno radili na smanjenju siromaštva i socijalne isključenosti i imamo zavidne rezultate na ovom polju, ali isto tako, kao što se u samoj socijalnoj povelji kaže, država je obavezna da preispituje mere u cilju njihovog prilagođavanja, po potrebi. Verujem da takva potreba u Srbiji danas postoji, imajući u vidu činjenicu, prvo, da se sa sprovođenjem Strategije za smanjenje siromaštva već došlo do tačke u kojoj treba razmišljati šta i kako dalje, imajući u vidu da je ona donesena još davne 2003. godine, a isto tako i zbog nove ekonomske situacije i ekonomske krize koja kako čitavom svetu, preti i našoj državi. Zaista verujem da će Vlada veoma skoro predložiti i dati, pre svega poslanicima, a zatim i javnosti, na uvid mere koje se specifično odnose na najugroženije i najsiromašnije, pored ovih mera koje su usmerene ka privredi i drugim oblastima, bankarstvu i dr. Što se tiče svih ovih članova na koje smo se obavezali, svakako da ima još par zakona koje bismo mogli doneti i koji bi svakako doprineli da budemo kao država odgovorniji, da budemo u prilici da primenimo i ovu socijalnu povelju, ali i da u punoj meri ostvarujemo sopstvenu socijalnu odgovornost prema našim građanima. Pre svega mislim na zakon o socijalnom stanovanju. Pozivam gospodina ministra Ljajića, koji je već pozvan, nadam se, na sutrašnje javno slušanje koje ćemo organizovati u Skupštini Srbije, koje će organizovati Odbor za smanjenje siromaštva i Radna grupa za prava deteta. Predsednica će takođe dati svoj doprinos ovom okruglom stolu. On se tiče zakona o socijalnom stanovanju. Zašto je to važno? Zato što će sutra ovde biti preko 80 predstavnika raznih organizacija, najugroženijih grupa iz čitave Srbije i zato što je to prilika da država priča sa svima njima, to je prilika da sve čujemo i da zajedno dođemo do rešenja nekih od problema. Zašto govorim upravo o socijalnom stanovanju? Zato što je to jedan od članova Evropske socijalne povelje koji nismo potpisali i koji nećemo ratifikovati, a to je član 31, znači, pravo na dostojanstveno stanovanje svih naših građana. Evo prilike da, donoseći zakon o socijalnom stanovanju, budemo u prilici da potpišemo i ovaj član Povelje, jer naravno da države mogu naknadno potpisivati i druge članove Povelje. Isto tako, mislim da je važno doneti i zakon o besplatnoj pravnoj pomoći, kako bi svi građani bili jednaki pred pravdom, a i zakon o mobingu, odnosno zlostavljanju na poslu. Takođe verujem da u delu koji se tiče dece, a koji smo potpisali, ne u potpunosti, mislim da je izostavljen član 1a koji govori o tome da u slučaju kada porodica neadekvatno brine o detetu država treba, osnivajući različite institucije podrške, da pomogne detetu. Mi u ovom trenutku nismo taj član uključili u potpisivanje i ratifikaciju, mada jesmo sve ove druge, zato što na ostvarenju toga radimo, i što se tiče zlostavljanja i zanemarivanja dece, i što se tiče njihovog smeštaja u hraniteljske porodice i institucije kada nemaju adekvatno porodično staranje. Znači, ima još mesta da kao država radimo na tome, i unutar države i, nadam se, jednog trenutka kao članica EU. Dakle, G 17 plus će, naravno, podržati sve ove konvencije i socijalnu povelju zato što je naša država već imala mnoga od ovih socijalnih prava, ali nikada ne možemo biti sigurni da li ćemo ih uvek imati, zato što verujemo da su ona moguća i održiva samo u realnim uslovima i u uslovima realnog ekonomskog rasta i da moraju biti održiva da bi uopšte mogla biti sprovedena i zato što G 17 plus veruje u inkluzivno, otvoreno, solidarno evropsko društvo, verujući da Srbija ima kapaciteta da bude član takve evropske porodice. Zahvaljujem.
Reč ima gospodin Markićević.
Poštovana predsednice, poštovana gospodo ministri, pitao bih vas nešto, predsednice, iako znam da ne možete da date odgovor. Verovali vi ili ne, dosta građana Srbije gleda ovaj prenos i interesuje se, pogotovo za ove delove sednice kada se ne prenosi direktno, kada će ovo otprilike da bude, da li u jedan, da li u dva u noć? (Predsednik: Ranije.) Znam da ne možete da odgovorite. Neću ponavljati pogubnost našeg načina rada u Skupštini, da pod jednom tačkom imamo 38 tačaka, ugovora, zakona i konvencija. Ne samo da to nije dobro za javnost rada, nego šaljemo, kada se radi o međudržavnim sporazumima, a većina od njih su to, lošu poruku i tim državama, jer to radimo za jedan dan ili za nekoliko sati. Svejedno, pokušaću da vrlo konstruktivno iskoristim ovih nekoliko minuta koje moja poslanička grupa ima. Zbog političkog morala koji pokušavam da gajim, kao i moja politička stranka Nova Srbija, najpre želim da se ministru gospodinu Bradiću zahvalim na odgovoru na moje pitanje, koje je, istina, postavljeno pre nekoliko meseci, bez obzira na to slagao se sa odgovorom ili ne. Mislim da takav odnos treba gajiti između vlasti, ministara i opozicionih poslanika. Nikome nije pala kruna sa glave, ni meni što sam pitao, ni vama što ste odgovorili. Od svih ovih 38 predloga zakona, želim da posvetim ovu svoju diskusiju Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma o saradnji u oblasti kulture između Vlade Republike Srbije i Vlade Crne Gore. Na početku moram da kažem da bih verovatno u svojoj diskusiji bio žešći da ovde nisu potpisani za Vladu Republike Srbije gospodin Vojislav Brajović, tadašnji ministar (ovaj zakon je došao u Skupštinu u novembru 2008. godine, čini mi se), a za Vladu Crne Gore Branislav Mićunović, ministar. Pošteno rečeno, ne znam da li je još uvek ministar i da li će biti ponovo ministar. Pošto se tokom ova tri dana dešavaju neke značajne političke stvari i imamo neke posete u našoj državi, te tako imamo posetu predsednika Crne Gore, inače rođenog Beograđanina, gospodina Filipa Vujanovića, voleo bih da mu vi kao ministar kulture (možda ćete učestvovati u nekim razgovorima, u nekim delegacijama, možda se sve to ne vidi na televiziji) postavite nekoliko pitanja. Recimo, pitanje u vezi s članom 4. ovog sporazuma, gde se kaže da ta kulturna razmena između Srbije i Crne Gore podrazumeva, između ostalog, razmenu knjiga na komercijalnoj i nekomercijalnoj osnovi. Mene interesuje na kom će jeziku te knjige koje ćemo da primimo ovde biti napisane, da li na crnogorskom jeziku? Ako primamo te knjige na crnogorskom jeziku, kakvu ćemo mi poruku da uputimo prema 62% građana Crne Gore koji su se izjasnili da govore srpskim jezikom i da li ćemo, na neki način, poniziti Srbe u Crnoj Gori ako mi preko ove kulturne razmene... A, dobra je svaka kulturna razmena, sa svakom državom na svetu. Da je sreće, između Srbije i Crne Gore ne bi trebalo da postoji nikakav sporazum, a pošto nije sreće, pošto je to suverena i nezavisna država... Dakle, u principu nisam protiv ovog sporazuma, ali bih voleo da vi, u ime nas i u ime građana Srbije, jer ste ministar kulture, postavite to pitanje gospodinu Vujanoviću, da ne bi ispalo da je on došao samo zbog gotovo propale turističke sezone, da ne bi to bio pravi razlog dolaska u Srbiju – morao bih i vas i sve građane Srbije i Crne Gore da podsetim da smo mi, odnosno naši očevi, građani Srbije, izgradili dobar deo te jadranske obale – i da ne bi ispalo da gospodin Vujanović dolazi na noge potpredsedniku Amerike, i sve to u našoj zemlji, kao i još neke posete iz jedne susedne države. Da li je istina da se snima jedan dokumentarni film o priznavanju Kosova od strane države Crne Gore i da li će taj film, ako se snima, biti u razmeni sa nekim dokumentarnim filmovima iz države Srbije? Takođe bih želeo da pitate gospodina Vujanovića, pošto su oni priznali lažnu državu Kosovo, a vidimo da na raznim političkim i kulturnim skupovima vlada tzv. države Kosovo svojata naše manastire i naše svetinje i govori da su to albanski spomenici kulture, da li to gospodin Vujanović priznaje da su Dečani albanski, a da nisu srpski, ako je priznao državu Kosovo? Imao bih još mnogo toga da vas pitam, pogotovo što se tiče prisutnog državnog sekretara, mnogo pitanja bih mu postavio i verujem da bi mu ih 80% građana Srbije postavilo, ali pošto sam se pozvao na politički moral i kulturu i pošto on, po našem poslovniku, ne može da mi odgovori, to ovoga puta neću uraditi. Možda ću imati prilike na nekom skupu ili u nekom mediju. Hvala.
Hvala. Reč ima poslanik Đorđe Milićević.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovani ministri, poštovani predstavnici ministarstava, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je danas čak 38 konvencija i sporazuma. Imajući na umu koliko vremena, shodno broju poslanika, pripada Poslaničkom klubu SPS - JS, u svom današnjem izlaganju pažnju ću usmeriti pre svega na nekoliko predloženih konvencija i sporazuma. Kada je reč o Predlogu zakona o potvrđivanju Revidirane evropske socijalne povelje, kao što je rečeno, Revidirana evropska socijalna povelja je konvencija Saveta Evrope i odnosi se na oblast radnih i socijalnih prava. Može se reći da je to najznačajnija konvencija posle Evropske konvencije o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda. Ovaj zakonski predlog svakako ima ogroman značaj, posebno danas, u situaciji kada se u Srbiji sve više osećaju efekti ekonomske krize. Kao što sam već rekao, reč je o jednom od najvažnijih dokumenata Saveta Evropa kojima se regulišu egzistencijalna prava građana, pravo na socijalnu zaštitu, stanovanje, nediskriminaciju, obrazovanje. Proces potvrđivanja Revidirane evropske socijalne povelje, kada je reč o institucijama u Srbiji, započeo je 2003. godine. Usvajanje ovog zakonskog predloga predstavlja obavezu Srbije kada je reč o članstvu u Evropskoj uniji. Inače, Povelja je revidirana 1956. godine i u tom revidiranom obliku je stupila na snagu 1999. godine; naravno, usvajanjem u parlamentima zemalja članica zamenila je onaj prvobitni tekst iz 1961. godine. Ovako revidiranu Evropsku socijalnu povelju do sada je usvojila 21 od 47 članica Saveta Evrope. Kada je reč o Srbiji i potvrđivanju Revidirane evropske socijalne povelje, ovo revidiranje podržali su, što je veoma važno, reprezentativni sindikati i udruženja poslodavaca u Republici Srbiji. Smatramo da je izuzetno važno što je došlo do usaglašavanja ovog zakonskog predloga sa socijalnim partnerima. Dakle, suštinski, Evropska socijalna povelja propisuje osnovna prava i slobode građana i uspostavljanje načina kako omogućiti i garantovati njihovo poštovanje. Kada govorimo o pravima, o bezbednosti, odnosno o socijalnim partnerima, želim u tom kontekstu da pomenem još dva predloga zakona. Reč je Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 167 o bezbednosti i zdravlju u građevinarstvu, kojom se zapravo potvrđuju preventivne mere koje predstavljaju onaj minimum zahteva kako bi se stvorili bezbedni i zdravi uslovi rada. Što se tiče nacionalnog zakonodavstva, ono može zakonskim i podzakonskim aktima utvrditi i druge mere na građevinskom gradilištu, u cilju preventivnog delovanja na obezbeđivanje bezbednih i zdravih uslova rada. Drugi zakonski predlog koji takođe želim da pomenem je Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije Međunarodne organizacije rada broj 187 o promotivnom okviru bezbednosti i zdravlja na radu. Reč je o promociji stalnog poboljšanja bezbednosti i zdravlja na radu, u cilju prevencije povreda na radu, profesionalnih oboljenja i oboljenja u vezi sa radom. Nakon usvajanja ove konvencije, ovo obavezuje državu na svim nivoima da promoviše i unapređuje prava radnika na bezbedno i zdravo okruženje, u skladu sa nacionalnim uslovima i praksom, a u dogovoru sa najreprezentativnijim organizacijama poslodavaca i radnika. Deo današnje objedinjene rasprave čine i Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom i Predlog zakona o potvrđivanju Opcionog protokola uz Konvenciju o pravima osoba sa invaliditetom. Želim da istaknem važnost ova dva predloga i veoma važan cilj koji se želi postići njihovim usvajanjem, a to je da se unapredi i osigura zaštita, puno i jednako uvažavanje svih ljudskih prava i osnovnih sloboda osoba sa invaliditetom, kao i poštovanje njihovog dostojanstva. Takođe, pred nama su danas i tri izuzetno važna finansijska sporazuma o ukupnoj vrednosti od oko 225.000.000 evra. Predlog zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke (Zajam za opštinsku i regionalnu infrastrukturu) predviđa kredit u iznosu od pedeset miliona evra namenjen za realizaciju, odnosno izgradnju i modernizaciju opštinske i regionalne putne infrastrukture. Reč je o pojedinačnim projektima koji su usmereni ka poboljšanju saobraćajne mreže u urbanim sredinama, obnovi objekata namenjenih za osnovno, srednje i više obrazovanje, objekata namenjenih za istraživački rad, sportskih objekata, objekata namenjenih za pružanje zdravstvenih usluga i socijalne zaštite. Takođe, misli se i na pojedinačne projekte koji su usmereni ka poboljšanju efikasnosti rada organa uprave. Predlogom zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke za Projekat Klinički centri/B predviđen je kredit od sedamdeset miliona evra. Sam projekat, kao što je rečeno u današnjoj raspravi, podrazumeva modernizaciju i unapređenje četiri klinička centra: u Novom Sadu, Beogradu, Nišu i Kragujevcu. Želim da kažem da mi podržavamo cilj koji je naveden u ovom zakonskom predlogu – unapređenje pružanja usluga zdravstvene zaštite. Treći, veoma značajan, finansijski sporazum govori o finansijskom zajmu za razvoj privatnog i finansijskog sektora. Reč je o ukupnim sredstvima od 150.000.000 dolara. Program se realizuje u periodu od tri godine, počev od 2009. godine, pa se za svaku narednu godinu Srbiji stavlja na raspolaganje po 50.000.000 dolara. Precizno su definisani ciljevi koji se žele postići: povećanje makroekonomske stabilnosti, povećanje broja potencijalnih investitora, razvoj pravnog sistema, koji će garantovati pravnu sigurnost za one koji obavljaju privrednu delatnost u Srbiji, kao i povećanje produktivnosti poslovanja preduzeća koja su u vlasništvu države i društvenih preduzeća. Ono što je navedeno u obrazloženju kada je reč o ovom sporazumu jeste namera koja se želi postići realizacijom postavljenih ciljeva, a to je kontinuirani rast bruto društvenog proizvoda, povećanje udela investicija u bruto društvenom proizvodu sa 24 na 26 - 28%, kao i smanjenje stope nezaposlenosti sa 18,9 na 11,9%. Zapravo, povećanjem udela investicija predviđeno je otvaranje 200.000 novih radnih mesta. Kada je reč o ovom zakonskom predlogu, moram da se složim sa malopređašnjim izlaganjem nekog od kolega. Bilo je reči o konceptu privatizacije. Slažem se da imamo jedan loš koncept privatizacije. Nakon ovako sprovedenog koncepta privatizacije, kakav je danas na delu u Srbiji, imamo štrajkove koji se javljaju mahom tokom proteklih dana. Imali smo dva-tri štrajka i neću navoditi štrajkove o kojima je reč. Šta konkretno država, Vlada u situaciji u kakvoj se danas nalazi može da radi nakon sprovedenog koncepta privatizacije? Može samo da posreduje u razgovorima između onog ko je privatizovao firmu ili preduzeće i onih koji štrajkuju, odnosno zaposlenih. S druge strane, može da poništi privatizaciju ukoliko se od strane onog ko je privatizovao određeno preduzeće ne ispunjavaju uslovi. Slažem se, loš koncept privatizacije, ali zaista želim da verujem u namere koje su istaknute u Predlogu ovog zakona. Namere koje se žele postići jesu definisane, ciljevi koje se žele postići takođe su definisani, ali ono što nije definisano u ovom predlogu jesu aktivnosti koje će se preduzeti da bi došlo do realizacije namera i ciljeva. Rečeno je, na određeni način, u šta se ne sme ulagati, ali, sa druge strane, nije rečeno u šta će se ulagati. Moram da se osvrnem na jednu rečenicu: "Ostvarivanje planiranih ciljeva realizovaće se i preko izrade i primene strategije za privatizaciju ostalih finansijskih institucija koje su većinsko vlasništvu zajmoprimca, odnosno države Srbije, radi smanjivanja učešća zajmoprimca, odnosno države Srbije u finansijskom sektoru od sadašnjih 17,29 na 10% u 2010. godini kada su u pitanju banke, i smanjenja učešća sa sadašnjih 34 na 30% u 2010. godini kada su u pitanju osiguravajuća društva." Nad ovom rečenicom se zaista treba zamisliti. Nažalost, mi danas u Srbiji, osim navodnih domicilnih i domaćih banaka poput Komercijalne banke i AIK banke, nemamo domicilnu banku koja ima samostalnost u davanju kredita. Imamo veći broj ekspozitura, veći broj predstavništva, finansijska sredstva odlaze iz Srbije, ali te ekspoziture i predstavništva nemaju samostalnost da kreditiraju ono što je u ovom trenutku neophodno u Srbiji, a to je da kreditiraju privredu. Još jednom se zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Milićeviću. Reč ima Boris Aleksić.
Sada bih skrenuo pažnju na već pomenute zakone koji podrazumevaju dodatna zaduživanja Republike Srbije i naših građana. Kao što sam rekao, tu je najpre Predlog zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke (Zajam za opštinsku i regionalnu infrastrukturu), gde je dodatno zaduživanje naših građana pedeset miliona evra. Nakon toga, tu je zakon o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke za Projekat Klinički centri/B, gde se naši građani zadužuju za dodatnih sedamdeset miliona evra. Na kraju, tu je Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o zajmu (Programski zajam za razvoj privatnog i finansijskog sektora) između Republike Srbije i Međunarodne banke za obnovu i razvoj, kojim se naši građani zadužuju za dodatnih 34.900.000 evra. Želeo bih na konkretnom primeru da vam pokažem šta znači za jednu zemlju kada se zaduži preko određene granice, preko određene racionalne mere. Naš spoljni dug je danas prevazišao iznos od trideset milijardi evra. Videćemo kako je prošla Argentina. U vreme vojne diktature u Argentini spoljni dug te zemlje se povećao 5,5 puta. Kao što znate, diktatorske režime u Latinskoj Americi su podržavale i organizovale Sjedinjene Američke Države. Međunarodni monetarni fond je planski podržavao i savetovao generale, čak je jedan visoki funkcioner ove organizacije, gospodin Dante Simon, bio postavljen pri argentinskoj centralnoj banci. Po međunarodnom pravu, dug koji napravi neki diktatorski režim smatra se dubioznim, sumnjivim potraživanjem, a država nije u obavezi da ga vrati. Rizik ulaganja u zemlju koja ima autokratski režim ili koja ima diktatorski režim snosi onaj koji ulaže. Ipak, po uspostavljanju demokratije u Argentini 1985. godine, MMF je vršio pritiske na predsednika Raula Alfonsa da prizna dug. Iako je predsednik imao pravni osnov da odbije zahtev Fonda, on je prihvatio njihov uslov. Ugovorom je priznat umanjeni dug. Nešto slično se desilo sa priznanjem starog duga stare Jugoslavije, po pitanju Srbije i Jugoslavije. U pitanju su Londonski i Pariski klub. Dakle, pričali ste, režim je pričao da je otpisao 35% duga, a on je u stvari priznao veći deo tog duga, dve trećine duga, iako nije morao da ga vrati po međunarodnom pravu, jer je napravljen u vreme diktatorskog režima, a na zapadu i dalje važi pravilo da je komunizam bio jedna vrsta totalitarnog sistema i diktature. Danas građani Republike Srbije plaćaju dugove za koje, po međunarodnom pravu, ne bi morali da plate ni dinara. Kao što sam rekao, spoljni dug Srbije prevazišao je iznos od 30 milijardi dolara, iako je 2003. godine iznosio 12,3 milijardi dolara, a bilo je projektovano da će 2010. godine iznositi 10,5 milijardi dolara. U takvim uslovima dodatno se zadužujemo kod međunarodnih finansijskih institucija, koje u stvari tako koncipiraju kredite da država koja je ciljana na kraju ne može ni da ih vrati. Videćemo to i na konkretnom primeru u, da kažem, ispovestima ljudi koji su radili za Svetsku banku i MMF. Građani Srbije su, primera radi, avgusta prošle godine bili zaduženi 311,9 milijardi dinara, što znači da je zaduženost građana porasla za 5,8% u odnosu na kraj prošle godine. To su pokazatelji Udruženja banaka Srbije. Do čega dovodi nekontrolisano zaduživanje najbolje se može videti na primeru Južne Amerike i čuvene argentinske krize iz 2001. godine. Kreditori MMF-a i Svetske banke su u nekim državama, kao što su Haiti, Peru, Dominikanska Republika, obezbedili sebi pravo da ubiru takse i poreze, naravno, kad te države više nisu mogle da vraćaju kredite, da vraćaju kamate. U drugim slučajevima (Meksiko) eksploatisali su glavne izvozne resurse, gde je prihod od nafte išao preko njujorških bankarskih računa koje su kontrolisale federalne rezerve SAD. Ne znam da li vam je poznato, ali sistem federalnih rezervi je centralna banka SAD i ona je privatna. Ona je privatizovana 1913. tzv. Zakonom o federalnim rezervama, a prema konkretnim podacima, američka država je 1933. godine bankrotirala. Bila je prinuđena da određene prihode od poreza preusmeri na sistem federalnih rezervi. Danas je sistem federalnih rezervi privatna institucija, koja po sopstvenoj volji kreira monetarnu politiku u SAD, i to su činjenice. Kreditori ovih međunarodnih finansijskih institucija su često nametali svoju pravnu nadležnost u rešavanju sporova, a nisu prezali ni od vojne intervencije kako bi realizovali svoja potraživanja. Od 1980. godine do 2000. godine privatni kreditori su od Latinske Amerike naplatili 192 milijarde dolara više od iznosa koji su joj pozajmili. Godine 1999. i 2000. latinoameričke zemlje su isplatile 86,2 milijarde dolara više nego što su pozajmile. Ovo su analize iz francuskih listova "Mond" i "Mond diplomatik". Međunarodni monetarni fond je Argentini u periodu od 1980. do 2000. godine stavio na raspolaganje 71,3 milijarde dolara, dok mu je ona vratila 86,7 milijardi dolara. Dakle, MMF je ostvario zaradu od 15,4 milijardi. Od 1982. do 2000. godine Latinska Amerika je isplatila svim kreditorima neverovatnu sumu od 1.450 milijardi dolara, što je četiri puta više od njenog duga iz 1982. godine! Argentinski spoljni dug je 2004. godine bio 130 milijardi dolara, iako je Argentina u periodu od 25 godina isplatila više od 200 milijardi dolara. Jula 2000. godine nadležni argentinski sud je u presudi obrazloženoj na 195 strana razotkrio nelegitimnu prirodu duga i krivicu MMF-a i sistema federalnih rezervi SAD zbog siromašenja zemlje. Veliku pomoć u ovom procesu MMF i sistem federalnih rezervi SAD su dobili od novokomponovanih argentinskih kapitalista, tajkuna. Slična je situacija danas i kod nas, kao što vidimo. Neke od južnoameričkih zemalja su uspele da očuvaju svoju ekonomiju. Postavlja se pitanje kako? Tokom tridesetih godina prošlog veka 14 zemalja je obustavilo otplate dugova na duži rok ovim međunarodnim finansijskim institucijama, na primer MMF-u. Među velikim dužnicima samo je Argentina otplaćivala dugove bez prekida. Sledeći bespogovorno savete MMF-a, svoju valutu je vezala za dolar. Ova rešenja su Argentinu ubrzo dovela do prosjačkog štapa i poznate velike ekonomske krize, dok su zemlje poput Brazila i Meksika, koje su prekinule otplatu inostranim poveriocima i svetskim finansijskim organizacijama, prošle znatno bolje. Nije čudno što zbog toga direktor lista "Le mond diplomatik" Injasio Ramon zaključuje da su MMF, Svetska banka i Svetska trgovinska organizacija organizacije koje nameću kult profita izazivajući ekološko pustošenje raznih delova planete. Sada bih skrenuo pažnju na jedan intervju koji je objavljen u poznatom srpskom listu "Geopolitika" 19. 2. 2008. godine. Reč je o bivšem ekspertu Svetske banke, koji je napisao knjigu "Priznanje jednog ekonomskog plaćenog ubice". Videćete, on iznosi neke prosto neverovatne stvari. Mislim da će biti zanimljivo i za građane i za predstavnike Vlade i za naše poslanike u Narodnoj skupštini da čuju ovo. Nekadašnji najuspešniji "ekonomski ubica", "economic hitman", odnosno Džon Perkins sumirao je svoje bogato profesionalno iskustvo 2004. godine objavivši fascinantnu knjigu "Priznanje jednog ekonomskog plaćenog ubice", koja i dan-danas uzbuđuje javnost. Džon Perkins je završio studije za rukovodioca, menadžera kompanije na Univerzitetu u Bostonu i vrlo brzo je postao zanimljiv kao odgovarajući potencijal izvesnim političko-privrednim i bezbednosnim strukturama, kao što je Nacionalna agencija bezbednosti. Inače, kada je u pitanju sistem bezbednosti u SAD, valja pomenuti da, prema njihovim zvaničnim podacima, od onih 60 milijardi, koliko pripada iz budžeta američkim bezbednosnim službama, 80% otpada na vojne bezbednosne službe. Dakle, izvesna kompanija "Majn", mala kompanija koja je bila konsultant Svetske banke, rešila je da zaposli gospodina Perkinsa. Preko noći, postao je neka vrsta tajnog agenta ex officio, ekonomski plaćeni ubica, koji je odlično pokazao da zna da radi svoj posao, jer je dugo godina opstao u srži sofisticiranih privrednih manipulacija na međunarodnom nivou. Radilo se na stvaranju niza država ekonomski zavisnih od SAD, čime bi ta ista Amerika sebi obezbedila regularan put do eksploatacije resursa. Radilo se o milijardama dolara koje su kružile i koje su za jedne značile početak, a za druge kraj. Perkins u svojoj knjizi primećuje sledeće: "U zemljama kao što su Ekvador i Nigerija ili Indonezija oblačimo se kao učitelji ili vlasnici radnji, u Vašingtonu i Parizu izgledamo kao vladini službenici ili bankari, delujemo skromno i prosečno, posećujemo projekte i obilazimo osiromašena sela, propovedamo altruizam, čovekoljublje i govorimo za lokalne novine o dobrobiti koje će doneti naši humanitarni projekti". Dakle, govori kao ekspert Svetske banke. "Konferencijske stolove i vladine odbore prekrivamo tabelama i visokim proračunima, a na harvardskoj školi za ekonomiju držimo predavanja o čudesnim čudesima makroekonomije. Mi smo stalno prisutni i radimo otvoreno. Ipak, u najmanju ruku, tako se predstavljamo i takvi smo prihvaćeni. Tako funkcioniše ovaj svet". Taj njegov svet uključuje MMF i Svetsku banku, koji su i te kako odigrali značajnu ulogu u novom ekonomskom problemu sveta i zato Džon Perkins veruje da samo jedinstven odgovor ugroženih zemalja u razvoju može razbiti obruč te nove svetske imperije bez milosti. Nekadašnji "ekonomski ubica" Džon Perkins, bez straha od revanšizma "šakala", to su plaćene ubice koje su u službi privredne mafije, sa zadovoljstvom budi savest i otvoreno govori o tim problemima. Dakle, on kaže sledeće: "Regrutovala me je Nacionalna agencija za bezbednost NSA, a završio sam radeći kao rukovodeći ekonomista u privatnoj konsultantskoj firmi, gde sam bio obučavan kao ekonomski plaćeni "ubica". Danas "ekonomske ubice" i "šakali", plaćene ubice, obično rade za privatne kompanije, a ne direktno za Nacionalno bezbednosnu agenciju ili CIA. Već sam pomenuo na koji način Svetska banka i njene sestrinske organizacije funkcionišu u čitavoj ovoj priči, ali treba dodati da jednom kada se zemlja zaduži, MMF im nudi dodatnu finansijsku pomoć; u izvesnom smislu to je smanjenje dugovanja, ali tek onda kada se država ili države slože da prodaju svoja dobra i druge resurse stranim kompanijama i da privatizuju javni sektor. Posledicatoga je da te države potpadaju pod svetsku imperiju, tj. pod dominaciju SAD". Dakle, gospodin Džon Perkins je izričito u svojoj knjizi iz 2004. godine "Priznanje jednog ekonomskog ubice", kao službenik Svetske banke, MMF-a, pomenuo da je zadatak eksperata ovih međunarodnih finansijskih institucija bio da plasiraju kredite u zemlje trećeg sveta pre svega, sa izuzetno visokim kamatnim stopama, da te zemlje dovedu do toga da ne mogu da vraćaju te kredite i da na kraju od njih preuzmu prirodne resurse ili da određene prihode iz budžeta plasiraju direktno prema MMF-u i Svetskoj banci. Prema nekim podacima, nakon zaduženja koje je sama američka država ostvarila, negativnog zaduženja prema sistemu federalnih rezervi, 1933. godine, 30% prihoda iz budžeta je plasirano u zemlje trećeg sveta i za te plasmane uzimane su ogromne kamatne stope, tako da smatram da zaista treba pažljivo raditi sa MMF-om, sa Svetskom bankom. Predstavnici Vlade bi trebalo da prouče ovo i trebalo bi svakako da pročitaju ovu knjigu, jer to je pisao čovek koji je bio visoki funkcioner ekspertskog tima Svetske banke i MMF-a, i da shvate do kojih problema može da dovede dodatno zaduženje naših građana. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Aleksiću. Reč ima narodni poslanik Gordana Rajkov.
Poštovana predsednice, uvaženi ministri i članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, u ovoj objedinjenoj raspravi ja ću svoju pažnju zadržati na Predlogu zakona o ratifikaciji Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom i pratećeg Opcionog protokola. Zašto je ovaj dokument važan za svet, a i za Srbiju? Već je bilo govora o tome da u svetu živi oko 650.000.000 osoba sa invaliditetom, ali ako tome dodate i članove njihovih porodica, onda dođete do zaprepašćujuće cifre od dve milijarde ljudi koji svaki dan žive sa invaliditetom. U svakoj zemlji u svetu osobe sa invaliditetom žive na marginama društva, lišene osnovnih životnih iskustava. Njihove nade da će jednog dana ići u školu, dobiti posao, imati svoj dom, zasnovati porodicu, gajiti svoju decu, glasati ili učestvovati u društvenom životu veoma su male. Za ogromnu većinu osoba sa invaliditetom u svetu javni objekti, prodavnice, saobraćaj, kao i informacije, potpuno su van domašaja. Tako, zapravo, osobe sa invaliditetom čine najveću i najugroženiju manjinu na svetu. Dvadeset posto najsiromašnijih ljudi na svetu čine osobe sa invaliditetom, 98% dece sa invaliditetom u zemljama u razvoju ne ide u školu, a 30% dece koja žive na ulici pripadaju deci sa invaliditetom. Stopa pismenosti odraslih osoba sa invaliditetom kreće se oko 30, a nekad i manje posto. O teškom položaju osoba sa invaliditetom u Srbiji je bilo dosta reči. Na sreću, poslednjih nekoliko dana, odnosno nedelja i mnogi poslanici u ovoj skupštini govorili su o tome kada smo raspravljali o Zakonuo rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, tako da posebno o tome sada neću govoriti. Konvencija zato predstavlja, u stvari, odgovor međunarodne zajednice na dugu istoriju diskriminacije, isključenosti i dehumanizacije osoba sa invaliditetom. Nastojanja Ujedinjenih nacija da promene ovu situaciju traju već 35 godina, od 1971. godine, kada je doneta prva Deklaracija o pravima mentalno retardiranih osoba, preko Svetskog programa akcije za osobe sa invaliditetom 1982. godine i Standardnih pravila za izjednačavanje mogućnosti koje se pružaju ovim osobama 1992. godine, pa sve do 2006. godine kada je konačno doneta i Konvencija o pravima osoba sa invaliditetom. Ova konvencija predstavlja prvi međunarodno obavezujući dokument koji se odnosi na osobe sa invaliditetom i zapravo je jedan istorijski i inovativni dokument, jer uz holistički i sveobuhvatan pristup govori o osobama sa invaliditetom, ali i članovima njihovih porodica. U danu kada je Konvencija usvajana u Ujedinjenim nacijama generalni sekretar Ujedinjenih nacija gospodin Kofi Anan je rekao: "Današnji dan obećava da će postati svitanje nove ere, jednog novog doba u kome osobe sa invaliditetom više neće morati da podnose diskriminatorska ponašanja i stavove, koji su previše dugo bili dozvoljeni." Konvencija je, kao što je već rečeno, otvorena za ratifikaciju i potpisivanje marta 2007. godine. Ono što je kuriozitet vezan za nju jeste da je toga dana više od 80 zemalja u Njujorku potpisalo ovaj dokument, što je najveći broj zemalja koji je ikada u istom danu potpisao jedan dokument UN, što govori, naravno, o njegovom značaju. Srbija je Konvenciju i Akcioni protokol potpisala, kao što je rečeno, decembra 2007. godine, pošto je pre toga više od tri godine aktivno učestvovala u njenoj izradi i donošenju. Možemo biti ponosni što je Srbija bila jedna od retkih zemalja koja je kao svog predstavnika i eksperta u Ad hok komitetu imala osobu sa invaliditetom. Načela na kojima se bazira ovaj dokument su dostojanstvo, donošenje odluka o sopstvenom životu i samostalnost osoba sa invaliditetom, nediskriminacija, puno učešće u svim sferama društvenog života i prihvatanje i poštovanje invalidnosti kao dela ljudske raznovrsnosti i, naravno, jednake mogućnosti za sve. Šta će ova konvencija značiti za osobe sa invaliditetom u Srbiji? Kao što je već rečeno, ona ne stvara nova prava, ali definiše mehanizme za ravnopravno korišćenje već usvojenih opštih građanskih, političkih, ekonomskih, socijalnih i kulturnih prava. Ovom ratifikacijom država Srbija će se obavezati da će osigurati puno ostvarenje svih ljudskih prava i osnovnih sloboda osoba sa invaliditetom i da će u tom procesu osigurati konsultacije i aktivno učešće osoba sa invaliditetom. Konvencija pokriva niz prava: pravo na pristup pravdi; zaštitu od nasilja, zloupotrebe i eksploatacije; učešće u političkom životu; pravo na obrazovanje, zdravstvenu zaštitu, na rad i zapošljavanje i socijalnu sigurnost. Mada postoje posebni dokumenti UN o pravima žena i dece, ova konvencija takođe posebno uređuje položaj žena i dece sa invaliditetom, kao izuzetno i višestruko marginalizovanih grupa. Naravno, već je rečeno da ratifikacijom Konvencije Srbiji predstoji usklađivanje mnogih propisa. Na naše veliko zadovoljstvo, u nekoliko poslednjih godina naša država je učinila dosta napora da se naše zakonodavstvo uredi u skladu sa ovom konvencijom. I dokumenti koji su doneti su već pominjani, ali nam, naravno, predstoji usklađivanje zakona o obrazovanju, o zdravstvenom osiguranju i o socijalnoj zaštiti, a verovatno i tumačenje termina iz člana 12. Konvencije (o čemu je govorio gospodin Meho Omerović) koji govori o pravnim kapacitetima. To je zapravo termin koji nije poznat u našem zakonodavstvu i koji treba dovesti u vezu sa poslovnom sposobnošću, što je jedno važno pitanje o kome je ovde dosta bilo reči pre desetak dana. Smatram da je značajno sledeće: usklađivanje propisa sa odredbama Konvencije ne znači samo ciljane izmene u pojedinim zakonima koji se uvek čine da su najbliži osobama sa invaliditetom, kao što su obrazovanje, zdravstvena i socijalna zaštita. Mislim da je naša uloga kao narodnih poslanika da pri donošenju svakog novog propisa proverimo da li njegove odredbe stvaraju prepreke za ostvarivanje prava osoba sa invaliditetom i da li je potrebno doneti dodatne mere koje će omogućiti ostvarivanje tih prava, kao što smo nedavno učinili pri donošenju Zakona o javnim nabavkama uvodeći standarde pristupačnosti i kao što ćemo, verujem, učiniti u predstojećoj raspravi o zakonu o bezbednosti saobraćaja. Naravno, kada se ratifikuje Konvencija promene u životu osoba sa invaliditetom, nažalost, neće nastati preko noći. Ratifikacijom Konvencije zapravo će se tek intenzivirati jedan dug proces izjednačavanja mogućnosti, što će morati da se dešava postupno, uz definisanje novih mera koje će država preduzeti da bi obezbedila primenu Konvencije, naravno u skladu sa svojim raspoloživim resursima. Iskreno se nadam da ćemo neke od tih novih mera moći da vidimo reflektovane i u predlogu budžeta za 2010. godinu, jer ukoliko ne obezbedimo sredstva sve naše lepe želje i namere ostaće zaista samo slovo na papiru. Na kraju bih želela da podsetim da invalidnost nije ničiji slobodan izbor. Invalidnost može da se desi svakom čoveku. Borba osoba sa invaliditetom za svoja prava, uvek je tako, jeste i deo borbe za lični opstanak svakog drugog građanina. Zato ratifikacija Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom nije značajna samo za nas kao osobe sa invaliditetom. Ratifikacijom ove konvencije i Opcionog protokola Narodna skupština Republike Srbije učiniće korak dalje u stvaranju uslova za ostvarenje prava svih svojih građana. U danu za glasanje, naravno, poslanici Poslaničke grupe G17 plus glasaće za usvajanje predloga zakona o ratifikaciji Konvencije i Opcionog protokola. Hvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem gospođi Rajkov. Reč ima narodni poslanik Svetlana Stojanović.
Poštovani narodni poslanici, Konvencija o zaštiti i unapređenju raznolikosti kulturnih izraza, koja je jedna od 38 tačaka dnevnog reda u objedinjenoj raspravi, mogla bi da bude snažni pravni instrument za političke i društvene reforme u oblasti kulture, pod uslovom da već jednom donesemo sopstvene zakone. Usvojena je 2005. godine na generalnom zasedanju UNESKO-a i predstavlja prvi međunarodni obavezujući sporazum u oblasti kulture. UNESKO-ova revidirana Konvencija o raznolikosti kulturnih izraza nastoji da razvija svest o kulturi kao nosiocu identiteta, vrednosti i smisla; teži da ostvari uticaj kulture na programe održivog kulturnog razvoja, da poveže kulturu sa privredom i razvija kulturne industrije; zalaže se za stvaranje međunarodnog zakonodavnog okvira i međunarodne solidarnosti u oblasti kulture; predviđa definisanje strategije kulturnog razvoja; preporučuje harmonizaciju kulturne politika zemalja potpisnica. Mi nemamo šta da harmonizujemo jer nam zakoni o kulturi ne dolaze na dnevni red. Dalje, ona ima u vidu opasnost od marginalizacije malih i ekonomski slabijih država, što Srbija jeste, i takva opasnost srpskoj kulturi realno preti. Konvencija o raznolikosti kulturnih izraza priznaje suvereno pravo država da primenjuju sopstvenu kulturnu politiku. Srbija nema sopstvenu, niti bilo kakvu drugu prepoznatljivu kulturnu politiku. Što je veoma važno, Konvencija o raznolikosti kulturnih izraza se odupire ekonomskom liberalizmu u kulturi. Jednostavnije rečeno, obavezujuće propisuje da se kultura ne sme prepustiti isključivo slobodnoj tržišnoj utakmici, već se nacionalne kulture moraju štititi od ekonomske globalizacije. Konvencija o raznolikosti kulturnih izraza predvidela je i osnivanje fonda za razvoj kulturne raznolikosti, u koji će se slivati dobrovoljni prilozi, sredstva Generalne konferencije UNESKO-a, pokloni, legati država potpisnica, kao i sredstva drugih organizacija i programa UN, ne samo UNESKO-a. Novcem ovog fonda raspolaže međuvladin komitet, koji bira i kontroliše skupština strana potpisnica. Sve ovo je veoma pozitivno i Srbiji potrebno. Nije dobro što Srbija nema sa čim da izađe pred UNESKO. Ne razvijamo kulturne industrije, koje prema UNESKO-voj konvenciji ne bi bile isključivo u ingerenciji Svetske trgovinske organizacije, već i UNESKO-a. U skupštinsku proceduru još nije ušao godinama najavljivan zakon o kulturi, da bismo ga mogli uskladiti sa normama sadržanim u Konvenciji koja je danas pred nama. Ne poštujemo ni pozitivne zakone o kulturi, ove koje imamo i koji nesumnjivo zahtevaju poboljšanje. Dok ne donesemo nove i bolje, valjalo bi ih se držati, što ne činimo. Rešavamo probleme u kulturi kako gde procuri ili, tačnije, ne rešavamo ih. Za nas pitanja kulturne politike nisu u funkciji razvoja i smanjenja siromaštva. Nacionalne ustanove kulture su nam gotovo sve zatvorene, propadaju ili tavore. Naši zakoni ne podstiču partnerstvo između javnog i privatnog sektora, a međunarodnu razmenu u kulturi uglavnom doživljavamo kao odlazak povlašćenih na poneki festival ili neki sajam. Mnogo je dalek put Srbije do sprovođenja načela sadržanih u UNESKO-voj Konvenciji o zaštiti i unapređenju raznolikosti kulturnih izraza. Međutim, ako ćemo usvajanjem ove konvencije napraviti makar prvi korak na tom putu, i to je nešto. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Konstantin Samofalov. Izvolite. Nije tu. Gospođa Milica Vojić-Marković ima reč. Izvolite. Ostalo je još šest i po minuta.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodo ministri, dame i gospodo poslanici, danas prvo moram gospođi predsednici da čestitam, ovo je zaista rekord – i do sada smo spajali veliki broj raznoraznih tačaka koje po srodnosti nikako ne mogu da budu spojene, ali danas prvi put imamo 38 različitih konvencija koje po svom sadržaju ni u jednom slučaju ne mogu da budu podvedene pod ovakav način izlaganja, da se o njima raspravlja objedinjeno. To su toliko različite oblasti, svaka od ovih konvencija je u svojoj oblasti izuzetno važna i svako od nas ko pokriva neku određenu oblast smatra da o njoj treba da govori i da javnost o njoj dovoljno zna. Posle 38 tačaka, mi danas raspravljamo o svih 38 na ovakav način. Druga moja večerašnja prednost jeste to što govorim pred polupraznom (više praznom, nego polupraznom) salom, što nema direktnog televizijskog prenosa, nego će, kako će mi predsednica odgovoriti, kasnije biti odloženi prenos pa će svi oni građani Srbije koji pate od nesanice moći da me gledaju kako govorim o ekologiji. Ono što je isto tako važno, a što treba da se kaže, jeste i to da ministra iz oblasti na koju se odnosi konvencija o kojoj želim da govorim, a to je ekologija, danas nema ovde u sali. To su sve moje prednosti. Pokušaću da u ovom kratkom vremenu kažem nekoliko vrlo važnih stvari koje se tiču Konvencije o prekograničnim efektima industrijskih udesa. Vrlo je važno što je ova konvencija danas pred nama, jer smo mi usvajajući onih 17 ekoloških zakona (koje smo isto tako pohitnoj proceduri spojili u jednu objedinjenu raspravu) već praktično dotakli teren koji ova konvencija pokriva, a to su, u stvari, oni čuveni hemijski udesi, odnosno udesi sa vrlo opasnim materijama u procesu proizvodnje, skladištenja, prenosa, transporta i upotrebe tih materija. Isto tako, važno je reći da mi imamo problem, kao zemlja, i sa "Petrohemijom", i sa hemijskom industrijom i sa naftnom industrijom. To su takođe vrlo opasni resursi, a s obzirom na našu poslovičnu trapavost, odnosno neodgovornost i s obzirom na to da imamo zastarelu opremu, u koju očigledno niko nema volje da ulaže, imamo veliki problem sa mogućnošću takvih udesa. Nažalost, ono o čemu još želim da govorim, a tiče se upravo načina na koji mogu da utiču na nas udesi iz naše okoline, jesu nuklearne elektrane. Iako Srbija ima moratorijum da do 2015. godine ne može da gradi nijednu nuklearnu elektranu (razlozi za to su različiti, a jedan od njih jeste nedostatak prostora za skladištenje nuklearnog materijala), i iako nemamo nuklearnu elektranu, u okruženju od 600 kilometara imamo četiri takve nuklearne elektrane. Jedna od njih je poznata, to je čuvena bugarska Kozloduj; od 1992. godine traženo je od Bugarske da se ona zatvori i da zatvori prva četiri reaktora, dakle jedinice 1, 2, 3 i 4. Bugarska je u više navrata radila što zatvaranje pojedinih reaktora 1 i 2 - 1992. godine, 1999. godine sve četiri, pa je onda radila modernizaciju nekih od tih reaktora. Ako ćemo da budemopošteni, uslov da Bugarska uđe u EU bio je da zatvori sva četiri reaktora. U međuvremenu, ona je napravila dva nova dva, 5 i 6, koja su navodno modernizovana i danas funkcionišu. Svi dobro znate koliko smo problema imali sa Černobilom. Jako mnogo problema smo imali, verujte, i sa ovim Kozlodujem. Sada imamo informacije da će u našem okruženju Albanija graditi još četiri takve nuklearne elektrane; imamo problem sa Hrvatskom, koja na granici sa Srbijom, u Erdutu, hoće da gradi nuklearnu elektranu, tako da potpisivanje ove konvencije predstavlja zapravo potrebu da se Srbija zaštiti od svojih suseda koji prilično neodgovorno mogu da pristupe svemu ovome. Ovo je vrlo važna priča i zato što smo mi kao zemlja bombardovani osiromašenim uranijumom, a to takođe ima prekogranične efekte. Gospodin Dragan Šormaz iz moje Poslaničke grupe DSS danas je izuzetno dobro govorio o tome kada je govorio o potpisivanju konvencija koje nam kao kukavičije jaje poturate. I, upravo zato što danas nećemo da pričamo o njima na jedan otvoren način, o svakoj od tih konvencija, građani nemaju pojma da upravo to kukavičije jaje treba da bude smešteno u Srbiju i da na taj način Srbija potpisuje svoju kapitulaciju. Bojim se da ako danas ne budemo govorili i o ovoj konvenciji o kojoj govorim, o prekograničnom udesu, mi zaista svoje kukavičije jaje nećemo znati čak ni da nazovemo pravim imenom. Hvala.
Na listi prijavljenih je još narodni poslanik gospođa Miroslava Pejica, a zatim gospođa Kolundžija.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi ministri i ostali članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, u ovoj objedinjenoj raspravi danas ću govoriti o Predlogu zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke "Zajam za opštinsku i regionalnu infrastrukturu". Smatram da će verifikacija ovog ugovora od strane našeg parlamenta u velikoj meri doprineti procesu ravnomernog regionalnog razvoja. Ovde se govori o kreditu između Vlade Republike Srbije i Evropske investicione banke u visini od pedeset miliona evra koji je namenski opredeljen za završetak prioritetnih projekata lokalnih samouprava širom Srbije. To bi bio podsticaj opštinama, gradovima i regionima u uslovima svetske ekonomske krize. Kao neko ko pored dužnosti narodnog poslanika obavlja i funkciju zamenika predsednika skupštine, veoma dobro sam upoznata sa problemima pred kakvim su se našle lokalne samouprave pred prvim talasima svetske ekonomske krize. Samim tim što su privredni subjekti na teritorijama opština i gradova gde posluju smanjili svoje privredne aktivnosti, punjenje lokalnih budžeta prestalo se odvijati utvrđenom i predviđenom dinamikom. Pored toga, svi dobro znamo da je rebalansom budžeta Republike Srbije predviđeno znatno umanjenje transfernih sredstava namenjenih lokalnim samoupravama. Sve ovo govorim iz razloga što je specifičnost ovog kredita upravo u podršci onim projektima koji su kao prioritet određeni od strane nadležnih organa lokalnih vlasti. Međutim, zbog postojećih okolnosti, zbog efekata i posledica svetske ekonomske krize trenutno ne postoji mogućnost nastavka njihovog finansiranja. Prednost ovog projekta ne leži samo u finansijskim pogodnostima koje pruža, o tome ću nešto kasnije reći, već u samom opredeljivanju u koje svrhe se on može realizovati. Navešću samo neke od njih: poboljšanje i modernizacija saobraćajne mreže u cilju povećanja bezbednosti; unapređenje kvaliteta i funkcionalnosti objekata svih nivoa obrazovanja, objekata namenjenih istraživačkom radu i javnih sportskih objekata; izgradnja i obnova objekata za pružanje zdravstvenih i socijalnih usluga; obnova i zaštita kulturno-istorijskih objekata, što istovremeno predstavlja i pružanje podsticaja turizmu u tom području. Kao uslov za finansiranje nekog projekta lokalne samouprave predviđeno je da je on započet u 2008. godini ili kasnije, uz obavezu da bude završen do 2012. godine. Što se tiče finansijskih pogodnosti ovog kredita, one su očigledne jer je godišnja kamatna stopa minimalna. Zaduživanje od pedeset miliona evra nije fiksno, što znači da Republika Srbija može, sa jedne strane, da traži povećanje iznosa iznad ove svote ukoliko ovaj parlament to odluči, dok sa druge strane, krajnji iznos nije obavezujući tj. ne postoje nikakve posledice ukoliko iz bilo kog razloga Republika Srbija želi da izađe iz kreditiranja celokupnog ili delimičnog iznosa. Pored toga, kod isplate tranše kredita Republike Srbije može se prevremenom isplatom upravljati visinom fiksne kamatne stope, što je predviđeno i mehanizmom iz člana 4.03. Inače, trajanje kredita je 20 godina, sa počekom od pet godina, a kao promoter kredita predviđeno je Ministarstvo za Nacionalni investicioni plan, čiji će se nadležni organi prilagoditi uslovima i standardima koje propisuje Evropska investiciona banka. Prilagođavanje Ministarstva za NIP se obavlja prema standardima za dodelu kredita koje propisuje banka, a tiču se korisnosti nekog projekta i raznih faktora na koje se mora obratiti posebna pažnja. Pre svega projekat i potprojekti moraju biti u javnom interesu, a pored ekonomske i socijalne strane podrazumevaju brigu o ljudskom zdravlju, javnoj bezbednosti, kao i potrebu za očuvanjem životne sredine. Pored ovih faktora koji utiču na dobijanje uslova za odobrenje projekata na lokalnim nivoima, Ministarstvo za NIP će uskladiti i niz procedura sa standardima EU. Takođe, procedure nabavke će biti u skladu sa zakonima EU i politikom Evropske investicione banke putem otvorenih međunarodnih tendera. Dokle god kredit ne bude u potpunosti isplaćen, Republika Srbija je zadužena za održavanje projekata i njegovih delova u cilju održavanja u dobrom stanju. Kontrola i revizija će biti vršena od strane ovlašćenih lica ispred Evropske investicione banke. Pošto se radi o veoma strogim kriterijumima postavljenim na zakonima i praksi EU, verujem da će zaista iz ovog kredita biti finansirani projekti od najveće važnosti za razvoj i društveni interes lokalnih sredina zainteresovanih za ovu vrstu finansiranja kredita. Kao što je rečeno, ovim kreditom se finansiraju svi projekti već započeti u 2008. godini. To može doneti veliku pomoć svim lokalnim samoupravama u upravljanju postojećim sredstvima iz stalnih izvora tako što će obezbeđivanjem finansiranja predviđenog ovim zakonom, odnosno zajmom, biti u mogućnosti da sopstvena sredstva preusmere u investiranje projekata ništa manje važnih za njihovu sredinu, čija se namena ne nalazi na listi koju ovaj kredit obuhvata. Poštovane koleginice i kolege, u danu za glasanje poslanički klub G17 plus će podržati i glasati za Predlog zakona o potvrđivanju Finansijskog ugovora između Republike Srbije i Evropske investicione banke "Zajam za opštinsku i regionalnu infrastrukturu" i, naravno, za sve one konvencije, ugovore i protokole koji se danas nalaze na dnevnom redu. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo da govori, koje proističe iz člana 93. Poslovnika, nije iskoristila gospođa Kolundžija. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi ministri i članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, Poslanička grupa ZES u danu za glasanje glasaće za sve ove zakone kojima se ratifikuju međunarodne konvencije, sporazumi i protokoli. Želim samo da podsetim da su mnoge od ovih konvencija ili sporazuma sklapale neke druge, prethodne vlade. Iz mnogih od ovih akata se vidi da je neke od ovih sporazuma ili konvencija prihvatila još Vlada državne zajednice SCG. Dakle, radi se o tome da je za nas pitanje ozbiljnosti države, između ostalog, da pokaže da međunarodne ugovore, sporazume ili konvencije koje je prihvatila prethodna vlada one vlade koje dolaze posle podnose Skupštini na ratifikaciju i nama je od izuzetne važnosti da sve ono što su prethodne vlade potpisale Skupština što pre ratifikuje. Možemo govoriti o tome da je na ovoj sednici objedinjeno mnogo ratifikacija, ali želim da kažem da u nekim parlamentima o ratifikacijama i nema rasprave, tako da je to pitanje razumevanja onog šta predstavlja ratifikacija nekog sporazuma ili neke konvencije. Istovremeno, znamo da su i u ovom parlamentu u vreme državne zajednice takođe vršene ratifikacije bez rasprave. Prosto želim da kažem, iako razumem potrebu nekih poslanika da o nekim od ovih zakona posebno govore, da nas potreba da se ovaj posao uradi što pre ponekad dovodi u situaciju da na ovaj način spojimo raspravu. Imajući na umu da zapravo niko nije osporio nijedan od ovih zakona, da niko nije iskazao nespremnost da se ovi zakoni potvrde u Narodnoj skupštini, mislim da je taj prigovor više dat u odnosu na činjenicu da nije bilo vremena da se o njima dovoljno raspravlja. Možemo kao parlament da utvrđujemo pravila o tome kako se ratifikuju međunarodni ugovori i konvencije, i mislim da je to takođe tema o kojoj ćemo razgovarati zajedno, ali važno je za ovaj parlament da ove ratifikacije uradimo što pre i na taj način pokažemo da je država ozbiljna. Neke sporazume i konvencije Vlada je potpisala pre više godina, a još uvek nisu ratifikovane u parlamentu; to treba da uradimo što pre i da na taj način pokažemo odnos države prema ovim sporazumima i dokumentima. Želim da kažem da je za nas jako važno što mnogi od ovih akata proističu iz članstva Srbije u međunarodnim organizacijama, Savetu Evrope, UNESKO-u itd. Takođe, mnogi od ovih akta jesu deo partnerstva Srbije sa EU i u tom smislu za nas imaju posebnu važnost i svaki prigovor na brzinu za nas je prihvatljiv ukoliko to znači da će Srbija brže napredovati ka Evropskoj uniji. Hvala.
Zahvaljujem, gospođo Kolundžija. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa pitam da li želi reč neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93? Reč ima gospodin Aligrudić. Izvolite.
Zamolio bih vas, gospođo predsednice, da iskoristim ovo kao pravo na repliku, ukoliko vi to tako procenite i protumačite, jer se očigledno izlaganje prethodnog govornika, gospođe Kolundžije, nedvosmisleno odnosilo na sadržaj mog izlaganja kada sam se javio da govorim u načelu o svim ovim predlozima zakona [[Predsednik: Nemate pravo na repliku, nije bilo ničeg uvredljivog.]] Dozvolite mi samo jednu rečenicu, da objasnim, pa ćete proceniti i onda ću se povući ukoliko nisam u pravu. Naime, bilo je reči od strane gospođe Kolundžije o tome da sam ja, ne ja, bilo ko od prethodnih govornika, u čemu sam sebe prepoznao, da smo govorili o tome da su zakoni spojeni i da se ne mogu raspraviti itd. zato što ih je mnogo na dnevnom redu. To je bilo centralno mesto mog govora. (Predsednik: Mislim da ste neosnovano sebe prepoznali.) Dozvolite mi onda da iskoristim svoje vreme koje mi je preostalo. Ovo što smo maločas čuli, a da se nije čulo sve ono pre toga i da nije bilo aluzija na prethodna izlaganja, uglavnom je korektno. Reč je zaista o konvencijama koje su došle na dnevni red Narodne skupštine, to jest ratifikacija ovih konvencija koje nije zaključila samo ova vlada nego i neke prethodne vlade, i to ne samo jedna nego i neke mnogo ranije, kada je postojala državna zajednica SCG, pa čak i kada je postojala SRJ. Naravno, uvek se može može postaviti pitanje zbog čega one nisu na vreme i u ovom broju bile stavljene na dnevni red. To je nešto što se može javno raspraviti, svako snosi deo odgovornosti za to. One su, međutim, danas tu. Ovo što su pojedini poslanici iz DSS govorili o pojedinim temama, to jest o pojedinim predlozima ratifikacija, to je zato što su se opredelili da govore više minuta o jednoj temi kako bi koncentrisano i na valjan način uspeli, onako kako su umeli, koliko im je znanje dopuštalo i vreme na raspolaganju, da osvetle ono što se krije iza jedne takve teme i što bi bilo interesantno da građani čuju. Znam ja da smo brojne ratifikacije u parlamentu vršili bez ikakve rasprave, znam da je tako lakše i brže, ali mi je nepojmljivo da kada se iznese primedba koja stoji, koja se ne da oboriti, protiv koje se ne može ništa imati, a to je zahtev za sveobuhvatnom raspravom svake od tih tema jer je svaka značajna, da se onda takva primedba nipodaštava na način koji zaista vređa dostojanstvo ovog doma, ne samo po načinu na koji se govori, nego po načinu na koji se dela. U prvom delu svog izlaganja jasno sam stavio do znanja da nije Vlada Republike Srbije – ovde ispred nas se nalaze ljudi koji su rado pristali da budu žrtve ovoga, ali vidi se da postoje pozvani koji nisu došli danas, koji pametno ne žele da budu žrtve – ovo je odgovornost isključivo vladajuće koalicije u Skupštini Srbije, ničija više. Ako ih je podgovorio neko iz izvršne vlasti, to je drugo pitanje. Ovo je ono što mi vidimo. Vidimo da nekome pada na pamet da sedam-osam društvenih oblasti koje pokrivaju ratifikacije spoji u 38 tačaka dnevnog reda! Ali, proverite arhivski, nikada, slovima i brojem, nikada, nula puta, Demokratska stranka Srbije to na taj način nije uradila. Prema tome, ako to nismo uradili, imamo pravo da iznesemo primedbu. Mogu vam reći da nije mnogo zgodno, ali to više nije zgodno onome koji je to učinio nego meni, meni je to zabavno, da se na bilo koji način, makar i blagim aluzijama, prave primedbe na našu primedbu. Naša primedba stoji čvrsto kao granitna stena i neoboriva je, gospođo Kolundžija. A da li smo mi raspravljali sve ratifikacije do sada ili nismo, to može biti jedna vrsta polemičkog argumenta za neku televizijsku emisiju, ili može da bude zabavno jednom ili drugom biračkom telu.Ali, suštinski sam u pravu. To ne možete osporiti. Toliko o tome. O onome što smo mogli do sada da kažemo u načelnoj raspravi, rekli smo. Prosto, nema vremena ni za šta drugo, što mi je veoma žao. Hvala.
Zahvaljujem. Pre nego što zaključim zajednički načelni i jedinstveni pretres, da li predstavnici žele da daju završnu reč, u skladu sa članom 144. Poslovnika? (Da.) Gospodin Rasim Ljajić, najpre.
Dame i gospodo poslanici, najpre da vam se zahvalim na današnjoj raspravi, bez obzira na to što gospodin Aligrudić tvrdi da smo manje pametni zato što smo ovde došli. Moram da kažem da nisam odavno prisustvovao sadržajnijoj raspravi povodom dva dokumenta, u ovom slučaju povodom Revidirane evropske socijalne povelje i Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, bez obzira na to da li je ta rasprava dolazila sa leve ili desne strane. U svakom slučaju, želim samo da istaknem nekoliko stvari koje možda nisu apostrofirane a to zaslužuju zbog značaja ovih konvencija. Pre svega, Revidirana evropska socijalna povelja predstavlja, posle Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava, najznačajniji dokument SE. Bili smo u obavezi da tu konvenciju najpre potpišemo u roku od dve godine od pristupanju SE, a zatim da je što pre ratifikujemo. Ovim činom u potpunosti ispunjavamo obavezu prema SE, a sa druge strane, ovo je jedna od naših obaveza u procesu pridruživanja EU. Samim tim, ova povelja, sadržaj Povelje postaje sastavni deo unutrašnjeg pravnog poretka i na taj način stvaramo širi osnov za dalje unapređenje radnih, ekonomskih i socijalnih prava. Posebno bih hteo da istaknem da smo u odabiru članova ove povelje koji su predmet ratifikacije imali potpunu saglasnost svih socijalnih partnera i da nismo baš lako došli do usaglašenog teksta ove povelje. Što se tiče Konvencije o pravima osoba sa invaliditetom, samo bih kratko hteo da spomenem da smo danas ratifikovali i tzv. Opcioni protokol uz ovu konvenciju. On ima ne samo simboličnu već i praktičnu važnost, jer pojedinci i grupe dobijaju pravo da traže zadovoljenje, odnosno zaštitu u slučaju kršenja pojedinih odredaba ove konvencije, što do sada nije bio slučaj. Ova konvencija predstavlja još jednu kockicu u mozaiku koji pravimo u unapređenju položaja osoba sa invaliditetom. Posle donošenja nekoliko važnih zakona, ova konvencija je bila nešto što je nedostajalo i samim tim upotpunili smo i taj pravni okvir. Verujem da ćemo se svi složiti da smo prešli jedan lakši deo posla, u smislu ratifikacije obe konvencije, odnosno povelje. Preostaje, kao što to uvek kod nas biva, onaj teži deo, a to je praktična i puna implementacija ovih odredaba. U protivnom, "džabe smo krečili", ukoliko ovo ostanu papiri kojima možemo da mašemo i da se ponosimo pred međunarodnom zajednicom, ako odredbe ovih konvencija ne budu u punoj primeni u svakodnevnom životu. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Ljajiću. Reč ima ministar gospodin Nebojša Bradić. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovani narodni poslanici, tri međunarodne konvencije koje predstavljaju sistemsku reformu u kulturi i medijima su pred vama. To su: Konvencija o zaštiti i unapređenju raznolikosti kulturnih izraza (konvencija UNESKO-a), Konvencija o zaštiti kulturnog arheološkog nasleđa SE i Evropska konvencija o prekograničnoj televiziji SE. Za ovu poslednju konvenciju rekao bih da je na neki način već istorijska, zato što je bila već u proceduri dve skupštine. Jedna je bila Skupština zajednice Srbija i Crna Gora. U međuvremenu je ova skupština prestala da postoji, kao što je prestala da postoji i ova zajednica. Druga skupština je bila u prethodnom sazivu i pred usvajanje ove konvencije raspuštena je Skupština i prilika da se ova konvencija usvoji 2007. nije iskorišćena. Vrlo je dobra prilika da ova konvencija bude usvojena na nekom od narednih zasedanja Skupštine zato što će ona na kvalitetan način omogućiti radiodifuzno emitovanje programa televizija u svim zemljama Evrope, više neće postojati granice za televizije i biće jedno jedinstveno evropsko tržište. Zahvaljujem se narodnim poslanicima gospodinu Markićeviću i gospođi Stojanović na vrlo umesnim pitanjima koja su imali u odnosu na diskusiju, baš u vezi sa ovim konvencijama koje je Ministarstvo kulture i medija predložilo. Pitanja koja su upućena za predsednika Vujanovića svakako nisu pitanja kojima se Ministarstvo kulture bavi. Pošto se neke teme dodiruju, upravo u vezi sa ovde prisutnim dokumentima, reći ću da u zakonu o sporazumu o kulturnoj saradnji između Srbije i Crne Gore ne postoji razmena filmova, tako da pitanje razmene spornih filmova neće doći u Ministarstvo kulture. Ono što je takođe važno, i postavljeno je kao pitanje, jeste sam falsifikat u vezi sa manastirom Dečani. Manastir Dečani nije albanski spomenik kulture, prema tome, o tome ne možemo govoriti ni sa predsednikom Vujanovićem. Važno je upravo ovo o čemu je gospođa Stojanović govorila. Naravno da su problemi strategije razvoja kulture u narednom periodu za nas veoma važni, upravo zato što su mnoge stvari propuštene da budu urađene u prethodnom periodu. Ona je pomenula jedan važan dokument, to je Nacrt zakona o kulturi, usvojen prošle nedelje na sednici Vlade, prosleđen Skupštini; 14. maja je usvojen na Vladi i očekujem da će se naći u skupštinskoj proceduri. Uz konstruktivnu raspravu mogao bi biti predmet jednog od naših budućih zajedničkih sastanaka ovde u Skupštini. Što se tiče onoga što je pomenuto kao bitna programska politika ili kulturna politika Ministarstva kulture, odnosno problemi koji postoje u kulturi, složio bih se sa većinom primedaba, s tim što Ministarstvo kulture u ovom trenutku čini važne napore da neke strateške pravce pozicionira. Pitanje predstavljanja kulture Srbije u svetu, pitanje predstavljanja sveta u Srbiji, ali istovremeno i aktivna decentralizacija u kulturi Srbije kroz projekat Srbija u Srbiji – to su neki od strateških pravaca koji jesu prioriteti Ministarstva kulture. Siguran sam da će upravo sa ovim dokumentom to biti ojačano i osmišljeno, i kroz aktivnosti Nacionalnog saveta u kulturi, koji će predstavljati jedan važan organ i koji će kreirati i uticati na stvaranje kulturne politike, ali i na druge mere koje će biti u međuvremenu pokrenute i siguran sam da ćemo imati mnogo čvršću i bolju osnovu za naredni period. Hvala.
Zahvaljujem. Zaključujem zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima zakona po tačkama 20 - 57. dnevnog reda. Pošto smo obavili zajednički načelni i jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o predlozima zakona u načelu i u celini. Rad nastavljamo sutra u 10 časova. Zahvaljujem. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Šestu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 115 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži objašnjenje ili obaveštenje, u skladu sa članom 235? Izvolite. (Ne) Gospodin Šormaz se prvi javio, ali niste se registrovali. Izvolite, imate reč.