Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 128 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju narodni poslanici: Velimir Stanojević i Ksenija Milivojević. Po Poslovniku, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, obraćam vam se po Poslovniku, mislim da je u pitanju čak i ceo Poslovnik, ali tražio sam ovaj deo o javnosti rada, od člana 169. do 173. Naime, tražim od vas i od sekretara Skupštine da zaštitite dostojanstvo Narodne skupštine Republike Srbije. Ovo što smo danas videli u većem broju dnevnih novina ne odgovara istini i nema veze sa životom, nema nikakve veze ni sa zakonom o Narodnoj skupštini Republike Srbije koji moramo da donesemo u ovoj Skupštini, jer se radi o najvažnijoj državnoj instituciji. Donećemo ga. Naravno da ćemo razgovarati i o ta dva sporna člana, ali ovu instituciju moramo da zaštitimo, jer onaj ko ruši ovu instituciju u tim tekstovima, ruši državu, državni suverenitet. Danas sam i ja žrtva jedne totalne laži koja je napisana u listu "Glas javnosti". Na ovaj način tražim da mi se te novine izvinu, jer je napisano da sam ja tamo nekom mladom gospodinu rekao za ćebe i trenerku koju je nosio, što je apsolutna neistina. Znači, nisam nijedni jedinu reč progovorio sa njim, a jeste nosio neuglednu duksericu i trenerku i ne profesionalni ranac, kakav nose fotoreporteri, nego običan veliki crni ranac na leđima. To nema nikakve veze sa odžačarskim odelom, što je dalje u tekstu napisano, ni sa tim kako odžačari rade u posebnom odelu, pa moraju i fotoreporteri. Gospoda fotoreporteri i novinari mogu da vide kako je uređena Skupština u zemljama u našem okruženju, pa može i na taj način da se razgovara. Pre svega, molim vas da svim predstavnicima medija koji imaju akreditaciju i dolaze ovde, bilo da su u pitanju fotoreporteri, novinari, snimatelji, kamermani, odštampate i podelite ovaj deo Poslovnika o javnosti rada, od člana 169. do 173. trenutno važećeg, da se sa tim upoznaju i da se ubuduće po tome kako predviđaju ti članovi ophode i ponašaju prema narodnim poslanicima. I vi ste, predsedniče, danas žrtva onog jednog teksta "alavo", sa onom fotografijom koja je krajnje bezobrazna. Vi znate na koji način i zašto ste to radili. To je jedan potpuno tendenciozno napisan tekst. Prema tome, molim vas, ako se ovako nastavi, ova Skupština će postati potpuno besmislena, a znamo da država u kojoj nema Narodne skupštine, nema ni demokratiju, nego je diktatura u pitanju, čija god da je, a tako, bogami, nećemo moći u Evropsku uniju.
Dužan sam, kad god se reklamira povreda Poslovnika, da dam pojašnjenje po istom Poslovniku. Dame i gospodo, nemam nameru da ni na jedan način, ni kao predsednik Skupštine, ni kao neko ko predstavlja Skupštinu, a daje naloge sekretaru, pokušavam da se prema novinarima, koji su takođe žrtve onih ljudi koji uporno plaćaju kampanju protiv Narodne skupštine, da pokrećem postupke. Svi novinari koji su izveštači iz Skupštine vrlo dobro znaju kako skupština radi. Ovo je saziv Skupštine u kome je dodatno ponuđeno da se edukuju novinari i pozvani su i glavni i odgovorni urednici da se upoznaju sa programom, da bi saznali kako radi Skupština. Znači, nema potrebe pozivati se na Poslovnik. Postoji čitav niz sredstava koja su, umesto da budu povećane vama plate, uložena da se edukuju novinari, jer očekujemo da novinari obaveštavaju pravovremeno javnost. Sa druge strane, nema razloga ni na jedan način da se kroz sudske procese, zbog uvreda i neverovatne količine laži koja je ovih dana postojala u medijima, Skupština brani. Način na koji se brani Skupština je način na kome ja vama čestitam, a to je da ste bili jedina institucija u Srbiji proteklih meseci koja je uštedela novac, a pri tome je uradila dva puta više nego što je ijedan saziv za prvih šest meseci uradio. To govori o vašoj sposobnosti i odgovornosti prema građanima. Naravno, vi svakog trenutka znate da ste predstavnici građana, da ste u direktnom kontaktu sa građanima i, naravno, da vi, ja kao jedan od poslanika, moramo da primimo na sebe da budemo i žrtve, jer ova kampanja koja je plaćena od ljudi koji su stekli novac, jer nije bilo zakona i nije ih Skupština kontrolisala, ta kampanja je, u stvari, kampanja protiv građana. Svejedno što ta kampanja vodi računa da stalno govori da se to radi u ime građana Srbije a, naravno, kada se u ime građana Srbije laže, kada se falsifikuju podaci, kada se izvode lažne računice i kada se ispostavlja da poslanici koji su svakako najsiromašniji deo svake vlasti, treba da budu optuženi za nešto, onda protiv toga nema odbrane, sem one koju ste i do sada demonstrirali, a to je da se odgovorno ponašate prema onome što je država i sasvim sigurno da ljudi koji mogu da plate medije pokušavaju da sruše državu, ali je sasvim sigurno da vi to nećete dozvoliti i nema razloga da predsednik Skupštine i sekretar preduzimaju neke dodatne mere. Dovoljno je ovo što vi radite. Nadam se da ste zadovoljni objašnjenjem po Poslovniku. Hvala vam. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujemo potvrđivanje mandata narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije za upražnjeno poslaničko mesto, kako bismo omogućili njegovo učešće u radu Narodne skupštine. Uručen vam je Izveštaj Republičke izborne komisije o izboru narodnog poslanika radi popune upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Takođe, uručen vam je izveštaj Administrativnog odbora koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnog poslanika, sa predlogom da Narodna skupština, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Sulejmanu Spahi, izabranom sa izborne liste Srpska radikalna stranka – dr Vojislav Šešelj. Na osnovu izveštaja Republičke izborne komisije i izveštaja i predloga Administrativnog odbora, a shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Sulejmanu Spahi. Čestitam narodnom poslaniku na izboru i molim ga da nam se priključi u radu. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PARNIČNOM POSTUPKU (nastavak u pojedinostima) Podsećam vas da smo na jučerašnjoj sednici započeli raspravu o amandmanu na član 63. koji su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović i Miodrag Đidić. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Molim vas za malo pažnje da se čujemo. Istovremeno podsećam članove Zakonodavnog odbora da oni imaju sednicu u 11,30 časova u maloj sali. Na član 66. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović i Miodrag Đidić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 66. reguliše slučajeve kada sudija ne može vršiti svoju dužnost, odnosno kada mora biti isključen od suđenja. U tački 6. predviđeno je da ne može vršiti svoju dužnost ako je u istom predmetu sudelovao u postupku posredovanja, u donošenju odluke nižeg suda ili drugog organa ili zaključenja sudskog poravnanja, a ono se dobija u parnici. Naš amandman DS sastoji se u tome da umesto reči: "u donošenju odluke nižeg suda ili drugog organa", treba staviti reči: "u postupku pred nižim sudom ili drugim organom". Ja mislim, gospodine ministre, da nema razloga da se ovaj amandman ne prihvati, jer stav DS je da, ukoliko je neki sudija na bilo koji način učestvovao u postupku pred nižim sudom, ne može doneti odluku, odnosno donositi odluku pred višim sudom u žalbenom postupku. Teoretski, može se desiti da je on sudio dve godine duže nego sudija koji je doneo odluku. Smatram da postoje sasvim opravdani razlozi da se amandman prihvati. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, lično mislim da ovaj amandman zaista preciznije određuje mogućnost isključenja sudije u određenom postupku i faktički sprečava jednu eventualnost, kao što je rekao kolega Pajović. Dakle, u slučaju da sudija bude izabran u viši sud i da se u takvoj okolnosti pojavi situacija da sudi u predmetu gde je sudio u prvom stepenu. Obzirom da ovako kako je navedeno u članu 66. takva mogućnost nije predviđena, mislim da ovaj amandman preciznije reguliše to pitanje i da takvu mogućnost predviđa. U tom smislu, mislim da bi bilo dobro podržati i prihvatiti ovaj amandman.
Reč ima ministar pravde gospodin Zoran Stojković.
Ja nisam bio na početku odbora, ali mislim da ima mesta da se prihvati ovaj amandman. Ja ću dati objašnjenje, jer ovde je bilo malo suženo zbog onih malih sudova po unutrašnjosti, gde nastaju problemi, pa se kaže, ne možeš ti, a ne možeš ni ti, jer si bio dole i napravi se problem. Inače, principijelno ne menja mnogo na stvari, ali kažem malo je širi broj lica koja bi bila onemogućena i to je bio razlog. U principu, slažem se, Vlada prihvata ovaj amandman.
Time je ovaj amandman postao sastavni deo zakona. Je li tako? Ne, nije. Skrećem pažnju Odboru za pravosuđe i upravu da, pošto je predstavnik Vlade prihvatio amandman, neophodno je da Odbor to konstatuje i da prihvati, da bi on postao sastavni deo zakona, u protivnom će o njemu biti glasano. Molim vas da o tome vodite računa. Na član 66. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Amandman poslaničke grupe DS se takođe odnosi na član 66, odnosno na isključenje sudije koji ne može da vrši sudijsku dužnost, odnosno razloge. Mi predlažemo da se članu 66. doda nova tačka 8), koja glasi: "ako je sa strankom, njenim zakonskim zastupnikom ili punomoćnikom bio u radnom ili poslovnom odnosu ili je u takvom odnosu bio njegov bračni ili vanbračni drug, sadašnji ili bivši ili srodnik po krvi u prvoj liniji". Naravno, ovu tačku 8) predlažemo zato što smatramo da bi ona doprinela uspostavljanju nepristrasnog pravosuđa i mislimo da je neophodno da ova lica budu obuhvaćena isključenjem.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 67. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović
Amandman na član 67. stav 1. odnosi se na promenu brojeva 7, da se stavi broj 8, s obzirom da smo ovde tražili da se uvede nova tačka 8, pa onda shodno tome u članu 67. treba da se izmeni taj deo gde je od 1. do 7. tačke, mi predlažemo da bude od 1. do 8. tačke, naravno, ako se prethodni amandman usvoji.
Da li ima još neko po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 69. amandman, sa ispravkom, podnela je narodni poslanik Vjerica Radeta. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, sa ispravkom, pravno moguć. Gospođa Radeta, izvolite.
Dame i gospodo poslanici, juče se u ovom parlamentu na početku ove sednice desilo neviđeno kršenje osnovnih demokratskih principa od strane predsednika Skupštine i skupštinske većine, kada je kršenjem i Ustava i Poslovnika onemogućeno narodnim poslanicima da govore o kršenju Ustava od strane Borisa Tadića na funkciji predsednika Srbije. Iz tog razloga poslanici SRS-a su napustili Skupštinu na otprilike nekih četrdesetak minuta i prosto je neverovatno da ste za tih četrdesetak minuta uspeli da završite načelnu raspravu o Predlogu zakona o parničnom postupku i o Predlogu zakona o izvršnom postupku. Prvo, bilo je neprihvatljivo da se za ovakva dva zakona objedini rasprava, da se skrati vreme narodnim poslanicima da govore o ovim predlozima, ne samo iz razloga što se radi o veoma obimnom materijalu, nego i zbog činjenice da su ovo izuzetno značajni zakoni, da od ovih zakona zavisi i pravni sistem Srbije i da od ovih zakona zavisi konačno oživljavanje pravne države. Poslanici SRS-a na taj način su sprečeni da govore u načelu o ovim zakonima, jer nije prihvaćen naš predlog da napravimo, kolega dragi, pauzu, da bismo se mi konsultovali u našoj poslaničkoj grupi šta ćemo da radimo vezano za već utvrđeni dnevni red, a povodom već spomenutog kršenja Poslovnika i Ustava i ostalih demokratskih principa u ovom parlamentu i mi zato kroz amandmane koje smo podneli, kroz obrazloženje, obrazlaganje amandmana, sa mnogo manje vremena pokušavamo da gospodina ministra i poslaničku većinu ubedimo da prihvate naše amandmane, zato što su oni i dobronamerni i zaista sa ciljem da se popravi tekst zakona. Kada je reč o Zakonu o parničnom postupku, moram da naglasim jedan opšti stav da je Zakon o parničnom postupku, koji se primenjuje, koji je pozitivno pravni propis,zaista jedan vrlo dobar, čak odličan zakon i to je nepodeljeno mišljenje u stručnim krugovima. Ovde ima dosta kolega advokata i potpuno sam ubeđena da isto ovo misle. To misli i većina sudija i znamo mi da je bilo potrebno da se postojeći zakon sa tzv. saveznog nivoa, reći ću, prevede na republički nivo, ali to nije bio razlog da se donosi potpuno nov zakon. Ja prihvatam i verujem u dobru nameru ministra Stojkovića da promenom propisa postigne veću efikasnost i da popravi stanje u pravosuđu. Ovim predlogom zakona to nije moguće i ti se neće desiti. Mora ministarstvo da učini mnogo radikalnije korake da bi se popravilo stanje u pravosuđu. Naravno, Vlada mora da se hvali da nešto radi, pa evo u zakonodavnoj oblasti predlažu nam zakone. Doduše, ovo Ministarstvo pravde je zaista, pa čini mi se najveći broj zakona podnelo i gospodin Stojković je, ja to moram da kažem, jedini ministar u Vladi Srbije koji uvažava narodne poslanike i koji ovde uredno sa nama sedi i komunicira o predlozima koje u ime Vlade ovde predstavlja. Ja sam u ime poslaničke grupe SRS uložila amandman na član 69. zakona, upravo sa namerom da bi se prihvatanjem ovog amandmana povećala efikasnost i onemogućila zloupotreba u sudskim procesima zbog neopravdanih odlaganja. Vlada je predložila u članu 69. da nije dopušten zahtev za isključenje ili izuzeće, kojim se uopšte traži izuzeće svih sudija nekog suda ili svih sudija koji bi mogli učestvovati u nekom postupku, o kome je već odlučeno, u kome nije obrazložen zakonski razlog zbog koga se izuzeće traži. Ovo je svakako u redu i ovo je ta dobra namera predstavnika predlagača i predlagača da se ne zloupotrebljava procesno pravo u određenim postupcima, ali su onda potpuno nepotrebni stavovi 4. i 5, jer se radi o nedopuštenim zahtevima koji su predloženi u ovim stavovima, i jednostavno nije moguće, niti da se napravi nekakav trošak, jer se radi o nedopuštenim pravnim sredstvima, upravo u skladu sa prvim stavom člana 69. Ja ga zato predlažem, gospodine ministre, a ne znam da li smo dobili mišljenje Vlade o našim amandmanima, ja ga nisam dobila. Dozvoljavam da ste i to podelili u tih četrdesetak minuta koliko mi nismo bili u sali, a ako nije tako onda imate vremena da još jedanput razmislite o ovom amandmanu, da ga usvojite u ime boljeg teksta zakona.
Gospodin Krasić. Ujedno podsećam član 69. Poslovnika da govornik može da govori samo o pitanju koje je na dnevnom redu i molim vas da se toga pridržavamo. Zbilja ću morati da opominjem i nažalost i više od toga, ali nadam se da neće biti prilike.
Naravno da neće biti prilike, ja uvek pričam samo o amandmanima. Ja sam apsolutno siguran da ministar nije mogao da utiče na ovaj član zakona, jer znam da ima veliko iskustvo i da ovo ovako praktično ne može. Ovi profesori koji su se bavili ovim zakonom nešto su ministre pobrkali. Možda je dobro što su napravili podelu na razloge koji prouzrokuju izuzeće i na razloge koji prouzrokuju isključenje. Verovatno isključenje treba da znači obavezno izuzeće kada nastupi taj razlog i tu su dobro navedeni ti razlozi, a kada je u pitanju izuzeće, to bi bilo nešto kao otprilike fakultativno. To je ona situacija kada sasvim opravdano može da se sumnja u nepristranost suda, odnosno sudije koji vrši sudijsku funkciju, zbog nekih ličnih svojstava i nekih drugih okolnosti ili bilo kakve druge veze sa konkretnim predmetom. Međutim, vi ste rekli da zahtev za izuzeće može biti nedopušten. U stavu 1. tačka 1) sasvim lepo je naveden razlog, ako se generalno traži izuzeće, verovatno u prepisivanju tačke 1, 2. i 3. gde god stoji izuzeće, treba da stoji i isključenje. Verovatno da se na to odnosi. Međutim, tačka 2), malo širim ovaj amandman, tačka 2) stvoriće zabunu, jer ukoliko je u prvostepenom postupku podnet zahtev za izuzeće jednog sudije, predsednik suda nije prihvatio taj zahtev, doneta je prvostepena presuda, bilo je na okružnom sudu, okružni sud ukinuo, vratio na ponovno suđenje i opet pred sudijom. U praksi ovo tumače, ako se ponovi zahtev za izuzeće tog sudije u ponovnom postupku, da je o tome već odlučeno i da je to nedopušteno. Mislim da će biti takva tumačenja i to nije dobro, jer samo ukidanje ako ne ono prvo, onda drugo ukidanje diskvalifikuje sudiju da ponovo radi na tom predmetu. Ono što je značajno za ovaj amandman jeste da su ovo ipak neke radnje kada je u pitanju ocena dopuštenosti nekog zakona i to bi moralo da se veže za predsednika sudskog veća. Ovde ste naveli u stavu 2. ''odbaciće sudija''. Imamo situaciju da se sud javlja u obliku veća i u obliku sudije pojedinca. Sudija pojedinac je u svim pravima izjednačen sa predsednikom sudskog veća. Mislim da bi bilo preciznije da se prihvati ovo što smo mi naveli u ovom amandmanu – predsednik veća, a onda to generički znači sudija pojedinac. Oni su izjednačeni statusno u pravima kada se radi o upravljanjem parnicom. Ovo sudija ne znači ništa. Ono što stoji u stavovima 4. i 5. je situacija koja nije pravno moguća. Ako je sudija pojedinac ovlašćen da odbaci nedozvoljeni zahtev i protiv tog rešenja nema mesta žalbe, onda ne postoji ni mogućnost da nastupi štetna posledica po protivnu stranu zbog toga što se o tome odlučivalo. Ovo su tako jednostavni pravni predmeti, i čim pogleda zahtev za izuzeće, ukoliko se traži izuzeće svih sudija, ukoliko je ova treća situacija, ukoliko zahtev nije obrazložen, ne postoji nikakav razlog. Ovo su jednostavne stvari koje tog trenutka sudija pojedinac rešava. Nema potrebe, kada dobije ovakav zahtev koji je toliko očigledno nedopušten, da odlaže raspravu. Ova formulacija vam se ponavlja još na jednom ili dva mesta. Znam koji je bio motiv da se ovo na neki način uredi, da se spreče nedozvoljeni zahtevi, ponavljanje zahteva koji očigledno imaju za cilj da se zloupotrebe procesna ovlašćenja stranaka u postupku. Najmanje dva meseca se odlaže rasprava. Sa prva tri stava vi ste tu situaciju rešili, tako da su4. i 5. stav potpuno nepotrebni. Ukoliko se javi situacija iz 4. i 5. stava, budite sigurni da je taj sudija bio nesposoban, da je on namerno odložio da ne rešava po tom zahtevu, i on je učestvovao u prouzrokovanju štete. Nemoguće da neko ko podnosi legitimni zahtev mora da snosi odgovornost za to. Ne može stranka da trpi štetne posledice što se koristi pravima koje zakon dozvoljava.
Hvala. Da li još neko želi po ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 69. je u direktnoj suprotnosti sa članom 22. stav 2. Ustava Republike Srbije. Ako Ustav Republike Srbije u članu 22. stav 2. propisuje – svakome je zajamčeno pravo na žalbu ili drugo pravno sredstvo protiv odluke kojom se rešava o njegovom pravu i na zakonu zasnovanom interesu. Stranka koja je tražila izuzeće sudije, ona to traži iz njoj poznatih razloga. Ti razlozi mogu biti osnovani, a u predlogu ovoga zakona u članu 69. kaže da nije dozvoljena posebna žalba. Ne može biti Zakon o parničnom postupku u direktnom suprotnosti sa osnovnim načelima Ustava Republike Srbije. Zato smatram da u ovom delu treba intervenisati i popraviti ovaj tekst, jer u protivnom, doći će do grubog kršenja Ustava Republike Srbije. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 73. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS, na član 73. Predloga zakona o parničnom postupku amandman je podnela Nataša Jovanović i amandmanom se traži da se u stavu 3. reč: "parnični" briše. Naime, svima koji se bave prvom ili su se bavili, ili su nekad prošli pored suda, jasno je da mi nemamo ništa što se zove parnični sud, ni po Ustavu, ni po zakonu, ni po Zakonu o uređenju sudova, ne pominju se parnični sudovi nigde. Ne postoji parnični i vanparnični sud. Mi imamo opštinske sudove, okružne, trgovinski, valjda ćemo 2007. godine dobiti apelacioni, ali parničnog suda nema. Očekujem da ministar pokaže malo razumevanja. Mislim da ovaj amandman ne bi smeo da bude sporan, da će samo popraviti ovaj zakon, jer reč: "parnični" ovde nema potrebe da stoji. Dovoljno je da se kaže – sud može, zna se da je to sud koji primenjuje parnični postupak, bez obzira da li se radi od okružnom, prvostepenom sudu, o bilo kom sudu, da li je trgovinski ili bilo koji sud, ali kada se kaže sud, zna se našta se misli. A kada se kaže parnični sud, onda se tu uvodi neka kategorija koja ne postoji ni u Ustavu ni u Zakonu o uređenju sudova. Hvala.
Izvolite, ministar.
Ovde je sud koji postupa u parnicama. Mi imamo jedan mali problem. Kod ovog člana je jedan jedini izuzetak, da može da se pojavi nešto što je kao stranka i što nema status pravnog lica. Ako ne bi ostavili parnični sud, došli bi u situaciju da, imajući druge odredbe koje kažu da se kod trgovinskog suda primenjuje Zakon o parničnom postupku, onda bi mogao i trgovinski sud kao redovno postupanje da prihvata lica koja nemaju status pravnog lica, a to je isključeno gledajući nadležnost trgovinskog suda. Zbog toga je uneto da označi izuzetak koji neće moći da se primeni kod trgovinskog suda.
Izvolite, pogrešno ste protumačeni od strane ministra.
Ponavljam, gospodine ministre, ne sumnjam u vaše dobre namere, ali kada kažete parnični sud, ne možete tada misliti, odnosno tumačenjem ne možete doći do toga da će to biti npr. opštinski sud ili okružni, a da isključite na taj način iz primene trgovinski sud koji primenjuje parnični postupak. U tom slučaju je i trgovinski sud parnični sud. Svaki sud koj primenjuje Zakon o parničnom postupku može se nazvati parničnim sudom. Ako ste to želeli, onda ste ovo trebali nekim odredbama i Zakonom o uređenju sudova da uredite.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, amandman koleginice Nataše Jovanović na član 73. Predloga zakona o parničnom postupku je najbolji dokaza o tome koliko poslanici poslaničke grupe SRS ozbiljno rade ovaj posao i koliko nam je istinski stalo da, koliko je to moguće, formalno, tehnički uredimo predloge koje dobijamo od Vlade Srbije. Zaista je obrazloženje kolege Šarovića potpuno na mestu i ne mogu da prihvatim objašnjenje kojim je gospodin Stojković pokušao da pravda ovaj termin, jer je zaista činjenica da parnični sud ne figurira u našem pravnom poretku. Kada već govorimo o sudovima bilo bi mnogo bolje da je Vlada Srbije, kao predlagač ovog zakona kao i ostalih pravosudnih zakona, pošto stalno pričamo o intenciji ka Evropi i evropskim integracijama, onda je trebalo da sagleda i činjenicu da postoji jedna intencija u Evropi kada je u pitanju organizacija sudova i da bi zaista bilo jedino i najbolje rešenje da mi svoje sudove organizujemo tako da imamo osnovne sudove, apelacione sudove i Vrhovni sud samo u izuzetnim slučajevima. To je ono za šta se SRS zalaže od samog osnivanja i to je zapisano u našem programu. Zaista, svaki put kada govorimo o propisima iz pravosuđa mi naglašavamo potrebu za ovakvom organizacijom sudova, jer onda ne bi bili u situaciji da govorimo žargonski o parničnim sudovima ili ne znam kakvi sve još postoje trenutno ili ne postoje, ili se samo koriste termini u Srbiji, i zaista apelujem na predstavnika predlagača da shvati našu dobronamernosti da briše ovu reč. Radi se samo o tome da je koleginica Nataša Jovanović želela da pomogne da ovaj tekst zakona bude usklađen sa propisima, odnosno sa Ustavom, na kome mora da se bazira, i da ne uvodimo kroz ovakav zakon pojam sudova koji ne postoje u Zakonu o organizaciji sudova.
Izvolite, reč ima narodni poslanik Dragor Hiber.
Dame i gospodo, čini mi se da je ovaj amandman imao svoj razlog. Izraz - parnični sud nije dobar ne samo zbog toga i ne na prvom mestu što to nije vrsta institucije u našem pravosudnom sistemu, nego upravo zbog toga što se ne zna na šta se misli. Ako se misli na sve slučajeve u kojima se primenjuje parnični postupak, onda je dovoljna reč - sud. Ako se hoće isključiti situacija sudovanja pred Trgovinskim sudovima, onda treba da stoji - sud opšte nadležnosti, koji primenjuje parnični postupak. Kada stoji''parnični sud'' ne zna se na šta se misli. Znaće se tek kada jednog dana zakon bude primenjen. Radi se o jezičkoj redakciji. Radi se o omašci koja se svakome dešava kada duže živi sa jednim tekstom, pa i onima koji su pripremali ovaj zakon, i meni se čini da treba uložiti napor da se pronađe formulacija koja će biti jasna i svima razumljiva. Ili - sud opšte nadležnosti u parničnom postupku, ili - sud, a nikako - parnični sud. Možda nije kasno da odbor učini potreban amandman, ili da Vlada to uradi, ili da se to ostavi jezičkoj redakciji, ali treba intervenisati da bi zakon bio kako treba. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 84. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 84. Zakona o parničnom postupku. Naime, Srpska radikalna stranka smatra da je veoma bitno rešiti ovu važnu stvar u pravnom sistemu države Srbije, ali smo mišljenja da određene odredbe u ovom zakonu nisu dobre, pogotovo da grupa koja je radila predlog ovog zakona nije pokazala svoj pravnički maksimum, odnosno čak ni optimum, da bi ovo bilo uređeno na pravno dobar način. Sigurno da ovu oblast treba urediti, prilagoditi je građanima Srbije, odnosno strankama koje se budu pojavljivale u ovom postupku. Moram i ja da podelim mišljenje uvažene koleginice Vjerice Radete, koja je rekla da je ministar Stojković jedan od retkih ministara iz ove Vlade koji uvažava poslanike Skupštine Republike Srbije i brani predloge zakona Vlade pred ovim visokim domom. Moj amandman se odnosi na član 84. stav 2. Zakona o parničnom postupku. Predložio sam da se stav 2. ovog zakona briše, u kome se kaže''stranku mora zastupati advokat u postupku po reviziji i zahtevu za zaštitu zakonitosti''. Revizija i zahtev za zaštitu zakonitosti su vanredni pravni lekovi, koje stranka može da koristi, i SRS, sa dosta uvaženih kolega pravnika i advokata, koji se bave tim poslom i koji su se u svojoj profesiji i struci dokazali i afirmisali kao takvi, smatraju da se ovde radi o favorizaciji advokatske struke, iako mi u svojoj poslaničkoj grupi imamo četiri - pet vrsnih, eminentnih advokata, koji smatraju da to nije dobro, s obzirom da veliki broj stranaka koje se pojavljuju u parničnom postupku nisu u situaciji da plaćaju visoke troškove koje, prilikom vođenja postupka, stranka može da ima. Ovde postoji i jedan apsurd. Predlagač zakona nije rekao da li se radi o stranci koja je pravno ili fizičko lice, pa bi trebalo da je zastupaju advokati. Znači, nije jasno definisano. Pa prema tome, tumačeći ovaj stav zakona, smatramo da bi i za pravno i za fizičko lice, prilikom zastupanja i rešavanja po vanrednim pravnim lekovima, stranku trebalo da zastupa advokat, a u praksi se može desiti da stranka bude i lice koje je možda penzionisani advokat, ili univerzitetski profesor na Pravnom fakultetu, i ako se pojavi kao stranka neće moći da predstavlja svoj predmet, odnosno svoj slučaj u ovom sporu bez angažovanja advokata. Smatramo da to nije celishodno, da nije racionalno i nadam se da će posle mog odlaska sa govornice ministar pravde izaći i reći da se ovaj amandman prihvata. Hvala.
Momenat, prvo vi, Moma Marković, pa posle Petar Jojić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, svedoci smo u poslednjih par meseci da se i pred onim što vi zovete - međunarodnim sudom, a mi zovemo - političkim sudom, pred tim međunarodnim tribunalom u Hagu, vodila i završila žestoka borba vezana za pitanje advokata, za pitanje zastupnika. Naime, Slobodan Milošević je dobio pravo da se sam brani, s obzirom da je i predsednik SRS prof. dr Vojislav Šešelj insistirao na tom pravu, koje se pored ostalog nalazi u Povelji Ujedinjenih nacija, da se sam brani i da se odbrani, mislim da je nelogično da stav 2. u ovom članu ostane. Narodni poslanik, gospodin Sreto Perić je podneo amandman da bi pomogao i ministarstvu, a i sudijama sutra, kada ovaj zakon budemo usvojili, da lakše i jednostavnije obavljaju svoj posao. Ministarstvo treba da donese kvalitetan zakon, a sudije treba po tom zakonu da postupaju. Stav 1. u članu 84. kaže "stranke mogu preduzimati radnje u postupku lično ili preko punomoćnika", a stav 2. "stranku mora zastupati advokat u postupku po reviziji i zahtevu za zaštitu zakonitosti". Zašto dozvoljavamo uopšte mogućnost u ovom zakonu da nekome bude uskraćeno pravo i da mu bude nametnut advokat? Šta će biti ako komšija tuži advokata? Hoće li taj advokat, poštujući stav 2. ovog člana morati da uzme advokata, i da mu plati. Zašto favorizujemo tu advokatsku profesiju? Nemam ništa protiv advokata, naprotiv, mnogo advokata su mi lični i kućni prijatelji, ali mislim da u zakonu ne sme da stoji mogućnost da neko bude primoran da uradi nešto što mu možda i za odbranu i za konačan ishod predmeta koji se vodi pred sudom ne treba. Prema tome, smatram da bi trebalo usvojiti ovaj amandman i stav 2. iz ovog člana zakona izbrisati.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ukoliko bi se usvojio ovaj predlog ovog člana došlo bi do diskriminacije. Ta diskriminacija se ogleda u tome, kolega Marković je podsetio poslanike, a ja sam uveren da većina poslanika ili svi dobro znaju i mogu lako da zaključe, što ne treba mnogo objašnjavati. To je jedna poznata činjenica, imaćemo takvu situaciju da profesor Pravnog fakulteta koji je napisao desetine udžbenika iz procesnog prava, ili bilo koje druge grane prava neće moći, ako nije advokat, da podnese reviziju, da zaštiti svoje pravo i svoje interese. To će se desiti isto tako, dame i gospodo narodni poslanici, ukoliko sudija koji je bio sudija opštinskog, okružnog i Vrhovnog suda i otišao u penziju neće moći da podnese reviziju, iako je rešavao na hiljade i hiljade žalbi, donosio hiljade i hiljade presuda, rešavao hiljade i hiljade revizija, neće imati pravo po ovom članu da podnese reviziju da bi zaštitio svoja prava. To je apsolutno nedopušteno. U važećem Zakonu o parničnom postupku u članu 90. stav 4. predviđeno je da sud može neukoj stranci, i ukoliko primeti i utvrdi da ga zastupa nestručno lice, da skrene pažnju i ukaže da uzme punomoćnika koji će bolje zastupati njene interese. Dakle, to je dispozicija stranaka, to je stranačko pitanje i stranka u parničnom postupku o tome odlučuje. Ukoliko punomoćnik nanese stranci koju zastupa štetne posledice, ta stranka ima pravo na naknadu štete. Sa druge strane u članu 13. Ustava Republike Srbije normirano je da su svi građani pred zakonom i Ustavom jednaki bez obzira na versku, nacionalnu, socijalnu, političku pripadnost i svoju obrazovanost. Prema tome, ako se prihvati ovaj predlog zakona nećemo imati harmoniju u parničnom postupku. Imaćemo razbijanje i ovako veoma skromnog i dobrog parničnog postupka, ali nije reč ovde o tome. Postoje brojni drugi problemi o kojima ću kasnije u sklopu drugih amandmana imati prilike da govorim.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Problem člana 84. stav 2. je u tome što on formalno-pravno bi možda mogao ovako da opstane zato što reguliše status zastupnika, ali opasnost stava 2. se ogleda, pre svega, u onome što predstavlja njegovu logičku vezu, a to je odredba člana 405. stav 2. tačka 2. Revizija je nedozvoljena ako je reviziju izjavilo lice koje nije advokat. Onda dolazimo do tumačenja pojma šta znači izjaviti. Žalbu, reviziju izjavljuje stranka. Ako se javlja advokat on se javlja kao punomoćnik stranke, po ovlašćenju stranke i zbog ovog člana pravimo vezu sa članom 84. stav 2. gde ste definisali ko može biti zastupnik, ali ste tako stavili definiciju zastupnika kada je u pitanju revizija i zahtev za zaštitu zakonitosti da se jednim tumačenjem dolazi do zaključka da ste isključili stranku. Stranačka sposobnost se priznaje. Jedino stranka koja nema stranačku sposobnost mora biti zastupana od strane zakonskog zastupnika. Stranka koja ima stranačku sposobnost može sama da preduzima sve radnje u parničnom postupku, a ukoliko smatra da te radnje može bolje da uradi punomoćnik ona može da ovlasti punomoćnika, advokata koji će to da radi. Samo ukazujem na to da član 84. stav 2. i član koji se tiče dozvoljenosti revizije čine logičku celinu i tumačenjem ovog i ovog drugog člana dolazi se do zaključka da ste vi prekršili jedno od načela da ne dozvoljavate da stranka ima stranačku sposobnost. Vi joj priznajete stranačku sposobnost do žalbe, a kada je u pitanju revizija vi joj ne priznajete. Mi kao zakonodavci nemamo pravo da uskratimo tužiocu i tuženom stranačku sposobnost. Nemamo pravo da mu uskratimo pravo da on sam izjavi reviziju, izjavi žalbu. On podnosi u svoje ime i za svoj račun. Ovako formulisana ova dva člana ukazuju da po pitanju revizije i podnošenja zahteva za zaštitu zakonitosti mora da se pojavi advokat. Šta to znači? Ako ja kao tužilac želim da izjavim reviziju ne mogu lično, a ja sam stranka koja ima stranačku sposobnost, već moram da tražim nekog advokata. To bi značilo da neko stavi advokatski pečat. Mislim da formirate jednu kastu pri Vrhovnom sudu, i verovatno će on u svim inovacijama u smislu zakona o uređenju sudova da budejedini sud koji će da razmatra vanredne pravne lekove i onda će da se napravi jedna kasta advokata i biće faktički jedina ovlašćena da podnosi revizije sa blagim osvrtom nekih sudija nižestepenih sudova. Pa ako želiš da ti revizija prođe na Vrhovnom sudu obrati se kod tog i tog advokata, jer on je maltene licencirani advokat za reviziju. Tako ispada po ovome. Znači, ja formalno pravno ne mogu direktno da vam osporavam neustavnost odredbe 84. stav 2. ali mogu da vam dokažem da ste vi prekršili princip stranačke sposobnosti. Vi praktično tužiocu i tuženom ne priznajete stranačku sposobnost kada dođe do mogućnosti da koristi vanredni pravni lek. Na to ova skupština nije ovlašćena. Tako nešto ne može da uradi. Možemo da propišemo ko će biti punomoćnik, ali ne možemo da uskratimo pravo stranci da se sama koristi pravnim sredstvima. Ne možemo i to pogotovo kada je u pitanju tužilac. Šta ako je sam pokrenuo postupak, sam napisao tužbu, sam vodi postupak. Sada kada dođe do revizije mi ga teramo da mora da ima punomoćnika, a na to nismo ovlašćeni.
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica.
Gospodo narodni poslanici, meni kao advokatu bi ovaj stav 2. odgovarao, ali ne odgovara procesno-pravnoj proceduri i pravnoj nauci, jer se direktno diskriminišu ostali punomoćnici. Nije mi jasno kako jedan npr. bivši ministar, vrstan sudija, advokat, koji je uložio mnogo revizija i zahteva za zaštitu zakonitosti, nije u mogućnosti da zastupa stranku. Tvrdim da će taj kvalitetnije uraditi i reviziju, kao vanredni pravni lek, kao i zahtev za obnovu postupka, bolje od 70% advokata. Ne mogu se građani dovoditi u neravnopravan položaj, pogotovu kada se radi o ovako krucijalnoj stvari i o ovako krucijalnom zakonu. Zato tvrdim i garantujem da bi ovo bila i protivustavna norma. Ne napadam gospodina ministra, jer znam da to on nije pisao, ali napadam one koji su mu ovo podmetnuli, profesore koji nisu konsultovali praksu. Mislim da je ovaj amandman dobar i molim Vladu da ga usvoji.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da ovaj amandman, koji je podneo, u ime poslaničke grupe SRS, kolega Sreto Perić, treba da se prihvati. Treba da se prihvati, jer ovako tvrdokoran stav Ministarstva dovodi u pitanje iskrenost predlagača ovog zakona. Dovodi u pitanje, jer ako se pročita taj sporni član 84. stav 2. izgleda da je neki advokatski lobi insistirao da ovo ostane u zakonu. Gospodine ministre, vi ostavljate mesta za sumnju za tako nešto. Zašto? Svedoci smo da određeni lobiji imaju uticaja na Vladu Republike Srbije. Jednom odlukom, odnosno izmenom i dopunom određenih Zakona o porezu na promet, recimo, lekare ste oslobodili fiskalizacije, oslobodili ste stomatologe, oslobodili ste i advokate, gospodine ministre. Sada terate i stranke u sporu da moraju da koriste advokatske usluge. Postavlja se pitanje, kada je u pitanju to pravno lice, kao što piše ovde u obrazloženju, da li vi, gospodine ministre, znate koliko novca treba da bi neka stranka u sporu počela da ostvaruje svoje pravo, kao što je npr. najobičnija taksa koja treba da se uplati trgovinskom sudu da bi taj spor otpočeo? Zašto pojedina pravna lica zapošljavaju i po nekoliko pravnika da bi ih zastupali u tim sporovima, jer im je jeftinije nego da plaćaju advokatske usluge, ili po vama, ti pravnici treba da služe tim pravnim licima samo kao paravan za pisanje pravilnika o unutrašnjem uređenju tog pravnog lica? Dalje, ako ostanete pri ovom svom stavu i ne prihvatite ovaj amandman, uskraćujete pravo onim strankama u sporu koje zbog svoje finansijske situacije nisu u stanju da angažuju advokata. O svemu tome morate da vodite računa, jer svi imaju pravo na sudsku zaštitu, bez obzira na to da li su siromašni ili bogati. Ovakvim članom zakona se stavlja ta mogućnost isključivo onima koji imaju novce. Da apsurd bude veći, gospodine ministre, može neko sutra da tuži vaše Ministarstvo, ima pravo. Ko će zastupati to Ministarstvo?
Narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, gospodine ministre, mi iz SRS se zaista trudimo da vas ubedimo da ovaj amandman treba da prihvatite iz više razloga. Meni je lično predloženo rešenje prosto neverovatno - da stranku mora zastupati advokat u postupku po reviziji i zahtevu za zaštitu zakonitosti. Verujem u vaše dobre namere, već sam govorila o tome, da želite da se stanje u pravosuđu popravi, da se postigne efikasnost sudova, ali to ne možete ovakvim restriktivnim odredbama zakona. Znate vi dobro, svi građani Srbije dobro znaju za postojanje sprege između advokata i sudija. Naravno, želim da naglasim da ne mislim ni na sve advokate, ni na sve sudije. Naprotiv, mislim da postoji jedna manja grupa advokata i jedna manja grupa sudija koji haraju sudovima, zbog kojih je kompletno pravosuđe na lošem glasu. Mislim da bi Ministarstvo i ova Skupština svakako trebali da se pozabave konkretnim problemima i da se razrešavanjem takvih problema skine anatema i sa advokatske profesije i sa pravosuđa, pre svega. To bi trebalo da bude naš zadatak, a ne da pokušavamo da efikasnost postižemo tako što ćemo određene kategorije građana Srbije dovesti u situaciju da, u stvari, ne mogu da učestvuju u sudskom postupku, iako imaju stranačku sposobnost, zato što nemaju novčanu sposobnost. Advokatske usluge nisu jeftine, a mnogo je građana Srbije koji nažalost ne mogu da plate ni one vrlo visoke sudske takse. Sećate se dobro, kada smo govorili o sudskim taksama, poslanici SRS su i tada tvrdili da ne možemo sve ono što nedostaje u budžetu da popunjavamo na taj način što ćemo zavlačiti građanima ruke u džepove. Mnogi građani, nažalost, ne mogu da učestvuju u određenim postupcima koji su im zaista neophodni, zato što nemaju sredstava da plate drastično visoke takse. Pored sudskih taksi, sada mi obavezujemo građane da moraju da plaćaju advokate tamo gde zaista ne moraju, odnosno slobodan je izbor svakog građanina ili pravnog lica da li će da angažuje diplomiranog pravnika, ako je sam pravnik ili ako u pravnom licu ima, kao što i stoji u ovom obrazloženju amandmana, da može da ima desetak ili desetine diplomiranih pravnika u pravnom licu i onda to pravno lice mora da angažuje nekoga ko je advokat, a u stvari već ima više advokata, samo nisu u advokatskoj komori. Zaista postoji opasna bojazan da ćemo na ovaj način još više da produbimo taj jaz, da stvorimo još veću netrpeljivost između i nekakvih grupa, kolega Krasić je govorio - kasta. To zaista jeste tako i u sudovima i pri advokatskim komorama. Mi nemamo na to pravo. Naprotiv, mislim da mi moramo da budemo ti, prvi koji moramo da štitimo pravni sistem Srbije. Poslanici SRSto i čine. Naravno, sada to možemo samo kroz amandmane, jer da, eventualno, predložimo kompletno zakonsko rešenje, bilo u ovoj oblasti ili u bilo kojoj drugoj, to ne bi videlo svetlost dana, s obzirom da već skoro godinu dana imamo jedan poveći broj zakona u skupštinskoj proceduri koji, naravno, verovatno nikada neće doći na dnevni red. Gospodine ministre, evo, ja sam peta ili šesta iz naše poslaničke grupe koja pokušava da vas ubedi. Verujte, amandman je smislen. Amandman je u cilju ne samo poboljšanja zakona, nego u cilju poboljšanja situacije u pravosuđu. Nemojte da, ostavljajući ovu odredbu stava 2. člana 84. i dalje dovodite u situaciju, pretpostavljam, potpuno nesvesno i nenamerno, da određeni advokati kupe kajmak i iz ovog zakona i iz nekih drugih zakona, i što je najgore, da taj kajmak dele sa određenim ljudima u pravosuđu. Dokle god je tako, stanje u pravosuđu se neće popraviti. Zato vas molim da prihvatite ovaj amandman. Neka ovo bude jedan od prvih koraka ka boljem, zdravijem, nezavisnijem, realnijem pravosuđu u Srbiji.
Reč ima narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja bih se samo kratko osvrnuo na predlog koji je uputila SRS, a to je u odnosu na član 84. stav 2. Zaista u tom članu piše: "Stranku mora zastupati advokat u postupku po reviziji i zahtevu za zaštitu zakonitosti". U potpunosti uvažavam sve što su rekle moje kolege. U potpunosti poštujem intenciju zakonodavca i znam šta je zakonodavac ovim hteo. Rekao bih jednu činjenicu, dakle, zakon se mora pisati za sve. Dakle, svi građani pred zakonom, pa i ovim parničnim, moraju biti jednaki. Konkretno, dao bih jedan primer iz života. Može se desiti ovakva situacija, dakle, da naš uvaženi ministar posle toliko godina rada i struke ode u penziju, da ima sopstvenu potrebu da napiše reviziju. Kako će se osećati jedan takav ministar, jedan takav stručnjak, ako zakuca na vrata neke advokatske kancelarije. Ja bih molio da mi kaže i da mi odgovori na ovo pitanje.
Da li još neko želi reč? Na član 84. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Marković i Slobodan Pajović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovane koleginice i kolege, poštovani gospodine ministre, ovo je jedan izuzetno dobar amandman, ali možda malo preuranjen za naše društvo, tako da ga u ovom momentu povlačim. Hvala vam.
Povlačite amandman? Hvala vam. Na član 84. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Miodrag Đidić, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Miodrag Đidić.
Poštovane kolege poslanici, uvaženi ministre, svi amandmani koje je podnela DS imaju za cilj da poboljšaju ovaj tekst zakona i mi mislimo da ima dosta manjkavosti, ali sa jednim jedinim ciljem da zakon bude bolji i da postupak, a verujem da je to bio vaš cilj kada ste predlagali zakon, bude brži i efikasniji i sa krajnjim ciljem da stranke dođu što pre do pravovaljane presude. Međutim, bojim se da ovaj zakon ima dosta manjkavosti i nedorečenosti i da taj cilj neće biti ostvaren, već da ćemo i dalje biti u prilici da pojedini sporovi traju preko 20 godina, a da neki sporovi koji su laki kod običnog duga traju i po par godina. Ovakvim predlogom zakona, nažalost, nećemo, čini mi se, povratiti poverenje u naše pravosuđe koje je na niskom nivou, jer ako se vratimo u neki period unazad, videćemo da su građani imali ogromno poverenje u sud, ali da danas nemaju poverenja u sud. Da bismo povratili poverenje, moramo donositi kvalitetne zakone koji će biti, pre svega, u interesu stranaka. Što se konkretnog amandmana tiče, mi smo podneli amandman na član 84. stav 2. i tu se dosta razlikujemo od kolega iz SRS, jer su oni obrazlagali ovde da treba da se izbriše taj stav. Mi smatramo da je ovaj stav dobar, to je jedna novina u zakonu o parničnom postupku, a glasi: "Stranku mora zastupati advokat u postupku po reviziji i zahtevu za zaštitu zakonitosti". Mi smo išli korak dalje, pa smo u tom stavu dodali zarez i dodali sledeće reči: "kao i u sporovima pred trgovinskim sudovima čija vrednost prelazi 2,5 miliona dinara". Dakle, naše je stanovište da je u sporovima pred trgovinskim sudom čija vrednost prelazi 2,5 miliona dinara, obavezno zastupanje od strane advokata, ali zašto? Zato što će to učiniti postupak bržim i efikasnijim, a to bi trebalo da bude intencija ovog zakona i mislim da je to u interesu stranaka. Dakle, onaj ko se sudi za vrednost od 2,5 miliona, želi da što pre dođe do kvalitetne presude i sigurno je da ako sa obe strane budu prisutni advokati da će oni taj posao odraditi i bolje i brže, nego oni koji nisu kvalifikovani za taj posao, jer do sada je mogao da se pojavi zastupnik koji nije advokat. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, pa onda Petar Jojić.
Ja bih hteo da upozorim ministra da ovaj amandman slučajno ne prihvatite, bez obzira što su ovde lepo pokušali da nas ubede u nešto, ali ovaj amandman ne smete da prihvatite, jer ovaj amandman ne rešava problem. Vaš problem, problem ovog predloga zakona, nalazi se u članu 74. stav 1. i kaže se: "Stranka je potpuno poslovno sposobna i može sama preduzimati radnje u postupku". Radnja u postupku je izjavljivanje revizije. Znači, tužilac, tuženi, ovlašćeni su da preduzmu tu radnju. To što ste vi, odnosno ovi profesori koji su vam pisali zakon, napravili gimnastiku sa članom 84. pa su ga ovako unakazili da glasi, zato smo i podneli amandman da se to promeni i ja predlažem da Ministarstvo pravde, eventualno sa Zakonodavnim odborom i Odborom za pravosuđe preformuliše ovo. Vama fali jedna odredba o tome ko može biti punomoćnik stranke i koje uslove treba da ispunjava, vama fali ta jedna odredba. Vi imate tamo i kvalifikovanog pravnika, kako se to kaže, ali ne sme da stoji ovakva formulacija, tim pre što se ovde dodaje da pred trgovinskim sudom sve što se radi, mora da radi advokat, a gde je tu stranka, gde je njena parnična sposobnost. Ovim amandmanom se još više potencira negiranje parnične sposobnosti jedne stranke. To ne sme da se desi, to je zabranjeno. Ako je svrha, cilj da ovim zakonom propišete uslove koje treba da ispunjava neko lice koje se javlja kao punomoćnik, onda to uradite na drugi način. Ali da vezujete, ograničavate parničnu sposobnost koja je tu i koja postoji kod tužioca i kod tuženog, dakle, da vi ovako radite, to nije dozvoljeno. Ovako ne može da prođe. Ako imate potrebu da definišete, dakle, ko može da bude punomoćnik, onda napišite, ali nemojte da vezujete za reviziju i za zahtev za zaštitu zakonitosti i za zastupanje pred trgovinskim sudom, jer ima nekih stvari koje nisu normalne. Uzmite bilo koju banku ili bilo koju veliku firmu koja ima veliku pravnu službu gde rade i profesori, doktori prava, magistri, bivši advokati, možda tu ima 20, 30, 50 ili 100 ljudi. I ta firma može, kao pravno lice ako je tužena, pošto ima parničnu sposobnost, a zastupa se od strane zakonskog zastupnika, odnosno direktora firme, da da ovlašćenje da je neko drugi zastupa i ako je sada potrebna revizija, a ovi kažu, ako ideš u trgovinski sud, povedi odmah advokata. Molim vas, šta će nekoj firmi sa 100 diplomiranih pravnika još jedan advokat? Znate šta, nemojte da pravite ovu posebnu kastu advokatskog lobija, jer možete malo da nas isprovocirate, pa da pričamo još o nekim stvarima. Ako odete u SUP odmah vam policajac kaže kog advokata da angažujete za branioca, pa se javio Ćira sa kosom, te Ćira bez kose, pa ako dobije i advokata po službenoj dužnosti da mu pomogne nešto, a familija angažuje ovog što MUP predlaže, onda imamo sukob između dva advokata. Nemojte ovo da radite. To što nešto slično postoji u Americi, pustite, oni imaju svoj put i svoj način kako to rešavaju. Ne možete vi da negirate parničnu sposobnost nekog lica. Vi ovim odredbama negirate parničnu sposobnost i fizičkom i pravnom licu. To je zabranjeno. Ako treba advokat da bude punomoćnik, možete da ograničite i da kažete - kao punomoćnik pred Trgovinskim sudom javiće se advokat koji treba da ispunjava te i te uslove. Stranka, to je njeno pravo. Punomoćnik uvek istupa u ime stranke. Vi ste zaboravili stranku. Vi vidite advokata, ne vidite stranku. Desi se vrlo čudna stvar. Ako se sudija pojavi kao stranka u nekom postupku tamo, napravio čovek udes pa treba da nadoknadi štetu ili ne znam šta, on sada treba da ima advokata da bi pisaoreviziju, a on čovek sudija ili profesor Pravnog fakulteta. Profesori sa Pravnog fakulteta, znajte, morate da vučete advokata sa sobom uvek. To su napisale vaše kolege profesori koji su radili ovaj zakon. Kako su ovoliko mogli da pogreše. Preskočili, zaboravili stranku, videli samo advokata, a stranke nigde nema. Ne postoji sud zbog advokata. Vi kažete da sud postoji zbog advokata.
Narodni poslanik Petar Jojić, pa Nemanja Šarović, pa Dragor Hiber.
Dame i gospodo narodni poslanici, pridružujem se predlogu gospodina Krasića i predlažem predlagaču da ne prihvati ovaj amandman. Zašto? Ako bi se prihvatio, dame i gospodo, predloženi amandman on nije ustavna kategorija. Dame i gospodo, u članu 22. Ustava Republike Srbije propisano je svako ima pravo na jednaku zaštitu svojih prava u postupku pred sudom, drugim državnim organom, bilo kojim drugim organom ili organizacijom. Dakle, dame i gospodo, ne bih davao drugo obrazloženje, samo da ukažem da je ovo u suprotnosti sa Ustavom Republike Srbije i da nije ustavna kategorija. Predlažem da se ovaj amandman odbije. Ja kao dugogodišnji advokat imao bih mogućnost da kažem sada - evo, ja prihvatam ovaj amandman, zato što ću imati više stranaka koje će doći kod mene da im pišem revizije i da im uzmem pare. Smatram da je ovo nemoralno i ne prihvatam nikada da oduzmem pravo jednom akademiku, jednom profesoru koji je napisao desetine udžbenika, jednom dugogodišnjem sudiji, jednom dugogodišnjem advokatu koji je u penziji ili jednom dugogodišnjem tužiocu, vrsnim pravnicima kojih ima u našim preduzećima, da mu oduzmem pravo samo zbog toga što on nije advokat. Dame i gospodo, došlo bi opet kao što sam rekao do diskriminacije i ovo ne treba ni u kom slučaju prihvatiti, već odbiti.
Narodni poslanik Dragor Hiber. Uz izvinjenje imate preimućstvo, ustupio vam je red mladi kolega Nemanja Šarović.
Istina je da smo profesor Knežević i ja obojica profesori prava i da obojica nosimo bradu, ali tu se sličnost završava. Javio sam se da bih polemisao najpre sa argumentacijom koja je izneta u dosadašnjoj raspravi. Moj uvaženi kolega narodni poslanik Krasić koji već drugi, treći put osporava profesorima prava mogućnost da valjano rade na pisanju zakona, pokazuje pri tom da je dobro da i profesora prava ima u komisijama koje pišu zakone, ali on pravi jednu grešku zbog koje bi na ispitu kod profesora prava bio kažnjen. On govori o parničnoj sposobnosti stranaka, a zatim govori o obaveznom zastupanju kao negaciji te parnične sposobnosti. Pravo već 200 godina otprilike razlikuje parničnu i postulacionu sposobnost. Parnična je sposobnost sposobnost biti stranka, a postulaciona sposobnost je sposobnost samostalno, dakle izjavama svoje volje učestvovati u jednom sudskom postupku. Moguće je da parnična sposobnost postoji, a postulaciona sposobnost ne postoji. Dakle, generalna argumentacija nije dobra. Drugo, u mnogim pravnim sistemima, ne samo u SAD, nego u mnogim evropskim pravnim sistemima, uključujući i one koji su bili uzor našeg parničnog prava, odnosno čije smo parnične zakonike receptirali, postulaciona sposobnost stranaka je isključena kada se radi o predmetima određene vrste ili predmetima određene vrednosti. U takvim stvarima se predviđa obavezno zastupanje od strane advokata ili drugog kvalifikovanog pravnika. Naš pravni sistem to nije imao, ali je imao jednu ustanovu koja je tome vodila. Ako bi sudija, mislim na važeće pravo, primetio da stranka ili njen punomoćnik nisu u stanju da dovoljno kvalifikovano učestvuju u postupku, bio je dužan ili je dužan da na to upozori stranku i da joj preporuči da angažuje stručnog pomoćnika, odnosno advokata. Sam zakonodavac je u predlogu ovog zakona predvideo da se postulaciona sposobnost stranke isključi kod zahteva za zaštitu zakonitosti. Istina nespretno, i zbog toga ja lično neću glasati za amandmane. Amandmanima je predviđeno da se postulaciona sposobnost ograniči i u nekim drugim slučajevima. Kod revizije i kada u trgovinskim stvarima vrednost spora prelazi određenu vrednost. To ima smisla, naročito kod revizije. Revizija je vanredni pravni lek koji se može uložiti samo zbog povrede prava i potrebno je pravničko znanje da bi se utvrdilo da li ima ili nema razloga za reviziju. Potrebno je pravničko znanje koje bi s jedne strane destimulisalo stranku da ulaže reviziju kada očigledno nema mesta i da se ne izlaže troškovima, a s druge strane da bi se sprečilo da sud bude zatrpan velikim brojem revizija, kao što je to danas slučaj, pa danas Vrhovni sud Srbije ima u radu više revizijskih predmeta nego što ima ukupno predmeta u Palati pravde. Amandman nije dobar, jer kaže da je zastupanje od strane stručnog punomoćnika neophodno u svim postupcima u kojima je predviđena revizija, a to bi značilo od prvostepenog postupka, pa nadalje. Da stoji da je zastupanje potrebno u postupku revizije kao što je zakonodavac predvideo u postupku zahteva za zaštitu zakonitosti, amandman bi bio dobar. Dakle, ponoviću, ova široka argumentacija o tome da se ovim ukida ili umanjuje parnična sposobnost ne stoji. Parnična sposobnost je sasvim školski sposobnost biti stranka, a sposobnost samostalno učestvovati u postupku je postulaciona sposobnost. Ona se može ograničiti, ona je u većini pravnih sistema ograničena i razumno ograničenje treba uvesti kod nas.
Tražio je repliku narodni poslanik Zoran Krasić.
U potpunosti razumem potrebu da se zaštite pravi pisci ovog zakona, ali ne mogu da prihvatim činjenicu da neko upadne u Narodnu skupštinu, a da se makar ne informiše o ostalim članovima koje sam ja naveo prilikom prvog izlaska, povodom sličnog amandmana. Zamolio bih onoga ko kritikuje neke moje stavove da okrene predlog zakona strana 83, neka se pročita član 401. stav 2, gde kaže – ''revizija je nedozvoljena''. Tačka 2. – ''ako je reviziju izjavilo lice koje nije advokat''. Lice koje izjavljuje reviziju može biti jedna od parničnih stranaka, a može biti zakonski zastupnik i punomoćnik, pošto lice koje izjavljuje reviziju, čitajte šta piše – ako je reviziju izjavilo lice koje nije advokat. Pogledajte šta je napisano u članu 74. stav 1, tu je dobro napisano – stranka koja je potpuno poslovno sposobna može sama preduzimati radnje u postupku. To je u zagradi napisano kao parnična sposobnost. Ja sam o tome pričao. Znači, stranka, fizičko i pravno lice je parnično sposobno. Fizičko lice dokazuje parničnu sposobnost na taj način što dozvoljava da ona sama preduzima radnje koje zakon dozvoljava. Ako se radi o pravnom licu, njega zastupa zakonski zastupnik. On može svoje ovlašćenje da prenese i na punomoćnika koji takođe treba da ispunjava uslove. Naravno da se ovo ne tiče toga, ako je postojala potreba da se prepiše ko može da bude punomoćnik, to je druga stvar, ali ovde se isključuje ekskluzivno pravo stranci da izjavi reviziju. Ne napadam ja advokate. Stranka je ta koja ima pravo da izjavi reviziju. Revizija je jedna od procesnih radnji. Ne sme niko da uskrati prvo stranci da izjavi reviziju. Zato pravim vezu između člana 84. i 401. i dokazujem da je nekom gimnastikom, igrom reči stranka isključena. Nemamo mi pravo da isključimo fizičko lice, ukoliko poseduje parničnu sposobnost. Nisam kritikovao to što treba stranka, po njenom izboru, da ima punomoćnika. To je njeno pravo, neka izabere da li će da ima punomoćnika. Ako nije pravno kvalifikovan, tražiće punomoćnika i kvalifikovano lice da mu napiše reviziju, ali ne sme da stoji da samo on može da podnese.... (Predsedavajući: Vreme.) ... zaboravila se stranka. Kod mene bi sigurno taj profesor pao na ispitu.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, a zatim narodni poslanik Slobodan Vučković.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da ovo nije dobar amandman i možda bi bilo bolje narodnim poslanicima koji su ga podneli da poput gospodina Markovića shvate da su pogrešili, da povuku na vreme ovaj amandman, jer im ne služe na čast i svakako da neće doneti bilo kakvu korist građanima. O čemu se radi? Kada se kaže, da ne dođe do zabune, nema SRS ništa protiv toga da u pisanju zakona učestvuju i profesori univerziteta, ali svakako imamo dosta protiv toga da u pisanju učestvuju oni profesori univerziteta koji su ovako snažno inspirisani pravili međunarodnog ad hok tribunala u Hagu. Ovako nešto postoji jedino danas u Hagu, ali se zato tom ad hok tribunalu u Hagu izruguju svi pravnici sveta. Ne radi se ovde samo o uskraćivanju mogućnosti stranci da podnese reviziju. Ukoliko bi bio prihvaćen ovaj amandman, došli bi u koliziju sa nekoliko članova ovog zakona, najpre sa članom 2. koji kaže da stranke imaju pravo na zakonitu, jednaku i pravičnu zaštitu svojih prava i da sud ne može odbiti da odlučuje o zahtevu za koji je nadležan. Ukoliko je sud nadležan za određeni zahtev, on ne može odbiti da postupa makar i da zahtev za zaštitu zakonitosti, odnosno reviziju podnese neko ko nije advokat. Ne radi se samo o uskraćivanju prava na podnošenja revizije, već se, ukoliko bude prihvaćen amandman DS radi i o uskraćivanju prava da se podnesetužba ili da se preduzme bilo koja druga procesna radnja pred trgovinskim sudom, ukoliko vrednost spora prevazilazi 2,5 miliona dinara. Doći ćemo u situaciju da će neko fizičko lice koje je vlasnik određenog preduzeća ili firme ili koji ima neki spor, a koji može imati potpuno pravničko obrazovanje, može biti diplomirani pravnik, lice koje se tim poslom bavi više godina, ima uspešnu firmu, a to je jasno samim tim što barata iznosima koji su veći od 2,5 miliona dinara i mi onda kažemo da takva osoba nije u stanju da sama odluči da li će u nekom sporu angažovati advokate ili neće, već kažemo – ti si sposoban da vodiš firmu koja okreće milione dinara, ali nisi sposoban da odlučiš da li ćeš angažovati nekog punomoćnika ili nećeš. Nedopustivo jer na ovaj način možemo doći u situaciju da neko ko je advokat, a pojavljuje se kao stranka u postupku, mora da angažuje drugog advokata. Ovo je logički potpuno besmisleno. Ne radi se ovde čisto o tome da neko nije dovoljno kvalifikovan, pa da će mu zbog toga biti uskraćena određena prava, već se na ovaj način uskraćuje pravo i onome ko jeste advokat i kvalifikovan je da u nekom drugom sporu zastupa neko drugo lice, ali neće biti kvalifikovan da u svom ličnom sporu zastupa sam sebe. Hvala.
Replika, narodni poslanik Milan Marković, izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, moj uvaženi kolega Šarović me nije dobro razumeo. Ja jesam povukao amandman, ali ne mislim da sam sa tim amandmanom pogrešio. Ja sam hteo tim amandmanom da ukažem na neko rešenje za koje mislim da će u budućnosti zaživeti. To nije prvi put. Mislim da se i kolega Šarović seća. Tako sam predlagao svojevremeno, da se uvedu neposredni izbori za izbor najviših nosilaca pravosudnih funkcija, odnosno sudija i javnih tužilaca. Tako sam sad predložio jedno rešenje za koje sam siguran da će za pet ili 10 godina i u našem društvu zaživeti. Naime, mislim da ne može svako da se bavi svakim poslom. Kao što mi, uprkos tome, što smo stručni za neke stvari, možda neko za računovodstvo, ne možemo da vodimo računovodstvene poslove, jer nemamo licencu, nemamo taj dokaz koji sa sobom nosi određena prava, ali i određene obaveze, tako je i u određenim složenim pravnim postupcima, kao što su postupci po reviziji, ili u ovom slučaju, pred trgovinskim sudom od preko 2,5 miliona dinara. Ne može taj postupak da vodi svako. Treba da vodi onaj ko je za to stručan, ko o tome ima sertifikat države da je stručan i koji za to na odgovarajući način odgovara, što je uređeno zakonom o advokaturi. Ni prvi amandman nije bio greška, svesno je podnesen da bi se za njega čulo, a drugi amandman mislim da je prava mera za situaciju u kojoj se naše društvo nalazi i stoga predlažem da ga usvojite.
Hvala. Narodni poslanik Slobodan Vučković, odustaje. Da li još neko želi reč? Narodni poslanik Boško Ristić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo poslanici, poštovani ministre, smatram da je ovaj amandman celishodan i da doprinosi pravnoj zaštiti interesa građana koji imaju sporove pred sudovima, a i interese vlasnika preduzeća koji pred trgovinskim sudovima imaju sporove iz poslovnog odnosa. Inače, postoji već princip u pravu da advokat ne može sebe da brani u postupcima gde je po zakonu predviđena obavezna službena odbrana. I ako advokat, recimo, u nekom kaznenom postupku, pre svega u krivičnom postupku, bude stranka on će morati da ima u zakonom propisanim slučajevima obaveznog branioca, a ukoliko ga on ne obezbedi obezbediće mu ga sud. Nema razloga da u parničnom postupku, u postupku zaštite imovinskih prava, lice ne dobije obavezu da obezbedi stručnu pomoć kako bi se zaštitilo i od pogrešnog vođenja postupka, ali isto tako i da bi što potpunije zaštitilo svoje imovinsko-pravne interese. Logično je da u sporovima u kojima je veoma velika vrednost spora, lice mora da ima advokata. To doprinosi efikasnosti suda. Mi smo svedoci da pred trgovinskim sudovima vlasnici firme, koji jesu sposobni poslovni ljudi, ali nedovoljni poznavaoci prava, izjavljuju razne pravne lekove na koje nemaju pravo, ili iz pogrešnih razloga, a na taj način, gube pravo koje im je zakonom priznato. Dakle, inflacija podnošenja vanrednih pravnih lekova, ili uopšte podnesaka, ili inicijativa pred nadležnim sudom može da bude na ovaj način ograničena, ukoliko stranka u određenim slučajevima ima stručnog zastupnika, odnosno advokata. Evropsko pravo poznaje pravo na obavezno zastupanje od strane advokata, ali je to pravo u korelaciji sa obavezom države da obezbedi besplatnu pravnu pomoć onima koji ne mogu da sami finansiraju stručnu pravnu pomoć. Moram da vam kažem da su se sve poslaničke grupe složile kada su učestvovale u ustavnoj komisiji, koju je formirala ova skupština, da se pravo na besplatnu pravnu pomoć zagarantuje Ustavom i da postane institut ustavnog prava. I dalje se zalažem da postoji korelacija između obaveze zastupanja od strane advokata u pojedinim slučajevima koje propisuje Zakon o parničnom postupku, ali isto tako i za obavezu države da svim strankama koje nemaju ekonomsku mogućnost obezbedi finansiranje stručne pomoći. Smatram da ćejedno ovakvo rešenje doprineti i efikasnosti postupka i da se neće dolaziti u situaciju da stranke podnose pravne lekove koji će biti odbacivani zbog toga što se izjavljuju iz osnova koje zakon nije propisao, a radi se o veoma velikim sporovima, sa velikom vrednošću spora, tako da će i građani direktno a i posredno biti zaštićeni od svojih pogrešnih pravnih postupaka.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 88. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković i Slobodan Pajović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovane koleginice i kolege, naš amandman se odnosi na član 88. Naime, predlagač je u članu 88. predvideo da punomoćnika koji je advokat može zamenjivati advokatski pripravnik, koji je kod njega zaposlen, ako je stranka ta koja je odredila punomoćje. Prvo, ovde postoji jedna osnovna greška a to je pitanje zaposlenosti, zbog toga što sam pripravnik ne mora da bude zaposlen. On jednostavno može da bude na pripravničkoj praksi i ne mora da bude u radnom odnosu da bi mu se to računalo. To je prva greška koja se potkrala u samom tekstu zakona. Druga stvar, ovim se dira u odnos stranke i advokata, koji je već regulisan Zakonom o advokaturi. Naime, kada stranka dođe kod advokata on sa njom uspostavlja jedan odnos poverenja, a u krajnjem slučaju ona je zbog toga došla kod tog advokata, odnosno ona ga je izabrala. Na koji način će taj advokat vršiti zaštitu njenih prava pred sudom, odnosno zastupati je pred sudom, to je opet njihova stvar. Znači, stvar te stranke i tog advokata. Potpuno je nepotrebno opterećivati stranku i advokata novim pitanjima, a to je da li u punomoćju, koje stranka daje advokatu, mora da stoji i ta mogućnost da će punomoćnika na ročištima zamenjivati pripravnik. Ovo je zbog toga što je redovno kod nas praksa da pripravnici zamenjuju advokate u ročištima i to nije ništa sporno, ništa čudno, to je u krajnjem slučaju jedan od načina obučavanja pripravnika i zbog toga i postoji taj pripravnički staž. Često se to svodi samo na pitanje da pripravnik ode na sud i kaže - ostajem pri tužbi, tužbenom zahtevu. Nekad ode na sud i samo zamoli da se odloži ročište. Znači, to i nisu toliko sporne stvari. U suprotnom postavilo bi se pitanje - da li u punomoćju mora da stoji i ovlašćenje da podneske piše pripravnik. Dešava se da pripravnici pišu podneske. Pripravnik sa dve godine staža sasvim uspešno može da piše podneske. Već posle šest meseci može da piše podneske, jednostavnije sadržine. Ako bismo to dalje produbili postavilo bi se pitanje - da li možete slati pripravnika i da preda podnesak u sud itd. Naime, čini mi se da ovim zadiremo u samu organizaciju rada advokatske kancelarije i stoga mislim da je naš amandman vrlo umesan i molim ministra da još jednom razmisli i prihvati ovaj amandman, kako ne bismo zadirali u nešto što u krajnjem slučaju i nije naša materijala, već je to odnos stranke i advokata i to je rešeno Zakonom o advokaturi, pa u krajnjem slučaju kada se budemo bavili tim zakonom možemo ući i u rešavanje ove materije. Sada, ako ostavimo ovako, imaćemo dva među sobom suprotstavljena rešenja. Hvala na pažnji.
Da li još neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo, smatram da je predloženi amandman apsolutno smislen i da je rešenje koje je ponudila Vlada protivno Zakonu o advokaturi, jer kao što je rekao prethodni diskutant - advokatski pripravnik je na praksi kod advokata, a prema odredbama Zakona o advokaturi i ne mora da bude zaposlen. To može da bude i volonter. Na ovaj način bi se napravila diskriminacija između pripravnika, koji jesu zaposleni, i pripravnika koji su volonteri. To bi dovelo u neravnopravan položaj određena lica pred zakonom i Ustavom. Smisao ove odredbe - da advokata može menjati i zamenjivati u postupku pripravnik je saglasno smislu i cilju Zakona o advokaturi, da su pripravnici na praksi kod advokata. Molim vas gospodo, kako će ti advokatski pripravnici obavljati praksu ukoliko ne mogu zamenjivati advokata u vršenju parničnih radnji. Prema tome, predlažem da se ovaj amandman usvoji, jer bi tek na taj način bio uspostavljen balans i odnos između Zakona o parničnom postupku i Zakona o advokaturi, i na taj način bismo imali jedan logičan i smislen pravni sistem. Ovako se taj sistem u Srbiji narušava.
Da li još neko želi reč? Izvolite, reč ima ministar Zoran Stojković.
Samo jedno kratko objašnjenje. Znate, postoji Zakon o advokaturi, ali ovde se traži da se u zakon unese nešto što stranka ne mora da zna. Stranka ne mora da zna zakon, da se obraća advokatu, to je njihov odnos. Slažem se da treba da postoji poverenje prema advokatu, ali koja je onda smetnja da advokat kaže odmah stranci da sutra može da vidi njegovog pripravnika? To nije nikakva smetnja, niti je to zadiranje u njegovu advokaturu. Ali, štiti se stranka od onoga što se često javlja u praksi pa dođu pritužbe, pa hiljadu stvari, vi u Komori to znate, pa kaže - ja sam angažovao advokata a javljaju mi se neka deca koja ne znaju, ili odlažu itd. Znači, nikakva smetnja niti ograničenje advokatu, da kada stranka dođe, ako ima poverenja u njega, ne postoji da on kaže - ali, mene će kao advokata zamenjivati pripravnik. To nije nikakva smetnja da se da kao informacija stranci. Prema tome, ovo što je urađeno treba ovako da ostane, da ne bi bilo da u zakonu to pravo postoji, stranka ga ne zna a ugovara odnos sa advokatom. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici ovo pitanje je regulisano Zakonom o advokaturi. Prema tome, advokat koji prihvati stranku i stranka mu potpiše punomoćje, odnos između advokata i njegovog pripravnika regulisan je zakonom o advokaturi, i advokatska kancelarija, odnosno advokat odgovara za postupak i ovlašćenja koja daje lično pripravnik. Zahtev da se unapred predvidi mogućnost da će i pripravnik moći da zastupa, to postoji kao mogućnost, ali je bespotrebno. Ta odredba je suvišna, jer je ovo pitanje regulisano Zakonom o advokaturi. Dakle, odnos između advokatske kancelarije, advokata i pripravnika jeste regulisan Zakonom o advokaturi i smatram da je ovo rešenje suvišno i da ne bi trebalo da bude ugrađeno u ovaj predlog zakona.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 89. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković i Slobodan Pajović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Posle izlaganja ministra dobila sam želju da malo branim advokate. Ovaj član 89. predlaže, odnosno predviđa uslove za izdavanja punomoćja, odnosno ovlašćenja advokata po punomoćju koje mu stranka izdaje. Naravno slažemo se sa svim što je zakon predložio, međutim naša poslanička grupa je predložila da se doda posle tačke 3. tačka 4. koja bi glasila da od protivne stranke primi dosuđene troškove. Onaj ko se ikada bavio advokaturom zna šta znači kada se u presudi dosude troškovi i koliko je ustvari dobro, koliko ubrzava i lišavaraznih postupaka ovakva jedna odredba koja bi predviđala da advokat ima pravo po punomoćju da naplati troškove od suprotne stranke. To su troškovi postupka i bilo bi pravilno rešenje da ih advokat naplaćuje, tim pre što je to nekada u nekim zakonima i bilo predviđeno.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo, predloženi amandman je potpuno logičan i konsekventan predlozima koje smo imali i do sada kao poslanička grupa. Pošto je advokat kao punomoćnik ovlašćen da može pokretati postupke u ime stranke, podnositi pravne lekove, inicijativne podneske, logično je da nakon sprovedene parnice ili nekog drugog postupka pokrene izvršni postupak u kome će tražiti naplatu parničkih troškova. Tim pre društvo treba da bude zainteresovano da advokat može i na miran način od druge strane naplatiti dosuđene troškove postupka i na taj način sprečiti prinudni postupak izvršenja koji donosi nove troškove, nove angažmane stranaka i stručnih lica i opterećuje rad sudova. Dakle, ovakvo jedno rešenje će doprineti celishodnosti vođenja parničnog postupka.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman treba odbiti jer se u praksi mogu javiti zloupotrebe. Te zloupotrebe bi mogle da izgledaju na sledeći način. U praksi da advokat naplati unapred od stranke troškove za sastav tužbe, za ročišta i kasnije kada dobije pravosnažnu presudu da traži prinudno izvršenje od protivne stranke i da dva puta stavlja pare u svoj džep. Treba sprečiti ovakvu pojavu unapred. U praksi su to česti slučajevi i zbog toga to treba onemogućiti. Građanin zna šta je platio i ostaje pravo građanina da reguliše međusobne odnose između advokata i njega, a ovako po ovome ispalo bi da se otvara mogućnost da neki pojedinci mogu zloupotrebiti ovu odredbu i ovakav amandman, ako bude prihvaćen, na štetu građana koje zastupa i zbog toga unapred ne treba otvarati mogućnosti da neko profitira na štetu naših građana.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovane kolege, mislim da je kolega Jojić ovde imao pogrešan pristup. Mislim da pristup koji nam nameće praksa je sasvim drugačiji, a to je da mnogo češće advokati ostaju ta strana kratkih rukava, odnosno ta strana koja je prevarena. U suprotnom ako bi se pak desilo ovo što vi govorite da je moguće da se desi, naravno uvek je moguće da neko vrši zloupotrebe, pa je moguće i u ovom slučaju. Postoje vrlo efikasni instrumenti da taj snosi sankcije. Priznaćete manja je verovatnoća da advokat sebi priušti takav luksuz, jer to ne bi samo povlačilo eventualno krivično-pravne sankcije, pre svega određeni građansko-pravni odnos, već sigurno i gubitak licence, odnosno određene sankcije koje bi prema njemu sprovela advokatska komora. Mislim da ako bismo baš krenuli tom argumentacijom zloupotrebe i tom argumentacijom ko će u kom slučaju ostati bez onoga što mu pripada, onda ipak mislim da treba prihvatiti baš naš amandman, jer su advokati u ovom slučaju slabija strana.
Vi se pozivate na Poslovnik? Izvolite.
Dame i gospodo, ne osporavam ja tvrdnju kolege Markovića. Ima slučajeva da nekada advokat nije mogao da naplati troškove, ali to je sada i pravni odnos između advokata i stranke. Ne treba vezivati sada za konkretan slučaj i za konkretnu pravnu regulativu i predlog. Prema tome, ukoliko stranka nije izmirila troškove koje joj po važećoj advokatskoj tarifi pripadaju, to je onda odnos koji stranka reguliše sa svojim advokatom i advokat sa svojom strankom, ali ne treba otvarati mogućnost da se troškovi dva puta naplate. To je ono što je opasno, što je nemoralno i ne treba dozvoliti, i protiv toga je Advokatska komora Srbije i sve advokatske regionalne komore u Srbiji. One su protiv toga i traže, kada građane zastupaju advokati, jednu advokatsku disciplinu i veću odgovornost. Zbog toga sam protiv ovog amandmana.
Reč ima ministar pravde Zoran Stojković.
Moje kolege advokati su se lepo ispričali, ali dosta netačnih stvari su izneli. Tačno je da može advokat da inicira, kako kaže moj kolega, tužbu, podnesak itd, ali za to mu treba punomoćje stranke. Kada mu treba za to, onda mu treba i za ovo da može da primi troškove, treba mu punomoćje stranke, da ga stranka ovlasti da primi troškove. Bez toga bi ispalo da mu se zakonom daje neko pravo, a stranci oduzima. Iz tih razloga ova odredba ništa ne menja gledajući praksu. Ugovorni odnos između advokata i stranke postoji, i kada ga ovlasti da podnese tužbu neka ga ovlasti i da može da naplati troškove, ništa drugo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Advokati kao poslanici i u liku ministra, poslanika opozicije i vlasti mogu u Advokatskoj komori lepo da se dogovaraju oko nekih odredbi, međutim ovaj amandman ne sme da se prihvati. Ja sam iznenađen što ministar nije oštrije napao ovaj amandman. Pročitajte uvodnu rečenicu ovog člana. Ovim članom se definiše zakonska prezumpcija. Kaže - ako je stranka izdala advokatu punomoćje za vođenje parnice, a nije bliže odredila ovlašćenja u punomoćju, advokat je na osnovu ovog punomoćja ovlašćen, tačka 1), tačka 2), tačka 3), standardno, normalno, očekivano. Vi tražite da prezumpcija bude i da je dobila ovlašćenje da primi dosuđene troškove od protivne strane. Takva prezumpcija ne može da stoji, jer advokat se nalazi u nekom, čak tvrdim da to nije ugovorni odnos, ali u nekom odnosu se nalazi sa svojim vlastodavcem, a ne sa protivnom stranom. Ovakva prezumpcija nije moguća, jer ako bi stajala ovakva prezumpcija, onda niko ne sme da uzme advokata. Sve se zna. Ovde smo dobili besplatne reklame za advokatske kancelarije. Prošetajte se, idite u Opštinu Vračar i odmah će da vam kažu da javana preduzeća zastupa ta advokatska kancelarija, Niš - zna se ko zastupa. Vi lepo u advokatsku komoru, pa se dogovorite tamo, raspravite to ko ima poziciju, ko je ostvario monopol. Nemojte da poništavate elementarna prava građana koji su stranke. Ovo ne smete da prihvatite i dobro je što niste ovo prihvatili. Ovakva prezumpcija je zabranjena.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 97. amandman je podneo narodni poslanik Ištvan Ipšanović. Predstavnik predlagačanije prihvatio ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodi poslanik Ištvan Išpanović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pokušao sam da ispravim, čini mi se, jednu grešku koja je načinjena u Predlogu zakona. Naime, u članu 97. predviđeno je na kom jeziku se dostavljaju pismena učesnicima u postupku. U članu 97. stav 2. Predloga zakona stoji: "ako je u sudu u službenoj upotrebi i neki od jezika nacionalnih manjina, sud će na tom jeziku dostavljati sudska pismena onim strankama i učesnicima u postupku koji su pripadnici te nacionalne manjine i u postupku se služe tim jezikom.'' Kao nekadašnji sudija, kada sam zamislio šta će se desiti kada sudija napiše dostavnu naredbu, pa jadna daktilografkinja pogreši i nekom učesniku pošalje pismeno na drugom jeziku, da li će to biti, eventualno, povreda postupka zbog greške daktilografkinje? Pokušao sam da dam drugačije rešenje i veoma jednostavno, i napisao sam da se pismena dostavljaju na jeziku na kojem se postupak vodi. Prema tome ne treba niko da razmišlja na kom će se jeziku pismena dostavljati, nego da se uvek dostavljaju na jeziku na kojem se parnični postupak vodi. Mislim da je to mnogo bolje rešenje nego u Predlogu zakona, pa predlažem predlagaču da prihvati moj amandman.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo, moj prethodnik je podneo amandman koji jeste celishodan i koji racionalizuje ponašanje suda, ali time ne ugrožava pravo pripadnika nacionalnih manjina. Pre svega, gospodin Ipšanović je čovek koji pripada nacionalnoj manjini i koji ima i sudsku praksu u vezi sa ovakvim postupanjem i sigurno da u potpunosti oseća pravu meru u obavezama koje sud treba da ima i koje zakon treba sudu da nametne u postupcima gde su stranke pripadnici nacionalnih manjina. Na ovaj način se veoma precizno određuje kojim će jezikom komunicirati sud sa strankama, a to je jezik koji je utvrđen na početku postupka, kada je postupak pokrenut i sa kojim su se i sud i stranke saglasile. Prema tome, nema razloga da sud istražuje kojoj nacionalnoj manjini pripada određena stranka, pa da svakom ponaosob šalje pismena na različitim jezicima. Sa druge strane, kada su u pitanju pravna lica, to je nemoguće utvrditi. Primena ove odredbe na pravna lica je nemoguća, zato što pravna lica nemaju nacionalnu pripadnost. Inače, Ustavom je zagarantovano pravo da stranke nisu dužne da se izjašnjavaju kojoj nacionalnoj manjini pripadaju. Na predloženi način, kako je poslanik predložio, na najbolji način se uređuje obaveza suda i komunikacija na jeziku na kojem se postupak vodi, a to se utvrđuje na samom početku tog postupka.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 103. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo pitanje treba rešiti na jednostavan način. Radi se o tome da ako građanin koji podnese tužbu protiv pet lica i dostavi je u četiri primerka, a za petog tuženog, recimo, nije podneo podnesak u primerku, u tom slučaju, po ovom predlogu, sud bi trebalo da vrati tužiocu tužbu, da dostavi u dovoljnom broju primeraka. Ovo se može jednostavno rešiti o trošku te stranke koja nije u dovoljnom broju primeraka dostavila sudu svoj podnesak. Neka sud fotokopira o trošku stranke. Evo zašto sam za ovako rešenje. Zato što će se dogoditi da se taj postupak odugovlači bespotrebno, jer će sud vratiti podnesak tužiocu ili tuženom i tražiti da u dovoljnom broju primeraka dostavi sudu. Protok vremena je u praksi dugačak. Može trajati šest meseci ili godinu dana, pogotovo ako je u pitanju drugostepeni sud. Zbog toga smatram da je racionalno rešenje, jedino moguće i praktično, da se fotokopira u sudu, ali o trošku stranke od koje sud traži da dostavi podnesak u dovoljnom broju primeraka.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, ovo je dobar amandman i treba ga prihvatiti. Nažalost, nedorečen je. Ne znam zašto je kolegi Jojiću promakla, ili je možda svesno tako i želeo, jedna druga stvar u ovom članu zakona, a to je da, u slučaju da se advokatu slučajno desi da umesto pet pošalje četiri primerka, taj podnesak će se smatrati da nije blagovremeno predat, odnosno odbaciće se. Mislim da je to ozbiljan problem, jer omaškom se svakome može desiti da ne pošalje dovoljan broj primeraka. Može se desiti da ih pošalje poštom, pa da u samoj pisarnici nego izgubi jedan primerak. Sve su to moguće stvari. Znate, kada stigne i krenu u pisarnici da vade, pa da lupaju ko je pristigao, ko nije. Mislim da je u ovom članu napravljena ozbiljna greška i ne znam kako bi to moglo da se reši. Možda bi moglo da se reši nekim brzim izmenama ovog zakona. Mislim da će bezrazložno nekada neko ostati uskraćen u ostvarenju njegovog prava. Inače, što se tiče samog amandmana, ovog dela koji je gospodin Jojić predložio, što se tiče fotokopiranja, to je stvarno jedan dobar amandman i stvarno utiče na skraćenje postupka. Jednostavno, vama se može desiti da neko ko je zainteresovan da se postupak odugovlači svaki drugi ili treći podnesak pošalje u manjem broju primeraka, pa vi vidite koliko je to godišnje. Recimo, četiri puta u manjem broju primeraka, četiri puta ponovo poziv da on dostavi odgovarajući broj primeraka i prođe vreme, tako da pretpostavljam da ćete ga usvojiti. Imao sam potrebu stvarno da ukažem na ovaj poslednji stav koji, usled omaške, usled bilo čije tehničke greške, može dovesti do toga da zaista neko bude uskraćen u ostvarivanju svog prava. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković, ne, reč ima ministar pravde gospodin Zoran Stojković.
Ovaj amandman je u redu i mislim da treba da se prihvati, tako da ga Vlada prihvata.
Hvala. Konstatujem da je predlagač prihvatio amandman, ali mora još Odbor za pravosuđe da prihvati taj amandman. Da li drugi koji su se javili za reč ostaju pri tome? (Ne.) Na član 104. amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime SRS podneo sam amandman na član 104, ali da bismo razumeli predlog zbog čega ovaj član treba brisati, moramo kratko obrazložiti na šta se ovaj član odnosi. Naime, ovde je predviđeno da se novčanom kaznom od 30.000 dinara parnični sud, odnosno da se kažnjava lice koje u podnesku vređa sud, stranku ili drugog učesnika u postupku. Takođe je navedeno da izrečena kazna po stavu 1. ovog člana ne utiče na izricanje kazne za krivično delo, a stav 3. se odnosi na uračunavanje tako izrečene novčane kazne, a neplaćene, i pretvaranje takve novčane kazne u dane zatvora. Mogu da razumem da treba uvesti jednu parničnu disciplinu i posebno mogu da razumem da treba uvesti parničnu disciplinu kroz podneske koji se pišu, ali zaista, u ime SRS, mogu da iskažem neslaganje da se u slučaju ovakvih propusta neko za to mora kazniti ili novčano ili zatvorom kako je predviđeno. Želim da kažem nekoliko stvari. Prvo, mi možemo da štitimo zakonom da neko podneskom ne vređa sud, možemo naložiti, zahtevati da se ne vređaju stranke ili veštaci, tumači, kao druga lica, odnosno drugi učesnici u postupku, ali ne možemo nikako javnosti da objasnimo da će taj i takva kazna biti pravična. Naime, prilikom svakog kažnjavanja treba imati meru. Ovako apriori se daje mogućnost sudijama da izreknu kaznu, pa i u iznosu od 30.000 dinara, što je jako visoka kazna. Sa druge strane, za mnogo značajnije stvari krivični postupci ne daju nikako zamenu novčanih kazni za zatvorske kazne, pa vidimo da su ljudi izvršili možda i neko teže krivično delo nego što je uvreda, a nisu dobili zatvor. Dakle, mislim da je ova odredba nepravična i nepravedna prema strankama. To što se u stavu 2. kaže "izrečena kazna po stavu 1. ovog člana ne utiče na izricanje kazne za krivično delo", mislim da je jedna tehnička omaška onih koji su pomagali ministru i Vladi u pisanju ovog zakona. Moram da potenciram činjenicu da, ukoliko se u parničnom postupku za uvredu izrekne novčana kazna, ona utiče na izricanje kazne u krivičnom postupku, jer po odredbama zakona u krivičnom postupku ova kazna se direktno mora uračunati u onu sveobuhvatnu kaznu koja će biti izrečena. Verovatno se ovde mislilo na nešto sasvim drugo, a to je na činjenicu da ova kazna ne sprečava vođenje krivičnog postupka i utvrđivanje krivične odgovornosti. Što se tiče ovog člana, moram da kažem još nekoliko važnih stvari, a to je da, ukoliko se radi o krivičnom delu uvrede, postoji i tzv. oslobađajući član 96. a to je iz Krivičnog zakona Republike Srbije, to je član gde, ukoliko lice u zaštiti opravdanih interesa, u zaštiti nekog svog prava, nekoga uvredi, može da se osloboditi. O ovome zakonodavac nije vodio računa. Nije se vodilo računa ni o još jednom pravnom institutu, a to je o institutu uzvraćene uvrede, gde se može izreći sudska opomena. Dakle, može se desiti da neko napiše žalbu i izvređa drugu stranku i druga stranka u odgovoru na žalbu takođe izvređa nju. U krivičnoj materiji, ako bi se poveo krivični postupak ovoj drugoj stranci mogla bi se izreći sudska opomena, a parničnom sudu ta mogućnost nije ostavljena. Dakle, celishodno je brisati ovaj član, smatram da je pravno logičan i treba ga prihvatiti.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, pa potom narodni poslanik Boško Ristić.
Mi smatramo da ovim članom, praktično, neko želi da zakonom propiše i stil kojim će neko da se brani, stil na koji će način neko da zastupa svoje interese. Odnosno, smatram da to ne treba da stoji u zakonu, a da postoje neke nelogičnosti, postoje i vide se iz same formulacije. Kaže se, novčanom kaznom do 30.000 dinara, opet taj parnični sud, kazniće lice koje u podnesku vređa sud. Znači, sudija treba da utvrdi da je u jednoj rečenici ili nekoliko reči parnična stranka u podnesku vređala sud. Sud treba da ima čast, dostojanstvo, ne znam ko to treba lično da se oseti povređenim, sudija pojedinac, predsednik sudskog veća ili je on dobio ekskluzivitet ovom odredbom da on procenjuje šta bi to objektivno trebalo da znači da je neka reč uvreda. Znači, ako u podnesku navedete da protivna strana laže, rizikujete da budete kažnjeni do 30.000 dinara. Ako u nekom sledećem podnesku protivna stranka kaže, on je mene optužio da ja lažem, a ja tvrdim suprotno da je njegov svedok podmićen i da je prljav i plagijator, onda će i od tog da se naplati do 30.000 dinara. Ako sud treba stvarno da zaradi pare, onda bolje neka zarađuje pare na drugi način, a ne ovako izricanjem sudskih opomena. Dalje, ako bi ovo ostalo ovako, onda nam u krivičnom zakonu nije potrebna odredba koja reguliše način izvršenja krivičnog dela uvrede i klevete, a to je ako je neko to uradio u podnesku. Dakle, tu je potpuna neravnopravnost, jer jedno isto delo i činjenje, jedan isti podnesak može biti sredstvo za opomenu i može biti radnja izvršenja krivičnog dela. To ste naveli u stavu 2. gde kažete, a to što će on da bude kažnjen sa 30.000 dinara to ne utiče na njegovu krivičnu odgovornost, on kod krivične odgovornosti može čak i blaže da prođe, verovatno će tako i da prođe. Možda da bude oslobođen, jer ako se štiteći svoja prava u podnesku neko izrazi uvredljivo, onda nema dela, nema krivičnog dela. Kolega Stevović je tačno objasnio koji je to član Krivičnog zakona i koji stav, tako da ste nas tu malo posvađali sa Krivičnim zakonom, jer praktično, jednu istu radnju predstavljate radnjom nepoštovanja suda i nekom disciplinskom povredom, zbog čega ide opomena, a ujedno je ona i krivično delo. Imate kumulaciju, moguću. Mislim da je mnogo bolje da se ovo izbaci i da ne ulazite, da mi kao zakonodavci ne ulazimo u stil kako će neko da se brani, jer ovaj tekst je pitanje stila. Ako vi sada tako mrdate glavom, onda pročitajte novine, pa šta se priča i o Narodnoj skupštini kao državnom organu. To je druga stvar. Pitajte tužioca zašto nije reagovao, ali ako se ovakva situacija pojavi, neka tužilac reaguje što je u podnesku uvredio sud, a ne da dajete sudiji pojedincu pravo da on procenjuje. Tako da će on nekoga sa 30.000 da kazni, pa će onda javnog tužioca da obavesti, pa će on da pokrene krivični postupak, pa će za isto delo dva puta da bude kažnjen taj pojedinac. Nemojte da ulazite u stil. To što budem ja napisao u mom podnesku i koje budem reči koristio, to će više da priča o meni, nego o onome kome su te reči upućene. Vodite računa o tome, jer ako u parničnom postupku želite da utičete na to kako stranka da se brani, šta da priča, kako da priča, onda ću na bazi ličnog iskustva da vam kažem. Uspeo sam u parnici uvek kada sam žestokim rečima napao sud i protivnu stranku. Drugačije nisam mogao ni da skrenem pažnju na politički problem. Nikako nisam mogao da skrenem pažnju na politički problem. Korišćenje tih reči - dobili smo magistrat, dobili smo džip, dobićemo i ovu naknadu štete za obećanu nagradui druge postupke, poput onoga kako su naplaćivali u opštini Vračar zakupninu. Mora jedanput da se podvikne, mora stranka i tim rečima da pokaže da joj je stalo da se bori za svoj interes, a vi sami ministre izađete pa kažete - imamo sve i svašta među sudijama. Šta ja mogu da kažem za sudiju koji je tri puta sudio po jednom istom predmetu i nikako da ga izuzmu. Koju drugu reč da upotrebim, kako da skrenem pažnju javnosti da nešto nije u redu sa sudom. Kako drugačije da postupim protiv Danka Lauševića, čoveka koji je kaznio čoveka pod imunitetom. Okružni sud se krstio i levom i desnom rukom, zar postoji takav sudija koji može to da donese. Naravno da mora da ga u podnesku propisno opišete domaćim srpskim jezikom i ko je i šta je. Vi njemu dajete oruđe da on mene kazni što se ja borim za istinu. Moj stil odbrane je moje nešto individualno. Može sudija na bazi toga da proceni da je takav i takav, ali ne sme da kazni, pogotovo ne sme stranku da kazni. Vi ste ovde rekli podnesak.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić, a potom narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo, ja se pridružujem predlogu da se ovaj član 104. briše, mada su razlozi koje ću ja izneti malo drugačiji. Pre svega, novčanom kaznom od 30.000 dinara parnični sud u istom veću ne može da kazni stranku, jer je to u suprotnosti sa pravilom da niko ne može biti sudija u sopstvenoj stvari. Dakle, ako neko u podnesku uvredi sudećeg sudiju, taj sudija nikako ne bi smeo da ima pravo da utvrđuje kaznu onome ko ga je navodno uvredio i da procenjuje da li ta uvreda postoji ili ne postoji. Pored toga ovaj član, odnosno odredba ovog člana zakona je u suprotnosti sa evropskim standardima, a to je da će se kazna ili njen nenaplaćeni deo zameni zatvorom. To je zabranjeno dokumentima koji zabranjuju dužničko ropstvo. Niko ne može da ide u zatvor zbog toga što je siromašan. Na taj način se bogati stavljaju u povlašćeniji položaj od onih koji su siromašni. Na taj način će neko moći da slobodnije zastupa svoja prava pred sudom, samo zato što zna da ima pare i da može da plati svaku kaznu koju mu sudija izrekne, dok onaj siromašan čovek, siromašna parnična stranka moraće skučeno, skromno, bez izjašnjavanja da prođe kroz ceo postupak na štetu svojih prava i svojih interesa. Zato smatram da ovaj član ne sme da bude, odnosno odredba ovog člana ne sme da bude sastavni deo ovog zakona. Apelujem na ministra da prihvati ovaj predlog, da prihvati ovaj amandman i da se ovaj član izbriše.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a potom narodni poslanik Božidar Koprivica.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanik SRS kolega Milan Stevović je sa pravom i pravim obrazloženjem i pred vama ovde i pred ministrom obrazložio zbog čega traži da se član 104. briše. Mene zaista iznenađuje gospodine ministre, da vi sada ne reagujete i vi ćete tek možda posle, jer znate da ovaj amandman ima smisla zbog toga što član koji vi predviđate ustanovljava, kao što je kolega Krasić rekao, stil izražavanja kod pisanja podneska i eventualnu kaznu zbog toga, koja je veoma visoka, i nosi veliku opasnost, za svakog pojedinca, za svaku stranu u parničnom postupku, a date su razne mogućnosti sudiji da izreče kaznu i da procenjuje kakav je to govor i kakav stil izražavanja moguć. Veoma nas podseća, a naročito nas srpske radikale, ovako ustanovljena kazna i ova drakonska mera za jednu stranu u parničnom postupku na ono što se radi u Haškom tribunalu, na jedan inkvizitorski način i na činjenicu da niko od osuđenih Srba pred tim političkim sudom, ad hok sudom, ne može da kaže ono što misli i smatra na način na koji to želi da kaže i nekoliko puta. Naročito na poslednjoj statusnoj konferenciji, ako ste to pratili i videli, to je onemogućeno i predsedniku naše stranke, profesoru dr. Vojislavu Šešelju iz prostog razloga što mu je predsedavajući rekao da takav način njegovog obrazlaganja nije ustanovljen od strane tog suda za koji znamo da ne poštuje ni prava, ni pravičnost, ni međunarodne norme i sve ono što bi trebao jedan sud da poštuje. Mi možemo da se nađemo, gospodine ministre, u situaciji da radnici koji su nekim podneskom izrazili otvorenu sumnju, recimo preduzeća PKB "Kragujevac", da je predsednik Trgovinskog suda Goran Kljajević korumpiran, da on namerno zaustavlja postupak oko njihovog isterivanja istine i potrage za time ko je zloupotrebio svoj položaj u procesu privatizacije. To je jedno od mnogobrojnih preduzeća, da se sudija Kljajević kao predsedavajući Trgovinskog suda nađe uvređenim pred očiglednim činjeničnim stanjem da je on korumpiran. Može da se desi bilo kome, a vi znate kakvi su danas sudovi i kakvih sudija ima. Sreća je da ogromna većina nije takva, ali oni koji jesu, oni kvare ugled onima koji su zaposleni u pravosuđu i stvaraju pravnu nesigurnost, izuzetno su korumpirani i da neka stranka u svom podnesku napiše da izražava otvorenu sumnju da se zbog toga i toga proces koči, da je sudija korumpiran, a znate ako su u pitanju neke parnice koje traju zbog imovinsko-pravnih odnosa, koje su od životne važnosti za nekog pojedinca, koje traju po nekoliko godina, prosto je neprimereno da se na ovakav način i ovakvom kaznenom odredbom onemogućava neko da u svom podnesku reaguje na neku očiglednu učinjenu nepravdu. Da bi omogućili ljudima da se bore za svoja prava morate da prihvatite amandman gospodina Stevovića da se ovaj član zakona briše iz prostog razloga što će se napraviti jedan presedan, što će se na takav način onemogućitiljudima da svojim slobodnim izražavanjem pokušaju da zaštite svoja prava i podnose pismene podneske i da traže da se ustanovi neko za njih činjenično stanje koje će sud da dokaže ili neće.
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovani narodni poslanici, podržavam predlog gospodina Stevovića i smatram da taj član treba brisati, jer se kaznama neće postići ništa, to smo naučili na četvrtoj godini fakulteta od poznatih profesora, već se samo kaznama poskupljuje i odugovlači postupak. Samo brz i jeftin postupak obezbeđuje efikasnost prava, što se postiže uštedom u vremenu, u radu, u novcu. To se postiže koncentracijom dokaza, pravilnim izborom dokaznih sredstava, a da se pre početka rasprave na pripremnom ročištu reše sva centralna pitanja od kojih će zavisiti ishod spora i na osnovu službenog zahteva, jer bez toga sav uloženi trud, novac i vreme biće bačeni u vetar. Smatram da se Zakonom o parničnom postupku, kao procesnim zakonom, ne može izricati kazna zatvora iz razloga što to nije predviđeno nigde u svetu i protivno je svim međunarodni pravnim standardima i međunarodnim pravnim propisima. Mislim da je ovaj amandman dobar i da ga treba prihvatiti.
Da li još neko želi reč? Izvolite, narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, neophodno je prihvatiti amandman kolege Stevovića iz više razloga. Tačno je da postoji mogućnost da stranke u toku postupka uvrede ili sud ili drugu stranku ili bilo kog drugog učesnika u postupku veštaka, ali mislim da ovo nije pravi način da se to spreči. Mislim da su neki drugi mehanizmi potrebni da bi se podigao ugled i suda i sudija i stranaka u postupku i da kažnjavanje na ovaj način, gde nije obezbeđen drugi adekvatan postupak u kom bi se utvrdilo da li je neko nekoga uvredio ili ne, pogrešno. Dopustićete da ukoliko ostane ovakva formulacija u zakonu, doći će do pravne nesigurnosti, doći će do nejednakog postupanja od strane različitih sudija u različitim slučajevima. Pa ćemo imati situaciju da neki sudija kome stranka u podnesku napiše da je nestručan, iako to može biti istina i može proizilaziti iz toga kako je taj sudija prethodno vodio postupak, da zbog toga stranka bude kažnjena, da nema nikakvu mogućnost žalbe ni na visinu iznosa ni na samu odluku o kazni, čak ni drugostepenom sudu u nekom daljem postupku, a da u drugom slučaju drugi sudija neće zbog toga kazniti stranku. Ne treba da se na ovaj način ograničava ustupanje stranaka, već ovo treba rešiti kroz krivični postupak koji inače reguliše krivično delo uvrede. Ono što je takođe sporno je to što ovo rešenje predviđa da sudija, ne samo što nekoga može kazniti sa 30.000 dinara, već daje sudiji mogućnost da ukoliko se ne može naplatiti ta suma ili se ne može u potpunosti naplatiti, zameni tu novčanu kaznu kaznom zatvora. Prevelika ovlašćenja su data sudiji, jer npr. ako nekoga kaznite sa 30.000 dinara, pa uspete da naplatite 25.000, moguće je da će sudija tih 5.000 dinara proceniti da vredi tri dana zatvora, a da će u drugom sudu poslatinekoga da za tih 5.000 dinara odleži u zatvoru 30 dana. Trebalo je predvideti u ovom rešenju daumesto što se daje sudiji ovlašćenje da sam procenjuje koliko vredi dan zatvora, da se barem pozove na krivični zakon i na odredbe o zameni novčane kazne zatvorom. To bi bilo mnogo primerenije rešenje, da se unapred zna koliko vredi dan zatvora, da se zna koliko koja uvreda vredi, pa da se na taj način ovde dispozicija smanji. Ovako mislim da se neće rešiti ovaj problem, jer onaj ko ima dovoljno novca neće imati nikakav problem da izvređa koga hoće i da za to plati 30.000 dinara, već će se kao i obično i ovde kola slomiti na sirotinji i onaj ko nema dovoljno novca, on neće moći da podnese tužbu, neće moći da angažuje advokata, neće moći da se izražava onako kako misli da treba da se izražava u podnescima. Ukoliko želimo da primenimo evropske standarde, ukoliko želimo da efektivno obezbedimo ista prava za sve učesnike u postupku, onda ta prava ni na koji način ne smeju da zavise od imovinske situacije stranaka. Hvala.
Izvolite, Milan Stevović, narodni poslanik.
Zahvaljujem se svim kolegama koji su podržali amandman koji sam napisao, ali želim i praktično da kažem da je vrlo diskutabilan pojam uvrede u podnesku. Meni se pre dve godine desio ovakav slučaju – u sudnici mi je oštrijim tonom sudija zapretio ministrom Batićem. Bio sam isprovociran i u žalbi sam samo rekao kratko – kakav ministar, takav sud. Da je ovaj zakon vladao tada, sigurno bi bio kažnjen. Znate šta nam je sve o prethodniku govorio sadašnji ministar.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 106. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Božidar Koprivica. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman sa ispravkom pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovani narodni poslanici, ja sam uložio amandman na član 106. stav 5. Tačno sam predvideo da se član 106. stav 5. briše. Ja bih citirao član koji sam predložio da se briše. Kaže: ''Odredbe stava 4. ovog člana primenjuju se na rok o kome se po posebnim propisima mogu podići tužba kao i na rok zastarelosti i potraživanja ili nekog drugog prava''. Ovde se radi o rokovima ili ročištima. Rokovi zastarelosti mogu se predvideti samo Zakonom o obligacionim odnosima i drugim materijalno-pravnim propisom, a ne mogu se rokovi zastarelosti uređivati procesnim zakonima, pa i u delu načina računanja samih rokova. Mislim da bi bez ovog stava 5. ovaj član bio dobar i prihvatljiv. Apelujem na vas da usvojite moj amandman. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 107. amandman je podnela narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Leila Ruždić-Trifinović.
Hvala. U članu 107. predviđeni su rokovi, tj. blagovremenost dostavljanja podnesaka, odnosno o tome se govori. U stavu 6. koji glasi: "Ako je podnesak koji je vezan za rok predat ili upućen nenadležnom sudu pre isteka roka, a stigne nadležnom sudu posle isteka roka smatraće se da je na vreme podnet ako se njegovo podnošenje nenadležnom sudu može pripisati neznanju ili očiglednoj omašci podnosioca". Mi smo predložili da se posle reči "smatraće se da je na vreme podnet" brišu reči "ako se njegovo podnošenje nenadležnom sudu može pripisati neznanju ili očiglednoj omašci podnosioca". Tražili smo brisanje ovih reči zato što smatramo da ne treba ostavljati sudu da procenjuje da li je u pitanju omaška ili neznanje podnosioca. Radi se o podnescima koje mogu da podnesu i neuke stranke. Naravno da mogu da naprave ovu vrstu greške. Međutim, ako se podnesak koji je na vreme podnet smatra blagovremenim lako će se sud oglasiti nenadležnim i uputiti drugom sudu. Smatramo da je suvišno da se pušta sudiji da šikanira stranke koje su greškom podnele podnesak nenadležnom sudu.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Jovan Palalić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, problem ovog amandmana je u tome što je u ovom zakonu jasno naznačena uloga advokata, na neki način i kroz dozvolu i ovlašćenje da samo advokat može da ulaže reviziju, odnosno time se ističe činjenica koliko je važno da stručno lice učestvuje u postupku. Ako bi se usvojio ovaj amandman stvorila bi se mogućnost da i advokat, koji sasvim sigurno nije lice koje neznanjem ili očiglednom omaškom može da upućuje podneske i tužbe nenadležnom sudu, dođe u mogućnost da zloupotrebi takvu mogućnost i da podnesak podnese namerno nenadležnom sudu i da onda, na taj način, dođe u situaciju da radi svojih interesa i interesa svoje stranke produži rokove koji su mu potrebni. Ovako, kako je regulisano u predloženom zakonu, jasno je da stranka koja nema punomoćnika može da bude stranka kojoj se može pripisati neznanje i očigledna omaška, ali to ne može sasvim sigurno biti advokat. Ako bi se ovaj amandman usvojio advokat bi mogao da dođe u situaciju da zloupotrebi ovo pravo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ovom članu bi mogla da se doda jedna intervencija, odnosno da se nešto rediguje s obzirom da se prema predlogu dan predaje podneska, kako to reguliše stav 2. člana 107, smatra dan upućivanja sudu preko pošte, preporučenom pošiljkom ili telegramskim putem, a trebalo je dodati reč - pošti. Telegram, ali - pošti. Zašto? Ovo je jako važno kod prekluzivnih rokova. U članu 107. stav 3. predložena formulacija nije jasna, kaže ''uredan podnesak upućen telegramskim putem po predlogu treba isti ponovo slati u roku od tri dana''. Ovo bi vodilo neefikasnosti. Ako je telegram predat putem pošte i ako je stigao u spise ne treba stranku obavezivati jer je to pismeno. Iz tog pismena se vidi, kao i iz podneska, sadržaj i izjašnjenje stranke. To bi moglo da bude samo u slučaju ako se iz telegrama, kao podneska, ne vidi sve što je potrebno za odlučivanje od strane suda. Kažem - to je jedna mala intervencija i u tom pogledu bi mogla da doprinese samo poboljšanju teksta ovog zakona.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ponuđeno rešenje koje je dala Vlada je nejasno i nedosledno, zbog toga što se stavlja u različit položaj lice koje šalje podnesak telegramom od onoga koje predaje podnesak poštom ili na pisarnicu nadležnog suda. Svaki podnesak podnet telegramom je neuredan u smislu nekih drugih propisa i odredbi, jer ne sadrži spise, odnosno pisane dokaze na koje se pozivate, ili na drugi način odudara, jer telegram nikada nije predat u dovoljnom broju primeraka za sud i za suprotnu stranu. Ako se podnesak odbacuje, ako je predat od strane advokata u nedovoljnom broju primeraka, onda se postavlja pitanje - kada advokat pošalje telegram, da li je to izbegavanje ove obaveze, koja je nametnuta nekom drugom odredbom, ili se radi o nelogičnosti i kontradiktornosti koju nameće sam zakonodavac, odnosno predlagač zakona, uz sve ove primedbe koje sam čuo od drugih kolega koji su govorili pre mene. Smatram da treba usvojiti amandman koji je podnela poslanica Leila Ruždić, jer ne smemo dozvoliti da sudija, pojedinac, ili bilo koji sud na slobodan voluntaristički način ocenjuje da li je neko u neznanju ili u očiglednoj omašci podneo podnesak nenadležnom sudu. Zakonske radnje i zakonski rokovi ne mogu zavisiti od subjektivnog odnosa stranke prema njima, nego oni moraju da budu jasni kako bi ih svaki sud dosledno i prema svim građanima Srbije na jednak način primenjivao.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 107. amandman je podneo poslanik Vojislav Milajić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo član 107. Zakona o parničnom postupku reguliše način blagovremene dostave podnesaka i u prvih šest stavova reguliše kako se vrši način dostavljanja podnesaka putem preporučene pošiljke, putem telegrama, kako se vrši dostavljanje podnesaka licima koja su lišena slobode, vojnim licima i licima koja rade u vojnim ustanovama, i situaciju kada je podnesak podnet nenadležnom sudu u roku, a podnesak je stigao u nadležni sud posle isteka roka. Ovaj amandman se odnosi na stav 7. ovog člana, koji se odnosi na to da se putem analogije rokovi za blagovremenost podnošenja podneska primenjuju za rokove zastarelosti potraživanja i nekih drugih prava. Ovde se pokušava, uzgred budi rečeno, ovaj član 107. zakona je apsolutno prepisan iz postojećeg Zakona o parničnom postupku, to je član 113. i apsolutno ništa nije menjano, međutim napravljen je propust i u sadašnjem zakonu, a i sada u ovom novom predloženom zakonu, odnosno pokušava se da se procesnim normama regulišu pitanja koja se regulišu materijalno-pravnim propisima. Naime, radi se o tome da zastarelost potraživanja reguliše Zakon o obligacionim odnosima i prema tom zakonu u članu 360. sud nije obavezan da vodi računa o rokovima zastarelosti. Znači, stranka dužnik je u konkretnom slučaju u obavezi da vodi računa o tome da li je neko potraživanje zastarelo ili nije i jedino može da se poziva na zastarelost ili ne. U članu 368. postoji situacija kada i zastarelo potraživanje može da se naplati, a može da se naplati ako postoji ručna zaloga ili ako postoji upisana hipoteka. Znači, poverilac iako je zastarelo potraživanje ima mogućnost preko ručne zaloge ili preko hipoteke da naplati svoja potraživanja, znači iako je rok istekao. U članu 386. postoji prekid zastarelosti za lica koja se nalaze na odsluženju vojnog roka ili imaju vojnu obavezu, njima ne može isteći rok zastarelosti dok ne prođe tri meseca od odsluženja vojnog roka ili prestanka vojne obaveze. Znači, to je materija koja je regulisana Zakonom o obligacionim odnosima i apsolutno joj nije mesto u zakonu o parničnom postupku. Sa druge strane u članu 1. predloženog zakona o parničnom postupku predviđeno je da je ovo opšti zakon, što znači da ako postoje posebni zakoni koji regulišu procesnu materiju primenjivaće se ti posebni zakoni. U ovom slučaju tu je odnos specijalnog zakona prema opštem zakonu. Ovde se dešava obrnuta situacija da opšti zakon hoće da reguliše jednu specifičnu situaciju kao što je pitanje zastarelosti potraživanja i nekih drugih prava. Kojih drugih ne navodi konkretno. Mislimo da je stav 7. ovog člana apsolutno nepotreban i da zadire u materiju materijalnih propisa, materijalnog prava i da procesni propisi ne mogu jednostavno da regulišu pitanje zastarelosti potraživanja ili nekih drugih prava.
Reč ima ministar pravde Zoran Stojković.
Mislim da se ovde radi o zabuni. Ne dira se ovim stavom 7. u neke druge stvari iz Zakona o obligacijama. Ovde se samo kaže ako je rok zastarelosti, primera radi tri godine, pa zadnji dan padne u nedelju biće naredni. Znači, samo to reguliše. Ne dira ništa u zastarelost. Zastarelost je tri godine, ali ako zadnji dan pada u nedelju onda će se pomeriti ili ako pada u praznik pomeriće se za naredni. To kaže ovaj član, ništa drugo. Ne dira u ove rokove na ovaj način nego samo reguliše ako zadnji dan zastarelosti padne u nedelju, državni praznik i za taj slučaj važi ono naredni dan. Samo se to imalo u vidu, tako da je očigledno zabuna bila oko toga.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Upravo da ne bi bilo zabune treba da se izbriše stav 7. Upravo zbog toga, jer početak ove rečenice koja se odnosi na rok za podizanje tužbe, tu imate obavezu i zbog toga postoje sve ove odredbe. Vama glava 8. kaže - rokovi i ročišta. Da li će tužba da se podigne, odnosno da li postoji obaveza i mogućnost da se tužba podigne u roku od 30 dana, 60 dana, godinu dana, taj rok je određen materijalnim propisom, ali sastavni deo toga su ove odredbe o rokovima. Međutim, mi potenciramo ovaj drugi deo - odnosi se i na rok zastarelosti potraživanja i nekog drugog prava. Potraživanja generalno su regulisana Zakonom o obligacionim odnosima, ali je činjenica da su rokovi zastarelosti prava, prava na isplatu i neka druga potraživanja regulisani posebnim zakonima i nema mogućnosti da se primene ove odredbe. Ovde se kaže - kao i na rok zastarelosti potraživanja. Rok zastarelosti potraživanja regulisan je Zakonom o obligacionim odnosima. Tačno je propisano koliko iznosi, šta se računa, šta se ne računa, kada nastupa prekid, kada nastupa mirovanje, sve je regulisano. Vi ako sada nešto što suštinski pripada materiji materijalnog propisa prebacujete u procesni zakon samo ste stvorili zabunu kod sudije da neće znati kako da računa rok, pa i sa gledišta početka, kraja, poslednjeg dana i da li je podnesak predat radnog dana, neradnog dana itd. Znači, nije problem kada je u pitanju tužba. Problem je kada je u pitanju potraživanje. Predaja tužbe, to je procesna radnja, a rok zastarelosti nekog potraživanja nije procesna radnja. Potraživanje ili postoji ili ne postoji. Drugo, znate i sami da na zastarelost sud ne pazi po službenoj dužnosti nego samo ako se stranka pozove. Ovom formulacijom vi ste proširili, iskoristili mogućnost da se preko procesnih odredbi uđe u nešto što je materija materijalnog propisa. To nema mogućnosti da se radi u Zakonu o parničnom postupku, tim pre što ste u poslednjem redu člana 1. napisali da se primenjuju odredbe, ali sa gledišta procesnih odredbi, odredbi Zakona o parničnom postupku, kao i odredbi drugih zakona. Dali ste primat odredbama parničnog postupka. U procesnim odredbama nemate mogućnosti da zakon o parničnom postupku menjate, utičete ili na drugi način definišete nešto što je sadržina materijalnog propisa. U tome se ogleda naša intervencija. Naravno, prema odredbi o rokovima, ročištima izračunaćete da li je tužba blagovremena ili nije blagovremena, u smislu da li je podneta u onom roku koji je propisan materijalnim propisom. Doduše, ovde su dva roka koja su takođe materijalna,bez obzira što je procesno. Prevashodno se odnosi na radnje u postupku. Ove odredbe o rokovima i ročištima, u kom roku se podnosi predlog za povraćaj u pređašnje stanje, u kom roku se podnosi žalba, kako se računa rok za žalbu, u tom smislu su ovde određeni rokovi. Vi ste to proširili na zastarelost potraživanja i zastarelost samog prava. U tom delu mi intervenišemo i kažemo da nema mesta za to u zakonu o parničnom postupku, to je već sadržano u materijalno-pravnim propisima.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Ovaj amandman treba prihvatiti, ne zato što je ovaj amandman dobar, nego prosto zato što ceo član 107. nije dobar. Član 107. ne valja i prosto je u suprotnosti sa članovima 20. i 21. ovog zakona. Malopre je kolega dao lep primer. Hoće da me tuži u Nišu, on je advokat iz Niša i podnese protiv mene tužbu u Nišu. Šta će biti sa tom tužbom? Tužba za smetanje poseda, recimo tuži me u Nišu i šta će biti sa tom tužbom ili nekom drugom tužbom koja je vezana za rok. Svaka je manje-više vezana za neki rok. On mene tuži u Nišu. Ukoliko se ja upustim u raspravljanje - ja sam pristao. Nije tako zato što član 107. kaže da nije tako.Po članu 107. ta tužba će se odbaciti jer je protekao rok. Tuži me dan pre isteka roka. Tuži me čovek u Nišu zato što se nada da ću prihvatiti nadležnost suda u Nišu i što je u skladu sa odredbama člana 20. istog zakona. Sud uopšte ne čeka da li ću da prihvatim mesnu nadležnost i odlučim da li ću da istaknem prigovor ili ću da dam odgovor na tužbu, sud to uopšte ne čeka. Sud će jednostavno da odbaci to kao neblagovremeno, jer ne može da stigne u Beograd i da bude blagovremeno. Problem je u članu 107. Ponoviću ako treba opet. Problem je generalno u članu 107. ili prihvatite amandman Leile Ruždić. Ako nećete da prihvatite amandman Leile Ruždić prihvatite amandman ovog kolege. Bar da prihvatimo taj amandman, da se ovo sve ne odnosi na tužbe. Ponavljam, evo konkretan primer: kolega Boško Ristić odluči da tuži mene Milana Markovića i on iz svojih taktičkih razloga odluči da tu tužbu uputi sudu u Nišu. Taj sud jeste mesno nenadležan, ali to treba da zavisi od toga da li ću ja uputiti prigovor ili neću, kako i stoji u članu 20. ovog zakona. Možda ja neću da uputim prigovor, jer se i meni sviđa da se parničim u Nišu, pa ću da se upustim u raspravu i dam odgovor na tužbu i mi ćemo zasnovati mesnu nadležnost suda u Nišu. Ako sudija, pak, mesto člana 20. okrene član 107, on će reći - odbaciću, pa ja neću imati ni priliku da se izjasnim o tome da li želim da prihvatim tu mesnu nadležnost ili ne želim. On meni neće dati šansu da izjavim prigovor o nenadležnosti, ili možda samo da pusti odgovor na tužbu. Član 107. nije dobar i to je posledica činjenice da je sve ovo prebrzo rađeno, s obzirom da je ovo jedan od temeljnih zakona.
Reč ima ministar pravde Zoran Stojković.
Mislio sam da čitamo svi istu stvar. Da li sam podneo blagovremeno tužbu nekom drugom sudu, to je pitanje nadležnosti, da li je taj sud mesno nadležan ili nije. To nema veze sa neblagovremenošću. Možete vi kome hoćete, ako u roku podnosite, a sud će oceniti da li je nadležan ili nije, pa dostaviti nadležnom sudu. To nema veze sa članom 107. i neblagovremenošću. Neće vam sud dati mogućnost da se izjašnjavate, reći će da nije nadležan.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo, kolega Milan Marković je apsolutno u pravu. Mislim da smo ovde dobili loše tumačenje od strane ministra, jer ovde se radi upravo o tome ako je tužba podneta pre isteka roka nenadležnom sudu, pa taj nenadležni sud dostavi tu istu tužbu nadležnom sudu posle isteka roka, stranka će trpeti posledicu. Upravo će nastupiti slučaj o kome je govorio poslanik Milan Marković. Ako neko podnese tužbu za smetanje poseda, koja je vezana za rok od 30 dana od dana saznanja za izvršen čin smetanja poseda, stranka je dužna da podnese tužbu u kojoj navodi sve činjenice koje je saznala i datum kada je to saznala. Ako takvu tužbu podnese nenadležnom sudu 29-tog dana, očuvala je rok, ali ako sud oceni da je tužbu sastavio advokat, a da je on mesno nenadležan, on će proslediti mesno nadležnom sudu i proći će rok od 30 dana, a pošto je tužba pisana od strane advokata, biće odbačena, jer se ne može tretirati da je podneta u neznanju ili kao posledica omaške. Prema tome, nužno je da se ovaj stav člana briše. Bio bih sretan da se ovaj član u potpunosti izmeni zato što ostavlja mogućnost da sud procenjuje ko je omaškom promašio adresu. Sada će advokat koji je sam u kancelariji biti uvek u situaciji da mu tužba bude odbačena, a onaj advokat koji ima pripravnika, moći će da kaže da je njegov pripravnik ili sekretarica greškom napisala drugu adresu na koverti. Stranka može da tuži i advokata, ali može da podnese prijavu protiv nesavesnog sudije koji će nejednako primenjivati ovu odredbu zakona na različite slučajeve.
Reč ima ministar pravde Zoran Stojković.
Mene iznenađuje kolega Ristić, prebacuje na lični teren. Uvek sam razlikovao tužbu od ostalih podnesaka, bilo obrazloženih ili ne obrazloženih. Mi govorimo o tužbi. Kada govorimo o tužbi, to nije ovaj slučaj. Tužba se dostavlja sudu. Ako je uhvaćen rok, on je uhvaćen. Zato kažem da pravim tu razliku i vidim da ovde i ne kažu - tužba i ostali podnesci, nego kažu - podnesci.
Izvolite.
Mi ovde govorimo o članu 7. koji baš govori o tužbi. Imamo situaciju da advokat, ne može se pripisati njegovom neznanju, prosto je pretpostavka da on zna, ali on iz taktičkih razloga tužbu podnosi sudu u Nišu. Normalno, ona stigne poslednji dan, a dok stigne u Beograd, ona je neblagovremena, a pri tom uopšte nije dato pravo da ja pristanem da se zasnuje ta mesna nadležnost u Nišu. O tome se radi.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić, po Poslovniku.
Dame i gospodo, protumačen sam od strane ministra da ne razumem šta je tužba, šta je podnesak. Pročitao bih član 100. iz Predloga zakona koji zastupa ministar, gde kaže: "Tužba, protivtužba, odgovor na tužbu i pravni lekovi podnose se u pismenom obliku (podnesci)". To dovoljno govori o tumačenju.
Izvolite.
Ovde se mi bitno ne razumemo. Ovde izričito kaže da se odnosi na tužbu. Dešava se da ovde postoji kolizija između ovog propisa, stava 6. gde drugi sud, kome je dostavljeno pismeno posle proteka roka kada se onaj sud koji je prvi primio pismeno oglasio nenadležnim, može da odbaci podnesak i da se smatra da nije predat u roku. Međutim, u članu 20. sud se može oglasiti, po službenoj dužnosti, mesno nenadležnim samo kad postoji isključiva mesna nadležnost nekog drugog suda. Uvek ima šanse da se tuženik upusti u raspravljanje i da se zasnuje nadležnost tog suda. Zakon je nedorečen.
Izvolite, narodni poslanik Vojislav Milajić.
Prvo bih hteo da vam kažem da je na dnevnom redu amandman člana 107. stav 7. a ne člana 107. stav 6. Leile Ruždić. Uporno članovi DS obrazlažu amandman koji je već prošao. Vidim da niko u Skupštini ne prati tok rasprave i svi su se vratili na amandman koji je već prošao. Ovde se ne govori o načinu dostavljanja podnesaka nenadležnom sudu u roku, pa kada se taj podnesak prosledi nadležnom sudu, a prođe rok. Trenutno se rasprava vodi o stavu 7. gde izričito piše dase odredbe stava 1. do 6.primenjuju i na rok u kome se posebnim propisima mora podići tužba, kao i na rok zastarelosti potraživanja ili nekog drugog prava. Ministar je ovde to drugačije protumačio. Međutim, ovde je apsolutno jasno na šta se odnosi. Odnosi se na rok zastarelosti potraživanja ili nekog drugog prava, u smislu materijalnog prava. Procesni propisi ne mogu da regulišu materijalna prava. Tu je nedvosmislena odredba, a ceo član 107. je nekritički prepisan iz već postojećeg Zakona o parničnom postupku. Niko nije pazio, samo je mehanički uzeto i prepisano, pri tome misleći da je sve to u redu i ispravno i niko nije ulazio u suštinu stvari. Problem je u tome i ne treba dozvoliti, a to je i primedba predsedavajućem da se vraćamo na raspravu o onim amandmanima koji su prošli.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Naredni amandman je na član 108, ali nećemo sada preći na njega, ali pre nego što odredim pauzu da vam pročitam jedno obaveštenje. Sednica Odbora za saobraćaj i veze se održava danas u 14,00 časova na trećem spratu. Određujem pauzu do 15,05 časova.
Nastavljamo popodnevni rad. Molim pre nastavka samo da utvrdimo da li imamo kvorum za rad. Molim poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice. Molim sve poslanike koji su na stalnom radu da ubace svoje identifikacione kartice. Pošto smo konstatovali da imamo kvorum nastavljamo sa radom. Na član 108. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Miljko Četrović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, sa ispravkom, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Miljko Četrović, izvolite.
Poštovani narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam ovaj amandman, kao što je i namera bila ostalih amandmana poslaničke grupe SRS da se predloženi tekst zakona o parničnom postupku poboljša, imajući to u vidu i član 108. stav 2. U predloženom tekstu zakona je navedeno da će sud na ročište blagovremeno pozvati stranke i ostala lica čije prisustvo smatra potrebnim. Ova reč blagovremeno može se tumačiti izuzetno široko, pogotovo od onih koji su dužni da, na osnovu rešenja o određivanju ročišta, bilo pripremnog ročišta, bilo ročišta za glavnu raspravu, pozovu stranke na to ročište. Sa druge strane, kada se posmatraju odredbe ovog člana 108. kao i odredbe članova 288. i to zadnja odredba u tom članu, da se poziv za pripremno ročište dostavlja najkasnije osam dana pre ročišta. U članu 294. u zadnjem stavu kojim je predviđeno da se za poziv za zakazivanje ročišta za glavnu raspravu primenjuju ove odredbe člana 288. Isto tako da se najkasnije osam dana pre ročišta za glavnu raspravu dostavlja poziv strankama u postupku imajući u vidu sve probleme i neefikasnosti i neažurnosti sudova koji primenjuju ili će primenjivati i ove odredbe zakona o parničnom postupku, smatrao sam, a što je i opravdano da ova reč "blagovremeno" treba da se zameni rečima "odmah po određivanju datuma održavanja ročišta". Ročište određuje sud, kada je zakonom to propisano ili kada zahtevaju potrebe postupka. Normalno je da se donosi rešenje od strane suda o određivanju ročišta i protiv tog rešenja čak nije ni žalba dozvoljena. Pozivanje stranaka vrši se pozivom. Najčešće uz poziv strankama ide određeni podnesak na osnovu koga stranke saznaju povod za određivanje ročišta. Da li je dovoljno, što je navodno navedeno u ova dva člana oko poziva za pripremu ročišta ili glavnu raspravu, najmanje osam dana? To bi gledajući logički trebalo da bude izuzetak, međutim, gledajući kako se stvarno sve to događa, to je postala praksa u sudovima. Da li može u roku od osam dana stranka u postupku da razmotri taj podnesak, da eventualno pribavi druge dokaze, da ako nema angažuje advokata ili da obezbedi svedoke ili druge dokaze koji su bitni za brzo delovanje sagledavajući neažurnost sudova?I to je unutrašnje pitanje funkcionisanja sudova, šta je cilj svakog sudskog postupka. Cilj svakog sudskog postupka je da stranke u postupku što pre dođu do pravosnažne izvršne sudske odluke i da takvom odlukom bude razrešen jedan pravni spor koji je nastao između stranaka. To je cilj svakog postupka i posle pravosnažne izvršne odluke sledi izvršenje da li dobrovoljnim ili prinudnim putem. Nije čudo što su stranke ili građani Srbije izgubili poverenje u sudove, jer imajući u vidu da se često, ne svojom krivicom, krivicom suda, krivicom postupka, učesnika u postupku, od strane suda postupak odugovlači neprimereno dugo, da stranke izgube svaku nadu da će doći do istine i do pravde. Nije ni čudo, imam jedan lični primer, ne ja kao učesnik u postupku, da u Kraljevu jedan spor traje 22 godine i došlo se do pravosnažne izvršne odluke od 1982. do 2004. godine. Zamislite dete se rodi i sa 22 godine ako je bolji student on je završio prava. On je malte ne mogao da uđe u taj postupak u ime jedne od stranaka u postupku. Imajući u vidu sve ovo što sam rekao, ne mogu da shvatim da Odbor nije imao razumevanja da jednu od odredbi koja bi trebalo da odrede rok za sud ili učesnike u postupku koji rade u ime suda. Ovde se radi o zapisniku ili Pisarnici ili radnicima suda koji treba da sprovedu postupak pozivanje stranaka ili uručenja poziva. Ovo Odbor nije prihvatio. (Predsednik: Vreme gospodine Četroviću.) Nadam se da će ministar koji je ovde prisutan, s obzirom da je bio dobre volje, da je neki amandman prihvatio, da će i ovaj amandman prihvatiti.
Hvala. Da li još neko po ovom amandmanu? Nemanja Šarović, izvolite.
Zahvaljujem. Nadam se da će gospodin ministar prihvatiti ovaj amandman poput amandmana na član 103, zato što zaista mislim da je dobar i da poboljšava ovaj zakon. O čemu se radi? Ovakvom zakonskom formulacijom kakva je u Predlogu zakona, dato je sudu na volju da odlučuje šta se smatra blagovremenim kada se radi o pozivanju stranaka i drugih lica koja treba da prisustvuju određenom ročištu. Amandman koji je podneo Miljko Četrović kaže da se reč "blagovremeno" zamenjuje rečima "odmah po određivanju datuma održavanja ročišta". Svako ko je radio u sudstvu znada se ročišta zakazujui dva i po meseca unapred. Nisu to neki rokovi od 10-15 dana, pa da bi ova reč blagovremeno mogla imati neki pozitivan efekat. Takođe znamo i to da kada damo nekome na volju da procenjuje da li će poziv poslati danas ili će to uraditi sledeće nedelje i kada se ima na umu veliki obim posla koji danas imaju sudovi, veliki broj predmeta, onda se zna da se to ostavlja za kasnije, jer ima još dva i po meseca do dana održavanja ročištaonda se to tako odugovlači u nedogled. Oni koji znaju kakav je sistem rada u sudu, znaju da bi sudija jednom odredio datum održavanja ročišta mora biti iznet predmet. Znaju da je bolje da pozivi odmah budu raspisani i poslati strankama i drugim licima, nego da se na mesec dana odlaže taj predmet, da posle mesec dana opet se nosi sudiji da on pregleda poštu i da on kaže – sad šaljite poziv. Takođe, ako ovo povežemo i sa članovima zakona koji regulišu dostavljanje i promenu adrese, mislim da je bolje, ako već imamo rok od mesec ili dva, kada se zakaže održavanje ročišta, pa se pokuša bezuspešno dostavljanje, da se na ovaj način ostavi dovoljno vremena sudu da i stranci koja je promenila prebivalište, odnosno promenila adresu stana, ili ukoliko se radi o punomoćniku za primanje pismena koji promeni adresu stana, a ne obavesti, što je dužan sud, da se da sudu dovoljno vremena da to pismeno ili poziv koji se dostavlja pribije na oglasnu tablu suda, da prođe taj rok od osam dana koji je neophodan da bi se dostavljanje smatralo uspešnim i da se onda na taj način otklone svi procesni nedostaci koji bi morali dovesti do odlaganja ročišta. Hvala.
Hvala vama. Još neko po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 110. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić, Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) (Poslanici se javljaju za reč.) Na član 120. amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Molim vas, javljajte se pravovremeno, budite ljubazni i poštujte vreme Skupštine. Biće prilike. Na član 120. amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite gospodine Iliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 120. Predloga zakona o parničnom postupku koji se odnosi na stav 1. Citiram član 120. stav 1. menja se i glasi: "zapisnik se sastavlja tako što predsednik veća kazuje jasno zapisničaru šta će uneti u zapisnik. Na zahtev stranke u zapisnik se moraju uneti izjave i iskazi lica koja učestvuju tako što će neposredno da diktiraju zapisničaru. Na zahtev stranke, predsednik veća mora odobriti magentofonsko snimanje na ročištu, što se konstatuje u zapisniku. Stranka koja je snimana na ročištu mora u pisanom obliku prekucani tekst magnetofonskog zapisa sa ročišta da dostavi sudu u roku od sedam dana od dana održavanja ročišta.'' Član 120. u Predlogu zakona Vlade Srbije, odnosno ministarstva, u stavu 1. ima samo jednu rečenicu koja glasi: - zapisnik se sastavlja na taj način što predsednik veća kazuje glasno zapisničaru šta će uneti u zapisnik. U čemu se razlikuje zakonsko rešenje po ovom amandmanu kako je predloženo od strane Vlade? Razlikuje se u tome što se na zahtev stranke koja učestvuje u postupku unose izjave u zapisnik, neposredno, diktiranjem zapisničaru, a ne kao što je predloženo od strane Vlade i kao što je to do sada bila praksa, da u zapisnik uđe sažeto tumačenje predsednika veća, onoga što je lice ili stranka u postupku izjavila. Na takav način može bitno da se promeni smisao izjave lica ili stranke u postupku, što može da se negativno odrazi na dalji tok vođenja procesa. Druga novina po ovom amandmanu je mogućnost magnetofonskog snimanja izjava stranaka u postupku. Za magnetofonsko snimanje odnosno za audio zapis postoje neka druga tumačenja, ako bi se uvrstio u dokazni materijal. U ovom slučaju audio zapis bi bio potvrđen prekucanim tekstom snimka sa održanog ročišta, što mu daje autentičnost. Po Zakonu o krivičnom postupku data je mogućnost da okrivljeni, prilikom izlaganja svoje odbrane, može da zahteva da mu sudija dozvoli da direktno zapisničaru diktira svoju odbranu. Zašto to ne bi bilo prihvatljivo i prilikom vođenja parničnog postupka. Šta bi se postiglo usvajanjem ovog amandmana? Ovim amandmanom se stvaraju uslovi da se zabeleže, bukvalno svi detalji bitni za postupak koji se vodi, a na zahtev stranke i lica koja učestvuju u postupku. Zatim, isključuje se mogućnost pogrešne interpretacije izjave licaili stranke koja učestvuje u procesu i takođe bi se ovim amandmanom uvažio veći stepen opremljenosti naših sudova. Sudski postupci koji se budu vodili po Zakonu o parničnom postupku, sa ovim amandmanom koji je predložila SRS, biće neuporedivo, s pravne strane gledano, pravedniji i zasnovaniji na verodostojnim izjavama učesnika u postupku. Pravnici znaju iz iskustva da su mnoge presude obarane ili preinačene baš na osnovu žalbi lica ili stranaka na verodostojnost zapisnika sačinjenog od strane predsednika veća. Zna se da su parnice procesi koji se obično dugo vuku po sudovima, i iznuruju učesnike u postupku velikim sudskim troškovima. Zato je neophodno da se prihvati ovaj amandman, zbog svih navedenih razloga, na kraju i zbog efikasnijeg i bržeg rada suda.
Hvala najlepše. O istom amandmanu, narodni poslanik Marković.
Poštovano predsedništvo, poštovani narodni poslanici, nama jednostavno nije data mogućnost da malopre govorimo o amandmanu na član 110. koji smo podneli. Ne znam zašto ste nam, gospodine predsedniče, uskratili tu mogućnost. Znači, naša poslanička grupa, da to nazovemo nesporazumom, nije se izjašnjavala ni u načelnoj raspravi, a i ne samo naša. Podsećam vas da ni poslanička grupa SRS nije imala mogućnost da se izjasni u načelnoj raspravi o jednom ovako važnom zakonu. Ovo je jedan od temeljnih zakona države. Inače smo nezadovoljni načinom na koji se donosi ovaj zakon, i inače smatramo da je javna rasprava, koja je bila u toku leta, bila jako loša, loše je rađena, nije obuhvatila dovoljno širok krug ljudi, i isto tako mislimo da je ovaj zakon trebalo pomeriti na 15. ili 16. tačku dnevnog reda, pa u međuvremenu popraviti neke očigledne nelogičnosti na koje smo zajednički naišli. Javnost treba da obavestim i o tome da je DS juče bojkotovala Odbor za pravosuđe. Na Odboru za pravosuđe se ne raspravlja o amandmanima. Ako amandman dolazi od poslaničke grupe Demokratske stranke on se jednostavno odbija ma šta u njemu pisalo. Nisu bolje prošli ni radikali, ali ja sada govorim o našim amandmanima. To tako nije bilo u prošlom sazivu ovog parlamenta, kada se na Odboru za pravosuđe vrlo ozbiljno i kompetentno razgovaralo o predlozima zakona koji su na dnevnom redu. I ovo se još nije desilo, pokušali smo da vam signaliziramo ...
Gospodine Markoviću, ali i u prošlom i u ovom sazivu važi isti Poslovnik. Po članu 99. govornik može da govori samo o pitanju koje je na dnevnom redu. Podsećam vas, ako niste pratili sednicu, na dnevnom redu je član 120. Amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Budite ljubazni, potrošili ste minut i 47 sekundi govoreći o tom amandmanu. Izvolite.
Nije sporno, poštovani gospodine predsedniče. Ovakav netolerantan odnos kakav sada vi pokazujete, i ono što ste malopre uradili, ne dozvolivši nam da se izjasnimo o članu 110. na koji smo podneli amandman, može da prouzrokuje, sa naše strane, da se nas 20 poslanika javlja od sada pa nadalje po svakom amandmanu, koristeći puno vreme za to. Znači, ne može se rad u Skupštini zasnivati na tome koliko se kome Poslovnikom dozvoljava, već mora da postoji izvesna tolerantnost među poslanicima i predsednikom Skupštine. Vi, kao predsednik Skupštine, morate da vodite računa o ukupnoj atmosferi u ovoj skupštini i ponovo vas molim da se izjasnimo o članu 110. Primetio sam da ni druge kolege nisu primetile kada je taj član 110. prošao i kada se prešlo na raspravu po članu 120. Pretpostavljam da vi nećete da nam dozvolite da se izjasnimo? Što se tiče člana 120. on je u vezi sa članom 110. Da, prirodno je on u vezi sa članom 110. Naime, ceo ovaj zakon je koncipiran tako da se ubrza vođenje parničnog postupka i mi smo svi ovde jednoglasni u oceni da kod nas postupci predugo traju, čime se uopšte dovodi u pitanje ostvarivanje prava građana putem suda. Naravno, odgovor koliko je značajno ostvariti prava građana putem suda dobijamo ako se zamislimo nad sasvim drugačijim pitanjem – a gde će to građani ostvariti svoje pravo ako ne putem suda. Zato smo se svi ovde potrudili da u ovom kratkom roku damo što više amandmana, kako bi ubrzali taj postupak. Između ostalog i naš amandman na član 110. je bio upravo u tom pravcu. Mi smo smatrali da sud raspravu uvek treba da odloži na određeno vreme, a na neodređeno vreme samo onda kada su stranke saglasne da se to tako učini. No, taj amandman je prošao, opet bez rasprave, i moram da priznam da sam lično razočaran time. Ovo se do sada nije dešavalo u Narodnoj skupštini. Što se tiče člana 120. sama ideja je dobra. Kolega ima dobru ideju. Međutim na Odboru ono malo nazovi diskusije, ako to uopšte može tako da se nazove na tom odboru, više je išlo u drugom pravcu. Dakle, dobra je ideja, samo način na koji sada to želimo da ostvarimo nije dobar. Potrebno je obezbediti odgovarajuća materijalno-tehnička sredstva da bi moglo da se na ovaj način vrši praćenje suda. Zaista pozdravljam ovu ideju. Mi iz DS-a, ali ovoga puta jednostavno ne možemo glasati za ovaj amandman, u nadi da ćemo vrlo brzo, možda za godinu ili dve imati izmene Zakona o parničnom postupku, kada ćemo moći svi zajedno da konstatujemo da su naši sudovi spremni da se i na taj način prati postupak, dakle, putem savremenih sredstava, a ne da bude kao sada, putem zapisnika. Hvala na pažnji.
Hvala vama. Da li se još neko javlja za reč po amandmanu na član 120? Izvolite, narodni poslanik Nataša Jovanović. U međuvremenu dozvolite mi samo kratko pojašnjenje. Dakle, još jednom se izvinjavam ako poslanici koji su podneli prethodni amandman nisu koncentrisano pratili raspravu i javili se pravovremeno. Zbilja se izvinjavam, ali nemam nijednu poslovničku mogućnost da vraćam raspravu sa jednog amandmana na drugi, niti mogu da obezbedim nadoknađivanje onima koji se nisu prijavili u načelnoj raspravi, a bili su prisutni, da to naknadno urade, tako da zbilja moram da radim po Poslovniku i nadam se na opšte zadovoljstvo. Hvala vam najlepše, izvolite gospođice Jovanović, izvinite što ste čekali.
Gospodine predsedniče, ta opaska što se tiče načelne rasprave može da se odnosi i na mene i na poslanike SRS, ali vi dobro znate – postoji jedan izraz kod nas Srba, da nešto može da se smandrlja. Vi ste to upravo uradili. Načelnu raspravu ovako dva veoma važna zakona ste spojili u raspravu od svega pet sati, navodno načelne rasprave, i završili je za 15 do 20 minuta. Prema tome šta je bilo i ko je postupio pravilno, i šta se dešavalo i prilikom utvrđivanja dnevnog reda, bolje je za vas da se na to ne vraćamo. Tačno je, preskočili ste, vidi se u izveštaju, amandman na 110. a što se tiče amandmana kolege Radiše Ilića, poslanika SRS, veoma je važno da poslanici u danu za glasanje, valjda me čuju poslanici, nadam se da me čuju, i ovi koji pričaju i koje ovo možda ne zanima, odluče da prihvate amandman kolege Radiše Ilića. Zato što će autentičnost izjave svedoka sa suđenja, zabeležene na ovaj način, predstavljati poboljšanje vida pravne sigurnosti i osnove da svako ko se nalazi u parničnom postupku može da na autentičan način traži zaštitu svojih prava. Podsetiću vas na jednu praksu koju je uspeo, u ovakve i korumpirane beogradske sudove, počev od Prvog pa do Četvrtog, da uvede predsednik naše stranke, prof. dr Vojislav Šešelj. On je, naime, u svim sporovima koji su se vodili pred nadležnim, veoma korumpiranim sudovima u Beogradu, u njegovoj nameri da raskrinka uglavnom mafijaške klanove, koji su se namnožili u ovoj zemlji, insistirao na tome da sve što govori direktno ulazi u zapisnik. I, naravno, omogućavao svojim saradnicima, odnosno snalazili smo se kako znamo i umemo, jer je svako od tih ročišta bilo otvoreno za javnost, da sve to zabeležimo, da publikujemo, da o tome imamo trag i da bi celokupna javnost mogla da se upozna sa onim šta je sadržina tog spora, a kažem vam – uglavnom se radilo o slučajevima raznoraznih zloupotreba, raznoraznih mafijaških klanova u našoj zemlji. Kako biste vi omogućili svakom građaninu koji to želi u jednoj parnici, bilo kojoj od strana, da zadrži to autentično, što se tamo dešava, morali biste, i to vam je moj savet, pre svega poslaničke grupe SRS, da prihvatite ovakav amandman kolege Radiše Ilića i nije nikakvo opravdanje i za one koji su na Odboru glasno razmišljali o tome da za to ne postoje određena tehnička sredstva. To bar danas ne bi trebalo da bude problem, da se svaki od sudova za to osposobi i da se na magnetofonskoj traci, onako kao što je to u svom amandmanu naveo kolega Radiša Ilić, zabeleži ono što se traži u procesu pred nadležnim sudom. Hvala.
Hvala vama. Da li se još neko javlja za reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 128. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović i Miodrag Đidić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković.
Mi smatramo da je sigurnije da se pismena pravnim licima dostavljaju licu koje se zatekne u kancelariji za primanje pismena. Svako pravno lice je odgovorno u svojoj kancelariji koga drži itd. Ne piše da se zahteva da to bude neko ovlašćeno lice. Ne može dostavljač da traži od suda ko je ovlašćen, kome može da preda i tu su moguće zloupotrebe. Dakle, kao što se članu porodičnog domaćinstva može ostaviti itd. tako i ovde onaj ko se zatekne u kancelariji za primanje pismena, službenik te organizacije, mora da primi to pismeno ili ako ga ne primi da snosi posledice kao da je pismeno primljeno, pa onda onaj ceo način ako ne primi sudsku tablu o pozivu. Mislimo da je ovo efikasno i doprinosi ubrzanju postupka.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 128. je u tesnoj vezi sa prethodnim članom tj. sa članom 127. Pismena se dostavljaju prema članu 127. a u vezi je sa članom 128. po pravilu preko pošte, a mogu se dostavljati preko određenog lica zaposlenog u sudu, preko nadležnog organa opštine, preko pravnog lica registrovanog za obavljanje poslova dostavljanja. Nije mi poznato da u Srbiji ima pravno lice preko koga treba da se dostava vrši. Ako je predlagač mislio na to da će se osnovati neka nova agencija koja treba da uzima pare u vezi sa dostavljanjem, treba reći da je to moguće samo onda kada to bude regulisano zakonom tj. kada budemo imali takvu agenciju ili takvo pravno lice za dostavljanje pismena. Znam da ne postoji ni jedno registrovano pravno lice preko koga treba dostavljati pismena. Sada je pitanje šta treba urediti zakonom i predvideti, a ne ko je pravno lice koje je registrovano. Mi nemamo registrovano pravno lice. Da imamo onda bi imenovali agenciju za dostavljanje pismena od strane građana, od strane suda i tužilaštva. Mi to nemamo. Prema tome, ova odredba člana 128. je u tesnoj vezi, ali on je ustavna kategorija. Nije zakonska kategorija i prema tome, dame i gospodo, ne možemo da propisujemo nešto i da pominjemo neki organ, a taj organ uopšte kod nas ne postoji. Ovde će se javiti veliki problemi. Ako je predlagač mislio na buduće vreme to znači da će se formirati pravno lice koje će dostavljati u vidu agencije, koje će vršiti dostavu. To je nepouzdano, to je nesigurno, to je rizično, otvara mogućnost za korupciju u pravosuđu, a pogotovo od strane dostavljača. Zamislite molim vas takav jedan dostavljač iz neke privatne agencije sutra, koga bude vlasnik agencije angažovao, primi 100 evra od strane dužnika, jer ga dužnik nagovori, stanuje na nepoznatoj adresi, ovaj propusti rok i građanin dođe u situaciju da nikada neće moći svoje potraživanje da naplati, jer će ovaj uvek da izbegava, data mu je mogućnost. Nije nađen, prikačeno mu je na vrata i takva dostava je nesigurna. Dostave moraju da se vrše oficijelno na osnovu važećeg zakona i ništa drugo, kao što je to regulisano postojećim propisima. Otvara mogućnost za korupciju u pravosuđu, a pogotovo od strane agencije i dostavljača, a na kraju štetu će da trpe građani Srbije.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 134. amandman je podneo narodni poslanik Vladimir Homan. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu su prihvatili ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 145. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić, Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu su prihvatili ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 148. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić, Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Odmah smo bolje raspoloženi. Ne mogu da verujem, ali jedan amandman je usvojen. Član 148. odnosi se na troškove postupka, pročitaću samo pretposlednji i poslednji stav. "Sud će odustati od izvođenja dokaza ako iznos potreban za podmirenje troškova ne bude položen u roku koji sud odredi. U tom slučaju sud će, s obzirom na sve okolnosti, po svom uverenju ceniti od kakvog je značaja to što stranka nije u roku položila iznos potreban za podmirenje troškova". To je sasvim u redu. "Izuzetno od odredbe stava 4. ovog člana ako sud po službenoj dužnosti odredi izvođenje dokaza radi utvrđivanja činjenica u vezi sa primenom člana 3. stav 3. ovog zakona, a stranke ne polože određen iznos, troškovi za izvođenje dokaza isplatiće se iz sredstava suda". Naš amandman se sastoji u sledećem. Mi predlažemo da se ovde unesu reči: "ili kada su upitanju interesi maloletnog deteta". Smatrali smo da kada su u pitanju interesi maloletnog deteta da i tada sud treba da odredi izvođenje dokaza, bez obzira na to da li su položeni troškovi za izvođenje tog dokaza, tako da bi stav 5. ovog člana glasio: "Izuzetno od odredbe stava 4. ovog člana ako sud po službenoj dužnosti odredi izvođenje dokaza radi utvrđivanja činjenica u vezi sa primenom člana 3. stav 3. ovog zakona ili kada su u pitanju interesi maloletnog deteta, a stranke ne polože određen iznos, troškovi za izvođenje dokaza isplatiće se iz sredstava suda". Mislimo da je ovo logičan sled opšteg principa da maloletnici u našem pravu, našem zakonodavstvu uživaju posebnu zaštitu.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Narodni poslanik Branislav Rankić i zajedno narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović i Miodrag Đidić podneli su amandmane, u istovetnom tekstu, kojima predlažu brisanje Glave 14. i članova od 176. do 180. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Slobodan Pajović, pa potom narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Glavom 14. Predloga zakona predviđen je postupak za rešavanje spornog pravnog pitanja. Našim amandmanom predviđeno je da se briše cela Glava 14. ovog predloga. Naime, u ovoj glavi je predviđeno da sudovi kada se pojavi više predmeta mogu pokrenuti inicijativu kod Vrhovnog suda da se zauzme stav o spornom pravnom pitanju koje je od značaja za rešavanje te parnice. Iako se na ovaj način želelo da postigne ujednačavanje sudske prakse mi smatramo da će ovo proizvesti odugovlačenje postupka i da će čak stvoriti i pravnu nesigurnost. To iz razloga što prvostepeni sud dobija određene činjenice i potrebno je da ih interpretira Vrhovnom sudu. Ovde se ne radi o tumačenju nekog pravnog propisa ili pravne norme, već Vrhovni sud treba da zauzme stav na osnovu nekih okolnosti koje mu sud interpretira i dostavi. Naravno, mogu se kasnije pojaviti i nove okolnosti i činjenice koje bi uticale da Vrhovni sud donese i drugačiju odluku nego što je doneo, a da on za te okolnosti nije ni saznao. Nižestepeni sudovi bi možda mogli i da donesu drugačiju odluku, ako se pojave pred njima te drugačije okolnosti i činjenice, ali poznajući sudsku praksu, sigurno je da bi posle zauzimanja stava Vrhovnog suda prvostepeni sudovi automatski već imali rešen predmet, drugostepeni sudovi ne bi ni gledali predmet i Vrhovni sud ne bi ni imao potrebu kasnije da o tome raspravlja, jer je već zauzeo stav. Mi imamo dovoljno stručne i osposobljene prvostepene i drugostepene sudije. Potrebno je da se održi jedan redovan postupak, a ako se kod okružnih sudova pojavi različito rešavanje nekog sličnog pitanja, koje je u potpunosti razmotreno pred nižestepenim sudovima, Vrhovni sud je u mogućnosti da ujednači praksu. Zbog toga predlažemo da se ova glava briše.
Narodni poslanik Branislav Rankić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, brisanje glave XIV i članova od 176. do 180. SRS vidi, pre svega, u tome da pravna problematika koja se ovim članovima uređuje, praktično, treba da bude predmet nekog drugog zakona, po našem shvatanju, zakona o uređenju sudova ili nekog drugog podzakonskog akta, a nikako da se to obrađuje u Predlogu ovog zakona o parničnom postupku. Šta sadrže ove članovi? Član 176. predviđa kad u postupku pred prvostepenim sudom itd. dođe do spornog pravnog pitanja, prvostepeni sud će, po službenoj dužnosti, ili stranke u sporu, pred Vrhovnim sudom pokrenuti inicijativu da se reši pravni spor. Član 177. - zahtev koji se upućuje Vrhovnom sudu. U stvari, on govori kako taj zahtev treba da izgleda, šta treba da sadrži itd. Član 178. govori da je Vrhovni sud obavezan da u roku od 90 dana od dana prijema zahteva reši sporno pitanje i dostavi mišljenje nižem sudu. Član 179. - kad Vrhovni sud razmatra sporno pravno pitanje, pravno shvatanje do koga dođe, dostavlja sudu koji je pokrenuo postupak i objavljuje u Biltenu Vrhovnog suda Srbije. Član 180. - ako je Vrhovni sud zauzeo pravno shvatanje o spornom pravnom pitanju, stranke u postupku, u kome se postavlja isto prethodno pitanje, nemaju pravo da ponovo traže njegovo rešavanje u parnici koja je u toku. Dakle, mi smatramo da ovo treba da reguliše neki zakon, ali da ovo ne treba da bude predmet zakona o parničnom postupku, nego pre svega, Zakona o uređenju sudova.
Gospodin Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ukoliko bi odredbe navedenih članova, koje je kolega prethodno napomenuo, bile usvojene u Predlogu zakona, nastala bi katastrofa u parničnom postupku i naše civilno pravo bi bilo razrušeno do te mere da se više ne sudi po zakonu, nego se sudi po načelnim stavovima ili načelnim mišljenjima i stavovima Vrhovnog suda. Dame i gospodo, predloženo rešenje u članu 176. u direktnoj je protivrečnosti sa Ustavom Republike Srbije. Pozivam se na član 22. Ustava Republike Srbije, gde svako ima pravo na zaštitu svojih prava i interesa u postupku pred nadležnim organima i nadležnim sudom. Po ovoj odredbi se vidi da nije zajamčeno pravo građanima da će ga ostvariti u bilo nekom drugom zakonu, a da će biti u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Žalba je, pre svega, onda ovde izlišna. Ako nađe za shodno prvostepeni sud, a ovo ne vodi efikasnosti suđenja, ovo vodi ka odugovlačenju sudova. Poznato je da parnice u Srbiji traju šest godina i pet meseci, u proseku. Imaćemo sada u praksi sledeću situaciju: veliki broj sudija iz prvostepenih sudova, tj. opštinskih sudova neće sada znati kako da rešavaju sporove samostalno i da donose u prvom stepenu odluke, gde god ne budu sigurni da će im odluka ostati na pravnoj snazi. U toj situaciji se otvara mogućnost, ovo će sudije prvostepenog suda, tj. opštinskih sudova jedva da dočekaju. Gde god nisu sigurni i ne znaju kako treba presuditi, oni će predmet da upute Vrhovnom sudu, mimo okružnog suda kao drugostepenog suda i tražiti pravni stav po određenom pitanju. Pravni stav će da zauzme Veće Vrhovnog suda, u konkretnom slučaju, pošto je ovo civilno pravo, građansko veće. Šta ćemo imati u tom slučaju? Imaćemo brojne slučajeve, kao što je to uradilo građansko veće kada je, mimo odredaba Zakona o izvršnom postupku, zauzelo načelni stav da Republički javni tužilac, mimo Zakona o izvršnom postupku, može tražiti prekid postupka u izvršnom postupku, radi zaštite nekog pravnog javnog interesa. To je učinilo Građansko veće Vrhovnog suda Srbije 6. aprila 2004. godine. Dame i gospodo, ako je u pitanju zakon, njega je doneo parlament, njega je doneo zakonodavni organ. Niko drugi ne može da odstupi i da izađe iz okvira zakona. Ko je dao pravo trojici, četvorici sudija građanskog odeljenja Vrhovnog suda Srbije da oni svoje načelno mišljenje pretvore u primenu zakona i da daju mogućnost javnom tužiocu da na mala vrata sada ušeta u odredbe Zakona o izvršnom postupku, da se meša u nadležnosti drugih organa, u konkretnom slučaju, redovnih sudija. Sada će to biti slučaj u praksi. Vrhovni sud jeste ovlašćen da zauzima pravne stavove i da daje svoja načelna mišljenja i načelne stavove, ali samo radi ujednačavanja sudske prakse. Zato se pozivam na to načelno mišljenje koje je objavljeno u Biltenu Vrhovnog suda Srbije. Jedan bilten - nekoliko sudija Vrhovnog suda krši ustav, krši Zakon o izvršnom postupku, a sada će imati mogućnosti i otvorena vrata. Šta je najgore u ovom slučaju? Najgore je što, ako prvostepeni sud prekine postupak i predmet se dostavlja Vrhovnom sudu, građanin nema pravo žalbe na to rešenje. Da li je to efikasnost suda, da li je to cilj zakonodavca? Ne. (Predsednik: Vreme.) Ovo će produžiti trajanje parničnog postupka mesecima, a može biti i godinama. Ko je kriv što u Privrednom sudu u Beogradu imate da godinu i po dana sudija drži predmet u fioci i neće da prosledi žalbu nadležnom sudu. Sudija dve godine neće da zakaže raspravu. Šta je problem? Nije problem, dame i gospodo poslanici, u zakonu, problem je u nestručnim sudijama i problem je što nema ko da zavede red u pravosuđu. Dakle, bez promene Ustava i novog reizbora svih sudija... (Predsednik: Upozoravam vas, šest minuta je isteklo.) Završavam. Dakle, bez donošenja novog ustava i bez reizbora novih sudija, dakle, izbor stručnih i sposobnih i kvalifikovanih i moralnih sudija, ne ubrzava se parnica ni rokovima ni novim propisima. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković, pa narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram da kažem da ne delim mišljenje da će, odnosno da bi usvajanjem ove Glave 14. Predloga zakona, došlo do haosa u našem pravosuđu, jer ovde ima jedno ograničenje, kaže se, u većem broju predmeta ako postoji takav značaj, onda će moći da se obrate. Prema tome, ne bih zaista da izazivam haos, trebalo bi u svakom slučaju da prvostepeni sud nađe bar tri ili četiri takva predmeta, a to baš nije lako u jednom sudu, ali mi smo ipak predložili da se ova glava briše, a zašto? Zato što mislimo da nije dovoljno vešto i precizno izrađena, jer, pre svega, može se izraziti sumnja kako će prvostepeni sud prikazati to pitanje Vrhovnom sudu. To je prva stvar koja je vrlo važna. Druga stvar, koja je još važnija, šta će od tih pitanja da se pokaže u kasnijem postupku, jer ne zaboravite da je predviđeno ovde sasvim nepotrebno, po našem mišljenju, da prvostepeni sud zastaje sa postupkom i šalje predmet Vrhovnom sudu. Pošto je to jedno pitanje teorijsko-pravno, naravno, ima svoje praktične implikacije na određenim slučajevima, tu se lako može objasniti, izložiti slučaj i da sud nastavi da radi i da izvodi druge dokaze, da sačeka, jer sa druge strane, zbog procesne ekonomije, kada to pošalje, ovde nema nikakvih rokova u kojima mora da postupa Vrhovni sud, to je rok koji je sudski i ništa ga ne obavezuje i nema sankcije. Zakonski rok je sve, ali zakonski rokovi koji su sudski oni se stalno probijaju u praksi, tako da faktički tu, nemojte se zavaravati, jer, u stvari, nema roka. Ako Vrhovni sud za šest meseci reši šta će se desiti Vrhovnom sudu, ništa. Prema tome, ja stojim na stanovištu da nema roka. Bolje bi bilo da ovu celu glavu na drugačiji način rešimo, Glavu 14. Predloga zakona, dakle, preciznije odrediti obavezu suda, ne tražiti od suda da dostavlja spise da on može stvarno da postavi pitanje Vrhovnom sudu, ali da nastavi da radi po predmetu da bi se sačuvala procesna ekonomija. Ne znam šta bismo mnogo dobili, jer kažem, u daljem toku suđenja, mogu se javiti nova sporna pravna pitanja koja su sada zabranjena po članu 180. da se ponovo u istom postupku ponavljaju u stvari ista pravna pitanja, biće isto, pa malo modifikovano, tako da ovo ne izgleda kao na ozbiljan način rešen problem. Sa druge strane, imate u članu 178. iste Glave 14, da Vrhovni sud, kada odluči da rešava o ovom pitanju, on donese odluku, pa tu svoju odluku da će rešavati o pitanju objavljuje u "Službenom glasniku" u Biltenu Vrhovnog suda Srbije. Dok to izađe, pa onda na kraju on pristupa rešenju tog pitanja, poučava prvostepeni sud o pravnom stavu i onda kaže da on obrazlaže svoju odluku. To nije odluka, jer je odluku već doneo i obrazložio u Biltenu Vrhovnog suda. Tu treba da stoji da obrazlaže pravno shvatanje, a o tome nema mnogo reči, tako da mislim da je celokupna glava u želji da se unese na silu neka novina zaista jedan promašaj i predlažem da se briše. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Dobro je što je predsednik Skupštine osetio da je ovo vrlo važan amandman i da se odnosi na vrlo važno poglavlje, a šteta što je napustio sednicu, mogao je da čuje ove jake argumente. Ministarstvo, Vrhovni sud i svi sudovi se nalaze pred jednim problemom, dakle, šta da se radi kada se veliki broj slučajeva manje ili više identičnih nađe pred sudom i sud ne zna kako da primeni odgovarajuću odredbu nekog zakona. Kao rezultat u nastojanju da se ta situacija razreši, a u cilju efikasnosti, došlo se do ovog poglavlja, gde bi se na bazi zauzetog pravnog stava kasnije serijski liferovale presude i na taj način obezbedila efikasnost suda. Međutim, ovaj put je pogrešan. Ovo poglavlje treba da se nađe u zakonu o uređenju sudova i u odredbama zakona o sudijama, jer u suštini uređuje unutrašnju komunikaciju između nižeg, a tu su i viši sudovi, po pitanju pravnog stava u pogledu primene odgovarajuće odredbe materijalnog propisa. Ali, ovom poglavlju nema mesta u zakonu o parničnom postupku, jer je u suprotnosti sa osnovnim načelima koja su sadržana u prvih 12 ili 13 odredbi ovog zakona. O čemu se radi? Kaže, kada u postupku pred prvostepenim sudom, dakle jednina, u većem broju predmeta, sudije i sudska veća nastupaju nezavisno, nemaju obavezu da prate šta kolega u susednoj kancelariji sudi. Šta znači to u većem broju predmeta, da li je to možda spor 20 radnika koji su podneli pojedinačno svako od njih tužbu protiv određene firme i pojavio se problem jednog člana i jednog zakona ili je to možda hiljadu ili dve hiljade i dokle taj treba da čeka da se pojavi veći broj predmeta. Da li treba da čeka mesec dana, dva meseca ili godinu dana? Možda je posle mesec dana već tu sto predmeta, posle šest meseci deset hiljada predmeta, a sve u zavisnosti od toga o čemu se radi. Šta dalje kaže? Postoji potreba da se zauzme stav o spornom pravnom pitanju. Skrećem pažnju na nastavak koji sledi, on kaže – ''koja je od prejudicijalnog značaja za odlučivanje'', čak je i terminologija prejudicijalnog pitanja nešto što je uzeto iz krivičnog procesnog prava, nešto što se tiče parničnog postupka, a to se zove prethodno pitanje, ali ovo nije prethodno pitanje. Vi ste pokušali nešto što bi bilo prethodno pitanje od opšteg značaja, a ono se svodi na sudsko tumačenje volje zakonodavca, jer ovde je nesporno da se odnosi na odgovarajuću odredbu odgovarajućeg zakona. Pojavila se potreba da se protumači, da se utvrdi prava volja zakonodavca u pogledu člana 265. Zakona o obligacionim odnosima. Na tom pravnom osnovu se zasniva nekoliko hiljada predmeta pred nekim sudom. Znači, nije prethodno pitanje, jer kod prethodnog pitanja se javlja situacija da sud rešava neko prethodno pitanje u smislu da li postoji pravni odnos, a da taj sud nije nadležan, ali ovde je sud nadležan, jer sud nije prezumpcija da on zna pravo i da je on jedini koji je ovlašćen da tumači volju zakonodavca. Gde je tu pojedinac koji ima pravo na suđenje u jednom razumnom roku, njega nema. On ne može da utiče na postupak, ne može da utiče na efikasnost, jer sudija je dobio pokriće, imam pet predmeta i ja tražim da Vrhovni sud zauzme stav, da pravno protumači, da da pravno tumačenje odgovarajuće norme. To što neki sudija ili neki sud ne zna da tumači odredbu taj i taj broj, tog i tog materijalnog propisa ne sme da pogađa stranku. Zato kažem da ovu materiju preselite u Zakon o uređenju sudova i u Zakon o sudovima, jer na ovaj način se izbegava ispunjavanje obaveze da se u razumnom roku okonča suđenje, jer sud dobija pokriće zašto nije efikasan. U nastavku ovog prvog stava kažete – ''o predmetu postupka pred prvostepenim sudovima'', u okviru istog stava govorite o prvostepenom sudu u jednini, o većem broju predmeta, pa onda unosite u množini prvostepene sudove, gde ne postoji ni teoretska mogućnost da komuniciraju sudovi. Odakle bi Prvi opštinski sud u Beogradu znao da sličnih deset predmeta povodom istog člana zakona postoji u Opštinskom sudu u Nišu, Kanjiži ili Kikindi ili tako dalje. Ovo je promašena tema, na promašenom mestu, ove tri - četiri odredbe treba da preselite u Zakon o uređenju sudova.
Narodni poslanik Gašo Knežević ima reč.
Gospodine ministre, kolege, ovo je dosta ozbiljno pitanje i ono naravno dovodi u vezu da vam ja sada ne pričam član 12. koji uopšte uvodi prethodno pitanje u igru u parničnom postupku, ovu čitavu novu glavu XIV i član nekadašnji 112, a sada sam video da je 115. o prekidu postupka, odnosno kako ovde kaže o zastoju postupka. Međutim, postoji jedno drugo ozbiljno pitanje, šta se želi glavom XIV. Da li je intencija da se precendent uvede ili je intencija da se, što kaže kolega Krasić, tumači zakon i da to bude neka vrsta pokrića ili autentičnog tumačenja, kojene daje Skupština, nego neko drugi. Pitanje je šta se želi. Naravno, prema onome što hoćete i što želite, vi možete da kreirate i tekst sam koji je ovde u ovom momentu sporan. Ja vam skrećem pažnju da ako se pred parničnim sudom pojavi prejudicijalno pitanje, da će veoma često ono biti pokriveno prejudicijalnim prigovorom ili incidentalnom protivtužbom, kada ulazi u izreku o glavnoj stvari i onda nemamo problema da obavezuje sve. Onda ne obavezuje samo taj sud, nego obavezuje i sve druge sudove na teritoriji Države. Jedan veliki broj slučajeva će vam se ovde uklopiti, jer će sama stranka koja želi da brzo reši stvar staviti prigovor ili će koristiti protivtužbu, a pri tome će otvoriti mogućnost da sud pravosnažno odlučuje. Prema tome, zaista ostaje u velikoj sumnji pitanje šta se htelo. Šta je pravi cilj ovoga? Da se razumemo, ja sada moram da iznesem i lični stav, jer ovde stojim, ja nemam ništa protiv da se precedentno pravo, odnosno precedentna mala vrata uvedu u pravni sistem ove zemlje, ali onda se to jasno i glasno kaže, pa ćemo videti kako će Skupština reagovati. Zbog toga mislim da nije dovoljno jasno pokazan cilj ovih odredbi, i zbog toga smo mi dovedeni iz dve poslaničke grupe da, koliko ja vidim, imamo prigovore koji su usmereni na isto brisanje. Lično ne bi brisao, ali neće se svesti na ono što je cilj, upravo zbog ovih procesnih instrumenata, koje svaka pojedina stranka ima u svakom parničnom postupku.
Reč ima narodni poslanik Marko Krstin.
Dame i gospodo, mene raduje rasprava, zaista kolege imaju ispravnih argumenata i sa jedne i sa druge strane. Ja ću iskazati jedan drugačiji stav od kolega. Imamo stav da treba premestiti ovaj deo zakona u neki drugi zakon, a imamo stav da je on nepodoban, odnosno da komplikuje situaciju, da će otežati ostvarivanje prava, pa čak do neustavnosti. Mislim da je ovo jedan od ključnih delova zakona, zato što ide u pravcu efikasnosti postupka pred parničnim sudovima. Mi smo imali jedan maraton prvostepenog i drugostepenog Vrhovnog suda po reviziji koji je trajao godinama, samo zbog toga što nismo znali pravni stav Vrhovnog suda. Mi ćemo sada brzo i lako za 90 dana u masovnim parnicama dobiti pravni stav Vrhovnog suda. Mislim da je to dobro. Mislim da je šteta što ovakva eventualna maksima ili ovakav princip otvorenog pravosuđa nije više zastupljen u ovom zakonu, kada bi sudovi strankama saopštavali ne samo šta misle o tome, šta su sporne činjenice, koje dokaze treba izvesti, nego kada bi im saopštili i šta misle o pravu koje treba primeniti i kako bi primenili pravo. Mnogi postupci bi trajali mnogo kraće kada bi stranke znale šta sud o konkretnom pitanju misli. Pošto stranke naravno prema našem zakonu ne znaju šta sud misli, onda se mnoge parnice vode samo zbog toga što neko ima onakav ili ovakav interes da parnica traje duže ili kraće. Ovo je jedan instrument koji će omogućiti da parnice traju kraće i koji će u potpunosti omogućiti da se kod pravnog pitanja dođe do odgovora na to ko je u pravu, a što će opet skratiti postupak. To je 90 dana, a to za jednu parnicu gde se zakazuje dva meseca, tri meseca ne znači ništa. Ne delim to mišljenje da će ovo otežati postupak, da to nije ustavno, i ja mislim da je to možda najbolje rešenje u ovom tekstu.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Marku Krstinu. Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica.
Poštovani narodni poslanici, SRS smatra da poglavlje od člana 176. do 180. treba ukinuti, brisati, jer se predlogom zakona uvodi postupak za rešavanje spornog pravnog pitanja, što potpuno odstupa od našeg pravnog sistema i sudsku praksu, tj. sudski precedent, kako reče profesor Gaša Knežević, uvodi na mala vrata. To je tačno, ali sudska praksa nije i ne može biti izvor prava. Dakle, incidentalno ili prethodno pitanje nije i ne sme biti pitanje, odnosno stanovište Vrhovnog suda. Koga obavezuje stanovište Vrhovnog suda, samo tu sednicu, na kojoj zauzima stanovište Vrhovni sud. Prema tome, ono bi već dodatno degradiralo sudijsku dužnost i potcenjivalo naše dobre sudije, koji jedino moraju da sude isključivo na osnovu zakona. To je sav besmisao ovog predloženog rešenja.
Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 184. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić, Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Ministar Zoran Stojković.
Vlada prihvata ovaj amandman, tako da ne moramo bar tu da se objašnjavamo. Jedino da kažem sa dve rečenice vezano za ovaj prethodni. Ovde je rešavanje tzv. spornog pitanja. Govori se o precedentima. Ja pitam, ako imate desetak hiljada predmeta kao što je bilo za štetu zbog ratova u Hrvatskoj, pa dobijete jednu presudu na jedan način, drugu na drugi, šta je obaveza Vrhovnog suda nego da ujednači praksu? To je njegova obaveza po zakonu i on mora to da uradi. Mislim da je ovo dobro. Još uvek imate skoro 50 predmeta koji čekaju i stoje, i donose se pojedinačne odluke različito. U pitanju je bilo da li je, ako je država pozvala, dobrovoljac ili nije, i oni ne znaju da to reše. To stoji, ljudi ne mogu da dobiju pravo. Vrhovni sud to mora da reši jer svaka različita presuda znači tumačenje od tog suda, toga što je različito, Vrhovni sud to mora da ujednači.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Ovaj amandmane je ministar prihvatio, ali imajući u vidu da Odbor nije prihvatio, o njemu se mora izjasniti Skupština. Na član 214. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milan Maković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li po ovom amandmanu neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Član 214. tretira uslove za prekid postupka, pa je tako prvi uslov kad stranka umre. Prva tačka – ''kad stranka umre, prekida se postupak''. Predlog našeg amandmana je da se posle reči "umre", doda zapeta i reči: "a nema punomoćnika". DS smatra da je celishodnije i brže zatok postupka ako stranka koja ima punomoćnika ne prekida postupak, nego može punomoćnik da nastavi postupak u kome se već nalazi. Takvo rešenje je bilo u dosadašnjem zakonu, i mi ne vidimo razlog da se to rešenje briše iz razloga, kako nam je objašnjeno, da je ovo friziranje parničnog postupka učinjeno da bi se tok postupka ubrzao. Ako se ubrzava postupak, prekid postupka posle smrti stranke može samo da ga odugovlači do pokretanja i završetka ostavinskog postupka, kada bi moglo da dođe do nastavka postupka. Ako je stranka imala punomoćnika, za to nema potrebe.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici Leili Ruždić-Trifunović. Za reč se javio po ovom amandmanu narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da ne treba prihvatiti ovaj amandman, evo i zašto. Kažete da će ovo ubrzati postupak, ali u praksi se dešava upravo suprotno. Verovali ili ne, ima dosta slučajeva da advokati po nekoliko godina zastupaju preminula lica, da na taj način zidaju troškove, da odbijaju da kontaktiraju sa naslednicima, ostavinski postupak traje po nekoliko godina. Na ovaj način sprečila bi se takva situacija i budite sigurni da pozdravljaju ovu promenu. Ima dosta toga što smo kritikovali i toga što smo predložili, ali na ovaj način svakako će se određene procesne nedoumice različite sudske prakse razrešiti. Hvala.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Nemanji Šaroviću. Za reč se javio narodni poslanik Petar Jojić. Izvinite za trenutak, ministar Stojković.
Ako se pogleda odredba o punomoćjima, kaže – ''punomoćje prestaje smrću stranke''. Nema više ona mogućnost da šest meseci obavlja posao. Više ne vredi dodati kad nema više punomoći. Nema ove potrebe ako ima punomoćnika ili smrću stranke prestane punomoć, nema punomoć. Hvala.
Narodni poslanik odustaje, dovoljno je pojašnjenje. Da li se još neko javlja za reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 219. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Leila Ruždić-Trifunović, Boško Ristić, Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić i Milan Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodna poslanicaLeila Ruždić-Trifunović. Izvolite.
DS je podnela amandman na član 219. koji glasi: "sud će zastati sa postupkom kad je to izričito predviđeno zakonom ili kada u toku postupka oceni da je to celishodno''. Naš amandman predlaže da se brišu reči ''ili kad u toku postupka oceni da je to celishodno''. Naš amandman takođe predlaže da se briše drugi stav ovog člana koji glasi: ''Sud donosi rešenje o zastajanju sa postupkom po službenoj dužnosti kad odluči da zastane sa postupkom da bi sačekao ishod neke procesne delatnosti ili da bi pružio mogućnost da se preduzme neka radnja u postupku.'' Takođe smo predvideli da se u ovom članu dozvoli žalba, a predlagač je predvideo da žalba nije dozvoljena. Predlagač u svom obrazloženju Predloga zakona navodi da se ovim institutom, a to je institut zastajanje, zamenjuje institut mirovanja postupka čime se postiže veća efikasnost u sudu. To je obrazloženje uz predlog koji smo dobili. Ukidanjem instituta mirovanja ubrzava se postupak, ali i prema načinu i uslovima koji su potrebni da bi došlo do zastajanja postupka može se videti da ova dva instituta nisu ni u kakvoj vezi. Svedoci smo da se često zbog aljkavosti u radu, možda i iz nekih drugih razloga koji su još manje prihvatljivi od aljkavosti, pojedini postupci neopravdano vode jako dugo, godinama, pa i decenijama. Predloženim rešenjem data je mogućnost sudu da upravo koristeći procesna pravila koja mu zakon daje, putem instituta zastajanja postupka, vodi postupak nesagledivo dugo, bez mogućnosti stranaka da na to utiču. Ovo tim pre što predloženo rešenje omogućava sudu da iz istih razloga neograničeni broj puta donosi rešenje o zastajanju postupka, uvek određujući neko novo vreme koliko taj rok treba da traje. Zato smo predložili da se naš amandman usvoji kako bi se postupak ubrzao.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković, a za reč neka se pripremi narodni poslanik Petar Jojić.
Hteo bih nešto da kažem o tome kad se ukida mirovanje postupka. Uopšte, ovaj zakon ima tendenciju, i to je njegova slabost, da uvodi istražna načela i kogentne propise u jedan zakon građanskog karaktera i ustvari ukida dispoziciju stranaka. Molim vas, u članu 219. se govori o tome da će sud po zakonu, ili kada sud nađe da je celishodno, a nigde nema ovo što smo mi predložili – na saglasan predlog stranaka. Molim vas, šta se države, šta se suda tiče ako dve stranke, koje su u parničnom postupku, odluče da postupak prekinu na period od dve godine? Šta to kome škodi i zašto se ta dispozicija stranaka ugrožava? Apsolutno nije jasno. Zato mi predlažemo da može - na saglasan predlog stranaka. Tu nema niko potrebe da izražava neko čuđenje, neku bojazan, ili da je to neko opterećenje suda. Mi smo se sudu obratili, mi mislimo da ćemo naše odnose izgladiti za godinu dana i molimo sud da sačeka sa postupkom - to je jedna stvar. Drugo rešenje koje je sasvim neprihvatljivo i koje ovde uvodi načela, kako to da kažem, tog direktivnog postupka, da protiv rešenja o zastajanju postupka nema prava žalbe. Molim vas, zašto da nema pravo žalbe. Jer, kaže – sud može na osnovu zakona. Ako je loše primenio zakon, ima pravo žalbe. Ako je celishodno da se neke procesne nedoumice otklone u nekom drugom postupku, ima pravo žalbe. Možda je sud pogrešio. Zašto ne bi bilo pravo žalbe. Sada je suprotan slučaj, mi iz stranke imamo interes da se postupak, a rekao sam malopre – nemamo interes, hoćemo da ga odužimo, sada imamo interes, da bude što pre. I ako takvo rešenje donese sud onda mora imati pravo žalbe. Zašto se ovde žalba uskraćuje? Ovo nisu dobra rešenja i treba ih popraviti u ovom smislu. Hvala.
Za reč se javio narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 219. Predloga zakona čije odredbe propisuju da će sud zastati sa postupkom kada je to predviđeno zakonom, ili kada u toku postupka oceni da je to celishodno, dok stav 4. tog člana reguliše da se protiv tog rešenja o zastajanju sa postupkom ne može izjaviti žalba, je u suprotnosti sa odredbama člana 22. Ustava Republike Srbije. Taj član propisuje da je zajemčeno pravo na žalbu ili drugo pravno sredstvo protiv odluke kojom se rešava o pravu stranke i na zakonom zasnovanom interesu, a protivno je posebno preporuci Saveta Evrope pod oznakom R-95/5 o uvođenju i unapređivanju žalbenih postupaka u građanskim i privrednim predmetima. Dame i gospodo, ovo je direktno u suprotnosti sa preporukom Saveta Evrope. Šta sada da radimo? Hoćemo u Evropu, bili smo u Evropi, sada bežimo iz Evrope kada treba njene standarde da primenimo. Sada izmišljamo mogućnost, dozvoljavamo da manipulaciju vrši prvostepeni i revizijski sud, pa se postavlja pitanje ...
Gospodine Jojiću zamolio bih da vam vrate karticu u vašu jedinicu, kako ne bi bilo da diskutujete a niste prisutni.
Kartica je tu.
Nije ubačena u jedinicu, tako pokazuje sistem.
Ubačena je, vidite, idite proverite.
Na monitoru je to vrlo precizno, evo gledam, i zamolio bih vas da ...
Možda je pomerena.
Sada je, ali kada sam upozorio nije bila.
Dame i gospodo, postavlja se pitanje – šta da se radi u tom slučaju, ako je u pitanju prekid postupka, a građanin ne može da kaže šta on misli i ne može da se žali. Da li takvo rešenje doprinosi bržem ostvarivanju prava naših građana ili omogućava da se preko pravosudne institucije ostvaruju pojedinačni interesi, ometa osnovno ustavno načelo iz člana 22. stav 1. Ustava Republike Srbije, da svako ima pravo na jednaku zaštitu svojih prava u postupku pred sudom i drugim državnim organima. Dame i gospodo, pozivam se na odredbe člana 95. Ustava Republike Srbije u kome piše da sudovi štite slobode i prava građana, zakonom utvrđena prava i interese pravnih subjekata i obezbeđuje ustavnost i zakonitost i da sudovi sude na osnovu Ustava i zakona i drugih opštih akata, pa je član 219. predloga ovog zakona štetan za naše građane. Onemogućava našim građanima da efikasno i na vreme ostvare svoja prava. Šta da radi građanin kada sudija koji vodi parnicu prekine postupak na osnovu člana 219. Predloga zakona, a žalba nije dozvoljena. Šta ćemo sada? Ustav građanima garantuje pravo na žalbu, a ovaj predlog zakona ne dozvoljavai ne omogućava građanima da izjave žalbu protiv rešenja o prekidu postupka, na osnovu člana 219. stav 4. A, ne može da traži čak ni izuzeće tog sudije, ukoliko taj sudija traži u više navrata prekid postupka na osnovu člana 69. stav 1. tačka 2), pa je građanin ostao bez mogućnosti da ostvari zaštitu svojih prava, a u praksi je dobro poznato da predsednici sudova štite u prvom redu sudije a ne prava građana. Tako se ponaša i Vrhovni sud u nekim predmetima, kada zauzima pravne stavove i načelna mišljenja. Zato, dame i gospodo, pozivam ministra pravde da objasni narodnim poslanicima i građanima Srbije da li su predložene odredbe ovog predloga zakona u skladu sa odredbama Ustava Republike Srbije, i da li će ovakva rešenja ubrzavati ili drastično usporavati vođenje parničnog postupka pred sudovima. Dame i gospodo, ovde se radi o opstrukcijama unutar samog parničnog postupka koje su unete u ovaj predlog. Ovo o čemu želim dalje da govorim je prava katastrofa jer se radi o pokušaju preuzimanja zakonodavne vlasti od strane izvršne vlasti, a preko nekih sudija Vrhovnog suda Srbije, što treba da sprovedu pojedine sudije Vrhovnog suda, a ustvari nalozi su nižim sudovima, kada Vrhovni sud Srbije svojim pravnim stavovima zaobilazi zakon i svoje stavove pretvara u zakon. Naveo sam jedan primer, kada je 29. juna 2004. godine Vrhovni sud Srbije na jednom građanskom odeljenju doneo stav i rekao da sud može odložiti izvršenje na obrazložen predlog Republičkog javnog tužioca, pod uslovom iz čl. 17. i 18. Zakona o javnim tužiocima. Molim vas, nije ustavna kategorija ovo, niti je ovo kategorija koja je zakonom predviđena, da može neko da mimo zakona ušeta u odredbe zakona, da narušava pravni poredak i nanosi štetu građanima Srbije. Hvala.
Zahvaljujem se gospodine Jojiću. Molim vas da se saslušamo i da poštujemo vreme. Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Nije dobro rešenje u Predlogu zakona, a ovaj amandman praktično i ovo loše rešenje pogoršava još više. I, sada, ako vi ne prihvatite amandman zato što smatrate da nije dobar, onda moram da vam kažem da ni ovo što ste naveli u članu 219. nije dobro. U stavu 1. vi navodite da će zastoj nastupiti u onim slučajevima koji su propisani ovim zakonom. To je slučaj iz člana 176. do 180. kada se zastaje sa postupkom čekajući pravni stav Vrhovnog suda povodom nekog pravnog pitanja, i druga situacija, kada se zastaje, jeste kada u toku prvostepenog postupka sud omogućava medijaciju između parničnih stranaka. Tako da ovo što kažete – kada sud po službenoj dužnosti oceni da je celishodno, to praktično ništa ne znači. Ali, ono što ste naveli u stavu 2. da sud donosi rešenje o zastajanju sa postupkom po službenoj dužnosti kada odluči da zastane sa postupkom, znači on donosi rešenje kada odluči da donese, da bi sačekao ishod neke procesne delatnosti, a ne znam na koju procesnu delatnost vi mislite. Ako mislite na neku žalbu povodom nekog rešenja, da sijaset odredbi postoji koje ukazuju na to da žalba ne odlaže izvršenje. Ako mislite na neku žalbu koja odlaže izvršenje onda je u samoj toj normi dat značaj da ona sprečava dalje postupanje suda. Ono što dalje navodite kažete ''ili da bi pružio mogućnost da se preduzmu neke radnje u postupku''. Sve što radi sud jeste da obezbedi, pruži objektivne mogućnosti da sve stranke koriste svoja procesna prava, da imaju mogućnosti da raspravljaju, da dokazuju, da potvrđuju itd. Ono zbog čega ova vaša varijanta zastoja zaslužuje pažnju jeste što je to u suštini mirovanje, ali bez posledice. Ako uzmemo prvi slučaj zastoja kada se čeka pravni stav Vrhovnog suda, moram da vam skrenem pažnju da je moguće i u praksi Vrhovnog suda se često pojavljuje da prema nekoj sadašnjoj praksi trojica sudija smatraju da treba da se progura neki pravni stav, odnosno tumačenje neke odredbe materijalnog propisa. To lepo uobliče u neku formu, zakaže se sednica, obaveste sudije, tamo se izglasa i završi se posao. To ne pravi nikakvu smetnju da posle dva meseca neka druga trojka sudija Vrhovnog suda povodom istog pitanja takođe zauzme pravni stav, saopšti se kolegama u Vrhovnom sudu, podignu ruke i onda imamo nekoliko pravnih stavova. Skrenuo bih vam pažnju na promenljive pravne stavove Vrhovnog suda koje se tiču nadležnosti. To se opravdavalo 2001. i 2002. godine donošenjem novog zakona o uređenju sudova i bitno drugačijem uređivanju nadležnosti, pa je u jednom dugom periodu i dalje bio na snazi praktično Zakon o sudovima u onim odredbama koje se tiču nadležnosti. Nastala je prava zbrka između nadležnosti opštinskih sudova i trgovinskih sudova kada se pojave pravna lica u različitim vrstama pravnih sporova. Onda smo imali situaciju da se između javnog preduzeća i SRS spor povodom ništavosti ugovora vodi u Četvrtom opštinskom sudu, a da se isti takav spor između opštine Vračar i njihovog javnog preduzeća i opštinskog odbora SRS u Vračaru vodi pred trgovinskim sudom. Kao što vidite osnov, predmet, sve isto, a različiti sudovi. To su ti pravni stavovi. Kako neko misli da garantuje samostalnost i nezavisnost sudstva, pa sastavni deo sudstva su i sudije, ukoliko misli da ih obaveže pravnim stavovima Vrhovnog suda. Ja se zalažem da oni imaju obavezujuću...
Gospodine Krasiću, vreme. Zahvaljujem se na razumevanju. Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković, replika.
Moram da priznam da iako gospodin Krasić uglavnom jasno izlaže svoje stavove, ja nisam uspeo da ga ovog puta razumem. Dakle, suština ovog amandmana je da može da se zastane u postupku i na saglasan predlog stranaka i da na zastajanje u postupku imamo pravo žalbe kada odluči sud. Gospodin Krasić kaže da ima slučajeva kada se čeka pravni stav Vrhovnog suda. Moguće je da kada se čeka pravni stav Vrhovnog suda dapo Glavi 14. samo na osnovu jednog slučaja sud traži stav Vrhovnog suda. U tom slučaju imamo pravo žalbe da kažemo da nije dobro primenio zakon. Čim je u pitanju rđava primena zakona moramo imati pravo na žalbu, odnosno kada smatramo da zakon nije dobro primenjen. Dakle, o tome se radi, da stranke imaju pravo da prekinu postupak, da se zastane u postupku i da na zastoj u postupku postoji pravo žalbe. To je sve što ovaj amandman predviđa. Bilo je tu govora o raznim drugim pitanjima, ali ne tiču se baš ovog amandmana. Kod primene zakona moguće je da sud pogreši, pa da je žalba neophodna, odnosno da je neophodno da se dozvoli žalba.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Osnova za javljanje povreda Poslovnika.
Gospodin Vučković me nije dobro razumeo. O čemu se radi? Gospodine Vučkoviću, u 1. stavu su regulisani ti slučajevi kada zakon priznaje mogućnost zastajanja, ali svako rešenje koje bi sud doneo i odlučio da zastane sa postupkom i u tom rešenju odredio do kog datuma važi zastajanje postupka je rešenje kojim se upravlja parnicom. Tu nema potrebe da postoji posebna žalba, pravo na posebnu žalbu. Ako je to nešto nezakonito i predstavlja relativno bitnu povredu parničnog postupka postoji mogućnost da se po tom osnovu izjavi žalba protiv presude. Znači, to je obuhvaćeno, ali je neprihvatljivo da se na predlog stranaka odredi zastoj postupka. Ja vam o tome pričam, jer ako stranke mogu da upravljaju, ako imaju potrebu da traže medijaciju, onda je to prva situacija koja je već zakonom obuhvaćena i regulisana u ovom stavu. Onda ne treba predlog stranaka. On je već sadržan u tome zato što je nastupio zakonski razlog kada se po službenoj dužnosti određuje zastoj postupka. Ako tražimo efikasnost, pa onda damo pravo strankama da u toku postupka traže odlaganje ročišta ili još zastoj postupka na određeno ili manje-više na neodređeno vreme poučeni nekim advokatima, onda se gubi svrha. Zašto donosimo zakon? Onda nemojte da menjamo. Dajte onda mirovanje da ostavimo.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Zoranu Krasiću, mada nisam čuo osnov za javljanje po Poslovniku, ali ako je pomogao da se razjasnimo dobro je. Reč ima narodni poslanik Petar Cvetković.
Sam amandman koji su dali podnosioci, amandman na stav 1. traži da se umesto reči "kada u toku postupka oceni da je to celishodno" zameni rečima: "na saglasan predlog stranaka". Da se stav 2. briše, a zatim u stavu 4. umesto reči: "nije dozvoljena posebna žalba" da se zameni rečima: "dozvoljena je posebna žalba". Sam amandman na stav 1. i na stav 4. su međusobno kontradiktorni i neodrživi. Ne znam šta je predlagač mislio, ali nije uvideo tu osnovnu nelogičnost, jer kada traži da se zastaje sa postupkom na saglasan predlog stranaka šta će onda žalba kada su se stranke usaglasile. Onda je žalba potpuno iluzorna.
Da li se po ovom amandmanu još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 247. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, na član 247. Predloga zakona o parničnom postupku amandman je u ime poslaničke grupe SRS podneo gospodin Momir Marković i ovim amandmanom mi gospodine ministre tražimo da se u članu 247. stav 2. tekst "A ako i posle toga odbije da svedoči može ga zatvoriti. Zatvor traje sve dok svedok ne pristane da svedoči ili dok njegovo saslušanje ne postane nepotrebno, ali najduže mesec dana." bude obrisan. Naime, o čemu se radi? Član 247. uređuje da svedoka koji je uredno pozvan, a ne dođe na ročište ili svoj izostanak ne opravda ili se bez odobrenja i opravdanog razloga udalji sa mesta gde treba da bude saslušan, sud može narediti da se prinudno dovede i snosi troškove dovođenja, a može ga i kazniti sa 30.000,00 dinara. Mi nemamo ništa protiv toga i smatramo da treba imati određene mehanizme pomoću kojih će se uticati na disciplinu i na svedoke, da uredno dolaze i odazivaju se pozivu sudu, što je neophodno, uostalom, da bi procesi i bili završeni. Pre svega, mislim da je problem u praksi. Nikada, koliko sam ja prakse imao, iako je retko određivana kazna za svedoka, nikada to nije zaista i naplaćivano. Ovde je jedino određivana kazna da bi se svedok zastrašio i eventualno pojavio na sudu kako bi dao svoj iskaz. Znači, nikada ta kazna zaista nije sprovođena u delo. Ukoliko se čak i ta novčana kazna ne sprovodi, onda je krajnje diskutabilno da li možemo ostaviti ovlašćenje sudu da svedoku koji odbije da svedoči odredi i pritvor koji najduže može trajati do 30 dana, tim pre što treba imati na umu da su i kod Zakona okrivičnom postupku izbačene odredbe koje su dozvoljavale sudu da svedoka koji odbije da svedoči privremeno pritvori, dok on ne da svoj iskaz. Nedopustivo je da u parničnom postupku, u kome se ipak štite prava koja su mnogo manje važna od prava koja se štite u krivičnom postupku, sud ima na raspolaganju ovakve mogućnosti. Znači, ipak treba pratiti razvoj prava. Ako je to ukinuto u krivičnom postupku, onda se to svakako mora ukinuti i u parničnom postupku.
Da li se još neko javlja za reč po ovom amandmanu? Narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, očekivala sam da će ovaj amandman biti prihvaćen, jer je prosto neverovatno da ostane ovo predloženo zakonsko rešenje, gde se u članu 247. stav 2. kaže: "Ako svedok dođe i pošto je upozoren na posledice, uskrati svedočenje ili odgovor na pojedino pitanje, a sud oceni da su razlozi uskraćivanja neopravdani, može ga kazniti novčanom kaznom do 30.000,00 dinara, a ako i posle toga odbije da svedoči, može ga zatvoriti". Ovo je neprihvatljivo i neverovatno, da može da ostane u ovom zakonu. Što reče kolega Šarović malopre, neprihvatljivo je na ovaj način regulisati obavezu svedoka i kada su u pitanju krivični postupci, a u parničnim postupcima pogotovu ne može na ovaj način da se reguliše. Istina je da je potrebno da se nađe načina da se obezbede svedoci, ali isto tako se zna na koji način se obezbeđuju svedoci u parnici, na koji način se predlažu svedoci. Jednostavno, maltene ne postoje situacije kada je u nekoj parnici bitan baš samo jedan svedok, jer je uvek mogućnost da se pojavi više svedoka na istu okolnost. Ne vidim koji je interes da se neko prisiljava da svedoči. Ako je neko nekoga i predložio u parnici da bude svedok po nekom pravnom pitanju i ako taj neko ne želi da svedoči, doduše, on može da dođe na sud i da kaže da ne zna ništa o tim okolnosti, a to je isto kao i da ne može da svedoči. Ovde je nešto drugo interesantno. Kolega Momir Marković je predložio da se reči: "A ako i posle toga odbije da svedoči, može ga zatvoriti. Zatvor traje sve dok ne pristane da svedoči ili dok njegovo saslušanje ne postane nepotrebno, ali najduže mesec dana", brišu. Pitam vas, ako bi ostalo ovo rešenje iz Predloga zakona, pošto je predviđen zatvor od najduže mesec dana, šta se dešava ako protekne tih mesec dana i ne uspete da ubedite tog svedoka da svedoči? Što ste ga džabe zatvarali, džabe ste krečili, što bi rekao naš narod. Na koji način mislite da svedoka u zatvoru prisilite, da ubedite, ne znam koji izraz da upotrebim, da on dođe da svedoči? Možda mislite, kao u vreme akcije "Sablja", da tim svedocima treba stavljati kese sa pijavicama na glavu. Otkud potreba da se u parničnom postupku neko drži u zatvoru da bi svedočio da je komšija prešao preko one međe, a nije preko one za koju tvrdi suprotna strana. Naravno, ne omalovažavam parnični postupak, predmete u parnici, ali na ovaj način obezbeđivati svedoke, mislim da je neprihvatljivo. Zaista ostaje otvoreno pitanje, ako i sa tim kesama i pijavicama ne ubedite svedoke da svedoče, što ste ga onda držali u zatvoru i na koji način ćete da zamenite tog svedoka? Takođe, stav 6. istog člana smo predvideli za brisanje, a odnosi se na vojna lica i pripadnike policije i kaže da se oni ne mogu zatvoriti, ali će se o njihovom odbijanju da svedoče izvestiti njihova komanda, radi kažnjavanja. Ovo je kršenje osnovnih ljudskih prava. Kako može neki komandir da kazni policajca zato što mu je komšija prijavio da on neće da svedoči u slučaju njegove tuče sa drugim komšijom ispred kafane. Ljudi moji, ovo je zaista neprihvatljivo i neverovatno da može ovako da ostane. Onda ide nastavak ovog stava i kaže: "Ako je potrebno da se ova lica radi svedočenja prinudno dovedu, obratiće se sud njihovom starešini koji će narediti njihovo privođenje sudu". Nije valjda neko vojno lice ili policajac vlasništvo tog svog starešine, da on može tek tako da ga privodi. Ako treba da se privodi i ako to postupak zahteva... (Predsedavajući: Da li mogu da vas zamolim da privodite kraju, pošto ste prekoračili vreme?) ... onda se zna na koji način se vrši privođenje. Gospodine predsedavajući, završavam, ali niste ni vi vodili računa. Uzeli ste mi minut vremena, koliko sam citirala i član i amandman.
Po Poslovniku, sve je to u okviru pet minuta. Citat se samo odnosi na povrede Poslovnika. Inače, kada se govori o temi i amandmanima, na to se ne odnosi. Da pročitamo: (Čita član). To je kada je reč o povredi Poslovnika. Narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine Anđelkoviću, nije u duhu vašeg višedecenijskog demokratskog delovanja na političkoj sceni Srbije da prekidate govornike u njihovom izlaganju, naročito kada je u pitanju ovako važan amandman, a govori se o zatvoru. Da bi se prihvatio amandman gospodina Momira Markovića, narodnog poslanika, potrebno je da vas obavestim o nečemu ili da podsetim one koji su bili poslanici u prethodnom sazivu i vas koji možda niste na to obratili pažnju, uporedo prateći aktuelni zakon o parničnom postupku, da je ovaj član prepisan iz prethodnog Zakona o parničnom postupku. Ovde je samo iznos kazne uvećan. SRS je 2002. godine, kada je Vladan Batić bio ministar i kada su na dnevnom redu bile izmene i dopune Zakona o parničnom postupku, skoro u istovetnom tekstu podnela amandman na taj član zakona i bilo bi dobro da ministar Stojković pokaže dobru volju i da prihvati ovaj amandman, jer je stvarno na osnovu svega onoga što su rekle i kolega Nemanja Šarović i koleginica Radeta besmisleno da se ovakva odredba zadržava u parničnom postupku, jer ni u krivičnom ne postoji. Znate, ministre, vi znate koliko dugo mogu, zbog neažurnosti sudova, i raznoraznih drugih razloga da traju parnice. Vrlo dobro znate, kao i kolege poslanici koji su advokati, oni koji su radili u oblasti pravosuđa, a i mi to znamo iz našeg običnog života, da ljudi imaju averziju prema sudovima, naročito u slučajevima kada se pozivaju za svedoke. Zar nije dovoljno, a mi nismo tražili, odnosno kolega Marković, da se to amandmanom briše, da ostane ovakva uvećana novčana kazna od 30.000 dinara. Onda će i oni koji nevoljno to žele da urade, morati da poštuju takvu odluku suda da se pojave kao svedoci, a ne da stoji ovakva jedna odredba. To je zaista strašno formulisano u ovom članu zakona, gde se kaže ''da zatvor traje sve dok svedok ne pristane da svedoči'', pazite kakva je to formulacija i zaista svašta može da padne na pamet da će neko non-stop 24 sata da ga drži pod svetlom, da mu uperi lampu, ili što koleginica Radeta reče da mu stavi kesu na glavu, zamislite, zbog jedne parnice i zbog toga što se ne pojavi kao svedok, a onda dalje kaže, ''ili dok njegovo saslušanje ne postane nepotrebno, ali najduže do mesec dana''. Dakle, da bi se zaista ispravila ovakva odredba, odnosno ovaj član zakona, potrebno je da prihvatite amandman kolege Momira Markovića, a to je nešto na čemu SRS insistira od početka. Dakle, to smo tražili i pre dve godine, tražimo i sada i to je samo dokaz više da ćemo mi u našim nastojanjima da se predlozi zakona i njihov konačni oblik kroz amandmane, ili kako god hoćete, dakle, da se poboljšavaju, sve dok mi ne budemo, a to će biti veoma skoro, u prilici da vam dostavljamo, kao vlada, zakone iz ove i iz drugih oblasti.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Nataši Jovanović na doprinosu da se ovaj amandman razjasni i baš zbog toga sam dopustio da narodni poslanik Vjerica Radeta govori duže od pet minuta, jer bilo je i 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Boško Ristić, pa potom narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, upravo ovako u šaljivoj atmosferi sud može da odredi svedoku zatvor do 30 dana i da on nema pravo na žalbu. Pošto svedok, po pravilu, nema pravo na advokata, već dolazi sam po pozivu suda, tako da nema stručnu odbranu u momentu kada sud dobije pravo da mu odredi zatvor zbog toga što ne želi da svedoči o činjenicama koje, po mišljenju suda, on poznaje. Da je ova odredba protivustavna i da je u suprotnosti sa normama evropskog prava, evropskih demokratskih standarda, govori i to da ni u jednom zakonodavstvu u Evropi nije predviđeno da građaninu može biti izrečena kazna zatvora, ukoliko prethodno nije vođen krivični postupak, koji mora da bude dvostepen, sa pravom na žalbu koja je suspenzivna i devolutivna. To znači pravo na žalbu i odlaže izvršenje i tu odlučuje drugostepeni, neki drugi sud od onoga koji je doneo rešenje u prvom stepenu. Slažem se sa predlogom amandmana da se određeni stavovi ovog člana brišu, jer smatram da je ovo anticivilizacijska norma. Zbog toga još jednom pozivam ministra Stojkovića da ovoj skupštini podnese pismenu izjavu da je predlog zakona u skladu sa evropskim pravom. Ovo je obaveza koju smo preuzeli usvajanjem Rezolucije o evropskim integracijama. Kakve su situacije moguće u parnici? Imate stranke koje se međusobno spore, koje nisu u obavezi da svedoče kada ih sud pozove. Znači, stranka koja tuži nije u obavezi po članu 267. ovog zakona da se odazove, dakle, mislim na poziv suda i da da svoj iskaz pred sudom. A sa druge strane, ta ista stranka može da insistira pred sudom da svedok svedoči i ukoliko uskrati svedočenje da se prema njemu odredi kazna zatvora do 30 dana. Pored toga, vojna lica i pripadnici policije ne mogu da dođu pod udar ove odredbe, pa se na taj način ova lica, kao građani Srbije, stavljaju u povlašćen položaj u odnosu na ona lica koja nemaju svojstvo vojnog lica ili pripadnika policije. Očekivao sam da će ministar pravde pokazati iz kog ustavnog ovlašćenja uzima sebi za pravo da daje ovakve predloge, ali nismo dobili objašnjenje. Jedino objašnjenje koje sam dobio na odboru je bilo to da svedok može da se žali, ali može da se žali iz veoma uskih razloga, a to je ukoliko smatra da mu je povređeno pravo da uskrati odgovor na pojedina pitanja koja njega ili članove njegovog porodičnog domaćinstva mogu izvrgnuti ruglu, teškoj sramoti, znatnoj materijalnoj šteti ili krivičnom progonu. Sa jedne strane, može da uskrati odgovor, zato što može da bude krivično gonjen, a za tako nešto mu onda sledi kazna od parničnog sudije koji kaže, ideš 30 dana u zatvor. Zamislite samo, to sam već dao kao primer, seljaka iz nekog najzabačenijeg sela koji treba da svedoči svom stricu ili bratancu koji se spore oko međe, a on je sam naslednik sa njima i plaši se da njegova međa ne bude ugrožena i kaže, ja o tome ne mogu da svedočim, jer se plašim da ćete i meni uzeti deo imovine. Već sada taj jadnik ili siromaško može da ide 30 dana u zatvor, samo zato što je sudiji po volji da ga pošto-poto sasluša. Sa druge strane, stranka koja je pokrenula postupak nije dužna da da iskaz kao stranka po pozivu suda. To je, dakle, cinizam od strane predlagača, na osnovu čega se građani ove zemlje stavljaju zaista u nejednak položaj pred zakonom. Hvala.
Zahvaljujem se Bošku Ristiću. Reč ima ministar pravde Zoran Stojković.
Mislim da treba zbog javnosti, a i zbog korektnosti, reći nešto. Zakon o parničnom postupku koje je poslednji put menjan marta meseca 1998. godine. Mogla je da se promeni ova odredba. Ta odredba je ostala, ostala je do danas. Ja ću da je pročitam, pošto je iz tog zakona: "Kada sud oceni da su razlozi uskraćivanja neopravdani, može ga kazniti novčanom kaznom od 300 dinara, a ako i posle toga odbije da svedoči, može ga zatvoriti. Zatvor traje sve dok svedok ne pristane da svedoči ili dok njegovo saslušanje ne postane nepotrebno, ali najduže mesec dana". Potpuno identično. Znači, ovde nije menjan zakon sa našim predlogom, samo je preneta odredba iz prethodnog zakona. Prethodni poslanik je pitao mene, ko meni daje pravo, ali nisam ja predlagač, predlagač je Vlada i ja se javljam u ime Vlade. Sertifikat ne mogu da mu dam, jer bi bio jedinstveni slučaj da neko dobije sertifikat u ovoj zemlji od strane države da stavlja predlog nekog zakona ovde. Ono što mene iznenađuje, kaže, gde to ima, a ima kažnjavanja zbog nepoštovanja suda i sve zemlje kažnjavaju, samo da se zna. Posebno želim ovde da naglasim, jer se moj prethodni kolega stalno se poziva na neke standarde Evrope, i ja bih ga zamolio da ih uzme i pogleda, neka pogleda zadnji monitoring, a neka pogleda i stručno mišljenje Saveta Evrope. Ipak, nije red da ja to njemu čitam, može on to sam da pročita. Hvala vam.
Zahvaljujem se ministru Zoranu Stojkoviću. Boško Ristić, replika ili po Poslovniku?
Gospodin ministar je pominjao moju diskusiju, bez pominjanja imena, ali ja znam da se odnosi na mene, jer sam ja njegov prethodnik koji je govorio za ovom govornicom. EU propisuje da ni u jednom kaznenom postupku ne mogu da se izriču kazne zatvora osim u krivičnom postupku. Čak ni Zakon o prekršajima više ne sme da sadrži odredbe u kojima se izriče kazna zatvora. To mora da bude neki kazneni postupak, pre svega, kod verbalnih delikata. Čak je i u krivičnom pravu u Evropi isključena mogućnost da se izriču kazne zatvora. Nikako nije moguće, kao što je u ovom zakonu predviđeno, da se novčane kazne zamenjuju kaznom zatvora, pa u trajanju do deset dana, jer se to smatra dužničkim ropstvom. Neko je dužnik i ide u ropstvo prema pojedincu, aliisti takav odnos može da bude i prema režimu, odnosno prema državi. Dakle, to su standardi Evrope. Ako su neke lobi grupe, koje su obezbedile finansiranje reformi u pravosuđu tražile opravdanje za potrošenih 15 miliona evra, koje su uložene u reformu pravosuđa i pravnog sistema, i prepoznali u ovom zakonskom projektu dobru podlogu za to, to ne znači da je Evropa i podržala samu sadržinu i suštinu ovog zakona. Neko je ovde rekao da su ovo zakoni koje su prepisivali neki naši pravnici ili pravni stručnjaci od Evropljana, ali iako je tako, onda su ti tumači stranog jezika nepotpuno ili nedosledno previli neke pravne norme, suštinu, smisao i cilj zakon iz EU, i pretočili u ovaj zakonski projekat koji je anticivilizacijski upravo po ovoj normi koja je okosnica nedemokratičnosti ovog zakona.
Reč ima ministar Zoran Stojković.
To što ste rekli da ne mogu prekršajni organi da izriču kazne tačno je, ali zato što nisu sud, a Evropa kaže da sud može da izriče kaznu. Ne kaže ni parnični, ni krivični, nego sud ima pravo da izrekne kaznu. To je jedna stvar, a druga stvar, nemojte govoriti bar netačnosti. Nismo mi prepisali ovo iz Evrope. Ponovo ću da vam pročitam zakon koji je važio u vaše vreme, a samo govorim da niko nije prepisao iz neke Evrope taj zakon. Naprotiv, stajalo je u našem zakonu. Ne govorim vama, nego Ristiću, jer on kaže da je to prepisano iz nekih propisa evropskih i nekih zakona evropskih. Ne, to je stajalo u prethodnom zakonu. Samo je odredba prethodnog zakona, pošto se smatralo da nema potrebe da se menja, preneta u ovaj. Nigde nije bilo prepisivanja, niti stranih propisa.
Da li još neko želi reč? Zoran Krasić narodni poslanik.
Sada se potvrđuje da su u pitanju pare oko reformi, i ko je radio ovaj predlog zakona, on je pravio neku kombinaciju. Dobro je što i sada čujemo da nešto što liči na nevladine organizacije uzima pare iz inostranstva i nudi neka ovakva rešenja, ali ovaj zakon o parničnom postupku koji dugo nije menjan imao je jedan od principa, a to je princip materijalne istine. To je bio potpuno pogrešan princip, jer ako postoji materijalna, postoji i nematerijalna, postoji i formalna, neformalna, a valjda je istina jedna jedina. Ali, dobro, u sklopu onog koncepta socijalističkog samoupravnog društva i da je sud taj koji treba da raspravi sve, a da stranke tu samo daju neke predloge koje sud može da prihvati ali ne mora, a i sud malte ne vodi po službenoj dužnosti taj postupak, onda je i bilo nekog opravdanja da svedok koji neće da svedoči bude pritvoren dok ne progovori. Međutim, vremena su se valjda promenila. Valjda su se promenila, mi smo pohvalili član 7, gde je promovisano raspravno načelo, gde stranke obezbeđuju dokaze, sud ne obezbeđuje po službenoj dužnosti, osim što svojim autoritetom nalaže da neko ko nešto krije ili ono što stranka ne može da obezbedi, on mora da dostavi, i posebno pravo suda kada se tiče odredbe člana 3. stav 3, koji ste takođe zadržali, ali niste trebali da zadržite. Trebali ste u odredbi člana 3. stav 3. da zadržite samo ''protivno prinudnim propisima'', a ''javnog morala i poretka'' praktično ništa ne znači. Mi ne možemo da dozvolimo da se svedok zatvara. Da li je on svedok tužilačke stranke ili tužene strane, oni to treba da reše, da dogovore da li svedok prihvata da bude svedok, da li može da bude, da li ne može. Drugo, u praksi naših sudova 5-6 svedoka završavaju sve, poništavaju svaku ispravu, svako činjenično stanje, pa smejmo se mi, ali tako je. Pet montiranih svedoka sve završavaju danas u našem sudu. To je naša istina, to je naša činjenica. Zašto nekoga zatvarati? Da li zatvaranjem mi možemo da obezbedimo da on kaže istinu? Ne, ako predloženi svedok može da se odbrani? Nije mi poznato, nisam video. Evo, povodom svakog događaja u kome su prisutna dva lica, da ih pitam šta je bilo, šta se desilo, dobićete manje ili više dve različitepriče. Da ne otvaram pitanje problema istine u parničnom i krivičnom postupku. Smatramo da je potpuno iluzorno držati ovako nešto, pa čak kao i eventualnu pretnju. Mi zakonom ne smemo da plašimo građane, da im pretimo. Bolje da se nešto drugo uradilo, verovatno da ima osnova da ostane novčano kažnjavanje, ukoliko neko onemogućava da se dođe do istine, ali zatvarati čoveka samo zbog toga što je bio svedok, što možda neki sudija i protumači da on ne želi da svedoči, a on čovek možda čak nije ni video. Mislimo da treba da idemo malo dalje, ispred Evrope, pošto smo uvek bili ispred Evrope kada je u pitanju pravo, da pokažemo Evropi da ne treba svedoke hapsiti, privoditi. Ukoliko je to tako u Evropi, a ja verujem Boletu, jer on ima iskustva pošto je radio u Holandiji.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 254. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Slobodan Vučković, Slobodan Pajović, Miodrag Đidić, Milan Marković, Leila Ruždić-Trifunović i Boško Ristić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 274. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS na član 274. amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Ovim amandmanom tražili smo da se u prvom stavu člana 274. reč "sud" zameni rečima "predsednik veća". O čemu se radi? Ovo je prvi član koji opisuje pripremanje glavne rasprave i kaže da sud priprema glavnu raspravu po prijemu tužbe. Pripreme za glavnu raspravu obuhvataju prethodno ispitivanje tužbe, dostavljanje tužbe tuženom na odgovor, održavanje pripremnog ročišta i zakazivanje glavne rasprave. Kada se kaže da sud priprema glavnu raspravu, to je dosta neprecizno. Sud kao pojam je veoma apstraktan. Znači, sud, znamo i sami, čini dosta ljudi, od zaposlenih na šalteru, preko sudijskih pripravnika, stručnih saradnika, sudija, predsednika suda, zamenika predsednika suda, sekretara suda i mnogih drugih koji u sudu rade. Ako bi ostala ova formulacija – sud, može se postaviti pitanje – ko je to od svih ovih lica ovlašćen da vrši ove radnje koje prethode zakazivanju, odnosno prethode održavanju glavne rasprave. Da li će to biti bilo koji sudija, da li je moguće da bilo koji sudija uzme predmet i da tužbu odbaci, da li je moguće da uzme i da zakaže, ili će to biti samo jedan. Znamo i sami kakva je organizacija sudova. Kada tužba stigne u sud, ona se raspodeljuje u rad jednom sudiji. Uvek će biti u pitanju jedan sudija i od tog trenutka samo je on ovlašćen i da odbacuje tužbu i da vrši prethodno ispitivanje tužbe, da dostavi tužbu na odgovoru koliko je uredna, da zatraži da se tužba uredi i da zakaže pripremno ročište ili ukoliko pripremno ročište nije potrebno, da odredi termin kada će biti održana glavna rasprava i da na glavnu raspravu pozove svedoke, stranke i sva ostala lica koja treba da prisustvuju. Ovo je jedno preciziranje, formulacija.Umesto suda, predsednik veća će na taj način jasno razgraničiti ko može postupati. To u praksi već postoji i ne vidim razlog da kada se već zakon donosi, da se to detaljno, ta slika koja već postoji u životu, ne prenese i u zakon. Hvala.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Nemanji Šaroviću. Da li još neko po ovom amandmanu želi reč? (Ne.) Na član 275. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 276. amandman je podneo narodni poslanik Dragoljub Stamenković. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 277. amandman je podneo narodni poslanik Igor Bečić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč po ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Igor Bečić.
Dame i gospodo, poštovane kolege, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 277. Predloga zakona o parničnom postupku koji glasi: ''Po prethodnom ispitivanju tužbe, sud je ovlašćen da podnosi rešenje iz člana 279. ovog zakona, ako nije reč o pitanjima o kojima se po potrebi i prirodi stvari ili po odredbama ovog zakona može doneti tek u daljem toku postupka.'' Amandmanom na ovaj član tražio sam da se reč ''sud'' u ovom članu zameni rečima ''predsednik veća'', jer smatram da je u ovoj odredbi neophodno precizno naznačiti ko u ime suda ima ovlašćenja za donošenje rešenja iz člana 279. koji reguliše donošenje rešenja kojim se tužba odbacuje. Zamislite situaciju kako je predviđeno u ovom članu Predloga zakona Sudija ovlašćen za donošenje rešenja iz člana 279. O odbacivanju tužbe, primera radi, što tužba nije blagovremena i da ne postoji pravni interes za sporazum tužioca za podizanje tužbe itd., a da se ne zna ko u ime suda to radi. Da li je predsednik veća, sudija pojedinac, ili neko treći, veoma je važno da se zna ko je sudija i ko je u ime suda ovlašćen za donošenje takvih rešenja koja utiču na sudbinu građana i ostvarivanje njihovih prava. Zbog toga sam ovim amandmanom tražio da se precizira da to bude predsednik veća, kako bi se ovim amandmanom otklonila nepreciznost u Predlogu ovog zakona, jer se radi o veoma važnom procesnom zakonu čije odredbe moraju biti kratke, jasne, nedvosmislene, kako ne bi izazivale nedoumicu onih kojiih primenjuju, suda i stranaka.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Narodni poslanik Boško Ristić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da su rešenja koje je ponudila Vlada i koje zastupa ministar Stojković apsolutno nejasna, jer kad se kaže da sud donosi odluke u skladu sa odredbama ovog zakona, nije jasno da li će to raditi sudija pojedinac ili predsednik veća, kako je to predloženo u ovom amandmanu, ili to znači da će van rasprave celo sudsko veće morati da se sastaje, da donosi odluke po ovim pitanjima. Ako se želela efikasnost u postupanju, ako želimo da pojeftinimo i napravimo što ekonomičniji parnični postupak, onda je moralo da se kaže u ovoj odredbi ko je ovlašćen da donosi ove odluke, da li sudija pojedinac kada je po samom zakonu ovlašćen da vodi ceo postupak, ili predsednik veća u slučajevima kada je za neke predmete nadležno tročlano veće. Ovde je zakon ostao nedorečen, pa se bojim da će to u praksi izazivati nedoumice. To će onda izazivati i podnošenje žalbe kao vanrednih pravnih lekova na odluke koje donese predsednik veća umesto celog veća, pa će dolaziti do toga da se sa postupkom zastaje u smislu odredbe Glave 14. da se za teritoriju cele Srbije Vrhovni sud izjasni o pravnom stavu o ovakvim pitanjima, zbog nedorečenosti zakona. Hvala.
Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 278. amandman je podneo narodni poslanik Goran Cvetanović. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč po ovom amandmanu?
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime SRS podneo sam amandman na osnovu člana 141. Poslovnika Narodne skupštine. Radi se o prethodno ispitivanim tužbama, član 278. gde je definisano da kad se utvrdi da je tužba nerazumljiva ili nepotpuna, ili da postoje nedostaci koji se tiču sposobnosti tužioca ili tuženog da budu stranke u parnici, ili nedostaci u pogledu zakonskog zastupanja stranke, ili nedostaci koji se odnose na ovlašćenje zastupnika da pokrene parnicu, kad je takvo ovlašćenje potrebno. Sud će, radi otklanjanja ovih nedostataka, preduzeti potrebne mere predviđene u ovom zakonu. Već ste čuli dosta argumenata da je tu neprecizno definisano, da će sud da otkloni nedostatke i da preduzme potrebne mere. Mislim da je potrebno da se definiše i da se precizira, ko to može u ime suda da uradi, da li uposlenici, da li određeni sudija. Ono što je amandmanom SRS definisano, to je da umesto suda bude predsednik veća, jer samo on može da bude kompetentan da blagovremeno i pravovremeno donese određenu definiciju kako treba da se postupa u tom parničnom postupku. Hvala.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Goranu Cvetanoviću. Da li po ovom amandmanu još neko želi reč? (Ne.) Konstatujem da smo završili sa članom 278. Sutra u 10,00 časova nastavljamo sa članom 279. Zahvaljujem vam se još jednom na razumevanju.