TREĆA SEDNICA DRUGOG REDOVNOG ZASEDANJA 22. novembar 2011. godine (Prvi dan rada) (Sednica je počela u 12,05 časova. Sednicom predsedava Slavica Đukić-Dejanović, predsednik Narodne skupštine.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Treću sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 110 narodnih poslanika. Da bismo utvrdili kvorum molim da ubacite kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema. Konstatujem da nas ima 126, što znači da smo u skladu sa članom 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, a predviđeno je da kvorum za rad Narodne skupštine prilikom usvajanja zapisnika i utvrđivanja dnevnog reda postoji ako je na sednici prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika, da ima kvoruma, odnosno da možemo raditi. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 286. Poslovnika? (Da.) Narodni poslanik gospođa Jelena Travar Miljević ima reč.
Zahvaljujem predsedavajuća i poštovane kolege i poštovana predsedavajuća, želim da postavim pitanje Ministarstvu za ljudska i manjinska prava, državnu upravu i lokalnu samoupravu, a u vezi zahteva za poništenje odluke o razrešenju saveta mesne zajednice "Novo Miloševo" 26. oktobra 2011. godine, koje je upućeno Ministarstvu 1. novembra 2011. godine od strane predsednika saveta mesne zajednice. Molim ministarstvo da mi odgovori koji su koraci koji su preduzeti iz oblasti nadležnosti …
Gospođo Miljević ja se izvinjavam, ali bih htela da zamolim narodne poslanike da ostanu u sali jer treba da usvojimo dnevni red. Počinjemo novu sednicu. Ja vas zaista molim za još malo strpljenja, pa ćete onda, naravno i praviti pauzu.
Molim ministarstvo za odgovor koji su koraci preduzeti iz oblasti nadležnosti ministarstva po pitanju poništavanja pomenute odluke. Napomenula bih da je SO Novi Bečej, dana 9. septembra 2011. godine dobila zahtev od tzv. inicijativnog odbora o razrešenju saveta mesne zajednice "Novo Miloševo" i organizovanju prevremenih izbora za članove saveta mesne zajednice. Pozivaju se na Zakon o referendumu i narodnoj inicijativi, pomenuti zakon definiše da građani putem narodne inicijative mogu predlagati promene Ustava, zakona i drugih propisa iz nadležnosti Narodne skupštine, odnosno skupštine autonomne pokrajine, opštine ili grada, raspisivanju referenduma o određenom pitanju i podnositi druge predloge u skladu sa Ustavom. Znači inicijativa koja je podneta u septembru, mislim da se na poziva na pravi zakon, jer ovaj zakon ne obrađuje temu izbora. Pomenutom narodnom peticijom se zloupotrebilo pravo građana na učešće u odlučivanju prilikom donošenja odluke na lokalnom nivou. Ono što bih napomenula, jeste da je upravo taj zahtev našao svoj put do Skupštine opštine, odnosno do sednice Skupštine opštine Novi Bečej, koja je održana 26. oktobra 2011. godine i uz podršku LDP-a, SRS-a i DS izglasana iako je 21. oktobra upućen zahtev za odbacivanje takve inicijative i predsedniku opštine i predsedniku skupštine i načelnici opštinske uprave. Napomenula bih isto tako da nemam ništa protiv da se isprobavaju nove koalicije na lokalnom nivou, taman one bile između LDP-a i SRS ali mi izuzetno smeta kada neko nasilno menja izbornu volju građana. Molim ministarstvo još jednom da iz oblasti svojih nadležnosti načini potrebne korake i obavesti nadležne organe šta im je dalje činiti. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Samardžić.
Poštovani narodni poslanici, danas je u Službenom glasniku Srbije pojavilo uredba o primeni dogovora o matičnim knjigama. Siguran da će tom uredbom imati prilike da se pozabavi Ustavni sud Srbije, to je sa pitanjem zakonitosti i ustavnosti ovog propisa ali neću o tome da govorim. Poznato je u javnosti da kada je njen nacrt bio na Vladi da je jedan broj ministara bilo protiv usvajanja ovakve uredbe i da je izložilo mišljenja kojima se dakle ne prihvata takva uredba za primenu dogovora o matičnim knjigama. U tom smislu i postavljam pitanje ili tražim objašnjenje i obaveštenje od Vlade, da li će i kada će ova mišljenja, negativna mišljenja, o nacrtu ove uredbe koja je od danas stupila na snagu biti izložena javnosti, da li će javnost biti upoznata sa njenim sadržajem. DSS je tražila, čim smo saznali da je uredba usvojena da se poslaničkom klubu stave na raspolaganje ova mišljenja, međutim jako je važno da i javnost se suoči sa njima i da dobije priliku, da prosto analizira ova mišljenja koja su jako zanimljiva, imajući u vidu činjenicu da se prvi put na Vladi oko ovog pitanja, da je došlo do razmimoilaženja i da sporova. Ovo pitanje nije dakle, niti proceduralno, niti tehničko, niti taktičko ono je pitanje kako država radi na svoj najvažnijem državnom interesu, dakle na očuvanju svog suvereniteta iteritorijalnog integriteta. Kada pogledamo taj način, videćemo da se malo po malo knjiga učesnika u ovom procesu svela na dva slova, da zapravo samo predsednik Republike i rukovodilac tima za pregovore ili tima za dijalog ovde imaju posla. Koliko vidimo, čak i Vlada ne može da utiče, tj. njeni resoru koji su resorno određeni za ovu vrstu poslova, na ovu politiku. Treba imati u vidu da su na sednici Vlade protiv ovakvog nacrta uredbe bili resori za unutrašnje poslove, za spoljnu politiku, za pravosuđe i državnu upravu. Dakle, to nisu resori koje smemo prevideti ili pomisliti da oni nisu nadležni. Upravo je njihova nadležnost najveća i nije ni čuda da su se oni pobunili protiv ovako jednog prekršaja zakonitosti i ustavnosti. Država mora da reaguje na to, imajući u vidu činjenicu da je cela stvar manje-više prepuštena pregovaraču. On je imao prilike da se obrati Odboru za KiM Skupštine prošlog petka i videli smo kako je prošao. Dakle, svi koji su govorili, bilo da su u vladi ili opoziciji, bilo da su sa Kosova ili ostatka Srbije, bili su protiv tih dogovora, a jedna uredba je data da bi se jadan od tih dogovora, koji se tiče matičnih knjiga, sproveo. Za očekivati je da će na brzu ruku možda još tokom ove nedelje, takođe, na jednoj od telefonskih sednica Vlade biti prihvaćene i uredbe o primeni onih drugih dogovora koji su takođe obavljeni u tajnosti i o kojima javnost nije do pre neki dan ništa znala. To je način protiv koga mi ustajemo već tri godine delovanja Vlade i države po pitanju KiM, ali ovoga puta zaista je kap prelila čašu. Vidimo da jedan čovek pregovara kako hoće, zaključuje šta hoće, vidimo da se forma ovih zaključaka nalazi u takozvanim dogovorenim zaključcima, što nije nikakav obavezujući ili pravni akt i vidimo da Vlada donosi uredbe na takozvane dogovorene zaključke i da te uredbe donosi na telefonskim sednicama. Skupština je isključena iz ovog procesa. Vlada većinski odlučuje bez odgovarajućih resornih ministara i dolazimo u situacije da deo teritorije dajemo na veresiju zato što tako hoće ili tako je predodređen čovek koji pregovara. Pomenuo sam tu sednicu odbora. On je ostao u apsolutnoj manjini, ali je rekao da ta činjenica neće uticati na nastavak pregovora. Danas smo videli da su na brzu ruku završili razgovor oko priznavanja diploma. Sve to traje do pola sata do sat, a Srbija polako a sigurno gubi Kosovo, između ostalog, i zbog ovako neodgovornog odnosa Vlade i svih činioca vlasti u tome. Parlament mora da se vrati u igru i zbog toga zahtevamo da Vlada dostavi ova mišljenja.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, još 2. septembra, pre skoro tri meseca, postignut je prvi od tih dogovora u tim pregovorima koji se vode pod okriljem Brisela. To su bili dogovori koji se odnose na oblast katastarskih knjiga i carinskog pečata. U međuvremenu, znate i sami, došlo je do postizanja do još dva dogovora, a to su dogovor u oblasti matične knjige i dogovor u oblasti slobode kretanja. Koliko čujemo, danas je postignut još jedan sporazum koji se odnosi na univerzitetske diplome. Članovi Odbora za KiM dobili su te tzv. sporazume i ako su to neformalna dokumenta, kako piše u njima i tu postoji nekoliko problema. Prvi problem je to što čak ni u ovim sporazumima ne piše sve. Dakle, u svakom sporazumu stoji da EU preuzima davanje političke garancije za one delove sporazuma koji zbog stavova bilo koje od strana nisu mogli biti uneti u tekst. Istovremeno, u izveštaju koji je Vlada Republike Srbije dostavila Narodnoj skupštini kaže se da je viće prilikom početka primene aranžmana u oblasti carinskog pečata došlo do krajnje pristrasnog tumačenja aranžmana u korist Prištine, a od strane EU. Dakle, veliki je problem to što niko, pa čak ni ministri u Vladi Republike Srbije, ne zna šta je sve potpisano, ali je potpuno nedopustivo da čak ni narodni poslanici u Narodnoj skupštini ne znaju bilo šta o tim postignutim sporazumima, iako je Vlada prethodnom deklaracijom obavezana da svaka tri meseca izveštava Skupštinu o toku pregovora. Izveštaji o toku pregovora podrazumevaju i raspravu u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Do danas do te rasprave nije došlo. Pregovori su prekinuti 27. septembra i to ih je prekinula srpska strana. Tada je rečeno da neće biti nastavka pregovora dok se ne reši situacija na administrativnim prelazima. Međutim, iako se situacija na administrativnim prelazima nije promenila došlo je do promene stave Vlade Republike Srbije, do promene stava pregovaračkog tima. Juče su pregovori nastavljeni. Po ovim sporazumima koji su do sada prihvaćeni, brutalno se gazi ustavni poredak Republike Srbije, krši se veliki broj zakona i potpuno je jasno da ovim sporazumima pregovarački tim i Vlada Republike Srbije, koja je stala iza tih sporazuma, otvoreno i neskriveno priznaju nezavisnost KiM, odnosno priznaju tu šiptarsku kvazi državu. Više ću zarad građana, nego zbog vas, reći šta ste sve prihvatili. U oblasti carinskog pečata prihvaćen je pečat koji je prethodne tri godine Vlada Republike Srbije osporavala. Dakle, ništa se nije promenilo. Pečat koji nije bio dobar sada je odjedanput dobar. U oblasti katastarskih knjiga prihvatili ste da kompletne katastarske knjige, skenirane originale prosledite šiptarskoj strani i obavezali se da ćete raditi na uspostavljanju potpuno pouzdanog katastra na Kosovu. slično je i sa matičnim knjigama, gde ćete takođe dati kompletne matične knjige i uspostaviti katastar Kosova. Što se tiče nadležnosti institucija šiptarskih ne bilo kakvih privremenih institucija samouprave, već institucija koje su formirane na osnovu ustava tzv. Kosova i zakona Kosova, vi ste prihvatili nadležnost Vrhovnog suda Kosova. Borislav Stefanović je to u nekoliko navrata dematntovao i ako svi mogu u sporazumu pročitati da to piše. Što se sporazuma u oblasti slobode kretanja, prihvatili ste šiptarske lične karte, prihvatili ste registarske tablice, prihvatili ste šiptarske vozačke dozvole, odrekli se srpskih tablica na području KiM i pristali da svi vlasnici automobila koji žive na KiM imaju RKS ili KS table. Na taj način da bi uzeli te vozačke dozvole moraju uzeti lične karte, moraju uzeti državljanstvo Kosova, moraju platiti porez šiptarskoj kvazi državi. Dakle, direktno priznajete sve njihove institucije. Još jednu stvar ću reći. Navodno je danas postignut još jedan sporazum u vezi univerzitetskih diploma. Znajući Borislava Stefanovića, verovatno ste ukinuli ili Beogradski univerzitet ili možda pristali daAzem Vlasi bude novi rektor. U međuvremenu je završen konkurs za opremanje osnovnih škola računarskom opremom. Kako kaže Jasna Matić, državni sekretar, 2802 škole u Srbiji su dobile kompletnu računarsku opremu. Iz ovog projekta izostavljeno je KiM. (Predsednik: Vreme.) Tražim objašnjenje od Vlade Republike Srbije, prvo, kada će doći do rasprave u Narodnoj skupštini o ovim temama koje su od najveće moguće važnosti. To nije nadležnost četiri predsednika lokalne samouprave sa severa Kosova. (Predsednik: Vreme. Potpuno je jasno vaše pitanje.) Završavam. Drugo pitanje je šta će Vlada Republike Srbije da se spreči nastajanje... [[Isključen mikrofon.]]
Da li još neko želi reč. (Da.) Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovana predsednice, poštovane kolege narodni poslanici, građani Srbije koji gledate direktan prenose, ne sporeći važnost pitanja koji su ovde inicirani u prethodnom vremenu u Skupštini od kolega drugih poslaničkih grupa, KiM jeste najvažnija tema u ovom trenutku, ali pošto ne bih imao bilo šta da dodam u pitanjima, da se ne bih ponavljao i pitao ono što su već pitali, zatražiću obaveštenje od Ministarstva ekonomije, od ministra Ćirića i Agencije za privatizaciju. Na neki način ovde otvaram slučaj Fabrike hartije u Čačku i nekoliko stotina radnika i ne znam koliko hiljada članova porodica čiji su očevi, braća i sestre do juče radili u fabrici hartije u Čačku. Fabrika hartije u Čačku trenutno ne radi, sa nikakvom perspektivom i nikakvim obaveštenjima od nadležnih državnih organa koje sam ja ovde pomenuo, kakva je sudbina fabrike hartije u Čačku, kakva je zapravo sudbina stotina porodica koje su imale bar minimalnu egzistenciju radeći u Fabrici hartije u Čačku? Sindikat radnika u Fabrici hartije u Čačku, tačnije njihov vođa, gospodin Miloš Tripković je pokušavao junački, i kroz štrajkove, i kroz proteste, i kroz blokade fabrike da se izbori makar za minimalno dostojanstvo ljudi, ljudskih prava da dobiju informaciju šta država, šta vlast koja je privatizovala na jedan, ja mogu da kažem veoma sumnjiv način, Fabriku hartije u Čačku, šta je sudbina Fabrike hartije u Čačku, i konačno, ono što je najvažnije, šta je sa sudbinom radnika? Ako vam kažem da ima dosta i bolesnih i starih ljudi koji su trebali ove godine ili za godinu ili dve da idu u penziju, a kada dođu tamo u nadležne državne organe, u fondove vide da im socijalno osiguranje nije uplaćivano, tako da su onemogućeni da odu i da dobiju i te minimalne penzije, teško i krvavo zarađene. Fabrika hartije sa svojim asortimanom i programom Fabrika hartije u Čačku po mojoj skromnoj proceni i proceni ljudi koji su mnogo stručniji u ekonomiji i toj vrsti industrije od mene, ima perspektivu. Zašto se Fabrika hartije u Čačku na jedan veštački i divlji način gasi? Zašto se ljudi teraju kući, da ostaju bez parčeta hleba? To je odgovor koji traže radnici širom Srbije, pa tako i radnici Fabrike hartije u Čačku. Ako vam samo napomenem da je u vlasništvu Fabrike hartije, koja ima veliku i drugu tradiciju od pre Drugog svetskog rata, postojala mašina koja je proizvodila papir od kojeg su se pravile novčanice. Ta mašina je nestala. Onda državi, Ministarstvu ekonomije i Agenciji za privatizaciju treba da bude ili bi trebalo da im bude jasno o čemu se tu radi. Radi se o velikom kriminalu. Jednostavno, vlasnici su nestali. U ovom trenutku ne postoje. Fabrika je u nedavnim elementarnim nepogodama oštećena. Nestao je deo krova, tako da kisnu, nažalost, mašine koje su radnici svojim znojem i trudom, da kažem, decenijama stvarali. Prema tome, očekujem, ne u roku od 15 dana koji je zakonski rok, da mi Agencija za privatizaciju i ministar Ćirić odmah odgovore. Ne zbog moje malenkosti nego zbog sudbine stotine radnika Fabrike hartije u Čačku, koji čekaju, makar jedan ljudski odgovor, da država kaže kakve su njene namere? Da li će da raskine privatizaciju? Da li fabrika ide u stečaj? Ovako, praktično ispada daljudi ne znaju kome da se obrate i ostaju oni najžešći vidovi protesta na koje su oni spremni, kako su me obavestili. Dakle, zahtevam, tražim i molim od Ministarstva ekonomije, od ministra Ćirića i od Agencije za privatizaciju, da odmah, koliko u toku ove sednice, upute odgovor na ovo pitanje, pre svega radnicima Fabrike hartije u Čačku, koji su na jedan divlji način ostali bez svojih radnih mesta i u čijem je to interesu? Nadam se, da će se saznati, ne samo kada se radi o Fabrici hartije u Čačku, nego i o stotini hiljada fabrika u Čačku i u našoj državi, koja su zatvorena zbog uskih privatnih interesa, povezanih sa državnim organima. Zbog toga, imamo sve više sirotinje, kako u Čačku tako i u celoj Srbiji.
Narodni poslanik Riza Halimi ima reč.
Hvala, gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, tražim objašnjenja od ministra unutrašnjih poslova, gospodina Dačića, povodom incidenta koji se desio u subotu u selu Grbavac, opština Medveđa, kada je policajac iz sastava lokalne policije, grubo nasrnuo fizički na porodicu Ismaili i korišćena je brutalna sila i prema deci. Zapravo, to je samo jedan teži incident u seriji sličnih incidenata koji se dešavaju u ovoj opštini. Ne mogu drugačije da shvatim, nego da je to ipak svojevrsni pritisak na i ono malo Albanaca koji su ostali u opštini Medveđa. Vi znate da od 5.500 Albanaca u toj opštini pre rata, sada ima trenutno svega 500. Sada, u odnosu na ovu drastičnu manjinu, na njih i njihove porodice u skoro napuštenim planinskim seoskim naseljima, ovo je prevršilo svaku meru. Čitavo vreme ovde govorim i zahtevam od Vlade i postavljam pitanje – šta će da preduzme da bi se omogućili minimalni uslovi za povratak izbeglog stanovništva za vreme rata? Vidite šta se sada dešava u odnosu na ono malo stanovništva koje je tamo ostalo. Pre toga smo imali seriju sudskih postupaka, u kome se Albanci optužuju i kažnjavaju i za navodne napade, pretnje svojim Srpskim komšijama, pa čak i za silovanje. Mislim da se sa ovim sada preteralo, ovim napadom na čitavu porodicu, gde je fizičke ozlede dobio glava porodice, Fadil Ismaili, zapravo, Sokol Ismaili, a čak su i deca prošla sa povredama. Mislim da je red da ministarstvo obavesti Skupštinu šta preduzima i šta je preduzimala do sada, šta će preduzeti da se izazivači ovog teškog incidenta primerno kazne? Ono što je po meni još ozbiljnije, šta će se preduzeti da se ne ponavljaju slični incidenti koji ugrožavaju javni red i mir, a od strane onih koji upravo treba da čuvaju javni red i mir? Mislim da ovakve situacije ni u kom slučaju ne bi smele da se ponavljaju. Zato tražim, pod hitno, od ministra i želim da čujem – šta i koje se mere preduzimaju da se ovakve stvari ne ponavljaju? Hvala vam.
Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavamo vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici: Vitomir Mihajlović, Mladen Grujić i Zoran Nikolić. Saglasno članu 86. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge akata iz predloženog dnevnog reda sednice. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam, pored predstavnika predlagača Snežane Malović, ministra pravde, Srđana Srećkovića, ministra vera i dijaspore i Oliver Dulića, ministra životne sredine, rudarstva i prostornog planiranja, pozvala da sednici prisustvuju i Slobodan Homen, državni sekretar u Ministarstvu pravde, Jovan Ćosić, šef Odseka u Ministarstvu pravde i Zlatko Petrović, rukovodilac Grupe u Ministarstvu pravde. Dostavljeni su vam zapisnici sednica 12, 13, i 14. vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini, Zapisnik Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godine i Zapisnik Sedme posebne sednice Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Pošto današnjoj sednici prisustvuje većina od ukupnog broja narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje Zapisnika sa navedenih sednica, što je predviđeno članom 88. stav 5. Poslovnika. Obaveštavam vas da je, proverom u službi za poslove Administrativnog odbora, utvrđeno da tom odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe za navedene zapisnike, pa prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Zapisnik sednice 12. vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini, održane 12, 13, 14, 15, 16, 19. i 26. septembra 2011. godine. Molim da se izjasnimo. Od 134 narodna poslanika, 122 za. Ima primedbi da nisam prethodno utvrdila kvorum, međutim mi smo kvorum utvrdili napočetku sednice i nema potrebe ponovo da ga utvrđujemo, a i elektronski sistem nam omogućava da se uverimo u činjenice. Dakle, saopštavam rezultate izjašnjavanja. Od 134 narodna poslanika, 122 je glasalo za. Konstatujem da smo usvojili ovaj zapisnik. Stavljam na glasanje Zapisnik sednice 13. vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini, održane 20, 21, 22, 23. i 26. septembra 2011. godine. Molim da se izjasnimo. Od 130 narodnih poslanika, 120 za. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila ovaj zapisnik. Stavljam na glasanje Zapisnik sednice 14. vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini, održane 26. septembra 2011. godine. Molim da se izjasnimo. Od 129 narodnih poslanika, 117 za. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila ovaj zapisnik. Stavljam na glasanje Zapisnik Prve sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini, održane 11, 12, 13, 17. i 18. oktobra 2011. godine. Molim da se izjasnimo. Od 129 narodnih poslanika, 110 za. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila ovaj zapisnik. Stavljam na glasanje Zapisnik Sedme posebne sednice Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini, održane 3. novembra 2011. godine. Molim da se izjasnimo. Od 129 narodnih poslanika, 116 za. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila ovaj zapisnik. Prelazimo na utvrđivanje dnevnog reda. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice, saglasno članu 92. stav 2. i članu 93. Poslovnika Narodne skupštine, potrebno je da se Narodna skupština izjasni o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku – PREDLOGU ZA DOPUNU PREDLOŽENOG DNEVNOG REDA i PREDLOGU ZA SPAJANjE RASPRAVE. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnim i drugim praznicima u Republici Srbiji, koji je podnela Narodnoj skupštini 20. oktobra 2011. godine. Molim da se izjasnimo. Od 129 narodnih poslanika, 120 za. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o policiji, koji je podnela Narodnoj skupštini 26. oktobra 2011. godine. Molim da se izjasnimo. Od 127 narodnih poslanika, 112 za. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacijama. Molim da se izjasnimo. Od 127 narodnih poslanika, 111 za. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o rehabilitaciji, koji je podnela Narodnoj skupštini 31. oktobra 2011. godine. Molim da se izjasnimo. Od 127 narodnih poslanika, 118 za. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe DSS – Vojislav Koštunica predložila je da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog deklaracije o obnovi državotvorne politike na Kosovu i Metohiji, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. novembra 2011. godine. Molim da se izjasnimo. Od 145 narodnih poslanika, 18 za. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Grupa od 20 narodnih poslanika poslaničke grupe DSS – Vojislav Koštunica predložila je da se dnevni red sednice dopuni tačkom - Predlog deklaracije o obnovi državotvorne politike na Kosovu i Metohiji, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. novembra 2011. godine, kao i da se predložena tačka uvrsti kao prva tačka dnevnog reda. Pošto predstavnik predlagača želi reč, gospodin Samardžić ima reč, izvolite.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, predsednice skupštine, opšte je poznato da Vlada prethodne tri nedelje nije uspela da da Predlog deklaracije o KiM na skupštinu, deklaracije koju je obećala javnosti i ovoj skupštini i skupština je očekivala neko vreme da će se to dogoditi, a kao što je poznato, nije se dogodilo. Poznati su i razlozi. U samoj Vladi je došlo do dubokih pukotina, razlikovanja i podela o toj stvari, pa je najjeftinije izgledalo da se nikakva deklaracija ne predaje skupštini, niti na skupštini usvaja. Zbog toga je DSS odlučila da preda svoj predlog deklaracije, čvrsta u uverenju da se o ovoj stvari mora razgovarati, bez obzira što je jedna deklaracija usvojena 31. jula. Od 31. jula do danas su se velike promene dogodile i na KiM i u pregovaračkom procesu. Stvar je otišla gotovo do samog kraja priznavanja Kosova od strane Srbije, tj. Vlade Srbije i skupština ima pravo da se o tome izjasni, da kaže svoje mišljenje i svoju reč. DSS je dala predlog deklaracije koji imate priliku da pročitate, ali za ovu priliku ja ne mislim o njoj da govorim, o njenom sadržaju, sem da skrenem pažnju poslanicima da se u svom sadržaju taj predlog deklaracije u ogromnoj meri podudara sa zaključcima nedavno održane skupštine četiri opštine na KiM. Skrenuo bih pažnju na nekoliko tačaka podudaranja, poslaničkog kluba DSS i stranke same, sa ovim predlogom zaključaka koje su odbornici četiri skupštine na severu Kosova jednoglasno usvojili. Kao prvo, tražili su da se prekinu razgovori sa albanskom stranom uz posredstvo EU, imajući u vidu više razloga. Jedan je razlog taj što su ti razgovori do sada pokazali katastrofalne rezultate po državne interese Srbije i interese Srba na KiM i da se iz istog razloga ukinu odluke ili tzv. dogovoreni zaključci koji su postignuti u tim razgovorima. O tome je i na Odboru i na ovoj skupštini bilo više reči i o tome ne bih govorio. Srbija ne može da prihvati takvu vrstu ultimatuma i takvu vrstu državnog mazohizma koji propoveda vrh Srbije u ovom trenutku, imajući u vidu ne samo jasno loše rezultate na papiru, nego i jasne stavove ljudi na koje se ti zaključci direktno odnose i kojih se direktno tiču. To su Srbi na KiM širom, a posebno na severu KiM, koji su o tome listom i jedinstveno izrazili svoj stav. Zbog toga, u najmanju ruku, smatramo da bi ovaj parlament … (Predsednik: Vreme.) … morao o tome da govori i zato predlažemo deklaraciju.
Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim da se izjasnimo. Od 145 narodnih poslanika, 19 za. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj predlog. Prelazimo na predlog za spajanje rasprave. Narodni poslanik Srđan Milivojević, na osnovu člana 92. stav 2, člana 157. stav 2. i člana 178. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacija i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o policiji (tačke 2. i 3. predloženog dnevnog reda); Pod dva, zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o zdravstvenoj ispravnosti predmeta opšte upotrebe, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o biocidnim proizvodima i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o hemikalijama; Zatim, zajednički jedinstveni pretres o: Predlogu zakona o potvrđivanju Međunarodne konvencije o pomorskim privilegijama i hipotekama, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o međunarodnom prevozu lako kvarljivih namirnica i specijalnim sredstvima za njihov prevoz, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade države Kuvajt, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Jermenije, Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Francuske o saradnji u oblasti odbrane i statusu njihovih snaga, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o saradnji u oblasti odbrane između Vlade Republike Srbije i Vlade Crne Gore, Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Crne Gore o izbegavanju dvostrukog oporezivanja u odnosu na poreze na dohodak, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Indonezije o podsticanju i uzajamnoj zaštiti ulaganja, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara BiH o privremenom zapošljavanju državljana Republike Srbije u Bosni i Hercegovini i državljana Bosne i Hercegovine u Republici Srbiji i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Azerbejdžan o saradnji u oblasti zaštite životne sredine (tačke 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18. i 19. predloženog dnevnog reda). Istovremeno narodni poslanik Srđan Milivojević obavestio je da povlači predlog za spajanje rasprave, koji je podneo 15. novembra 2011. godine u 15 časova i 25 minuta. Da li narodni poslanik želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Od 127 narodnih poslanika, za predlog je glasalo 123 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila predlog. Pošto smo se izjasnili o predlozima za stavljanje na dnevni red sednice akata po hitnom postupku, predlogu za dopunu predloženog dnevnog reda i predlogu za spajanje rasprave, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Dakle, izjašnjavamo se o predlogu dnevnog reda u celini. Od 129 narodnih poslanika, za predloženi dnevni red glasalo je 125. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini, u celini. D n e v n ir e d 1. Predlog zakona o rehabilitaciji, koji je podnela Vlada (broj 011-3678/11 od 31. oktobra 2011. godine); 2. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacijama, koji je podnela Vlada (broj 011-3668/11 od28. oktobra 2011. godine); 3. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o policiji, koji je podnela Vlada (broj 2-3635/11 od 26. oktobra 2011. godine); 4. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnim i drugim praznicima u Republici Srbiji, koji je podnela Vlada (broj 131-3575/11 od 20. oktobra 2011. godine); 5. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o platama u državnim organima i javnim službama, koji je podnela Vlada (broj 120-1626/10 od 10. juna 2010. godine); 6. Predlog zakona o tržišnom nadzoru, koji je podnela Vlada (broj 011-3381/11 od 6. oktobra 2011. godine); 7. Predlog zakona o zdravstvenoj ispravnosti predmeta opšte upotrebe, koji je podnela Vlada (broj 5-3610/11 od24. oktobra 2011. godine); 8. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o biocidnim proizvodima, koji je podnela Vlada (broj 501-3587/11 od 21. oktobra 2011. godine); 9. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o hemikalijama, koji je podnela Vlada (broj 501-3588/11 od 21. oktobra 2011. godine); 10. Predlog zakona o potvrđivanju Međunarodne konvencije o pomorskim privilegijama i hipotekama, koji je podnela Vlada (broj 011-3585/11 od 21. oktobra 2011. godine); 11. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o međunarodnom prevozu lakokvarljivih namirnica i specijalnim sredstvima za njihov prevoz (ATP), koji je podnela Vlada (broj 344-3644/11 od 26. oktobra 2011. godine); 12. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Države Kuvajt, koji je podnela Vlada (broj 343-3481/11 od 14. oktobra 2011. godine); 13. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Jermenije, koji je podnela Vlada (broj 343-3666/11 od 28. oktobra 2011. godine); 14. Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Francuske o saradnji u oblasti odbrane i statusu njihovih snaga, koji je podnela Vlada (broj 8-3479/11 od 14. oktobra 2011. godine); 15. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma o saradnji u oblasti odbrane između Vlade Republike Srbije i Vlade Crne Gore, koji je podnela Vlada (broj 8-3480/11 od 14. oktobra 2011. godine); 16. Predlog zakona o potvrđivanju Ugovora između Republike Srbije i Crne Gore o izbegavanju dvostrukog oporezivanja u odnosu na poreze na dohodak, koji je podnela Vlada (broj 43-3526/11 od 17. oktobra 2011. godine); 17. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Indonezije o podsticanju i uzajamnoj zaštiti ulaganja, koji je podnela Vlada (broj 011-3617/11 od 24. oktobra 2011. godine); 18. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Savjeta ministara Bosne i Hercegovine o privremenom zapošljavanju državljana Republike Srbije u Bosni i Hercegovini i državljana Bosne i Hercegovine u Republici Srbiji, koji je podnela Vlada (broj 11-3527/11 od 17. oktobra 2011. godine); 19. Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Azerbejdžan o saradnji u oblasti zaštite životne sredine, koji je podnela Vlada (broj 501-3589/11 od 21. oktobra 2011. godine); 20. Predlog za izbor izbornog člana prvog sastava Državnog veća tužilaca iz reda advokata, koji je podnela Advokatska komora Srbije (broj 119-3548/11 od 19. oktobra 2011. godine). Prelazimo na rad po utvrđenom dnevnom redu sednice. Pre toga, molim vas, da omogućimo da svi članovi Administrativnog odbora odmah odu u salu 1, gde će se održati sednica ovog odbora. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O REHABILITACIJI
Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaj Odbora za pravosuđe i upravu. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova pojedine poslaničke grupe, i to: poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Ujedinjeni regioni Srbije - 28 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa Napred Srbijo - 25 minuta i 12 sekundi; poslanička grupi DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;poslanička grupa Manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi ni jedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika koji žele da učestvuju u raspravi,jer nas član 96. stav 4. Poslovnika obavezuje da to učinimo pre nego što dam reč predstavniku Vlade ili prvom govorniku koji na osnovu odredbi Poslovnika ima pravo da uzme reč nakon otvaranja pretresa. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe, takođe, ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Konstantin Arsenović, poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Laslo Varga, poslaničku grupu manjina; narodni poslanik Milisav Petronijević, poslaničku grupu SPS – JS i narodna poslanica Vjerica Radeta, poslaničku grupu SRS. Ukoliko još neka od poslaničkih grupa želi da odredi svog predstavnika, molim vas da nas o tome obavestite u toku pretresa, tako da možemo da damo informaciju Narodnoj skupštini. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Pozivam Službu Narodne skupštine da obavesti ministra. Obavestila ga je. Pre nego što pitam da li ministar, koji je predlagač, želi reč, na osnovu člana 87. i člana 90. Poslovnika Narodne skupštine, dajem sledeća obaveštenja. Današnja pauza biće određena u uobičajeno vreme, u 14,00 časova, u trajanju od jednog sata, do 15,00 časova. Radićemo i posle 18,00 časova, na osnovu člana 87, a pokušaćemo, u zavisnosti od tempa rada i od potrebe vremena koje će biti iskorišćeno za diskusiju o 1. tački dnevnog reda, da nakon zaključivanja pretresa o tački dnevnog reda čiji je načelni pretres upravo otvoren da pređemo i na sledeći zajednički načelni pretres u toku današnjeg radnog dana. Da li ministar Oliver Dulić želi reč? (Da.) Izvolite.
Zahvaljujem se, dame i gospodo narodni poslanici. Kao prvo, veliko izvinjenje u ime ministarke pravde Snežane Malović. Ona je, nažalost, odsutna i zamolila me je da je zamenim u raspravi vezano za ovu važnu temu. Nadam se da će nam se, takođe, pridružiti i ministarka u raspravi u pojedinostima. Kao što znate, danas će biti reči o Predlogu zakona o rehabilitaciji, na čiju je potrebu donošenja ukazao Ustavni sud, Narodna skupština, kao i brojna udruženja i građani. Podsetio bih da je važeći Zakon o rehabilitaciji, kojim se uređuje rehabilitacija lica koja su lišena života, slobode ili drugih prava iz političkih ili ideoloških razloga, donet 2006. godine, a da jedno od najvažnijih pitanja, pitanje prava rehabilitovanih lica, tim zakonom je uređeno. Pored toga, kao jedno od najspornijih pitanja koje se javljalo u stručnoj javnosti, postavilo se i pitanje uređenja tzv. zakonske rehabilitacije, što važeći zakon, takođe, nije regulisao. Isto tako, važećim zakonom nisu uređena ni pitanja u vezi sa pravilima postupka koji se primenjuju na postupak rehabilitacije. Na sva ova sporna pitanja ukazala je stručna javnost, ali pre svega sudska praksa u postupku primenjivanja važećeg zakona. Napomenuo bih i da je početkom 2007. godine objavljeno prvo sudsko rešenje o rehabilitaciji, a da je do sada doneto po 1.500 rešenja sudova kojim se utvrđuje rehabilitacija. Takođe, pred višim sudovima je u toku još oko 800 postupaka po zahtevima za rehabilitaciju. Kako sporna pitanja nisu mogla biti uređena izmenama i dopunama postojećeg zakona, obrazovana je radna grupa koja je pripremila radnu verziju novog zakona o rehabilitaciji. Članovi radne grupe su bili predstavnici naučnih institucija, sudova različitih stepena, kao i advokatske struke. Ovim predlogom zakona uređena je rehabilitacija i pravne posledice rehabilitacije lica koja su iz političkih, verskih, nacionalnih ili ideoloških razloga lišena života, slobode ili drugih prava. Za razliku od važećeg zakona, ovaj zakon proširuje i precizira krug lica na koja se rehabilitacija odnosi, jer je po tom pitanju do sada bilo dosta nedoumica u sudskoj praksi. Pored lica koja su lišena života, slobode ili drugih prava, bez administrativne ili sudske odluke, uređena je i rehabilitacija lica koja su sudskim ili administrativnim odlukama organa Republike Srbije lišena života ili drugih prava, naravno, pod uslovom da je takva odluka doneta protivno načelima pravne države i opšteprihvaćenih standarda ljudskih prava i sloboda. Predlog zakona predviđa i jedno ograničenje, a to je da pravo na rehabilitaciju nemaju lica koja su za vreme Drugog svetskog rata lišena života na teritoriji Republike Srbije, kao pripadnici okupacionih oružanih snaga i kvinslingških formacija. Takođe, Predlog zakona poznaje još jedno ograničenje, a to je da pravo na rehabilitaciju nemaju pripadnici okupacionih snaga i pripadnici kvinslingških formacija koji su izvršili odnosno učestvovali u izvršenju ratnih zločina. Obzirom da ratni zločini ne zastarevaju u krivično-pravnom smislu, bez obzira ko ih je počinio, ne može se ni dozvoliti da ratni zločini budu rehabilitovani. Međutim, Predlogom zakona je omogućeno i licima koja su ranijim odlukama sudskih, vojnih ili administrativnih organa proglašena ratnim zločincima, da u sudskom postupku mogu ostvariti pravo na rehabilitaciju, ukoliko se utvrdi da nisu vršili ratne zločine. Predlog zakona predviđa dve vrste rehabilitacije, i to zakonsku rehabilitaciju, odnosno rehabilitaciju po samom zakonu i rehabilitaciju na osnovu sudske odluke. Bez obzira na vrstu rehabilitacije, za sticanje svojstva rehabilitovanog lica neophodna je sudska odluka, pri čemu kod zakonske rehabilitacije sud utvrđuje da je lice rehabilitovano po samom zakonu, dok ga kod sudske rehabilitacije sud rehabilituje svojom odlukom. Pravo na zakonsku rehabilitaciju imaju lica čija su prava povređena bez sudske ili administrativne odluke na teritoriji Republike Srbije, kao i lica čija su prava povređena van teritorije Republike Srbije, bez sudske ili administrativne odluke, a koja su imala ili imaju prebivalište na teritoriji Republike Srbije ili državljanstvo Republike Srbije. Pored toga, zakonska rehabilitacija pripada i licima koja su na osnovu sudske ili administrativne odluke kažnjena za delo koje u vreme izvršenja nije bilo određeno zakonom kao kažnjivo delo, odnosno koja su kažnjena kaznom koja u vreme izvršenja dela nije bila propisana, kao i lica koja su bila kažnjena za krivična dela koja su propisana zakonima donetim posle Drugog svetskog rata, a koja su suprotna opšteprihvaćenim standardima ljudskih prava i sloboda. Isto tako, pravo na zakonsku rehabilitaciju ostvaruju i lica koja su lišena slobode pod optužbom da su se izjasnila za rezoluciju Informbiroa, čime se ispravlja nepravda učinjena i ovim licima. Takođe, po sili zakona, rehabilituju se i lica koja su, po principu kolektivne odgovornosti, proglašena za ratne zločince, jer svaka krivica mora biti individualizovana i svaki krivac mora imati svoje ime i prezime. Predlog zakona predviđa da, pored lica na koja se rehabilitacija odnosi, zahtev mogu podneti bliski srodnici tog lica, kao i da zahtev može podneti javni tužilac, u slučaju naročito teške povrede načela pravne države i opšteprihvaćenih standarda ljudskih prava i sloboda, odnosno pravno lice čiji je cilj zaštita slobode i prava čoveka i građanina. Predlog zakona omogućuje podnošenje zahteva većem broju lica, u cilju omogućavanja ostvarivanja prava koja proističu iz rehabilitacije i u slučajevima kada lice na koga se rehabilitacija odnosi nije u mogućnosti da samo podnese zahtev. Kao i do sada, u postupku po zahtevu za rehabilitaciju je stvarno nadležan viši sud, a u cilju povećavanja efikasnosti vođenja ovog postupka, predloženo je da u ovim postupcima sudi sudija pojedinac. Zakonsku novinu predstavlja obaveza suda da o podnetom zahtevu odmah obavesti Ministarstvo pravde. Navedeno obaveštenje je neophodno iz razloga što se u sudskoj praksi dešavalo da je podneto više zahteva za rehabilitaciju istog lica, i to pred različitim višim sudovima. Predlog zakona predviđa da će u tom slučaju postupak sprovesti pred onim sudom pred kojim je postupak ranije pokrenut. Predlog zakona predviđa da podnosilac zahteva u postupku rehabilitacije ima pravo na besplatnu pravnu pomoć, kao i na oslobođenje plaćanja troškova postupka, čime se omogućava ostvarivanje prava pred sudom i licima kojima je pravna pomoć neophodna, odnosno licima koja nemaju sredstva za troškove ovog postupka. Predlog zakona propisuje pravila postupka rehabilitacije, što predstavlja novinu u odnosu na važeći zakon. O zahtevu za rehabilitaciju sud odlučuje u jednostranačkom ili dvostranačkom postupku, a po pravilu van parničnog postupka. U jednostranačkom postupku sud odlučuje o zakonskoj rehabilitaciji, uz prethodno pribavljeno mišljenje nadležnog javnog tužioca. U slučaju da javni tužilac osporava zahtev za rehabilitaciju, dalji sudski postupak će se sprovesti kao dvostranački. Kada je u pitanju sudska rehabilitacija, sud odlučuje u dvostranačkom postupku, pri čemu je drugi učesnik postupka nadležni javni tužilac koji zastupa Republiku Srbiju. Protiv sudskog rešenja u postupku rehabilitacije dozvoljena je žalba o kojoj odlučuje nadležni apelacioni sud, čime je obezbeđeno odgovarajuće pravno sredstvo u ovom postupku. Kao što sam na početku istakao, u odnosu na važeći zakon, za rehabilitovana lica je predviđen najširi mogući obim prava koji ta lica mogu ostvariti. Ova lica imaju pravo na poseban penzijski staž, mesečnu novčanu naknadu, zdravstvenu zaštitu, pravo na povraćaj konfiskovane ili na drugi način oduzete imovine, odnosno njeno obeštećenje, kao i pravo na obeštećenje i za materijalnu i nematerijalnu štetu. Predlog zakona predviđa da se rehabilitovanom licu priznaje vreme lišavanja slobode kao poseban penzijski staž u dvostrukom trajanju. Pored posebnog penzijskog staža, rehabilitovanom licu priznaje se i vreme nezaposlenosti po prestanku lišenja slobode, kao posebna penzijski staž. Ova lica imaju pravo i na mesečnu novčanu naknadu, kao poseban dodatak, u visini od 50% od prosečne mesečne plate u Republici Srbiji. Predlog zakona utvrđuje i pravo rehabilitovanog lica na vraćanje konfiskovane ili na drugi način oduzete imovine, odnosno obeštećenje za tu imovinu, imajući u vidu da je po ranijim propisima konfiskacija imovine bila posebna sankcija, kao i da se rehabilitovanom licu mora omogućiti vraćanje njegove imovine koja je mu je bila neopravdano oduzeta. Predlog zakona propisuje i pravo na obeštećenje za materijalnu i nematerijalnu štetu. Rehabilitovano lice ima pravo na obeštećenje za materijalnu štetu uzrokovanu povredom prava i sloboda, kao i pravo na vraćanje naplaćenih novčanih kazni i troškova postupka. Pravo na naknadu nematerijalne štete imaju i druga lica ako su pretrpela duševne bolove zbog smrti rehabilitovanog lica. Za dobijanje rehabilitacionog obeštećenja neophodno je postojanje sudske odluke o rehabilitaciji. Zahtev za ovo obeštećenje se podnosi komisiji, koja će se obrazovati u Ministarstvu pravde. Predviđeno je da navedena komisija donosi odluke kojim potpuno ili delimično usvaja zahtev. Ukoliko zahtev nije usvojen ili je delimično usvojen, podnosilac zahteva može podneti tužbu za rehabilitaciono obeštećenje nadležnom sudu. Odluka o usvajanju zahteva, odnosno sporazuma o rehabilitacionom obeštećenju, predstavlja izvršnu ispravu. Prelaznim odredbama Predloga zakona predviđeno je da se postupci započeti po odredbama važećeg Zakona o rehabilitaciji okončavaju po odredbama tog zakona, a da lica koja su do sada rehabilitovana ostvaruju prava iz rehabilitacije na osnovu ovog predloga zakona. Ovakvo rešenje je neophodno, obzirom da rehabilitovana lica do sada nisu mogla da ostvare pravo na odgovarajuću naknadu, odnosno obeštećenje, a što je najvažniji razlog za donošenje ovog zakona. Pored toga, imajući u vidu određene razlike između predloga ovog zakona i važećeg zakona u pogledu uslova za rehabilitaciju, data je mogućnost da lica kojima je prema važećem zakonu odbijen zahtev za rehabilitaciju, podnesu novi zahtev za rehabilitaciju, u skladu sa uslovima propisanim ovim predlogom zakona, kao i da ostvare svoja prava, ukoliko su uslovi ispunjeni. Na kraju ovog predstavljanja, želeo bih da vam se zahvalim na pažnji i izrazim nadu da će, nakon rasprave u Narodnoj skupštini, Predlog zakona biti usvojen, čime će se stvoriti normativne pretpostavke za ostvarivanje prava rehabilitovanih lica i ispravljanje učinjenih nepravdi prema tim licima i njihovim porodicama, a što je neophodno i zbog budućnosti Republike Srbije i svih njenih građana. Hvala.
Da li izvestilac nadležnog odbora želi reč, narodni poslanik Boško Ristić? Ne. Da li žele reč predstavnici, odnosno predsednici poslaničkih grupa? Narodni poslanik Konstantin Arsenović ima reč. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, poštovani građani Srbije, gospodin ministar je u svom izlaganju veoma detaljno dao obrazloženje i svrhu donošenja ovog zakona, ko, kada i kako podleže rehabilitaciji i na koji način se ostvaruju prava, itd, što je i suština ovog zakona. U nekim pitanjima ću se možda ponoviti, ali ću i neka svoja razmišljanja izneti. Predloženim zakonom o rehabilitaciji, kao što je navedeno u njegovom obrazloženju, rešavaju se određena pitanja koja nisu regulisana Zakonom o rehabilitaciji, koji je ova skupština usvojila 2006. godina. Prethodnim zakonom nisu bila rešena pitanja prava na naknadu štete i prava na povraćaj konfiskovane imovine. Pored toga, ovim zakonom se regulišu prava o rehabilitaciji lica koja su iz političkih, verskih ili ideoloških razloga lišena slobode, života ili drugih prava izvan teritorije Republike Srbije ako su imali ili imaju prebivalište na teritoriji Srbije ili državljanstvo Republike Srbije. Poslanička grupa PUPS će podržati ovaj zakon iz prostog razloga što se njime rehabilituju lica koja su u određenom vremenu osuđena iz političkih, verskih ili ideoloških razloga i na taj način lišena života, slobode ili drugih prava. Mislim da ćemo se svi složiti da svaka nepravda boli i pogađa nevinog i ima šire posledice, ne samo na osobu koja je toj nepravdi izložena, već po pravilu ona pogađa i najbliže. Što je nepravda veća, to su posledice veće. Međutim, koliko će se rehabilitacija pojedinih lica moći objektivizirati, imajući sve okolnosti i vreme kada se sve to dešavalo, je sasvim drugo pitanje i to je stvar pravosudnih organa. Ovde se može postaviti pitanje – šta je sa onima koji su kasnije, pa i u skorije vreme nepravedno osuđeni zbog različitosti u političkih i ideološkim stavovima? Zato u mojoj daljoj diskusiji želim potencirati na činjenicama za koje kao običan građanin smatram da su veoma interesantne ikojima bi se ova skupština morala baviti. Naime, niko normalan, bar ja tako smatram, neće podržati činjenje nepravde i zato se svi deklarativno zalažemo i protiv nepravde se moramo boriti svim sredstvima. Zakoni su najmoćnije i jedino legalno sredstvo koje treba da sankcioniše svaku nepravdu, pod uslovom da se primenjuju. Međutim, i pored toga moramo biti svesni da je nepravda sastavni deo života i prisutna je na svakom mestu, pa i u porodici, a shvatanje nepravde zavisi od onoga ko pravdu kroji. To znači da je pojam nepravde veoma relativan i zavistan je od toga u kojim uslovima se ona razmatra, odnosno dešava, od društvenih, političkih, ekonomskih i sličnih uslova. U određenu korist na određeno delo ili radnju, iako je učinjena protiv čoveka, se ne smatra nepravdom i opravdava se ciljem koji se želi postići, naročito u ostvarivanju političkih ciljeva. To je u ljudskom rodu uvek bilo prisutno i biće prisutno. Svedoci smo nepravde koja se od strane svetskih moćnika činila prema Srbiji i širom sveta, Irak, Libija, itd. Ovu malu digresiju koji sam izneo proistekla je iz razloga što sam u toku razmišljanja o predloženom zakonu o rehabilitaciji, lica kojima je nepravda učinjena pre više od 60 godina navela na razmišljanje da nam ovaj zakon možda nije ni trebao. Zašto sam došao do takvog zaključka? Nisam siguran da ćemo sve nepravde ispraviti i da li ispravljanjem jedne nepravde ne činimo drugu? Svima nam je jasno zašto to činimo. Želim da naglasim da sam svim svojim bićem protiv nepravde. Učinjene nepravde treba da nam služe kao primer kako ne treba raditi. Za shvatanje pojma nepravde i da se ona može različito tumačiti najbolji nam je primer Isusa. Kao što svi znamo, on je nepravedno razapet, ali znamo da ima i onih koji smatraju da je pravedno razapet. Ili, uzmimo primer bombardovanja Srbije, Hag, sankcije, pitanje Kosova itd. Zapadne sile, to je prizivanje pravde, a za naš narod i za mene lično najveća moguća nepravda. Kada razmatramo predloženi zakon o rehabilitaciji pojavljuje se novi problem. To je što krivci za učinjenu nepravdu neće snositi posledice, a u ljudskoj prirodi je da mu je važnije da se kazni počinilac nepravde, a ne što će on biti oslobođen ili rehabilitovan. Kao novi momenat koji je u zakonu definisan jesu finansijska sredstva za naknadu rehabilitovanom licu, a koja će se isplaćivati iz budžeta Republike Srbije. Kao i sve druge vrste naknade, prelamaće se preko leđa sadašnjih i budućih generacija. Otuda proizilazi logično pitanje – da li je pravedno da taj teret snose one generacije koje nisu imale nikakve veze sa učinjenom nepravdom, to je i nova nepravda. Lično smatram da je bilo bolje da smo se u sadašnjem trenutku usredsredili na otklanjanje sadašnjih nepravdi. Da li mislimo da u skorije vreme i sada nije bilo ili nema nepravdi? Verujem da ne mislimo tako. Bilo ih je, ima ih na svim stranama i biće ih još veoma dugo. O vrstama nepravde po obliku, sadržaju i veličini mogli bi danima nabrajati i raspravljati, a koje su učinjene od 90- ih godina do danas i prema našem narodu u celini, a i prema mnogim pojedincima. Kuda ćete veću nepravdu kada nekom samovoljno i zakonski neosnovano oduzmete stečena prava, recimo umanjenje primanja po volji moćnika, nećete da mu isplatite zaradu ili stečenu penziju i, dalje, kolika je to nepravda kada nekoga lišite prava na rad uništavanjem i rasprodajom preduzeća ili kada zapošljavanje zavisi od toga kojoj stranci pripadaš, a ne koliko si stručan, kada ti posao zavisi od milosti šefa, da li mu se sviđaš ili ne, a ne kako radiš i koliko si stručan. Mito, korupcija, kriminal i dalje cveta, a pravo na lečenje se sve više ograničava. Predloženim zakonom o rehabilitaciji pokušavamo rehabilitovati ljude kojima je učinjena nepravda, odnosno koji su osuđeni za učinjene greške ideološke, političke i verske od strane jednog sistema pre 60 godina, ali smo nemoćni da smanjimo i sankcionišemo nepravde koje sada čine pojedinci, pa i sadašnji sistem, iako postoje zakoni koji sankcionišu takva dela. Hoće li nam se desiti da ga za 30 ili 40 godina donesemo zakon koji će na neki način obeštetiti sadašnje generacije? Napred izrečeno nije bilo upereno kao omalovažavanje predloženog zakona i bilo kog organa, pogotovo ne ministarstva koje je predložilo ovaj zakon. To sebi ne uzimam za pravo, jer to i nije moja struka. Jednostavno, sve ovo shvatite kao jedno razmišljanje čoveka koji ima određena životna iskustva, a verujte mi da ima mnogih mojih istomišljenika. Moj cilj je bio da jednostavno ukažem na činjenicu da se ispravljanjem jedne nepravde koja je učinjena pre mnogo godina problem u potpunosti ne rešava. Mi treba da izvlačimo iskustva i da ne ponavljamo iste ili slične greške. Mi smo na takvom društvenom, ekonomskom i političkom nivou da rešavanjem ovog problema stvar nismo doveli do kraja i bojim se mogućih posledica o kojima ne bih govorio. Završiću sa jednom konstatacijom. Imao sam priliku da pročitam misli jednog mudraca koji je definisao 10 osnovnih odrednica koji ostvaruju suštinu i smisao zakona. Ne bih citirao, ali ću u slobodnoj formi, kako sam ja to shvatio, navesti neke od njih. On kaže da zakon ima svoj razlog i ljudsku potrebu, da je snaga zakona u njegovoj ideji, a snaga i ideja u potrebi ljudskoj, najbolji zakon najviše svetli, u svojoj realizaciji zakon humanizuje čoveka i preobražava društvo, zakon menja, obnavlja i uvodi novine, itd. Upoređujući ove odrednice sa predloženim zakonom se ipak postiže jedna od navedenih odrednica, a to je da se njime humanizuje čovek i preobražava društvo, zbog čega ga i podržavam. Ova odrednica, kao i još neke druge bile bi još snažnije da u sadašnjem vremenu nemamo onoliko nepravdi koliko ih ima. Završavajući svoje izlaganje, ponavljam da će poslanička grupa PUPS podržati ovaj zakon. Zahvaljujem vam se na pažnji.
Iskorišćeno je devet minuta i 30 sekundi od vremena zamenika predsednika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Laslo Varga, posle njega narodna poslanica Vjerica Radeta.
Gospođo potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, zakon koji se nalazi na dnevnom redu, odnosno Predlog zakona o rehabilitaciji zajedno sa Zakonom o restituciji, odnosno zakonom o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju čini jednu celinu, a zajednička karakteristika ili zajednički cilj ova dva zakona ili bi trebalo da bude sa jedne strane ispravljanje istorijskih nepravdi, a sa druge strane davanje doprinosa istorijskom pomirenju. Zakon o restituciji, dakle Zakon o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju, koji je donet 26. septembra ove godine u Narodnoj skupštini nije ispunio ovaj drugi cilj, odnosno cilj davanja doprinosa pomirenju. Taj zakon je sa jedne strane činio jednu veliku nepravdu i sadrži jednu odredbu koja u ovom trenutku znači mogućnost za nastavak te nepravde. O čemu je reč. Jedna odredba Zakona o restituciji, dakle iz odredbe iz člana 5. stav 3. tačke 3) tog zakona isključuje iz procesa restitucije jedan kolektiv, jednu grupu lica, to su pripadnici okupacionih snaga koje su delovale na teritoriji Republike Srbije i to bez utvrđivanja kriterijuma na osnovu kojih bi se oni iz procesa restitucije isključuju, dakle, bez utvrđivanje njihove odgovornosti. Iz tog razloga ja tvrdim da je parlament i Vlada, naravno zajedno, kada je donosila ili kada smo donosili Zakon o restituciji pali na ispitu, na ispitu iz predmeta o kojem sam govorio, dakle iz predmeta davanja doprinosa pomirenju. Sada se nalazimo pred popravnim ispitom i želim da kažem da Predlog zakona o rehabilitaciji u potpunosti zadovoljava ovu potrebu i da ćemo sa velikim zadovoljstvo glasati za Predlog zakona, ukoliko ovaj predlog zakona tokom skupštinske procedure ne pretrpi neke suštinske izmene. Na žalost, to ću da kažem, imamo loša iskustva kada se o ovoj temi radi. Bili su ili su ostali trenuci i u procesu donošenja Zakona o restituciji, kada nam se činilo da će ta diskriminatorska odredba iz tog zakona biti uklonjena, odnosno izmenjena. Do toga nije došlo. Iz tog razloga smo veoma umereni u optimizmu i kada se radi o Predlogu zakona o rehabilitaciji. Šta znači za nas ovaj predlog zakona, odnosno praktično jedan deo Predloga zakona o rehabilitaciji? Znači ispravljanje praktično te nepravde koja je učinjena prilikom donošenja Zakona o restituciji. Nije prijatno, nije bilo prijatno kada smo dožive mi narodni poslanici SVM, naravno više desetina hiljada ljudi koje mi predstavljamo, to poniženje koje smo doživeli i tu stigmatizaciju praktično prema kojoj smo ponovo kolektivno proglašeni ratnim zločincima, jednostavno iz te odredbe Zakona o restituciji to proizilazi. Ni jednom nismo govorili, ni sad neću da kažem da se ta odredbe odnosi ili da je protivna ili je napisana da diskriminiše jednu manjinsku zajednicu. Nismo to nikada rekli. Ni sada neću da kažem. Ta odredba je bila diskriminatorska iz razloga što diskriminiše jednu grupu ljudi i to zbog pripadnosti toj grupi, dakle zbog pripadnosti okupacionim snagama. Ovim predlogom zakona ukoliko, još jednom ponavljam, ovaj predlog zakona u ovoj formi bude usvojen, ova nepravda se ispravlja i za nas će to značiti priznanje greške, priznanje te ogromne greške koja je 26. septembra tu u parlamentu učinjena kada je izglasan Zakon o restituciji. Član 2. Predloga zakona o rehabilitaciji, dakle ovog zakona koji se nalazi na dnevnom redu, znači rešenje kojim se iz procesa restitucije otklanja princip kolektivne odgovornosti i to u odnosu, pre svega u odnosu na mađarsku zajednicu. Šta je suština predloženog rešenja koji je, mogu da kažem plod dogovora između Ministarstva pravde sa jedne strane i narodnih poslanika SVM, odnosno naše stranke. Suština predloženog rešenja je da nedvosmisleno isključuje ili briše iz procesa restitucije princip kolektivne odgovornosti. Član 2. stav 1. Predloga zakona nedvosmisleno upućuje i tekstualno upućuje na član 5. stav 3. tačku 3) Zakona o restituciji i na taj način znači jednu nedvosmislenu, ili jedno nedvosmisleno razjašnjenje pojma pripadnika okupacionih snaga, odnosno grupe koja je isključena i koja će biti isključena izprocesa restitucije. Šta znači ovo rešenje? Sa jedne strane znači da pripadnici tih okupacionih snaga i kvislinških formacija protiv kojih ne postoje odluke ili presude o njihovoj odgovornosti iz posleratnog perioda mogu i moći će bez bilo kakvog ograničenja da učestvuju u procesu restitucije. Dakle, niko ko u posleratnom periodu nije kažnjen, niko čija odgovornost nije utvrđivana, bez obzira da li je bio pripadnik tih okupacionih snaga neće trpeti nikakve posledice i neće mu nikakvo jedno pravo biti uskraćeno, pa ni pravo da učestvuje u procesu restitucije. I to se odnosi na njihove naslednike. Sa druge strane, oni pripadnici tih okupacionih snaga, dakle mađarske, nemačke, bugarske, hrvatske vojske i nekih domaćih kvislinških formacija protiv kojih postoje odluke iz posleratnog perioda, dakle čija je odgovornost utvrđivana nakon Drugog svetskog rata i koji su tim odlukama proglašeni ratnim zločincima ili učesnicima u ratnim zločinima, oni će imati mogućnost, oni ili njihovi potomci praktično da pokrenu zahtev, da pokrenu postupak za rehabilitaciju da se u tom postupku ponovo utvrđuje njihova odgovornost, odnosno nevinost. Šta je treća suština, treća tačka ovog rešenja i našeg dogovora? Teret dokazivanja će biti, jeste na državi, praktično na višem javnom tužiocu. Član 13. stav 1. Predloga zakona kaže da sud pribavlja dokaze i podatke od nadležnih državnih organa i organizacija. Ovim mehanizmom o kojem sam govorio je dakle u odnosu na pripadnike tih okupacionih snaga odgovornost individualizovana. Omogućeno je svim onima protiv kojih postoje odluke ili presude o njihovoj krivici mogućnost rehabilitacije, mogućnost podnošenja zahteva ili pokretanja postupka rehabilitacije. Sa treće strane teret dokazivanja je na državi. Dakle, ne dokazuju oni koji će podnositi zahteve svoju nevinost, nego će država biti u obavezi da dokazuje njihovu krivicu. Govorio sam o lošem iskustvu kada se radi, kada sam govorio o procesu donošenja Zakona o restituciji. Nisam o tome slučajno govorio i sada su već poneti i siguran sam da do ovog trenutka su podneti još i neki drugi amandmani čije bi praktično prihvatanje značilo i derogiranje ovog rešenja i stavljanja van snage onog dogovora koji smo postigli. Unapred želim da kažem, ukoliko se to ponovo desi, mi ćemo se ponovo naći u situaciji da nećemo moći da podržati ovaj predlog zakona i praktično ukoliko se naš dogovor prekrši, onda ćemo se vratiti na istu poziciju sa koje smo pre nekoliko nedelja krenuli. S toga bi apelovao na predstavnika Ministarstva pravde da prenese nadležnima ovu našu sugestiju i ovu našu molbu, jer u suprotnom je sve ovo što smo zajednički naporom uradili, praktično gubi smisao. Prihvaćeni su, dakle pored ovog rešenja o kojima sam govorio i neki naši amandmani koji smo podneli na prvobitni Predlog zakona o rehabilitaciji koji je upućen početkom septembra u skupštinsku proceduru a kasnije povučen. Pre svega prihvaćena je naša sugestija da se mogućnost rehabilitacije, ne odnosi samo na ona lica čija su prava praktično ukinuta ili prekršena iz političkih, verskih ili ideoloških razloga, nego i iz nacionalnih razloga. Brojni primeri postoje iz vremena Drugog svetskog rata i iz posleratnog perioda, kada su građani Srbije lišavani slobode, života ili drugih prava zbog pripadnosti određenim nacionalnim zajednicama. Dakle, ne iz političkih, ideoloških ili verskih razloga, nego zbog pripadnosti određenoj nacionalnoj ili određenim nacionalnim zajednicama. Iz tog razloga važno štoje ova naša sugestija usvojena. Za nas najvažniji i delimično simboličan, a delimično suštinski predlog koji prihvaćen u odnosu na prvobitan Predlog zakona o rehabilitaciji se odnosi na vrednosno određivanje i određivanje u vrednosnom smislu prema nekim odlukama iz posleratnog perioda koje su donošeni na osnovu principa kolektivne krivice. Više puta smo o tome u parlamentu govorili, sada ću to da učinim. Dakle, stanovnici tri sela u Vojvodini, Čuruga, Žablje i Mošorina su na osnovu kolektivne krivice, odnosno odlukama koje su zasnovane na principu kolektivne krivice, kolektivno, bez izuzetaka, proglašeni ratnim zločincima. Sa jedne strane, postoji i odluka od 26. marta 1945. godine, kada su svi stanovnici sela Mošorin, mađarske nacionalnosti, dakle, 294 lica, proglašena ratnim zločincima, kao izvršioci, podstrekači ili pomagači za zločine, i to bez utvrđivanja njihove individualne odgovornosti. Druga odluka je iz januara 1945. godine, istog organa, Komisije za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača uVojvodini. Ovom drugom odlukom ustanovljeno je da su svi stanovnici mađarske i nemačke narodnosti Opštine Čurug, Sreza Žabaljskog u Vojvodini, odgovorni kao izvršioci, podstrekači ili pomagači za zločine i proglašavaju se ili su proglašeni ratnim zločincima. Ove odluke se odnose se i na novorođene bebe i na decu i na žene i na starce i na muško stanovništvo, bez izuzetaka i bez utvrđivanja odgovornosti. Izuzetno je bitno što Predlog zakona sadrži jednoj odredbu prema kojoj će se po sili zakona rehabilitovati lica koja su po principu kolektivne odgovornosti proglašena za ratne zločince. U odnosu na ovo rešenje postoji jedan amandman poslanika iz opozicije kojim bi ovo rešenje bilo izbrisano iz Predloga zakona. Bila bi velika šteta i velika nepravda ukoliko bi se taj amandman prihvatio. Šta znači ova odredba? Sa jedne strane znači skraćivanje postupka u odnosu na ova lica. Sa druge strane znači da će sud praktično utvrđivati dve okolnosti - da li je to lice u tom trenutku imalo prebivališe na teritoriji ovih naselja, a sa druge strane da li protiv tog lica postoji bilo kakva odluka kojom je utvrđeno njegova ili njena individualna odgovornost. Ukoliko takva odluka ne postoji, onda će u jednom skraćenom ili pojednostavljenom postupku sud doneti odluku o rehabilitaciji. Šta je simbolički značaj ove odluke? Simbolički značaj je ogroman pod pretpostavkom da parlament usvoji Predlog zakona u ovoj formi. Naime, parlament će se u vrednosnom smislu odrediti prema odlukama iz posleratnog perioda kojima su određene nacionalne zajednice u mađarskoj zajednici u ta tri naselja proglašena kolektivno ratnim zločincima. Parlament će, ukoliko prihvati ovo rešenje, zauzeti jedan jasan stav da su te odluke bile nelegitimne, a i protivpravne. Gospodin Slobodan Homen, državni sekretar u Ministarstvu pravde je bio prvi predstavnik Vlade Republike Srbije u poslednjih 67 godina koji je javno i otvoreno govorio o nepravdi koja je učinjena stanovnicima ova tri sela u Vojvodini i koji se u vrednosnom smislu, naravno, negativno, odredio prema ovim dvema odlukama koje sam citirao. Iz toga razloga smo optimisti što se ovog pitanja tiče i očekujemo da se ne promeni ni ovaj deo zakona. Postoje neki drugi delovi koji su za nas bitni i važni. Naprimer, mogućnost da pravna lica podnose zahtev za rehabilitaciju. Smatramo to važnom vrednošću ovog zakona. Naime, to će otvoriti ili bi otvorio mogućnost, o tome zakon ne govori, ali iz zakona proizilazi da ta pravna lica pokreću postupke grupno. Dakle, za veći broj lica pokreću postupke rehabilitacije kako bi što veći broj lica uspeo da se oslobodi odgovornosti koja je nepravedno nakon Drugog svetskog rata njemu ili njoj nametnuta. Ono što je veoma važno to je da će ovim zakonom parlament uputiti jednu pozitivnu poruku međuakademskoj i mešovitoj komisiji, koja jeformirana između Srpske akademije nauka i umetnosti i Mađarske akademije nauke iumetnosti. Ta mešovita komisija je počela sa radom i radi na osvetljavanju tragičnih događaja za vreme Drugog svetskog rata. Ovim rešenjima i ovim zakonom će ta komisija dobiti jednu podršku za svoj rad i ohrabljenje. Nije manje važna ni informacija prema kojoj Vlada u procesu priprema budžeta za narednu godinu je spremna da opredeli i potrebna materijalna sredstva za rad ove međuakademske komisije jer uspešnost rada ovog tela delimično zavisi i od materijalnih mogućnosti. Da sumiram, zadovoljni smo rešenjima iz Predloga zakona. Ostaje nam jedan dugoročan cilj, a taj cilj je da kada ova međuakademska komisija završi svoj rad i donese svoje zaključke onda da u formi jedne dekleracije predloži našem parlamentu i parlamentu Mađarske. To bi značilo jedno simboličko zatvaranje ovog tužnog poglavlja naše zajedničke istorije, naravno, sve to svesni i bez iluzija da će se to brzo desiti. Na kraju bih samo još jednom ponovio da podržavamo zakon u ovoj formi. Nismo spremni da podržimo zakon ukoliko se bilo koja suštinski bitna i važna odredba promeni. O nekima sam govorio, o nekima nisam. Bila bi šteta ukoliko bi se odredbe koje se odnose na beneficije rehabilitovanih lica promenile. Postoji tu nekoliko amandmana. Sa njima se ne slažemo. Sve u svemu, ono što je najbitnije i najvažnije za nas to su rešenja o kojima sam na početku izlaganja govorio. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o rehabilitaciji koji se danas nalazi na dnevnom redu je važan iz više razloga. Mislim da doneti zakon o rehabilitaciji je i nužda i potreba. Nužda, jer malopre smo slušali, nemoguće je primeniti Zakon o restituciji bez toga. Nužda je jer je ova vlada učinila veoma mnogo da ispuni sve standarde u pristupanju EU i ona ih je ispunila i verujem da će da nastavi dalje da ispunjava standarde zbog Srbije, a ne zbog EU. Predlog zakona ja i potreba, iz prostog razloga što nepravde koje su bile, koje su nesporne, treba da se isprave. Srbija je poznata i u svetu po deobama, večitim deobama i mislimo da je vreme da se nepravde isprave, deobe ostave prošlosti, istoričarima. Istorija, ako nije onakva kakva jeste, opet je na dnevnom redu istoričara, istorijski instituta itd, a ne političara. Suština, po nama, Predloga zakona o rehabilitaciji ogleda se u stavu 1. član 1, dakle, prva rečenica. Citiraću je, zato što ću celokupnu svoju diskusiju stalno vezivati za tu rečenicu – "Ovim zakonom uređuje se rehabilitacija i pravne posledice rehabilitacije lica koja su iz političkih, verskih, nacionalnih ili ideoloških razloga lišena života, slobode ili drugih prava do dana stupanja na snagu ovog zakona". Kada se ta rečenica pročita, kada je to suština ovog zakona, mi smo apsolutno saglasni sa tim i verujem da su svi. I Ustav kaže da pravo na rehabilitaciju ima onaj ko je bez osnova i nezakonito pritvoren, osuđen itd. Dakle, iz ovog stava proizilazi naš ključni politički stav. Rehabilitacija da. Ko ima pravo na rehabilitaciju? Svako lice koje je iz ideoloških političkih, verskih i nacionalnih razloga, ne samo pritvoren, uhapšen, osuđen, lišen života, već doživeo bilo kakvu nepravdu, ima pravo na rehabilitaciju. Ali, samo ta lica i samo iz tih razloga, sve van toga nije rehabilitacija. Naravno, takođe prvi stav, za koji mi smatramo da je suština ovog predloga zakona,i jeste za apsolutnu podršku zbog još jednog razloga, što kaže – do stupanja na snagu ovog zakona, dakle, bez vremenske i istorijske odrednice. Mislimo da je i to važno, da se ne pogađamo oko datuma od kad važi. Jednostavno, važi sve do današnjeg dana. Mislimo da to važi iz još jednog razloga, da rehabilitacija lica koja su doživela nepravdu iz ideoloških političkih razloga, nema u osnovi ponovo ideologiju, ali neku drugu, već univerzalno pravo za svakog čoveka. To je drugi razlog zbog čega mi smatramo da treba podržati to. Ono što takođe želim da kažem, a napomenuću da ću se vratiti na to, to je da se odnosi na sva lica koja su doživela bilo kakvu nepravdu, bez sudske ili odluka administrativnih organa, ili sudskom i administrativnom odlukom. Ono što takođe želimo jasno da podržimo i želimo jasno da iznesemo svoj stav, kao što smo rekli ko može da se rehabilituje, ko treba ili mora da se rehabilituje, isto tako smatramo da je veoma važno reći ko ne može da se rehabilituje. Ovakav predlog zakona govori da na to nemaju pravo lica koja su lišena života u oružanim sukobima kao pripadnici okupacionih oružanih snaga i kvinslinških formacija, kao i oni koji su kao pripadnici okupacionih snaga i pripadnici kvinslinških formacija izvršili, odnosno učestvovali u izvršenju ratnih zločina. Za njih nema rehabilitacije. Takođe, mi tu dodajemo da je veoma važno da rehabilitacija zavisi od težine krivičnog dela. Ponavljam, svako ko je iz ideoloških političkih, verskih i nacionalnih razloga, mora da ima rehabilitaciju. Oni koji su činili krivična dela, nemojte da ispadne da su svi sada iz ideoloških, političkih razloga krali, ubijali, silovali itd. i iz svih ideoloških, političkih, verskih, nacionalnih razloga. Tu je velika odgovornost suda kada bude rešavao o tome. Imajući sve to u vidu, vrlo jasno smo odredili ko može da bude rehabilitovan i jasno smo odredili ko ne može da bude. Ne mogu da budu oni koji su vršili ratne zločine, učestvovali u vršenju ratnih zločina, koji su vršili teška krivična dela itd, za njih postoji neki drugi način da se postupak ponovi, ili već, da ne ulazimo u te detalje. U trećem delu ću se kratko osvrnuti na nekoliko pitanja za koje smatram da je važno da ih razjasnimo do kraja rasprave i u načelu i u pojedinostima, do kraja rasprave o Predlogu zakona o rehabilitaciji, s jednim jedinim ciljem i u najboljoj nameri, da dobijemo zakon koji će biti primenjiv, koji će omogućiti na najlakši mogući način da se otklone nepravde, ali koji neće dati mogućnost da se bilo ko prošvercuje kroz tu formulaciju, da je iz ideoloških, političkih, verskih i nacionalnih razloga pretrpeo nepravdu. Krenuću od člana 1. Prvo pitanje za koje mislim da treba da se razjasni detaljno, iz ovih razloga o kojima sam govorio je, da pravo na rehabilitaciju, ako je sudska ili administrativna odluka doneta protivno načelima pravne države i uopšte prihvaćenim standardima ljudskih prava i sloboda. Na prvi pogled je nesporno, ali nama je sporno. Koja načela i standardi? Tadašnji ili sadašnji? Nisu sadašnja i tadašnja načela i standardi isti. Mora tu da se izvrši jasnija definicija. Drugo na šta želim da ukažem, u istom članu, to je stav 3, gde kaže – pravo na rehabilitaciju imaju i lica iz stava 1. ovog člana, koja se u skladu sa zakonom i drugim propisima, smatraju borcima narodno - oslobodilačkog rata. Ne znam ko je smislio ovu rečenicu, ali mi liči na sledeće – svi imaju pravo, osim onih koji su vršili ratne zločine, a pored svih, imaju i ovi. Mislim da je stvarno potpuno suvišno. Dakle, ako već u osnovi svi imaju pravo na rehabilitaciju, nemaju pravo oni koji su vršili zločine, juče su vršili zločine. Šta to sada znači? Da pored svih imaju i oni. Mislim da je to potpuno suvišno. Drugo na šta želim da ukažem, to je već treće, gospodin Mićunović to već broji, u članu 2. govori se o licima koja nemaju pravo na rehabilitaciju. Između ostalog, govori se o licima koji su bili pripadnici okupacionih snaga, kvislinških informacija, ne znam zašto kvislinških, norveških, zašto ne pomagača, saradnika okupacionih snaga, koji su učestvovali u izvršenju ratnih zločina, što nije sporno, ali u jednom sledećem stavu kažu – pod licima iz stava 1. ovog člana ne smatraju se lica koja budu rehabilitovana po sili zakona. Može li se po sili zakona rehabilitovati lice koje je vršilo ili učestvovalo u vršenju ratnih zločina? To je negde 3. stav. Drugo pitanje kaže – kao i lica za koja su u postupku rehabilitacije utvrdili da nisu izvršila - što nije sporno. Dobro, utvrdilo se da u postupku rehabilitacije nisu izvršila, za njih sigurno da ne važi ovaj stav. Zbog čega ovo napominjem? Nije logično da lica koja budu rehabilitovana, po sili zakona, a podvedeni su pod one koji su učestvovali u vršenju ratnih zločina, nije logično da zakonski budu rehabilitovani. Zašto? Malopre smo čuli, postoji zakonska i sudska rehabilitacija. Zakonska rehabilitacija je konstatacija suda da je po zakonu rehabilitovan, dok sudska već treba da ima neki proces. Kada je u pitanju zakonska rehabilitacija, vrlo ispravno kaže ovde da se odnosi na sve one koji su bez administrativne ili sudske odluke pretrpeli nepravdu, što je u redu, ali mi je veoma problematično – mogu li tačke 2, 3, 4, 5. u tom članu, da ih ne ređam, govori se o odlukama sudskim za krivično delo, mogu li se zakonski rehabilitovati? Mislim da ne može. Mora da bude sudska. Neka ima pravo da podnese zahtev za rehabilitaciju, ali neka se u sudskom postupku utvrdi. Radi se o odluci suda za krivično delo. Možda je bilo grešaka, možda to nije urađeno kako treba, ali neka se sudski utvrdi, a pogotovo ako postoji mogućnost što kasnije se govori, da sudska odluka može da bude i takva da se delimično usvaja zahtev o rehabilitaciji, a delimično ne. Kod zakonske nema delimično. Kompletna se odluka poništava. Mislim da tu treba da ide taj deo za sva ona krivična dela za koje postoji odluka, treba da ide na sudsku rehabilitaciju. Želim da ukažem na jedno pitanje. Nemam ništa protiv, ali mislim da nije dobro. Predviđeno je da o zahtevu za rehabilitaciju odlučuje sudija pojedinac. Mislim da to nije dobro, jer su veoma teška pitanja. Mislim da je bolje bilo, koliko god bio onaj prethodni zakon loš, bolje je bilo kada je postojalo veće od tri sudije. Velika je odgovornost na sudijama. Velika je odgovornost jer, znajući da ako se rehabilituje lice, rehabilituje se i delo koje ono čini. Velika je odgovornost utvrđivanja svega toga, pogotovo što nema nekih jasnih merila. Koja su to merila, pa da se kaže – ovaj je iz ideoloških, političkih, verskih, nacionalnih razloga osuđen, optužen itd. Stoga mislim da je bolje ono rešenje kada to radi veće sudija. Kao posledica pravne rehabilitacije je i pravo rehabilitovanih lica. Mislim da tu imamo rezerve kada su u pitanju dve stvari, pravo na mesečnu novčanu naknadu, kao poseban dodatak, jer se odnosi na ljude koji već imaju pravo na dupli penzijski staž i drugo je pravo na rehabilitaciono obeštećenje, pogotovo čitav niz ljudi koji imaju pravo na to, a ne samo na onaj o kome se radi, odnosno koji je podneo zahtev za rehabilitaciju. Mislimo da to nije dobro. Mislimo da je to za Srbiju veoma naporno, pogotovo u uslovima u kojima je Srbija danas. Mislimo da nepravde koje treba evidentno da se isprave ne treba da naprave novu nepravdu građanima Srbije danas i u budućnosti. Završiću sa samo još jednim pitanjem, član 30. – šta je suština, kada je ovde stavljen stav 3. koji kaže – zahtev za rehabilitaciju u skladu sa ovim zakonom može se podneti iako je doneta pravosnažna sudska odluka kojom je odbijen zahtev za rehabilitaciju podnet na osnovu Zakona o rehabilitaciji. Sudska odluka doneta, pravosnažna, šta je sada cilj? Da li će to biti strpano u ono što se zove zakonska rehabilitacija, pa na sudu nije moglo da se utvrdi, a sada ćemo kroz onu formulaciju – zakonska – da se utvrdi. Želeo sam da iznesem ova zapažanja u najboljoj nameri, da se mora do kraja raspraviti svako od ovih pitanja sa osnovnim ciljem da se dobije zakon koji će stvarno dati odgovor koji je postavljen u 1. stavu, da svako ko iz ideoloških, političkih, verskih, nacionalnih razloga je doživeo bilo kakvu nepravdu bude rehabilitovan i da niko ne može da se prošvercuje u okviru toga kroz razna dela koja je činio. Nemojmo da zaboravimo da se mora posmatrati i delo koje je učinjeno, pa da ne ispadne da je krao, ubijao, silovao, špekulisao iz ideoloških i političkih razloga. Zahvaljujem.
Ovim završavamo prepodnevni deo naše sednice i rad nastavljamo popodne u 15,00 časova izlaganjima predsednika ili ovlašćenih predstavnika drugih poslaničkih grupa. (Vjerica Radeta: Ko je prvi po redosledu?) Po redosledu, ko bude prijavljen. Bile su prijavljene dve narodne poslanice, narodna poslanica Jorgovanka Tabaković i Vjerica Radeta, ali pratim pravo davanja na reč od najmanje ka najvećoj grupi, tako da, ukoliko još dođu poslanici koji imaju manje poslaničke grupe nego dve narodne poslanice koje su prijavljene, dobiće pravo na reč. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Pravo na reč imaju predsednici ili ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa. Prva od prijavljenih je narodna poslanica Jorgovanka Tabaković. Izvolite.
Hvala. Zakon o rehabilitaciji, kao što su i mnoge moje kolege prethodno rekle, u stvari otvara pitanje pokajanja za priznate grehe, izvinjenja ali, u stvari, pre svega mislim na naknadu štete. Ovaj zakon, kao i mnogo šta u ovoj državi, nekako sa naopake strane rešava problem u smislu da rešava posledice, umesto da rešava uzroke, a mislim pre svega na problem sa Zakonom o restituciji, kojim članice vladajuće koalicije nisu bile zadovoljne, pa se sada pokušava ovim zakonom u stvari ispraviti ono što štetom smatraju neki koalicioni partneri, a to je da nisu ostvarili preduslov da mogu da se pojave kao neko ko traži povraćaj imovine. To se u zakonu i vidi. On je vrlo loše napisan, nekonzistentan, mešavina ideja, a čak neki članovi zakona nemaju veze jedni sa drugima. U stvari, samo je jedno jasno, da treba sačuvati koaliciju i vlast, a uopšte ne izvesti određenu ideju i postići neki cilj samim zakonom. Na primer, zbog nejasnoća, posebno ću govoriti o onome što je u članu 2. definisano, može da se desi da se rehabilituju svi pripadnici okupacionih snaga koji bi ovim zakonom stekli sva moguća prava, uključujući radni staž, obeštećenje, dvostruko trajanje za jednu godinu rada, posebnu naknadu itd. Pita li neko da li ima Srbija obavezu, ima li pravo da ovo uradi i ima li čime da obešteti one koji smatraju da su oštećeni? O tome niko nije vodio računa. Takođe, u članu 2. ću vam reći da se niste udostojili najobičnije procene mogućih troškova ovakvih zakonskih rešenja. Bez obzira da li su svi mobilisani bili mobilisani prisilno ili dobrovoljno u okupacionim jedinicama, govorim isto i o kvinslinzima, toliko široko i neprecizno definisano, da bi zaista mogli da se prijave i pripadnici SS jedinica ili ustaških jedinica. Pritisak zemalja iz okruženja, Mađarske posebno, ali i nekih drugih agresorskih država koje su mobilisale ili primale u vojsku svoje manjine, jesu zaboravile namerno da je to prisiljavanje državljana okupirane države na službu u stvari ratni zločin. Da li je to smela Vlada Srbije da zaboravi kada je ovo definisala? Mi smo pokušali da tu, čini mi se, najkrupniju nepreciznost, koja će stvoriti ogromne probleme u ovom nedostajućem budžetu i onome što kažem – čije mi to grehe ispaštamo i da li naša deca i buduće generacije treba da ispaštaju grehe jedne vlade koja želi da ostane na okupu sa ovakvom preširokom definicijom, pokušali smo da ispravimo amandmanom, gde kažemo – da, ali treba povesti istragu kada se radi o ubistvima ili prisilnoj mobilizaciji. Znači, neće moći, ako prihvatite naš amandman, da se rehabilituje neko samo zato što je nad njim izvršen zločin, a da se ne sprovede istraga o zločinu, jer je tim rešenjem o rehabilitaciji utvrđeno da je zločin učinjen. Da li ćemo mi tog koji je zločin učinio i da prozovemo, kaznimo, tražimo naknadu štete? Princip pokajanja i izvinjenja i naknade štete, jer izvinjenje nije dovoljno, ne može da ispravi nepravdu, ne može da vrati štetu i treba izvoditi potpuno dosledno. Ovim zakonom pokušavate da ispravite stvari iz Zakona o vraćanju oduzete imovine, na koje smo vam mi ukazivali amandmanima. Da ste ih usvojili, za ovakvim rogobatnim, nekonzistentnim zakonom ne bi ni bilo potrebe. Neki delovi zakona, verujte da nije prejaka reč, bukvalno od Srbije i srpskog naroda prave svojevrsne zločince koji se sada svima koji su pucali na njih izvinjavaju i nude odštetu. Gde je kraj ponižavanju jedne države, naše države i srpskog naroda? Svako se u životu kaje ili izvinjava, ne zato što žali zbog zla koje je učinio, ili vrlo retko iz tih razloga, nego zato što se boji od onoga što ga može zadesiti zbog toga što je činio. Na primer, u Srbiji ovaj zakon jeste zakon koji se donosi pod pritiskom i u tom smislu, čineći navodno kajanje, stvarajući preduslove za naknadu štete za učinjene zločine, mi u stvari činimo zločin prema sopstvenoj istoriji, u jednom delu, činimo zločin prema budućim generacijama i ne znam kako možete u isti sklad da dovedete pohvalu za osnivanje fiskalnog saveta, koji treba da vodi računa o preraspodeli troškova na sadašnju i buduću generaciju, i donošenja jednog ovakvog zakona koji će evidentno stvoriti obaveze koje neće moći da se servisiraju samo zalaganjem, trudom i na teret ove generacije. Ponavljam, izvinjenje koje je postalo moda ne popravlja štetu, niti poništava nepravdu. Kada se ljudi izvinjavaju, oni to uglavnom čine prekasno ili samo zato što to ne mogu da izbegnu. Svedoci smo ovih dana kako kreatori ekonomske politike i oni koji vrše vlast deceniju unazad se zdušno izvinjavaju za sve i svašta, ne zato što se stvarno kaju, nego samo zato što se boje kazne koju će da pretrpe na izborima. Obrnut proces pravljenja budžeta od želja, umesto od mogućnosti, pravljenja zakona o rehabilitaciji zbog ispravljanja Zakona o vraćanju oduzete imovine, doneo je jedan zakon koji je napravio pravu, ako ga ovako usvojite, imaćemo pravu pravnu rašamonijadu. U članu 1. u tački 2) koju treba brisati, jer rehabilitacija, kaže, za radnje učinjene na teritoriji Republike Srbije mora da bude obaveza države na čijoj teritoriji je radnja učinjena. Odakle vam pravo da namećete Srbiji obavezu, odnosno da Srbija sebi daje za pravo da se bavi raspravljanjem događaja koji su se desili na teritoriji drugih država ako o tome nije sačinjen međunarodni, odnosno međudržavni sporazum. Ako mi kažete da ste to rešili sukcesijom, tvrdim vam da sukcesija koja jeste navodno rešena za četiri dana, iako je unazad pregovarana desetini godina, u stvari je ostavila mnoga pitanja otvorena i dan danas nerešena od prava na kuću, stan, stanarsko pravo, pravo da živite na svojoj teritoriji i da ostvarite niz prava penzijskih i svih ostalih. Tvrdim da ovo nije rešeno tom vrstom međudržavnog sporazuma. Osim poštovanja principa teritorijalne nadležnosti vi morate da imate na umu i brojne praktične razloge. Dokazi o učinjenim radnjama nalaze se na teritoriji drugih država. Kako ćete to da rešite? Odredbom koja postoji u ovom članu 2. Republika Srbija preuzima obavezu da nadoknadi štetu nastalu tim radnjama i obezbeđuje brojna prava rehabilitovanim licima na svoj teret iako niko ne tvrdi da ima ikakve veze sa tim događajima. Čime se to dokazuje? Istovremeno, može da dođe i do kolizije sa zakonima i sudskim odlukama druge države. Pri tome navodite kao jedan od razloga da su lica imala prebivalište na teritoriji Republike Srbije. U kom periodu? To uključujeonda i lica kojima je neko pravo bilo uskraćeno van Srbije, koji nemaju ni državljanstvo Republike Srbije, niti sada imaju prebivalište u Republici Srbiji, već su možda u nekom periodu imala prebivalište u Republici Srbiji. Imajte na umu da je u Srbiju nakon Drugog svetskog rata doseljen vrlo veliki broj lica sa teritorija drugih republika i da je veliki broj u nekom periodu imao prebivalište i sada Republika Srbija treba da preuzme na sebe ogroman broj mogućih slučajeva eventualne rehabilitacije lica kojima je šteta učinjena van Srbije, kao i sve obaveze za naknadu štete po tom osnovu, a rekla sam: penzijski staž, dvostruka naknada, posebna prava itd. Vi ovu skupštinu niste udostojili nikakvom procenom troškova, niti objašnjenjem razloga zbog čega bi Srbija preuzimala ovakvu obavezu i zašto bi uopšte imali obavezu da to radimo za bivše jugoslovenske republike. Da li su oni nešto uradili po tom pitanju? Besmisleno je da kao dodatni uslov za rehabilitaciju propisujete i da je odluka kojom se neko lišava prava iz zabranjenih razloga doneto "protivno načelima pravne države i opšte prihvaćenim standardima ljudskih prava i sloboda". Dovoljno je, gospodo moja, da se radi o nedopuštenim razlozima za oduzimanje prava. Ako ostane ovako kako ste vi napisali, to znači da je dopušteno nekome oduzeti život ili drugo pravo samo zato što je pripadao nekoj naciji ili veri, ako je poštovan formalni postupak. Nemojte da tražite da ovo obrazlažem. Samo ću reći – mirnodopsko ratovanje, kao besmislicu i mogućnost da se ovo zaista desi. Stav 3. morate da brišete, jer je nepotrebno posebno da propišete da se ovaj zakon odnosi i na borce narodnooslobodilačkog rata. Da li ste rekli da je to opšte pravo? Zašto bi sada to izdvajali posebno? U stavu 5. ste propisali da Republika Srbija ne odgovara za akte i radnje okupacionih snaga i opet izostavljate kvinsliške formacije. Nema razloga da Srbija odgovara za postupke tih formacija koje su bile u službi okupacionih snaga. O članu 2.su takođe mnoge kolege govorile vrlo smisleno, pametno, a na kraju kažu da će podržati zakon. Čestitam im na toj doslednosti, ali i ja kažem da je jedan od najspornijih upravo taj član 2. Ako se dosledno tumači član 2, dolazi se do zaključka da stiču pravo na rehabilitaciju svi pripadnici okupacionih snaga i kvinsliške formacije, bez obzira na državljanstvo, na način pristupanja kojim bi stekli sva prava iz ovog zakona. Kada su u pitanju pripadnici okupacionih snaga, uopšte niste naveli na koja se lica to odnosi, odnosno na čije državljane, pa se, opet doslovnih tumačenjem samo ove odredbe, može zaključiti da pravo imaju i svi pripadnici stranih oružanih snaga, koji su državljani tih agresorskih država, a bili su lišeni slobode ili pretrpeli bilo koju štetu. Pročitajte pažljivije i videćete da smo u pravu što iznosimo takav stav. Ograničenja koja ste predvideli članom 1. nije moguće da se primene, jer iz medija bi mogli da naslutimo da postoji namera vas kao predlagača da uredite pitanje eventualne rehabilitacije dela državljana koji su tokom rata bili prisilno mobilisani, ali to je učinjeno na jedan potpuno pogrešan i gotovo nemoguć način. Naime, nije moguće propisati pravo na rehabilitaciju, odnosno oslobođenje odgovornosti tih lica, jer i važeći Krivični zakonik u članu 422. propisuje da je služba građana Srbije u neprijateljskoj vojsci i drugim oružanim formacijama krivično delo koje se kažnjava sa 15 godina zatvora. Stupanje u neprijateljske oružane snage je klasično krivično delo, poznato od davnina i uvek kažnjavano. Sa druge strane, prisiljavanje građana na službu u neprijateljskim oružanim snagama je ratni zločin protiv civilnog stanovništva, po članu 372. stav 1. Krivičnog zakonika i u međunarodnom pravu. Kad sve ovo imate u vidu, Republika Srbija nema obavezu da vrši naknade šteta koje su pripadnici okupacionih snaga pretrpeli usled lišavanja slobode i drugih akata, već je naknada štete obaveza države koja je ta lica prisilila na službu u oružanim snagama. Predlogom je propisano da pravo na rehabilitaciju nemaju lica koja su vršila ratne zločine. Međutim, to je preuska definicija. Ratni zločini su samo neki od zločina koje su okupacione snage vršile. Ovo podrazumeva samo zločine protiv čovečnosti i međunarodnog prava. Na primer, genocid ne spada u ratni zločin, iako se, po pravilu, ti zločini najčešće vrše u ratu. Poznato je da je na teritoriji Srbije bilo i genocida, kao i drugih zločina iz oblasti zločina protiv čovečnosti iz međunarodnog prava, kao što je izuzetno surovo postupanje sa ranjenicima i ratnih zarobljenicima, uništavanje kulturnih dobara, protiv pravno ubijanje, ranjavanje neprijatelja i drugo. Zato vas molim da propišete da se pravo rehabilitacije, podneli smo takav amandman, odnosi samo na državljane Republike Srbije koji su bili prisilno mobilisani, pod uslovom da nisu vršili zločine i samo za delo službe u neprijateljskoj vojsci i pomaganje neprijatelju. Takođe, po osnovu rehabilitacije treba da propišete da može da se ostvari samo pravo na vraćanje oduzete imovine. Da li je to pravično? Potpuno je neprihvatljivo da Republika Srbija isplaćuje pripadnicima okupacionih snaga naknadu štete i prava koja treba da potražuju od drugih država, a te države pokušavaju da prebace teret naknade štete na Republiku Srbiju, koja je, u stvari, bila žrtve agresije. Posebno mislim na zarobljavanja, na zadržavanje ratnih zarobljenika i to u skladu sa pravilima i običajima rata. Taj deo je potpuno ostao zaboravljen, neobrađen, da li je namerno ili nenamerno, ne znam. Ovakva odredba će imati za posledicu omalovažavanje borbe protiv okupatora i doprinos borbe protiv fašizma od strane Republike Srbije. Ne znam da li je to izum nekog genijalnog pravnika, pojedinca, vlasti, ko je to odlučio da žrtvuje ugled Srbije, da žrtvuje istoriju ove države, ne znam iz kojih interesa, ali to zaista može da bude ozbiljna posledica ovakvog zakona. Primedbe koje imamo posebno na članove 9, 17, 22, 27. itd, neće mi vreme dozvoliti da sve obrazložim, ali reći ću npr. da ste usvojili amandman SNS kada smo govorili o restituciji, samo o roku u kojem moguće potraživati obeštećenje, vi sada ne bi imali razloga da pišete jedan član koji je u stvari potpuno neusklađen sa Zakonom o vraćanju oduzete imovine. Propisan je rok od dve godine od stupanja na snagu za podnošenje zahteva za vraćanje imovine, ali ovaj zakon propisuje rok od pet godina za podnošenje zahteva za rehabilitaciju. Kako će sada ti ljudi koji pet godina imaju ovaj rok da ostvare svoje pravo ako se za dve godine taj rok praktično smatra isteklim? Ovo je sitnica oko nepoklapanja vremenskih rokova za vas kao zakon, ali je za nekoga u stvari nepravedno onemogućavanje da ostvari pravo na rehabilitaciju. Koliko ćete krupnih posledica ukoliko ozbiljno ne budete saslušali argumente SNS po članovima o kojima ćemo tek govoriti, ne bih bila spremna ni da zamislim u ovom trenutku, ali smatram da svaki građanin države Srbije, nezavisno od nacije, vere, opredeljenosti, rase, treba i mora da se oseti korisnim i integrisanim članom društva. On to može i on će na to imati priliku, pravo i šansu samo ako shvati da ta država u kojoj živi treba da se pokaje, izvini i naknadi štetu samo za ono za šta je kriva po međunarodno priznatim pravilima i po pravednosti, humanoj ljudskoj koja važi svuda u svetu. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada smo početkom septembra dobili prvu varijantu Predloga zakona o rehabilitaciji mi u poslaničkoj grupi SRS kada smo se pripremali u to vreme za taj zakon zauzeli smo stav da zapravo takav zakon uopšte nije trebalo da se donosi, ne zato što smo mi protiv rehabilitacije, jer mi svakako jesmo za rehabilitaciju lica koja su progonjena kao žrtve pre svega Titovog komunističkog režima, ali smo, kada ste već odlučili da donesete taj zakon, intervenisali određenim brojem amandmana i da su na onu prvu varijantu prihvaćeni svi amandmani SRS, zapravo imali bismo dobar Zakon o rehabilitaciji. Zašto smo mislili da ne treba da se donosi zakon? Iz prostog razloga što je Zakon o rehabilitaciji donet 2006. godine. Problem je što se taj zakon nije primenjivao i niko ne može da nam garantuje da taj problem neće biti i sa ovim zakonom, jer je već odavno praksa u ovom parlamentu da se zakoni samo štancuju, donose, a da zapravo ostaju mrtvo slovo na papiru. Takođe je dobro što je Vlada prihvatila, očigledno su čitali naše amandmane na tu prvu varijantu zakona i jedan broj amandmana su prihvatili i to je dobro. Međutim, problem je što ste se vi našli u nekom koalicionom kolapsu, pa ste morali da zadovoljite, zapravo ste se suočili sa dva problema. Jedan problem je vezano za nalog EU, tako ste nam napisali u obrazloženju, da ovaj zakon mora da se donese, a sa druge strane ste imali koalicione partnere koji su otvoreno i javno ovde kada se govorilo o Zakonu o vraćanju imovine, odnosno Zakonu o restituciji iznosili svoj stav i najavljivali i rečeno im je tada da će ono što su oni hteli kroz taj zakon zapravo da im se na neki način reguliše kroz Zakon o rehabilitaciji. To je naravno mnogo loše. Kažete da se zakon usvaja po hitnom postupku zbog toga što bi neusvajanje zakona imalo štetne posledice za ostvarivanje prava rehabilitovanih lica, s obzirom da zakon predviđa veći broj prava itd, i pored toga kažete da je usvajanje ovog zakona jedan od prioriteta u procesu pridruživanja Republike Srbije EU. Što se tiče ovog prvog razloga gde ste naveli da bi nedonošenje ovog zakona imalo štetne posledice za ostvarivanje prava rehabilitovanih lica, ovo je licemerno od strane Vlade Republike Srbije iz prostog razloga što se ništa nije učinilo da se zakon koji je donet 2006. godine primenjuje i, ponavljam, da se taj zakon primenio mnoga lica koja je trebalo rehabilitovati bila bi rehabilitovana. Mesecima se u medijima priča i neki predstavnici većine u ovoj koalicionoj vladi mesecima pričaju o đeneralu Dragoljubu Mihailoviću. Traži se njegov grob, pa se traži naziv ulice po njemu. SRS je inače tražila da se ovaj most preko Save nazove po Dragoljubu Mihailoviću, imali smo zvaničan predlog u Skupštini grada u tom smislu. Evo pitanje za sve – zašto do danas nije rehabilitovan Draža Mihailović? Zašto je u januaru ove godine postupak za rehabilitaciju u Prvom osnovnom sudu prekinut na neodređeno vreme? Ko nam garantuje da ovako loš zakon kakav je ovaj danas neće takođe prolongirati sve te potrebne rehabilitacije na neodređeno vreme? Mi smo i na ovaj predlog uložili određen broj amandmana i, naravno, govorićemo o njima delom danas, a delom u raspravi o pojedinostima, ali sada više govorim o ovim principijelnim razlozima zbog čega mislimo da vam ovaj zakon ne treba i pogotovo da je zakon loš. Vi i ovaj zakon donosite, kao što ste napisali u obrazloženju, da udovoljite EU, zahtevima EU. Zaista je nepodnošljivo više da se u ovom parlamentu donose, voljom skupštinske većine i na predlog Vlade, zakoni kojim se udovoljava nečijim tuđim zahtevima. Pitamo vas kada ćete početi u parlamentu da donosite zakone koji se donose radi građana Srbije? Hajde jednom napišite u obrazloženju – ovaj zakon donosi se u interesu građana Srbije. Dobro znate da ulazak Srbije u EU nije u interesu građana Srbije. To danas tvrdi 54% građana Srbije i to valjda treba da se poštuje. To što ste vi dali neka obećanja itd, to zaista morate sami da rešite, ali ne preko leđa građana Srbije i mimo volje građana Srbije. Šta je takođe jedna od principijelnih primedbi koje mi imamo na ovaj zakon? Nedopustivo je, i kada som govorili o Zakonu o restituciju skretali smo vam pažnju na to, nedopustivo je rehabilitaciju povezivati sa restitucijom. Zakon o vraćanju imovine, odnosno restituciji sa stanovišta SRS protivan je Ustavu Republike Srbije i uopšte nije bilo mesta da se on nađe u pravnom sistemu Republike Srbije i taj zakon, što se nas tiče, nije trebalo donositi. Prvom prilikom mi ćemo taj zakon staviti van snage. Vi ga i onako nećete primeniti, neće biti posledica što se tiče njegovog donošenja. Ali je dakle, nedopustivo da vi rehabilitaciju vezujete čak i u delu vraćanja imovine, da vezujete za restituciju. Vi ste restituciju regulisali, kako ste regulisali, mi sad samo podsećamo da niste mogli da donesete taj zakon, između ostalog što su sva lica kojima je oduzeta nekad imovina da im je ta imovina oduzeta na osnovu tada važećih zakona koji uzgred budi rečeno nikada nisu stavljeni van snage. Rehabilitacija je potrebna za lica koja su bile žrtve progona režima i svakako da je potrebno tim ljudima, tom malom broju preživelih, a onda naravno naslednicima onih koji nisu preživeli da je potrebno vratiti sva prava koja su im na taj način oduzeta i da je potrebno, naravno, vratiti i nezakonito oduzetu imovinu. Ono što se provlači kroz ovaj zakon, naravno, zakon vrvi od nepreciznosti i otvoriće mogućnost velikih zloupotreba u njegovoj primeni, pa će se desiti da neće moći da budu rehabilitovani pripadnici četnika Draže Mihajlovića, koji su zapravo istorijski u najvećem broju slučajeva bili žrtve progona tadašnjeg režima, ali ste zato otvorili mogućnost rehabilitacije otvorenih neprijatelja, zločinaca koji su činili zločine u toku Drugog svetskog rata nad građanima Srpske nacionalnosti u Srbiji. Vi ste ovim zakonom otvorili mogućnost da se imovina vraća i ljotićevcima i nedićevcima i folksdojčerima i ustašama i hortijevcima, dakle, svi oni koji su nesporno bili neprijatelji Srpskog naroda, koji su nesporno činili zločine, istorija je puna konkretnih podataka o tome, svi će oni na osnovu ovog zakona koji ćete vi verovatno i usvojiti ako uspete da obezbedite većinu, pošto vam to sve nešto teže ide u poslednje vreme i dok smo u prepodnevnom delu razgovarali o ovom zakonu, dobila sam jednu sms poruku jednog od naslednika porodice Čitlak. Taj gospodin me zamolio da u ime te njegove porodice, koji su u ogromnom broju stradali na Vaskrs 1941. godine, kada je inače hiljade Srba oterano u logore u Šarvar, u Barču, u Kanjižu i mnogi su umrli od gladi i od batina, od bolesti itd, čovek je imao potrebu da se slučaj njegove porodice spomene na današnjem zasedanju ne bi li na taj način skrenuli pažnju vladajućoj većini, da ni slučajno ne sme da usvoji ovaj zakon u ovoj formi i da je neophodno da se usvoji amandman SRS koji taj problem rešava. Vi ste u članu 1, mi smo i u onoj prvoj varijanti Predloga zakona imali ozbiljnu primedbu na član prvi i vi ste u tom članu tada predvideli da se ovim zakonom uređuje rehabilitacija i pravne posledice rehabilitacija za lica koja su iz političkih, verskih, nacionalnih ili ideoloških razloga lišena života, lišena slobode ili drugih prava i tada ste rekli, od Drugog svetskog rata. Mi smo vam amandmanom tada skrenuli pažnju da je neophodno da se ova prava ostvaruju od početka Drugog svetskog rata jer je i u toku rata bio veliki broj, pre svega Srba, četnika koji su nastradali u okviru te političke odmazde. Vi ste sad, ovaj član 1. stav 1. napisali na način da niste ograničili početak od kada se primenjuje ovaj zakon ali ste rekli da se on primenjuje do dana stupanja na snagu ovog zakona. Ovo je takođe loše rešenje. Vi možda mislite ili se bar pravite da mislite da u ovom periodu i ovih prethodnih 11 godina i danas dan nema i te kako političkog progona. Ima, ako usvojite ovaj zakon i ako posle vas na vlast dođu neki ljudi koji drugačije razmišljaju na osnovu čega će se, recimo rehabilitovati porodica Slobodana Miloševića koja se progoni apsolutno mimo zakona i mimo bilo kakve sudske odluke. Na osnovu čega, recimo Slobodan Homen priča u javnosti da će oduzeti kuću Slobodanu Miloševiću? Na osnovu čega? Da li ćete vi ovim zakonom zatvoriti na taj način tu priču?Kako će neko ko dođe posle vas da rehabilituje Slobodana Miloševića i da njegove posmrtne ostatke donese u Aleju velikana gde mu i jeste mesto? Kako ako vi na ovaj način ovaj zakon zatvorite? Da li ste vi svesni da je predsednik SRS Vojislav Šešelj devet godina u pritvoru u Haškom tribunalu? Da li to nije kršenje njegovih ljudskih prava? Da li to nije njegov politički progon, a podsećamo da je optužnica protiv njega napisana zato što je to Đinđić tražio od Karle Del Ponte. Dakle, čist politički progon i ono što se dešava u Haškom tribunalu je čist politički proces. Evo podsećamo da je on i pored toga što je devet godina u Haškom tribunalu, sad kad je postupak u završnici, da on zapravo nije u mogućnosti da priprema svoju odbranu. Zašto? Zato što mu ne dozvoljavaju privilegovanu komunikaciju sa njegovim pravnim savetnicima. To je skandal koji Vojislav Šešelj nije doživeo ni u vreme kada je progonjen u Titovom komunističkom režimu i kada je bio utamničen u Zeničkom kazamatu i tada mu je bilo omogućeno da sa tadašnjim braniocima ima privilegovanu komunikaciju. Da li vi mislite da nema mesta i da neće biti mesta rehabilitaciji Vojislava Šešelja, ne govorim u odnosu na Hag, to će biti posebna priča, govorim u odnosu na unutrašnju politiku i na progon DOS-a koji je Vojislav Šešelj doživeo. Da li vi znate ili se pravite da ne znate kakvi se politički progoni i ne koje danas iz vladajuće koalicije o tome govorio, kakvi se politički progoni dešavaju u lokalnim samoupravama? Da li vi znate koliko je mobinga u lokalnim samoupravama po partijskoj liniji? Da li vi znate koliko je ljudi dobilo otkaz zato što nisu pripadnici stranke koja je vlast u određenoj lokalnoj samoupravi? Da li vi mislite da se to više ne dešava? Naravno dešavalo se maksimalno u toku ovih 11 godina, dešava se i dan danas. Pa kako mislite da ti ljudi dožive rehabilitaciju ako ovaj zakon i ovaj član 1. zatvorite da se on primenjuje do dana stupanja, njegovog stupanja na snagu. Naravno, ima još članova na koje smo mi intervenisali amandmanima i nadamo se da ćete te amandmane uzeti u obzir, ukoliko vam je zaista namera da donesete zakon koji će imati svog smisla, koji će pre svega biti primenjiv, a ne samo da ostane mrtvo slovo na papiru i koji će onemogućiti zloupotrebe u njegovoj primeni. Na član 1. smo intervenisali sa više amandmana, a rekla sam ono što je najkarakterističnijeali smo takođe brisali i član 2. koji potpuno obesmišljava donošenje ovog zakona i zlonamernim tumačenjem ovog člana 2. moglo bi se desiti da oni koji su bili najviše progonjeni u komunističkom režimu, a to su pripadnici četnika Draže Mihajlovića, da oni zapravo uopšte ne budu rehabilitovani. Ono što sam pominjala, što je posebno opasno, sadržano je u poslednja dva stava člana 5. Predloga ovog zakona gde ste, kao što sam već rekla, provukli ono što ste obećali nekim koalicionim partnerima u tokupostupka donošenja Zakona o restituciji i gde ste omogućili da oni koji su bili otvoreno na neprijateljskoj strani u Drugom svetskom ratu. Mnogi su bili i pripadnici SS divizije, učestvovali u onom bacanju Srba pod led 1942. godine i oni će na osnovu ovog zakona biti rehabilitovani, što mislimo da je apsolutno nedopustivo. Kako smo procenili da će zakon omogućavati zloupotrebe? Recimo, evo članom 12. gde ste predvideli da se u postupku rehabilitacije može odobriti besplatna pravna pomoć u skladu sa zakonom. Ovo je sa našeg aspekta prosto neprihvatljivo. Šta to znači, ko će biti taj ko će procenjivati da li nekome treba odobriti besplatnu pravnu pomoć ili ne treba? Ovo je specifičan zakon i ne može da se podvede pod Zakon o pravnoj pomoći gde se vodi računa o socijalnoj ugroženosti lica koje traži pravnu pomoć. Ovo je zakon koji se donosi radi rešavanja nekih istorijskih nepravdi i onda ovaj zakon u svakom pogledu mora da uvažava te specifičnosti i svi postupci za rehabilitaciju, oni koji su u skladu, mislimo pre svega stavova SRS i onoga što smo govorili i kroz amandmane napisali, moraju imati besplatnu pravu pomoć. Treba da znate da ako je, eventualno, živo lice koje će tražiti rehabilitaciju, da su to stara lica koja imaju 80, 90 ili više godina i dobro znate dokle ste te ljude doveli, pogotovo što nisu imali pravo ni na penziju, što su bili progonjeni i oni i njihovi potomci na radnim mestima, ako su uopšte mogli da se zaposle, itd. Odakle će ti ljudi moći da plate pravnu pomoć? Ništa u boljoj situaciji nisu ni njihovi naslednici. Predvideli ste da će te podzakonske akte za primenu ovog zakona doneti u roku od 60 dana. To je, opet, dokaz da se samo igrate ljudima koji bi trebalo da budu rehabilitovani. Ako je ovaj zakon u onoj prvoj varijanti bio u parlamentu još 2. septembra, da li je moguće da nadležno ministarstvo nije ništa preduzimalo da već pripremi podzakonska akta jer je prošlo već tih tri meseca, odnosno više od onog roka koji ste vi predvideli za donošenje podzakonskih akata? Ovo napominjemo da bismo skrenuli pažnju koliko ste neozbiljni i koliko zapravo i ovaj zakon nema nikakve veze ni sa zdravom pameću ni sa interesima građana Srbije, već je samo još jedan u nizu onih koji morate da donesete radi postizanja eventualno kandidature za ulazak Srbije u EU i vrlo smo ponosništo našu ideju da Srbija ne sme u EU, danas podržava 54% građana Srbije. Hvala.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa javlja za reč da koristi svoje pravo? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, a sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: ZES, Poslanička grupa manjina, poslanička grupa Nova Srbija, poslanička grupa SPS – JS, poslanička grupa SNS i poslanička grupa SRS, pa prelazimo na deo sednice kada pravo na reč imaju narodni poslanici, a po redosledu i prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o rehabilitaciji.
Poštovana predsedavajuća, kolege poslanici, ovo je jedan od najvažnijih zakona koje jedno društvo može da donese. Ono se istovremeno suočava sa jednim od najvažnijih vrednosti, a to je pravda. Dakle, radi se o pravdi. Neko će reći – pravde nema i obično se ona relativizira, ali društvo bi se pretvorilo u običan čopor kada ne bi bilo ljudi koji stalno insistiraju na pravdi, ma koliko se teško do nje dolazilo. Zakon o rehabilitaciji jeste jedan pokušaj da se koliko – toliko približimo pravdi. Međutim, to približavanje ne treba odmah da nas obraduje da smo stigli do cilja i da su sve nepravde ispravljene, ali je važno težiti da se one ispravljaju. Ima nekoliko vrsta nepravdi, ali ona koja je najveća, ona dolazi od najvećeg autoriteta a to je država. postoji u teoriji poznat fenomen tzv. državnog razloga. Državni razlog je kada država žrtvuje pojedinca i čini nepravde, a posle toga se država nekako snađe, pojedinci stradaju i u takvoj situaciji uvek se više isplati da se bude dželat nego žrtva, jer država obično zaštiti dželata, a žrtava se nekad seti, a nekad ih potpuno zaboravi. Ovo je stari fenomen i važi za celu istoriju i za sva društva. Jednom sam navodio jedan od prvih primera upotrebe državnog razloga u vezi sa jednom drugom vrstom zločina, tzv. muškim zločinom. U antičkom svetu da bi izbegli najezde i horde koje su kao manir imali obično silovanje žena kada upadnu u neku državu ili grad, onda su neki gradovi se dosetili pa su izdvajali po dvadesetak devojčica u jedan hram van grada tako da se ta vojska tu zadovolji, ne ulazi u grad. To je bio primer kada država žrtvuje pojedinca u svoju sopstvenu odbranu. Tokom istorije to smo imali neprekidno. Kada se nekada poziva na državni razlog, a nekada je bio u pitanju državni razlog, a najčešće je stradao pojedinac. Ovde imamo razne vrste zločina i razne vrste nepravde. Imali smo rat, revoluciju i kako god hoćete i tu su se smenjivali motivi terora. Jedni su bili ratni, kada ubiti ratnog neprijatelja nije značilo nikakav zločin nego se smatralo patriotskim činom i dobijale su se za to medalje. Posle toga se prešlo na klasnog neprijatelja koji je takođe trebao da predstavlja jednu smetnju napretku društva, država je naša za to razlog, i onda su stradali klasni neprijatelji. Kada je nestalo i tih vrsta neprijatelja, onda se prešlo na idejne neprijatelje, izmišljene idejne neprijatelje i na međusobno obračunavanje. Uvek iza toga stajalo je neko obrazloženje. Međutim, kada se donosi Zakon o rehabilitaciji mi to donosimo, s jedne strane, zbog žrtava, zbog pravde koje sam spominjao kao jednu od najvećih vrednosti svake političke zajednice, a sa druge strane i zbog budućih generacija, da ono što smo uradili nekada u istoriji ne ponavljamo, da se jednostavno postide ili žigošu izvršioci nepravdi i zločina kako se ne bi tako latili za neki zločin u budućnosti. To je pravi smisao rehabilitacije. Države imaju svoje biografije, kao i pojedinci. Kao što pojedinci žele nekako da operu ili isprave svoje biografije, tako to čine i države. Nedavno smo imale u engleskom parlamentu jednu odluku gde se osuđuje Engleska država zbog trgovine robljem, odnosno hvatanjem crnaca po Africi i njihovo slanje za Ameriku. Neko će reći da je to besmisleno, šta ko sada ima od toga, ali negde ima da se osudi jedna takva stvar kako se čovek ponašao prema čoveku, makar to bilo i pre tri veka. Tako čovečanstvo jedino može da napreduje. Mi se ovde susrećemo sa raznom vrstom tih nepravdi i sa različitim oblicima rehabilitacije. Jedan prethodni zakon je bio dosta konfuzan, nešto je sve ispomešao i nije bio dovoljno upotrebljiv i malo je toga i urađeno u smislu prave rehabilitacije. Možda za većinu ljudi ova rehabilitacija ne znači u nekom materijalnom ili ne znam bilo kom smislu, bilo šta i većina ljudi je mrtva, mnogi i nemaju naslednike, ili su oni već ostarili, ali ima značajnu poruku za budućnost, da to više nećemo imati. Smatrao sam da je važno bilo odvojiti dve stvari i to je bilo predviđeno takozvanom sudskom i ovom zakonskom odlukom. Ovde se pominje zakonska rehabilitacija po kojoj se na osnovu zakona, koji su kao takvi bili nedemokratski ili nehumani, pa onda svi koji došli pod udar tog zakona se imaju smatrati nevinim, odnosno rehabilitovanim i sudska, gde se upliće proces i sada se tu pravi jedna razlika. Često su tu i sudski procesi bili farse, a kod ovog administrativnog mi imamo takođe niz velikih farsi. Recimo, svi koji su poslati na Goli otok imali su administrativnu kaznu, ali niko nije video nijednog administrativnog sudiju, odnosno sudiju za prekršaje, niti je bilo ko ulazio u predmet o čemu je reč. Jedan jedini pečat drugog reona Grada Beograda udaren je na sva ta rešenja i ljudi su poslati u logor. Problem je bio u tome što je postojala potpuna samovolja policijska da se stvaraju koncentracioni logori. Danas u koncentracionim logorima, postoje velika istraživanja, postoji Rezolucija Saveta Evrope, koja to osvetljava, čitavu tu stvar, i u dobrom delu se o tome ovde kasnilo. Moja ranija ideja je bila da jednostavno treba doneti odluku skupštinsku u kojoj se kaže, ta takozvana uredba, da se može poslati na težak fizički rad i u koncentracioni logor svako na osnovu mišljenja policijskoga, da je ona ništavna i automatski ceo problem je završen. Ko hoće posle da tuži državu, to je njegova stvar. Međutim, došlo se na jedno rešenje da to ipak ide kroz takozvanu zakonsku rehabilitaciju. Sada šta se ovde dešava? Ovde se kažeu uvodnom članu da oni koji su bili kažnjeni zbog prihvatanja Rezolucije Informbiroa. Ovakva formulacija potpuno nije tačna. Na Golom otoku je bila samo jedna petina ljudi koji su se izjasnili za Rezoluciju Inform biroa, a četiri petine nisu. Da li to onda znači da su oni naknadno doneli jednu etiketu, jedno obrazloženje neke uredbe ili ne? To samo govori o tome da su te tzv. administrativne kazne bile čista improvizacija, kao da vam je neko zalepio bilo kakvu značku. To mora da se kaže, da ne prihvatamo jedan poredak, da se navodno držao neke uredbe, da donosi neke administrativne kazne, što nije bio slučaj. Međutim, ovde imamo jedan poseban slučaj na koji želim da se osvrnem. Nije postojalo nikakvo krivično delo koje bi obuhvatalo sledeću situaciju i neka svaki građanin sebe zamisli da su ga pozvali na partijski sastanak zatvorenog tipa, vrlo diskretan i tu su čitali neka pisma i dokumente i recimo – izvolite, šta mislite, podsticali na debatu. Posle toga su ljudi išli direktno u zatvor, bez ikakvog sudije za prekršaje ili bilo čega, odjedanput su se našli u logoru. Da li možete da zamislite takav cinizam da neko pozove članove na vrlo poverljiv razgovor, podstakne im debatu, a onda ih pohapsi. Ali, da bi cinizam bio veći, to se odigravalo krajem juna 1948. godine. Krajem jula se odigravao Peti kongres Komunističke partije Jugoslavije. Na tom Petom kongresu držao je referat Josip Broz Tito, koji je završio rečima: "Živeo veliki vođa i učitelj čovečanstva Josif Visarionovič Staljin, živeo Sovjetski Savez, garant mira i sloboda čovečanstva". Pa, drugi referat držao Kardelj, koji takođe završava istom formulom: "Živeo veliki Staljin, živeo veliki Sovjetski Savez". Tako i Ranković, pa tako i Milovan Đilas. Za to vreme studenti ili bilo ko koga su nešto pitali na sastanku je rekao – možda je trebalo da odemo u taj Bukurešt, da vidimo o čemu se radi, taj se već nalazio tada u logoru. Ta vrsta cinizma nije zabeležena u istoriji. To mora da se kaže. Da bi posle toga godinama, dok se nisu izljubili Tito i Hruščov, ti ljudi tretirani kao izdajnici. Šta su izdali, koga, gde? Svi ljudi koji su bilo na Golom otoku, jedan deo, taj mali zato što je nešto rekao na sastanku, mnogo veći deo, što nije rekao da li je razgovarao sa svojim prijateljima o tome. Ne postoji ni jedan letak koji su napisali informbirovci, ne postoji ni jedna organizacija Informbiroa, ne postoji nijedna akcija Informbiroa, postoji samo deo razgovora na partijskom sastanku gde ljudi pozvani i da nisu rekli za svoga druga, prijatelja, pošto se o tome pričalo, o tome se razgovaralo. Trebalo je preko noći napraviti preokret od veličanja Sovjetskog Saveza i Rusije do potpune ideolatrije, a preko noći obrnuto. Na jednoj školi u Crnoj Gori stajao je veliki natpis – Dolje majka Rusija. Oni su trebali da budu protiv, a negde nisu i u toj smetnji smatrali su da tako nešto mogu da napišu i kažu. U to vreme kada je postojao taj koncentracioni logor po matrici logora kakvi su bili u Rusiji, sa dodacima specijalnim sadističkim, koje je naša policija negovala, zapad nije mnogo o tome vodio računa, rekli su – u redu, to su neki koji su možda za Rusiju, nećemo praviti Titu oko toga nikakve primedbe. Time je to završeno. Rusi su još manje imali razloga, jer su imali pune džepove oraha za još svojih logora, pa su o tome morali da ćute. Ovi ljudi su održali dve, tri, četiri, skoro neki do pete godine, izašli su, ali sa žigom izdajnika i negovana je sve vreme 20, 30 godina jedna slika da su to ljudi koji su izdali zemlju. Odjedanput su internacionalisti postali veliki nacionalisti i patrioti, a sada pitam – šta je ko izdao? Šta su studenti ili đaci izdali? Koje je to krivično delo, gde, kada, šta? Sa tom propagandom se moglo ići u aps, ako bi neko zapevao rusku pesmu u kafani. Sada već idemo obrnuto – utrkivanje ko će pevati te pesme. Stvari su se menjale, ali su neki ljudi postajali žrtve toga. To je trebalo na jednostavan način uraditi. Međutim, izgleda da je uvek bolje biti, što sam rekao malopre, dželat nego žrtva. Sada se šepure zvezde takvog jednog monstruoznog koncentracionog logora. Oni su postali medijski vrlo značajne, atraktivne osobe, koje o svojim brutalnostima javno govore i svedoče. Ostali ljudi to posmatraju zgranuto – šta se ovo dešava? Dakle, moramo kao društvo imati dovoljno snage, a na to nas obavezuje i Povelja UN, obavezuju nas i rezolucije Saveta Evrope da se zlo čini, totalitarnih režima, koji su urađeni mimo pravnog poretka, najčešće ili uz pomoć raznih uredaba političkih i zloupotreba počinjenih. To mora da se rasvetli. Nema tu više da se neko brine o velikim troškovima. Tu više nema ni pet posto ljudi koji su preživeli taj logor, a oni koji su još pre toga bili, koji su bili žrtve progona klasnih neprijatelja, njih već tako reći apsolutno nema među živima. Nisu to veliki troškovi. A jeste u svakom slučaju jedan moralni trošak, a to je snaga da se suočimo sa tim da taj kontinuitet koji svaka država želi da napravi, pa da nas na neki način učini krivim – pa lepo je bilo u to vreme živeti, baš je bilo fino, nekome jeste, ali nekome nije. Moramo da učinimo da zakoni važe za sve, pa da oni koji su stradali bez ikakve zakonitosti ili prava stradali, mora se to javno reći, da se ubuduće to ne bi to dešavalo. Dakle, imamo taj problem, posle toga što se dogodilo, imali smo određene društvene posledice. Pazite na posledica je bilo odvajanje od sovjetskog bloka. Tu prednost nismo iskoristili da se u međuvremenu integrišemo u Evropu, nego smo se integrisali u Aziju i Afriku, ali to odvajanje ima neke pozitivne efekte. Međutim, negativni efekti su bili potpuna prevlast policije, kako u partiji, tako i u državi. Policajci su, i ti istražitelji golog otoka, postali ambasadori. Evo, bio vam je Kapičić ambasador u Švedskoj, u najdemokratskijoj zemlji. Postali su ambasadori, postali su direktori spoljno-trgovinskih preduzeća, postali su moć svuda, oni su odlučivali o svemu. Prestala je svaka debata, samo su još neuračunljivi ljudi nešto diskutovali na partijskim sastancima, ostali su se sećali kako je prošao ko god je pitao, je li nešto, šta je s njim bilo sutradan. Dakle, to su neke stvari sa kojima, iako danas, srećom, živimo u drugim vremenima kada to novim generacijama izgleda potpuno čudesno da je tako nešto bilo i moguće. Ali, nikad se ne zna na šta može kriza ili bilo šta da dovede čovečanstvo, opet u neko veliko iskušenje, da se ogreši o prava i slobode ljudi. To je ključno pitanje. Zato je potrebno razvijati tu svest da je počinjen zločin, bez obzira, neko je mogao imati neke zasluge, sve je to u redu, mi to nekada opraštamo, kažemo – eto, Miloš Obrenović je bio mudar vladar, itd, a činio je strašne zločine, gde bi na svakom sudu danas morao odgovarati za te stvari. To su prošla vremena, ali dajte da ih onda osvetlimo onakvima kakva su bila, i neke ličnosti kakve jesu bile. Bez obzira na svu idolatriju kod Tita i još uvek njegovih zaljubljenika ovde, mora se reći bio je jedan od diktatora evropskih, imao je koncentracione logore i obračune sa svojim protivnicima ili onima u koje je sumnjao, likvidirao je na razne načine u saradnji sa Kominternom mnoge kadrove Komunističke partije. Dakle, četiri stvari su danas osvetljene, stoje, i moraju da budu prisutne, nikakvo zatrpavanje istorijom i neka idolatrija ne može to da spreči. Mi moramo da izgrađujemo društvo u kome će se čovek osećati sigurnim, da zakoni budu sigurni. Ima jedna nesreća, naravno, koju je skupo platio socijalizam, a koja se negde već nalazi u nekim temeljima socijalističke teorije ili Marksove teorije, po kojoj je pravo bilo svedeno na ideologiju. Pa je bio jedan oblik ideološke svesti, pa su onda, pa je pravo definisano kao, na stepen zakona podignuta volja vladajuće klase. Ako vladajuća klasa može da podigne na stepen zakona svoju volju, onda je tu, sa pravom, priča završena. Zato su ti zakoni izgledali tako samovoljni, gubili su onaj glavni smisao zakona da u sebi imaju neku supstancu pravde i događali su se onda ovi zločini pokriveni navodnim uredbama i navodnom pravdom koje nije bilo. Na sreću, čovečanstvo se ipak trezni i shvata da ti deficiti sloboda i deficiti prava jako mnogo koštaju. Danas čovečanstvo napreduje u širenju slobode i velike reflektore baca na osvetljavanje svake pravne norme, jer ona pogađa ljude. Zato je ovaj zakon važan, pre svega, kao jedan društveni podsticaj da se osvetle zločini i pravda se u tom smislu ne može izvršiti, jer ako sam ja bio nevin, onda je Kapičić bio kriv, jer, ako on nije kriv, onda sam ja kriv. Ali dotle pravda obično ne stiže, nema tu nikakvih instrumenata da se to uradi, ali zato mora javnost da reaguje, da kaže – pa, nemoj se ti hvaliti time da su ti ruke krvave do ramena, jer si voleo Josipa Broza. To nije dovoljan razlog i zato sedi kući i ćuti. To je najviše što može da se učini. Dakle, ovde će biti dosta problema kod sudskih procesa. Mi zaboravljamo, kažemo – sudski, pa smo time malo kao to podigli na viši nivo, ali bilo je takođe sudskih farsi i montiranih procesa koliko god hoćete. Tako da, i tu je potrebno, naravno, uložiti velike napore da se i ta stvar sudski izvede. Bilo je puno predrasuda prema nacionalnim manjinama, prema nedužnim ženama, pripadnicima drugih naroda koji su učestvovali kao saradnici Trojnog pakta, Hitlera itd. Ta kolektivna krivica je pogađala, strahovito, potpuno nedužan svet. Sve te stvari moraju da nađu svoje mesto i da se tačno kvalifikuju i kažu – ako hoćemo da kao društvo napredujemo, neki napredak. Naravno, nama je potrebna i jedna normalna demokratska debata o tome. Problemi koji su se ovde podigli da se sada, maltene, podigne konflikt sada – partizani i četnici itd, trebalo je da imaju jednu drugu dimenziju, a to je odbrana prava i pravde istine. Sve ove ideološke zablude, ovakve ili onakve, ostavljamo istoriji, a činjenice treba da budu činjenice. Negde sigurno postoje i dokazi i činjenice da se neko ogrešio i o interese države i prava, pravde itd, jer je bilo zločina u toku Drugog svetskog rata. Isto tako, motiv treba da bude ovde, žudnja za pravdom i da niko ne bude negde sklonjen u neku zavetrinu, da ga je istorija zaboravila, jer će to da se vrati, svaki put, u nekoj drugoj prilici sa kojom se mi možemo sretati. Ono što može da se donese kao deklaracija, danas su svi to uradili. Državni razlog je korišćen i u Drugom svetskom ratu za stvaranje logora. Amerikanci su imali logore za Japance. Svi solidni i lojalni Japanci po Kaliforniji su se našli u logoru posle napada na Perl Harbor. Međutim, posle dužeg vremena se pojavila i tamo jedna želja ta se ta nepravda ispravi, pa je Kongres doneo odluku o osudi tog koncetracionog logora, o toj kolektivnoj odmazdi, pa je dolazilo do obeštećenja itd. Kao što sam rekao, država mora da čisti svoju biografiju i kada se poziva na državi razlog. Inače, koncentracionih logora je kod nas bilo. Neki, ovako moderni antikomunisti, odmah to vežu za Lenjina, a imali smo koncentracione logore od Rimskog carstva, imali smo u Prvom svetskom ratu. Austrija je pravila koncentracione logore za Srbe iz Bosne itd. U toku Drugog svetskog rata smo takođe svuda imali koncentracione logore. Predstojinam jedan napor da mnogo ozbiljnije i upornije tragamo za pravdom, da nam zakoni budu toliko čisti u pravnoj jednakosti ljudi i da imaju neki humanitet u sebi, da ni na koga ne bace mrlju sumnje ili opasnosti, ili neke diskriminacije koja će se sutra vratiti. Međutim, postoji još jedno polje, nešto blaže ali takođe krajnje diskriminatorno, a to je pitanje tzv. primene moralno političke podobnosti. Negde 70'-ih godina, u vreme kada je svet dosta demokratski disao, doneli su zakone u Jugoslaviji o moralno političkoj podobnosti. U početku se to odnosilo samo na jednu grupu profesora Filozofskog fakulteta, koje je Tito optužio da nisu marksisti ili tako nešto, dovoljno samoupravnim i onda su doneli zakone. U tom zakonu o školstvu je stajalo da niko ko nije politički podoban, ne može biti profesor univerziteta. Onda su to proširili, pa je to čak stiglo i do osnovnih škola. Na taj način su ljudi lišavani svoje profesijei to godinama. Sada imamo jedan slučaj koji je zanimljiv za Skupštinu Srbije. Skupština Srbije je donela 1975. godine, u januaru, zakon, neku vrstu "leks specijalisa", potpuno besmislen, da Skupština Srbije izglasava da osam profesora Filozofskog fakulteta ne mogu više biti profesori Filozofskog fakulteta. Nigde u Ustavu to nije bilo moguće, iz prostog razloga što je postavljao i otpuštao isključivo fakultet, odnosno Savet fakulteta. Skupština sa time nije imala nikakve veze. Šta se desilo? Sada je Skupština trebala da izda rešenje od kojeg mi više nismo profesori. Onda se neki pravnik setio, ali šta ćemo da napišemo kao pravni lek? Nekome se mora žaliti onaj koji je otpušten. Ali se Skupštini ne može žaliti. Šta ćemo da radimo? Kaže- ništa, ne morate im dati nikakvo rešenje. Tako nikada nije došlo do rešenja da li je neko prestao da bude profesor. Vratio sam se posle 15 godina, kao sa službenog puta. Sve dokumente je specijalna policija pokupila. Ne možete naći ni za penziju, niti jedno rešenje da ste negde bili. Najvulgarnija uzurpacija policijska i potpuno bezakonje. Skupština Srbije je trebala da ima dovoljno hrabrosti , a te inicijative je imao filozofski fakultet, koji nije priznao tu odluku. Posle toga je održao Skupštinu, da je ta odluka ništavna. Predsednik te skupštine je dao ostavku, a zatim i Sima Ćirković kao dekan je podneo ostavku i studenti su imali štrajk. Ta odluka je i danas negde zapisana. Sramota za Skupštinu da ona postoji. Jednim dizanjem ruke se kaže - ta odluka je ništavna jer je bila protivustavna. Što je najbolje, i Ustavni sud Jugoslavije se izjasnio da nije ustavna, pa je Tito rekao - ne morate sada o tome ništa, nije važno, zaboravite na to. Dakle, bilo je jako mnogo bezakonja. To nije ličilo ni na pravni poredak, nigde ni kada je malo trebala negde da se ugrozi postojeća vlast. Bilo je i takvih slučajeva gde su ljudi gubili profesije, a pogotovo se to u unutrašnjosti razvilo kao jedna dobra metoda. Danas imamo nešto slično, neko je pominjao ovde partijske podobnosti, ali rekao bih da je ovde malo ublaženija stvar, jer ovde se postavlja po nekoj partijskoj pripadnosti, ali tamo se gubio posao, tamo je bilo to još strašnije. U svakom slučaju, treba da učinimo te konkurse javnim i da se te priče o pravnim privilegijama koje narušavaju pravni poredak sklone. Verujem da naše društvo ima potencijala da shvati, suočeno sa nedemokratskim oblicima svoje istorije, mi se često hvalimo samo sa onim što je pozitivno u našoj istoriji, ali od toga se mnogo ne uči, nego se to samo idealizira i prave se iluzije. Mnogo se više uči na greškama, na onome što nije valjalo u istoriji. Da upotrebim još jedan primer za državni razlog, "Crna ruka", koja je izvršila svojevremeno prevrat i ubila je kralja, pa se to smatralo nekim patriotskim činom, jedan nedemokratski kralj je skinut, mada je Srbija imala zbog toga problema, pa kada je posle toga Princip izvršio atentat na Ferdinanda u Sarajevu, iako je on bio austrijski građanin, austro-ugarski, iako je ubio Ferdinanda, austro-ugarskog prestolonaslednika, Austrija je objavila rat Srbiji. Srbija je imala taj kompleks oko toga da li je i koliko je kriva, šta je "Crna ruka" radila ili ne i organizovali su proces "Crnoj ruci" 1917. godine u Solunu i ubili su Apisa i drugove. Godine 1953. je bio proces za rehabilitaciju Apisa, ne znam da li većina to ovde zna, Apis je rehabilitovan sudski, da je proces koji je organizovao regent Aleksandar sa Pašićem bio montiran proces. Tada je to bio državni razlog, ta je stvar zaboravljena i time se čitava stvar završila. Pitanje državnog razloga je zato veoma važno i teorija liberalizma upravo zato insistira na pravima pojedinca, na individuu koja ne sme biti tako lako žrtvovana državnim interesima, jer je najveća moguća zloupotreba upravo žrtvovanje pojedinaca u korist države. Taj odnos pojedinca i države mora biti takav da je u pojedincu izvor te volje koja će se konstituisati državno, a država da brine i njemu, a ne da ga žrtvuje radi svojih trenutnih lokalnih spoljno-političkih ili bilo kojih drugih razloga. Samo tako možemo da napredujemo ka slobodi i ka jednom pravednijem društvu. Hvala.
Iskorišćeno je 28 minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Jugović, a posle njega narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana predsedavajuća, ministre, kolege poslanici, Predlog zakona o rehabilitaciji je jedan od najznačajnijih zakona iz seta zakona kojima se ispravlja istorijska nepravda. Srpski pokret obnove insistira već 20 godina na donošenju u primeni jednog ovakvog zakona kojim bi se omogućilo potomcima i onim ljudima koji su stradali u periodu Drugog svetskog rata da budu obeštećeni, da im bude isplaćena nadoknada za duševni bol i da dožive jednu moralnu satisfakciju jer su decenijama unazad bili obeležavani kao nekakvi izdajnici ili ljudi koji su radili protiv države. Veoma je bitno napomenuti da ta disproporcija u životu onih koji su imali privilegije, koji su te decenije iskoristili da na dobrim položajima, u vrhunskim kućama na Dedinju, sa svojim sinovima i kćerima, u jednom vrhunskom životu provedu to svoje bivstvovanje, za razliku od pripadnika Ravnogorskog pokreta, pripadnika ibeovaca, o kojima je govorio profesor Mićunović, i to je nešto što je neprihvatljivo sa stanovišta jedne demokratske države i države koja želi da ispravi sve ono što nije valjalo za vreme totalitarnog režima Josipa Broza. Želim da objasnim i zašto je predlog zakona, koji je trebao da bude glasan u Skupštini pre neki mesec, povučen iz skupštinske procedure, da vam kažem, zarad javnosti i ostalih poslanika, SPO je insistirao na tome da novi predlog zakona ne može smanjiti pravni okvir postojećeg zakona što se tiče vremenskog intervala za koji je omogućena rehabilitacija, pa je sada ovaj predlog zakona, u kome su ugrađene primedbe SPO, prihvatljiv za SPO jer se ne pominje ni datum oslobođenja mesta po mesta, niti 6. april. Objasniću vam zbog čega. Bogdan Lončar i Milenko Obraković, ubijeni žandarmi u Beloj crkvi, koje je ubio Žikica Jovanović Španac, a zatim opljačkao, su rehabilitovani po postojećem zakona, a po predlogu zakona koji je povučen iz skupštinske procedure to ne bi moglo da se desi. Dalje, u tom predlogu zakona o rehabilitaciji koji je povučen iz skupštinske procedure takođe je bilo onemogućeno pripadnicima Ravnogorskog pokreta da budu rehabilitovani i time bi se faktički suspendovao Zakon o pravima boraca narodno-oslobodilačkog rata i Zakon o izjednačavanju prava pripadnika ravnogorskog i partizanskog pokreta. Dakle, taj predlog zakona, da je dobio podršku ovog parlamenta, odnosio bi se, verovatno na radost profesora Mićunovića, samo na ibeovce. Veoma je bitno govoriti i o tome da do nacionalnog pomirenja može doći jedino ukoliko istina i samo istina izađe na videlo o periodu iz Drugog svetskog rata. Mi smo svedoci da se danas 2011. godine masovne grobnice po Srbiji prekopavaju, u kojima se nalaze ljudi koji su ubijeni od 1944. do 1946. godine, samo zato što su drugačije mislili. Oko sto hiljada ljudi se nalazi po tim masovnim grobnicama. Niko za te zločine nije odgovarao. Navešću vam primer na koji način su egzekucije vršene. U Maglajskoj ulici ovde u Beogradu pravljeni su spiskovi. Dokle je brutalnost tog totalitarnog režima išla najbolje svedoči ukoliko Milan Milanović, uzmimo na primer to ime i prezime, treba da bude neko ko će biti poslat na Banjicu, a zatim streljan, a ukoliko postoji još jedan Milan Milanović i ukoliko greškom dovedu pogrešnog, pošalju na Banjicu, a zatim streljaju, na tim spiskovima napišu – nema veze, i on je bio izdajnik. Nadam se da ovo neće biti jedini zakon koji je donela ova skupština u cilju nacionalnog pomirenja i ispravljanja istorijskih nepravdi. Ono što je više nego bitno, da bi rehabilitacija bila kompletna, jeste otvaranje tajnih dosijea. U tim dosijeima se nalazi istina o praćenju, o nesrećama, o gubljenju prava, posla, lišavanju života pojedinih ljudi koji su samo bili drugačijeg ideološkog opredeljenja. Dok se pred lice pravde ne izvedu sva lica koja su učestvovala u praćenju sa smrtnim ili tragičnim posledicama, mi ne možemo govoriti o Srbiji kao demokratskoj zemlji, a pogotovo što je, ovde sede mnogi poslanici koji su i tada učestvovali u kampanji i dobili poverenje građana Srbije da vrše vlast, pogotovo što je jedna od glavnih stavki u obećanjima DOS bila otvaranje tajnih policijskih dosijea. Nedavno su u Bugarskoj otvoreni dosijei i utvrđeno je da je nekoliko stotina diplomata i nekoliko ministara bilo u saradničkoj mreži njihove tajne policije i to je urađeno nakon demokratskih promena. Dakle, demokratski ministri. Bili bismo naivni ukoliko bismo mislili da i u Srbiji nije moguće tako nešto da se dešava, da se u našim državnim strukturama nalaze ljudi koji bi otvaranjem dosijea bili obeleženi kao doušnici tajnih policija, a zatim lustracijom udaljeni sa radnih mesta. Mogu vam reći da su oni i najveća prepreka na evropskom putu Srbije. Njima stanje u kome se Srbija nalazi, stanje haosa, koji može da bude proizveden, i vraćanje Srbije u haos 90-tih, jeste ono koje donosi sreću. Svaka nesreća Srbije je njihova lična sreća i njihova lična korist. Rezolucijom 1481 Parlamentarne skupštine Saveta Evrope definisano je i pozvani su parlamenti svih bivših komunističkih zemalja da osude zločine bivših totalitarnih komunističkih režima. Mislim da će i Srbija na putu približavanja EU morati tako nešto da učini, jer je većina zemalja koja je imala ovakva iskustva, ovakvu istoriju, ovakvu prošlost, to učinila. Jedan od temelja programa SPO jeste Zakon o rehabilitaciji. Mi ćemo, naravno, glasati za njega. Smatramo da ima svoje manjkavosti, pogotovo u delu što se tiče konfiskacije, jer je to ipak sudska odluka koja bi trebalo Zakonom o rehabilitaciji da bude ispravljena, rešena ili poništena. Nema potrebe da konfiskacija ulazi u materiju restitucije. Svejedno, mi ćemo glasati za ovaj zakon, smatrajući da je ovo dobar put i dobar osnov da se istorijske nepravde isprave, a i da se nacionalne i ideološke razlike pomire. Dodaću samo da Zakon o pravima boraca NOR-a, za koji je SPO najodgovorniji što je usvojen u ovoj Skupštini, jasno je definiše ko su pripadnici NOR-a. Dakle, to su pripadnici Ravnogorskog pokreta, pripadnici Jugoslovenske vojske u otadžbini, pored pripadnika Partizanskog pokreta. Tu se definiše da svi oni koji su od 17. aprila do 15. maja 1945. godine učestvovali u NOR-u imaju pravo na ravnogorsku ili partizansku spomenicu. Partizansku nisu mogli, jer tada nisu postojali partizanski odredi, pa je samim ovim polemika oko toga kada je dan ustanka u Srbiji suvišna, jer dan ustanka se definiše zakonom. Ukoliko u zakonu stoji da pripadnici NOR-a mogu dobiti svoje privilegije, koji su stupili u rat 17. aprila 1941. godine, onda je sasvim logično da su oni morali protiv nekoga da se bore. Ako su se borili i ako su pružili otpor okupatoru, onda je i dan ustana u Srbiji 17. april 1941. godine. Da ne ulazim u detalje, mislim da smo sasvim dovoljno iscrpeli ovu temu, da smo je iz svih uglova, iz svih strana dobro analizirali i pogledali. Hoću da kažem da je i Ministarstvo pravde u samoj izradi ovog zakona imalo taksa da prihvati sve one primedbe ljudi koji se ovom materijom bave i ljudi kojima je ova materija u programu njihovih političkih stranaka. Mislim da smo došli do jednog zakona koji će biti prihvatljiv i koji će konačno biti usvojen u parlamentu. Dakle, smatramo da je ovo prvi korak ka demokratizaciji srpskog društva, da je potrebno otvoriti dosijea, a zatim lustrirati sve one koji su zaslužili lustraciju i da ćemo na taj način u nekoj budućnosti živeti u demokratskijoj zemlji, koja će odbaciti svo nasleđe totalitarnog komunističkog režima. Hvala.
Narodni poslanik Srđan Milivojević ima reč.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, svet počiva na nepokolebljivoj ljudskoj veri u pravdu, istinu i na veri da svakoj nepravdi i nasilju dođe kraj i da ta pravda i istina mora pobediti. Na žalost, svedoci smo da se i u ovoj sali, a i u našem društvu ljudi vrlo često i olako igraju tim svetim rečima srpskog naroda, kao što su sloboda, pravda, istina, patriotizam, otadžbina i da se te svete reči našeg jezika zloupotrebljavaju zarad jeftinih političkih poena, da se obezvređuju, da se sprovodi inflacija tih najsvetijih pojmova zbog kojih su stradali milioni ljudi u našem narodu. Žao mi je što tek posle 11 godina od ostvarenja slobode mi donosimo Zakon o rehabilitaciji. Žao mi je što nismo doneli zakon o otvaranju dosijea, što nemamo pun Zakon o lustraciji i žao mi je što krv nevinih već decenijama vapi za pravdom, što mi u ovoj sali ne govorimo nešto što nam je neko poslao iz Evrope i nešto od nas traži. Žao mi je što neki naši politički oponenti ne razumeju da većina ljudi koja sedi ovde ispred koalicije ZES, na žalost, govori iz svog ličnog tragičnog iskustva. Ne govorimo mi nešto što nam je neko prepričao. Profesor Mićunović govori ono što je preživeo, Nataša Vučković može da govori o onome što je preživeo njen deda Dragić Joksimović, advokat Dragoljuba Mihailović, Nenad Konstantinović bi mogao da govori o stradanju svoje porodice, a ja bih mogao da vam kažem kako su završili heroji 10 i 12 pešadijskog puka, koji su probili Solunski front. Pre nego što kažem nešto na ovu temu, imam obavezu da napravim jedno istorijskoj podsećanje, zbog onih koji dobacuju, a koji ne razumeju kako su se te svete reči našeg jezika, kao što su pravda, sloboda i istina, obezvredile. Za sve one koji su pristalice teorije srpske demokratske tradicije, na žalost, imam reči razočarenja, koje su utemeljene na činjenicama. Kako izgleda srpska demokratska tradicija i gde su koreni političkih obračuna, ovako nemilosrdnih političkih obračuna u Srbiji? Od oslobođenja Srbije od Turaka, čitava dva veka stradali su ljudi u ovoj zemlji boreći se za ideale slobode i demokratije, za pravo na glas, reč i misao. Pri tom, ti ljudi koji su bili žrtve, nikada to pravo zbog kog su stradali nisu uskratili svojim političkim oponentima, ni teorijski, ni praktično. Čitav vek čitav politički život Srbije obeležen je žestokim sukobima. Još od ustaničkih dana policija i oružana sila korišćeni su za održavanje lične vlasti, korišćeni su za političke obračune, a pri tome su politički protivnici kvalifikovani ne samo kao državni neprijatelji koje treba izopštiti iz političkog života, već kao najgori mogući izdajnici koje treba izopštiti iz života uopšte. Recidivi takve političke kulture, na žalost, opstali su do praskozorja 21 veka. I dan-danas u ovoj sali ima ljudi, a ko mi ne veruje neka pogleda biblioteku i stenografske beleške, koji bi da zabrane mišljenje, koji neke nazivaju izdajnicima, patriotima sebe. I dan-danas ima ljudi koji u ovoj sali veruju da je to što oni misle apsolutna i jedinica istina. Još jedanput kažem, ko meni ne veruje neka pogleda stenografske beleške i reči koje su izgovorene. Ko je zaboravio šta kaže istorija, neka pogleda istorijske činjenice. Prve žrtve progona u Srbiji bili su oni ljudi koji su suprostavili prvo Karađorđu, potom Milošu Obrenoviću, samo da podsetim na Petra Dobrnjca, Milenka Stojkovića. Kada je Karađorđu bio ugrožen autoritet nije bio milostiv ni prema ocu, ni prema bratu. Da vas podsetim da progone Miloša Obrenovića prema Pavlu Cukiću, Petru Moleru, Simi Markoviću, Miloju Popoviću-Đaku, pa i Vuku Karadžiću. Nije li taj Miloš Obrenović ubio svog kuma Karađorđa? Retko koji vladar na prestolu u kratkoj dinastičkoj istoriji 19. i 20. veka je sačuvao živu glavu i umro prirodnom smrću. Ako mi ne verujete, opet pogledajte šta kaže istorija. Od šestorice vladara u 19. veku, trojica su ubijena, a trojica su morala da odu pre vremena. Pomenuću ubistvo Karađorđa 1817.godine, Mihajla Obrenovića 1967. godine, Aleksandra Obrenovića i Drage Mašin 1903. godine i na kraju kralja Aleksandra Obrenovića 1934. godine. Da li treba da vas podsetim na neuspele atentate na kralja Milana 1882, 1889. godine i na onaj, u narodu još uvek nedovoljno razjašnjen, pokušaj atentata kad su presečene klozetske daske u Smederevu 1873. godine. Sada dolazimo do stanja i činjenice da Srbi jednog trenutka formiraju političke partije i da se međudinastički sukobi premeštaju na polje politike. Da li znate da su samo za mesec dana 25 poslanika saziva tadašnje Kraljevine Srbije okončali surovom i strašnom smrću svoje političko bitisanje i bitisanje uopšte na našoj planeti? Da li znate da su predsedniku vlade kamenovali kuću, onu kuću u Francuskoj 7, gde je sada Udruženje književnika, da su u Zaječaru kolegu poslanika nabili na ražanj i ispekli, da li znate da su u obračunu naprednjaka i radikala bila dozvoljena sva sredstva, da su poslanici upregani u volovski jaram i šibani ulicama Srbije? Iz tog i takvog konteksta mi dolazimo u 20. vek i dolazimo do situacije da su se u ovom ovde parlamentu potezali pištolji i padale glave. Dolazimo do Drugog svetskog rata i dolazimo do vremena o kome hoću da svedočim iz ličnog iskustva. Da li znate kada se prvi put u istoriji pojavio termin "masovna grobnica", toliko strašan termin i šta je to masovna grobnica? Dva totalitarna režima koji su se međusobno prožimali, čiji su dželati učili jedni od drugih, komunistički i fašistički totalitarni režim su izmislili termin "masovne grobnice". Masovna grobnica predstavlja kolektivno svratište, jer nikada kroz ljudsku istoriju nije bilo onemogućeno porodici žrtve da preuzme telo, niti su sve žrtve zajedno sahranjene bez ikakvog obeležja, bez imena i prezimena i bez verskog obreda. Na sredini 20. veka masovne grobnice su ugledale svetlost dana, a milioni ljudi su skončali u masovnim grobnicama. Razumem kada takve zločine sprovode okupatorske vojske pred našim narodom, a imali smo naredbu Adolfa Hitlera, Ferdbaršau listu, da na svaki način uguši ustanički pokret u Srbiji i imali smo Franca Benea koji je doneo onu strašnu naredbu – 100 Srba za jednog ubijenog Nemca, 50 za jednog ranjenog. Ko su ti ljudi koji su javno imali ovakve odluke svojih vojnih štabova da se obuku u ustaške uniforme i pobiju Srbe u Hercegovini, ne bi li Srbe naterali na ustanak? Dovoljno je Srba poginulo od strane ustaša u Hercegovini i nije bilo potrebno izdavati ovakve naredbe. Pa onda kaže – da se odenu u partizanske uniforme i u centralnoj Srbiji opet ubiju viđenije ljude da bi se ljudi okrenuli drugom pokretu. Nisu to radili stranci, nije to radio niko ko je došao iz sveta, to smo sami sebi radili. Hoćete da vam pričam o hrabrosti ljudi koji su sačuvali sećanje na stradalnike na Bagdali, koji su baš na današnji dan u osvit zore, goli i bosi poterani Ulicom majke Jugovića do same Bagdale gde je ubijeno nekoliko desetina sveštenika, da vam pričam o hrabrosti koju su morali da iskažu sveštenik Dragić Ilić pišući tim ljudima, da vam govorim o hrabrosti Miroslava Bogdanovića, profesora književnosti iz Kruševca, koji je sačuvao svedočanstva na te ljude? Da li će ikada zakon rehabilitovati one ljude koji su na silu mobilisani da čuvaju most u Đunisu, a onda su pobijeni od partizana odevenih u četničke uniforme? Zaklani su na mostu u Đunisu kada su čuvali prugu, ni krivi ni dužni. Ti ljudi nikada neće biti rehabilitovani. Da li treba da vam pričam o Udruženju trgovačke omladine grada Kruševca koje su činili najznamenitiji ljudi tog vremena, heroji oslobodilačkih ratova od 1912-1918. godine, koji su osuđeni kao narodni neprijatelji samo zato što su primili dividendu od akcija i osuđeni su samo zato da bi im se konfiskovala imovina i da bi u njihove kuće ušli neki drugi ljudi? Da li treba da vam kažem da nema tog kantara na kom ćemo se razdužiti tim ljudima koji su ginuli, znojili, trpeli, ranjavani, jurišali u Prvom svetskom ratu sa imenom Srbije na usnama, a koji su skončali na Crnom vrhu sekući drva, zato što su bili osuđeni kao narodni neprijatelji? Naravno, nećemo zaboraviti i one ljude koji su žrtve Info biroa, jer ti ljudi koji su imali duboko uverenje u jednu utopijsku ideju oterani su na Goli otok, osuđeni i prokaženi u svojim sredinama u kojima su živeli i kada su se vratili nazad, ako su imali sreće da prežive mučeništvo Golog otoka i Svetog Grgura, nisu mogli da dobiju posao, nisu mogli da zaposle svoju decu, nisu mogli da zaposle svoje supruge. Ako su postradali, grob i sudbina im se ne zna. Nažalost, mnogo puta i mnogo godina u ovoj zemlji mrak je pada da bi nekog progutao, ali nikada mrak nije bio tako crn da oči hrabrih ljudi, očevidaca i svedoka, nisu sačuvali sećanje na sudbine tih ljudi i na njihova svedočanstva. Ponosan sam što donosimo ovaj i ovakav zakon. Ovaj zakon ne remeti antifašistički karakter Srbije u Drugom svetskom ratu i svako onaj ko se igra sa tezom da ćemo mi narušiti kredibilitet naše antifašističke borbe treba prvo da prebroji sa koliko glava, sa koliko miliona srpskih glava je plaćena naša antifašistička borba i da se onda samo duboko pokloni tim stradalnicima, ne postavljajući uopšte pitanje da li ćemo mi promeniti karakter naše antifašističke borbe i naš antifašistički orjentir koji smo imali u Drugom svetskom ratu, a i posle njega. U službi DB sam našao u arhivima, kada su tamo bile dozvoljene mogućnosti da se čitaju dosijei, našao sam jednu strašnu knjigu strašnog naslova. Zove se "Knjiga streljanih". "Knjiga streljanih" je u Srbiji uspostavljena oktobra meseca 1944. godine."Knjigu streljanih" obradio je sa naučnog aspekta gospodin Srđan Cvetković koji je dao nemerljiv doprinos otvaranju grobnica iz tog vremena. Dobio sam mnogo poruka, i privatnih i preko poslaničkog kluba DS, od ljudi koji su bili zabrinuti zbog donošenja ovog zakona. Za sve njih imam samo jedan odgovor – vreme je da u Srbiji jednom za svagda zatvorimo stare grobnice, kako nikada više nove ne bi otvarali. Vreme je da na pragu 21. veka više ne sedimo nagnuti nad tim bezdanom u čijoj se krvavoj lokvi na dnu prebrojavamo ko je, koliko i čijih pobio. Svi su oni na ovaj ili onaj način naši. Da nije toliko pobijenih danas bi nas bilo mnogo više, bili bismo mnogo srećniji, bili bismo mnogo bolji i bogatiji, jer ti ljudi su ubijeni u naponu stvaralačke snage. Naravno, nikada nećemo staviti znak jednakosti između žrtve i zločinca. Treba javnost, kao što kaže profesor Mićunović, da osudi svaku rečenicu tipa – malo je moj otac pobio koliko je mogao i trebao. Ili rečenicu – meni su ruke krvave do lakata, a žao mi je što nisu do ramena. To su strašne rečenice. Žao mi je svakog čoveka koji je stradao kao žrtva političkog progona. Na kraju, šta kazati o onima koji su stradali tokom 90-ih godina. Ne trebamo njih zaboraviti, ne trebamo zaboraviti ni one ljude koji su iseljeni iz kuća, a ne mogu da se vrate u svoje kuće. I oni imaju pravo da budu rehabilitovani. Na kraju, neki licitiraju kolika je podrška evropskoj ideji u ovoj sali među građanima Srbije, a ja vam kažem da je mnogo veća nego što vi kažete – 57% ljudi, po istraživanju javnog mnjenja ovoga trenutka želi da Srbija bude evropska zemlja. Nekada smo imali tu dilemu, imali smo izbore koji su bili na vile i na nož, da li smo za Evropu, ili nismo za Evropu. Danas i oni, koji su nekada bili sloganti evropskog mišljenja busaju se u grudi evropske i hoće u Evropu. Malo je ostalo vas koji u tu Evropu nećete i ne podržavate i ne želite u nju. Ali, da znate, kada budemo odmeravali naš učinak, kazaću vam sledeću stvar. Možda se u Srbiji danas ne živi dobro, ali se nigde u svetu ne živi dobro. Nije problem kada je kriza svuda u svetu, pa da kriza bude i kod nas. Problem bi bio da je svuda u svetu blagostanje, ali da je kriza kod nas. Zahvaljujući zakonima, koje smo doneli u ovom sazivu, pa i ovom zakonu, nikada se, i ponoviću, nikada se u istoriji Srbije nije slobodnije živelo. Možda mi slobodu danas ne vrednujemo onoliko koliko bi trebalo, jer ne znamo kolika je cena te slobode i zaboravljamo olako sa koliko miliona ljudskih života i sudbina je plaćena cena slobode. Opet podvlačim, kada se budemo osvrnuli iza sebe, možemo da kažemo, možda je kriza ekonomska, možda je velika nezaposlenost, možda ima teških problema koji pogađaju druge delove Evrope, ali ovaj stepen slobode koje smo danas ostvarili u srpskom društvu, on je pre svega posledica našega rada, našega zalaganja i ovaj zakon koji donosimo biće ispisan na najsvetlijim stranicama tih temelja, te slobode, biće najsjajnije slovo T sloboda, čije će ime počinjati ovim zakonom. Naravno ništa se ovim zakonom neće završiti, ima mnogo nepravdi koje nikada nećemo uspeti da ispravimo, nažalost koje su počinjene u vremenima koja su za nama, ali kada se budemo okrenuli, iza nas moći će na našem učinku da stoji ono što stoji i na jednom spomeniku, jednom velikom čoveku srpskoga roda, "Bogu blagodarni, narodu zahvalni, gledamo u budućnost bez pečata srama". Mi na sebi nemamo pečat srama iz DS, mi imamo pečat ponosa što posle mnogo godina ispravljamo istorijsku nepravdu. Hvala.
Narodni poslanik Mirko Čikiriz ima reč.
Zakon o rehabilitaciji je možda jedan od najvažnijih zakona koji ima velikih dodirnih tačaka sa programom SPO i sa svim onim što nas je okupilo u tu političku stranku. Nakon 66 godina posle završetka Drugog svetskog rata, 70 godina od njegovog početka, 11 godina nakon demokratskih promena u Srbiji, konačno smo dobili jedan zakon koji može biti prihvatljiv za skupštinsku većinu, a samim tim i za poslenike SPO. Naravno da je istorija svih naroda, istorija u kojoj se mnogo toga dešavalo, pa i u srpskoj istoriji, ali budimo sasvim otvoreni, ovaj zakon se pre svega tiče svega onoga što se dešavalo tokom Drugog svetskog rata i neposredno nakon Drugog svetskog rata, ili u pretežnom delu. Naravno da je kršenja ljudskih prava bilo i kasnije i naravno da ih ima i danas, ali u sve manjoj i manjoj meri. Profesor Dragoljub Mićunović je kroz prizmu levičara pričao o diktatorskom režimu Josipa Broza Tita, a ja ću kroz prizmu desničara, sa sličnom argumentacijom takođe pomenuti najvažnije razloge, a oni se tiču upravo diktatorskog režima Josipa Broza Tita. Profesor Mićunović i mi iz SPO dolazimo na isti teren, a to je teren poštovanja ljudskih prava, a to je temelj na kome počiva EU i još jedan dokaz da ovo društvo je napravilo korak napred u procesu njegove demokratizacije, a u EU ima mesta za sve političke stranke, za sva društvena uređenja i republike i monarhije i levičare i desničare, ali ono što je najbitnije to je da su te stranke i ta društva demokratska i da poštuju ljudske vrednosti. Period posle Drugog svetskog rata je period najtežih ili "par ekselans" kršenja ljudskih prava, to je vreme komunističke diktature Josipa Broza Tita, vreme za koje mnogi usled razloga koje ću navesti neosnovano žale kao za srećnim vremenom u kome se, zamislite ironije, sigurno i srećno i mirno živelo. Totalitarni komunistički režimi, koji su vladali centralnom i istočnom Evropom, bili su bez izuzetka obeleženi teškim kršenjima ljudskih prava. Kršenja ljudskih prava uključivala su pojedinačna i masovna ubistva, umiranje u koncentracionim logorima, izgladnjivanje, deportaciju, mučenja, robovski rad i druge oblike masovnog, fizičkog, psihičkog terora, nečovečnog postupanja, proganjanja na etničkoj, verskoj osnovi, oduzimanje imovine, oduzimanje građanskih prava, narušavanje slobode savesti, misli, izražavanja, slobode štampe, zabrane političkog pluralizma. To je period vladavine Josipa Broza Tita, period koji mi nismo dovoljno demaskirali, ne postoji u Srbiji dovoljna svest o svoj težini i svim lošim posledicama tog režima i zbog toga kažem danas u Srbiji mnogi građani sa pogrešnim uverenjem, neosnovano žale za tim periodom. Svi zločini su bili opravdani u ime teorije klasne borbe i načela diktature proletarijata. Tumačenje oba načela legitimisalo je uklanjanje ljudi koji drugačije misle, koji su smatrani štetnim za izgradnju novog, kako su oni rekli pravednog društva, komunističkog društva i kao takvi neprijatelji totalitarnih komunističkih režima. Ogroman broj žrtava pre svega su platili ljudi koji su živeli pod tim režimom, a najviše u SSSR. Pad totalitarnih komunističkih režima nije u svim slučajevima pratila i međunarodna istraga zločina što je slučaj i u Srbiji. Mnogo izvršioci ovih zločina nisu bili izvedeni na suđenje kao što je bio slučaj sa pripadnicima nacionalnog socijalizma ili nacizma. Shodno tome, u javnosti je veoma slaba svest o razmeri i svim razmerama zločina koji su izvršili totalitarni komunistički režimi. Komunističke partije su još aktivne u mnogim zemljama, ali u mnogim slučajevima nisu se distancirale od zločina koje je u prošlosti izvršio komunistički režim. Mislim da je sramota za sve vlade i sve parlamente, posle 90-ih godina, a posebno posle 5. oktobra 2000. godine, što se do današnjeg dana, što smo ovoliko vremena čekali da donesemo jedan ovakav zakon i da kažemo nedvosmisleno da se distanciramo od zločina diktatorskog režima koji ovde vlada. Mi iz SPO smo ubeđeni da je svest o istoriji jedan od preduslova da se izbegnu slični zločini u budućnosti. Pored toga, moralna ocena i osuda izvršenih zločina igraju važnu ulogu u obrazovanju mladih generacija. Jasna pozicija države u odnosu na prošlost može predstavljati preporuku za buduće delatnosti. Zbog toga verujemo da žrtve zločina izvršenih od strane totalitarnih režima koje su još uvek žive, ili njihove porodice zaslužuju saosećanje, razumevanje, priznanje sopstvenih patnji i satisfakciju koju im omogućava ovaj zakon o rehabilitaciji. Zašto se čekalo čak 21 godinu od uvođenje višestranačja ili 11 godina od demokratskih promena za jedan ovakav zakon? Ima nekoliko osnovnih razloga. Prvo, 1990. do 2000. su vladale stranke koje su bile faktičke naslednice komunističke partije - SUBNOR-a, oznaša, udbaša i svih onih koji su učestvovali u najtežem kršenju ljudskih prava sa njihovim satelitima i partnerima. Od takvih naslednika nije se moglo očekivati da rehabilituju žrtve koje su smatrali izdajnicima. Godine 2000. režim je zbačen u saradnji sa gubitnicima sa Osme sednice i sa mnogim strankama koje u osnovi nisu bile antikomunističke, a samim tim ni demokratske. Državne institucije, mediji, akademije, instituti, prepuni su ljudi koji su potomci onih koji su ulaskom i okupacijom Srbije likvidirali, hapsili, proganjali srpsku građansku klasu, ostavili masovne grobnice po Srbiji, otimali imovinu u kojoj još uvek žive i sve čine danas da se Srbija, kojoj je 1945. godine, kako je rekao Dušan Kovačević, odsečena glava i stavljena bundeva sa petokrakom, pa Srbija u velikoj meri još uvek tumara po mraku, da se Srbija sporo otrežnjuje i sporo, po nama, presporo, ide ka porodici uređenih država i naroda, ka članstvu u EU koja u osnovi počiva na poštovanju ljudskih prava. Ova vlada je formirala državnu komisiju za otkrivanje masovnih grobnica i državna komisija je zaista našla desetine grobnica po Srbiji. U njima počivaju neopojana i neobeležena tela srpske građanske klase i domaćinske Srbije. Na mnogim mestima na kojima se nalaze masovne grobnice nalaze se, nažalost, stadioni, obdaništa, kulturne ustanove. Mislimo da je jedan od najvažnijih zadataka da se sve te masovne grobnice otkopaju, da se dostojno žrtve sahrane, da se identifikuju žrtve, ali da se identifikuju i dželati. Ono što nije ideološka pozicija, što je istorijski fakat to je da desna Srbija, čiji mi mislimo da smo promoteri, nikada u svojoj istoriji kao plod svoje borbe revolucionarne, oslobodilačke itd. nije vršila teror nad drugim narodima niti nad sopstvenim narodom niti je ikada pomišljala da ostavi jednu jedinu masovnu grobnicu u Srbiji, što se nikako ne može reći za pripadnike Partizanskog pokreta, ali smo 1990. godine pričali o pomirenju i sada pričamo o pomirenju ali pričamo o ispravljanju istorijskih nepravdi, jer da bi bilo pomirenja moramo učiniti ono što je u našim moćima da koliko-toliko ispravimo istorijske nepravde. Kakav je aktuelni Zakon o rehabilitaciji iz 2006. godine? To je jedna dobra odredba i hiljadu gluposti i manjkavosti. Zakon iz 2006. godine, tužna priča sa srećnim krajem kada budemo usvojili ovaj, po nama, dobar zakon. Svi smo danas konstatovali da je Srbija zemlja još uvek pravno nesavladane autoritarne prošlosti. U katalogu neprimerenih sredstava savladavanja autoritarne diktatorske prošlosti vidno mesto zauzima baš Zakon o rehabilitaciji iz 2006. godine koji je liliputanski po svojim dimenzijama, a džinovski po svojim manama. Rehabilitacija kao etička, plemenita, pravna institucija je dobila zakon o rehabilitaciji ovu radnu verziju koju sada raspravljamo, koja je po nama sposobna da dostigne dostojanstvo svoga naziva i smisla postojanja. U pogledu autoritarne prošlosti u Srbiji su se svrstali svi u dve kolone, pa kao i sama prošlost uostalom. U prvu kolonu spadaju svi oni koji su teško kršili ljudska prava, sa onima koji čuvaju nasleđe totalitarnih komunističkih režima, a to je kolona u kojoj se nalaze ubice, dželati, likvidatori, oznaši, udbaši. U drugoj koloni su sve žrtve. Opet su se dva uslova stekla da bi se prošlost valjano, pravno, moralno i etički savladala. Prvi uslov je da demokratska vlast ima izgrađenu politiku savladavanja autoritarne prošlosti, da je ta politika celovita, da je rehabilitacija sveobuhvatna, a mi u tome vidimo dobru nameru ovog zakona. Drugi, da vlast stvori adekvatne pravne instrumente za realizaciju takve politike. Toga u Srbiji nije bilo posle 5. oktobra u dovoljnoj meri. Sve vlade posle 5. oktobra nisu imale politiku totalnog distanciranja od diktatorske prošlosti niti su kroz parlament nudile zakone za pravno savladavanje autoritarne prošlosti. Imali smo puno nedoslednosti u procesu moralnog, pravnog i političkog savladavanje te prošlosti. Tu vrstu nedoslednosti dokazaću i na sledećem primeru. Zakon o vraćanju imovine i obeštećenju crkava i verskih zajednica, Zakon o restituciji, Zakon o rehabilitaciji, Zakon o izjednačavanju prava i počasti pripadnika Partizanskog i Ravnogorskog pokreta kao da nisu doneti u jednoj te istoj zemlji, u zemlji Srbiji. Prvi zakon, Zakon o obeštećenju crkava i verskih zajednica obavezuje državu da crkvama i verskim zajednicama vrati sve što može, a ako to ne može, da im se isplati puna tržišna naknada. Za SPO je to pravično, pravedno i odlično, prihvatljivo ne zbog toga što verujemo u hrišćanska načela, već zbog toga što verujemo i u načelo pravde. Drugi zakon, zakon o restituciji obavezuje državu da nešto vrati, da nešto ne vrati, da ne isplati punu tržišnu cenu ako ne može da vrati. Žrtve oduzimanja imovine iz ideoloških razloga nisu dobile sve što je moglo da im se vrati niti je bilo supstitucije niti pune tržišne naknade. Znači, nepravedno. Zakon o izjednačavanju prava pripadnika Partizanskog i Ravnogorskog pokreta je nepravedan zbog činjenice da jedan jedini pripadnik Ravnogorskog pokreta do današnjeg dana nije dobio ni jedan jedini dinar penzije, a to istovremeno nije slučaj sa pripadnicima Partizanskog pokreta. Da li smo mi taj zakon doneli samo da ljudima zamažemo oči, da im kažemo, kao što je sada aktuelni Zakon o rehabilitaciji, koji ćemo sigurno ukinuti, rekao ljudima - dobro, vama smo oduzimali imovinu, bili ste u zatvoru 10 godina, deca su vam bila u vaspitno-popravnim domovima, izgubili ste građanska prava, izgubili ste posao, niste mogli da napredujete u službi, žigosani ste kao izdajnici. Odgovor države je - imate sudsku odluku da niste izdajnici. Šta je sa naknadom štete, materijalne, nematerijalne, sa pretrpljenimpatnjama? Upravo ovaj zakon o rehabilitaciji predviđa najširi krug naknade štete i to je apsolutno nešto što je dobro. Bez obzira što smo se najviše kao politička stranka zalagali, za rehabilitaciju pripadnika Ravnogorskog pokreta, nama je drago u smislu evropske perspektive i evropskog uređenja zemlje Srbije da je krug lica na koje se odnosi ovaj zakon najširi i da je krug prava najveći. To je nešto što je dobro, ali nešto što dolazi sa velikim zakašnjenjem. Država mora zbog toga da ima doslednost kod savladavanja autoritarne prošlosti da ne pravi nove žrtve, da ne favorizuje jedne žrtve i da ne pravi novu diskriminaciju. To se ne radi ovim zakonima, ali je urađeno nekim drugim i naš zadatak je da te zakone u skorije doba izmenimo. Takođe, ničim se ne mogu pravdati donete uredbe o otvaranju dosijea policijskih službi, pa onda je doneta odluka Ustavnog suda da su te uredbe protivustavne jer se ta materija može urediti samo zakonom, a da mi još uvek čekamo na jedan takav zakon o kome je kolega Jugović pričao. Zakon o rehabilitaciji iz 2006. godine je u startu manjkav jer se ne tiče rehabilitacije, tiče se samo jednog segmenta rehabilitacije, jednog isečka rehabilitacije, ali ovaj predlog zakona je zaista dobar i zaista sveobuhvatan. Ono što je posebno interesantno, na šta je gospodin Mićunović takođe ukazao, da kompletno savladavanje autoritarne prošlosti podrazumeva da se za sve žrtve učini ono što može da se učini, ali takođe da se i protiv učinilaca učini ono što je potrebno. U mnogim zemljama i u mnogim društvima su diktatori i njihove pristalice i oni koji su vršili masovne egzekucije, masovna ubistva i teško se ogrešili o ljudska prava, izvedeni su pred lice pravde i bogami su i odgovarali. Kod nas jedan jedini takav slučaj mi nemamo, a naravno, pored toga što ne zastarevaju ratni zločini, mi mislimo da će se sa otvaranjem dosijea tajnih službi ipak naći neko lice, jer to i aktuelni pravni poredak omogućava, koji će sigurno biti suočeni sa licem pravde, nedovoljno za žrtve, ali dovoljno kao preporuka za budućnost, jer ako mi pričamo o nacionalnom pomirenju, ako pričamo o pravdi, ako pričamo o budućnosti Srbije, mi se zaista posle donošenja potrebnih zakona moramo u potpunosti okrenuti toj budućnosti, ali moramo ispraviti iz prošlosti sve ono što je moguće da se ispravi. Naravno da su i danas neke političke stranke koje su pričale o rehabilitaciji ravnogoraca itd. rekli da neće glasati za ovaj zakon. Ovaj zakon baš pruža mogućnost da se, između ostalog, i ravnogorci u punoj meri rehabilituju. Javnost bih podsetio da je to politička stranka koja nikada nije ni otišla na Ravnu Goru, nikakav doprinos nije dala rehabilitaciji, reafirmaciji Ravnogorskog pokreta. Kad smo generalu Draži Mihajloviću podigli spomenik na Ravnoj Gori, jedan njihov pristalica je došao i odsekao spomenik. Rugali su se da general Draža ima partizansku uniformu itd. To je stranka koja, bez obzira što napada samo verbalno režim Josipa Broza Tita, u Skupštini nikada nije glasala ni za jedan jedini zakon koji znači distanciranje od diktatorske komunističke prošlosti, jer je to njihov način razmišljanja, oni se samo verbalno zalažu za pripadnike Ravnogorskog pokreta ali u praksi nikada ništa nisu uradili na rehabilitaciji, na reformaciji ovog pokreta, niti će uraditi. Zbog svih dobrih strana ovog zakona, o kojima ćemo bliže pričati u raspravi u pojedinostima, poslanici SPO će u danu za glasanje sa obe ruke glasati za ovaj zakon, jer je to jedan od temelja SPO. Hvala.
Narodni poslanik Meho Omerović ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, meni je žao što jedan ovako važan zakon, o kome je bilo toliko reči u proteklih nekoliko meseci, zakon čija je prva verzija i povučena zbog pritiska kako javnosti, tako i onih koji su smatrali da je ono što je bilo predloženo u suprotnosti i sa Ustavom i sa nekim zakonskim regulativama, danas ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije jedva da prati 50-ak poslanika vladajuće koalicije. Još je žalosnije što nemamo ni predstavnika Vlade. Ne poznajem mladog gospodina, on je iz Ministarstva za urbanizam i zaštitu životne sredine, možda. Da li je tako? Žao mi je što ovlašćeni predlagač ovog zakona nije ovde, jer podsetio bih vas, u proteklih nekoliko meseci sa dnevnih stubaca i sa elektronskih medija nisu se skidali pojedini predstavnici Vlade Republike Srbije, koji su nam objašnjavali kako je ovaj predlog zakona uslov za dobijanje statusa kandidata za EU. Dame i gospodo narodni poslanici, građani Republike Srbije, to nije tačno. Ovaj zakon nije bio nikakav uslov da mi dobijemo status kandidata za članstvo u EU. Duboko verujem da će država Srbija 9. decembra dobiti status kandidata, jer to zaslužuje, a ne zato što ćemo mi doneti ovaj zakon o rehabilitaciji. Ovaj zakon o rehabilitaciji je loš pokušaj da se rehabilituju oni koji bi da naslede ogromnu imovinu. To je jedan od mojih uvaženih prethodnika već i rekao. Ovaj zakon se na jedan vrlo loš način pokušava pomešati sa Zakonom o restituciji. Dakle, nećemo ovde da govorimo o zločinima, onima koji su činili i onima koji moraju da odgovaraju za te zločine. Nećemo govoriti, nažalost, i o nevinima, kakvih je bilo desetine hiljada, nažalost, u periodu o kome ovaj zakon govori. Nažalost, izgleda da će se ovde samo govoriti o tome da li će neko naslediti imovinu od onih svojih predaka koji su bili saradnici okupatora ili njegovi pomagači i koji su po slovu zakona bili osuđeni u periodu kada su ti zakoni važili. Ono što je najbitnije, treba istaći da je ovaj zakon bolji nego tekst zakona koji smo imali i koji je našu veliku sreću bio povučen. U ovom zakonu se preciziraju oni koji su bili pomagači i saradnici okupatora. Znamo ko su bili, neću ih imenovati, da ne bih izazvao salvu replika pojedinih poslanika u ovoj sali. Ali, za mene je suštinsko pitanje ustavnog osnova za donošenje jednog ovakvog zakona – zašto donositi zakon o rehabilitaciji koji se pre svega odnosi na one koji su učestvovali na ovaj ili onaj način u kvinslinškim formacijama na one ljude koji su na ovaj ili onaj način sarađivali ili pomagali okupatoru Srbije od 1941. do 1945. godine, kada je još kralj Petar svojom naredbom od 12. septembra 1944. godine doslovce rekao da ko ne ispoštuje naredbu o raspuštanju četničkih pokreta i ne priključi se Narodnooslobodilačkom pokretu, odgovaraće prema ratnim zakonima, a oni koji su učinili ratne zločine odgovaraće za učinjeno delo, kruna im neće biti opravdanje. Dakle, onoga trenutka kada su se oglušili o naredbu onoga u čiju vernost su se zakleli i odrekli se mogućnosti da se priključe Narodnooslobodilačkom pokretu, ti ljudi su morali biti svesni da ulaze u nešto što će sutra ili prekosutra biti pravo i pravni osnov za njihovu osudu. Dakle, vrlo je nezgodno da mi danas pokušavamo uvesti, čini mi se, možda grešim, jednu opasnu proizvoljnost u pravni sistem države Srbije gde ćemo stvoriti presedan koji će omogućiti svakoj narednoj Vladi da po svom nahođenju, po nekim stranačkim ili ličnim interesima menja i donosi zakone. To je moja suštinska primedba na osnov koji se navodi ovde kao ustavni. Mislim da to nije dobro, pogotovo, dozvolite mi, mislim da se slaže većina mojih uvaženih kolega poslanika, vređa inteligenciju i zdrav razum kada u završnim odredbama predlagač kaže da za ovaj zakon neće biti potrebno da se obezbede finansijska sredstva. To malo liči na jedan pokušaj da se podmetne neko kukavičje jaje. Što se tiče samog teksta zakona i onoga što smo mogli da slušamo u prethodnim izlaganjima od predstavnika tzv. desne Srbije, mislim da je loše ako mi danas ovde kroz zakon o rehabilitaciji pokušavamo da uradimo nešto što je nemoguće, a to je, čini mi se, biću slobodan, pokušaj da se antikomunizam predstavi kao antifašizam ili da se izjednače komunistički i fašistički režimi. Neću braniti komunistički režim, neću braniti ni zločine koje je taj režim počinio u periodu posle Drugog svetskog rata. Na kraju krajeva, i sam član te iste državne komisije sa generalnim sekretarom naše Skupštine gospodinom Veljkom Odalovićem, pa imam najviše prava da o tome pričam, a ne kao neki koji se stalno pozivaju na stotine i stotine hiljada žrtava od 1946. godine. Ispada da su ti komunist pobili sve živo, kao da niko ne postoji ovde koji nije potomak tih istih komunista. Nemojmo da stvari uprošćavamo. Radi se o živim ljudima, radi se o pokušaju i nečega što je, nažalost, u Srbiji već poduže vreme na delu, a to je prekrajanje istorije, pokušaja da se oni koji su izgubili Drugi svetski rat, oni koji su bili na strani okupatora, sada proglase pobednicima. Nije preporuka za rehabilitaciju to što je neko bio protiv komunizma. Uvoditi u prvi član pravne posledice rehabilitacije na lica iz političkih, verskih, nacionalnih ili ideoloških razloga je u redu, ali podsetio bih vas, fašizam je bio najcrnja moguća ideologija. Govorim o periodu od 1941. do 1945. godine, odnosno i ranije kada je i nastao, a njegovi mnogobrojni sateliti i pomagači, odnosno oni koji su sarađivali sa njima ovde na teritoriji Srbije u periodu Drugog svetskog rata, sada bi kroz neke hteli da se predstave kao da oni to nisu. Znate, ne možete da nasilno odvojite onoga ko je sarađivao sa Hitlerom od Hitlera. Oni su naprosto jedno telo. Zašto ih sada predstavljate kao takozvane protivnike komunizma? Po vama je komunizam izgleda veće zlo, nego fašizam. Dakle, saradnici okupatora. I nije pitanje, da li su oni bili i zašto su oni u tom periodu bili saradnici okupatora, a drugi su bili protiv fašizma. Najveći problem države Srbije danas u 2011. godini, zašto su ovi prvi postali žrtve, a ovi drugi zločinci? Dakle, nažalost, antikomunizam je izgleda postao vrhovno moralno načelo i najveća neka vrednost. Dakle, problem su oni koji su ideološki protivnici, a ne oni koji su bili saradnici okupatora. Zato je meni drago što smo mi u ovoj novoj verziji, kroz komunikaciju i razgovore sa predstavnicima Ministarstva, uspeli da ubacimo odredbe koje govore o kvislinškim informacijama, odnosno o onima koji su bili pripadnici okupacionih i oružanih snaga i oni koji su sarađivali sa tim istim okupatorom. Dakle, to je jedan napredak, jer ćemo mi jasno i precizno staviti u isti koš sve one koji su pomagali i sarađivali okupatoru za vreme Drugog svetskog rata na prostoru Srbije, kao i one koji su bili direktno u njegovoj službi. Ono što jeste po meni sporno, a što ću ja govoriti i posebno, u raspravi po amandmanima, jesu određene odredbe koje se tiču poništavanja nekih zakona, odnosno nekih sudskih presuda. To je onaj presedan o kome sam govori. Dakle, ne možemo mi jednim zakonom, ovo nije "leks specialis" da poništavamo sudske presude. Zašto? Razumem i mislim da delim mišljenje sa svima i većinom građana Srbije, da se rehabilituju ili imaju mogućnost na rehabilitaciju, ljudi koji su trpeli i čija su prava povređena bez sudske ili administrativne zabrane. Dakle, svako onaj ko je na takav način lišen slobode, osuđen, ili lišen života, oduzeta mu imovina, ima pravo kao i njegovi potomci da se rehabilituje, odnosno da potražuje da mu se ta imovina vrati. Međutim, ideja koja se želi provući da se kroz zakonsku rehabilitaciju, rehabilituju osobe koje su osuđene, pazite, osuđene sudskom odlukom, za mene je najblaže rečeno kontraverzno. Zašto? Daću vam samo primer. U tački 4. i 5. ovog predloga člana 5. zakona se kaže, da po sili zakona se rehabilituju lica koja su sudskom odlukom kažnjena za krivično delo iz člana 2. zakona o zabrani izazivanja nacionalne, rasne i verske mržnje i razdora, ako je učinjeno samo radnjom pisanja. Zašto ne i govora? Razumete,ako je pisao nešto što je protivno zakonima o raspirivanju verske i nacionalne mržnje, a onaj ko je govorio nema veze. Dakle, samo vi koji ste pisali vi treba da odgovarate. U čemu je tu razlika? Takođe ovom odredbom se po meni otvara i suštinska dilema. Rehabilitujemo mi sada, ako je ovde predlagač citirao zakone demokratske Federativne Jugoslavije i Federativne Narodne Republike Jugoslavije, ali ne za isto krivično delo. Uopšte ne rehabilitujemo po zakonima Jugoslavije, SRJ, Državne zajednice Srbije i Crne Gore, ili Srbije od kada je postala nezavisna Ustavom 2006. godine. Dakle, to su za mene kontroverze. Dalje, mislim najproblematičnije, sa stanovišta trenutka u kome živi država Srbija su članovi 21. i 22. Naime, ako ste pažljivo gledali te članove, zakon predviđa priznavanje dvostrukog staža, što se direktno odraziti na visinu penzije i na penzione fondove. Predviđa se obeštećenje za materijalnu i nematerijalnu štetu, čije će dimenzije, pretpostavljam, biti velike. Ali zakon ne kaže ko će to da plati? Jer, na početku sam rekao da u obrazloženju stoji da za ovo nisu potrebna sredstva. Jasno je, naravno, da će to ipak ići iz budžetskih sredstava, što će reći da će to svi građani Republike Srbije da plaćaju. Uostalom, samo da uzmemo ovu Komisiju za rehabilitaciono obeštećenje koje će se formirati i neki članovi će imati pravo i na mesečnu nadoknadu, pa zar to neće ići na teret budžetskih sredstava? Naravno da hoće. Da ne pominjem druge vidove obeštećenja koje ovaj zakon predviđa. Znate, mi imamo tu i predlog, da se i oni koji su podneli zahtev za rehabilitaciju, pa im se vratila neka imovina na osnovu Zakona o restituciji, sada, valjda, na osnovu pretrpljene duševne ili neke druge boli, imaju pravo njihovi potomci za novčanu nadoknadu. To stoji u ovom zakonu, u visini polovine prosečne plate u državi Srbiji. Sada vas sve pitam, u ovako siromašnoj, ojađenoj državi Srbiji, da li mi imamo svesti ako znamo da nemamo para, da jednu ovakvu odredbu ubacujemo u zakon i da uzimamo od građana Republike Srbije, kada smo više nego svesni da je to nemoguće ostvariti i da će to zaista naići na otpor najvećeg dela građana? U tom kontekstu sam ja i uložio amandmane na ove članove, kako bi se te odredbe ukinule, jer je po meni prosto neverovatno da imamo problem da siromašna i izgladnela, iznemogla Srbija može da isplaćuje posebne mesečne naknade i rehabilitaciono obeštećenje. Lično mislim da ne može. Da li ćemo mi jednog dana u ovom zakonu morati svima koji su u postupku privatizacije, a znamo kakve su nam bile privatizacije, i koji su ostali bez posla, da isplatimo neku naknadu? Možda će neki sud reći da smo opet izvršili neku rehabilitaciju, ovog puta, radničke imovine. Hajde da budemo iskreni i pošteni, najveći broj radnika u Srbiji je decenijama i godinama, bračni parovi ili pojedinačno, stvarali imovinu određenih fabrika i ulagali su u njih. Država ih je prodala. Oni su ostali bez posla. Bio bih najsrećniji kada bi mi uvek, u nekom narednom procesu približavanja i punopravnog članstva u EU, paralelno sa moralnom rehabilitacijom, mogli da izvršimo i materijalnu, ali ne smemo, drage moje kolege i poštovani prijatelji, ne sme država da se obaveže za nešto što ne može da izvrši. Ne može da izvrši, jer ima puno sirotinje, jer nam privreda radi kako nam radi, bolje reći ne radi, jer nemamo para. Zato, mislim da je ovo vređanje dostojanstva, da se zakonom omogućava i novčana nadoknada, kroz pretrpljenu nekakvu duševnu bol onima koji su potomci onih koji su lišeni nekih prava i kojima je oduzeta imovina. Mi ćemo im vratiti imovinu, i treba da im se vrati imovina, ali odakle nam pare da ih čašćavamo, da ih plaćamo sa polumesečnom novčanom nadoknadom? Šta treba da znači npr. priznavanje dvostrukog staža za lišavanje slobode? Hajde da uzmemo jedan primer. Da li se licima koja su u zadnjih 10 do 15 godina lišena slobode, priznaje pravo na dvostruki penzijski staž? Koliko smo imali uhapšeni u "Sablji"? Hoćemo li njima priznavati dvostruki penzijski staž? Hoćemo li? Usvajanje ovog zakona, na primer, i hiljade siromašnih seljaka po Srbiji koji su ni krivi ni dužni, kako koja vojska dođe u dvorište, pokupi ga i odvede ga u ovu formaciju, koji možda nisu zadužili ni pušku, recimo, poginuli su posle dva meseca ili dva dana u nekoj borbi, u nekoj zasedi, ili su do kraja rata bili tu, nisu ispalili metak, kasnije su osuđeni kao saradnici okupatora, a sada i njih treba da tretiramo na isti način. Oni nemaju pravo na rehabilitaciju, ali imaće pravo oni koji su u Beogradu proizvodili municiju. Oni koji su od 1941. do 1945. godine imali svoje fabrike, proizvodili municiju za Nemce, oni sada i njihovi potomci, imaju pravo na rehabilitaciju, jer oni nisu bili ratni zločinci. Oni nisu osuđeni za ratne zločine. Predlagač zakona traži u ovom predlogu zakona da se npr. takvi rehabilituju po sili zakona. Mislim da je to i silovanje istorije i silovanje pravde, i da je to uvođenje Srbije u jedno stanje kada će, kao što sam maločas rekao, svaka buduća vlast moći da nekih 15 do 20 godina, možda, da poništi sve ove zakone koje mi donosimo, ili sve presude koje su izrečene u prethodnih 10 do 15 godina. Mislim da je to jedna velika opasnost. Verujem da će tu uvažene kolege pravnici ponajviše pomoći. Ja nisam pravnik, ali pokušavam da delujem i da pričam o nekim stvarima koje su možda u toj pravnoj materiji. Na kraju krajeva, verujem da će kroz čitav niz amandmana koji su podneti, doći do popravke ovog zakona i da ćemo taj zakon svesti na ono što jeste njegova suština. To jeste ono što je uvaženi prof. Mićunović govorio. Žao mi je što danas nije tu, jer je izneo jedno veliko iskustvo i veliko znanje. To su reči jednog uvaženog profesora i naučnika koji se ceo svoj život bori za izgradnju jednog pravednijeg i poštenog društva. Da budem iskren, vrlo sam srećan što sam imao privilegiju kao građanin Srbije da ga slušam i da sa njime i politički radim u prethodnih petnaestak godina. Niko, dakle, ne dovodi u pitanje tu potrebu moralne rehabilitacije. Mi moramo jasno odvojiti one koji su činili zločine i zato osuđeni po zakonima države koja je u tom trenutku važila. Dakle, tu nema povratka na staro. Ko je osuđen za ratne zločine od strane suda može da traži sudsku reviziju, može da traži obnovu sudskog procesa, ali ne sme niti može po sili zakona biti rehabilitovan ovim zakonom. Ponavljam još jedanput i time završavam, svako onaj ko je osuđen bez suda, na pravdi Boga, što bi rekao naš narod, mora da ima pravo na rehabilitaciju, mora da ima pravo na povratak imovine itd. Naprosto ulazimo u jedan presedan da, ako se ostave odredbe, pogotovo o novčanoj nadoknadi, da ćemo mi poslati jednu jako, jako lošu poruku većinskoj Srbiji, a ta većinska Srbija jedva kraj sa krajem sastavlja. Zahvaljujem vam se na pažnji.
Zahvaljujem kolegi koji je ostavio kolegi Milanu Vučkoviću minut i po.
Ne znam da li da odustanem od govora, pošto za ono što bi rekao neće biti dovoljno vremena. Hajde da kažem makar jednu stvar. Ono što je izostalo u današnjoj vrlo kvalitetnoj diskusiji ili je nedovoljno rečeno, ovo nije zakon o prošlosti, ma kako tretirao prošlost, ovo nije zakon o četnicima, partizanima, ljotićevcima i ostalima, ovo je zakon o budućnosti Srbije. Mi treba kao društvo da se pravno odredimo prema našoj prošlosti, da prekinemo sa autoritarnom prošlošću i da otvorimo stranicu nove budućnosti. Ako pogledamo mlade ljude danas, vrlo često, prečesto, oni inspiraciju za bavljenje politikom i za interpretiranje današnjih događaja nalaze u prošlosti, u istoriji, i to vrlo često kroz zloupotrebu istorijskih mitova, posmatrajući današnjicu kroz prizmu srednjevekovnih mitova. Činjenica jeste da je velika nepravda naneta mnogim našim građanima, da je tu nepravdu načinila država, bez obzira kako se ona zvala, socijalistička, federativna, demokratska, narodna itd, Jugoslavija, Srbija, svejedno je, naročito u periodu od 1944. do 1951. godine. Ni pre toga nisu cvetale ruže, ali ono što se dešavalo od 1944. do 1951. godine zaslužuje posebnu osudu koju su iznele većine zemalja istočnoevropskog bloka, bivše komunističke zemlje, jer je vlast uspostavljena silom, imovina je otimana ljudima i jednom mi kao društvo moramo da damo svoj stav o svemu tome, a pre svega zbog budućnosti mladih generacija. Zahvaljujem vam na minutu i po.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovana predsednice, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj prenos, u kratkom vremenu koje nažalost ili na sreću, kako ko gleda, imam, osvrnuću se na nekoliko stvari i daću nekoliko komentara na Predlog zakona o rehabilitaciji. Diskusije kolega, pre svega, iz vladajuće koalicije mi govore da će ovaj zakon ostati zakon na papiru. Jedan od kolega iz vladajuće koalicije nabrojao je sve zakone koji su u vlasti od 2000. godine, a svi znamo kakav je učinak tih zakona i da li su oni uopšte primenjivani. Da ne znamo mi koji smo ovde u parlamentu, a možda svi građani ne znaju, u prethodnih par diskusija reklo bi se da su to stranke opozicije i vlasti, a govorile su kolege narodni poslanici i predstavnici vladajuće koalicije. Dakle, da li je pravi razlog i muka naterala vladajuću koaliciju da donosi ovaj zakon, da li je to evropski uslov, da li je to neki trend, to je veliko pitanje, ali ono što sigurno zaključujem – ne postoji volja i svest i savest o tome da treba da budu neki ljudi rehabilitovani koji su ubijeni na pravdi Boga samo zato što su mislili drugačije. Sama činjenica da ovaj zakon danas predstavlja ministar ili je bar do skoro predstavljao i branio ministar za zaštitu životne sredine mene dovodi na pomisao na jednu veliku ironiju. Nije valjda da kosti tih mučenika zagađuju našu svetu srpsku zemlju? Da li je moguće da sa ovim povežem sada da su neki do skoro u medijima iskopavali kosti jadnog mučenika, srpskog našeg, đenerala Draže Mihajlovića, iz političkih razloga i skupljanja političkih poena? Nešto ih ne čujem da više govore o tome. Neke su kosti našli tamo negde na Adi, pa se ispostavi da su to kosti životinjskog porekla. Gospodo draga, to je velika uvreda za Srbiju, za sve časne Srbe, a pogotovo potomke Ravnogoraca. Ovde sam slušao neke kolege koje govore sa toliko strasti, rekao bih i mržnje, da se ja te budućnosti, o kojoj mladi kolega priča ovde, bojim. Bojim se kao čovek u godinama da se istorija ne ponovi, a ponavlja se onima koji nisu izvukli pouke. Ovde se ne radi, gospodo draga, o pobednicima, o fašistima i o antifašistima, radi se o zakonu koji bi bar na papiru trebao da omogući jednu božiju zemaljsku pravdu, ovde da se kaže – ti ljudi nisu činili zločine, ubijeni su, streljani su radi toga da im se otme imovina ili zato što su bili za kralja i otadžbinu. Ako bismo govorili o saradnicima, da su oni saradnici okupatorskih snaga bili, mogu samo da navedem nešto što svi znamo ovde u sali. Da li ima ijednog građanina Srbije koji ne zna da u centru Vašingtona postoji spomenik đenerala Draže Mihajlovića? Pričaju da je on bio saradnik okupatora, onih koji su za evroatlanske integracije. Atlanske integracije, NATO pakt, pa kičma NATO pakta su SAD. Prema tome, šta je to u čoveku? Stvarno ne bih želeo da zvučim kao da nekoga optužujem, ali ko ne shvati da svaki čovek koji je nevino ubijen zaslužuje krst i grob ili verski znak nacije i vere kojoj on pripada? Vidim da nažalost ovde još uvek ima ostrašćenih diskusija ljudi koji to ne shvataju, koji se pozivaju na presude prekih komunističkih i partizanskih sudova. Svi znaju, valjda čitaju knjige, kako su oni sudili. Da li hoću da kažem da pripadnici Ravnogorskog pokreta nisu činili zločine? Jesu i mislim da je ogromna većina njih i osuđena, ali ovde se govori i upravo zbog toga u zakonu o rehabilitaciji, po meni, i nema. Ako trebamo neke ljude da rehabilitujemo, desetine, stotine i hiljade ljudi koji su pobijeni, čija je imovina oduzeta, zašto onda nema u zakonu neke stavke da se kaže ko je to uradio? To bi onda bio pravi zakon o rehabilitaciji, radi budućnosti, da naši potomci i naša deca znaju ko je to uradio. Za ove druge zločine znamo poimence i kojoj su formaciji pripadali i ko je učinio. Zašto iz ovog zakona ne može da se zna ko je pobio te ljude, ko je streljao ljude u Beogradu, ko je streljao ljude u Čačku, u Zaječaru? Pa komunisti, Komunistička partija je to radila i to mora da se stavi. To ne znači da se osuđuju svi pripadnici te partije, pogotovo Partizanskog pokreta gde su se ljudi borili za slobodu i protiv fašizma. To će meni biti signal da se iskreno misli i ozbiljno misli sa ovim zakonom da se rehabilituju ljudi. Nedavno sam ovde čitao presudu, gospodo, da je čovek streljan, a posle godinu dana mu je bilo suđenje i rehabilitovan je odlukom Okružnog suda u Čačku 2008. godine. Glavni svedok na suđenju je bio istaknuti pripadnik Partizanskog pokreta u Čačku, pošten čovek. Ja se od njega samo razlikujem ideološki. Govorio je – taj potporučnik ništa nije uradio, nikoga nije dirao i ničiju imovinu nije uzurpirao, a ubijen je samo zato što je, narodski rečeno, bio Dražin vojnik. Spasao čovek i čast i obraz, ne samo svoj, nego i Partizanskog pokreta a ovde imamo ovakve diskusije. Uzalud je donošenje ovakvog zakona ako ovakva svest vlada. Ovde se ne govori, bar sam ja možda bio naivan i verovao da se ovde ne govori o poraženima i o pobednicima. Znamo da pobednici uvek pišu istoriju, ali prođu godine i godine, pa se ispostavi da to nije baš tako. Mislio sam, iskreno rečeno, da će ovaj zakon biti u simboličkom smislu donesen 6. oktobra 2000. godine. Znam ja kada je nova vlada startovala i nov parlament, ali kažem u simboličkom smislu. Sada mi ovaj zakon ovde donosimo zato što to traži Evropa, zato što to možda traže i porodice 500 pilota američkih, njihovi potomci koji znaju ko je njihove očeve i dedove spasao, dakle, ljudi generala Draže Mihajlovića. Svako ima pravo da misli, razumem i ljude sa druge strane, mnogo ljudi koji su bili unesrećeni ili su činili zločine, zbog zločina pripadnika Ravnogorskog pokreta. Ti ljudi su istorijski osuđeni više nego što treba. Ovde se govori o ljudima koji su pobijeni, čije kosti leže. Recimo, mogu da se pitam i kao građanin ove zemlje, da li postoji sud za ratne zločine u ovoj državi? Šta on čeka? Ako ima svedoka, ako su iskopane grobnice, ako se vide kosti, ima još živih ljudi koji su to radili. Da li se čeka da oni svi pomru? Što reče profesor Mićunović, umesto da se pokriju ušima i da sede kući, oni učestvuju na tribinama, čiji pripadnici tog pokreta ovde danas nešto licemerno diskutuju, koji javno u živoj emisiji kažu, a misli se na generala Kapičića, a je pobio i žao mu je što još više nije pobio. Zamislite licemerstva, sad on učestvuje u ime nekog preokreta na tribini nekih stranaka, nije bitno. Šta ovde običan građanin može da zaključi? Zašto ovi u vladajućoj koaliciji, ako se ovako ponašaju i ovako misle, zašto uopšte ovaj zakon donose? Da li je njih neko naterao na to, da li je to neka politička prisila od strane EU? Da li je to uopšte uslov? Uopšte ne bih pričao o bilo kakvim uslovima. Uslov ljudskog dostojanstva, našeg življenja postojanja institucija u ovoj državi, jeste da se nevini ljudi rehabilituju, da se kaže da su ubijeni na pravdi Boga. Zašto? Da se to više nikada ne bi događalo, da ljudi budu ubijani zbog pripadnosti određenoj naciji, veri ili ideologiji. Hvala.
Narodni poslanik Đorđe Milićević ima reč. Izvolite.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovani predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, na samom početku želim još jednom, potpuno jasno i potpuno precizno, da poslanički klub SPS-JS ovaj zakonski predlog, pre svega, sagledava kao nužnost i kao potrebu u ovom trenutku. Potpuno je jasno, reč je o zakonskom predlogu koji jeste uslov za EU i bez koga nije moguće primenjivati nedavno usvojen Zakon o restituciji. Ova vlada pokazala je odlučnost i opredeljenost kada je reč o članstvu u EU. Evropske integracije jesu jedan od pet ključnih principa i načela na bazi kojih je formirana i konstituisana parlamentarna većina i vladajuća koalicija u Srbiji i evropske integracije, ali i nacionalni i državni interesi, odbrana teritorijalnog integriteta i državnog suvereniteta. Sa druge strane, smatramo da svako ko je osuđen, optužen i iz ideoloških, političkih, nacionalnih ili verskih razloga zaslužuje rehabilitaciju bez obzira na ideologiju. Rehabilitacija ne sme da ima vremensko ograničenje. Rehabilitacija, naše je mišljenje, ne sme da ima određenu istorijsku distancu, odnosno istorijsku odrednicu. Ona treba da obuhvata neograničen period i da se odnosi na sve ideologije, ali niko od optuženih ne sme i ne treba da podleže rehabilitaciji. Mi jesmo za to da se ispravi jedna istorijska nepravda, ali nismo za to da, ispravljajući jednu istorijsku nepravdu, načinimo neku novu nepravdu danas. Takođe, ne možemo prihvatiti i ne možemo podržati bilo šta što bi devalviralo, što bi osporilo tekovine antifašističke borbe u Srbiji. Kada to kažem, ne vidim da govorimo nešto što je suprotno opredeljenjima Vlade Republike Srbije. Opredeljenje Vlade je EU. Upravo EU baštini, neguje, obeležava tekovine antifašističke borbe. Da li mi toga treba da se stidimo ili treba da činimo na stidljiv i sraman način? Mislim da suštinska potreba Srbije u ovom trenutku jeste da prestane sa podelama, da sukobe iz prošlosti ne prenosimo na sadašnje generacije. Većina nas u ovom sali neće se složiti oko jednog, a to je prošlost, mada se danas, manje – više, govorilo o prošlosti. O tome mi svakako možemo da vodimo dijalog satima, možemo da govorimo o tome danima, da sukobljavamo mišljenja, ali ne vidim da bi to bilo šta dobro i bilo šta pozitivno Srbiji i građanima Srbije donelo danas, jer prošlost, i da hoćemo, mi u ovom trenutku ne možemo da promenimo, ali možemo da utičemo na sadašnjost i možemo zajednički da pokušamo da izgradimo temelje neke nove budućnosti. Ideologija političkih opcija kojima pripadamo je opšte poznata. Priča o partizanima i četnicima, moje lično viđenje, odavno je trebala da bude smeštena tamo gde joj je mesto – u istoriju. Vreme treba da pokažeko je i da li je bio u pravu. SPS je ponosna na svoju prošlost i mi ne bežimo od naše prošlosti. Kada to kažem, ne mislim samo na period od trenutka osnivanja SPS, od 1990. godine, mislim na tradicije srpske, socijalističke, socijaldemokratske, komunističke i uopšte radničke misli i pokreta u Srbiji. Stranke koje govore samo o prošlosti, mislim da nemaju ni sadašnjost ni budućnost, a to je legitimno pravo svake političke opcije u Srbiji. Mislim da iz prošlosti, o tome je neko maločas govorio, svi mi treba da izvučemo određene pouke, da pokušamo da afirmišemo ono što je bilo u prošlosti, da istorijske činjenice nisu dovoljne. Ne možemo uvek govoriti o njima. Istorijske činjenice, ukoliko su bile pozitivne, ukoliko su bile u interesu građana, treba da potvrđujemo danas. Treba da prestanemo da restauiramo i oplakujemo jednu prošlost, jer čini mi se da ćemo tako izgubiti i sadašnjost i budućnost. Maločas sam rekao da treba afirmisati sve ono što je bilo pozitivno u prošlosti, mada u ovoj sali verovatno u pojedinim poslaničkim klubovima ima više nekadašnjih članova Komunističke partije nego što to danas ima u poslaničkom klubu SPS. Želim da vas podsetim na jedan slogan Saveza komunista, iako nisam uspeo da sagledam taj period, koji kaže da ništa nije toliko sveto da ne bi bilo i ne bi moglo biti zamenjeno nečim boljim i nečim naprednijim. To je način na koji se danas ponaša i ophodi SPS. Dakle, treba da prestanemo da sanjamo kako je bilo i da gledamo kako je danas. Ne može se u Srbiji ići napred sa jednim starim načinom razmišljanja, sa politikom prošlog ne može se ići u novi vek, ne možete ići napred i stići do definisanih ciljeva ako uvek gledate unazad. Ova vlada, ova parlamentarna većina je vrlo jasno definisala svoje prioritete, principe i načela oko kojih je okupljena. Uvek možemo da govorimo o rezultatima rada i uvek smo spremni da govorimo o rezultatima rada Vlade Republike Srbije. Spremni smo, rekao sam, podržavam konačno ispravimo istorijsku nepravdu, ali kada je reč o prošlosti, mi iz SPS gledaćemo sadašnjost, gledaćemo budućnost, a prošlost ćemo, prostim rečnikom, sagledavati na retrovizoru kada budemo imali vremena. Kada je reč o otvaranju tajnih dosijea, jer i o tome je danas bilo reči, predstavnici jedne političke opcije su pokrenuli to, želim da kažem da je tu inicijativu pokrenuo predsednik Ivica Dačić u periodu dok je vršio funkciju narodnog poslanika i dok je vršio funkciju predsednika Odbora za bezbednost Narodne skupštine i da ta inicijativa, u trenutku kada je pokrenuta, nije imala podršku unutar Odbora za odbranu i bezbednost. Svejedno, želim da kažem da se mi zalažemo za otvaranje tajnih dosijea i objavljivanje spiskova saradnika tajnih službi. Tu apsolutno nemamo ništa protiv. Kada se otvore tajni dosijei, videćemo ko je sa kime sarađivao i pre te famozne 2000. godine i nakon 2000. godine. Dakle, tu inicijativu će uvek podržati SPS. Još jednom na samom kraju, poslanički klub SPS-JS ovaj zakonski predlog sagledava kao nužnost, kao potrebu i podržaće ga u danu za glasanje. Hvala.
Narodni poslanik Jorgovanka Tabaković ima reč.
Stali smo kod rasprave u sledećem smislu. Kod člana 7. smo rekli da ćemo staviti primedbu na zahtev za rehabilitaciju koji mogu da podnesu i pravna lica čiji je cilj zaštita sloboda i prava čoveka uz pristanak oštećenog lica. Nije bliže uopšte određeno kakva su to pravna lica, ali je znano da su u pitanju udruženja odnosno tzv. nevladine organizacije jer se time u stvari ne bave druga pravna lica. Sa stanovišta prava ovakve odredbe uopšte nisu prihvatljive i to iz više razloga. Nije određeno kakav položaj ta pravna lica imaju u postupku. Da li imaju položaj zastupnika ili stranke. Smatramo da ne mogu imati ni jedan od ta dva položaja. Prema važećim propisima Republike Srbije zastupanje građana pred sudovima mogu da vrše samo advokati. Tako da udruženja jednostavno ne mogu da se bave zastupanjem. Ista udruženja ne mogu da budu ni stranka u postupku jer pravo na rehabilitaciju je lično pravo koje ne može da se prenosi. Znači, sve vreme vam dajem do znanja da je zakon vrlo nekonzistentan, da nema jasan cilj i da je to u stvari miks mešavina ideja ili da prevedem na srpski jezik zahteva koalicionih partnera. Nejasan je i međusobni odnos oštećenog lica i udruženja, odnosno da li udruženje vodi postupak u svoje ime i za svoj račun ili u ime i za račun oštećenog lica. Sporan je i pravni karakter saglasnosti jer pravo ne poznaje saglasnost za zastupanje već samo ovlašćenje. Ovakva odredba otvara i brojna druga sporna i praktična i pravna pitanja, kao što je stručna osposobljenost udruženja da vodi ovakav postupak pred sudom, odgovornost za štetu zbog nesavesnog vođenja i nestručnog postupka, pravo na naknadu troškova, eventualnu nagradu itd, itd. Dalje u članu 9. npr. vi ste ga rešili nepotpuno tako da u stvari smatramo da treba da se doda jedan stav, gde kaže da lica koja su podnela zahtev za rehabilitaciju mogu da podnesu taj zahtev za povraćaj oduzete imovine samo u roku iz stava 1. To je ono o čemu sam vam govorila da se rokovi od pet godina koji vi predviđate ovim zakonom bukvalno dovodi u pitanje pravo onog koga ćete rehabilitovati, ako je rok za podnošenje zahteva za restitituciju, odnosno vraćanje oduzete imovine dve godine. Dalje, smatramo da u članu 17. koji sam najavila kao jedan od vrlo važnih mi smo predložili, gde rešavamo ono pitanje kako izbeći da se sa zahtevom za rehabilitaciju pojavi neko za koga nije nesporno dokazano da je u stvari bio mobilisan pod prisilom i da zato treba da dobije naknadu. Mi smo predvideli da tim članom 17. rešenje o rehabilitaciji u slučajevima lišavanja života bez sudske ili administrativne odluke i prisilne mobilizacije u okupacione oružane snage i kvislinške formacije, što vi uporno zaboravljate, sud obavezno dostavlja javnom tužiocu nadležnom za ratne zločine koji je u obavezi da sprovede istragu radi utvrđivanja učinilaca okolnosti i odgovornosti pojedinaca, odnosno država. Neću da vas podsećam na praksu dva svedoka, kako ono beše – dva bez duše jedan bez glave. Ne smete da omogućite tako lako sticanje prava na rehabilitaciju, na naknadu štete a da se to ne utvrdi u smislu ako rešenje o rehabilitaciji podrazumeva da je zločin učinjen onda mora to utvrđivanje zločina da bude kroz postupak koji predlažemo članom 18. i dokazano da je neko počinio zločin i da ako država Srbija nekome nadoknađuje štetu, a ko će državi Srbiji, odnosno pravi krivac mora da bude imenovan, da se pokaje i da plati štetu. Čak i u ekologije gospodine pravniče, predstavniče Vlade važi princip zagađivač plaća štetu. Možete misliti šta znači plaćanje štete kroz postupak rehabilitacije u jednom ovakvom trenutku za državu Srbiju, kada i mnogo jača ekonomije imaju ovakve deficite i ovakvu bez perspektivnost. Još ću na član 22. da obratim pažnju. Možda i ne bih isticala ovaj član zakona toliko da nije kolega rekao, da ako se jedno pravo bude restriktivno izmenilo amandmanima da to neće zadovoljiti uvažene kolege, gospodina Vargu, koji je o tome govorio. Evo ja ću samo da obrazložim član 22. Mi smo tražili da se briše ta naknada štete gde se staž računa u dvostrukom trajanju za rehabilitovana lica. Sada ću kolegi koji je pravnik da pokušam da objasnim pravednost ovog pristupa. Ne vidim uopšte da postoje dovoljno opravdani razlozi da se za staž za vreme lišenja slobode računa u dvostrukom trajanju, posebno ako imate u vidu da se za ovu vrstu rehabilitacije isplaćuje i naknada, ta takozvana rehabilitaciona naknada, ali ne materijalna šteta prema propisima Republike Srbije staž u dvostrukom trajanju se priznaje samo za učešće u ratu gde su uslovi ipak bitno teži. Takav poseban staž se nikada i nigde ne priznaje licima koja su čak i neosnovano lišena slobode i to se dokaže u ostalim savremenim aktuelnim i regularnim tokovima. Znači, ako je neko bio neopravdano u pritvoru ili izdržavao kaznu zatvora, a kasnije nije podignuta optužnica ili su oslobođeni optužbe ili je osuđujuća presuda poništena, ovakav princip naknade i dvostrukog, da kažem obeštećenja, ne važi. Time se građani dovode u ne ravnopravan položaj, a u istovetnoj situaciji. Da li je to u skladu sa Ustavom? Kolega koji je danas prvi govorio, gospodin Arsenović je takođe govorio o toj pravdi u smislu da li je neko nepravedno se danas oseća drugorazrednim građaninom. Mnogi se ljudi u opoziciji osećaju tako. U ostvarivanju osnovnih i elementarnih ljudskih prava od prava na reč, od toga da su prećutkivani, od toga da neka prava, radno pravna i prava koja proizilaze iz radnog odnosa ne mogu da ostvare i nikad, možda sam čak i ja jedna od tih, nikad se neću zalagati da se realizacija mog prava u smislu obeštećenja i naknade štete tako realizuje da dovodi u neravnopravnost sve druge koji su na sličan način, sličnim povodima, a to je zatvor, zatvorska kazna i nevin koji tamo sedi, što jeste pandam ovoj situaciji bude dvostruko obeštećen. Znači, zaista bih molila kolegu Vargu da ovaj amandman koji je smatram da je obavezno i neophodno potrebno usvojiti, nepodvede pod te ključne izmene koje bi doprinele tome da oni za ovaj zakon ne glasaju, jer koliko god mislim da je rehabilitacija kao zakon o rehabilitaciji gde postoje slučajevi kada treba ljude koji su nepravedno osuđeni obeštetiti, koliko god mislim da ga treba doneti, da treba da postoji, on mora da bude donet u takvom vidu da uvek može da bude primenjen. Uzeću za primer katoličke crkve koja je uvek imala snage da se pokaje za zločine koji su činjeni. Ali iako jedna od najbogatijih organizacija na svetu, najorganizovanijih, nikada nije preuzela na sebe obavezu da izvrši naknadu štete. Zato što kanoni katoličke crkve ne predviđaju naknadu štete za nešto što je sprovedeno kroz pokajanje. Nećemo da mešamo taj institut sa otkupom krivice time što se daju dobrovoljni prilozi itd. Nećemo taj institut da mešamo sa onim što su neki koji su nepravedno bili u zatvoru jer su npr. zastupali srpske nacionalne interese, nikada nisu hteli da podnesu zahtev za rehabilitaciju jer sa pravom kažu – ja hoću da se meni prizna da sam zastupao pravu stvar, ali da je bio nepravedan zakon koji je mene osudio da ležim u zatvoru zato što sam se borio za pravu stvar. Molim vas dase u trenutku kada ovaj zakon treba doneti ne koristi se prilika bliskih izvora, pritiska sredine, okruženja, da se ovaj zakon donese da donosimo stvari kojima otvaramo put da donosimo nepravedne zakone koje ne stavljaju sve građane Srbije u isti položaj. Sa ovim ću završiti, a kolega Rogović će ostatak vremena iskoristiti u ime poslaničke grupe. Hvala.
Iskorišćeno je 11 minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić, a posle njega narodna poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo, u uslovima stalnih kompromisa ili, bolje bih rekao, kvazi kompromisa kojima prisustvujemo često ovde u Skupštini, u uslovima kada vladajuća koalicija ne može da se sporazume ni oko osnovnih minimalni nacionalnih srpskih interesa na KiM, zaista ništa bolje od ovoga što ste predložili u formi Predloga zakona o rehabilitaciji nismo mogli ni očekivati. Imajući u vidu kako ste pristupili Zakonu o rehabilitaciju iz 2006. godine, sasvim nam je jasno kako ćete pristupiti i ovom zakonu o rehabilitaciji kada ga usvojite ovde u Skupštini. Da podsetim, vi ste po tom zakonu iz 2006. godine osnovali neke opštinske komisije koje su davale neko preliminarno mišljenje po zahtevima o rehabilitaciji, a zadnjih pet godina ne radi se ništa povodom toga sa obrazloženjem - čeka se novi zakon o rehabilitaciji. Siguran sam da će se tako dešavati i kada donesete i ovaj zakon, koji je danas u proceduri. Pored toga, obzirom da ste znatno proširili krug lica koja imaju pravo na rehabilitaciju, kao i krug lica koja imaju pravo da podnesu zahtev za rehabilitaciju, jasno je da će ovaj zakon, jednostavno, zadovoljiti samo ono što je istaknuto u poslednjoj rečenici obrazloženja ili, bolje reći, razloga za donošenje zakona, gde ste vi rekli da je usvajanje ovog zakona jedan od prioriteta u procesu pridruživanja Republike Srbije EU, rekao bih – drugoj, trećoj ili nekoj petoj ligi EU ako ikada budete pristupili, a siguran sam da će to biti vrlo teško ili možda nikada. Dakle, to je ono što je vaš prioritet, a kako će se ovaj zakon primenjivati, kako će se implementirati u praksi, mislim da to vas nije briga. Sama konstatacija da u budžetu nije potrebno obezbediti dodatna finansijska sredstva za sprovođenje ovog zakona govori u prilog ovoj mojoj tvrdnji. Desetine pa i, rekao bih, stotine hiljada građana Srbije imaće validan pravni osnov da se njima ili njihovim srodnicima prizna pravo na rehabilitaciju i da se nakon sprovedenog postupka o rehabilitaciji, kako ga predviđate u ovom zakonu, uklone ili bar ublaže posledice terora koje su pretrpeli od Brozovog komunističkog režima. Članovi takozvane Jugoslovenske vojske u otadžbini i članovi njihovih porodica pretrpeli su najveću torturu od komunističkog režima Josipa Broza, a ta vojska je imala patriotski, antifašistički i antikomunistički i demokratski karakter. Bio je to svenarodni masovan pokret. Podsetiću vas takođe, da su i Nemci u svom izveštaju od 9. februara 1943. godine istakli da je oko 80% srpskih porodica vezano na neki način za Jugoslovensku vojsku u otadžbini ili za sam Ravnogorski pokret. Dakle, ta Jugoslovenska vojska u otadžbinibila je legitimni kontinuitet, legitimni nastavak vojske Kraljevine Jugoslavije. Ta vojska bila je raspoređena u 63. korpusa od Triglava pa do Đevđelije. Saveznička misija koja je u jednom momentu vršila inspekciju te jugoslovenske vojske u otadžbine utvrdila je da je stalno pod oružjem negde oko 57 hiljada vojnika, da se negde oko 472 hiljade mobiliše onih od 18 do 40 godina, negde oko 169 hiljada od 45 do 50 godina. Preživeli Ravnogorci, članovi njihovih porodica, kao i mnogi koji su uspeli da emigriraju od Brozovog režima pretrpeli su najžešću torturu. Pored toga, tzv. jugoslovenska vojska u zarobljeništvu brojala je oko 363.600 đenerala, oficira, podoficira i vojnika. Negde oko 200 hiljadanjih nikada se nije vratilo u svoju otadžbinu. Bežeći od Brozovog režima oni su ostali po belom svetu i nikada se nisu vratili ili bar ne do Brozove smrti. Kakvu su torturi preživeli oni koji su ovde ostali od tog istog režima znaju samo oni i članovi njihovih porodica, ali zajedničko za sve njih jeste da su do kraja ostali verni onome ko ih je predvodio, pa su do kraja ostali verni onome koga je komunistički režim Josipa Broza na jedan svirep i mučki način ubio – đeneralu Dragoljubu Mihailoviću. Podsetiću da njegov proces rehabilitacije je zamrznut do daljnjeg. Borbu protiv klasnog neprijatelja Josip Broz nastavlja i po okončanju Drugog svetskog rata. Postavlja se pitanje hoće li ovaj zakon o rehabilitaciji kada ga usvojite rasvetliti smrt oko 180 srpskih oficira koji su nastradali u logoru. Da vas podsetim bombe na taj logor bacili su saveznički avioni, tačnije američki avioni na zahtev Josipa Broza. Josip Broz se plašio povratka ovih oficira u domovinu. Reći ću vam da su ti oficiru koji su smrt našli u ovom logoru od strane savezničkih bombi, a po zahtevu Josipa Broza, bili deo one iste vojske za koju je felmaršal Mekenzensvojevremeno napisao – borili smo se sa junacima iz bajke. To su bili isti oni oficiri i ista ona vojska koja je učestvovala i u Prvom svetskom ratu, za koje je, da vas podsetim, nemački car Viljem II rekao – šteta što taj mali srpski narod nije moj saveznik. Brozov teror nad Srbima biće posebno aktuelizovan kada Englezi u toku Drugog svetskog rata staju na stranu komunista. To je prva od mnogih podlih prevara, prevara koje u odnosu na srpski narod ne prestaju ni do dana današnjeg. Lično sam slušao iz usta tadašnjih očevidaca da je na granici Srbije, Crne Gore i Bosne đeneral Draža Mihajlović, slušajući sa onog malog Teslinog radija na baterije govor kralja Petra II, koji je naređivao da se svi, pa i četnici Draže Mihajlovića, stave pod komandu Josipa Broza, dakle, lično iz parabeluma pucao u taj radio. Bio je besan što su mu saveznici okrenuli leđa. Od tada osakaćena Srbija iz fašističkog, jednog nacističkog pakla, ulazi u jedna drugi pakao, isto tako mračan i okrutan. Postavlja se pitanje - hoće li ovaj zakon o rehabilitaciji, koji ćete vi doneti, moći da rehabilituje mnoge koji su mučeni i ubijani od strane ovog režima, od strane Brozovog režima? Ima li istinske volje za rehabilitacijom? Hoće li moći da se rehabilituje, na primer, Vukosava Takuljac, izbeglica iz Hercegovine, koja je izbegla od ustaškog noža i koja je bila svedok na suđenju Draži Mihajloviću, svedok koji je, kada je ugledala đenerala povikala - gospodine đenerale. Na to je istražni sudija Josif Malović, viknuo - ne oslovljavajte je tako, on je za vas optuženi, na šta mu je ova skromna žena rekla - on je optužen za vas i za komunističku partiju, ali ne za mene i za srpski narod. Od tada joj se gubi svaki trag i to zauvek. Hoće li neko moći da rehabilituje, postavlja se pitanje po ovom zakonu, čačanskog protu Milana Tucovića, koji je bio osuđen na vremensku kaznu sve dotle dok jedan oznaš nije ušao u ćeliju i rekao mu – hajde, pope, vreme je da se susretneš sa svojim bogom? Živ je zakopan na obalama zapadne Morave i tu su mu kosti i dan danas. Slao je Josip Broz svoje agente u svet da bi ubijali Srpske patriote. U Parizu su, da vas podsetim, ubili Andru Lončarića. To je bio đeneral jugoslovenske vojske u otadžbini, jedan od elitnih oficira, prepolovili su mu glavu sekirom u njegovom stanu u Parizu. U Briselu su ubijeni Bora Blagojević, Petar Valić, Miodrag Bošković, pisac. Takvih je bilo 153. Postavlja se pitanje – hoće li ovaj zakon da sve njih rehabilituje? Hoće li njihovoj rodbini moći da ublaži ili otkloni patnje koje su pretrpeli? Hoće li moći zakon o rehabilitaciji, koji ćete usvojiti u ovoj skupštini, bar malo da ublaži patnje porodici Bogoljuba Rakovića, kao i čitavim familijama Mladenovića, Maksimovića, koji su iz mog okruženja, a koje su na svojoj koži osetili teror komunističkog režima Josipa Broza? Dame i gospodo, Srbija zaista čestito nije ni spokojno zaspala još od aprila 1941. godine. Postavlja se pitanje da li će ovakav zakon o rehabilitaciji, kakav ste predložili ovde Skupštini, bar malo izlečiti tu Srpsku nesanicu? Kako da zaspi Srbija kada ono zlo koje nad njom stalno nadvijalo nikada nije zaspalo, jer ako je Srbin ponekad jednim okom zažmurio, dremnuo jednim okom, on je morao onim drugim da gleda, da pogleda u komšiju, da možda ne oštri nož ili da naprasno ne klepa sekiru ili da ne sprema buktinju kojom će zapaliti njegovu nejaku čeljad i njegovu kuću. Dakle, sa jedne strane Broz, a sa druge braća ustaše, braća Šiptari itd, pa biraj šta ti je bolje. Neće ovaj zakon ni rasvetliti ni ublažiti, a kamoli ukloniti sve one patnje i teror koji je Brozov režim sprovodio posle Drugog svetskog rata. Da vas podsetim, nove kovanice pratile su Srbe od tada – narodni izdajnik, sluga okupatora, petokolonaš, četnički jatak, rušilac bratstva i jedinstva sa Šiptarima, rušilac bratstva i jedinstva sa Hrvatima, a uz nove kovanice išle su i nove torture, išla su i nova zlodela, likvidacije, konfiskacije, saslušanja, maltretiranja itd. Sve je to trajalo nekoliko decenija, sve je to trajalo do smrti Josipa Broza. Neki od ovih zlodela i terora, pogotovo političkog terora, traju i danas. Mogu da vam kažem da sam lično bio svedok i akter jednog takvog maltretiranja i saslušanja. Naime, jedan Brozov bezbednjak u jednoj kasarni na teritoriji bivše Jugoslavije čitavo popodne me je saslušavao gde je moj otac bio za vreme Drugog svetskog rata, u kojim četničkim jedinicama je bio, u kojim borbama je učestvovao. Meni je zaista bilo žao što u tom momentu nisam mogao da mu pokažem jedan papir, a to je naredba načelnika Štaba vrhovne komande za 12. novembar 1942. godine. U ovom papiru, koji je lično potpisao đeneral Dragoljub Mihajlović i koji je pečatiran pečatom Gorskog štaba broj jedan piše da je moj otac za hrabro i junačko držanje u borbi sa neprijateljem i za izvršene usluge za kralja i otadžbinu unapređen u viši čin od strane armijskog đenerala Dragoljuba Mihajlovića. Zaista mi je bilo žao što tada nisam mogao to da mu pokažem. Hoće li ovaj zakon bar malo ublažiti patnje rodbine ovih 153 mučenika koji su ubijeni po belom svetu? Dame i gospodo sa vlasti, ako niste nastavljači te Brozove politike, ako niste otvoreni nastavljači takve i te politike, onda su metodi kojima se služite vrlo često isto. Broz je na svaki mig, na svaku izgovorenu reč slao na Goli otok, a vi šaljete srpske patriote u Hag. Da li je to teror, pitam vas? Da li je teror kada ste ovde skrojili optužnicu protiv dr Vojislava Šešelja i poslali ga u Hag, sa rečima – vodite ga da se nikada ovde ne vrati? Zbog tog i takvog terora odgovaraćete nekad, siguran sam, i pred sudom i pred istorijom, a i pred bogom, u koji mnogi od vas i ne veruje. Završiću sa jednom rečenicom jednog od preživelih emigranata u belom svetu, koji je na svom spomeniku napisao poruku – molim potomke da moje telo prebace u moju otadžbinu Srbiju kada u njoj grune sloboda. Ovako je napisao – kada u njoj grune sloboda. Dame i gospodo, nažalost, njegova rodbina njegovo telo još nije prenela u otadžbinu Srbiju. Sa vama na vlasti u Srbiji još nije grunula sloboda. Hvala.
Iskorišćeno je 18 minuta i 25 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić. Vreme na raspolaganju je dva minuta i 30 sekundi. Izvolite.
Hvala lepo, gospođo predsedavajuća. Obzirom na kratko vreme, a i poštujući da je gospodin Miroslav Markićević izneo većinu stavova Nove Srbije po pitanju Zakona o rehabilitaciji, samo ću dopuniti sa kratkim izlaganjem. Postavlja se jedno logično pitanje – zašto se na kraju mandata ove vlade donosi Zakon o rehabilitaciji za koji smo utvrdili da je zaista disharmoničan u mnogim svojim članovima? Kao poslanička grupa, podneli smo amandmane na prvu verziju Zakona koji smo dobili i moram izneti svoje zadovoljstvo i zadovoljstvo poslaničke grupe, da su mnogi naši amandmani tada ispoštovani i da smo u ovoj drugoj verziji zakona videli da je bilo sluha za sugestije koje smo dali. Obzirom da Nova Srbija u potpunosti podržava stav iznet u članu 3. ovog zakona, stav 1. rehabilitacija utvrđivanje ništavnosti odnosno nepunovažnosti akata i radnji kojima su lica iz člana 1. stava 1. ovog zakona lišena života, slobode ili drugih prava iz političkih, verskih, nacionalnih ili ideoloških razloga. Dakle, mi smatramo da sve žrtve, bilo koje vrste nasilja ove vrste treba da budu rehabilitovana, da zaslužuju grob, da zaslužuju ono poštovanje koje žrtvama pripada. Ali, istovremeno smatramo da svi krivci i svi dželati moraju takođe da budu odgovorni za ono što jesu činili. U ime toga, upravo onako kako je gospodin Markićević i rekao, mislimo da ovaj zakon nije u potpunosti taj problem razradio do kraja, pa bi se on mogao nazvati onako jednim zakonskim batrganjem i koketiranjem sa ovim veoma važnim istorijskim problemom srpskog naroda i istorijskom podelom unutar srpskog naroda. Dakle, moglo bi se ovim zakonom produbiti mnogo problema koje Srbiju još uvek tište, na koje je Srbija još uvek osetljiva i koje Srbija mora da reši da bi se istorija nastavila dalje i da bi neke stvari otišle na smetlište istorije, a ne ponovo se vraćale u istoriju. Upravo zbog toga, da ne bi bivši dželati, koje je i pomenuo gospodin Markićević, bili ponovo prvaci demokratije i predstavljali Srbiju u svetu. Dakle, to je ono što mi dugujemo tim žrtvama i u ime toga, Nova Srbija će, kroz svoje amandmane koje smo podneli i na ovaj drugi tekst zakona obrazložiti sve naše stavove i očekujemo potpuno razumevanje. Mi zaista očekujemo da u Srbiji žrtve ovih vremena budu rehabilitovani na pravi način. One to zaslužuju.
Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović, posle njega narodni poslanik Nikola Žutić. Izvolite.
Zahvaljujem gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je, ne znam da li ovo da nazovem ili Predlogom zakona o rehabilitaciji ili predlogom izmena i dopuna Zakona od pre nekih mesec ili četrdeset dana. U tom kontekstu, mi se zaista nećemo držati puno istorijskih činjenica i detalja, iz jednog razloga da, pogotovo ne žrtava, i onih koji su predviđeni ovim zakonom o rehabilitaciji iz razloga da nekoga ne bi zaboravili. Zbog toga je i moj uvaženi kolega, gospođa Tabaković, a i ja ću pričati uglavnom o našim zamerkama, zamerkama posleničke grupe SNS vezano za amandmane za predlog ovog zakona i u smislu, kako jedan od kolega iz vladajuće koalicije rečeu svom kratkom obraćanju, budućnosti Srbije, koja je cilj svih nas. Naša izrada amandmana i predloga amandmana je u cilju da se ovaj zakon učini dosta boljim, da se učini dobrim i da ne ostane još jedno mrtvo slovo na papiru u nizu zakona koje smo donosili. Kada pričamo o Drugom svetskom ratu, moram da one koji su načeli tu temu da i posle 66 godina, nažalost, i dalje pričamo o nekim našim tragičnim podelama, pozovem da pogledate akte koji su do 2005. godine bili smešteni na jednom američkom fakultetu. Iz razloga vlasti u bivšoj SFRJ, a posle u Republici Srbiji, iz raznoraznih razloga,od 2005. godine se nalazi Arhiva Jugoslavije, zapisi iz vremena kada je knez Pavle, od 1931. do 1941. godine vodio ovu državu, i situacije pred okupaciju, odnosno napad Nemačke i neizbežne situacije u ratu sa Nemačkom, da je tadašnja vojska Kraljevine SHS imala samo komadom i brojem 800.000 metaka i bila je sposobna da ratuje čitavih 16 dana. Uzroci iz tih dokumenata u tom periodu od tih 10 godina su uzroci za period koji nastaje, za period posle 66 godina, o kojem danas i pričamo. Zbog svega toga, na sve vas apelujem da prihvatite i naše dobre amandmanske predloge, a i ostalih poslaničkih grupa, da se o ovom pitanju ne bi istorijski, kroz 10 godina, bavili pitanjima iz 40 i neke godine, ili iz 1945. godine, ili o nekom kasnijem periodu. Pošto je gospođa Tabaković rekla, a to je i činjenica, da smo pokušali svojim amandmanskim predlozima preciznije uredimo pitanja prava na rehabilitaciju i otklonimo neke nelogičnosti, propuste, a kao što je i kolega Petronijević rekao vezano za član 1. Predloga zakona. Mišljenje SNS je da, s obzirom na činjenicu da predmet zakona, odnosno da se član 1. bavi periodom od Drugog svetskog rata pa naovamo, da to treba da ima neke vremenske okvire. Zbog svega toga, mišljenja smo da se u tim vremenskim rokovima treba početi, siguran sam, od 4. jula1941. godine kao istorijskog dana početka borbe protiv okupatora, odnosno protiv jedne velike i strašno loše ideologije, tj. fašizma. Ono što je i ranije navedeno, zašto smo tražili brisanje tačke 2. što zaista smatramo vrlo shodnim i vrlo bitnim, a to ću još jednomda ponovim, to je razlog da je neprihvatljivo da Republika Srbija sebi nameće obavezu i daje pravo da se bavi raspravljanjem događaja koja su se desila na teritoriji drugih država. Možda su u određenom periodu bili svi, a mislim na jugoslovenske prostore, jedna država, ali sada se radi o većem broju država koji su nastali na tim prostorima. Jednostavno, uplićemo se u probleme i odnosi sa zakonima drugih država. Pre svega, nemamo ingerencije da tako nešto radimo. Još jednom podvlačim da smo mišljenja da je stav 2. Predloga zakona iz člana 1. neophodno brisati, jer ne može Republika Srbija i ne možemo mi u ovom parlamentu i cenjenom domu da odlučujemo za sve radnje i za sve propuste i obaveza država na čijoj teritoriji je određena radnja i nastala, odnosno učinjena u tom trenutku. Vezano za član 1. smo tražili intervenciju izmena u tački 4. U stavu 2. je sasvim besmisleno da se propisuju određeni uslovi za rehabilitaciju, da je odluka kojom se neko lišava prava iz zabranjenih razloga, doneta protivno načelima pravne države i opšte prihvaćenim standardima ljudskih prava i sloboda. Dovoljno je i samo po sebi jasno da se radi o nedopuštenim razlozima za oduzimanje prava. Ako ovaj stav, podvlačim još jednom, ostane u zakonu, to bi značilo da je nekome dopušteno oduzeti život ili drugo pravo zbog pripadnosti određenoj naciji ili veri, ako je poštovan formalni postupak. Takođe, još jednom moram da se vratim na član 2. i da ga istaknem. Tražili smo promenu čitavog člana 2. tj. da pravo na rehabilitaciju mogu ostvariti državljani Republike Srbije koji su osuđeni zbog pripadnosti okupacionim snagama i kvislinškim formacijama tokom Drugog svetskog rata ako su bili prisilno mobilisani, pod uslovom da kao pripadnici okupacionih snaga i kvislinških formacija nisu izvršili ratne ili druge zločine. Lica iz stava 1. ovog člana koja budu rehabilitovana za pripadnost okupacionim snagama i kvislinškim formacijama, mogu steći samo pravo na povraćaj oduzete imovine u skladu sa zakonom kojim se uređuje vraćanje konfiskovane imovine i obeštećenja, a ne mogu steći druga prava iz ovog zakona. Predloženi član 2. Predloga zakona je toliko loše napisan u jezičkom i normativno-tehničkom smislu i toliko je nejasan da smo mi reagovali sa ovakvim amandmanskim rešenjem. Neverovatno je da se u jednom predlogu zakona umesto pozitivne formulacije koristi negativna formulacija, kao što ste vi uradili u stavu 1. člana 2. Predloga zakona i da se ta negativna formulacija provlači kroz kontekst Predloga ovog zakona. Neprimerno i nepoznanica je za pravne okvire, ali ste vi to ovim predlogom, odnosno stavom 1. člana 2. tu negativnu formulaciju pokušali da provučete kroz ceo kontekst zakona. Doslednim tumačenjem vašeg predloga stava 1. člana 2. dolazi se do zaključka da se njime omogućava rehabilitacija svih pripadnika okupacionih snaga i kvinsliških formacija, bez obzira na državljanstvo i način postupanja, koji bi time stekli sva prava ovoga zakona, uključujući i penzijski staž, naknadu nematerijalne štete, mesečne naknade, posebne dodatke, rehabilitacione dodatke, ono što je kolega Omerović precizno rekao u tom kontekstu. Ta visina i ta nadoknada je od otprilike 50% proseka u visini jedne prosečne dobre penzije u Srbiji i plus ta posebna nadoknada. Zaista, da li smo toliko bogata zemlja ili ste vi ovih 10 godina stvarno učinili toliko iskoraka u svemu ovome da mi imamo dovoljno sredstava da dovoljno opteretimo građane Srbije sa sredstvima koja su napomenuta u predlogu ovog zakona? Nismo mi protivnici svih ovih nadoknada, ali ako već postoji osnova, to je 50% nadoknade, onda nema razloga da imaju neki posebni dodaci u visini 10%. Još jednom moram da podvučem i napominjem činjenicu da se taj staž Predlogom zakona duplira, odnosno da četiri godine zamenjuje osam godina. To nije ni mala stvar u Predlogu zakona i kao sasvim takva je i dovoljna. O članu 3. već je bilo dosta komentara i ne bih da se posebno zadržavam na toj priči. Šta smo tražili u članu 5? Tražili smo da se u stavu 1. reč: "zakon" zamenjuje rečima: "propisima i odlukama nadležnih organa". Zašto je SNS mišljenja da ovakvu korekciju pomenutog člana 5. stava 2. treba izvršiti? Iz razloga što se mora imati u vidu da posebno u periodu trajanja okupacije i nakon oslobođenja Srbija i Jugoslavija nisu imale skupštine, a pogotovo u periodu okupacije, koje su mogle da zasedaju i donose zakone. Propisi su donošeni na oslobođenim teritorijama i do formiranja skupština donosili su organi i me ne možemo da osporavamo legitimitet tih organa. Zbog svega toga ste vi jasno izbacili činjenicu propisa donesenih u tom periodu, jer u tom periodu nema donesenih zakona. Znači, nisu postojale skupštine, nije postojalo telo koje će doneti zakone, a vi pominjete zakone. U tom periodu bukvalno nema donetih zakona, izuzev posebno u periodu okupacije i oslobodilačkog rata kada su samo donošeni propisi i to su donosili legitimni organi u tom periodu. Zbog toga ne treba zaboraviti propise koji su doneseni u tom periodu, a zbog činjenice da se oni ispuštaju iz ovog teksta, zaista se deo neke loše priče može staviti na teret i tadašnje bivše Jugoslavije, a pogotovo na teret građana Republike Srbije. Mišljenja smo da obavezno ovu formulaciju morate da ispravite, da bi i pravni okviri bili ispoštovani i da bi propisi doneseni u tom periodu zaista bili na strani tadašnje države, a pogotovo Republike Srbije. Propisi iz tačaka od 2. do 5. su bili legitiman osnov za preduzimanje kaznenih mera radi sprečavanja dela štetnih po državu i građane, tako da je lišeno smisla i pravne logike da se sada ti propisi derogiraju gotovo bez ikakvog obrazloženja. Da li bi to trebalo jednostavno prevedeno ovako da znači - da neka sledeća vlada, posle ove Vlade, treba da učini istu stvar? Neka od dela za koja se predlaže rehabilitacija postoje i danas doista u nekom izmenjenom smislu, odnosno kontekstu i bez ovog zakona. Ako je neko zlonamerno i neistinito prikazivao prilike u Srbiji, zar on treba da bude rehabilitovan zbog tog svog krivičnog dela? To zaista jeste učinjeno krivično delo i ne treba da se skine iz obzira konteksta predloga ovog zakona. Potpuno je neshvatljivo da neko ko je postupao zlonamerno sada treba da uđe u postupak rehabilitacije. I dan danas postoji krivično delo omalovažavanja Republike Srbije, koje je u suštini isto. Recimo, nedopuštena trgovina i delo sabotaže i dalje postoji u Krivičnom zakonu. Zbog svega ovoga vam govorim da i Krivični zakon deo ove materije reguliše i nije imalo potrebe da se reguliše u kontekstu predloga članova ovog zakona. Takođe, neverovatno je da je u tački 5. propisano da će oni koji su izazvali nacionalnu, rasnu i versku mržnju samo pisanjem biti rehabilitovani, sa svim pravima na odštetu. Izazivanje nacionalne, rasne ili verske mržnje sadašnjim Krivičnim zakonom je u članu 317. propisano kao ozbiljno krivično delo, i to ne uzimajući u obzir način kako je izvršeno, pa je sa pravnog stanovišta nemoguće vršiti rehabilitaciju lica koja su izvršila takvo delo pisanja. Nema nikakve logike da iznošenje određenog sadržaja u pisanom obliku nije krivično delo, a usmeno iznošenje jeste krivično delo. Recimo, kao primer svemu ovome navodim vam situaciju da je kriv onaj koji je citirao naglas, odnosno pročitao tuđi tekst, a nije kriv onaj koji je tekst napisao. To je isto vezano za tačku 5. Predloga zakona, za ovu situaciju, a u suprotnosti sa članom 317. Krivičnog zakona. Mi smo izneli deo primedbi, a deo primedbi ćemo i u amandmanima, međutim, jednostavno želim da dođemo do situacije da pre nego što bude rasprava o amandmanima shvatite suštinu i značaj, čak i neke jezičke formulacije dela teksta koji ste napisali i pravno-tehničke redakcije i da ovaj tekst mora da pretrpi izmene pre glasanja o njemu, a sve zbog njegove praktične primene, da ne bude u suprotnosti sa već ostalim propisima i Krivičnim zakonikom Republike Srbije, a u delu teksta je ovaj predlog zakona zaista učinjen takvim. Još jednom moram da napomenem da je u Zakonu o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju propisan rok od dve godine od stupanja na snagu za podnošenje zahteva vraćanja imovine. To je koleginica Tabaković pričala. Vrlo je bitno kada se taj zakon donosio da se vremenski rokovi, koji su u kontradiktornosti sa ovim zakonom, podudare. Mi smo i tada zaista podneli amandman, a vi ste tako bez veze prešli preko svega toga. Isto ministarstvo daje predloge dva zakona. Isto ministarstvo i isti ljudi koji rade na predlozima zakona u ovom tekstu daju različite zakonske okvire u odnosu na pomenuti zakon. Prosto neverovatno, ali eto kakva je naša praksa zakona koji dolaze u skupštinsku proceduru i kakva je praksa njihove implementacije u periodu koji je posle donošenja ovih zakona, odnosno njihovog usvajanja. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, vreme koje je na raspolaganju poslaničke grupe je iskorišćeno.) Da li će, nažalost, ovaj zakon ostati jedno mrtvo slovo na papiru, zaista samo zavisi od vaše spremnosti da prihvatite i predložene i amandmane drugih stranaka koji će učiniti ovaj zakon boljim.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nikola Žutić, a posle njega narodni poslanik Aleksandar Martinović, i to je poslednji prijavljeni govornik u prijavama za reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, nedavno sam u Skupštini govorio o Zakonu o staroj i retkoj srpskoj knjizi i na kraju konstatovao da taj zakon ne štiti staru i retku srpsku knjigu izvan teritorije Republike Srbije. Po istom kriterijumu pisanja ni ovaj zakon o rehabilitaciji ne obezbeđuje zaštitu i rehabilitaciju srpskih istorijskih ličnosti, istaknutih građana koji su živeli, kao i onih koji danas žive na teritorijama antisrpskih država bivše SFRJ. Već posle čitanja člana 1. ovog zakona uverio sam se da je segment srpske istorije vezan za rehabilitaciju nepravedno optuženih i osuđenih, pa potom i likvidiranih Srba različitih vera, ostavljen na milost i nemilost današnjih antisrpskih režima. Zato sam i podneo amandman na član 1. Predloga zakona, u kojem predlažem da se omogući rehabilitacija prekodrinskih, crnogorskih i makedonskih Srba. U obrazloženju amandmana sam naveo da se navedenim amandmanskim izmenama člana 1. Predloga zakona obezbeđuje mogućnost rehabilitacije Srba državljana monarhističke republikanske Jugoslavije, koji su živeli ili i danas žive u sadašnjim državama bivše Jugoslavije, a koji nisu imali ili i danas nemaju važeće državljanstvo Republike Srbije. Prema postojećim odredbama Predloga zakona navedene kategorije Srba su zaboravljene i pravno nezaštićene, pa su samim time prepuštene milosti ili nemilosti država bivše Jugoslavije, koje osim Republike Srpske sigurno neće pokrenuti rehabilitaciju jednog Srbina. Činjenica je da se istorijski i geopolitički prostor moguće rehabilitacije Srba kroz istoriju druge polovine 20. veka drastično smanjio. Odredbe ovog zakona upravo u potpunosti poštuju smanjeni nacionalni prostor srpskog naroda i time ostavljaju brojne Srbe bez mogućnosti pravne rehabilitacije. Sa druge strane, ovaj zakon dodatno pravno doprinosi utemeljenju granica nasilno uspostavljenih, posle spolja nametnutih ratova. Zakonom se, dakle i u ovoj pravnoj oblasti jednostavno brišu zapadne srpske zemlje. Mi iz SRS inače se zalažemo da pravo na rehabilitaciju moraju imati svi Srbi, a naročito učesnici dva antifašistička pokreta: četnika i partizana. Ako se usvoji ovakav zakon u ovoj formi, pitam se kako ćemo rehabilitovati krajiške, crnogorske i bosansko-hercegovačke Srbe koji su stradali u komunističkim čistkama tokom i posle Drugog svetskog rata. Pitam se, dalje, ko će izvršiti rehabilitaciju srpskih partizana koje je hrvatsko komunističko rukovodstvo, uz pomoć komunista Srba, antisrba, likvidirao bez suđenja tokom i posle Drugog svetskog rata? To sigurno neće uraditi današnja frankovačka antisrpska hrvatska vlast, kao ni crnogorska vlast koja je zasnovana na komunističkoj tradiciji likvidacije crnogorskih Srba. Dovoljno je samo navesti primere likvidacije srpskih četnika iz plemena Vasojevića od istaknutih Brozovih drugova, kao npr. Vukanovića, Tempa ili Jovana Kapidžića, koji je sprovodio torturu nad golootočkim logorašima i koji se i dan danas hvali svojim nedelima. Pomenuću slučaj književnika Mile Dakića. On je nedavno uhapšen na graničnom međusrpskom prelazu Rača i prosleđen u zatvor u Sarajevu. Istoričar i književnik koji se upravo veći deo života borio za istinu o genocidu nad srpskim narodom u NDH, ironijom sudbine osuđen je 1999. godine od naslednika hrvatskih krvnika iz 1941. godine nad 20 godina robije zbog navodnog nagovaranja grupe kordunaša iz Vojnića da lokvidiraju hrvatske policajce u avgustu 1991. godine. Mile Dakić je, inače, od svojih dečačkih dana, kada je bio očevidac ubistva koje su hrvatske ustaše počinile tokom stvaranja obruča oko oslobođene Petrove gore i 1942. godine, preko MASK pokreta hrvatskih separatista 1971. godine, do rata za odbranu Republike Srpske Krajine i progona Krajišnika 1995. godine, Dakić je suočen sa veliko hrvatskim monstruoznim projektom potpune fizičke eliminacije pravoslavnih Srba sa svojih prostora, koji vremenom postadoše prostori velike Hrvatske. Skandalozno je što se Republika Srbija uopšte ne zalaže da odbrani elementarna ljudska prava srpskog intelektualca, svog državljanina, čija se jedina krivica svodi na pisanje o hrvatskim masovnim zločinima u NDH i zločinima koji su nastali u ratu za opstanak Krajine 1991. godine i 1995. godine, dok, sa druge strane, sa optuženog hrvatskog zločinca Purde Srbija u potpunosti skida svaku odgovornost za zločine, oslobađanje od optužnice. Ako, ne daj bože, Dakić bude optužen, neka buduća srpska vlast moraće pokrenuti postupak rehabilitacije nevino uhapšenog Mile Dakića. Inače, Dakić je pisao o stradanju partizana intelektualaca sa Korduna 1943. i 1944. godine, koji su otkrili komunističke pregovore sa Nemcima na Kordunu, na kome su se u to vreme nalazili centralni organi NOP-a Hrvatske. Komunisti Hrvatske su se drastično obračunali sa srpskim intelektualcima Korduna u poznatom "Budačkom procesu". Poznato je da su komunisti na Kordunu usmrtili više stotina ljudi koji su ubijeni gotovo nevini, bez suda, a manji deo posle presude političkog suda i zbog bezazlenih grešaka i pojedinačnih sumnji. Eto razloga za rehabilitaciju ovih ljudi koji bi trebala i Republika Srbija da pokrene. Istoričar dr Veselin Đuretić, u tekstu "Titoistički komunizam i srpska egzistencijalna dijalektika", "dao je odličnu analizu srpskog antifašizma i predlog za moguće pomirenje dva nepomirljiva tabora". Citiraću Đuretića: "Sve srpske ratne pozicije su bile objektivno antifašističke, svi predvodnici srpskog otpora zaslužuju spomenike zahvalnosti. Ovakav moj sud počiva na dve opšte činjenice, na faktu da je Srbima rat objavljen kao narodu, da su se branili kao narod. Druga činjenica je da je ta njihova odbrana bila sputana i bratoubilački kanalisana pod uticajem komunističko titoističkog činioca". Đuretić dalje kaže: "Spomenik zahvalnosti zaslužuje i partizanska strana zbog herojskih borbi u završnici rata, zajedno sa snagama Crvene armije, koja je predstavljala udarnu pesnicu." Spomenik zahvalnosti, po Đuretiću, zaslužuju mnogi junaci partizanskog pokreta, bez obzira da li su bili izmanipulisani ili ne, jer je njihovo osnovno opredeljenje bilo patriotsko. Rukovodioci NOP-a Hrvatske, kako ističe Đuretić, poput Andrije Hebranga, Vladimira Bakarića, Josipa Đerđe, Steve Krajočića, Vjećeslava Holjevca, Ive Rukavine i drugih, nisu se, po suštini, po krajnjem cilju, u odnosu prema srpskom narodu razlikovali, npr. od Ante Pavelića, Mile Vudaka, Eugena Kvaternika i drugih u vrhovima NDH. Svima su misli, po Đuretiću, bile usmerene prema uništenju, slabljenju i nestajanju Srba u Hrvatskoj, prema slabljenju srpske komponente na nivou Jugoslavije, s tim što su hrvatski komunisti bili daleko opasniji, jer su se infiltrirali među Srbe i svoju politiku vodili iz potaje. Pored nevino stradalih krajiških srpskih partizana koji su samo izrazili sumnju u pravednost strategije Brozovih komunista, jer se ona sve više kretala u antisrpskom pravcu, još u većoj meri stradali su pripadnici Jugoslovenske vojske u otadžbini generala Dragoljuba Draže Mihajlovića. Pošto je ova Narodna skupština svojevremeno izglasala Rezoluciju o antifašizmu pokreta Dragoljuba Mihajlovića, neophodno je, u skladu sa njom, pokrenuti postupak rehabilitacije Ravnogoraca sve tri vere. Navešću neke od primera. Na primer, brojni Srbi islamske vere koji su učestvovali u jedinicama Jugoslovenske vojske u otadžbini. Pomenuću samo istaknute muslimanske intelektualce, npr. književnika Mustafu Mulalića, koji je rođen u Livnu, koji je bio narodni poslanik 1931. godine i u ovoj sali sedeo 1937. godine, pa je jedno vreme bio i prvi sekretar Narodne skupštine Kraljevine Jugoslavije. Tu su pojedinci: Konholjdžić, Mujo Pašić. Oni su i pripadali muslimanskim ravnogorskim jedinicama. To su bile muslimanske vojne organizacije u muslimanskoj nacionalnoj vojnoj organizaciji Jugoslovenske vojske u otadžbini. Te jedinice su bile na nivou brigada. Srbima mora pokrenuti rehabilitaciju i Dalmatinaca rimokatolika, četnika, kojih je naročito bilo u Splitu i okolini. Samo u jednom navratu njih oko 40 1942. godine otišlo je u tabor vojvode Momčila Đujića na Dinaru. Među dalmatinskim splitskim Ravnogorcima bili su istaknuti književnici, intelektualci, rimokatolici, Hrvati, koji su poticali iz starih srpsko-katoličkih dalmatinskih porodica. Književnik Niko Bartulović sa Hvara bio je blizak vojvodi Birčaninu, a potom vojvodi Žujoviću, koji su bili komandati četničkih jedinica Dalmacije i Like. Bartulović je, inače, bio blizak prijatelj sa Ivom Andrićem, Viktorom Novakom, Vladimirom Ćorovićem. Inače je bio liberal, mason, antiklerikalac, antinacista i antifašista, dakle, veliki Jugosloven. Ipak je i kao takav bez suđenja likvidiran od Brozovih komunista negde kod Topuskog u Hrvatskoj, u proleće 1945. godine. Predlažem ministru pravde, kojeg ovde nažalost nema, da predloži pokretanje postupka rehabilitacije koji može legitimno da se pokrene i prema odredbama ovog predloga zakona, jer je Bartulović imao jugoslovensko državljanstvo, boravište u Beogradu od 1926. do bekstva iz Beograda 6. aprila 1941. godine. Drugi istaknuti književnik, Đuro Vilović, iz Brela kod Makarske, bio je takođe u štabu Draže Mihajlovića i učesnik ravnogorskog Svetosavskog kongresa u selu Ba 1944. godine. On je delovao samo kao propagandista, pisac članaka u ravnogorskim novinama, ali je kao takav osuđen u zajedničkom procesu Draže Mihajloviću sa još dvadeset trojicom, on lično na sedam godina robije. Dakle, osuđen je za delikt pisanja i delikt govora, slično kao što stoji u optužnici prof. dr Šešelja u Hagu. Bartulović i Vilović nikada nisu imali hrvatsko državljanstvo, koje u njihovo vreme nije ni postojalo, već samo jugoslavensko. Zbog navedenih slučajeva u Predlog zakona bi se trebala pored srpskog uvesti i odredba o jugoslavenskom državljanstvu kandidata za rehabilitaciju. Srpska radikalna stranka već kulturno, naučno rehabilituje ovu dvojicu Dalmatinaca objavljivanjem njihovih knjiga i članaka. Dakle, oni su kulturno, naučno rehabilitovani. Samo nedostaje prava sudska rehabilitacija da bi njihova veličina došla do punog izražaja. Među 24 optuženih, zajedno sa Mihajlovićem, nalazili su se, to je ovaj proces iz 1946. godine, nalazili su se, pored ostalih, istaknuti intelektualci, državnici, političari Kraljevine Srbije i Kraljevine Jugoslavije. Na primer: dr Stevan Moljević, dr Živko Topalović, koji je inače bio socijalista Socijaldemokrata, čuveni pravnik Slobodan Jovanović, dr Božidar Purić, dr Momčilo Ninčić, Radoje Knežević, dr Milan Gavrilović, ŽivanKnežević, diplomata Konstantin Fotić, dr Laza Marković i dr Kosta Kumanudi. Neki od njih su, hvala Bogu, i rehabilitovani, ali većina još uvek nije. Na optužnici sa Dražom Mihajlovićem bili su i pripadnici komesarske uprave tzv. Nedićeve vlade. Oni su pripadali drugom ideološkom taboru, pošto je četnički pokret liberalno-demokratski, pošto su većina vođa inače bili liberali. Tu su bili, dakle, korporativci Dragi Jovanović, Tanasije Tasa Dinić, Velibor Jonić, koji nikako ne treba da budu predmet ove rehabilitacije. Tu smo svi saglasni sa njihovom ideološko političkom strategijom i nažalost zločinačkim delovanjem u vreme Drugog svetskog rata u Srbiji. Na procesu Draže Mihajlovića sigurno bi bio i senator istaknuti jugoslovenski soko iz Gospića, dr Petar Zec, ali je on ubijen u komunističkim čistkama po Srbiji 1945. godine. I dr Zec, kao istaknuti intelektualac i veliki Jugoslaven, sigurno bi mogao biti predmet rehabilitacije. Zbog ograničenog vremena ne mogu napominjati druge Ravnogorce srpskog, katoličkog i hrvatskog porekla, koje današnja hrvatska vlast sigurno nikada neće rehabilitovati. Zbog svega navedenog rehabilitacija Srba sa svih prostora eks Jugoslavije može izvršiti samo Srbija, ali samo sa izmenjenim i dopunjenim članom 1. ovog zakona koji sam ja predložio ispred SRS. Veliki posao oko rehabilitacije bi trebalo da obavi srpska država, dakle, ali samo nacionalna srpska država koja štiti opšte srpske nacionalne interese. Ova postojeća vlast koja je limitirana granicama ove naše nesretne stalno smanjujuće države imaće mnogo olakšan posao pošto se predmet rehabilitacije, kao što sam već rekao, stalno smanjuje proporcionalno sa umanjivanjem srpskih granica i samim time nestajanjem srpskog državljanstva, koje ovom zakonu je osnovana prepreka sveopšte srpske rehabilitacije, da opet napomenem samo onih Srba nevino optuženih i likvidiranih. Na kraju da pomenem da su neki sudovi u Srbiji uspešno izvršili rehabilitaciju nevino optuženih ili nevino likvidiranih. Tako je npr. Okružni sud u Valjevu, povodom dvesta godišnjice Okružnog suda u Valjevu, a to je najstariji sud u Srbiji, 2007. godine rehabilitovao 47 nevino okrivljenih Ravnogoraca, intelektualaca, uglednih srpskih domaćina. Tim povodom 2009. godine objavljena je knjiga "Ponovo rođeni, ponovo dostojni". Valjevski primer, na kraju da zaključim, je najbolji primer uspele rehabilitacije nevino optuženih i likvidiranih Srba. Zahvaljujem.
Osamnaest minuta iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. On je poslednji prijavljeni govornik.
Samo ako biste bili ljubazni da mi kažete koliko još imam vremena?
Trideset i dva minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, oni koji su predložili Zakon o rehabilitaciji imali su jednu skrivenu nameru, a to je da pažnju građana Srbije sa stvarnih i zaista velikih društvenih, političkih i ekonomskih problema, skrenu na teme koje su kod građana Srbije i u Srpskom narodu davno prevaziđene. Vlada Srbije je očigledno htela da spinuje javno mnjenje u Srbiji i da veštački nametne raspravu o jednoj temi koja nije od životne važnosti za građane Srbije. Zašto ovo kažem? Srbi su izvršili nacionalno pomirenje još početkom devedesetih godina kada su organizovali za odbranu srpskog naroda u Republici Srpskoj Krajini i u Republici Srpskoj, tad je izvršeno u pravom smislu te reči, nacionalno pomirenje i onih čiji su očevi i dedovi u Drugom svetskom ratu bili partizani i četnici. Svi su se oni dakle, u tom otadžbinskom ratu od 1941. godine do 1945. godine koji su učestvovali u odbrani srpskog naroda i ovih zapadnih srpskih država, sebe smatrali četnicima i niko za sebe ni u Republici Srpskoj Krajini, ni u Republici Srpskoj, ni u vojsci Republike Srpske, ni u dobrovoljačkim formacijama sebe nije nazivao partizanom. Dakle, u tom smislu ova tema je za srpski narod, za većinu Srba rešena još pre dvadeset godina. Kakav je ovo zakon? Ovo je zakon koji je potpuno nakaradan i u pravnom i u političkom smislu beživotan zakon, zakon koji u praksi neće moći da bude primenjen. SRS ima čitav niz vrlo oštrih primedbi na predlog ovog zakona. U članu 1. šta znači - Da se ovim zakonom uređuje rehabilitacija i pravne posledice rehabilitacije lica koja su iz političkih, verskih, nacionalnih ili ideoloških razloga lišena života, slobode ili drugih prava do dana stupanja na snagu ovog zakona. Izvinite i nacizam je neki politički ili ideološki razlog. Da li to znači da oni koji su zastupali tu duboku anti ljudsku ideologiju sad mogu da traže rehabilitaciju na osnovu ovog zakona. U članu 2. ste rekli ko nema pravo na rehabilitaciju – oni koji su pripadnici okupacionih snaga i pripadnici kvinsliških formacija. Ali, ima mnogo onih koji nisu bili formalno u uniformi, ali i te kako su zastupali nacističku fašističku ideologiju u toku Drugog svetskog rata u Srbiji. Šta ćemo sa njima? Hoćete li i njih da rehabilitujete? Srpska radikalna stranka je apsolutno protiv toga. U članu 1. Predloga zakona imate neke formulacije za koje ne mogu da verujem da ih je predlagač stavio u Predlog zakona. U članu 1. tačka 2) kažete da pravo na rehabilitaciju, između ostalog, imaju lica izvan teritorije Republike Srbije koja su stradala bez sudske ili administrativne odluke, vojnih i drugih jugoslovenskih organa ako su imala ili imaju prebivalište na teritoriji Republike Srbije ili državljanstvo Republike Srbije. Budući da se Predlog zakona odnosi na događaje na samom kraju Drugog svetskog rata i neposredno posle Drugog svetskog rata, tada nije postojala Republika Srbija u današnjem smislu te reči, o Republici Srbiji kao državno-pravnom i političkom pojmu govorimo tek od 1990. godine, od donošenja Ustava Republike Srbije, od 28. septembra 1990. godine. Do tada je postojala Narodna Republika Srbija, odnosno Socijalistička Republika Srbija, ali Republike Srbije nije bilo ni 1944. ni 1945. ni 1946. ni 1948. ni 1955. godine, Republika Srbija je kao federalna jedinica pod tim nazivom u SFRJ uspostavljena 1990. godine, a kao samostalna država 2006. godine, nakon što je Milo Đukanović na falsifikovanom referendumu odvojio Crnu Goru od Srbije, odnosno razbio državnu zajednicu SCG. Takođe, u članu 2. Predloga zakona kažete da nemaju pravo na rehabilitaciju sva lica koja su odlukom vojnog suda ili drugog organa pod kontrolom Nacionalnog komiteta oslobođenja Jugoslavije, od dana oslobođenja određenog mesta proglašena za ratne zločince odnosno učesnike u ratnim zločinima. Gospodo, ovo se odnosi i na čuvenog profesora Beogradskog univerziteta koga je pominjao kolega Žutić, Slobodana Jovanovića. On je osuđen na montiranom političkom procesu 1946. godine, u procesu u kome se, između ostalog, sudilo i generalu Draži Mihajloviću i jednoj većoj grupi politički angažovanih lica, od kojih su neki pripadali Nedićevoj vladi, a neki su bili ministri kraljevske vlade u Londonu. Slobodan Jovanović je bio predsednik te jugoslovenske vlade u Londonu od januara 1942. godine do juna 1943. godine i zastupnik ministra vojske, mornarice i vazduhoplovstva Draže Mihajlovića, koji je bio član u Vladi Slobodana Jovanovića od 11. januara 1942. godine. Dakle, bio je ministar u toj vladi, ali nije boravio u Londonu, nego je bio na okupirane teritorije Kraljevine Jugoslavije. Tom Slobodanu Jovanoviću je sudio isti sud koji je sudio i Draži Mihajloviću. Da li to znači da sada, recimo, jedan Slobodan Jovanović, po ovom predlogu zakona, neće imati pravo da bude rehabilitovan zato što je osuđen od strane vojnog suda ili drugog organa pod kontrolom Nacionalnog komiteta oslobođenja Jugoslavije i proglašen je nakon oslobođenja određenog mesta, mada je to jedna vrlo loša formulacija, za ratnog zločinca odnosno za učesnika u ratnim zločinima. Jednog vrhunskog intelektualca, jednog eruditu, rektora Beogradskog univerziteta, čuvenog profesora Pravnog fakulteta u Beogradu i našeg do sada najvećeg pravnog teoretičara, koji apsolutno nije učestvovao u bilo kakvim ratnim zločinima, koji nije podstrekivao na ratne zločine, koji je bio duboko antifašistički opredeljen, taj vojni sud FNRJ osudio ga je kao ratnog zločinca na 20 godina teške robije, konfiskovanje imovine i lišavanje svih građanskih i političkih prava. Po ovom predlogu zakona on ne može da bude rehabilitovan zato što je osuđen od strane jednog vojnog suda, što je za SRS potpuno neprihvatljivo. Nije sasvim jasno šta je predlagač imao na umu kada je koristio formulaciju kvinsliške formacije koje su izvršile odnosno učestvovale u izvršenju ratnih zločina. Za neke od tih formacija nije uopšte sporno da su bile fašističke, odnosno da su bile u službi okupatora, za neke druge jeste sporno. Budući da u samoj vladajućoj koaliciji imate jednu ideološku kakofoniju i budući da ni sama Vlada Srbije nije bila načisto koje su to kvinsliške formacije, oni su samo ubacili taj zbirni izraz kvinsliške formacije bez detaljnije analize na koje se vojne formacije iz Drugog svetskog rata misli kada se kaže da su one kvinsliške. Ovde ste danas imali priliku da čujete da u vladajućoj koaliciji imate i ibeovaca, imate četnike, imate partizane. Ko zna, da se javio neko, možda bi se našao i neki ustaša. Takva vladajuća koalicija je predložila i glasaće za ovaj predlog zakona. Oni u stvari ni sami ne znaju šta je smisao ovog predloga zakona i koji cilj ovaj predlog zakona treba da postigne. Koji ćete cilj ovim zakonom da postignete? Postići ćete to da nećete rehabilitovati lica koja treba da budu rehabilitovana, a da ćete rehabilitovati one koji nikako ne smeju da budu rehabilitovani. Koga ćete da rehabilitujete? U članu 5. po sili zakona rehabilituju se i lica koja su po principu kolektivne odgovornosti proglašeni za ratne zločince, odnosno učesnike u ratnim zločinima, a koja nisu izgubila jugoslovensko državljanstvo i nisu izvršila ili učestvovala u izvršenju ratnih zločina. U prevodu, ovo su vam Nemci iz Vojvodine, tzv. folksdojčeri. Oni su u 99% slučajeva apsolutno podržavali Nemačku, okupacionu vlast i u Vojvodini i van Vojvodine. Najveća kolaboracija sa jednom okupacionom snagom bila je upravo na teritoriji Vojvodine od strane vojvođanskih Nemaca, sviđalo se to vama ili ne. Veliku zaslugu za tu kolaboraciju imao je zloglasni Kulturbunt koji je formiran 1920. godine u Kraljevini SHS. Krajem 1934. godine prevlast u Kulturbuntu u Jugoslaviji ima i dobija tzv. Pokret obnove koji je bio pod kontrolom Hitlera. Od 1934. do 1941. godine Kulturbunt je bio peta kolona u Kraljevini Jugoslaviji i pripremao teren za okupaciju Kraljevine Jugoslavije od strane Nemačke koja se desila 1941. godine. Najveći broj Nemaca koji je živeo u Vojvodini, ali i u Slavoniji, u Baranji, apsolutno je ne samo podržavao politiku Nemačkog okupatora nego i aktivno učestvovao u zločinima koji su se dešavali na teritoriji okupirane Jugoslavije u Drugom svetskom ratu. Mi smo vam na tu istorijsku činjenicu ukazivali kada smo govorili o Zakonu o restituciji. Zloglasna Sedma SS divizija, Princ Eugen, koja je izvršila masovne zločine nad srpskim narodom na Kozari u leto 1942. godine bila je formirana upravo od strane folksdojčera iz Vojvodine. Sada ćete ovim predlogom zakona i takve da rehabilitujete zato što su navodno proglašeni za ratne zločince po principu kolektivne odgovornosti, ali pri tome moram da vas podsetim na još jednu istorijsku činjenicu, nije Jugoslavija bila jedina koja je izvršila kolektivnu odmazdu nad Nemcima. To je učinila i Čehoslovačka i Poljska i neke druge zemlje u kojima su Nemci izvršili strašne zločine, ali po odluci savezničke konferencije iz avgusta 1945. godine. Saveznici Amerikanci, Britanci, Francuzi i Sovjeti su naSavezničkoj konferenciji koja je održana u Nemačkoj u avgustu 1945. godine dali pravo Jugoslaviji da kolektivno protera Nemce zbog zločina koji su izvršeni u toku Drugog svetskog rata zato što su ti zločini bili masovni i zato što su bili izuzetno svirepi. Moguće je da je bilo pojedinaca pripadnika Nemačke nacionalne manjine u Vojvodini koji objektivno nisu učestvovali u zločinima i koji su se tim zločinima protivili, ali generalno Nemačka kolaboracija u Vojvodini sa okupatorom je bila masovna, duboka i apsolutno utemeljena na ideologiji nacizma. Nikakve razlike nije bilo između Nemaca koji su došli iz Nemačke u Jugoslaviju i onih koji su rođeni u Jugoslaviji, a koji su u stvari bili "Peta kolona" u odnosu na državu u kojoj su živeli. Vi ćete sad ovim zakonom da i takve ljude rehabilitujete. Srpska radikalna stranka je protiv toga. To smišljeno radite. To radite ne samo da biste izvršili rehabilitaciju ljudi koji su bili folksdojčeri ili njihovih potomaka, nego da biste im omogućili povraćaj imovine. Već sad imate po mnogim vojvođanskim mestima ekskurzije Nemaca iz Nemačke koji su potomci ovih folksdojčera i koji dolaze, recimo u Pančevo, Vršac, Zrenjanin itd, obilaze imanja koja su nekada pripadala njihovih očevima i dedovima i bukvalno prete Srbima koji sada tu žive - nećete vi još dugo tu, to je nekada bilo naše i biće ponovo. Vi sada dajete pravni osnov da Vojvodina ponovo bude Nemačka. Moram da vas podsetim, do 1941. godine Nemci u Vojvodini su bili vlasnici većine zemljišnih poseda, većine šuma, većine mlinova, većine trgovinskih radnji itd. Zakonom o povraćaju oduzete imovine vi ste im vratili imovinu. Ovim predlogom zakona, ako ga usvojite, izvršićete pravnu rehabilitaciju onih koji su masovno sarađivali sa nemačkim okupatorom i koji su masovno učestvovali u zločinima nad srpskim narodom. Šta to u stvari znači u političkom smislu? To znači da vi Vojvodinu u stvari gurate u naručje jednoj Nemačkoj. Ponovo vaskrsavate ideju o Austrougarskoj, o nekoj podunavskoj federaciji koju bi činili Slovenija, Hrvatska, Vojvodina, Mađarska, Austrija. Sve te ideje već postoje dugi niz godina. Te ideje, između ostalog, zastupao je i čovek za koga mi Srbi, verovatno iz neznanja, smatramo da nam je bio prijatelj, britanski premijer iz Drugog svetskog rata Vinston Čerčil. On je u svojim memoarima iz Drugog svetskog rata napisao u petoj knjizi, koja se zove "Obruč se steže", da je bila velika greška saveznika posle Prvog svetskog rata što su razbili Austrougarsku i što su omogućili da se, između ostalog, formira kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca. On je predlagao da se u zamenu za Austrougarsku formira jedna katolička podunavska federacija. Jel vam ovo ne liči na jedan takav projekat? Em ćete Nemcima da vratite imovinu, sada ćete još da kažete da nisu bili ratni zločinci i da smo mi Srbi u stvari koji živimo u Vojvodini uljezi na sopstvenoj zemlji. Pa, to je poruka ovog predloga zakona. To je poruka Zakona o vraćanju oduzete imovine. To je pozadina, to je podtekst, to je ono što piše između redova i onog zakona i ovog predloga zakona o kome mi danas raspravljamo. Prosto moram da se osvrnem na ono što je ovde govorio jedan predstavnik vladajuće koalicije, pošto u vladajućoj koaliciji imate više krila. On je predstavnik ovog ibeovskog krila. Dakle, on je govorio o tome kako treba rehabilitovati pripadnike, odnosno ljude koji su podržali Rezoluciju Informbiroa, zato što se oni uopšte nisu organizovali, oni nisu objektivno bili pretnja nikome, nego su bili žrtve raznih podmetanja, tajnih razgovora, prisluškivanja, cinkarenja itd, pa su bili poslati na Goli otok itd. Taj gospodin koji je o tome govorio je podržao Rezoluciju Informbiroa, u kome je pisalo – da Informacioni biro komunističkih i radničkih partija osuđuje režim u Jugoslaviji, osuđuje kliku, tako je pisalo, Tito-Ranković, kao američke špijune. Taj isti čovek danas se zalaže za EU. Godine 1948. je smatrao da je režim proamerički, da je odstupio… (Nada Kolundžija, sa mesta: Nema smisla…) Što ste nervozni, gospođo Nado? Šta nema smisla, što je podržavao Rezoluciju Informbiroa?
Molim vas, bez direktne komunikacije, zabranjeno je Poslovnikom narodnim poslanicima da u okviru teme koriste svoje vreme…
U Rezoluciji Informbiroa iz 1948. godine je pisalo da Informacioni biro komunističkih i radničkih partija osuđuje kliku Tito – Ranković kao američke špijune. Tom gospodinu taj režim Titov i Rankovićev nije bio dovoljno komunistički. Bio je proamerički. Nije bio dovoljno u duhu ideologije marksizma i lenjinizma. Danas taj isti čovek deli nam lekcije o EU, o evrointegracijama, o ljudskim pravima i slobodama, o ravnopravnosti, o mondijalizmu, o liberalizmu itd. Godine 1968. je tražio da se Beogradski univerzitet nazove crveni univerzitet Karl Marks. Danas ne možete da živite od njega, od njegovih lekcija o demokratiji i ljudskim pravima. Sada govorim o tom ibeovskom krilu u vladajućoj koaliciji. O ovim lažnim četnicima i lažnim partizanima neću da govorim ništa. Da je živ Draža Mihajlović, za ovo što neki govore, a navodno se zalažu za njegove ideje, verovatno bi bili streljani. Jer, ne mogu da razumem da je neko za Dražu Mihajlovića, za Ravnu Goru, za ideje za koje se taj čovek borio, a ušao je u koaliciju Preokret, gde je jedna od ključnih ličnosti taj zloglasni Jovo Kapičić, koji žali što nije ubio više ideoloških neprijatelja. Ovo je jedna potpuno neverovatna ideološka i politička kombinacija. Mi smo za Evropu, za EU, za liberalne ideje, za NATO pakt, a ortak u tom poslu nam je bivši Titov general Jovo Kapičić, koji žali – jeste, ja sam pobio mnogo Srba i Crnogoraca na Golom otoku, sve su to bile bitange, Staljinovi plaćenici itd, ali kud ih nisam pobio više? Sad treba da poverujemo da su to ljudi koji žele dobro Srbiji, da je to velika famozna koalicija Preokret koja treba da nas uvede u neki obećani raj na zemlji koji se zove EU. Da idemo u EU sa Jovom Kapičićem, sa ibeovcima? Izvinite, oni vas neće primiti. Kada oni čuju ko vodi Srbiju u EU, oni će iz ideoloških razloga da kažu – ljudi, nije vam ovde mesto, Staljin je davno umro. Što se tiče, da sada zanemarimo ove ideološke momente, jer smo pokazali na primeru pojedinih poslanika iz vladajuće koalicije da se ovde u stvari ne zna ko se zalaže za rehabilitaciju kojih ličnosti. Neki bi da rehabilituju Staljina, neki Dražu, neki Tita, ko zna koga sve ne. Ni njima samima nije jasno šta je cilj ovog zakona i koje su to političke ideje koje treba da budu rehabilitovane kada se ovaj zakon usvoji. To smo pokazali. Sada da vidimo kako izgleda Predlog zakona u čisto pravnoj svetlosti. Evo kako izgleda. Da krenemo redom. Kažete u članu 4. – vrste rehabilitacije, lica iz člana 1. stav 1. ovog zakona rehabilituju se po sili zakona, to je zakonska rehabilitacija ili sudskom odlukom, sudska rehabilitacija. Ne mora čovek da bude pravnik pa da zaključi kad je nešto zakonska rehabilitacija, znači po sili samog zakona neko je rehabilitovan. Nema potrebe bilo koji državni organ, sem Narodne skupštine da se tim problemom bavi. Dakle, kada je nešto po sili zakona, onda nema potrebe da se donosi sudska odluka ili da se donosi neki upravni akt. Međutim, kod vas to nije slučaj. Evo šta piše u članu 14. Predloga zakona. Kaže – u zahtevu za rehabilitaciju lica iz člana 5. ovog zakona, a to je zakonska rehabilitacija, sud odlučuje u jednostranačkom postupku po pravilima vanparničnog postupka, uz obavezno prethodno pribavljanje mišljenja nadležnog višeg javnog tužioca. Kakva je onda ovo zakonska rehabilitacija ako o njoj odlučuje sud u jednostranačkom postupku po pravilima vanparničnog postupka? To onda nije zakonska rehabilitacija, to onda nije po sili zakona, nego po sili sudske odluke. Sad, član 5, ta vaša famozna zakonska rehabilitacija, koje u stvari nema, nego je sve sudska rehabilitacija. U članu 5. stav 2. tačka 1. kažete – po sili zakona rehabilituju se lica itd, pa izmešu ostalog, tačka 1. – za delo koje u vreme izvršenja radnje nije bilo određeno zakonom kao kažnjivo delo ili kaznom koja u vreme izvršenja dela nije bila propisana. Želim, dame i gospodo iz vladajuće koalicije, da vam skrenem pažnju koliko je ova odredba opasna i do koje mere ne poznajete materiju kojom želite da se bavite. U vreme Drugog svetskog rata i u Jugoslaviji, i van Jugoslavije, i u Sovjetskom Savezu, i u Poljskoj, i u Čehoslovačkoj i u nekim drugim evropskim zemljama, izvršen je strašni zločin, zločin genocida. U vreme kada je genocid činjen u Jugoslaviji, Čehoslovačkoj, Poljskoj, u Sovjetskom Savezu, ni jedna država nije u svom krivičnom zakonu imala predviđen kao krivično delo zločin genocida. Konvencija o sprečavanju genocida doneta je 1948. godine, i tek posle toga, dakle, tek posle 1948. godine, krivična zakonodavstva evropskih i vanevropskih država, predviđaju genocid kao krivično delo. Šta sad to znači? Pa u vreme Drugog svetskog rata u Jugoslaviji nije zakonom bilo propisano krivično delo genocida. To znači pravo na zakonsku rehabilitaciju imaju ljudi koji su učestvovali u genocidu? Zašto? Zato što su izvršili delo koje u vreme izvršenja radnje nije bilo određeno zakonom kao kažnjivo delo, ili kaznom koja u vreme izvršenja dela nije bila propisana. Svi oni koji su vršili genocid nad Srbima, sad će moći da kažu – izvinite ja jesam vršio genocid, a u vreme kad sam ja ubijao Srbe, to zakonom nije bilo propisano kao genocid i tražim da se na mene sprovede Zakon o rehabilitaciji, član 5. i da mi se omogući zakonska rehabilitacija. Jeste da sam učestovao u ubijanju stotinu hiljada Srba, ali u vreme kad sam ja to radio, krivični zakonik Kraljevine Jugoslavije koji je tada važio, nije predviđao genocid kao krivično delo. Evo, takvu neverovatnu stvar, vi ste stavili u Predlog zakona o rehabilitaciji. Dalje, žao mi je što ovde nisu predstavnici Ministarstva pravde, ali u pravom smislu te reči, svaka čast gospodinu koji ovde sedi, ali mislim da je on ovde više politički dekor, nego što ozbiljno učestvuje u ovoj raspravi. Dakle, zakoni u Republici Srbiji trebali bi da budu međusobno ujednačeni, i po sadržini i po terminologiji. Vi to ne činite. U članu 7. kažete – zahtev za rehabilitaciju može podneti, pa u tački 2. posle smrti lica iz člana 1. stav 1. ovog zakona, supružnik, vanbračni partner, deca itd. i testamentalni naslednici. Zašto ovo govorim? Pa od 1995. godine, kada je donet važeći Zakon o nasleđivanju, izbrisana je reč "testament i testamentalni naslednik" i koristi se stara srpska reč "zaveštanje". Uopšte mi nije jasno zašto onda ovo nisu zaveštajni naslednici, nego su testamentalni naslednici. Ako u Zakonu o nasleđivanju piše jedno i upotrebljava se jedna terminologija, ne vidim razloga zašto se ta ista terminologija ne upotrebljava u Predlogu zakona o rehabilitaciji. Postoji nešto što je mnogo ozbiljnije od ove primedbe. U članu 14. ste rekli, kada je reč o toj zakonskoj rehabilitaciji za koju smo dokazali da nije zakonska nego je opet sudska rehabilitacija – ako se u mišljenju nadležnog višeg javnog tužioca osporava zahtev za rehabilitaciju iz stava 1. ovog člana, dalji postupak će se nastaviti u skladu sa odredbom iz stava 3. ovog člana. Šta piše u stavu 3? Po zahtevima za rehabilitaciju iz člana 1. stav 1. tačke 3. i 4. ovog zakona, osim zahteva lica iz stava 1. ovog člana, sud odlučuje, pazite dobro, u dvostranačkom postupku po pravilima vanparničnog postupka a kao drugi učesnik u postupku obavezno učestvuje Republika Srbija koju zastupa nadležni viši javni tužilac. Kakav je vanparnični postupak? Sama reč mu kaže, postupak u kome ne postoji nikakav spor. Ovde postoji očigledan spor. Ko je ovde u sporu? Onaj koji je podneo zahtev za rehabilitaciju i taj viši javni tužilac koji se ne slaže sa rehabilitacijom. Ovde imate dve strane koje su suprotstavljene. Ovaj jedan traži da se rehabilituje, a viši javni tužilac kaže – ne, ne treba ga rehabilitovati. Imate li nekog čestitog pravnika u vladajućoj koaliciji ili vi, gospodine iz Vlade, objasnite mi kako će sud da reši taj spor po pravilima vanparničnog postupka? Očigledno je da postoji spor. Od kada se to Zakonom o vanparničnom postupku primenjuje na sporne situacije? Na kraju krajeva ne postoji vanparnični postupak, nego postoji čitav niz vanparničnih postupaka. Jedan je ostavinski postupak, zemljišno knjižni postupak, postupak za davanje maloletniku dozvole da stupi i brak itd. Kažite mi, koji od ovih vanparničnih postupaka će te vi da primenite na zakonsku rehabilitaciju, u situaciji kada očigledno postoji konflikt, pravni sukob između podnosioca zahteva za rehabilitaciju i tog višeg javnog tužioca? Kako će da izgleda taj postupak? Ovaj zakon je potpuno neprimenjiv. Ne možete vi na jedan sporni slučaj da primenjujete zakon koji uopšte ne tretira sporne, nego van sporne situacije. Parnica znači spor. Vanparnica znači da nema spora. Na jednu spornu situaciju ćete primeniti Zakon o vanparničnom postupku, još samo da ste napisali koji – ostavinski ili neki drugi vanparnični postupak. Ovo je smešno. Ovo je do te mere pravnički loše napisano da prosto ne mogu da verujem da niko u Vladi, da niko u Republičkom sekretarijatu za zakonodavstvo ovako nešto nije primetio. Sada da vidimo dalje. U članu 26. kažete – pravo na rehabilitaciono obeštećenje, lica iz člana 21. stav 2. ovog zakona imaju pravo na naknadu nematerijalne štete za duševne bolove zbog smrti rehabilitovanog lica, pod uslovom da je između njih i rehabilitovanog lica postojala, pazite koja sintagma, trajnija zajednica života, u skladu sa zakonom kojim se uređuju opet neverovatna stvar, obligacioni odnosi. Koliko znam, zajednica života se reguliše Porodičnim zakonom a ne Zakonom o obligacionim odnosima. Dalje, šta znači trajnija zajednica života? Neko će da dođe i da kaže – jeste, ja sam živeo sa tim čovekom koji treba da bude rehabilitovan, tri meseca. ovaj će da kaže – znate, to nije trajnija zajednica života. Trajnija zajednica je ako je pet meseci. Ovo do te mere otvara mogućnost zloupotrebe, jednostranog tumačenja zakona, da je to prosto neverovatno. To vidi svako ko uopšte nije pravnik. Ovo je jedan kratak zakon. Bez ikakvih potreba je loše napisan. U paksi će biti potpuno neprimenjiv. Ovde je još jedna odredba koja govori o tome, do koje mere ni vama samima nije u stvari jasno koji organ treba da rešava o zahtevu za rehabilitaciju. Pazite koje su ovo formulacije. U članu 10. kažete – o zahtevu za rehabilitaciju odlučuje Viši sud. Zahtev za rehabilitaciju se podnosi Višem sudu nadležnom za područje gde se nalazi prebivalište, odnosno sedište podnosioca zahteva, ili mestu gde je izvršena povreda prava. Zašto vam je bilo potrebno da alternativno određujete nadležnost suda? Jednostavno, onda ste mogli da kažete – nadležan je sud po mestu prebivališta ili po mestu izvršenja povrede prava. Ovako, ovo je takođe jedan prostor za zloupotrebe. Sada može da se desi da neko ko želi da bude rehabilitovan ili neki njegov predak, recimo podnese zahtev za rehabiliataciju sudu po mestu prebivališta. On kaže – nemoj meni da podnosiš, nego po mestu izvršenja povrede prava. Onda se on obrati sudu po mestu povrede prava. On kaže – nemoj meni, nego po mestu prebivališta. Bez ikakve potrebe stvarate mogućnost sukoba nadležnosti između viših sudova u Republici Srbiji. Na kraju svih krajeva, da li ćete vi ovim Predlogom zakona vilo šta da postignete? Ne. Zakon i biologija su vas, nažalost, preduhitrili.Devedeset devet posto ljudi na koje treba da se odnosi ovaj predlog zakona nisu više među živima. Taj vaš pokušaj da u srpskom narodu oživite duh građanskog rata i da se ponovo bavimo tim prevaziđenim sukobima iz Dugog svetskog rata, da ne bismo rekli da je Vlada Srbije korumpirana, da ne bismo rekli da Vlada Srbije prodaje KiM, da Vlada Srbije vodi pogubnu ekonomsku i socijalnu politiku, onda ste bacili kao kost među nas temu građanskog rata, pa smo ovde imali široku ideološku lepezu, od onih koji su za rehabilitaciju Staljina do onih koji su za rehabilitaciju Draže Mihailovića, da bi se narod zabavio, da bi se narod zamajavao, umesto da se bavimo suštinskim problemom ove države. Pre mesec dana smo insistirali da u Skupštinu dođu predstavnici Vlade, u punom sastavu, i da pitamo Borka Stefanovića – kako je moguće da Srbija priznaje kosovski pečat, lične karte, registarske tablice, diplome... (Predsedavajuća: Trideset i dva minuta, vreme koje je na raspolaganju je iskorišćeno.) Završavam. Sve ste to.. proglasili tehničkim pitanjima i o tome ne može da se raspravlja, ali treba da se raspravlja o rezoluciji Informbiroa, ko je koga podržavao, ko je bio za Staljina, ko je bio za Dražu, ko je bio za Tita.
Narodni poslaniče, o čemu god da se govori moraju da se poštuju odredbe Poslovnika po vremenu koje vam je na raspolaganju. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li želi reč neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda, odnosno na zajednički načelni pretres o: PREDLOGU ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O VANREDNIM SITUACIJAMA i PREDLOGU ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O POLICIJI. Obaveštenje o pozvanim na sednicu. Obaveštavam vas da je, saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić Dejanović, povodom zajedničkog načelnog pretresa 2. i 3. tačke dnevnog reda, pozvala da današnjoj sednici, pored predstavnika predlagača Ivice Dačića, prvog potpredsednika Vlade, zamenika predsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova, prisustvuje i Predrag Marić, pomoćnik ministra unutrašnjih poslova i načelnik Uprave za vanredne situacije u Ministarstvu unutrašnjih poslova, Milorad Todorović, sekretar Ministarstva unutrašnjih poslova i Jasmina Stanojević, načelnica Odeljenja za normativne poslove u Sekretarijatu Ministarstva unutrašnjih poslova. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o 2. i 3. tački dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova pojedine poslaničke grupe, i to: poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Ujedinjeni regioni Srbije - 28 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa Napred Srbijo - 25 minuta i 12 sekundi; poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;poslanička grupa Manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi ni jedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim sve poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, a sa redosledom narodnih poslanika. Na osnovu člana 96. stav 4, predstavnici poslaničkih grupa su u obavezi to da učine do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, nakon toga nije moguće. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Konstantin Arsenović, poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Miletić Mihajlović, poslaničku grupu SPS – JS i narodni poslanik Petar Jojić, poslaničku grupu SRS. Ukoliko još neka od poslaničkih grupa želi da ovlasti nekog od svojih članova da je predstavlja tokom zajedničkog načelnog pretresa ove dve tačke, molim vas da nas o tome obavestite da bi mogli da informišemo Narodnu skupštinu. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacijama i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o policiji. Gospodin Ivica Dačić, prvi potpredsednik Vlade, zamenik predsednika Vlade i ministar unutrašnjih poslova, nas je obavestio o kašnjenju od otprilike 15 minuta, tako da će imati priliku da dobije reč kada nam se pridruži u radu. Da li izvestilac Odbora za odbranu i bezbednost, narodni poslanik Dušan Bajatović, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Zakonodavnog odbor, narodni poslanik Vlatko Ratković, želi reč? (Ne.) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? Ako da, molim vas da se prijavite. Niko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa ne želi reč? Narodni poslanik Miletić Mihajlović ima reč. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, predstavnici Ministarstva unutrašnjih poslova, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SPS-JS podržaće zakon o izmenama i dopunama Zakona o policiji, kao i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacijama. Smatramo da su predložene izmene i dopune ova dva zakona neophodne i primerene sadašnjem trenutku, u pravnom smislu, političkom smislu, u onom smislu što je regulativa ovih pitanja u širem okruženju i u međunarodnoj zajednici. Kada je reč o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o policiji, nekoliko razloga za donošenje ovog zakona su veoma važni. Prvo, Zakon o policiji donet je 2005. godine, nakon čega je Republika Srbija postala samostalna država, a 2006. godine donet je novi Ustav, te iz tih razloga svakako je potrebno i ovaj zakon primeriti onome što jeste stvarnost danas, u onome što je državna organizacija i u onome što je pravni poredak. Potreba za usklađivanje zakona sa Ustavom i drugim zakonima, kao i novom društveno političkom stvarnošću zaista uslovljava ili traži da dođe do ovih promena. Drugi važan set pitanja kojim se rešava kroz izmenu i dopunu kada je reč o Zakonu o policiji, imamo oblast međunarodne policijske saradnje, koja je, mora se priznati, znatno napredovala u poslednjih nekoliko godina. Dakle, danas, ako govorimo o uspešnoj borbi protiv organizovanog kriminala, koji često ima međunarodne razmere, to pretpostavlja povezivanje i veoma svestranu saradnju policije u bližem i daljem okruženju. Da bi to moglo da se ostvari, mora da ima određenu zakonsku podlogu koja omogućava jednu takvu saradnju. Mi smo svedoci veoma plodne saradnje Ministarstva unutrašnjih poslova i našeg sada odsutnog zamenika premijera i ministra unutrašnjih poslova, Ivice Dačića, na međunarodnom planu. Ta saradnja je formalizovana potpisivanjem brojnih sporazuma o saradnji po različitim pitanjima. Iste te sporazume u velikoj meri, odnosno u velikom broju smo ovde ratifikovali, odnosno potvrđivali. Zakonom o izmenama i dopunama Zakona o policiji detaljnije se uređuje policijska saradnja na međunarodnom planu i sa drugim policijama u drugim državama, tako da se, recimo, uređuje obavljanje policijskih poslova na teritoriji strane države, saradnja sa stranim policijskim službenicima, razmena policijskih službenika, delatnost inostranih i međunarodnih policijskih službi na našoj teritoriji, izvršavanjem mirnodopskih zadataka van teritorije Republike Srbije. Dakle, sve su to pitanja koja ne mogu da se rešavaju bez zakonske osnove, koja je u skladu sa onim što je i Ustav Republike Srbije, ali i pre svega međunarodni sporazumi i ugovori koji su potpisani u velikom broju i koji predstavljaju neposredni pravni osnov za odvijanje policijske međunarodne saradnje. Mi danas u veoma živoj diplomatskoj političkoj saradnji sa drugim zemljama, koju imamo usled težnji da dođe do međunarodnih integracija i pre svega uključivanja naše u EU, imamo isto tako i veoma plodnu i, rekao bih veoma uspešnu policijsku saradnju. Ali, ako bi se te dve stvari uporedile, čini se da tu imamo uspešniju regionalnu policijsku saradnju u odnosu na ono što je danas politička i diplomatska saradnja. Dakle, naša policija je postala veoma značajni i uspešan činilac u povezivanju naše zemlje sa međunarodnom zajednicom i sa drugim zemljama i, pre svega, u tim odnosima prednjači, rekao bih, da na neki način i krči put daljoj nekoj saradnji, pa i u onome što će sutra biti uspešnija politička i diplomatska saradnja naših zemalja. Treći set pitanja, koji je veoma važan za jednu uspešnu savremenu policiju kroz ove izmene i dopune, odnosi se na socijalna pitanja i na radno-pravni status policijskih službenika. Posle socijalnog dijaloga i razgovora sa sindikatima došlo se do potpisivanja kolektivnog ugovora za policijske službenike i druge zaposlene u Ministarstvu unutrašnjih poslova. U uslovima velike ekonomske krize položaj policijskih službenika je danas veoma težak. Međutim, mora se priznati da je danas svima teško i jasno je da teret u prevazilaženju krize moraju podneti svi i naravno da i policija mora podneti taj teret. Ipak, neke elementarne pogodnosti policija mora da dobije i red je da ih dobije, jer u vršenju svojih dužnosti često je ugrožen i život policijskih službenika i, nažalost, mi smo svedoci da takvih slučajeva je bilo u bližoj prošlosti ili neposrednoj prošlosti i prošle godine itd. Dakle, mora se ići u pravcu toga da se policiji omogući bolje opremanje, kvalitetnija obuka, bolji materijalni položaj, veća sigurnost u pravno-radnom statusu itd.Mi ne možemo očekivati uspešnu delatnost MUP i uspešno izvršavanje zadataka policijskih službenika u jednoj takvoj lošoj situaciji gde svega ovoga nema. I upravo u tom smislu ove izmene i dopune, u velikoj meri u saglasnosti sa sindikatima policije, učinjene su u pravcu poboljšanja radno-pravnog statusa policijskih službenika. Ovde moram da pomenem i uslove za prijem u radni odnos u policijsku službu, što je nešto u jednom izmenjenom obliku u odnosu na prethodne uslove tako da imamo jedan drugačiji pristup. Čini se da se napušta usko uokviren prototip zakona, koji je svojstven ranijim zatvorenim državnim sistemima i da je on sada bliži onome što je savremeni trenutak u smislu jednog drugačijeg pristupa i sagledavanja mogućnosti da u radni odnos uđu svi oni koji ispunjavaju opšte i posebne uslove, ali bez nekih grubih ograničenja koja su često vezivala ruke i MUP i sprečavala da budu primljeni oni koji treba da budu primljeni. Kao poslanička grupa apelujemo i na to da se sagleda mogućnost oko uslova za prijem, u smislu statusa onoga što su državljani Republike Srbije, odnosno ljudi koji imaju dvojno državljanstvo. Ovde je predložen jedan amandman i o tom amandmanu će narodni poslanik Đorđe Milićević više govoriti, ali upravo takav amandman dozvoljava da u službu MUP uđu državljani koji imaju dvojno državljanstvo, a koji imaju prebivalište na teritoriji Republike Srbije. Naravno, kroz podzakonska akta ministar može urediti bliže uslove za prijem i naravno da postoje oni poslovi gde ne mogu biti primljeni ljudi koji imaju dvojno državljanstvo i to je sasvim u redu. Moram ovde da naglasim i to da smo dobili ovde procenu fiskalnih efekata od strane Fiskalnog saveta i Fiskalni savet je dostavio Narodnoj skupštini procenu fiskalnih efekata. Ti fiskalni efekti ovim učinjenim izmenama i dopunama predviđaju, odnosno na osnovu procene Ministarstva finansija, da su oni oko 3,6 milijardi dinara u 2012. godini, odnosno 300 miliona ili 600 miliona u ovoj godini, za ova dva meseca, u zavisnosti kad će biti primenjeni. Ovaj predlog zakona ima te značajne finansijske, fiskalne implikacije i one su uslovljene izmenama i dopunama koje su, na primer, uslovljene novim rešenjima u nekim članovima, npr. u slučaju privremene nesposobnosti za rad, da se zarada sa 85% povećava na 100%, zatim, policijskom službeniku koji je ostvario pravo na penziju pripada otpremnina u visini plate primljene za poslednjih šest meseci, a bilo je pet meseci po sadašnjem zakonu, zatim, jednokratna pomoć porodici policijskog službenika koji je izgubio život u obavljanju službe, iznosila bi 36 prosečnih plata u MUP, dok je po važećem zakonu jednokratna pomoć izražena u visini plate poginulog policijskog službenika u poslednja 24 meseca. Dakle, očigledno je da se povećava taj iznos sredstava koji je potreban za zadovoljavanje svih onih dodataka i naknadnih troškova za funkcionisanje policije. U ime poslaničke grupe SPS - JS bih skrenuo pažnju da se prilikom kreiranja budžeta za 2012. godinu uzmu u obzir ova zakonska rešenja koja su ovde predviđena, ako ih tako usvojimo, a nadam se da hoćemo, i da se ta sredstva na neki način isplaniraju, a da pri tom ne dođe do uvećanog deficita u budžetu. Na koji način? Naravno, Ministarstvo finansija će to predložiti, ali svakako teranje po starom nije moguće. Ako hoćemo jednu savremenu policiju, koja će uspešno raditi na onome što su veoma složeni i teški poslovi u službi očuvanja poretka, u službi onoga što je sigurnost građana, u službi suzbijanja kriminala i mnogih drugih funkcija koje Ministarstvo obavlja, moraju se stvoriti neki elementarni uslovi dostojni ljudi koji rade u policiji u ovom vremenu. Kada je reč o izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacijama, ovaj zakon je usvojen krajem 2009. godine, a njegova primena je počela polovinom 2010. godine. Ovim predlogom je obuhvaćena redakcija normi kojom se bolje i preciznije regulišu određene nadležnosti i mere, odnosno pravna regulativa u ovoj oblasti. Najznačajnije je reći da je ovim predlogom predviđeno proširenje ovlašćenja Republičkog štaba za vanredne situacije, koji je ustanovljen kao nacionalno telo za koordinaciju, rukovođenje i upravljanje vanrednim situacijama, a što je u skladu sa onim što je merilo i način rešavanja tih stvari na širem planu i u skladu sa onim što je preporuka UN. Ovo telo obuhvata ključne subjekte, javne službe i sve druge koji su značajni u sistemu zaštite i spasavanja. Dakle, Republički štab za vanredne situacije, kao nacionalno telo koje rukovodi vanrednim situacijama, u dokumentima UN nosi naziv "Nacionalna platforma za smanjenje rizika od katastrofa". Na takav način mi smo u ravni onoga što su međunarodna pravila i što je uputstvo za rešavanje ovih pitanja na širem planu, a pod patronatom, ili pod onim što je funkcija UN. Imamo u ovim izmenama i dopunama i to da Javno preduzeće za skloništa, koje je pod nadzorom MUP dobija novu ulogu, dobija novo ovlašćenje, a ono utvrđuje uslove za utvrđivanje urbanističkih mera zaštite od ratnih dejstava i elementarnih nepogoda, kao i izradu prvostepenih rešenja za objekte koji neće imati skloništa, ali koji imaju mogućnost uplate određenih taksi, na ime toga što će se na drugačiji način, uz pomoć tih taksi regulisati pitanje i kompenzacija nedostatka tih skloništa. Takođe je značajno i to da, kada je reč o Sporazumu između Vlade Republike Srbije i Ruske Federacije o saradnji u oblasti humanitarnog reagovanja u vanrednim situacijama, imamo predviđeno da i nadležnosti Humanitarnog centra u obuci i osposobljavanju lica, odnosno snaga i onih koji će raditi na zaštiti i na spasavanju. Na takav način Humanitarni centar sa sedištem u Nišu dobija i tu edukativnu funkciju, odnosno funkciju obučavanja i opremanja za ono što će sutradan biti njihova delatnost. Na kraju, rekao bih da oba zakona zapravo su proizašla iz potrebe da se usaglase sa drugim zakonima koji su u međuvremenu usvojeni, sa potrebama i pravnom regulativom koja je u širem okruženju u međunarodnom planu da prati savremene trendove i da MUP i ovim izmenama i dopunama, kao i mnogo puta do sada, pokazuje zaista jednu spremnost da drži korak sa vremenom i sa potrebama našeg društva i naše zemlje u pogledu onoga što su pretpostavke za normalno funkcionisanje ovog ministarstva u odnosu na potrebe države, u odnosu na potrebe građana Srbije. Za oba zakona poslanička grupa SPS – JS će glasati. Zahvaljujem.
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč, da koristi svoje pravo u ovom delu sednice? Narodni poslanik Petar Jojić ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodo iz MUP, gospodine generale i gospodine pomoćniče MUP, s obzirom da danas ovaj parlament razmatra predloge izmena i dopuna Zakona o vanrednim situacijama i Predlog zakona o policiji. Pre svega, želeo bih da skrenem pažnju i da samo neke stvari pojasnimo da su službe bezbednosti prolazile od 1944. godine do današnjega dana kroz različite faze svoga delovanja. Godine 1944. 13. maja, osnovana je OZNA, Odeljenje za zaštitu naroda, a uporedo tome stvarala se i policija, javna bezbednost i sa druge strane bila je služba u sastavu javne bezbednosti, bila je narodna milicija. Takva organizacija i ti nazivi bili su sve do 1951. godine, kada dolazi do formiranja u onom usavršenijem delu naše službe policija, a posebno treba istaći da je služba bezbednosti, kako državna, tako i javna bezbednost, dakle policija danas po nazivu, je doživela težak udar 1966. godine, kada je Josip Broz odlučio da se obračuna sa srpskim rukovodstvom u policiji i u drugim strukturama države. Nakon rušenja Aleksandra Rankovića 1966. godine služba je pretrpela brojne izmene. Srpsko rukovodstvo je bilo degradirano, a na ključna mesta Josip Broz je dovodio Hrvate i Slovence, to je Branko Nikolić, tu je Stane Dolanc, tu vam je Krajger, tu su vam službe kojima rukovode zapravo Hrvati i Slovenci. Ono što je u tom razvoju bitno, Tito je izvršio lustraciju policije. Na koji način?On je za sve koje je smatrao da nisu podobni uklonio iz službe i izvršio zapamćenu lustraciju. Čak je ljude od 35 godina penzionisao, a morali su svi biti članovi Komunističke partije i morali su biti odani Josipu Brozu i Komunističkoj partiji, a kasnije Savezu komunista. Godine1974 nakon donošenja Ustava, onoga čuvenog kojim je upravo razgrađena država, oslabljena, dolazi do decentralizacije policije. Ta decentralizacija se ogledala što se svodi na opštinski nivo. Od tada na ovamo mi imao pre svega slabljenje određenih službi i određenih struktura službi. Da bi ta služba, dakle osamdesetih i devedesetih godina, sve do 2000. godine bila lustrirana i bila upotrebljavana u političke svrhe. Ono što treba imati u vidu kada je u pitanju Predlog zakona, imam primedbu zašto nije ovaj predlog zakona usaglašen sa Zakonikom o krivičnom postupku. Gospodo iz Ministarstva, dobro znate da je donet novi Zakonik o krivičnom postupku, da su prenete nove nadležnosti kao istraga u nadležnost tužioca, da se u tu nadležnost, po nalogu javnog tužioca, obavljaju predistražne radnje od strane policije. Bilo je nužno da se ovaj predlog zakona bavi i, pored ostalog, usaglašavanjem sa Zakonikom o krivičnom postupku, gde će policija imati značajnu ulogu u istrazi i predkrivičnom postupku. Ovaj predlog zakona nema plan. Ne predviđa kako da se formira sudska policija. Ta sudska policija u uporednom pravu u Nemačkoj, Francuskoj, Engleskoj, SAD, Belgiji, Holandiji, Italiji postoji i policija koja bude preduzimala istražne radnje, ti ljudi moraju biti stručni, moraju biti diplomirani pravnici, moraju imati najmanje 10 godina radnog iskustva i moraju biti posebno organizovani u Centru za istrage. To je bitno i trebalo bi Ministarstvo da što pre pristupi osposobljavanju i ostručavanju pripadnika službi policije da se mogu baviti ovim poslom i da mogu izvršavati naloge, jer im je sada, po novom Zakoniku o krivičnom postupku, šef u predistražnim radnjama javni tužilac. Kada je o pitanju bezbednost, nema bezbednosti u nesigurnoj državi koja nije u stanju da obezbedi sigurnost i bezbednost svih njenih građana, njenu imovinu i živote na celoj teritoriji uključujući ovde i AP Kosovo i Metohiju. Gospodo, naša policija mora da se razlikuje od policija iz vremena Josipa Broza. DOS i Broz koristili su policiju u političke svrhe, što je nedopustivo. Broz je to, kao što sam napomenuo, radio 1966. godine, a za vreme DOS, 2000. godine i 2003. godine, nakon pogibije premijera Zorana Đinđića došlo je nekontrolisano do lišavanja slobode i pritvaranja oko 12.000 ljudi. Mi smatramo da se ideološki niko ne sme mešati u rad policije, bez obzira koja to stranka bila na vlasti. Smatramo da policija mora biti depolitizovana i ideološki neopredeljena. Naša policija mora biti nezavisna. Smatramo da je potrebno izvršiti nezavisnu reviziju administrativnih i materijalnih potreba MUP i njenih službi. Političke stranke moraju da shvate da policija nije instrument politike. Takođe smatramo da rad policije ne sme biti vezan za ideološku i političku osnovu vladajućeg režima zbog mogućih zloupotreba policije od strane vladajućeg režima. Policija ne sme biti ispolitizovana. Ona ne sme da se pretvori u čuvara režima i partije na vlasti. Policija ne sme u praksi selektivno pristupati u borbi protiv kriminala i ne sme prikrivati kriminal u redovima vladajućeg režima. Smatramo i zalažemo se da rad policije mora da se zasniva na visokom profesionalizmu i depolitizaciji. Policija mora da štiti Ustavom utvrđeni poredak na celoj teritoriji, pa i na južnoj srpskoj Pokrajini KiM. Upotreba policije je osetljivo pitanje. Nepromišljena upotreba policije u političke svrhe može dovesti do nesagledivih posledica. Takođe, smatramo da policija ne može ni jednog trenutka da postane instrument stranke na vlasti, što je u prošlosti a i u sadašnjosti sa elementima izvesne prisutnosti selektivnost i u tom slučaju mora da se vodi računa u kojim slučajevima će se primeniti i upotrebiti policija. Ono što smo zamerili to je da se 5.000 policajaca upotrebi da čuva pripadnike "gej parade" u Beogradu. To je nešto što ne liči moralu, običajima i našoj službi jer u istoriji naša služba se time nikada nije bavila. Policija treba da deluje preventivno. Represivno angažovanje policije mora da bude primereno težini situacije i okolnostima ugrožavanja ustavnog poretka, zaštite života, zdravlja ljudi i njihove imovine. Policija mora biti stručno kadrovski osposobljena i međusobno povezana kako horizontalno tako i vertikalno svih delova policijskih službi u našoj državi. Kontrolu rada svih policijskih službi mora da vrši nadležni Odbor za odbranu i bezbednost Narodne skupštine i da ne dođemo u situaciju iz vremena 1966. godine ili 5. oktobar 2000. godine jer su određene službe 5. oktobra imale sadejstvo i koordinaciju sa elementima obaveštajnih službi iz inostranstva. Mi se zalažemo da sve policijske obaveštajne i kontraobaveštajne službe treba da budu integrisane u jedinstven sistem bezbednosti sa osnovnom ulogom da se obezbedi efikasno funkcionisanje sistema državne vlasti u skladu sa Ustavom i zakonom. Uloga i zadaci policije moraju da budu formalno-pravno bolje uređeni kako bi se obezbedila Ustavom zagarantovana prava i slobode građana od svih oblika samovolje i ugrožavanja i da nijedna ovlašćena institucija nema pravo da traži i naredi upotrebu policijskih snaga u političke i partijske svrhe. Takođe, smatramo da se mora obezbediti operativna nezavisnost policije i političari moraju da shvate da policija nije instrument njihove politike. Opasno je da se vrši ilustracija policije po nalogu i receptu OEBS i nekih elemenata iz inostranstva. Oni bi hteli da mi razoružamo žandarmeriju, da svo naoružanje bude oduzeto od žandarmerije i da se ukloni u magacine a da ostavimo žandarmeriju koja treba da štiti Ustavom utvrđeni poredak, da taj poredak ustavni i zaštitu osnovnih vrednosti državnih štiti sa praćkama ili sa strelama. Ne slažemo se da nam neko diktira iz inostranstva kako treba da delujemo i da organizujemo službu bezbednosti. Neki na lokalnom nivou hteli bi da kontrolišu i rukovode i kadruju i upravljaju policijom, ali ono što je primećeno i što je fakat i što je činjenica, oni je ne finansiraju, ali hoće da vrše decentralizaciju, što mislimo da je u odnosu na policiju apsolutno neprihvatljivo. Policija mora biti dobro organizovana, mora biti kadrovski ojačana. Na lokalnom nivou policija može da održava javni red i mir i da se bavi otkrivanjem i rasvetljavanjem krivičnih dela i prekršaja. Operativna nezavisnost, kontrola i odgovornost policije moraju da ostanu u nezavisnoj i profesionalnoj službi policije koju mora da kontroliše nadležni skupštinski Odbor za odbranu i bezbednost, a u saradnji sa nadležnim Ministarstvom unutrašnjih poslova, njenim rukovodstvom i ministrom na čelu. Materijalni položaj policije je danas ispod svakog ljudskog dostojanstva. Policajac, u proseku, u Srbiji prima 35.000 platu, a vama je dobro gospodo poznato da je Krišto, kao direktor Aerodroma Beograd, primao 16 hiljada evra mesečno. Sad, izarčunajte koliko to stotina plata treba da zaradi, i koliko policajaca, a Krišto za jedan mesec. Dakle, materijalni položaj policije je zaista nezadovoljavajući. Srpska radikalna stranka se zalaže da se oprema, odeća i obuća, tehnička oprema… Ne može sa jugom policija da tera kriminalce koji voze porše-e, bmv-e, mercedes-e i audi-e, i da ne nabrajam. Policija mora biti nagrađena. Vi znate dobro da je policija preuzela ulogu obezbeđenja državne granice. Ono što je bitno, kako je ovde u predlogu rečeno, da se štiti granica, moram reći da mi nemamo utvrđene granice ni sa Bugarskom, ni sa Makedonijom, ni sa Albanijom, ni sa Crnom Gorom, ni sa BiH, ni sa Hrvatskom, pa čak ni sa Mađarskom. Postavlja se pitanje – kako će ti ljudi da obezbeđuju granicu? Od pripadnika policije se traži da obezbede javni red i mir, da obezbede sigurnost i bezbednost građana i njihove imovine, da se bave otkrivanjem i rasvetljavanjem krivičnih dela, da se bore protiv terorističkih organizacija… Dakle, jedina služba u koju trebaju građani Srbije da imaju poverenje i da gledaju da od njih zavisi bezbednosti sigurnost građana Srbije. Nemamo vojsku. Mi više vojske nemamo, to što imamo to vam je ono što čuvaju neke kasarne, ali mi regularnu vojsku, zapravo, nemamo. Neki strani elementi, a pre svega obaveštajne službe stranih zemalja, i njihove agencije, bi hteli da se razoruža, uglavnom dobro naoružano, ukoliko se može reći u ovom trenutku, policija. Neki bi iz OEBS-a, a i SAD, Nemačke, Italije, Francuske, hteli u Srbiji, u policiji, da uvedu njihovu policijsku kulturu. To je kaubojska kultura koja Srbiji ne može nikad biti primenjena ni sa običajnog, ni sa moralnog aspekta. Nama Amerikanci, Nemci, Englezi, Francuzi, Holanđani ne trebaju da nam kulturno obrazuju našu policiju. Naša policija je dostojna i naša policija mora više posvetiti pažnje i ugledu, i izgledu, i obezbeđenju osnovnih prava, a imaju obavezu prema građanima i državi. Ono što je primetno i što je dobro poznato, u svim bezbednosnim strukturama Srbije ugrađeni su strani savetnici. Šta će strani savetnici u obaveštajnim službama Srbije? Penzionisani generali Engleske, Francuske? Šta će nama ti savetnici u kabinetima naših ministarstava? Oni nisu nama potrebni. Mi imamo takve kadrove da u svakom slučaju mogu kadrovski da vode službu, da je organizuju, da izvršavaju obaveze i zadatke koje im država upravo postavlja. Ponovo ističem da Vlada Srbije mora da prestane da ignoriše stvarne potrebe bezbednosti države i stvarne materijalno-tehničke potrebe policije. Reforma policije, kako su je ovi evropejci nazvali, po našem mišljenju se odvija po inerciji. Pa se pitam – da li je Vlada Srbije mesto za razmenu komplimenata između stranih obaveštajnih službi ili za stvarno jaku i dobro organizovanu bezbednost cele teritorije državne granice, a mi praktično, kao što sam rekao, nemamo utvrđene granice? Kada je u pitanju granica, dobro znate da je pored kopnene i vodene granice i vazdušni prostor granica. U vazdušnom prostoru sa susedima niko ne govori. I mi ne znamo, niko ne zna da obeleži i da kaže gde je ta vazdušna granica, a ovamo kažemo- hoćemo granicu, a mora nemamo. Ponovo moram da se vratim na materijalni položaj policije. Lično smatram, gospodo iz MUP, koji se bavite ovim organizacionim poslovima i zadacima policije, da ukinete fizičko obezbeđenje svima onima osim predsedniku Vlade i predsedniku Republike.
Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno.
Hvala.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković. Izvolite.
Hvala, gospođo Čomić. Poprilično sam umorna zbog pripreme svega ovoga i ostala sam da govorim o ovom zakonu iz poštovanja prema ministru, gospodinu Ivici Dačiću, a sa najavom da ćemo danas raditi sa ovakvom dinamikom i neuobičajeno razmatrati dva zakona zajedno, jedan pre toga, oba vrlo važna. Ne izražavam negodovanje, nego mi je žao što gospodin Ivica Dačić nije tu da razgovaramo o ovom zakonu i da se upitamo da li je ovo najbolji način da pokažemo policiji koliko nam je stalo do nje? Pretpostavljam da čovek ima ozbiljne razloge zbog kojih je nameravano prisustvo ovde morao van svoje volje da zameni nečim drugim, ali mi je žao jer, kao što sam ja ostala da doprinesem ozbiljnosti razgovora na ovu temu, smatram da je zaista i njemu mesto ovde, iako on o tome nije odlučivao, ali mislim da bi mogli mnogo više da uradimo. Zašto ovo govorim? Za mene bi, ako bi me neko pitao šta je utisak zadnjih šest meseci, bila konstatacija i najava zakonskog rešenja da deca do 11 godina neće moći da izlaze sama na ulicu. Pitamo se onda u kakvoj državi živimo, ako ne možemo decu do 11 godina da puštamo same na ulicu, nama koji smo sa KiM, i meni koja sam decu pratila u školu, sačekivala, ja, deda ili baba i svi koji su živeli tamo, to je bilo uobičajeno jer je to bilo nebezbedno područje, jer su ekcesi bili redovna pojava i nisu bili motivisani uzrastom dece nego nacionalnom pripadnošću. To je bilo tako. Nažalost, ni danas nije mnogo drugačije, s tim što se ne samo deca prate, nego se prate i odrasli kada odlaze na groblje i kada idu u posetu itd. Ali da u državi Srbiji i u ovoj oblasti pokušavamo da rešavamo stvari utičući na posledice, umesto da utičemo na uzroke, mislim da to nije dobro. Jedna mlada majka koja ima dvoje dece, sa kojom sam slučajno otvorila tu temu, rekla mi je- što se čudite, ja svoju decu moram da pratim i kad se igraju napolju, zato što je deo Grada Beograda u kojem živim prepun pasa lutalica. Znamo da ni ova Skupština nije mnogo manje ugrožena od takve počasti. Pedofili su oslobođeni da se brane sa slobode, a oni jesu jedna evidentna napast. To su nekad bili voajeri ili neko ko je iz prikrajka slikao. Sada su to čitave akcije mreže u kojima se takvi ljudi koji su opasnost po decu organizovani međunarodnim akcijama, pokušavaju kazniti i sprečiti takve pojave. Koliko je beskućnika koji će van centra Beograda priskočiti, ne više samo, da skinu nekome sa vrata zlatni lanac ili otmu tašnu. U takvoj smo situaciji da će se bukvalno, što kaže jedan prijatelj koga vrlo cenim, a bavi se izvozom, deci iz usta otimati sendvič i komad hleba. Svi ti slučajevi i svi ti problemi, zbog kojih mi kažemo da deca, odnosno da neko predlaže, ne mogu da izlaze na ulicu bez roditelja, jesu u stvari posledica toga da ono što se zove država koja svojim represivnim aparatom, a to je pre svega policija, treba da obezbedi mir, nije u stanju to da uradi. Ovaj zakon o policiji bi morao da makar malo pomeri mogućnosti policije da radi svoj posao i da joj bude vraćen ugled u narodu, koje je potpuno neopravdano zbog onih koji vrše zloupotrebu položaja na nekim pozicijama doveden u pitanje. Da li možemo da vratimo ugled policiji time što ćemo propisati viša prava zaštite, čak i za one koji nisu direktno na ulici i koji nisu, žalost pokazuje, glineni golubovi nego sede u šalterskim salama, u kancelarijama ili sl? Ne, nećemo. Kada onome ko je ugrožen, jednako kao i bilo koji drugi zaposleni u bilo kom ministarstvu, date tretman posebne zaštite vi samo stvarate odijum javnosti prema njemu. Samo otvarate nove zahteve da još neko dobije beneficiran radni staž, da još neko dobije 100% naknade za vreme nekog odsustva i da rad tog i takvog ministarstva bude pod lupom javnosti gde će narod, jedan dobar, mudar, iskren čovek reći u svom oku ne vidi balvan, a kod mene vidi slamku. Znači, način da se položaj policije koji je evidentno loš, kad kažem policiju mislim na najveći broj ljudi, popravi na način da im se daju prava, ali svima jednako ne zatirući u strukturu ugroženih ljudi, u strukturu onih koji su najizloženiji, nije dobro rešenje. Namere su nesporne, čak i ako je predizborna godina u pitanju, iako svaki ministar želi da se upiše kao neko ko je dao najveća prava branši koju predstavlja, ministarstvo na čijem je čelu, ne mislim da je ovo dobar način, zato što sve ono što se odlije u nekontrolisanim javnim nabavkama koje nisu u okviru Zakona o javnim nabavkama iako su za MUP kao specifičan, pa govorim i o vojsci kao specifičnoj, jer nije sve u sistemu službene tajne i sve mora da bude iza zavese, moglo bi da popravi položaj policajaca, a to ni na koji način ne stvori surevnjivost ostale javnosti koja evidentno teško živi. Znači, ne treba rešavati probleme tako što utičete na posledice, nego to malo sredstava koje bi trebalo da bude namenjeno MUP mora da bude pravilno raspoređeno. Zašto ste navikli narod, vi, mi, svi? Danas me novinarka pita i kaže – neki poslanik iz jedne poslaničke grupe ima platu 190 hiljada? Kažem – kako možete da postavite takvo pitanje? Svi poslanici imaju startnu platu 75 hiljada. Platu ne primam, ali o tome mogu da govorim. Po godini radnog staža 0,4% je pravo koje ima svaki zaposleni u bilo kom privatnom, državnom ili bilo kakvom drugom preduzeću. Znači, ako neko ima 30 ili 40 godina radnog staža, pa normalno da ima taj dodatak. To je zakonito. Nije to samo za poslanike. Da li se pitate da li je neko predsednik odbora, pa ima veću platu? Ja nisam, ne govorim o sebi. Govorim vrlo odgovorno. Zašto ste navikli narod da samo ukupnu cifru čuje, a da ne zadire u strukturu nečijeg primanja, u odgovornost i u obaveze koji nosi taj posao? Da li to treba da budu, što bi rekla deca, zapljunuti svi i da se nikome više ne veruje? To je negde manje štetno, negde više, ali kod policije je užasno štetno. Zašto je baš ovih dana izašao natpis da su najkorumpiraniji u okviru vrlo visoke korupcije u Srbiji, službenici policije? Da li marketing, pozitivan ili negativan, zaista treba da pobedi stvarnost? Neću da verujem da je policija najkorumpiranija i ne želim da verujem da pojedinci koji blate ugled i čast i lekara, i policajca, i advokata koji može da proda spor i da se dogovori sa onom drugom stranom. Neću da obrazlažem policajca i lekara, svi znaju da neću da verujem da su svi ljudi takvi. Osnovna laž koju izgovarate kada kažete – svi policajci su korumpirani i svi lekari. Nikada ne možemo da pomognemo da društvo ozdravi, ako krenemo sa takvim pristupom. Ali, ne možete da kažete da beneficirani radni staž i status policijskog službenika zaslužuje jednako onaj koga neko ko je drogiran seo da vozi automobil jer je to nova moda, pa pokosio, ili onaj koji je, ne želeći da smanji brzinu na znak za zaustavljanje, povredio policajca, nije jednako ugrožen kao policijski službenik. Radim u "Telekomu" i ne mogu da tražim da ja imam dodatak za rad na visini kao monter. To bi bilo besmisleno. Znači, onaj ko je fizički izložen većim opasnostima, profesionalnom oboljenju, čiji je život izložen opasnosti, normalno je da za to ima adekvatnu nadoknadu, odnosno beneficiju u vidu radnog staža, plate, primanja itd. Zaista ne želim da verujem ni da su ljudi iz sindikata to zahtevali od vas. Verujem da su zahtevali da se dinar koji je namenjen MUP, ne troši iza zavese tako da se kaže i da se traži vrsta tkanine za košulju koju znate da proizvodi samo jedan službenik. Učestvovala sam u sprovođenju javnih nabavki kada su nas učili kako da to radimo 2002-2003. godine. Znate li šta su tada govorili službenici uprave – možete da tražite da kvalifikacija za izvođenje radova bude da je neko radove izvodio i na Marsu. To je vaše pravo. Neko je mislio 2003. godine da možete takav uslov da postavite, odnosno da zloupotrebljavate Zakon o javnim nabavkama gde, umesto otvaranje za konkurenciju vi crtate dobavljača u stvari, odnosno isporučioca. Specifikacije materijala i tehničke karakteristike, onog što je obuća, stvarno je strašno da pričamo o tome da li im je hladno i da li imaju cipele koje se raspadaju na prvoj kiši, ali to je naša stvarnost. To mora da bude uređeno pravilnicima, gde niko ne može da dovede u pitanje i da Pera namesti posao Miki, zato što će da mu da pare za ne znam šta. Sada će neko mene da uveri da to radi ministar ili neka njegova prva linija. Ma nema ministar vremena, on se uglavnom bavi poslovima održavanja svoje stranke. Kao što sam svojevremeno ovde upozoravala jednog od ministara, najveći problem ima svako ministarstvo koje ima drugu liniju službenika i koje je spremno da u svoju funkciju stavi i ministra, i pomoćnike, i policajce, i službenike i građane Srbije. Gospodin Marić to neće da uradi. Uverio nas je da je odgovoran i da je sve što radi vrlo savesno, ono što znamo. Svaka čast, gospodine Mariću, ali ne postoji sistem koji treba da funkcioniše na savesti pojedinca. To samo može gospodin Panić kada se vrati iz Amerike da kaže – dobri su ovi ljudi, dajte im ponovo da rade posao, samo promenite institucije sistema i reformišite organizaciju, treba dobar čovek. Da, dobar čovek i savestan kao vi. On je potreban svakom ministarstvu. Ali, država ne funkcioniše na savesti nego na pravilima. Ta pravila ne postoje i to sam rekla. 1. Zašto je Ministarstvo unutrašnjih poslova prihvatilo da bude kritikovano i krivo za sve što ne valja u državi? Primate da organizujete protivgradnu zaštitu, da vam drugi štampaju pasoše, lične karte i da na tome zarađuju ekstra profite, a da u stvari prikazuju minus, prvi put prikazan gubitak u Narodnoj banci Srbije otkad je najslavniji guverner vodio tu banku. Šta vi dobijate? Ma ni uplatnica se ne popunjava za vas. Nemate ni elementarne troškove koji nadoknađuju to. Vi onda pošaljete ljude. Znate kako mladi kažu – pecaroši nas čekaju, eno, iza grama i hvataju brzinu. Vi ćete reći – ne, mi najavljujemo kontrolu brzine. Druga ministarstva imaju sopstvene izvore prihoda, a vaše ministarstvo ih zarađuje na nedostojan način, koji verovatno vređa čast i njih samih. Govorim o delu saobraćajne policije u okviru ministarstva. Je li tako? Niko se ne ponosi time da se ponaša tako kao uhoda. Način kada pritisak na MUP izvrši sindikat policije, tako da donese jedan zakon za koji nema dovoljno sredstava u ovom budžetu, u kome vam ministar finansija može promeniti aproprijaciju, odnosno ono što je namenjeno za vaše poslove može da vam i ne da, vi ne raspolažete vašim delom budžeta, to je problem. Postoje problemi kod vas. Kad mi kažete prosečna plata, ja se naježim. To je baš ono kad neko jede samo kupus, a onaj drugi jede samo meso i u proseku svi jedu sarmu, kada su negde nečiji kabineti ekstra, a odete u unutrašnjost pa vidite policijsku stanicu u kojoj nemate ni pristojan WC. Išla sam službenim kolima na skupštinski put, najsrdačnije su nas primili ljudi na jugu Srbije. Crveneli su kad nisu imali ni pristojan toalet – evo, radimo, obnovićemo. Mora da bude makar približno jednaka oprema i uslovi za rad tih ljudi. Ali, isto tako kao što se zalažemo da iste uslove, tople kancelarije i kabinete imaju svi, ne možete da kažete da policijski službenik, trudnica u MUP-u treba da ima veću naknadu za vreme porodiljskog odsustva nego radnica u nekom drugom ministarstvu. Ne govorim o policijskim službenicima koje imaju posebne izloženosti povredama, profesionalna oboljenja, povredu, tu se zalažemo za veća prava. Ali, ako se zalažemo da ne može da se traži u rehabilitaciji dvostruka naplata radnog staža i priznanje za onog ko je rehabilitovan, zato što je onaj ko je bespravno pritvoren, koji nije optužen nema uopšte dvostruku naknadu, pa to pravilo mora da bude opšte. Znate, meni kažu kolege – pa, čekajte, nije popularno da kažete to da mi trudnicama nećemo tamo posebnu zaštitu. Ne govorimo ono što je popularno, govorimo ono što je u Srbiji moguće i ono što treba da vrati dostojanstvo svakom službeniku državne uprave i svakom građaninu Srbije i da to bude pravilo postupanja za sve. U tom smislu, mi smo amandmanski reagovali na sve slične slučajeve gde i pravo, kad se, ne daj Bože, desi da policijski službenik, a mnogo je učestalo, izgubi život, član njegove porodice najuže ili deca moraju da nađu posao. Nema tu konkursa, nema tu starosne granice, to je najneophodnije što mora da se uradi i tu poštujem vašu brigu. To ne sme nikad da se zaboravi, jer ništa vrednije od života nema, a oni ga stavljaju ne samo na oltar otadžbine, nego da bi se prehranili ili zaradili. Ali, u tom davanju prava i priznavanju izloženosti opasnostima nemojte preterivati da napravite vašim saradnicima, ljudima koji zavise od vas, medveđu uslugu. Ne želim da dobijaju ni onaj naziv pecaroši, a kamoli neke ružnije. Zašto se omogućili ovo pritvaranje iz preventivnih razloga? Znam da se mnogi sećaju onoga - poseta visokog državnika i onda one koji su skloni džeparenju, kriminalu ili da nas obrukaju, nekad su ih, pričao mi je jedan kolega iz Vojvodine, zatvarali na Paliću u neki hotel i drže ih tamo dok prođe ozbiljna poseta. Međutim, sva smo prava i mogućnosti za regulisanje reda doveli do te mere rastegljivosti, da to onda može i da se zloupotrebljava kao preventivna mera gde su neke granice i ograde. To zaista može da se zloupotrebi. Jeste mera i dobra i, što bi rekli Hrvati, učinkovita, ali to ste odlično rešili na stadionima i fudbalskim utakmicama, preventivno zna se ko ne može da uđe na takvu teritoriju. Ne sumnjam u vašu dobru nameru, nije sporno ni to da ministar želi da bude zapamćen kao neko ko je policiji omogućio, ali, ministre, nemate vi mnogo vremena, zauzeti ste, želite sve da uradite, mladi ste i mnogo toga stižete. Onoliko koliko se odliva kada vam službenici, ne visoki činovnici, napišu tehničke karakteristike za javne nabavke, tada pada sva moja, vaša i želja svih nas da u ministarstvu popravimo nešto. Kada se nacrta slika onog ko će da isporuči robu, vi možda i nemate pojma ko je uzeo novac, a reći će – nosi se ministru, nosi se prvom. Kontrola javnih nabavki, gde? Mimo portala, mimo javnosti, mimo konkurencije, ostaje samo ono što je zaista državna tajna, zaista što iz bezbednosnih razloga treba da bude u ćošku i nevidljivo, da se kao država sačuvamo. Tu su rezerve i za cipele i za prekovremeni rad i za smenski rad i za rad za vreme praznika i za bolje obezbeđenje trudnica i za vraćanje poštovanja ovom poslu. Nije priča, SNS je u februaru mesecu dala ovom domu predlog izmena i dopuna zakona. Nema veze što o tome neće da se govori. Kompletan nov zakon koji se sada prepisuje, ma neka ga prepišu čitavog, ali neka ga primene i neka ne lažu oni koji kažu da se tu onemogućavaju uštede. Svi koji znaju da saberu dva i dva, znaju da je to milijarda evra na godišnjem nivou. Ne, nije to sve u Ministarstvu unutrašnjih poslova. Vi ste potpuno van nabavke u smislu Zakona o javnim nabavkama. Mogu da mislim koje su rezerve tek u onom delu koji se zove vojska. Samo ću još jednu primedbu reći. Ne sumnjam da ministar jeste odgovoran, ali njemu uvek neko pripremi papire, uglavnom. Nekada pogledate pažljivije, a nekada ne. Oni koji se opeku, kažu – više ni "Rat i mir" ne potpišem da je Lav Tolstoj napisao, dok ga ne pročitam čitavog. Molim vas, ne može Vlada da se pita o slanju službenika policije u međunarodne misije. To je posao ovog doma, a na predlog Vlade. Nema potrebe da se odgovornost prenosi ovde, a nivo spušta na neki niži nivo. Poštujem želju da popravite položaj policije, ali ne mislim da se ovim stvaraju uslovi jer nema novca za to. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč da koristi svoje pravo u ovom delu sednice? (Ne.) Ako ne, obaveštavam vas da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku podnele sledeće poslaničke grupe: SPS-JS, SRS, ZES i poslanička grupa Napred Srbijo. Prelazimo na deo sednice kada reč imaju narodni poslanici, a po redosledu i prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu o predlozima zakona iz tačaka 2. i 3. dnevnog reda. Prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Đorđe Milićević, a posle njega narodni poslanik Dušan Marić.
Gospođo Čomić, uvaženi ministre, poštovani predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su dva izuzetno važna zakonska predloga, a reč je o Predlogu izmene i dopune Zakona o policiji i o Predlogu izmene i dopune Zakona o vanrednim situacijama. U svom izlaganju akcenat na nekoliko rečenica ću staviti pre svega na Predlog izmene i dopune Zakona o policiji. Dakle, sagledavajući, pre svega, ono što je navedeno u obrazloženju ovog zakonskog predloga kao razlog za usvajanje, a tu mislim pre svega na uslove za rad policije, status policijskog službenika, kao i bezbednosnu situaciju u Srbiji, odnosno sagledavajući suštinski razlog koji se želi postići usvajanjem ovih predloženih izmena i dopuna Zakona o policiji, poboljšanje položaja policije, želim još jednom da ponovim ono što je ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba SPS-JS potpuno jasno i precizno rekao, da će poslanički klub SPS-JS u danu za glasanje podržati oba zakonska predloga. Predloženim izmenama i dopunama Zakona o policiji, kao što je između ostalog rečeno, preciziraju se iznosidodataka na plate, prava i obaveze policajaca, uređuju se pojmovi premeštanja ili upućivanja u drugu službu, nadoknada za porodicu stradalog policajca, menja se organizacija MUP i obavljanja policijskih ovlašćenja. Po prvi put se uvažavaju specifičnosti specijalnih jedinica MUP, detaljnije je uređena međunarodna saradnja MUP, uvode se izmene u uređenju ravnopravnog statusa policijskih službenika i ostalih zaposlenih u MUP, dok će konkretniji uslovi za prijem u radni odnos biti precizirani podzakonskim aktom. Najveći deo predloženih izmena i dopuna Zakona o policiji upravo se odnosi na određivanje plata, nadoknada, dodataka i drugih primanja, u skladu sa Posebnim kolektivnim ugovorom za policijske službenike i to je nešto što je, po našem mišljenju, u potpunosti opravdano i u potpunosti prihvatljivo. Naše viđenje je da je MUP u ovom trenutku jedan od najorganizovanijih delova države. Vidljivi su i prepoznatljivi rezultati rada MUP, rekao bih vidljivi su i prepoznatljivi rezultati rada MUP kada je reč o jednoj odlučnoj, uspešnoj borbi protiv kriminala i korupcije. Prepoznatljiva jeintencija MUP da se prepozna javni red i mir u Srbiji. Ono što, na žalost, jeste tačno, jeda materijalni položaj pripadnika MUP u ovom trenutku nije na zavidnom nivou, zato što je učešće sredstava u budžetu Republike Srbije postepeno smanjivano, čini mi se, negde od 2002. godine. Recimo, primera radi, učešće zarada pripadnika MUP u sredstvima koja su u budžeta odvajaju za njihove potrebe 2000. godine iznosilo je 56%, a danas je, mislim, negde preko 80%. Shvatamo mi da ušteda na nivou države u trenutku kada cela Srbija oseća negativne efekte ekonomske krize, treba da bude prioritet prioriteta, ali postoje stvari na kojima se ne sme i na kojima ne treba štedeti. Biti policajac jeste izuzetno rizična profesija. O tome su moji prethodnici govorili. Vest o poginulim, ranjenim policajcima na dužnosti, nažalost, sve češće postaje tema broj jedan. Neka istraživanja na koja sam naišao tokom proteklih dana, govore da oko 25% od ukupnog broja krivičnih dela čine upravo napadi na policajce. Ne znam koliko su ona verodostojna. Mnoga istraživanja u ovom trenutku pokazuju da policija danas spada u red institucija u koje građani imaju najveće poverenje i smatramo da je to izuzetno važno. Dakle, evidentno je poverenje građana u rad policije, ali velika su i očekivanja građana kada je reč o policiji. Bezbednost svuda u zemlji, na ulici, na stadionima, u sportskim halama, u parku jeste zadatak države. Rekao bih da naša policija na jedan uspešan, jedan profesionalan način u ovom trenutku odgovara tom zadatku. Ono što je suština jeste da su materijalni položaj i tehnička opremljenost uslovi da policija upravo odgovori onoj svojoj osnovnoj ulozi, a to je bezbednost građana, javni red i mir. Veliki broj povređenih policajaca verovatno jeste posledica loše opremljenosti policije. Ono što želim da kažem da je svaki napad na pripadnika MUP, zapravo, napad na državu. Ono što je izuzetno važno i što želim posebno da isteknem jeste da ne sme da izostane brza i stroga reakcija pravosudnih organa, jer ukoliko se to ne desi, onda se šalje jedna veoma loša poruka građanima. Ako u tom kontekstu ne zaštitimo čuvare javnog reda i mira, onda će red u Srbiji, nažalost, biti ugrožen, a to ne sme da bude interes nikoga od nas. Još jednom na samom kraju, poslanički klub SPS-JS u danu za glasanje podržaće oba predložena zakona. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je šest minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Dušan Marić, a posle njega narodni poslanik Srđan Milivojević.
Dame i gospodo, mi možemo usvojiti ovaj i još desetine zakona o policiji, međutim, to neće obezbediti nikakva napredak u borbi protiv kriminala, dok se ne ispune određeni uslovi, a ispunjavanje većine tih uslova nema veze sa zakonom, ima veze sa promenom kodeksa ponašanja u policiji i sa promenom odnosa koji društvo ima prema policiji. Privi uslov je da se prekinu, da se preseku kontakti između policije i kriminalaca. Ovo je vrlo važno posebno u manjim sredinama, u unutrašnjosti, gde se zna ko je ko i gde to druženje ima posebnu težinu. Dok god registrovani i osuđivani kriminalci, posebno dileri droge, bez nekog razloga mogu ući u stanicu policije da se jaranski pozdrave sa policajcima, dok god policajci u kafićima piju piće koje im za sto šalju kriminalci, dok se god događa da policajci u kafićima piju piće za jednim stolom, a konobari diluju drogu za šankom, dok se god događa, a događa se, ovo govorim na osnovu primera koji su mi poznati, dok se god događa da policajci obaveštavaju kriminalce o krivičnim prijavama koje su protiv njih podnete, o sadržaju tih krivičnih prijava i dok ih god prilikom uzimanja izjava savetuju kako da daju izjavu koja će olakšati njihov položaj, mi ćemo na jednoj strani imati sve jači kriminal, a na drugoj strani ćemo imati sve slabiju policiju. Drugi uslov jeste da se sudije i tužioci prestanu ponašati, kako naš narod kaže kao zadušne babe i kao humanitarni radnici koji navodno štite kriminalce od policije. Šta da rade policajci koji mesecimaili godinama rade na nekom predmetu, reše taj predmet, rizikuju često i svoj život, objektivno rizikuju miran život i bezbednost svoje porodice, podnesu prijavu, a onda tužilac iz volonterskih razloga to okvalifikuje kao blaže krivično delo ili, što je još gore, sudija izrekne neku blagu kaznu. Kakav motiv imaju ti policajci posle da rade svoj posao i da se bore protiv kriminala? Na jednoj strani rizikuju bezbednost svoje porodice, na drugoj strani bivaju na kraju poniženi i javno ismejani. Treći uslov je da se prošire ovlašćenja policije. Zakoni koje sada imamo uglavnom su u službi kriminalaca, manje u službi policajaca. Policajcima je nekada bio prioritet da otkriju počinioca krivičnog dela i da reše slučaj. Razgovarajte sa bilo kojim policajcem, sa bilo kojim inspektorom policije i svako od njih će vam reći da prilikom rešavanja određenog slučaja, prilikom rada na određenom predmetu, pre svega u mislima razmišlja da ne napravi neku grešku da, nedaj Bože, ne povredi ljudska prava nekom kriminalcu, jer zbog toga može zaraditi suspenziju, a u nekim slučajevima može ostati i bez posla. Treće, da se promeni odnos društva prema policiji. Mi imamo čak i razne organizacije koje se bave zaštitom ljudskih prava, a koje se eksponiraju kao zaštitnici prava kriminalaca, a mnogo manje zaštitnici prava policije i žrtava kriminalaca. Pomenuću onaj slučaj od pre nekoliko meseci, mislim da se radilo o jednom višestrukom povratniku, profesionalnom lopovu, kradljivcu, koji je ukrao nešto u Vršcu, policija ga je uhvatila. Mesec dana se Srbija tresla zbog tog slučaja. Iz dana u dana novine su o tome pisale. To je bila udarna vest u svim informativnim emisijama. Zamislite, slučaj se dogodio pre dve godine. neko je to snimio i ima na snimku kako je policajac udario kriminalca. Stvoren je takav pritisak da je ministar bukvalno bio prisiljen, pretpostavljam da je to uradio iz tih razloga, da suspenduje policajce, da pozove kriminalca i da mu se javno izvini zato što su, navodno, prekršena njegova ljudska prava. To je bila suština problema. Šta se na kraju dogodilo? Na kraju se dogodilo da je mesec dana, posle toga čovek ponovo uhvaćen u krađi pa je u roku od mesec dana još dva puta uhvaćen u krađi. Šta se dogodilo? Upravo pod pritiskom ovih tzv. zaštitnika ljudskih prava ponižen ministar, ponižena policija, ponižena država, ponižen svaki normalan građanin ove države, kojem se gadi kriminal. Sledeći uslov jeste poboljšanje materijalnog položaja i tehničke opremljenosti policije. Policajci, koliko znam, imaju otprilike prosečnu platu 35.000. Kako jedan policajac koji ima platu 35.000 može da se uhvati u koštac sa kriminalcem, dilerom droge koji ima mesečnu platu od 35.000 evra? To je prosto nemoguće, pri takvom odnosu snaga nije realno očekivati da policajac ne bude korumpiran. Na jednoj strani radi rizičan posao, na drugoj strani kući donosi mnogo manje para nego što je potrebno da bi prehranio porodicu, iskušenja su velika i onda nam se događa to što nam se događa. Vlast tvrdi da za povećanje plata policije i za tehničko opremanje policije nema dovoljno para. Smatram da para ima dovoljno ali da one nisu pravilno raspoređene i navešću nekoliko mogućih izvora resursa, nekoliko primera gde su pare potrošene na društveno neopravdan, da tako kažem projekti, umesto da su potrošene na povećanje plata policiji, na kupovinu opreme policiji. Podsećam da pri Vladi Srbije ima više od stotinu raznih regulatornih tela, saveta, komisija, kancelarija, agencija, ne znam već kako se zovu, sa više od 800 zaposlenih i većina njih, većina tih tela, regulatornih tela, rade već poslove koje već radi neko nadležno ministarstvo. Znači, u pitanju je dupliranje posla. Malo zakona mi usvajamo u ovoj skupštini a da tim zakonima ne osnivamo neko novo regulatorno telo, neku novu agenciju i u većini njih predviđa se zapošljavanje najmanje desetak službenika. Bolje bi bilo da su te pare iskorišćene za kupovinu opreme policiji. Drugo, podsećam da je Vlada Srbije u zadnje tri godine desetine miliona evra poklonila stranim kompanijama. Neću navoditi imena, znači ima više stranih kompanija, u pitanju su posebno kompanije koje su svoje poslovanje u Srbiji razvijale preko Mlađana Dinkića, koje su za zapošljavanje radnika dobijale od pet do 10 hiljada evra po radniku. Znate, dođe strana kompanija, mi joj damo besplatno zemljište, damo im besplatno objekte, sve radi stranačke lične promocije, onda ih oslobodimo raznih poreza, pa ih oslobodimo komunalnih taksi, pa im damo sve one priključke koji su im potrebni i na kraju im platimo pet do 10 hiljada evra za radno mesto i onda mogu da ubiraju profit i da iznose pare iz Srbije. Sledeće, takođe podsećam, to sam govorio pre desetak dana na jednu notornu činjenicu, a ona ime veze sa materijalnim položajem policije i sa materijalnim položajem svih državnih službenika. Nije samo policija ugrožena što se tiče niskih plata. U poslednjih 11 godina na plate i doprinose državnih službenika, koji su zaposleni nakon 2000. godine potrošeno je više od milijardu evra. To su zvanični podaci. Petog oktobra 2000. godine u Vladi i ministarstvima je radilo oko 8.000 službenika. Znači, navodim Vladine podatke. Sada ih ima 28.000 koji su na stalnom radu i 4.000 koji su pod ugovorom. U pitanju je svota od milijardu evra. Šta mislite da ke deo toj sredstava iskorišćeno za poboljšanje materijalnog položaja policije? Ovo što je rekao kolega Jojić da policajci imaju, da ne jure u "Jugu", "Stojadinu", da ne jure kriminalce koji voze "Poršee" i BMV. Takođe ukazujem na činjenicu da je, prema zvaničnim podacima ova država poslednjih godina, u poslednjih godinu i po dana od kriminalaca koji su učesnici tzv. organizovanog kriminala oduzeli imovinu, čija se vrednost procenjuje, čini mi se na 400 miliona evra. Ko je najzaslužniji za oduzimanje te imovine? Najzaslužnija je policija. Meni se nekako čini, najprirodnije da se bar jedan dobar deo tih sredstava usmeri na opremanje policije. Opravdano što se taj momenat daje u humanitarne svrhe, ali, ako hoćemo da imamo uspešnu borbu protiv kriminala, a očigledno da je kriminal sve veći, onda stvarno moramo da imamo tehnički osposobljenu policiju. Želim da ukažem na jednu praksu koja policajce dovodi u položaj građana drugog reda, razgovarao sam sa nekoliko policajaca koji su imali te probleme. O čemu se radi? Radi se o tome što policajac koji načini saobraćajni prekršaj odgovora po Zakonu o bezbednosti saobraćaja kao i svi drugi građani. Međutim oni tvrde, da oni snose i nekakve i unutrašnje sankcije, da protiv njih pokreću disciplinske postupke, za uglavnom lakšu povredu službene dužnosti, tj. radne discipline. Da lakšu i težu povredu radne discipline. I sad ti policajci faktički odgovaraju po dva osnova. Odgovaraju po Zakonu o bezbednosti saobraćaja i odgovaraju po tim nekakvim internim propisima. To objašnjavaju time što policajci rade društveno odgovoran posao. Sad ako to primenimo i na ovu skupštinu onda bi svi poslanici za prekršaj ili krivično delo morali da odgovaraju najmanje po dva ili tri aršina, po dva ili tri osnova. Ne može se očekivati od jednog policajca da budemo moralniji, da bude društveno odgovorniji nego poslanik u Narodnoj skupštini. Što se tiče ovog zakona o vanrednim situacijama, prvo što mi je palo u oči, jeste da su u obrazloženju Vlada poziva na dokumenta i standarde koje su usvojile UN, to je ovako prijatno iznenađenje i neobično. Neobično zato što je ova vlada uvela praksu da se u predlaganju zakona stalno poziva na nekakve propise, direktive, uputstva koja stižu iz Brisela iz EU. Druga stvar koja je dobra u ovom zakonu jeste, što se njime ozakonjuje, da tako kažem onaj sporazum koji smo potpisali sa Rusima o osnivanju zajedničkog centra u Nišu za zajedničko delovanje u slučaju nekakvih vanrednih situacija. Ono što je meni palo u oči kao negativna i najlošija stvar u ovom zakonu i o njoj ću govoriti, a mislim da ona ukazuje na jedan površinski odnos, znači prema ovom zakonu i prema ovoj problematici, jeste činjenica da vi u zakonu o vanrednim situacijama ne pominjete da kažem najvanredniju moguću situaciju, a to je ratno stanje i stanje ugroženosti zemlje zbog terorističkih napada. Istina u članu 1. kada se govori tamo o materiji kojom se uređuje ovaj zakon, kaže se od prilike, pominje se terorizam, rat i druge nesreće, a onda u sledećih 25 članova zakona nemate nigde ni rata ne terorizma. Zašto? Zato što je sve to podvedeno pod pojam elementarne nepogode. Rat je ipak mnogo više od elementarne nepogode. Mislim da je u pitanju jedna greška, a mislim da je ta greška plod loše namere. Ne znam o čemu se radi, da li se Vlada Republike Srbije plaši da upotrebi te termine, ratno stanje, teroristički napad itd. ili je iz Brisela stigla jedna direktiva da se to iz nekih razloga ne čini. Niko normalan ne želi rat. Znači, niko normalan, ali današnjem svetu rat je realnost. Od Drugog svetskog rata vođeno je više od 300 većih ratova. U ovom trenutku u svetu imate više od deset među državnih ratnih sukoba. Što se Srbije i Balkana tiče nama je rat redovno stanje, malo, malo pa ga imamo. Podsećam da je ova zemlja samo zadnjih 30 godina, mislim da sam nabrojao, a pomenuću 12 puta bila suočena sa vanrednom situacijom zbog rata. Prvi slučaj je 1981. godine, oružana pobuna Šiptara na Kosovu i Metohiji. Vanredna situacija u zemlji. 1989. godine vanredna situacija zbog nove pobune Šiptara. Godine 1981. zbog rata u Sloveniji, a iste godine u jesen vanredna situacija zbog rata u Hrvatskoj. Pa onda imamo 1992. godinu….
Narodni poslaniče, molim vas o temi dnevnog reda i bez omalovažavanja sadržaja zakona poređenjem, vanredne situacija koja je jasno definisana u ovom zakonu, i ratova iz istorija ili trenutno bilo gde na planeti. Tako da vas molim o temi dnevnog reda.
Gospođo Čomić, član 1. ovog zakona kaže: "Ovim zakonom uređuje se delovanje, proglašavanje i upravljanje u vanrednim situacijama, sistem zaštite i spasavanja ljudi, materijalnih i kulturnih dobara i životne sredine od elementarnih nepogoda, tehničko-tehnoloških nesreća, udesa i katastrofa, posledica terorizma, ratnih i drugih većih nesreća". Kao što vidite, ovim zakonom o vanrednim situacijama obuhvaćene su i vanredne situacije koje su posledice ratnih događanja. Govorim o tome da je nelogično da se samo jednom članu zakona… [[Isključen mikrofon.]]
Narodni poslaniče, upozorila sam vas da ste se suviše odmakli od teme dnevnog reda sa razlogom, jer vas pažljivo slušam i znam šta piše u članu zakona, pa vas sada upozoravam da preostalo vreme svoje diskusije dovedete u vezu sa dnevnim redom tako da ne odmaknete suviše u obrazlaganju, jer i vi i ja znamo da to što ste govorili jeste bio razlog i moja obaveza za intervenciju i upozorenje da govorimo o dnevnom redu.
Gospođo Čomić, tražiću stenogram svoje diskusije, sve i jedna jedina rečenica je po dnevnom redu, o temi dnevnog reda…
Narodni poslaniče, upozoravam vas po drugi put. Dakle, obaveza mi je da svakog narodnogposlanika podsetim. Pažljivo slušam svakog narodnog poslanika. Vaša je obaveza da uvažite predsedavajućeg koji vas upozorava da govorite o dnevnom redu. Uvidom u stenogram videćete u kom trenutku sam vas podsetila da ste odlutali od teme dnevnog reda. Izvolite, nastavite.
Hvala vam. Samo sam pokušao da svojom diskusijom ukažem na površan pristup koji je Vlada Republike Srbije imala prilikom pisanja ovog zakona, površan pristup vanrednim situacijama koje su uzrokovane ratnim dejstvima, ali u svakom slučaju, hvala vam na poverenju, uz jedno činjenično stanje, ja nisam odlutao od teme dnevnog reda. Hvala.
Iskorišćeno je 16 minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Molim vas da poštujemo odredbe Poslovnika Narodne skupštine. Narodni poslanik Srđan Milivojević ima reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo iz MUP, dame i gospodo narodni poslanici, na početku svog izlaganja, kada govorimo o izmenama Zakona o vanrednim situacijama, želim da se pre svega zahvalim pripadnicima MUP i ovom sektoru za vanredne situacije na zaista požrtvovanom i plemenitom angažovanju tokom zemljotresa u Kraljevu, tokom velikih šumskih požara koje smo imali ovoga leta, da pohvalim profesionalnost i da kažem da se tu u praksi najbolje videla potreba da jedna ovakva služba postoji, da vam se zahvalim za sve one sate rada na spašavanju ljudi i materijalnih dobara na teritoriji Republike Srbije i da kažem da ova dopuna ovog zakona koji danas imamo, a koja se tiče nekih stvari koje su kroz praksu primećene da treba da se dopune i usklađivanja sa nekim konvencijama koje su preporuka UN, predstavlja pokazatelj da je zakon zaživeo u praksi i da se u praksi videlo šta su nedostaci tog zakona i da samo još jedanput prenesem zahvalnost svih građana Republike Srbije tom vrlo važnom sektoru, MUP. Kada je reč o policiji, Zakon o policiji će svakako doprineti da se policija i dalje profesionalno instrumentalizuje ne kao politička struktura u ovoj zemlji već kao telo, institucija koje ne bez razloga uživa najveće poverenje građana Srbije. Uz Vojsku i Srpsku pravoslavnu crkvu, policija je, po svim istraživanjima javnog mnjenja, institucija kojoj građani Srbije sve više veruju. To nije slučajno. Nažalost, mi smo u proteklom periodu imali nekoliko teških akata na pripadnike MUP koji su se završili i gubitkom života pripadnika MUP. Nažalost, tone govori o situaciji u zemlji. Toga je bilo i ranije. Govori samo o tome da još uvek ne postoji svest da ljudi koji nose policijsku uniformu imaju na svojim grudima grb Republike Srbije i da je pucanje u policajca svuda u svetu pucanj u državu i da država uvek mora naći načine da zaštiti svoje policajce. Na kraju mog izlaganja želim da, gospodine Dačiću, izrazite duboko poštovanje porodicama policajaca koji su nastradali vršeći dužnost, braneći Ustav i čuvajući zakon ove zemlje, da izrazite veliku zahvalnost svim sektorima i svim strukturama MUP, kako upravi kriminalističke policije za zaista ozbiljne rezultate koje su napravili u borbi protiv organizovanog kriminala, ovim ovde policajcima koji brinu o našoj bezbednosti u skupštini sa kojima se svakog dana susrećemo, a koji takođe imaju teškoće u radu, ovim policajcima u uniformama. Meni je drago da vidim nove uniforme na pripadnicima policije, a posebno onim jedinicama policije SAJ i protiv terorističkoj jedinici koja čini elitu naše policije i koje su i te kako značajne za povećani respekt koji naša policija uživa ovoga trenutka u svetu. Još jedanput, sve čestitke pripadnicima MUP. Glasaću za ove zakone. Smatram da su ovo dobri zakoni, da će unaprediti rad policije, policiju učiniti efikasnijom, omogućiti… (Sreto Perić, sa mesta: Da li je danas Dan policije?) Možda nije Dan policije, svaki je dan Dan policije, jer ko bi jedan dan proveo sa policajcima na dužnosti u dežurnoj službi bilo koje policijske stanice u Srbiji video bi koliko je taj posao težak i video bi da je svaki dan u Srbiji Dan policije za te ljude. Oni nemaju ni Novu godinu, ni Božić, ni Uskrs, ni slavu, ti ljudi 24 sata rade, baš kao hitna pomoć i vatrogasci i zaslužuju samo poštovanje i divljenje svih poslanika u ovom sazivu. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je četiri minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Nikola Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas u objedinjenoj raspravi razmatramo predlog dva zakona, Zakon o policiji i Zakon o vanrednim situacijama. O Zakonu o policiji argumentovano i sadržajno je govorio kolega Petar Jojić kao ovlašćeni predstavnik SRS. Takođe je to isto učinio i kolega Dušan Marić, tako da ću se u svojoj diskusiji osvrnuti na ovaj drugi zakon, Zakon o vanrednim situacijama. Zakon o vanrednim situacijama bi sam po sebi trebao da predstavlja jedan veoma važan dokument, a s obzirom na to kakav je vaš pristup svemu ovome, imam utisak da će ovo biti samo još jedan u nizu zakona koji predstavljaju mrtvo slovo na papiru. Naravno, odgovoriću odmah i zbog čega. Mi smo pre mesec dana na dnevnom redu ovog parlamenta imali odnosno usvojili Nacionalnu strategiju za zaštitu i spašavanje u vanrednim situacijama, a ta nacionalna strategija predstavlja kompatibilan dokument ovom zakonu o vanrednim situacijama. Interesantno je da se kao razlog za donošenje pomenute strategije navodi postojanje Zakona o vanrednim situacijama koji, kako se tamo kaže, predstavlja korak ka sistemskom regulisanju sigurnosti građana. Sa druge strane, analizom efekata ovog zakona odnosno njegove primene vi ste sami došli do zaključka da ovaj zakon ne valja i zato ga menjate. Danas menjamo ovaj zakon, a na osnovu ovog zakona doneli smo Nacionalnu strategiju koju sam spomenuo. Dakle, vrtimo se u krug i iz ovoga se može izvesti jasan zaključak, da nam i strategija koju smo doneli pre mesec dana nije dobra i da je treba promeniti pošto menjamo zakon na osnovu koga je ta strategija proizašla. Ovo je najbolji dokaz da sami ne znate šta radite i kakve zakone donosite, da to donosite da zakona ima što više na broju, da se zadovolji ta evropska agenda i da što brže dođete u situaciju da uđete u EU, ali kako stvari idu do te stvari ćete pričekati dosta vremena. Sada, ako se malo bliže pogleda sam zakon, može se zaključiti da se on pre svega donosi zbog dve stvari. Prva stvar zbog koje se donosi ovaj zakon je – uspostavljanje monopola uvođenjem licenci i polaganjemstručnog ispita za lica koja se bave procenom rizika, jer ako se pogleda opet zakon, videćemo da ovaj član zakona koji o ovome govori ujedno je i najobimniji član ovog zakona. Znači, to je prva stvar zbog čega se donosi ovaj zakon. Druga stvar zbog koje se donosi ovaj zakon je – brisanje dosadašnjeg člana 50. iz starog zakona, kojim je država Srbija bila obavezna da učestvuje u pružanju pomoći jedinicama lokalne samouprave kod otklanjanja šteta većeg obima, koje su izazvane elementarnim nepogodama i drugim nesrećama. Znači, vi brišete i taj zakon i praktično ostavljate lokalne samouprave na cedilu, a država Srbija pere ruke, njih to ništa ne interesuje. Kako će lokalne samouprave otkloniti posledice velikih elementarnih nepogoda i nesreća, jasno je da one to nisu u stanju. Ako se malo još dublje zaviri u suštinu ovog zakona i ovog starog i ovog novog, može se doći do još jednog zaključka da uslovno i kao treća stvar, ovde koja se javlja, i možda jedina suštinska novina je uvođenje novog univerzalnog sistema, odnosno broja 112 za hitne pozive, umesto dosadašnjih dobro poznatih brojeva 92, 93 i 94. Podsećam, to je bilo i u onom starom zakonu, ali svi znamo da iako je on donet 2009. godine, da te stvari nisu zaživele. Znači, niste uspeli da uvedete ta tri nova broja, da izvršite tu primenu, a očekujete nešto od kompletne primene ovog zakona, a ubeđen sam da od toga nema ništa. Kao razlog za hitan postupak kod donošenja ovog zakona navodite štetne posledice po život i zdravlje ljudi, kao i bezbednost zemlje, koje bi mogle nastupiti nedonošenjem ovog zakona. Ubeđen sam i tvrdim da štetne posledice po život i zdravlje ljudi, pa i po bezbednost zemlje, pre svega, su sadržajne u činjenici da vi vladate Srbijom, tako da se ove štetne posledice neće otkloniti, bez obzira da li mi ovaj zakon donosili po hitnom ili po redovnom postupku. Potrebno je da se ova nesposobna vlast pomeri, da ustupi svoje mesto boljima i sposobnijima i te posledice štetne po zdravlje i bezbednost ljudi će se otkloniti same po sebi, jednim delom, naravno. Ove stvari o kojima govori ovaj zakon nisu za igranje, u pitanju je sudbina i naroda i države, a vi kao, i svakom drugom zakonu, pristupate veoma površno, neodgovorno i što je najgore, iako je nešto dobro u zakonu, neću da negiram, ima i takvih stvari, to se ne primenjuje. Tako zakon nigde ne pominje KiM, iako je, a to svi dobro znamo, situacija tamo vanredna punih 12 godina, a zakon, naravno, je zakon o vanrednim situacijama. Znači, to je vanredna situacija, ali ovaj zakon to ne tretira. Nažalost, mi danas u Srbiji imamo i mnogo drugih vanrednih situacija, a jedna od tih situacija nad kojom treba da se zamisli svaki građanin Srbije su rezultati najnovijih popisa. Eto vam najvanrednije moguće situacije, gde cela državai celo društvo, naravno ne samo Ministarstvo policije, nego celo društvo, cela Vlada i Srpska akademija nauka i sve strukture treba da se pozabave time. Znači, to je najveća vanredna situacija, ali opet u ovom zakonu o tome nema ništa. Znamo da se deca ne rađaju i ono malo mladih što ima ne mogu se zaposliti i zaista sa tog aspekta gledano, Srbiju zaista čekaju teški dani. Ali, postoje još mnoge vanredne situacije. Evo jedna od tih vanrednih situacija je nedostatak padavina, i letos i u ovom periodu i zbog manjka padavina plovni put i vodostaj Dunava je toliko nizak da je praktično plovidba Dunavom apsolutno dovedena u pitanje. To se na najdirektniji način odražava na smanjenje izvoza naših proizvoda, pre svega žitarica, doduše moram da primetim i da priznam da je i na bugarsko-rumunskoj strani Dunava situacija takođe slična, možda i još gora kada je u pitanju plovidbeni put Dunavom, ali te dve zemlje su članice EU, a vi ovaj zakon donosite po preporuci EU i to sve u cilju, to citiram iz zakona, navodne pomoći i solidarnosti sa EU. Gde vam je sada solidarnost EU da pomogne i ublaži posledice po budžet Srbije? Nema nigde EU, ona vodi računa o svojim interesima, o interesima nekih drugih zemalja, a za interese države Srbije baš njih briga. Oni, hajde kada sam pomenuo ovaj plovni put Dunavom, oni ne mogu da čekaju da padne kiša i da se normalizuje stanje što se tiče vodostaja Dunava, ne mogu da čekaju više naše žito, nego odmah uvoze žito iz Ukrajine, a pitanje je šta će biti sa našim žitom, odnosno našim žitaricama. Poznato je da su žito i žitarice jedan od proizvoda koji se kontinuirano izvozi i jedan od strateških izvoznih proizvoda Srbije. Videli smo na delu solidarnost te EU na koju se pozivate ovde u zakonu, a podsećam vas da EU nije naš strateški partner. U EU nema mnogo naših prijatelja, čak naprotiv, rekao bih da ih gotovo i nema. Naši strateški prijatelji su na drugoj strani. Pre svega, znamo da je to Rusija. Zato vas pitam – zašto se kasni sa implementacijom Centra za vanredne situacije u Nišu? S obzirom na činjenicu da dolazim iz Niša, znam odgovor, ali zbog građana Srbije, razlog za to je pre svega u činjenici što je Ruska Federacija noseći stub ovog centra, a taj centar treba da deluje u nekoliko zemalja regiona, ne samo u Srbiji i izgleda da se neko u Srbiji uplašio da će naši NATO prijatelji dobiti konkurenciju i zbog toga ide sporo sa implementacijom ovog centra. Ovom prilikom bih hteo da jednim delom delimično izuzmem lokalnu samoupravu u Nišu. Ima tu i dosta poslova koji zavise od njih. Oni, čini mi se, bez obzira na njihovu nesposobnost u nekim drugim situacijama, ipak se jednim delom trude da makar u ovoj stvari ne koče, ali ipak mislim da je to do Ministarstva policije i Ministarstva vojske. Dakle, vama je samo bitna EU, a kada vetar duva samo na jednu stranu, onda svo drveće raste nakrivo. Zato promenite pravac vetra, ispravite Srbiju, okrenite se i na drugu stranu. Hvala.
Iskorišćeno je 11 minuta i 45 sekundi od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Goran Mihajlović nije trenutno tu. Narodni poslanik Sulejman Spaho ima reč, a posle njega narodni poslanik Dobrislav Prelić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama o vanrednim situacijama bi trebalo navodno da poboljša ovaj zakon koji je usvojen 29. decembra 2000. godine, ali faktički nikad nije ni primenjen. Ovaj zakon koji je bio usvojen 29. decembra u Skupštini Srbije. Poslanici SRS sa svojim konstruktivnim radom i diskusijama predložili su Vladi da se zakon povuče ili prihvate amandmani SRS, kako bi zakon bio dobar i prihvatljiv u datoj situaciji. Niste prihvatili, ali ste sada posle dve godine danas stavili na dnevni red i ovu proceduru o izmeni i dopuni ovog zakona. Posle donetog zakona 2009. godine, Vlada Republike Srbije i nadležni ministar bili su obavezni da donesu bliže propise za sprovođenje ovog zakona u roku od šest meseci od stupanja zakona na snagu, a ni Vlada ni ministar to nisu učinili, iako je prošlo skoro godinu i više dana do krajnjeg roka. Koliko ja znam, od tolikog broja potrebnih propisa, govori se o 57 propisa, nijedan nije donet, a to je zasluga dobrog rada Vlade. Sa tim, faktički su i onemogućene sve jedinice lokalne samouprave, opštine i gradovi da usklade svoje akte sa odredbama ovog zakona. Normalno da su neke opštine u Srbiji nezadovoljne ovim zakonom. Vaša vladavina je dočekala napaćenu Srbiju i suočila se sa mnogo vanrednih situacija, što elementarnih nepogoda, kao i političkih, a najveća politička elementarna nepogoda je Kosovo. I kada će već jednom da dođe na dnevni red Kosovo u ovom parlamentu? Dolazim, kao što i znate, gospodine ministre, iz Loznice, koja se za četiri godine našla na poziciji da dva puta doživi strašnu katastrofu. Verujte mi, kad god spomenem "Viskozu", ja i moji građani budemo malo uznemireni šta nam se sve moglo desiti posle onog velikog požara koji se desio tamo. Normalno da se radi o požaru koji je zahvatio jednu od fabrika "Viskoze – C vlakno" i zahvaljujući prisebnosti lozničkih vatrogasaca, koji su posle dva dana lokalizovali požar, i njima se zahvaljujući, ali kao što sam pročitao i kao što ste i vi rekli, vaše ministarstvo, da nam fali skoro 4000 vatrogasaca, ali navodno nema para u budžetu, ali zato, gospodine ministre, imate pare, mislim, Vlada ima para, da da nevladinim organizacijama, koje na sve moguće načine pokušavaju da unište ovu našu Srbiju. Ono što je interesantno da je ovaj požar zahvatio rezervoare na kome se nalazio gas CS2, koji u dodirom sa vatrom, dovodi do strašne eksplozije. Radilo se, verujte mi da se radilo, a to dobro i vi znate, od 50 tona ovog gasa koji bi mogao da uništi ceo grad sa okolinom. To ne bi mogao, najverovatnije, nijedan zakon da pomogne građanima Loznice. Posle ovakvog nemilog događaja, lokalna samouprava i sve političke stranke, a posebno mogu da se pohvalim SRS, kroz medije su uticale na Vladu da se ovaj gas prebaci, prenese ili proda nekim fabrikama koje ga upotrebljavaju. I sve dok gas nije premešten, građani Loznice bili su u panici. A period je, verujte mi, i vi sami znate, bio dug dok taj gas nije otišao u neku da li u neku drugu državu ili prodat nekoj firmi. Posle ove nepogode dolazi druga. Dobro znate, bili ste tamo i obilazite, a to je poplava na području Podrinja, počev od Ljubovije, pa sve tamo do jednog dela Mačve. Građani tih područja se sa opravdanjem pitaju – ko je kriv za sve to? Kao što smo čuli i priča se, sumnja se da je kriv ljudski faktor. Ako su činovnici vaše vlade dolazili i bili upoznati sa situacijom na terenu, a nisu adekvatno delovali i ispunili ono što Zakon o vanrednim situacijama predviđa, a to je da svakom građaninu pomogne, a Vlada ni dan danas ponekim porodicama nije izašla u susret, da bi ovi građani sanirali svoja dobra. To je znak da se skoro nijedan, baš nijedan zakon, bilo kojeg ministarstva, poštuje. Hteo bih da se dohvatim Banje Koviljače. Vlada sa svojim postupkom napravila je, verujte mi, vanrednu situaciju tamo. Bio sam tamo kad je bio miting i video sam stotine policajaca. Dugo, dugo u Loznici nije bilo toliko policajaca, a za sve to je kriva Vlada i ministarstvo koje je zaduženo za sve to. Napravili ste razdor među građanima Banje Koviljače. Neki su protiv, neki su za. I spravom su i ovi i oni. Ali kada su u pitanju građani Banje Koviljače oni su svesni svega i sva sreća što uvek u Banji pobeđuju što su na neki način radikali uvek tu da pomognu građanima Loznice. Situacija se smirila, ali postoji još težnja ponekih građana da što pre, navodno, oteraju te azilante. Svima su, posebno vama, puna usta o ljudskim pravima i slobodi ravnopravnosti. Ljudi iz Banje Koviljače koji su dugo gledali taj problem, rešili su da se jedan dan pojave ponovo kod vas ili u ministarstvo i da pitaju – šta ćete uraditi sa onim azilantima? Izmene i dopune ovog zakona o vanrednim situacijama je u ovom trenutku potreban. Ali, kada god nešto uradite, to ne dovršite do kraja. Zato ćemo mi stalno, non stop i sve vreme, koliko možemo i umemo da kontrolišemo Vladu, ali sada je kasno jer će ova vlada najverovatnije i pasti za koji dan. I po današnjem danu se vidi, jedva ste se skupili. Ne znam šta će biti. Izbori su tu, pa ćemo polako ponovo. Verujem da građani Srbije nisu zadovoljni sa vama, a i vi to sami znate. Znam da ste korektni i uvek tako nešto i kažete. Hvala.
Iskorišćeno je osam minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Dobrislav Prelić. Posle njega narodni poslanik Dragan Šormaz. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ova dva zakona smo, a pre svega, naša policija i sektor za vanredne situacije, odnosno zaposleni u sektoru za vanredne situacije, očekivali. Ne mogu da kažem sa nestrpljenjem, ali smo očekivali da će doći do značajnijih promena. Nažalost, sama činjenica da ova dva, svakako za SRS važna zakona, raspravljamo na ovakav način i u ovo gluvo doba, bez direktnog prenosa. Gospodo policajci i gospodo iz sektora za vanredne situacije, ništa vam bolje biti neće. Jednostavno, ova vlada kako je nastavila nešto što je započeto petog oktobra 2000. godine, u kontinuitetu, ne samo u urušavanju teritorijalnog integriteta, već ekonomske i privredne propasti Republike Srbije, nažalost, nema obzira i jednostavno ne želi da pomogne našim građanima širom Srbije gde se dešavaju elementarne nepogode. Apsolutno smo svesni i činjenice da policija dosta toga, što je svakako u sklopu njihovih aktivnosti, radnih zadataka obavlja sa jednom dozom nezadovoljstva i nerado. Konkretno, kada treba daspreče bilo koji štrajk iz bilo koje oblasti privrednog delovanja u Srbiji, nažalost, u situaciji smo da nama štrajkuju državni službenici. Svi oni koji su na budžetu, da su ioni na neki način nezadovoljni i da štrajkuju. Tako smo imali štrajk prosvetara, imali smo i štrajk nezavisnog sindikata policije. Obećali ste im taj kolektivni ugovor, međutim, od toga nema apsolutno ništa. Da naša policija radi u teškom uslovima, svakako da radi. Da ne pričamo o tome u kakvoj opremi rade. Pozivate se svi na te, budi Bože, evropske standarde i suludu politiku da EU nema alternativu i stalna pričanja o standardima u EU. Jednostavno kod nas je sve to daleko i nema apsolutno ništa od toga. Sama policija je prinuđena da, kada je oprema u pitanju, se snalaze bukvalno sami. Recimo, ono što je krajnje neodgovorno to je da ministarstvo ne može da im obezbedi adekvatnu opremu, da nisu dobili opremu pet godina, da cipele kupuju sami na buvljaku. Prosto neverovatno da, jednostavno, Vlada Republike Srbije za našu policiju nema razumevanja. Da vam ne pričam u kakvoj situaciji se nalaze manje policijske stanice širom Srbije. Treba proći kroz Srbiju pa videti. U mnogima nema ni grejanja, u dežurnim službama u letnjim uslovima je apsolutno nemoguće raditi. Sanitarni čvorovi su u katastrofalnom stanju, a da ne pričamo o samoj odgovornosti vas kada su stvari od vitalnog značaja u pitanju da ste jednostavno pali na mnogim stvarima. Tu pre svega mislim na izradu naših tablica. To je bruka i sramota. Pola ćirilica, pola latinica. Katastrofa, gospodine ministre. Tolike pare su date, a tablice će ponovo morati da se menjaju. Trebali ste da se kvalitetno pripremite za tako nešto, a ne na takav način da radite. Naša policija, rekao sam, nerado učestvuje u mnogim akcijama koje ima za zadatak u okviru svog posla. Tu mislim na, recimo, obezbeđivanje gej parade, ali su morali. Na svu sreću, ove godine, tako nešto nije dozvoljeno. Kada je bilo sprečavanje štrajkova, pre svega, naših poljoprivrednika koji su protestvovali zbog cene i otkupa gotovih poljoprivrednih proizvoda i naših stočara, jednostavno, morali su da rade nešto što nisu želeli, s ozbirom i na svoja primanja koja imaju i koja su jako niska. Mnogi od njih i kući imaju takvu dodatnu delatnost, morali su jednostavno da takve ljude sklone sa puta i da im ne dozvole da dođu normalno tamo gde im je mesto da protestvuju, a to je adresa Vlade Republike Srbije i predsednika države. No, da pređemo malo na ovaj zakon o vanrednim situacijama. Mislim da bi Srbija trebala trenutno da proglasi vanredno stanje. S obzirom na to šta se dešava u našoj južnoj pokrajini i pre svega da zaštiti naše građene od šiptarskih terorista, jer je stanje više nego alarmantno. Naša Vlada priznaje njihove matične knjige, priznaje katastar, priznaje diplome itd, a naši ljudi ginu od dolaska vaših prijatelja KFOR i NATO pakta. Pre neki dan smo bili u situaciji da hiljadu i drugi Srbin izgubi život. Šta je Vlada Republike konkretno uradila. Apsolutno ništa. Nije se udostojila čak ni deklaraciju, da izađe ovde pred narodne poslanike i pred naše građene. Jasno je svima apsolutno da je ova vlada izdala KiM. Vi kao ministar unutrašnjih poslova svakako ste trebali da se oglasite, da iznesete svoj stav, jer kada 20 hiljada Srba podnese zahtev za rusko državljanstvo zar to nije dovoljan signal da treba da spakujete prnje i da se kupite iz Srbije. Ne mislim konkretno na vas gospodine ministre, već na ove što su potpisali ovu slavnu deklaraciju o pomirenju gde ste zaboravili sve i posuli se pepelom. Prosto je neverovatno da u Srbiji mogu da se zaborave mnoge stvari zarad ličnih interesa i zbog novca da se pređe preko svega. Jasno je građanima Srbije šta se dešava u našoj južnoj pokrajini, a pogotovo za nas srpske radikale. Mi smo kontinuitetu upozoravali šta će se sve desiti Srbiji. Ono što je posebno meni zapalo ovde i što mi bode oči, to je da ovde u ovim izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacijama prenosite nadležnosti na AP Vojvodinu. Upozoravali smo da, pre svega, ovim sramnim Statutom pokrajine Vojvodine Vojvodina dobija prerogative federalne jedinice. Isto se radi kao što se radilo sa KiM. Korak po korak do otcepljenja. Danas u Vojvodini imamo vojvođansku nauku akademija i umetnosti. Otvorili su već kancelariju u Briselu. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, molim vas o temi dnevnog reda.) Gospođo Čomić, prenos nadležnosti na AP Vojvodinu… (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, kada vas upozorim da ste u izlaganju u kršenju člana koji i mene i vas obavezuje da pratimo da li poštujete odredbu koja vas obavezuje da govorite o dnevnom redu, a meni kaže da sam dužna da vam izreknem meru opomene ako to ne činite, ja to činim dok vas pažljivo slušam i pokušavam da procenim da li ste i koliko odlutali od teme dnevnog reda, a sada jeste, pa vas molim da ste vratite temi dnevnog reda.) Svakako da MUP, odnosno Sektor za vanredne situacije, nažalost, ima posla u Republici Srbiji. Svi smo svedoci velikih elementarnih nepogoda, ne samo u Republici Srbiji, već širom sveta. Ajde što elementarne nepogode, kada su u pitanju i poplave i uragani itd, udaraju Ameriku, oni su to i zaslužili, jer biti poklopac na svakoj šerpi, jednostavno Bog to gleda i mora da vrati, ali čemu Srbija i srpski narod? Trenutno u našem sektoru za vanredne situacije je popunjenost 72,8% kada je kadrovsko zapošljavanje u pitanju i radna snaga. Ono što je svakako zabrinjavajuće, to je u kakvoj se situaciji nalazi naš sektor za vanredne situacije. Recimo, broj vozila da kažemo da je zadovoljavajući, ali svakako da nisu godine starosti, jer prosek vozila za vanredne situacije je oko 30 godina. Znači, jedan vatrogasac spasilac, po nekim standardima, na hiljadu stanovnika bi trebao da bude. Mi smo u situaciji da imamo na 40 hiljada stanovnika 10 do 15 vatrogasaca. Uz samu organizaciju, a pre svega uz vozni park koji imaju i svakako uz njihovu zaštitu, pre svega tu mislim i na creva, na sve čemu je rok trajanja već istekao, mislim da ne mogu adekvatno da odgovore izazovima pred kojima se nalaze. Kažem, nalazimo se stvarno u situaciji gde ima jako puno požara, gde ima potrebe za intervencijama, a da ne pričam o dobrovoljnim vatrogasnim društvima gde je tehnologija još daleko starija i da jednostavno uz svu dobru volju ne mogu da pomognu sektoru za vanredne situacije u opštinama gde je to uglavnom stacionirano u sedištu opštine, a sva ostala mesta okolo imaju samo dobrovoljna vatrogasna društva i jednostavno ne mogu, bez obzira na veliku volju i na njihovu svest, da pomognu, u nemogućnosti su. Svakako da i tu treba daleko više poraditi i uložiti, pre svega, u Sektor za vanredne situacije. Srpska radikalna stranka smatra, zbog požara koji su se dešavali u Republici Srbiji, imali smo prilike da vidimo da su nam samo braća iz Ruske Federacije pomogla, pre svega svojim helikopterom, a to i vi znate, kada su uspeli da lokalizuju velike požare ovde u Republici Srbiji. Imali smo prilike da vidimo da su nam samo braća iz Ruske federacije pomogli, pre svega svojim helihopterom, to i vi znate, kada su uspeli da lokalizuju velike požare ovde u Republici Srbiji. Svakako da,ono što srpski radikali govore i pričaju, da se treba okrenuti svojim tredicionalnim prijateljima, pa i ovde kada su ove vanredne situacije u pitanju, mislimo da je ovo dobro što se otvara u Nišu ovaj sektor, i da će svakako imati efekta. Druga stvar je, što se naši prijatelji plaše, recimo da to neće biti samo Sektor za vanredne situacije, iskreno, ja bih voleo bih da bude i bazaRuske Federacije, a ne baza NATO pakta i Bonstil, kao što imamo prilike da vidimo. Svakako da bi bilo bolje i Srbiji, a pre svega Srbima na KiM. Kada su u pitanju elementarne nepogode, pre svega podzemne vode, takođe smo u situaciji, gde je to iz godine u godinu, sve veća pojava, nažalost klima je takva, ali svakako da kada bi se više uložilo, pre svega u pročišćavanje kanala, da naša poljoprivreda ne bi bila u takvoj situaciji, kada su podzemne vode u pitanju. Ali zato, AP Vojvodina, protivustavno naplaćuj odvodnjavanje našim poljoprivrednim proizvođačima. Umesto da pročiste kanale, automatski bi bio i nivo podzemnih voda daleko manji, manje štete, njih jednostavno interesuje da napune budžet i kaže protivustavno naplaćuju odvodnjavanje, koje iznosi više nego porez na celokupnu zemlju koju obrađuju. Da ima efekta ja verujem da bi naš narod i platio, ali ovako svakako i ne treba da plati jer je to protivustavno i nema pravo, pre svega Vode Vojvodine i ne možemo u Srbiji imati paralelne institucije. A sve po leđima naših građana. Kažem da su naši i policajci i Sektor za vanredne situacije očekivali mnogo od ova dva zakona, ništa se bitno apsolutno neće promeniti i srpski radikali misle da svakako da ne mogu podržati ova dva zakona u danu za glasanje, doći će bolje vreme i za našu policiju i za sve građane Srbije, više nego očigledno, a pitanje je da li će se usvojiti ova dva zakona, s obzirom da imate sve tesniju i tesniju većinu. I jutros smo bili u situaciji ovde da vidimo da ste nekako uspeli da se skrpite, a svakako da će građani znati da procene, obzirom da čujemo takve izjave, predizborna kampanja je već počela, odjednom ne odgovara niko nikome u vladajućoj većini, ali ste zato po nalogu EU morali da napravite ovakvu Vladu. Nadam se da je ovo prvi put, zadnji put i nikad više u interesu građana Srbije. Hvala.
Iskorišćeno je 15 minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz, a posle njega narodni poslanik Mića Rogović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospodo iz Ministarstva, uglavnom ću govoriti o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o policiji. Ovde smo čuli od gospođe Tabaković da poslanički klub Napred Srbijo SNS i nema neke naročite primedbe na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacijama. Smatramo da je on, manje-više, dobro urađen. Dali smo nekoliko amandmana u tehničkom smislu. Ako budu prihvaćeni i ako bude njihova priroda onoga što smo time predložili, ako se prihvati od strane Ministarstva, biće verovatno još bolji taj predlog. Ako ne, biće drugih prilika sigurno, pa ćemo to izmeniti. U svakom slučaju, želeo bih da pohvalim rad, već smo to čuli, da ne bude da samo neko iz vlasti to radi, gospodina Marića, ne znam da li je bio na godišnjem odmoru, pošto jecelo leto morao oko onih požara koje smo imali u okolini Kraljeva i drugim delovima Srbije da bude aktivan. Ponavljam ono što je rekla i gospođa Tabaković, volja, snaga, želja, savest, poštenje, požrtvovanost jednog čoveka ne može da zameni sistemske nedostatke, a sistemskih nedostataka, pre svega u ovom delu policije ima još uvek, ima dosta. U ostalom, ne bi ni samo Ministarstvo podnelo ovaj predlog izmena i dopuna Zakona o policiji da je onaj koji je usvojen 2005. godine u praksi pokazao da ima nekih nedostataka. Učestvovali smo, ministar koji je tada bio predsednik Odbora za odbranu i bezbednost, i ja kao narodni poslanik, čini mi se da smo obojica glasali za taj zakon 2005. godine, ali praksa je pokazala da ga vremenom treba u određenim delovima promeniti. Meni je žao što se radi na ovakav način. čini mi se da je to trebalo možda i pre uraditi. Bilo je onih priča oko prošlogodišnje gej parade, gde se ukazivalo na neke nedostatke, pa na razne različite nemire na stadionima i sportskim događajima, pa i neke oružane pljačke koje smo imali, na te zakonske nedostatke koji čine policiju neefikasnom ili izloženu nekom nepotrebnom nasilju i nedovoljno zaštićenu. Čini mi se da u cajtnutu, kada je već kraj ove vlade, imam utisak da je ovaj predlog izmena i dopuna Zakona spremljen na brzinu. Čini mi se, možda grešim, da je spremljen pod pritiskom sindikata. Videli smo u poslednje vreme učestale štrajkove različitih policijskih sindikata, nekad svih, nekad nekih, sa različitim zahtevima, pre svega statusnog pitanja koje zaista treba promeniti i popraviti što se tiče policije. Ovako ulazimo u izbornu godinu za nekoliko dana i sve je to dovelo do toga da, recimo, ja mislim da su ove izmene i dopuneZakona, vidi se da su neke stvari koje interesuju sindikate manje-više zastupljene a one koje se tiču zaštite policajaca, čini mi se da ih nema, a bilo je toliko priče. Čini mi se da sam pre mesec dana čuo direktora policije da je rekao da će se zalagati i te kako, sada ga ovde nema da to potvrdi, da se promeni onaj deo zakona koji govori o upotrebi vatrenog oružja u određenim situacijama. Znamo da je ta upotreba, po zakonu iz 2005. godine, veoma komplikovana, da policajac mora prvo da pokaže svoju značku, pa da se predstavi, pa da upozori, pa ako je ugrožen da puca u vazduh, pa tek u samoodbrani da upotrebi oružje. Imali smo slučaj pljačke Komercijalne banke u Beogradu. Ta procedura je toliko komplikovana. Samo kad se setimo kako je u SAD policajac zaštićen. Kad običan saobraćajni policajac zaustavi nekoga i kad kaže – stavite obe ruke na volan, ako kaže – dozvolu levom rukom, ako upotrebiš desnu ruku i izvadiš dozvolu, on ima pravo da odmah puca u tebe. Zato postoji kamera koja snima da li je cela procedura u skladu sa zakonom. Mi na nekim mestima imamo kameru, na nekim nemamo. Zato su građani zbunjeni. Ima i nekih stvari u policiji za koje znam da odavno govore policijski službenici, i pre onog zakona iz 2005. godine i do današnjeg dana. Policija mora da bude efikasna. Policijom se ne rukovodi, policijom se komanduje. Ima nekih stvari koje hijerarhijski moraju da se ispoštuju a mi imamo takve zakone da u određenim situacijama, na primer, neko je neefikasan na mestu koje obavlja, možda i nepošten, recimo neradan, dok ne možete da ga smenite sa takvog mesta, da ga spustite na niže radno mesto ili slabije plaćeno radno mesto. To su procedure, svi vi to dobro znate, Bože sačuvaj. Na takav način onda policija ne može u određenim situacijama brzo da reaguje, ponekad zakasni. Mislim da je to veoma bitno kada se radi o privrednom kriminalu. Kada se radi o takvoj vrsti borbe, mislim da treba biti efikasniji, to svi vidimo, ali vidim da ni u tom delu nemamo predloge u ovim izmenama i dopunama, da bi se rad policije napravio efikasniji. Međutim, ono što je mene ražalostilo i verovatno ne bi ovako govorio kako ću govoriti u nastavku, verovatno bi moj govor bio drugačiji da nisam, a verovatno ste svi to i videli, ovaj izveštaj UN po istraživanju jedne njihove agencije od 15. novembra, znači to je bilo tačno pre sedam dana, je objavljeno da je u Srbiji, svi znamo, barem u Skupštini govorim stalno o tome, da je najveći problem Srbije korupcija, tj. države Srbije, ali po tom izveštaju ispade da je najkorumpiranija u državi Srbiji policija i državna uprava. Moram da bude iskren da kažem da sam se malo iznenadio. Možda i pod utiskom medija ranije, gde se govori o zdravstvu, gde se govori o pravosuđu korupciji, ovamo-onamo, probao sam da razgovaram sa običnim ljudima, oni kažu pa jeste, ovi saobraćajci oni da ne naplate kaznu uzmu, odmah svedu na taj nivo jednu crvenu, dve crvene, doviđenja, kada je kazna mnogo skupa kod sudije, ali to je sigurno ona korupcija, ima je, naravno da se treba i toga osloboditi, rekao sam, to se tehničkim načinom reši, kamera u kolima ili kamera kada se snima prilikom prekoračenja brzine i vi imate dokaz na sudu, nema šta više tu policajac da učestvuje u tome. Opet ponavljam, da sam se iznenadio, mislio sam da su neki drugi, a ne vidim zašto ne bismo verovali agenciji koju su angažovale UN, tu je stalni koordinator UN u Srbiji, gospodin Vilijam Infante oštro kritikovao Vladu Srbije, zbog izostanka značajnih rezultata u borbi protiv korupcije. On je to rekao na regionalnoj konferenciji – partnerstvo protiv korupcije. Istakao je da institucija za borbu protiv korupcije Srbije slabe, da su slabe, da je njihova budućnost neizvesna, da nemaju dovoljno zaposlenih, kao i da su tek na početku rada i rekao je da je toliko visok nivo očekivanja i prihvatanja korupcije u Srbiji i da zato postoji sistemska korupcija, zver koju nije lako pobediti. Od reči do reči. Kao što je rekla i gospođa Tabaković, prvo ne smatram da je cela policija korumpirana, naravno da nije i da su za to krivi pojedinci u policiji. Navešću jedan primer, verovatno se ministru neće mnogo svideti taj primer. Reći ću prvo za sistemski deo kako može. Ovde smo čuli, bilo je jedno pitanje uvaženih koleginice Čimoć, kada će biti prema Vladi E uprava, E trgovina, regulisano i sve to, kada će se već jednom određena ministarstva tome prilagoditi? Postoji nešto što se zove E nabavke, elektronske nabavke. Kada to budemo uveli u Srbiju i naravno promenili Zakon o javnim nabavkama, onako kako je predložila SNS, onda će se i značajno u zemlji smanjiti stepen korupcije, ali nažalost, koliko vidim ovoj vladi to ne pada napamet. Pre nekoliko dana je bilo svedočenje u sudu, počeo je postupak, posebnom odeljenju Višeg suda u Beogradu, čuveno suđenje Šarićima i bilo je svedočenje gospodina Mileta Jerkovića, koji je jedan od optuženih a i svedok, koga je tužilaštvo izvelo kao svedoka da govori o celom tom slučaju. Napominjem da sam ja o tome već govorio i da tada kada sam govorio, pre nekoliko godina, možda već ima tri, govorio sam o gospodinu koji se zove Branko Lazarević, koji je u to vreme bio šef kabineta ministra policije. Znamo svi da je on bio nekada u Upravnom odboru firme "Mitro Srem", kasnije, pre nego što je došao u policiju, on više nije bio u toj firmi, ali je njegov, zajedno sa kim je kupio, privatizovao tu firmu, ili šta već u upravnom odboru su bili, preko firme "Determ ilejšens", bio je suvlasnik, kupili su tu firmu "Mitro Srem", sa svojim šurakom, kasnije je njegov sestrić u ovoj akciji, protiv Šarića hapšen, tada je ministar rekao da apsolutno nije moguće da je neko na tako visokom položaju u MUP a da pri tome radi za jednu od kriminalnih grupa, reagovao je na neke novinske natpise. Nikada nije dokazano niti da radi, da li je istraga išla u tom pravcu ili ne, ne znam, ali neko ne mora da radi, može i da radi sa određenim kriminalnim grupama, ali nažalost istraga opet nije išla u tom pravcu i ništa od toga nije urađeno. Podsetiću vas da je tada i državni sekretar u Ministarstvu pravde, Slobodan Homen rekao da je došlo vreme, to je bio februar 2010. da se razvije klupko kriminala politike, privrede i medija. I, naravno, do dana današnjeg ništa od se nije dogodilo. Ono što treba reći u celom tom slučaju do kraja je istraženo sve što se tiče trgovine kokainom, to je tačno, ali do kraja nije istraženo pranje novca i odavanje službene tajne o kojoj je Jerković govorio na tom suđenju. Dvadeset dva puta je u svom iskazu spomenuo ime Branka Lazarevića. On je inače sada diplomata u Grčkoj. Ne znam da li u Atini ili Solunu.
Narodni poslaniče i vas molim o temi dnevnog reda. Dakle, o temi dnevnog reda.
Činjenica je da su samo Večernje novosti, to možete da vidite u dva nastavaka počela da objavljuje transkripte sa tog suđenja i odjednom su prestali. Znači, nisu završili, samo su dva, a trebali su da imaju petnaestak nastavaka kada govorimo o tom klupku političara, visokog kapitala, neka firma koja vredi 25 miliona evra…
Narodni poslaniče govorimo o Predlozima izmena i dopuna Zakona o vanrednim situacijama i o policiji. Vaša je obaveza to, radimo uz poštovanje odredbi Poslovnika Narodne skupštine, a vaše je da govorite o dnevnom redu, a moje je da vas na to podsetim. Pa vas molim o dnevnom redu.
Poslednja rečenica. Znači ako korupcija nije problem kojom se ne bavi ni predlog zakona, a policija apostrofirana kao najkorupmiranija u državi, u šta, ponavljam, ne verujem, ali smatram i da je borba protiv toga trebala da bude sastavni deo izmene dopuna ovog zakona, a nema ga. Nadam se da će u narednom periodu posle narednih izbora tome se posvetiti mnogo veća pažnja, pa nekom i ovakvom slučaju jer to su primeri na kojima se rešavaju problemi u zemlji. Zahvaljuje.
Zahvaljujem. Trinaest minuta i 30 sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović i on je poslednji prijavljeni.
Zahvaljujem gospođo predsedavajuća, i znam da nećete imati problema da me opominjete o temi dnevnog reda već imam dovoljno papira ispred sebe da ne znam kako ću uspeti da se snađem. Koristim priliku da pozdravim gospodina ministra i članove ministarstva i hteo bih samo par reči da prvo kažem o izmenama i dopunama Predloga zakona, odnosno Predloga zakona o izmenama i dopunama zakona o vanrednim situacijama, šta je ono što je suštinski što SNS predlaže predlagaču da ima u vidu prilikom odlučivanja o amandmanima. Da ne bih ponavljao sve što su rekli moji prethodni govornici to je prvenstveno upotreba i u ovom predlogu izmena i dopuna zakona stranih reči i izraza koje zaista mislim da nemaju razloga da nađu mesta u ovom tekstu. Druga stvar je obavezne licence i ovaj zakon kao i nizu zakona koje su od strane Vlade dolazili u ovu skupštinu opet nastavlja sa tom problematikom licenciranje za sve i svašta, po svaku cenu, sertifikati. Mislimo da u ovom sektoru nema razloga i da ima dovoljno stručno osposobljenih kadrova ljudi, sa dodatnim troškovima u smislu njihove obuke i sertifikata. Zato što je to pomalo postaje moda, uz svaki zakon obavezno propisivanje licenci i sertifikata i još dodatno izlaganje troškovima ljudi koji moraju da steknu pravo, odnosno licence. Ono što je posebno bitno, gospodine Mariću i mislim da treba da uzmete u obzir, a to je član 19. Predloga zakona i to stav 7. a to je da je u istome propisano da se skloništa mogu izdavati u zakup u mirnodopskim uslovima. Mi imamo situaciju od skoro malo od preko deset godina kada smo imali problem sa skloništima i njihovo korišćenje u mirnodopskim uslovima zaista otežava i onemogućava njihovo korišćenje u vanrednim situacijama. Ne možete vi nekome dati ovaj prostor pod zakup i u jednom trenutku tražiti da se on iseli da bi bio korišćen za vanredne situacije. To vam govorim na osnovu iskustva, na žalost iz 1999. godine i na osnovu drugih iskustava i jednostavno iskustava svih nas, a da ne govorimo o ratnim situacijama. Znate da savremeni ratovi počinju nenajavljeno, u trenutku i sad trebate taj prostor koji ste u zakupu za javno sklonište dali, treba da ga ispraznite. Vrlo nemoguće, vrlo nepraktično i napraviće probleme u ovom sektoru. Zato apelujem na vas i na ministra da se uzme u obzir ovaj stav 7. Predloga zakona u članu 19. i da se jednostavno izbriše, jer znam da su potrebna sredstva u svakom sektoru, u budžetu, u svemu, ali ovo zaista u vanrednim situacijama, u ratnim pogotovo, pravi neviđene probleme i posledice čak širokih razmera za otklanjanje šteta od ili elementarnih nepogoda ili nepogoda zbog ratnih dejstava. Takođe, mislimo da uvođenjem Javnog preduzeća za skloništa u članu 61. u stavovima 2. i 3. nepotrebno se komplikuje i produžava, a samim tim i poskupljuje postupak, odnosno procedura izdavanja građevinskih dozvola i drugih dokumenata neophodnih za gradnju, uvođenjem istog tog preduzeća u ovu proceduru. Mislimo da su ti elementi sve ono što treba ovim slučajem da se uradi, jednostavno ugrađeni u prostorne i urbanističke planove i da se dozvola može izdati jednim aktom koji inače izdaje organ nadležan za izdavanje urbanističkih uslova, lokacijskih i građevinskih dozvola. To su uglavnom glavne primedbe na Zakon o vanrednim situacijama. Mislim, pogotovu, ove dve da su vrlo bitne, a naravno član 19. pogotovu bi trebalo razmisliti o tome. Preći ću sad na Zakon o izmeni i dopuni Zakona o policiji. Gospodine ministre, imam osećaj da niste puno učestvovali u svemu ovome. Ako pogledate obrazloženje zakona, samo je na dve strane. Pomalo vređate dostojanstvo Narodne skupštine. Još nisam video predlog zakona, da li o izmenama i dopunama ili osnovni zakon koji je zaista samo na dve strane. Ustavom je propisano da zakoni stupaju na snagu u roku od osam dana izuzetno samo u slučajevima od opšteg interesa. Šta ste naveli u obrazloženju kao razlog je da zakon bude po hitnom postupku i da se usvaja sledećeg dana nakon glasanja? Toga u vašem obrazloženju zaista… i poznavajući resor koji vodite i vaš pravac delovanja, zato vam kažem da mislim da lično niste učestvovali u svemu ovome. Ispada da se ovaj zakon, odnosno izmene i dopune Predloga zakona donosi zato što nije usklađen sa posebnim kolektivnim ugovorom. Posebni kolektivni ugovor treba uskladiti sa kolektivnim ugovorom. Ako smo imali period od šest godina da je postojeći zakon nije bio dobar, šta je onda tako hitno u ovom trenutku da koliko sutra, a izgleda mi kako stvari idu da će ovaj zakon koliko sutra biti izglasan i prekosutra stupiti na snagu. Zaista stoji da je deo predizborne kampanje i situacije usklađivanje zakona sa kolektivnim ugovorom. Neprimereno zaista, nigde poznato, ali situacija nas navodi na takvo razmišljanje i ozbiljno pokazuje da se išlo u ovom smeru. Stoji situacija i činjenica i realnost stanja u policiji i da uslovi rada i života tih ljudi zaista treba podići na kvalitetan nivo, ali šest godina od postojanja zakona i njegove problematike koja se u implementaciji tog zakona pokazala sada ovih dana, jednostavno su dovedene na vrhunac svog postojanja i mora se ovo uraditi po hitnom postupku, a danas imamo tri ozbiljna zakona i ovde u principu učestvuje 20-30 poslanika iz svih poslaničkih grupa koji od ujutru do uveče treba da imaju kontinuitet od par zakona i skoro je nemoguće se ozbiljno zadržati pažnju na tematici kojom se bave ovi zakoni. Ako hoćete da pokažete zakonitost, a mislim da je do vas da bi ste to rešili, ne bi smo imali situaciju, gospodine ministre, da imamo vd direktora policije, kao što imamo godinama. Mislim da je do vas da bismo ovaj problem rešili, ali na tom primeru pokazujemo kako hoćemo da zakonske propise poštujemo. Šta je bitno što smo mi, poslanička grupa Napredne stranke, pored neke opšte priče, opštepoznate o stanju u policiji, teškim uslovima rada tih ljudi, čak i u nedostatku osnovne opreme za rad u situaciji da putuju po nekoliko desetina kilometara do svog radnog mesta svaki dan i sve ostalo što je breme tih ljudi ministarstva koje vodite, to su situacije konkursa koje bukvalno ne postoje hajde za policijske službenike, nego i za neke druge službenike. U kontekstu ove priče koju je gospodin Šormaz u prethodnom delu rekao, izveštaj zaista zabrinjava situacija i svi smo po malo iznenađeni da izveštaj predstavnika UN u Srbiji dovodi stepen korupcije u policiji na jedno od visokih mesta korupcije u Srbiji. Mislim lično da se delom i zbog svih tih stvari, a i predlogom ovog zakona taj postupak konkursa skoro eliminiše i onda znate kako imaju raznorazne priče i uvek će stajati priče da se zapošljavaju po rodbinskoj, ovakvoj, onakvoj stranačkoj i drugoj liniji na vrlo bitnim mestima u MUP. Druga stvar, neku drugu uniformu sam skinuo pre 20 godina, ali mi smo tada imali beneficirani radni staž ne za sve ljude. Ne mogu se svi službenici staviti u isti koš sa ljudima koji rade na terenu. Ne mogu se svi u sektoru gospodina Marića, ljudi koji ugrožavaju svoj život izvođenjem akcija u smislu rešavanja elementarnih nepogoda u odnosu na službenike koji su u kancelarijama i na sve te privilegije koje treba da imaju ljudi, a u smislu beneficiranog radnog staža i službenika zaista stavljati u isti koš. Mislim da to nema smisla. Šta još nije prihvatljivo? Nije prihvatljivo da se organizacija funkcionisanja specijalnih jedinica policije i status njenih pripadnika uređuje aktom ministra. Tako nedavno imamo vrlo komplikovanu i složenu situaciju sa jednom takvom jedinicom JSO i poučeni iz tog iskustva ne bi trebali da dozvolimo, ne zbog vas lično nego da se aktom ministra uređuje. Ova problematika bi zaista trebala na vrlo odgovoran odnosno specifičan način da uređuje Vlada jer same specijalne jedinice su posebne kategorije oružanih formacija, pri čijim se osnivanju i propisivanju položaja mora voditi posebna pažnja, pa stoga predlažemo da umesto termina "akta ministra" koristi termin "akt Vlade". Šta je još u članu 7. zanimljivo? Predlog reči helikopter. Nisu to valjda jedine letilice koje će da koriste jedinice policije. Postoje i drugi vazduhoplovi koje se možda ne koriste, ali se zakoni ne prave samo za nas, tu su i letilice za snimanje i protivpožarni avioni, pa treba u članu 7. umesto reči "helikopter" predložiti odnosno napraviti izmeni sa rečju "vazduhoplov" koja je šira i obuhvata sve druge termine, a ne samo reči "helikopter". Ima slučaja da su jedinice policije u svojoj istoriji koristile avione, ali su to bili avioni Službe državne bezbednosti i to u periodu kada su koristili da se, recimo, jedna situacija - sin visokog službenika državne bezbednosti upravlja letilicom koja pomaže za organizovani šverc cigaretama. Sada će svi pomisliti da je to za vreme vladavine Slobodana Miloševića, ne, to je mnogo kasnije, vi skoro da niste uključeni kao partija i zaista o tome moramo da vodimo računa. Smatramo da postoje opravdani razlozi za nezadovoljstvo policajaca, ali nije sve u visini nadoknade, nije samo reč oplatama. Gospodine ministre, neće se položaj policije rešiti ovim izmenama i dopunama kao nekom finansijskom sektoru, sa tim ste izašli pred nama, poslanicima, ima tu još mnogo problema koji trebaju da se rešavaju i treba raditi na tome. Šta je ono u čemu niste dosledni, gospodine ministre? Izjavili ste da policija ide sa 50 godina u penziju. Imamo situaciju da ljudi po predlogu ovog zakona silom teramo u penziju. Niste dosledni u svemu tome, a znate da ljudi sa 50 godina su najviše iskustveni, pogotovo u ovoj oblasti. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Ovim je iscrpljena lista govornika i na listama nema prijavljenih za reč. Pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li neko želi reč ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96? Narodni poslanik Momo Čolaković. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani sekretare, poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, uvaženi narodni poslanici, iskoristio bi priliku da u ime poslaničke grupe Partije ujedinjenih penzionera Srbije izrazim zadovoljstvo radom Ministarstva, posebno ministra, izrazim zadovoljstvo angažovanjem policije i Sektora za vanredne situacije. U vezi sa zakonom želim da u ime naše poslaničke grupe ukažem na nekoliko momenata koji su bitni u ovom trenutku. Pre svega, zalažemo se za poboljšanje ukupnog materijalnog položaja Ministarstva unutrašnjih poslova i u tom pogledu imaćemo šansu uskoro. Zakon o budžetu Republike Srbije za 2012. godinu uskoro ulazi u proceduru i imaćemo šansu da ovo što smo danas govorili dokažemo i na delu. Posebno ističemo potrebu da se u vezi sa tim posebno obrati pažnja na poboljšanje materijalnog položaja policajaca, radnika u Sektoru za vanredne situacije, posebna briga u porodicama nastradalih pripadnika Ministarstva, uslovima rada i posebno o zadovoljavanju stambenih potreba. Drugo pitanje koje je po nama takođe značajno je potreba da se drugim zakonima rešavaju nagomilani problemi pripadnika Ministarstva unutrašnjih poslova, pre svega mislim na Zakon o penzijsko invalidskom osiguranju. Tu smo nešto uradili prilikom donošenja poslednjeg zakona decembra meseca 2010. godine, ali mislimo da to nije dovoljno, i posebno za one pripadnike Ministarstva koji rade u otežanim uslovima. Takođe, vezano za Zakon o zdravstvenoj zaštiti, za Zakon o socijalnoj zaštiti i nekim drugim. Treće, ukazujemo na potrebu jednog skladnijeg odnosa građana i pripadnika MUP, posebno policije. Tu bih istakao potrebu te edukacije građana i potrebu da se građani brinu o sopstvenoj bezbednosti i sopstvenoj zaštiti svojih materijalnih dobara. Taman da imamo policije koliko i građana, ne bi uspeli da zaštitimo sve ono što je potrebno da štitimo naš poredak. U vezi sa tim, posebnu potrebu angažovanja lokalne samouprave u vezi sa bezbednosnim stanjem u zemlji, mislimo da je lokalna samouprava i u opštini, i u gradu, i u pokrajini deo države i da oni posebnu brigu moraju da vode računa o bezbednosti svojih građana i zaštiti materijalnih dobara svojih građana. Ovo govorim zbog toga što je u praksi to prisutno i tu imamoprimere jako dobre. Samo ću istaći primer intervencije ministra policije kada su u pitanju građani Novog Sada u vezi sa izdavanje dokumenata. Takva saradnja i takav odnos se mora uspostaviti i da preuzme odgovornost lokalna samouprava i vezi sa tim. Na samom kraju, ističem našu želju. Mi ćemo podržati oba predloga zakona i u danu za glasanje dati svoj glas prilikom usvajanja. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je četiri minuta od vremena predsednika poslaničke grupe. Da li još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. želi reč, a pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa? Kada je situacija da poslanik opozicije predlaže da dozvolim ministru da malo šire tumačimo Poslovnik, izvolite. Ministar policije. Izvolite.
Hvala, gospođo Čomić. Ne želim da vas previše zadržavam, jedno pola sata da obrazložim ovo o čemu ste govorili. Pošto je jedino gospodin Mićo ostao od cele opozicije, mogao bih da se posvetim odgovorima na njegova pitanja. Malo se šalim. Mislim da ne bi bilo u redu da ne kažem samo nekoliko reči vezano za najvažnija pitanja koja ste ovde spomenuli. Pred vama se nalaze zakon o izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacijama. Svaki zakon kada se donese postoji jedan period posle kog treba videti ono što u građevini neko kaže sleganje građevine ili terena. Ovde je bilo bitno videti da li to funkcioniše. Samo bih želeo da vas podsetim da je to bio revolucionarni poduhvat, jer su po prvi put u Srbiji posle dugog niza godina objedinjene strukture koje se bave reagovanjima u slučaju vanrednih situacija, tako da je po prvi put tada objedinjeno ministarstvo snaga iz Ministarstva odbrane, Ministarstvo za zaštitu životne sredine i MUP u okviru našeg sektora za vanredne situacije. To je bilo veoma bitno zbog toga da bismo izbegli rascepkanost sistema, da se ne bi desilo kao što je to bilo pre neku godinu, da kada padne autobus u reku prvo treba da se raspravi ko će da reaguje, odnosno čija je to nadležnost. Postoje različiti modeli u svetu. Mi smo se opredelili za ovaj model, jer je to logično, zato što MUP ima najveću logistiku za ove stvari, da to bude u okviru MUP. To ima sad sve svoje prateće elemente. Ono što ste i sami ovde primetili, predstavnici SRS, mi se trudimo da ovaj problem koji postoji svuda u svetu, obično se ovom problemu posvetimo tek onda kada bude kasno, da ne bismo došli u situaciju da o nečemu raspravljamo kada već bude kasno, zato je bitno da u skladu sa našim materijalnim, finansijskim i tehničkim mogućnostima probamo da organizujemo naš sektor za vanredne situacije onako kako najbolje možemo. To mislim da se pokazalo u svim ovim mesecima da je bilo uspešnih reakcija i u gašenju požara, a evo i danas traju požari. Evo već je sredina novembra. Još postoje požari. Preko leta smo u isto vreme imali i požare i poplave, tako da očigledno dolazi do klimatskih poremećaja. Imali smo zemljotres, imali smo reakcije, odnosno spašavanje iz ruševina. Sve u svemu, MUP će pokušati da preuzme neka najbolja iskustva koja postoje u svetu, vezano za stvaranje ovog sektora. Zašto je bilo potrebno da se izvrši izmena i dopuna ovog postojećeg zakona? Između ostalog, i da se u svetskim dokumentima, odnosno u dokumentima UN, na drugi način se sada gledalo na samo ovlašćenje tog nekog štaba za vanredne situacije, odnosno tela koje služi za koordinaciju, tako da on ustvariprerasta u nacionalnu platformu za smanjenje rizika od katastrofe. U tom smislu, kada je reč o vanrednim situacijama, u Vojvodini postoji samo štab za reagovanje na teritoriji Vojvodine. To je jedino što postoji u Zakonu o vanrednim situacijama, što je potpuno normalno, jer i svaka skupština opštine i grad i okrug imaju štab za reagovanje, pa je normalno da ima i pokrajina. U tome ako gledamo da je to razbijanje jedinstva Srbije, mislim da je to pogrešan pristup. Takođe, reguliše se način ukidanja vanrednih situacija, javna skloništa. Ono što mislim da je takođe važno jeste naš humanitarni centar u Nišu. To je srpsko-ruski ili, kako ga oni zovu, rusko-srpski, dogovorili smo se da tako bude, on je bilateralnog karaktera, on nema regionalne nadležnosti, da ne bi sada tu bilo zabune, nema nadležnosti da upravlja vanrednim situacijama na drugim teritorijama, u drugim državama, zato što jednostavno te države to ne žele. Zar mi mislimo da su sada mnogi oduševljeni zbog takve jedne ideje? Nisu, zato što se time priča, kod njih se postavlja pitanje – šta je to u stvari, da li je to zaista humanitarni centar ili je nešto više od toga? Mi smo nedavno, prošle nedelje upravo, ili ove nedelje, nešto sam pomešao termine, imali konferenciju gde smo pokušali i gde smo obavili, da tako kažem, posredovanje na sastanku između evropskog komesara za vanredne situacije, Kristaline Georgijeve i zamenika ruskog ministra za vanredne situacije Sergeja Šojgua, znači njegovog zamenika Plata, gde smo jednostavno razjasnili to, da ne dođemo u situaciju da mi s jedne strane želimo da uđemo u EU, imamo evropski sistem reagovanja u vanrednim situacijama, a s druge strane se pravi neki regionalni centar koji sada može da unese određenu konfuziju, jer ovde mora da se reaguje i komanduje sa jednog mesta. Znači, to je centar koji se pravi, ne da bi se upravljalo drugim situacijama u drugim zemljama, nego jednostavno da bi oprema koja tu postoji mogla da se koristi na zahtev tih zemalja za reagovanje u slučaju vanrednih situacija. Tako se nadam da smo sve te probleme razrešili i da više se to neće postavljati kao dilema na nekim međunarodnim skupovima. Naravno, rat, vanredno stanje, Kosovo i Metohija, demografija, to zaista jesu teška pitanja i teške situacije, ali ne spadaju u domen vanrednih situacija. Znači, vanredne situacije se definišu, šta su vanredne situacije koje su uzrokovane ili da su u pitanju prirodne nepogode, prirodne katastrofe, ili izazvane katastrofe, ali ratna dejstva, kada je reč o ovom sektoru, mi se bavimo samo, da tako kažem, reagovanju, odnosno umanjenju posledica terorizma i ratnog dejstva, koji dolaze u ratu. Znači, ovaj štab sad nema nikakva ovlašćenja da bude konkurent Generalštabu ili nekom drugom organu, samo da ne pomešamo te dve stvari. Ovo je, u stvari, civilna zaštita. Verujte mi, kada smo izlazili iz onog sistema socijalizma, ja sam tada bio mali, ne baš toliko mali, ali tu negde, tada kad smo prešli u drugi sistem, mislili smo da su neki izrazi iz prošlosti potpuno prevaziđeni. Sećate se da je u vreme Tita postojala društvena samozaštita, civilna zaštita, opštenarodna odbrana. Civilna zaštita je sada termin koji ja susrećem širom sveta. Evo, Predrag Marić je potpisao u Parizu, pre dve nedelje, zajedno je on potpisao Memorandum o saradnji sa Direktoratom za civilnu zaštitu Francuske, a kod nas bi neko rekao da je to neki izraz koji je zastareo. Jednostavno, taj izraz se koristi u modernom svetu. Znači, ono što je tamo civilna zaštita, mi smo ovde nazvali vanredne situacije. Možda to nije ni baš najbolji naziv. U nekim zemljama se to zovu katastrofe, to je onda jasno svima na šta se ovde odnosi. Ovde kad kažemo vanredne situacije, neko odmah pomišlja na vanredno stanje. Sećam se kada je u Kraljevu bio zemljotres, skupština grada Kraljeva je proglasila vanrednu situaciju. U medijima je osvanulo da je proglašeno vanredno stanje u Kraljevu. Jednostavno, ljudi mešaju te dve stvari. Da ne govorim sada, ovde su spominjali, ali su već otišli, znači, azilanti takođe jesu težak problem, ali nisu vanredna situacija. Smeštaj azilanata nije u nadležnosti MUP, time se bave neka druga ministarstva, komesarijati, itd. Mi im pomažemo da se taj problem reši, ali policija ne može sada da obezbeđuje ko će gde da spava u ovoj državi. Znači, mi pre svega hvatamo ilegalne migrante, koji, kada ih uhvatimo, obično zatraže azil. To je negde oko 5000 ilegalnih migranata u našoj zemlji i to će biti u ovoj godini. Danas je upravo uhapšena jedna velika grupa od 18 ljudi, gde je vođa te grupe bio iz Subotice, koja se bavila ilegalnim prebacivanjem azilanata i ilegalnih migranata baš i sa teritorije Loznice, odnosno Banje Koviljače. To je jedan problem koji imamo u odnosima sa EU. Samo treba da nam bude jasno, ne možemo i ovo nije serija "pozorište, ali ne u svojoj kući". Mi želimo da naši ljudi idu u inostranstvu i da budemo azilanti u inostranstvu, a kada neko dođe u Srbiju, onda je problem – šta će sad on? Došao je iz Somalije, ili ne znam odakle, Avganistana, šta on traži ovde itd. Moramo da budemo deo nekog normalnog sveta. Slažem se da toliki broj ne bi trebao da bude na jednom mestu. Bila je takva situacija,Srbija se nije, jednostavno, nikada kod nas nije bilo takvih problema. Taj kapacitet u Banji Koviljači, od 80-100 ležaja, a tamo nikadanije bilo 2500 hiljade. To nije tačno. U Srbiji ukupno ima 2700 azilanata. Taj broj je bio negde između 700-800. Nešto su bili azilanti, a nešto ilegalni migranti. Mi smo prvo u Vladi Republike Srbije pojačali policijsko obezbeđenje. Tamo se nalazi deset žandarma iako za to nema potrebe. Nije se desio nijedan incident od strane azilanata. Naprotiv, desili su se incidenti protiv azilanata. Desilo se jedno krivično delo silovanja i to od strane ilegalnog migranta prema stranom državljaninu. Naravno, uključila se Vlada Republike Srbije i sada treba da vidimo gde ćemo smestiti te ljude. Vidite da počinju demonstracije i štrajkovi čak i u onim sredinama gde niko i ne spominje da će da dođu azilanti. To je u stvari dokaz koliko često ne razumemo suštinu ovog problema, a od drugih zemalja tražimo razumevanje za nas. Oprema, vozni park, tačno da nije toliko stara, ali je negde oko 22 godine. Je li tako? Bio je mnogo stariji, ali ni ovaj nije baš za pohvalu. Mada, imali smo mi i muzejske primerke. Moram da kažem, nedavno kada je sektor za vanredne situacije tj. vatrogasci su uspostavili veoma tople gradske odnose sa velšanskim vatrogascima. Oni su doneli odluku da 22 vozila koja su već, da tako kažem, otpisana ili se nalaze pri kraju svoje karijere, da ih poklone. Oni su ih dovezli do Rume. Ta vozila su upravo zamenile one Fapove vatrogasnih vozila za koje mislim da bi mogla direktno da idu u muzej. Reč je o nekoliko policijskih stanica koje su imale to vozilo Fapovo u svom voznom parku za gašenje požara. Zaista je veliki problem. Problem je što ima manje vatrogasaca. Gospodin Marić mi je rekao, ne znam da li je to isitna ili ne, to ćemo da utvrdimo. Rekao je da ima manje vatrogasaca u Srbiji nego u Albaniji po glavi stanovnika. To je nešto što mi moramo da gradimo. Normalno je za državu naše veličine da ima negde oko sedam do osam hiljada pripadnika sektora za vanredne situacije. Sada ih trenutno ima skoro tri hiljade vatrogasaca. Ima i hiljadu još. Fali sigurno jedno tri hiljade ljudi koji bi u narednom periodu da dobije, ako želimo da budemo deo jednog evropskog sistema, kako to funkcioniše. Potrebno je da izgradimo sistem 112, da se ovi brojevi o kojima su ovde govorili, objedine, da više nemate da zovete 92, 93, 94, 95 nego da možete da okrenete 112. Mi smo to hteli da uradimo ranije, ali nemamo para. Kada je dolazilo do različitih budžetskih smanjenja uvek je policija ta koja ne može da ostvari ono što su naši planovi. Tražili smo i od Ministarstva finansija da nam da dozvolu da se sistem 112 isfinansira doprinosom ljudi koji koriste telefon, a to je bilo sedam dinara po broju. Znači, sedam dinara po broju za građane. Mi smo odbijeni od Ministarstva finansije, jer bi to bio namet na budžet građana. Malo kad pogledam šta je sve namet, mislim da tih sedam dinara ne bi niko ni osetio. Međutim, obećali su da ćemo to rešiti iz nekih drugih fondova. Kaže, to se nigde nije desilo osim u Americi da se tako obezbeđuje. Ja sam za to da se uradi po američkom modelu, jer zaista drugog modela nemamo. Taj sistem bi omogućio da kada okrenete 112 automatski se mobilišu sve službe koje spadaju pod vanredne situacije. Znači, i vatrogasci, i spasioci i policija i hitna pomoć. Čak postoje, ako uzmemo moderna rešenja, o čemu smo mogli da razgovaramo gospodin Marić i ja širom Evrope, modeli gde na osnovu poziva on može tačno da izvrši identifikaciju odakle je poziv došao i u slučaju da je došlo do nekog fizičkog napada ili do gubitka svesti ili saobraćajne nesreće da se tačno zna lokacija gde treba da pomoć dođe, bilo da je reč o hitnoj pomoći ili policiji. Ovo je samo jedan deo izmene ovog zakona. Možda ćemo za koju godinu menjati i donositi novi zakon. Kada je reč o zakonu o policiji, moram da ovde najiskrenije kažem da je izmena i dopuna Zakona o policiji usledila kao rezultat naše želje da na osnovu onoga što sindikat želi u policiji izmenimo onaj deo Zakona o policiji koji se tiče radno-pravnog statusa policajaca i njihovih prava. Zašto moramo to ovako brzo da radimo? Zato što ne možemo da primenimo posebni i kolektivni ugovor dok se ne izmeni Zakon o policiji. Zakon o policiji je donet 2005. godine. Međutim, on nikada nije bio primenjen u onom delu koji se tiče plata policajaca. On je bio više donet da se kaže da policajci na nešto imaju pravo, ali nikada nije sproveden u život onaj deo i onaj član koji mi sada menjamo, a koji govori da policija ima pravo na uvećanje koeficijenta od 30-50% zbog toga, toga i toga. To nikada nije bilo primenjeno. Sa druge strane, policajci nisu imali pravo kao drugi radnici po Zakonu o radu da naplaćuju sva ona prava koja imaju. Znači, naknadu za prekovremeni rad, naknadu za noćni rad, rad za vreme praznika. Policija je bila u situaciji, mislim da je to jedina profesija u Srbiji, koja nije dobijala naknadu za ovo o čemu sam govorio. Onda se desi da dođu tužioci, dođe sudija, oni ostvare pravo na to što imaju, a policajac koji dođe kaže – ti imaš kroz kojeficijente u plati. U suštini u praksi od toga ništa nije bilo. Mi smo se sada dogovorili sa sindikatom da vidimo, po prvi put u istoriji Srbije je potpisan posebni kolektivni ugovor za policijske službenike. Mislim da je to velika stvar, ne samo za ovo ministarstvo, nego i za celu državu Srbiju i da će to ostati iza mene kao ministra i, na kraju krajeva, to je jedno dostignuće. Istina, kolektivni ugovor posebni se potpisuje na svake tri godine i on će morati da bude obnovljen, ali ovde smo po prvi put sada i odvojili policijske službenike od državnih službenika. Znači,neće sada svi imati status policijskih službenika. Tu će doći do promene u procesu ovlašćenja, zatim beneficiranog staža i svega ostalog. Doneće se nova sistematizacija, novi pravilnik o platama. Po prvi put je tim posebnim kolektivnim ugovorom izjednačena osnovica za vojsku i policiju. Do sada je vojska imala veću osnovicu. Zato smatram da je ovo bilo prioritetno pitanje da se nađe na dnevnom redu parlamenta, jer dogovor je bio da se od 1. januara primenjuje posebni kolektivni ugovor, iako bismo ovaj zakon doneli stvorili bismo uslove da se onda razgovara o sistemskom rešenju položaja policije, a ne o nekim palijativnim merama koje mogu da budu samo kratkog daha. Zato, sva ova ostala pitanja nisu bila možda tretirana na ovaj način kao radno pravna i socijalna pitanja. To će verovatno ostati za neke druge. Ovde smo samo razgovarali o nekim najnužnijim izmenama koje su bitne, a ostalo će ostati za možda neki novi celi zakon o policiji, možda neko novo sistemsko rešenje ili za neke izmene i dopune. Ne patim od toga da je istorijska stvar menjati ili donositi zakon. Ako vidite da jedan zakon ne valja ili da ste nešto pogrešili, za mesec dana ćemo ga ispraviti. Bolje ispraviti grešku, nego da robujemo nekim principima. Kada je reč oko mirovnih misija, zašto parlament ne donosi odluku o slanju policije? Zato što po našem Ustavu odlučuje o upotrebi vojske u inostranstvu. Policija nije oružana formacija u smislu vojne, policija u inostranstvu ne učestvuje u vojnim misijama, policija učestvuje u civilnim misijama, zato donosi odluku o učešću Vlada. Nisam to ja izmislio, to je bilo i u vreme prošle Vlade Vojislava Koštunice. Prvi put je naša mirovna misija otišla na Haiti pa u Liberiju. To je mali broj policajaca, to je sve negde četiri, pet, jedan, dva. Sada se na Kipru nalazi naša misija. Mislim da je to dobro za kredibilitet naše zemlje. Naravno, mi nemamo dovoljno para da šaljemo jedinicu od sto ljudi, jer to za nas ne bi moglo da bude izdrživo. Kada je reč o penziji, više se ne može ići u penziju sa 50 godina, promenjen je Zakon o invalidsko penzijskom osiguranju. U svetu postoje različiti primeri kada policajci idu u penziju. Moram da vam kažem, isto kao i za poslanike, znate, bila je pre neku godinu priča kada se ide, zaista u nekim državama postoje jedni modeli, a u drugim drugi. Kada je reč o policajcima, uglavnom ranije je bilo obavezno da neko ide u penziju sa toliko i toliko godina. Danas se u suštini ostavlja više kao mogućnost da neko može da ode sa 53 godine i uslov da imate 15 ili 20 godina radnog staža. Znači, da imate 15 ili 25 godina rada u policiji kao ovlašćeno službeno lice ili neko drugo ovlašćenje, znači, da ste policijski službenik. Međutim, to ne znači da će svako otići krajem godine, pošto ja potpisujem ta rešenja uvek. Ima veliki broj onih koji ne idu u penziju, i ako bi to pravo mogli da iskoriste. Moram da vam kažem sada, kad ste me to pitali, kad ste to rekli, ovde nije reč o tome da neko neće da ide u penziju. Kada je reč o policiji, mnogima je žao što nisu otišli u penziju prošle godine, kad je bilo mnogo povoljnije i mislim da se računao jednogodišnji prosek. Kada bi sada policajci izračunali koliko bi imali penziju po prošlogodišnjem i sada po novom, pretpostavljam da bi to bila veoma značajna razlika. Ali, to nije predmet ovog zakona, nego nekog drugog zakona. Nadam se da sam govorio tačno koliko sam rekao. Mogu ja još pet minuta. Hvala vam puno, izvinite ako sam vas zadržao, mogu ja i još da govorim, ali pretpostavljam da imate i sada neke druge obaveze i kad ste već o slavama govorili, odnosno o Danu policije, jučerašnja slava Arhangela Mihaila je, inače, veoma često u mnogim policijama upravo slava policije, jer Arhangel Mihailo je poznat kao čuvar, zaštitnik, borac. Juče sam bio u Trebinju, upravo na slavi MUP Republike Srpske, a naša specijalna antiteroristička jedinica ima kao svoju slavu Aranđelovdan. Želim svim građanima da čestitam slavu.
Zahvaljujem. Obzirom da mojom ne nemarnom omaškom nije na vreme data reč ministru Ivici Dačiću, prvom potpredsedniku Vlade, nego sam izgovorila reči, molim da se taj deo briše iz stenograma. Sada zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanrednim situacijama i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o policiji. Ovim završavamo današnji rad. Rad nastavljamo sutra u 10.00 časova, nastavkom zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa o tačkama dnevnog reda, kako smo danas usvojili. Hvala vam.