Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 89 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Olgica Batić, Saša Dujović, Vladimir Marinković, Ivan Bauer i Gordana Čomić. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam, pored predstavnika predlagača Ivice Dačića, predsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova, pozvao da sednici prisustvuje i Milorad Todorović, sekretar Ministarstva unutrašnjih poslova, i Nataša Milidragović, zamenik načelnika Odeljenja za normativne poslove Sekretarijata Ministarstva unutrašnjih poslova. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka 6, 7, 18, 19, 20. i 21. dnevnog reda. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni jedinstveni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda pod tačkama 6, 7, 18, 19, 20. i 21, a pre otvaranja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, podsećam vas da prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova poslaničke grupe, o čemu ste detalje dobili o materijalu. Molim poslaničke grupe, ukoliko to nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. i članu 170. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o detektivskoj delatnosti, Predlogu zakona o privatnom obezbeđenju, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Švajcarske Konfederacije i Republike Austrije o osnivanju i radu Međunarodnog centra za razvoj migracione politike u Beču iz 1. juna 1993. godine dopunjenog Sporazuma između Švajcarske Konfederacije, Republike Austrije i Republike Mađarske o izmenama i produženju važenja potpisanog Sporazuma o osnivanju i radu ovog tela iz 27. marta 1996. godine, Sporazum između Švajcarske Konfederacije, Republike Austrije i Republike Mađarske o izmenama Sporazuma o osnivanju i radu ICMPD-a iz 26. aprila 1996. godine, kao i Sporazum o trećoj izmeni Sporazuma o osnivanju i radu ICMPD-a iz 25. juna 2003. godine između Švajcarske Konfederacije, Republike Austrije, Republike Mađarske, Republike Slovenije, Češke Republike, Kraljevine Švedske, Republike Bugarske, Republike Hrvatske i Republike Poljske, potpisanog 25. juna 2003. godine na Rodosu, zatim Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Crne Gore o readmisiji, lica čiji ulazak ili boravak nezakonit, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Makedonije o policijskoj saradnji i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vijeća ministara Bosne i Hercegovine o predaji i prihvatu lica čiji je ulazak i boravak nezakonit. Da li predstavnik predlagača Ivica Dačić, predsednik Vlade i ministar unutrašnjih poslova želi reč? Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da kažem nekoliko reči vezano za zakone koji se nalaze pred vama, bilo da je reč o ova dva zakona koji regulišu privatno obezbeđenje i detektivsku delatnost, bilo da je reč o ratifikaciji ova četiri međunarodna sporazuma. Republika Srbija je još 2009. godine definisala i postavila cilj političkog delovanja definisan u Strategiji nacionalne bezbednosti, a to je izgradnja i uspostavljanje jednog efikasnog i koordinisanog rada jedinstvenog sistema bezbednosti i izgradnja povoljnijeg bezbednosnog okruženja. Shodno Strategiji, politika nacionalne bezbednosti predstavlja deo ukupne državne politike i sprovodi se kroz usklađeni program mera i aktivnosti koje država preduzima, a radi dostizanja ciljeva politike nacionalne bezbednosti. Sve veću odgovornost u sprovođenju politike unutrašnje bezbednosti, zajedno sa državnim i ostalim organima i institucijama, imaju i subjekti iz oblasti privatnog obezbeđenja, čija delatnost obuhvata zaštitu bezbednosti pojedinaca, objekata i drugih materijalnih dobara koja nije obuhvaćena zaštitom od strane nadležnih državnih organa. Od posebnog društvenog značaja je da delatnost subjekata iz oblasti privatnog obezbeđenja bude u celosti normativno i doktrinarno uređena. Naravno, u protekle četiri godine učinjeni su brojni napori u navedenom pravcu. Međutim, u sektoru privatne bezbednosti, nakon stavljanja van snage Zakona o sistemu društvene samozaštite 1993. godine, kojim je bilo uređeno i pitanje fizičko-tehničkog obezbeđenja objekata i druge imovine od strane organizacija udruženog rada i drugih samoupravnih organa, u pravnom sistemu Republike Srbije ostala su pravno neuređena pitanja koja se odnose na specifičnosti vezane za obavljanje delatnosti privatnog obezbeđenja. Realnost je da je u Republici Srbiji sektor privatnog obezbeđenja veoma razvijen. Iako ne postoje precizni brojčani podaci o broju zaposlenih, spekuliše se sa brojkom od 50.000 zaposlenih i skoro isto toliko komada oružja u posedu ovih lica. Da su oblasti pružanja ove vrste usluga danas prate savremeni trendovi. Međutim, u ovom trenutku ne postoje jasno definisana prava i obaveze i pravnih i fizičkih lica, koja obavljaju ovu specifičnu delatnost, kao ni jasna uloga nadležnog državnog organa u nadzoru nad obavljanjem poslova iz oblasti privatnog obezbeđenja, po uzoru na druge evropske države. Polazeći od činjenice da za sprovođenje politike unutrašnje bezbednosti poseban značaj ima normativna dogradnja delatnosti nadležnih državnih organa i drugih subjekata, koji se bave poslovima bezbednosti, Vlada Republike Srbije je u cilju normativnog uređenja jedine preostale oblasti u Sektoru bezbednosti, koja do sada nije na ovaj način zaokružena, utvrdila ova dva predloga zakona – Predlog zakona o privatnom obezbeđenju i Predlog zakona o detektivskoj delatnosti. Donošenjem posebnih zakona za službenike obezbeđenja i detektive, koji bi bili primereni našem pravnom sistemu, potrebno je urediti način, obim i uslove za obavljanje ovih delatnosti, stavljajući ih pod veći stepen kontrole od strane nadležnih organa države, posebno imajući u vidu da je Republika Srbija jedina država u Evropi i regionu koja oblast privatnog obezbeđenja još nije uredila zakonom. Oba predloga zakona za cilj imaju profesionalizaciju ovih delatnosti, a u cilju podizanja nivoa kvaliteta usluga, računajući na njihov doprinos o ukupnom sistemu unutrašnje bezbednosti, koji ovaj značajni resurs svakako može da pruži. Kako bismo došli do najvećeg stepena usaglašavanja zakonskih rešenja između predstavnika ove specifične struke i nadležnog državnog organa za primenu propisa, a to je Ministarstvo unutrašnjih poslova, uspostavljena je neposredna saradnja sa Udruženjem za privatno obezbeđenje i Udruženjem detektiva Privredne komore Srbije. Ovo javno privatno partnerstvo omogućilo je svim zainteresovanim predstavnicima sektora privatnog obezbeđenja da direktno učestvuju u oblikovanju zakonskih rešenja, kroz formu javnih rasprava koje su održane u Beogradu, Nišu, Kragujevcu i Novom Sadu. Zakon o privatnom obezbeđenju predviđa četiri grupe poslova: obezbeđenja lica, imovine i poslovanja fizičkom zaštitom, poslove transporta novca vrednosnih i drugih pošiljki, održavanja reda na javnim skupovima, sportskim priredbama i drugim mestima okupljanja građana i oblast tehničke zaštite. Predviđeni su uslovi za licenciranje koje i pravna i fizička lica moraju da ispune kako bi pružali ove vrste usluga. Predlogom zakona o detektivskoj delatnosti se takođe kroz sistem licenciranja obezbeđuje da ovlašćenja, koja ovaj zakon pruža detektivima, dobijaju lica koja ispunjavaju određene uslove, što doprinosi pomenutoj profesionalizaciji ove delatnosti. Zakon o privatnom obezbeđenju uređuje i način obavljanja poslova privatnog obezbeđenja, ovlašćenja službenika obezbeđenja, uniforme, oznake i legitimacije službenika obezbeđenja, nadzor nad radom evidencije i zaštitu podataka. Zakon o detektivskoj delatnosti, osim pomenutih uslova za licenciranje, uređuje ovlašćena i način obavljanja poslova detektiva, njihove legitimacije, nadzor nad radom, obnovu licence, evidencije i zaštitu podataka. Želim da iskoristim ovu priliku da se zahvalim narodnim poslanicima koji su pokazali veliko interesovanje za ova dva predloga zakona, što govori o značaju predmeta uređenja, a koji su nakon detaljnog razmatranja tekstova predloga dali niz konstruktivnih i celishodnih amandmana, za koje Vlada Srbije smatra da ih treba prihvatiti. Prema prvim analizama, može se izvući zaključak da će biti prihvaćeno skoro polovina pristiglih predloga, čime će ovaj saziv Skupštine dati značajan doprinos u normativnom uređenju sektora privatnog obezbeđenja. Verujemo da će normativno zaokruživanje sektora bezbednosti doprineti realizaciji ciljeva koji su postavljeni još Strategijom nacionalne bezbednosti iz 2009. godine, da će nova zakonska rešenja doprineti zaštiti prava zaposlenih u ovom sektoru, kao i njihovoj bezbednosti prilikom obavljanja poslova, da će korisnici usluga biti zaštićeniji i zadovoljniji postignutim kvalitetom usluga, a pravna lica registrovana za obavljanje ove vrste delatnosti nastaviti da se razvijaju u skladu sa evropskim standardima. Podsetiću još i da je po procenama vrednost tržišta usluga privatnog obezbeđenja iz 2008. godine oko 150 miliona evra. Broj registrovanih firmi otprilike iznosi oko tri hiljade firmi. Nema preciznih podataka koliko njih trenutno radi. U njihovom radu, međutim, zbog nerešene pravne regulative često je dolazilo do ozbiljnih zloupotreba ovlašćenja koja proizilaze iz prirode ovih delatnosti, pri čemu MUP nije imalo posebna ovlašćenja u odnosu na nosioce ovih delatnosti, osim onih ovlašćenja koja ima u odnosu na sve učesnike u pravnom prometu i onih koji su utvrđeni na propisima o oružju i municiji. Posledica pravne neuređenosti u ovim delatnostima su relativno česta i gruba prekoračenja ovlašćenja koja proizilaze iz prirode delatnosti, uglavnom od strane neregistrovanih organizacija i fizičkih lica, od kojih je zapaženi broj dobio negativan publicitet u javnosti, na veliku štetu, ugledu onih privrednih društava i preduzetnika koji poslove privatnog obezbeđenja obavljaju profesionalno i u nedostatku zakona o ovoj delatnosti u skladu sa važećim nacionalnim i međunarodnim standardima. Podsetiću, takođe, da se o ovim zakonima raspravlja dugi niz godina, da je rasprava započela još i pre nego što sam postao ministar MUP, znači, još i pre 2008. godine, da je 2011. godine zakon bio u skupštinskoj proceduri, ali da je nakon određenih primedbi koje su, pre svega, došle od Poverenika za javne informacije, zakon je povučen i da se ponovo nalazi u proceduri posle velikog broja javnih skupova i javne rasprave o njemu. Trenutno se na nivou EU ne odvija proces harmonizacije zakonodavstva, kada je privatni sektor bezbednosti u pitanju. Konfederacija evropskih bezbednosnih službi promoviše minimalne uslove za rad privatnih bezbednosnih kompanija na evropskom nivou. Takođe, postoji i pravilo službe za privatni sektor bezbednosti, koje treba da doprinese podizanju standarda usluga koje ove kompanije pružaju, kao i da garantuje visok nivo profesionalne etike u postupanju zaposlenih u ovom sektoru. Međutim, i pored ovih pokušaja meke harmonizacije regulative u ovoj oblasti, značajne razlike u nacionalnim zakonodavstvima i dalje postoje. Usvajanje ovog zakona doprineće ostvarenju punopravnog članstva nacionalnog udruženja privatnog obezbeđenja u relevantnim evropskim i međunarodnim organizacijama, u oblasti privatnog obezbeđenja i učestvovanja u njihovom radu. Podsetiću da su članovi tih konfederacija nacionalna udruženja poslodavaca u sektoru privatnog obezbeđenja evropskih država, što predstavlja oko 10.000 firmi za privatno obezbeđenje u Evropi sa preko 600.000 zaposlenih. Privatne bezbednosne kompanije pružaju veoma širok spisak usluga na evropskom tržištu, kada je u pitanju obezbeđenje objekata, pa čak uključujući i nuklearna postrojenja, npr. u Nemačkoj i Rumuniji, vojnih postrojenja, npr. u Austriji, Estoniji i Nemačkom, aerodroma, kao što je u Austriji, Nemačkoj, Rumuniji, Velikoj Britaniji, Švedskoj, Holandiji, Grčkoj i Francuskoj, lukama kao što su Bugarska i Holandija, pa čak i parlamenata, kao što su Rumunija i Bugarska. Pomenuću da upravo zgrada gde se obavljaju razgovori i dijalog u Prištini, koja pripada Službi za spoljne poslove, između Beograda i Prištine u Briselu, da zgradu obezbeđuje privatno obezbeđenje jedne kompanije koja posluje i ovde u Srbiji. U Belgiji, Grčkoj i Portugalu nije dozvoljeno zapošljavanje u privatnoj bezbednosnoj kompaniji lica koja je u prethodnih pet godina bilo zaposleno u policiji ili službama bezbednosti. Opet, u državama koje imaju potrebu da smanje broj zaposlenih u javnom sektoru, bezbednost, kao što je to slučaj sa nama, ovakva odredba bi bila suviše restriktivna. Različiti su modeli nadzora nad privatnim sektorom bezbednosti. U Grčkoj, Danskoj, Mađarskoj i Slovačkoj potpadaju pod nadležnost lokalne policije, a u Nemačkoj, Italiji i Švedskoj nadležne su lokalne vlasti, u Luksemburgu je nadležno Ministarstvo pravde, u Irskoj i Velikoj Britaniji nadležno je posebno telo koje je formirano sa ciljem da obezbedi nadzor nad privatnim sektorom bezbednosti. Većina zemalja EU ima propisane samo minimalne uslove za zapošljavanje kadrova u ovim kompanijama, pre svega kada je u pitanju potreba da nisu krivično gonjeni, mada čak ni ovaj uslov ne postoji npr. i Nemačkoj ili u Češkoj. Ne postoji ujednačen pristup ni kada je u pitanju obuka zaposlenih kao preduslov za rad u privatnim bezbednosnim kompanijama. U Španiji obavezan program i nivo obuke propisuje Ministarstvo unutrašnjih poslova, dok je u Italiji to interna stvar samog preduzeća. U Danskoj se potreban fond časova kreće između 111 i 240, dok se u Francuskoj zahteva samo 32. U Nemačkoj postoji obavezan kurs za osoblje na operativnim poslovima u trajanju od najmanje 40 časova, koji sprovodi Privredna komora. Veće razlike postoje i kada je upotreba oružja u pitanju. Tako je zaposlenima u privatnom sektoru bezbednosti u Irskoj, Velikoj Britaniji, Danskoj, Francuskoj i Holandiji zabranjeno posedovanje vatrenog oružja, dok je u ostalim državama EU dozvoljeno. Postoje velike razlike i u pogledu prava zaposlenih u ovim preduzećima da vrše zaplene i lišavanje slobode lica. Tako u Grčkoj, Slovačkoj, Sloveniji i Poljskoj imaju pravu ograničenog pretresa i zaplene samo na aerodromima, dok u Francuskoj, Holandiji i Nemačkoj nemaju takva prava i izjednačeni su u tom smislu sa ostalim građanima. Litvanija, Estonija i Letonija s druge strane dozvoljavaju čak i lišavanje slobode lica pod određenim uslovima. Sve sam ovo rekao da bih vam skrenuo pažnju da ne postoji jedinstvena evropska regulativa kada je reč o ovom sektoru bezbednosti, već samo načelne osnovne odredbe koje potvrđuju postojanje jednog ovakvog sektora i njegovu značajnu ulogu u celokupnom sistemu nacionalne bezbednosti. Kada je reč o drugom delu današnje sednice, on je posvećen ratifikacijama četiri međunarodna sporazuma, ratifikaciji Sporazuma o osnivanju i radu međunarodnog centra za razvoj migracione politike, Sporazuma o readmisiji sa Crnom Gorom, sa BiH i Sporazum o policijskoj saradnji sa Makedonijom. Ratifikacijom Sporazuma o osnivanju i radu međunarodnog centra za razvoj migracione politike, Republika Srbija postaje članica ove međunarodne organizacije koja ove godine slavi 20 godina postojanja, što je prilika da se rezimiraju veoma značajni rezultati koje je Srbija postigla u saradnji sa ovom organizacijom. Ova međunarodna organizacija je svoj rad koncentrisala na tri ključne oblasti od međunarodnog interesa, a to su: razvijanje dijaloga u pitanjima migracija, izgradnje kapaciteta u smislu jačanja nacionalnih i regionalnih kapaciteta u bavljenju savremenim migracionim izazovima i istraživanje i dokumentovanje u cilju produbljivanja znanja u pitanjima migracija i profesionalizacija pristupa ovom savremenom izazovu. Iskoristiću ovu priliku da istaknem i činjenicu da je Kosovo prošle godine podnelo zahtev za članstvo u ovoj značajnoj međunarodnoj organizaciji, međutim bili su odbijeni i njihova dalja saradnja je omogućena jedino u okvirima onoga što je dogovoreno u prethodnom toku dijaloga kada je reč o učešću Kosova na regionalnim forumima. Vezano za ratifikaciju Sporazuma o readmisiji sa Crnom Gorom i Bosnom i Hercegovinom, u pitanju su tipski modeli ovakvih međunarodnih ugovora na čijim zaključenjima Ministarstvo unutrašnjih poslova intenzivno radi proteklih godina. Zemlje regiona nisu do sada između sebe zaključivale ovakve ugovore, već su zaključivani uglavnom sa zemljama EU. Međutim, kako su sve zemlje regiona deo jednog istog procesa, procesa pristupanja EU, zajednički interes država je da zaključe između sebe sporazume o readmisiji i time ispune jedan od važnijih zadataka koji je pred nas postavila Evropska komisija. Zašto je to predmet interesovanja Evropske komisije? Razlog za interesovanje Evropske komisije za oblast readmisije je taj što se sporazumima o readmisiji omogućuje organizovan, recipročan i institucionalizovani povratak lica, koja se nalaze u neregularnoj situaciji u drugoj državi, na teritoriju države sa koje su ušli, kako bi im se kasnije, nakon povratka, omogućila reintegracija u društvu. Smatra se, ukoliko države ulože napor u stvaranju preduslova za uspešnu socijalnu reintegraciju povratnika, po Sporazumu o readmisiji, da će se manji broj ovih lica odlučivati da ponovo napusti Srbiju, odnosno neku treću zemlju i nađe se u neregularnoj situaciji na teritoriji druge zemlje. Vezano za ratifikaciju Sporazuma o policijskoj saradnji sa Makedonijom, potrebno je istaći da se između Srbije i Makedonije, uprkos činjenici da do sada nije postojao potpisan bilateralni sporazum, saradnja se vrlo intenzivno odvijala posredstvom Interpola, sa sedištima u Beogradu i Skoplju, a takođe ostvaruje se i putem informacionog sistema I 24/7. Sa makedonskom policijom u proseku se godišnje razmeni oko 1800 policijskih informacija, što predstavlja jedan od eksplicitnih povoda da se ova saradnja i formalno uobliči. Dva ministarstva su preduzela korake u pravcu usaglašavanja teksta ovog sporazuma koji je postao predmet ratifikacije. Imajući u vidu činjenicu da su i Srbija i Makedonija potpisnice Konvencije o policijskoj saradnji u jugoistočnoj Evropi, ovaj sporazum će pružiti osnovu za dalje konkretizovanje i realizovanje saradnje, predviđene odredbama ove konvencije. Dame i gospodo narodni poslanici, imajući u vidu sve ovo što sam rekao i imajući u vidu činjenicu da će u raspravi koja danas započinje, i u načelu i u pojedinostima, veliki broj amandmana koji ste vi podneli biti prihvaćen, imajući u vidu potrebu i neophodnost da oblast privatnog obezbeđenja i detektivska delatnost bude zakonom uređena u Srbiji, takođe imajući u vidu da je o ovome obavljen veliki broj skupova, konferencija, da je otvorena i vođena javna rasprava, ja vas pozivam da podržite ove predloge zakona i da tako jednu veoma važnu oblast, koja je sada neregulisana, koja zapošljava veliki broj ljudi koji imaju pravo za sada bez pravne regulative, u buduće pravno definisane primene određenih sredstava prinude, koji imaju pravo na korišćenje i oružja, imajući u vidu važnost cele ove oblasti da to bude jedinstven sistem, deo sistema nacionalne bezbednosti, ja vas pozivam da podržite ove predloge zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se premijeru. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Đorđe Kosanić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedniče Vlade, predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je danas zajednički načelni pretres Predloga zakona o detektivskoj delatnosti, Predlog zakona o privatnom obezbeđenju, četiri predloga zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Crne Gore, između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Makedonije, između Vlade Republike Srbije i Vijeća ministara Bosne i Hercegovine i Sporazum o osnivanju i radu Međunarodnog centra za razvoj migracione politike. Na samom početku reći ću da će poslanička grupa Jedinstvene Srbije u Danu za glasanje podržati pomenute predloge zakona. Moje izlaganje danas u prvom delu biće fokusirano na Predlog zakona o privatnom obezbeđenju i detektivskoj delatnosti, a u zavisnosti od vremena, osvrnuću se i na pomenute sporazume. Na samom početku, govoreći o Predlogu zakona o privatnom obezbeđenju, treba reći da se ovim zakonom uređuje obavezno obezbeđenje i zaštita određenih objekata, poslovi i rad pravnih i fizičkih lica u oblasti privatnog obezbeđenja, uslovi za njegovo licenciranje, način vršenja poslova i ostvarivanje nadzora nad njihovim radom. Potpuno iskreno treba reći da mi, praktično, od devedesetih godina nemamo nikakav zakon koji bi uredio ovu oblast ili privatnu delatnost bezbednosti, ni zakon o fizičkom obezbeđenju, a i ovde drugi pomenuti zakon o detektivskoj delatnosti, iako sve zemlje u okruženju su već ovu oblast davno regulisale. Prema podacima Evropske konferencije udruženja za privatno obezbeđenje, u Srbiji je izmešu 50 i 60 hiljada ljudi angažovano na poslu obezbeđenja imovine, ljudi, prevoza, novca, ugradnji bezbednosnih elektronskih sistema i alarma. Takođe, procenjuje se da u Srbiji aktivno deluje oko 600 preduzeća i agencija za privatno obezbeđenje, a registrovano je negde preko 3.000 firmi. Snaga domaćeg tržišta procenjuje se na oko 6.000 ugovora na osnovu javnih nabavki sa državnim institucijama i na potencijalnih čak 8.500 ugovora o obezbeđenju sa privatnim klijentima. Ono što mi je ovde bilo veoma važno pripremajući se za ovu temu, došao sam do podatka da praktično godišnji ove industrije vredan je 180 miliona evra, gotovo koliko izvoz maline i softvera omiljenih veličina za poređenje u Srbiji. Kada je reč o oružju, isto tako u prilog donošenja ovog zakona treba reći da u Srbiji, prema procenama, više od 50.000ljudi, osim vojske i policije, svakodnevno nosi oružje, tako da praktično treću oružanu silu udržavi čine zaposleni u stotinama privatnih preduzeća koja se bave pružanjem usluga obezbeđenja. Nešto kasnije reći ću kako to izgleda i u EU što se tiče ovog zakona, a ja sam siguran, kao što ste vi rekli, da kroz amandmane popravićemo i što se tiče ovoga, nošenje oružja, jer do sada je bilo predviđeno da bude samo kalibar devet milimetra, a ovde ćemo uvrstiti i kalibar 7.65 kroz amandmane, tako da ćemo poboljšati taj zakon u ovom delu. Iako ovaj sektor već godinama raste, tek sada će biti uređen posebnim zakonom. Kroz razna okupljanja rasprave, javna slušanja, čulo se od samih vlasnika firmi za obezbeđenje da je problema mnogo,od agencija koja rade na crno i nemaju licence za rad, pa do toga da u njima radi osoblje bez osnovne obuke. Činjenica da klijenti prvo pitaju, a takvo je stanje trenutno u zemlji, nije to samo regulisano u ovoj oblasti, teško je stanje, nema novca, koliko usluga košta, pa tek potom šta dobijaju, potvrđuje se da usled nedostatka preciznih pravila, brojne firme zapošljavaju ljude na crno ili nude usluge po drugim cenama samo da bi dobile angažman. Isto tako treba reći da mnogi radnici obezbeđenja nisu mesecima primili platu, a uobičajeno je da su i zarade izuzetno niske. Složićemo se da je ova oblast izuzetno zahtevna. Ti ljudi koji rade, rade i težak i odgovoran posao, pa po radnom satu trenutno dobijaju u velikom broju slučajeva manje od jednog evra, iako bi neka regulativa trebala da bude plaćanje oko dva evra. Naravno treba naći i razloge u tome što je to tako. Ekonomska kriza je samo jedan od uzroka ovako male cene rada u izuzetno, složićete se sa mnom, u teškim uslovima u kojima ovi ljudi rade, ali drugi, iskreno reći bitniji uslov leži u politici menadžmenta firmi, da veliki profit ostvaruju kroz nisku cenu rada. Radnici sa druge strane nemaju dovoljno snage da samostalno organizuju svoj sindikat. Iz ovoga proizilazi logičan zaključak da mnogima ne odgovara usvajanje zakona jer bi njegovom primenom došlo do pooštrenja standarda zakona, i svakako dobro dođe svaki izgovor koji bi ovaj zakon vratio u fioku. Isto tako regulisanjem ove oblasti, svakako najviše gubi država, koja bi za početak najviše mogla da zaradi nelicenciranju privatnih firmi za pružanje usluga obezbeđenja. Malo pre sam rekao a sada bi se i osvrnuo na zakone kako to izgleda u EU. Najpre, kao što sam pričao o zapošljavaju i najpre bi o tome pričao, tako da većina zemalja u EU ima propisane minimalne uslove za zapošljavanje kadrova u ovim kompanijama, pre svega kada je u pitanju potreba da nisu bili krivično gonjeni. Mada ovaj uslov ne postoji recimo u Nemačkoj ili u Češkoj. Što se tiče minimalnih uslova negde se zahteva određen uzrast, zatim državljanstvo, radno iskustvo ili drugo. Takođe, različite su i institucije koje vrše bezbednosne provere ovih lica, pa ih tako u Holandiji obavljaju samo preduzeća koja zapošljavaju, kao učestalost ovih provera je različita. Ne postoji ni isti pristup kada je u pitanju obuka zaposlenih, kao preduslov u privatnim bezbednosnim kompanijama. U Španiji obavezan program i nivo obuke propisuje Ministarstvo unutrašnjih poslova, dok je u Italiji to interna stvar samog preduzeća. U praktično svim državama EU postoji obavezan vid identifikacije lica zaposlenih u privatno-bezbednosnim kompanija u vidu isprava tj. legitimacija, ili uniforme. To sam pričao malo pre kako stoji situacija kod nas, ali veća razlika postoji u pitanju kada je upotreba vatrenog oružja. Kako to stoji kod zemalja u EU? Prvo, tako je zaposlenom u privatnom sektoru u Irskoj, Velikoj Britaniji, Danskoj, Francuskoj u Holandiji zabranjeno posedovanje vatrenog oružja, dok je u ostalim državama EU to dozvoljeno. Međutim, u tim državama postoji velika razlika u pogledu uslova za posedovanje vatrenog oružja, kao i vrste oružja za koje se može dobiti dozvola. Postoji velika razlika i u pogledu prava zaposlenih u ovim preduzećima, da vrše zaplene i lišavanje slobode lica. Tako, u jednom delu zemalja imaju pravo ograničenog pretresa i zaplene samo na aerodromima, dok u ostalim zemljama nemaju takva prava, izjednačeni su u tom smislu sa ostalim građanima. Recimo u Litvaniji, Estoniji i Letoniji dozvoljava se lišavanje slobode lica pod određenim uslovima. S druge strane privatne bezbednosne kompanije pružaju veoma širok spisak usluga na evropskom tržištu kada je u pitanju obezbeđenje, a ja moram reći da će to u nekom vremenu doći i kod nas. Svakako, da ćemo i mi krenuti tim putem, tako da obezbeđenje objektivno uključuje i nuklearna postrojenja npr. u Nemačkoj i Rumuniji, vojnih postrojenja u Austriji, Estoniji, pa zatim aerodroma, luka, pa čak i parlamenata, kao što je u Rumuniji ili Bugarskoj. Ove kompanije obezbeđuju i transport novca i drugih dragocenosti. Pružaju usluge obezbeđenja lica itd, itd. Takođe, variraju i modeli uspostavljanja odnosa između ovih preduzeća i javnog sektora bezbednosti. Inače ovaj sektor je potencijalno opterećen brojnim izazovima. Zbog toga se često nacionalnim zakonima postavljaju ograničenja u pogledu prelaska iz jednog sektora u drugi sektor. Različiti su i modeli nadzora nad tim privatnim sektorom bezbednosti. U nekim zemljama to je nadležnost lokalne policije, dok u drugim to je u nadležnosti lokalne vlasti, ali u Luksemburgu, recimo, u nadležnosti Ministarstva pravde, u Irskoj i Velikoj Britaniji nadležno je posebno telo. Rekao sam niz konkretnih primera vezanih za evropskoj iskustvo, jer cilj nam je da usvojimo, a i vi ste malo pre rekli da ćemo kroz amandmane, većinu amandmana usvojiti, znači cilj nam je da usvojimo jedan dobar zakon. Naravno, što se tiče ovog zakona, poslanička grupa Jedinstvena Srbije u danu za glasanje podržaće. Kada je reč o detektivskoj delatnosti, Predlog zakona o detektivskoj delatnosti, na samom početku reći ću da će poslanička grupa Jedinstvena Srbija glasati za ovaj Predlog zakona, kojim se reguliše rad privatnih lica, zatim preduzetnika i fizičkih lica koji vrše poslove iz oblasti delatnosti pružanja detektivskih usluga, uslovi za njihovo licenciranje i način vršenja poslova i ostvarivanje nadzora nad njihovim radom. Svi oni mogu vršiti poslove koji su isključivo u nadležnosti državnih organa i primenjivati operativne metode i sredstva koja nadležni organi vrše, odnosno primenjuju na osnovu posebnih propisa. Do sada, vrlo često je dolazilo do ozbiljnih zloupotreba ovlašćenja koje proizilaze iz prirode ovih delatnosti, pri čemu organi MUP-a nisu mogli, a posebno imali ovlašćenja u odnosu na nosioce ove delatnosti. Ovde zaista potpuno iskreno treba reći da su zloupotrebe uglavnom dolazile od strane neregistrovanih firmi ili pojedinaca od kojih je deo duboko, značajan publicitet u javnosti, na štetu i ugled onih privrednih društava i preduzetnika koji ove poslove obavljaju zaista profesionalno. Zbog toga je i neophodno donošenje posebnog zakonskog rešenja, kojim bi se regulisala ova oblast, a imajući u vidu da je država Srbija jedina država u okruženju koja nije uredila zakonom ovu oblast. Kada je reč o ovom zakonu poslanička grupa Jedinstvena Srbija u danu za glasanje će podržati ovaj zakon. Potrebno je da isto tako zakonodavstva najrazvijenih država članica EU da budu preduzimljive i usklađene sa našim Ustavom i tradicijom. U tom smislu, budući zakon treba svakako uvažiti. Rešenja zastupljena u zakonodavstvu zemalja iz bliskog okruženja sa kojima imamo sličnu pravnu ili administrativnu tradiciju, nasleđe i praksu. Međutim, ovde treba pažnju posvetiti konkretnim rešenjima, sadržanim u propisima onih zemalja koje imaju razvijene standarde u ovoj oblasti Velika Britanija, Španija ili Nemačaka, oslanjajući se na ono što ovaj zakon donosi, a to su i kaznene odredbe koje su izgleda neophodne. One se kreću u granicama od pet hiljada do milion dinara u zavisnosti da li je pravno ili fizičko lice, ne bih ulazio u detalje šta sve propisuje ovaj zakon, do zabrane obavljanja delatnosti od tri meseca do tri godine. Na kraju svega ovog navedenog vezano za ova dva zakonska rešenja, važno je da budu usvojen kvaliteta zakon koji će omogućiti što ravnopravnije uslove na tržištu, zaštitu prava radnika, omogućiti kvalitetnu kontrolu države nad ovim sektorom, kao i da se uspostavi funkcionalna saradnja državnog i privatnog sektora bezbednosti. Sada nešto samo ukratko o četiri pomenuta sporazuma. Kada je reč o Međunarodnom centru za razvoj migracione politike, da ga ne čitam, pošto ima zaista dosta da se čita o njemu, osnovan je 1993. godine na inicijativu Austrije i Švajcarske. Njena osnovna delatnost se bazira na analizi migracionih tokova, promocije razvoja sveobuhvatne politike migracije, kao i razmena stručnjaka, a sve u cilju pružanja pomoći državama i institucijama oko pitanja migracije. U praksi deluje kao specijalizovana agencija zemalja EU i takođe poseduje statut Ujedinjenih nacija posmatrača. Danas migracioni centar ima oko 15članica. Do sadašnja saradnja MUP-a Republike Srbije sa ovim organizacijama se odvijala kroz učešće naših predstavnika na mnogobrojnim seminarima na temu azila, migracija i viza. Proces pristupanja Republike Srbije ogleda se u potpisivanju deklaracije o namerama između međunarodnih centara za razvoj migracione politike i Vlade Republike Srbije, koji je potpisan 6. jula 2011. godine. Svakako da potvrđivanjem ovog sporazuma bi se stekli uslovi da se proces formalnom pristupu okonča i da MUP Republike Srbije pošalje ratifikacioni instrument Ministarstvu spoljnih poslova Republike Austrije. Kada je reč o tri pomenuta zakona, o sporazumima između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Makedonije, Crne Gore i Vijeća ministara BiH ukratko ću samo reći da je osnovni motiv za donošenje ovog zakonskog rešenja je potreba da daljim jačanjem i unapređenjem policijske saradnje između Srbije i pomenutih država u okruženju, kako bi se sa druge strane suzbile ilegalne migracije. Istovremeno treba reći da su uspostavljene uspešne saradnje u borbi protiv organizovanog kriminala i borbi protiv droge sa susednim zemljama i zemljama članicama EU, uz primenu standarda EU u ovoj oblasti koji predstavljaju jedan od preduslova za priključenje Srbije EU. Na samom kraju, vezano za sva zakonska rešenja, moram reći da su ona veliki iskorak unapred i poslanička grupa JS će u danu za glasanje podržati ove predloge zakona.
Reč ima narodni poslanik Srđan Spasojević.
Dame i gospodo, narodni poslanici, poštovani građani Srbije, gospodine predsedniče Vlade, danas su u proceduri Predlog zakona o detektivskoj delatnosti, Predlog zakona o privatnom obezbeđenju. U početku diskusije ću se osvrnuti na Predlog zakona o detektivskoj delatnosti i odmah na početku želim da pohvalim osnovnu ideju predlagača zakona, a to je omogućavanje građanima da pored redovne sudske zaštite alternativno koriste detektivske usluge, ali na legalan način, poštujući osnovna ljudska prava kao i opštu imovinsku bezbednost svih subjekata u društvu. U Srbiji, posebno u Beogradu, kao najvećem gradu koji po mnogo čemu, pa i po crnim hronikama ima sve odlike svetskih metropola. Određeni, ne tako mali broj ljudi se bavi poslovima koji spadaju u domen klasične detektivske delatnosti, na primer, praćenjem ljudi, lica i dostavljanjem informacija o njihovom kretanju. Stoga je donošenje zakona kojim će se urediti detektivska delatnost neizbežnost, jer je ovaj zakon, kao što ste i sami rekli, više puta bio u proceduri. Poslednji put krajem 2011. godine i zato smatram da je dobro što je ovaj zakon konačno došao pred narodne poslanike. Nova Srbija kao poslanička grupa podnela je osam amandmana na ovaj zakonski predlog i 13 amandmana na Predlog zakona o privatnom obezbeđenju. Naši amandmani su konstruktivni, neki su tehničkog karaktera i nadam se, gospodine predsedniče Vlade, da ćete imati u vidu ono što smo mi kao poslanička grupa doprineli da se zakon popravi i da ćete ih prihvatiti. U uvodnom delu vašeg izlaganja ste rekli da će skoro 50% amandmana biti prihvaćeno. Sada ću se osvrnuti na odredbe člana 2. ovog predloga zakona, koji eksplicitno propisuje da pravna i fizička lica koja se bave detektivskom delatnošću ne mogu vršiti poslove koji su u isključivoj nadležnosti državnih organa, kao i da ne mogu primenjivati operativne metode i sredstva koje ovi organi vrše. Ovakvu distinkciju je svakako neophodno propisati zakonskom normom. Član 6. taksativno propisuje uslove koje fizičko lice treba da ispuni da bi uopšte moglo da dobije licencu za obavljanje ovih poslova, a među osnovnim su: viša stručna sprema, ispunjavanje opštih uslova za izdavanje odobrenja za nabavku oružja u skladu sa propisima o oružju i municiji, psihofizička sposobnost za obavljanje ovih poslova, savladan obuka itd. Smatram da je od nabrojanog posebno bitno da ovakvo lice ispunjava opšte uslove u skladu sa zakonom kojim se uređuje posedovanje i nošenje oružja i municije, kao i lekarsko uverenje o psihofizičkoj sposobnosti. Da bi se ova delatnost obavljala na jedan transparentan i uređen način, neophodno je da detektivske firme poseduju adekvatan poslovni prostor u kome će na adekvatan način obezbeđivati podatke do kojih dođu. Ovo se uređuje članom 8. Predloga zakona. Bitna je i odredba u članu 10. stav 2, kojom se detektivu zabranjuje da prilikom obrade podataka ometa obavljanje posla koji su u nadležnosti državnih organa, čime se i na ovom mestu podcrtava razlika između ovih lica i pripadnika MUP-a. S tim u vezi, i odredba u članu 12. stav 4. koja propisuje da je detektivska firma dužna da odbije zaključenje ugovora o pružanju usluge ako se zahtev korisnika usluge odnosno vršenje poslova koji su van njene nadležnosti, „tek kada je vršenje tih poslova u suprotnosti sa odredbama drugih zakona i protivno normama javnog morala“. Član 16. jasno definiše situaciju u kojoj je detektivu dopušteno da upotrebi vatreno oružje, odnosno fizičku snagu. Član 17. definiše da se prikupljanje i obrada podataka mogu vršiti isključivo u skladu sa propisima kojima se uređuje zaštita podataka o ličnosti i slobodan pristup informacijama od javnog značaja, što je izuzetno važno, imajući u vidu činjenicu da je prikupljanje podataka upravo srž detektivskog posla. Detektivu se odredbom člana 18. nameće obaveza da odmah obavesti policiju odnosno nadležnog javnog tužioca ukoliko tokom obavljanja posla sazna za krivično delo za koje se goni po službenoj dužnosti, što je takođe bitno zakonom propisati. Članom 23. daje se ovlašćenje službenicima MUP-a da proveravaju način čuvanja i nošenja vatrenog oružja, kao i psihofizičku sposobnost i osposobljenost detektiva za rukovanje oružjem, što je takođe izuzetno važno. Čl. 30. i 32. bliže uređuju propisanu načelnu obavezu zaštite podataka do kojih se dođe u obavljanju ovih poslova. Konačno, odredbom člana 40. propisan je rok za automatsko i poluautomatsko oružje i municiju koji se trenutno nalazi u posedu detektivske firme, odnosno privatnih detektiva. Imajući u vidu opštu situaciju u društvu, mišljenja sam da je možda trebalo razmisliti o roku kraćem od propisanog, na primer, šest meseci, nego rok koji ste predvideli Predlogom zakona. Što se Predloga zakona o privatnom obezbeđenju tiče, veliki broj rešenja u ovom zakonu prepliće se rešenjima u Zakonu o detektivskoj delatnosti, što je i razumljivo, imajući u vidu karakter i prirodu poslova koji se obavljaju u okviru ove delatnosti. Kao što sam rekao, na ovaj predlog zakona Nova Srbija je podnela 13 amandmana, tako da smo i ovde dali jedan dobar doprinos da zakon popravimo. Nadam se da ćete ih imati u vidu kada budete odlučivali o amandmanima. Samo Ministarstvo unutrašnjih poslova u čijoj je isključivoj nadležnosti opšta bezbednost, a samim tim i oblast privatnog obezbeđenja, u obrazloženju uz Predlog zakona navodi sledeću notornu činjenicu: „U radu pripadnika svih mogućih firmi koje pružaju usluge privatnog obezbeđenja, prisutne su brojne i ozbiljne zloupotrebe ovlašćenja, a pri tome pripadnici MUP-a nemaju posebna ovlašćenja u odnosu na njih, sem onih opštih ovlašćenja koja se odnose na sve građane“. Nažalost, svedoci smo brojnih nemilih događaja čiji su glavni vinovnici pripadnici najrazličitijih firmi obezbeđenja, odnosno ljudi koji sami sebe tako nazivaju, a u suštini je veliko pitanje čime se oni zapravo bave. Velika većina građana između njih i ozbiljnih kriminalaca ne bez razloga stavlja znak jednakosti. Cifre koje se baziraju na grubim procenama o broju ljudi koji su angažovani u ovom sektoru, a posebno o količini oružja koje cirkuliše u sektoru privatnog obezbeđenja, alarmantne su. Stoga je zaista neophodno ovu oblast urediti posebnim zakonom, kao što su to uradile već gotovo sve evropske zemlje, uključujući i naše najbliže okruženje. Član 2. st. 2. i 3. propisuje da usluge privatnog obezbeđenja ne spadaju u policijske ili druge poslove bezbednosti koje vrše organi državne uprave, što je kao i kod Zakona o detektivskoj delatnosti, bitna distinkcija. Bitna je i odredba člana 7. koja pripadnicima privatnog obezbeđenja zabranjuje bavljenje poslovima naplate potraživanja. Kao i kod detektivske delatnosti, i ovde se članom 12. propisuju minimalni neophodni uslovi za bavljenje ovim poslom. Član 19. eksplicitno kaže da poslovi privatnog obezbeđenja lica, imovina i poslovanje vrše na način kojim se ne ometa rad državnih organa i ne narušava spokojstvo građana. Izneo sam neke činjenice, neke bitne detalje kada su u pitanju ovi predlozi zakona. Još jednom ću apostrofirati to da smo podneli amandmane kao poslanička grupa NS. Kada budemo raspravljali u pojedinostima, više ćemo govoriti o detaljima ovih zakonskih predloga. Sve u svemu, kao što sam rekao, želim da pohvalim inicijativu i Vladu koja je ove zakone stavila u proceduru. Smatram da će se posle donošenja ovih zakona građani Srbije bezbednije osećati jer su zakonski predlozi, odnosno predlozi koji su u ovim zakonima izuzetno dobri i smatram da će urediti pravni sistem i državu i ovaj jedan deo koji je bio neregulisan i na taj način ukolotečiti pravni sistem države. Dakle, za ove zakonske predloge NS će sigurno glasati kada bude Dan za glasanje. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Poštovani potpredsedniče Skupštine, uvaženi predsedniče Vlade Republike Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, u ime SDPS govoriću o predlozima samo ova dva zakona, Zakona o privatnom obezbeđenju i Zakona o detektivskim delatnostima. Sasvim slučajno kao narodni poslanik koji obavlja funkciju predsednika Odbora za ljudska, manjinska prava i ravnopravnost polova i Odbora za kontrolu službi bezbednosti, bio sam često u situacijama kada smo raspravljajući o ostvarivanju prava građana i o bezbednosti građana, bili u domenu načina na koji radi i na koji je narastao ovaj specifični sektor, sektor privatnog obezbeđenja. Imali smo do sada dva predloga zakona iz ove oblasti, koji su zbog značajnih primedbi i potrebe da se dorađuju, povučeni iz skupštine procedure. Ono što je zanimljivo i interesantno - kada god su oni bili povučeni, bili su raspisani izbori. Posle donošenja Zakona o tajnosti podataka i Zakona o zaštiti podataka o ličnosti bilo je relativno lakše urediti ovu oblast. Osetljivost ove materije je u tomešto se uređuje i privatno i javno. Dakle, privatno-javna oblast je oblast koja se definiše ovim zakonima. Naime, privatne firme, koje pružaju usluge bezbednosti, kao privredni subjekti posluju naravno po tržišnim pravilima, ali su istovremeno i značajni učesnici u sektoru bezbednosti. Država, sa druge strane, svojim građanima garantuje, kako spoljnu, tako i unutrašnju sigurnost. Primarna je obavezai dužnost države da obezbedi visok nivo bezbednosti koja se mora pružiti svima. Međutim, privatizacija sektora bezbednosti zapažena je i u razvijenim demokratskim zemljama i u državama u tranziciji. U zapadnim zemljama proces privatizacije ovoga sektora bezbednosti odvijao se, da tako kažem, odozgo ka dole, jer su oružane snage tih zemalja se usmerile na osnovnu aktivnost, a privatnim firmama su povereni poslovi tehničkog obezbeđenja, kako objekata, tako i imovine i lica. Ističu se dva glavna razloga, rekao bih, za proces privatizacije u sektoru bezbednosti. To su: trend ukupne privatizacije i završetak hladnog rata, ali i potreba profesionalizacije ovih odnosa. U Srbiji danas, to smo čuli i od predsednika Vlade i od mojih kolega u diskusiji pre mene, a to se jasno vidi u obrazloženju koje je dala Vlada kroz ove zakone, postoji nekoliko hiljada registrovanih privatnih firmi za fizičko-tehničko obezbeđenje lica, objekata i imovine. Njihovo osnivanje je dakako zapaženo devedesetih godina prošloga veka, posle ukidanja čuvenog Zakona o društvenoj samozaštiti iz 1993. godine. S obzirom na to da je ova oblast do sada, oblast privatnog obezbeđenja, bila regulisana u više zakona i da nije postojala evidencija osnovanih privatnih firmi koje se bave zaštitom bezbednosti, bilo je potrebno da se predloži jedan ovakav zakon, kojim bi se ova oblast funkcionalno integrisala u značajan sektor, sektor bezbednosti. Sa pravom se ističe da je Srbija jedina zemlja u Jugoistočnoj Evropi koja nije posebnim zakonom uredila poslovanje privatnih firmi za fizičko-tehničko obezbeđenje. U Srbiji se danas može donekle govoriti o problemu sukoba interesa zbog činjenice da često službenici MUP istovremeno rade i kao službenici privatnog obezbeđenja. Takva praksa, a toga smo svedoci u prethodnim godinama, nosi veliki rizik poput nejasnog lanca komandovanja, korupcije, problema u nadzoru i utvrđivanju, na kraju krajeva, odgovornosti tih lica. Na snazi je, kada je u pitanju Srbija, i Pravilnik o vrstama usluga, kojim MUP može da ostvaruje dopunska sredstva i to u vezi sa osnovnom delatnošću ministarstva, odnosnou skladu sa poslovima koji su u funkciji bezbednosti i evidencija iz svoje nadležnosti. Na primer, navešću prevoz određenih lica i stvari, transport novca, vrednosnih pošiljaka za banke i dr. Sa druge strane, MUP je zakonom određeno da vrši kontrolu nad privatnim sektorom. Zakon o policiji ne zabranjuje pripadnicima policije da obavljaju poslove van radnog vremena, kao dodatni rad, s tim da policijski službenik ne može da obavlja poslove i samostalnu delatnost koji su spojivi sa poslovima policijskog službenika. U Zakonu o policiji, na žalost, ne postoji jasan status privatnog sektora obezbeđenja. Većina drugih država zabranjuje da aktivni policijski službenici rade u privatnom sektoru bezbednosti, međutim, u malom broju država to je čak i dozvoljeno pod uslovima koje propisuju zakoni tih država. Kada je reč o pravu EU, ni u EU ne postoji harmonizovani pravni okvir koji reguliše ovaj privatni sektor bezbednosti, već su u primeni široko prihvaćeni standardi koji se definišu kao osnovne smernice. Kada je reč o tim opšteprihvaćenim standardima u EU, ja ću nabrojati samo neke najvažnije. Prvo, to su, pre svega, javnost rada, postojanje centralnog registra, kao i opštih i posebnih evidencija, adekvatan sistem kontrole koji sprovode državne institucije, upotreba sile, ali samo u nužnoj odbrani i krajnjoj nuždi i u slučaju samo pomoći, tj. primena principa srazmernosti, saradnja sa policijom, ograničena količina oružja u privatnom obezbeđenju, standard pokriva jednu polovinu zaposlenih, zabrana tajnog snimanja, nedozvoljena upotreba automatskog i poluautomatskog oružja, izdavanje i oduzimanje dozvola za rad, obuke zaposlenih, nošenje uniforme, legitimacije itd. I u predlozima ovih zakona, o kojima danas govorimo u skupštinskoj proceduri, vodi se računa o ovim navedenim opšteprihvaćenim standardima rada u oblasti privatnog obezbeđenja, pa je tako za pravna lica, preduzetnike i fizička lica predviđeno izdavanje licence za ove poslove, procene rizika, zaštite lica i imovine, planiranje, projektovanje, nadzor i obezbeđenje, transporta novca u delu koji nije u nadležnosti MUP. Propisani su opšti i posebni uslovi za dobijanje licence, kao i potrebna obuka, odnosno polaganje ispita u MUP. Obavezno je, i zakon to jasno definiše, zaključivanje ugovora sa licem kome se pruža usluga. Regulisani su poslovi obezbeđenja sa oružjem u pogledu objekata, korišćenje određene vrste oružja, količina oružja i nabavka tog istog oružja. Posebno su regulisani poslovi tehničke zaštite i upotreba uređaja za snimanje slike, zatim, poslovi obezbeđenja transporta novca i vrednosnih pošiljaka i uslovi za vozila u pratnji, poslovi redarske službe na javnim skupovima i broj angažovanih redara, u zavisnosti od broja zaposlenih . Postojanjem i funkcionisanjem kontrolnog centra precizno su utvrđena ovlašćenja službenika obezbeđenja, kao i vrsta sredstava prinude. Kada je reč o evidencijama, propisane su vrste evidencija koje vodi upravo ministarstvo i njihova sadržina, kao i evidencije koje vode pravna lica i preduzetnici, odnosno njihova sadržina. U odeljku koji govori o zaštiti podataka uređena su prava lica za koja se podaci odnose, nadzor sprovodi ministarstvo i u postupku nadzora privremeno može zabraniti obavljanje delatnosti. Na isti način je sistematizovan i drugi zakona o kome danas raspravljamo, Predlog zakona o detektivskoj delatnosti. Na samom početku ovog zakona je utvrđeno da pravna lica i preduzetnici koji su registrovani za obavljanje detektivske delatnosti, ne mogu vršiti poslove koji su u isključivoj nadležnosti državnih organa, kao i operativne mere koje nadležni organi vrše na osnovu posebnih propisa. I u ovom predlogu zakona je propisano izdavanje licenci od strane ministarstva, zatim, određeno je o kome se mogu određivati podaci, odnosno obaveza zaključivanja ugovora sa korisnikom i sadržina ugovora, način prikupljanja i obrade podataka, odnosno koje su podatke dužni da daju organu državne uprave. Nadzor takođe sprovodi ministarstvo uz mogućnost mere privremene zabrane, odnosno obavljanja ove delatnosti, a u slučajevima koji su predviđeni zakonom. Pravna lica za detektivske poslove ne mogu posedovati oružje. Samo detektiv može dobiti dozvolu za nošenje ličnog oružja. Može se reći da ova dva predloga zakona predstavljaju prikladan normativni okvir za uređenje oblasti privatnog obezbeđenja i detektivske delatnosti. U pojedinostima, kada bude rasprava po amandmanima, a već imamo situaciju da je podnesen čitav niz amandmana, ja verujem, kao što je rekao i sam predlagač, predsednik Vlade i ministar unutrašnjih poslova, gospodin Ivica Dačić, biće moguća i određena poboljšanja i s tim u vezi su od velike koristi za narodne poslanike, koji su podnosioci amandmana, za koje su nadležni pre svega skupštinski odbori, ja mislim veliku korist mogu da daju i nama, a i predlagaču, primedbe koje su se za ove zakone čule iz kancelarije Poverenika za zaštitu informacija od javnog značaja i zaštitu podataka ličnosti, kao i primedbe profesora sa Beogradskog univerziteta i stručnjaka iz Centra evroatlanske studije i Beogradskog centra za bezbednosnu politiku. Navešću samo neke od značajnih primedbi iza kojih stojim i lično i partija koju predstavljam, SDPS. To su primedbe koje se odnose na sledeće oblasti.Zakonom bi trebalo odrediti koji će se lični podaci obrađivati, umesto da ministar to radi svojim aktom, kako je predloženo u ovom tekstu zakona. Pravni osnov za obradu podataka može i mora da bude samo zakon, dok se podzakonskim opštim aktima mogu uređivati samo tehnička i organizaciona pitanja prikupljanja, držanja, obrade i korišćenja podataka i ličnosti. Posebno je ovo važno kada imamo loše iskustvo sa tzv. podzakonskim aktima. Imamo čitav niz zakona koje smo u proteklim godinama u ovoj istoj skupštini donosili, a koja su predviđala da resorni ministri iz ove ili one oblasti to urede podzakonskim aktima u rokovima od tri do šest meseci, a prolazile su i prolaze i godine u nekim slučajevima, da od nadležnih ministara nema podzakonskih akata, i onda ti zakoni u praksi ostaju mrtvo slovo na papiru. Dakle, njihova implementacija, odnosno njihova primena u praksi nije moguća. Upravo zato, u Predlogu zakona čak nije ni određeno koje su to podatke o ličnosti navedeni državni organi dužni da daju detektivu, kao i da su ti podaci detektivu neophodni isključivo radi vršenja poslova iz njihove nadležnosti. Uz puno poštovanje načela srazmernosti, rekao bih da bi trebalo izostaviti navođenje i obradu jedinstvenog matičnog broja građana u izveštajima i u drugim dokumentima gde navođenje tog broja nije neophodno. Kada je reč o uništavanju predmetnih podataka, morala bi biti obavezna službena zabeleška sa rokom njenog čuvanja. Sledeće primedbe na koje hoću da ukažem su da nije baš najbolje rešenje to da MUP vrši nadzor i da MUP izdaje licence, jer se spajaju nadzorna i izvršna funkcija, u ovom slučaju istog ministarstva - MUP. Izostala je izričita zabrana policijskih službenika u privatnom obezbeđenju, kao i da nije jasna razlika između bezbednosne provere i odgovarajuće promene kao termina iz Predloga zakona. Za najobičnije funkcije i obavljanje mogućih funkcija u državnoj upravi i u drugim javnim službama neophodna je famozna odredba o tome da neko lice, osim da je državljanin države Srbije i drugih podataka, nije krivično gonjeno, odnosno kažnjavano. To nemate u ovim odredbama, osim ako ne mislite da se pod ovom bezbednosnom proverom i to podrazumeva, ali ostalo bi nejasno ovako na prvo čitanje. Primedba je da bi kao uslov za dobijanje licence trebalo postaviti i neosuđivanost, o čemu sam sad govorio, jer upravo ta bezbednosna provera u Zakonu o policiji se prenosi na akt ministra. Konkretno, da bi se bezbednosna provera upodobila postupku koji je propisan u Zakonu o tajnosti podataka za pristup tajnim podacima. Osim toga, primedbe su i na pravo na rad za vršenje poslova privatnog obezbeđenja. Mislim da ne bi trebalo uslovljavati posredovanjem stručne spreme, jer su prioritetno važni znanje i obuka. Takođe, da bi lice koje sprovodi obuku moralo i samo da ispunjava sve ove uslove koji su navedeni za dobijanje licence. U priručniku Centra za evroatlanske studije, a vezano za oblast, što je veoma zanimljivo, javnih nabavki, upozorava se na opasnost dodeljivanja ugovora onom ponuđaču iz sektora privatne bezbednosti koji nudi najnižu cenu, što obično u osnovi ima jeftinu radnu snagu, lošiju obuku za zaposlene, neplaćanje poreza itd. Znamo iz prakse i iz iskustva da najniža cena, odnosno ponuda ne mora da bude najbolja ponuda. U svakom slučaju, prilika je da se i kroz raspravu na Odboru za bezbednost, zajedno sa ministrom i predstavnicima Ministarstva, razmatraju ova važna pitanja kroz amandmane i da se, apelujem, prihvati svaki onaj amandman koji otklanja moguće nedostatke u predlozima zakona. Čitanjem već do sada podnetih amandmana, vidim da ima prostora da se postojeći tekst popravi, odnosno da se amandmani pojedinih uvaženih kolega poslanika, bez obzira da li su iz vladajućih ili opozicionih partija, prihvate. Srbija je, podsetio bih na samom kraju, usvojila Strategiju nacionalne bezbednosti, u kojoj je privatno obezbeđenje uvršteno u sastavni deo nacionalne bezbednosti. I u drugim zakonima, kao što je Zakon o vanrednim situacijama, predviđeno je angažovanje privatnog obezbeđenja za izvršavanje zadataka zaštite i spasavanja. U Privrednoj komori Srbije osnovano je i Udruženje za privatno obezbeđenje, o čemu je govorio i premijer, kao i Komisija za javno privatno partnerstvo u sektoru bezbednosti. Zaključen je čak i Memorandum o saradnji MUP i Privredne komore Srbije. Vlada postepeno uvodi mere ekonomske politike, sa ciljem pojačane kontrole poslovanja i primene Zakona o radu, zapošljavanju, bezbednosti na radu i drugih zakona. U ovim predlozima zakona predviđeno je formiranje stručnih saveta za unapređenje ovih delatnosti, u kojima će biti i predstavnici registrovanih udruženja za oblast privatnog obezbeđenja i detektivskih udruženja, odnosno poslova koji će takođe pratiti primenu ovih zakona i ukazivati na njihove dobre i na njihove loše strane. Na samom kraju, zaključiću da će se Srbija posle donošenja ovih zakona, za koje verujem i za koje sam ubeđen da ćemo imati većinu narodnih poslanika, ravnopravno priključiti državama sa jasno definisanim sistemom bezbednosti, jer su bezbednost i vladavina prava dve ključne funkcije za svaku normalnu i pravnu državu. Zahvaljujem se na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Borisav Kovačević.
Hvala, gospodine predsedavajući. Uvaženi ministre, gospodine Dačiću, poštovane kolege i koleginice poslanici, konačno i Srbija uređuje privatni sektor bezbednosti. U Strategiji nacionalne bezbednosti značajan elemenat, odnosno sektor predstavlja upravo ovaj privatni sektor bezbednosti u ukupnoj bezbednosti zemlje. No, bez obzira na to i bez obzira što smo još pre nekoliko godina usvojili Strategiju nacionalne bezbednosti, Srbija je do skoro bila među tri zemlje, a mislim da je bila i poslednja, koje ovu oblast nisu uredile. U tako neuređenoj oblasti logično da je, najblaže rečeno, vladao potpunim voluntarizam. Zato u ovoj oblasti godinama caruje netržišno poslovanje. To je jedna od veoma markantnih karakteristika delovanja u ovoj oblasti. Druga stvar koja je do sada bila veoma karakteristična za ovako neuređen sektor, to je da su u veoma velikom broju i procentu zaposlenih u ovom sektoru bili i neadekvatno, da upotrebim taj fini izraz, obučeni, ali i kompromitovani kadrovi, gledano sa mnogo aspekata. Zatim, kao što znamo, nije postojala nikakva evidencija zaposlenih i njihovog naoružanja, odnosno nije postojala potpuna, ni centralizovana. Ne postoji približno tačna, a čuli smo to i od ministra malopre, da se računa sa nekom aproksimativnom brojkom od 3.000 kompanija u ovoj oblasti, ali se ne zna koje su u ovom trenutku aktivne. Nije do sada bilo regulisano prikupljanje, a posebno ne čuvanje podataka, što je sa bezbednosnog aspekta izuzetno delikatno. Zbog toga, a i zbog drugih razloga, bilo je jako puno narušavanja građanskih prava ili ljudskih prava i sloboda. To je jedna od stvari zbog kojih je takođe vrlo značajno što se ova oblast uređuje. Na kraju, može se nabrajati mnogo toga, ali jedna od karakteristika dosadašnjeg delovanja u ovoj oblasti je bila u velikom broju izražena utaja poreza, što je za zemlju takođe vrlo bitno. Privatni sektor bezbednosti je u celom svetu i veoma značajna i legitimna privredna grana, a ova zemlja ni o tome nije vodila računa. Mi danas nemamo nijednu instituciju u zemlji koja je imala preciznu, kao što se vidi iz onoga što sam malopre rekao, evidenciju bar kompanija, pravnih lica u privatnom sektoru bezbednosti. Da ne govorim o nekim drugim podacima i evidencijama. Zbog svega toga, zakon koji je pred nama krčkao se nekih 10-12 godina, od inicijative da se ova oblast uredi, čak mislim da je na uređenju ove oblasti radilo nekih četiri-pet vlada do sada, a konačno će ova Vlada, kao što mnoge stvari danas definitivno ona uređuje, urediti ovu oblast. Donošenje ovog zakona predstavlja konačno zavođenje reda i poretka u ovoj izuzetno za društvo značajnoj, a bezbednosno osetljivoj i delikatnoj oblasti. Takođe, kao što sam malopre rekao, ovaj zakon i njegov veliki značaj jeste u oblasti ljudskih prava i sloboda. Jeste veliki doprinos dizanju na veći stepen zaštite ovih prava. Ceo privatni sektor bezbednosti jeste do sada bio, sporadično kroz razne zakone i pojedinačnim odredbama u tim zakonima uređivan, ali je falio ovakav krovni zakon u ovoj oblasti. On sada, ovako ponuđen, poslanička grupa PUPS procenjuje, definitivno uređuje celovito sve aspekte delatnosti u privatnom sektoru bezbednosti. Poseban značaj uvođenja ovog zakona jeste što će konačno podići na potreban zadovoljavajući nivo obavljanje poslova u ovoj delatnosti. Uređenje ove oblasti i podizanje kvaliteta usluga na zahtevni nivo doprinosi, duboko sam ubeđen, i većoj bezbednosti građana. Ova zakon će takođe ukloniti, ili na podnošljivu meru dovesti, nelojalnu konkurenciju koja je masovno vladala u ovoj oblasti i suziti prostor raznim centrima moći kojima je dosadašnji, hajde da upotrebim izraz, dosadašnji haos u ovoj oblasti veoma pogodovao. Mislim da je to jedan od bitnih razloga što se donošenje ovog zakona je ovako dugo trajalo i što se povlačio zakon itd. Mislim, da je tu bilo otpora, jer oni koji u mutnom love, ne odgovara im da se ova oblast uredi. Kod ovoga svega ima jedna stvar na koju želim da ukažem kod uvođenja zakona, kod realizacije zakona, a to je da ćemo se sresti sada pod novim okolnostima sa sledećom situacijom. Poslovi u ovoj oblasti se dižu na viši kvalitet i samim tim više cene usluga neće biti na ovom nivou, a bile su na najnižem nivou u Evropi, na nivou sata prosečnog od 1,9 evra. U ogromnom brojuzemalja je to bilo negde do devet evra, a u najrazvijenijim zemljama čak 28 evra. Dakle, višestruko će, ovo što zakon zahteva, podići cene usluga. Biće mnogo manje onih koji će moći to da plaćaju, a javlja se mnogo veća potreba za obezbeđenjem od objekata pa nadalje, obzirom na narastanje kriminala, tako da će zbog toga biti jako značajna funkcija kontrole u sprovođenju zakona. Iz tih razloga verovatno će više nego do sada biti primenjivana kategorija samozaštite u ovoj oblasti, samozaštitne delatnosti, odnosno da će mnoga preduzeća, mnoge institucije, sami organizovati prema ovom zakonu svoju bezbednosnu zaštitu, ali onda to treba žestoko kontrolisati, jer tu će se mnoge manjkavosti podvlačiti iz želje da se to što jeftinije sprovede. To znači da službu kontrole treba izuzetno dobro organizovati, propisati, a ne da nam kao što je do sada bilo, bar po nekim podacima koje sam čitao, to je bio neki prosek na 1.800 čak kompanija jedan inspektor. To je bila neka srazmera i to ne sme tako ostati. Zato je jako važno, takođe, da se ovim zakonom propisan rok donošenja podzakonskih akata, svih ovih koja su predviđena, završi u šest meseci kako je propisano. Značajno je takođe, da se što pre donesu ta podzakonska akta zato što mislim da će se njima u dobroj meri moći nekako iznivelisati određene manjkavosti ovoga zakona. Ukazaću na nekoliko. Nemamo precizno regulisano, ministar je o tome govorio, ali nije eksplicitno čini me se u zakonu rečeno, moguće je da će u ovim aktima, da li će ovaj sektor, privatni sektor bezbednosti bar posredno biti pod nadzorom i demokratskom civilnom kontrolom. Zatim nije precizirano dovoljno, da li će, a kada je u pitanju vlasništvo kompanija privatnog obezbeđenja šta je sa vlasnicima u liku stranih državljana. Mislim, da to treba preciznije regulisati bez obzira na druge zakon itd. Takođe, ovde su pominjale i kolege, a želim i ja takođe da podvučem, znam da je zakonom o policiji nešto regulisano, ali ne znam koliko, ali mislim da mora vrlo eksplicitno, čak bi bio za to, u smislu da se zabranjuje privatnim kompanijama privatnog obezbeđenja da angažuju kao izvršioce aktivne policajce. Dakle, to se mora potpuno jasno i eksplicitno izraziti. Na kraju ima još jedna stvar koja nije u ovom zakonu ničim dotaknuta, a mislim da je trebalo. Hteo bih da ministar ovo čuje. Dakle, nije ničim regulisano, regulisan status, položaj, obaveze objekata privatnog obezbeđenja u neposrednoj ratnoj opasnosti ili u ratnoj situaciji. Tim pre, što imamo kad posmatramo broj zaposlenih u ovom sektoru, broj komada oružja, imamo sve uslove sutra za paravojsku. Tim pre što je brojnost u ovom sektoru veća pojedinačno i od brojnosti armije i od brojnosti policije. Tim pre, što nemamo, uređenu, centralizovanu, sutra, uslovno rečeno, komandu tim snagama. Tim pre, što i danas imamo,i izreći ću nešto što je možda i nije prilika i jeste, mislim da kada bih danas tragali, malo šire, personalno za onima koji učestvuju u ovim navijačkim, kako ih zovemo jadima, da bismo među njima našli mnogo onih koji su sada u privatnom obezbeđenju, odnosno obrnuto kad bi pretresli privatno obezbeđenje tamo bi našli mnoge od ovih. Malopre sam rekao da su i ti kompromitovani likovi danas uposleni u privatnom obezbeđenju. Zato, među amandmanima koje sam podneo jeste i sledeći, zato ne mogu da prihvatim, gospodine ministre da se u zakonu kaže da oni koji su proveli tri godine do sada na poslovima obezbeđenja, nisu obavezni da polažu ispit, nego automatski dobijaju licencu. Šta ćemo sa ogromnim brojem onih koji su radili tri godine do sada u privatnom obezbeđenju, ali su ovi likovi o kojima govorimo. To ne smemo dopustiti, zato mislim da iz zakona, i to sam intervenisao amandmanom, da to proveli u vojsci, ovde, onde i privatnom obezbeđenju, to privatnom obezbeđenju mora da otpadne. Dakle, da ne bih oduzimao više vremena, poslanička grupa PUPS je svesna da zakoni će ovaj zakon, praksa morati još da doteruje, tako je sa svakim koji se prvi put donosi, a tim pre što ćemo mi iz ovog haosa preći na uređeni deo posla i da će se on usavršavati dalje i dograđivati, mislimo da je ovakav kakav je, sreća za ovako neuređenu do sada oblast i da ćemo konačno imati jedan segment, pre svega bezbednosni, iz ljudskih prava, daleko bolje uređen, i iz toga razloga će ova poslanička grupa u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Judita Popović.
Hvala vam gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, polazeći od činjenice da Srbija očigledno kao država ima problem oko osiguranja, bezbednosti svojih građana i svojih institucija, s obzirom na sva ona dešavanja iz proteklih dana, jasno je koliko je bilo potrebno da se predlože ovi zakoni, kao i da se stavi na dnevni red parlamenta ratifikacija predmetnih sporazuma. Dakle, svi oni imaju dodirnih tačaka oko bezbednosti, oko saradnje policije, oko regulisanja problematike kod migracije, readmisije i slično. Dakle, kada krenemo sa raspravom oko toga da li je bilo potrebno da se uredi ova materija oko privatnog obezbeđenja i detektivske delatnosti, složićemo se oko toga da je zaista to bilo potrebno. Zaista je nedopustivo da godinama mi nemamo jasni pravni zakonski okvir funkcionisanja privatnih, bezbednosnih agencija, odnosno detektiva. To je onako za pohvalu predlagačima zakona. Međutim, mi imamo jedan ozbiljan problem na koji bismo hteli da ukažemo, a to je da se nekako sporo reaguje na sve probleme koji su sve jači i jači u pogledu nasilja i Vlada kao da nema jasan i konkretan, snažan odgovor. Kako to nasilje obuzdati, kako ga u što većoj meri u stvari, ne samo kontrolisati, nego umanjiti? Gospodine ministre, vi ste pre nekoliko dana dali jednu veoma iskrenu izjavu kada ste rekli da je problem sa nasiljem koji pretežno i koji u stvari, ne samo pretežno, nego vrše huligani, ne može da se reši bez jasnog političkog određivanja prema tom nasilju. Pritom ste rekli da je zaista potrebno da se stavi tačka na zatvaranje očiju pred nasilnicima i njihovim delima i da se prestane sa udvaranjima tim nasilnicima. Zaista je potrebno da se napravi razlika između huligana i navijača. Ne možete vi huliganima i nasilnicima da tepate da su to navijači, makar oni to nasilje vršili na stadionima ili oko stadiona. Dakle, to su kriminalci, nasilnici i huligani. Tu nema dilema oko toga. Gospodine ministre, pre nekoliko meseci vi ste zabranili Paradu ponosa. Tada ste rekli da ne možete da obezbedite bezbednost građana ukoliko se ta parada održi. Niste se jasno odredili prema onima koji su pretili i o kojima ste imali konkretna saznanja šta nameravaju da čine u smislu nekog destruktivnog i kriminogenog ponašanja. Vi znate da u školama, u osnovnim školama deca ugovaraju dvoboje. Znate u kojoj meri jeeskaliralo porodično nasilje. Imate saznanja o tome da je sve više maloletnika koji vrše nasilja na ulicama i koji napadaju mirne prolaznike. Eto sada se desilo i to što se desilo na derbiju utakmice pre nekoliko dana. To je bilo sve, a nikako nije bilo navijanje za bilo koji tim. Ta količina nasilja, da je tri puta utakmica prekidana, a da faktički nijedan ozbiljniji, konkretniji potez nadležnih nije povučen, niti konkretnija reakcija, osim nekoliko novčanih kazni, čini mi se 17 novčanih kazni, jedna od 10.000 i 16 od 25.000 dinara tim huliganima. Podsetila bih vas da su ratovi devedesetih godina počeli sa nasiljima na fudbalskim utakmicama. Sada se postavlja pitanje – da li se krug zatvorio ili se otvara novi krug nasilja? Imate nacionalnu strategiju za borbu protiv nasilja, imate Nacionalni savet, imate infrastrukturu koja može nešto da uradi, kako bi kontrolisala to nasilje. Vi u ovim predlozima zakona govorite o tome koliko je potrebno da se kontrolišu privatna obezbeđenja, te agencije koje obezbeđuju određene objekte i lica, govorite o tome da je potrebno da se pravno urede ti odnosi u okviru agencija i odnosi tih agencija prema poslodavcima, odnosno prema institucijama države i uopšte prema društvu. Kako je onda to da vi nekako propuštate stalno, da date jasan pravni odgovor, da date jasan konkretan odgovor kao ministar MUP oko toga šta uraditi da bi se napokon ta spirala nasilja od potpuno ali potpuno zaustavila. Gospodine ministre, u ovom društvu unazad 20 godina favorizuje se kultura nasilja. Favorizuje se nečinjenjem i mlakim činjenjem i pogrešnim činjenjem oko toga da se u stvari, stvari dovedu u neke civilizacijske okvire. Da li možemo sebi da dozvolimo taj luksuz da paravojne formacije, da ti huligani sada već predstavljaju neku vrstu paravojnih formacija, divljaju po ulicama naših gradova, po sportskim priredbama, da li ova država to sebi da dozvoli? Da li ova država može sebi da dozvoli tu vrstu kompromitacije koja je izvršena na severu Kosova, a to je u stvari najveća kompromitacija države, državnih organa i onog Briselskog sporazuma koji ste vi potpisali i koji mi maksimalno podržavamo. Ali, ukoliko političari sede u upravnim odborima klubova, u tom slučaju političari su ti koji utiču na politiku određenog fudbalskog kluba, a ujedno bi trebali možda da utiču i na politiku ove države prema nasilju koje se nekako stalno vrti oko tih klubova. Dakle, postoji jedan sukob interesa, gospodine ministre, i taj sukob interesa može samo na jedan način da se razreši tako što će se povući političari iz onih upravnih odbora i jednostavno klubovi će postati ono što trebaju, a to je da se bave sportskom delatnošću. Dakle, bez podrške, bez podrške političara i politike, huligani, nasilnici ne bi imali tu moć koju trenutno imaju. Gospodine ministre možda biste poslali jednu veoma dobru poruku baš i tim nasilnicima i uopšte društvu, kada biste recimo generala Vladu Trifunovića uzeli u zaštitu u smislu da tom čoveku koji je devedesetih godina toliko toga učinio ovoj državi time što je spasao nekoliko desetina mladih života, danas obezbedili sva moguća prava, promociju i izrazili zahvalnost za tu njegovu humanost, za taj njegov patriotizam, što je on tada učinio. To biste učinili tako što biste tog čoveka napokon nagradili time što ne bi morao i dalje da stanuje u jednoj hotelskoj sobici od devet metara kvadratnih.
Gospođo Judita, kakve veze ima Trifunović sa Zakonom o privatnom obezbeđenju? Molim vas vratite se na temu.
Dozvolite, upravo sam o tome govorila da li se razume šta to znači kultura nasilja? To je ta kultura nasilja koja razara ovo društvo i koja u toj meri ugrožava u stvari i državu. Kultura nasilja kada vi mirno gledate šta nasilnici rade, kada ne preduzimate sve što je u vašoj moći to da uradite i nije dovoljno predlagati samo ovakve zakone o privatnom obezbeđenju i o detektivskoj agenciji, potrebne su mnogo, mnogo jače intervencije ove države. Dakle, između ostalog i ovo što sam rekla, spada u odlučnu borbu ove države da stvari uvede u pravne okvire i da obezbedi mir i sigurnost građana ove države. Dakle, ukoliko su ovi zakoni u tom cilju i iz tog razloga predloženi, normalno je da ćemo mi to podržati, ali ujedno mi tražimo da se ta bezbednost i taj trud oko obezbeđivanja svih tih ljudskih prava na koje građani ove države imaju pravo, ujedno bude samo jedan deo, jedan segment budućih aktivnosti Vlade i ministara. Dakle, očigledno je da je ovo nedovoljno, a posebno je nedovoljno kada pažljivo pročitate, između ostalog, i izjavu u usklađenosti propisa sa propisima EU. Kod oba ova zakona, na svaki od ovih odgovora je – ne. Dakle, ukoliko se zalažemo za evropske standarde, pokazali ste neku dobru volju, pokazali ste da želite jasan put ka evropskim integracijama, pokazali ste dobru volju time što ste potpisali Briselski sporazum, pokažite onda i spremnost da te evropske standarde učinite svojima. Pokažite spremnost da maksimalno zaštite ljudska prava jer bezbednost ne može ni u kom slučaju da se odvoji od ljudskih prava. Prosto očekujem od vas kao od ministra unutrašnjih poslova i od premijera da date snažan i jasan odgovor svim nasilnicima i svim huliganima, nebitno je gde to nasilje čine, država je svaki put pogođena i ugrožena kada je nasilnik napao, a da pri tome nema reakcije institucija ove države. Da li je to nasilje u porodici, na ulici, na severu Kosova ili na utakmicama, apsolutno je svejedno. Isključite politiku u smislu uticaja političara na sportske klubove, pojačajte promenu te klime u društvu, što se nasilja tiče. Pojačajte potrebu da građani shvate da radite za njih, da mislite na njih, da favorizujete humanost, empatiju i solidarnost. Dakle, to je taj put kojim bi vi trebali da krenete, nije dovoljno samo da se pojača represija i nije dovoljno da predložite ovakve zakone, apsolutno je to samo jedan delić u okviru vaših obaveza koje vi imate i to su u stvari naše zamerke u pogledu ovih zakona, zaštita ljudskih prava, uvek se radi o zaštiti ljudskih prava, samo je pitanje u kojoj meri ste vi spremni da to učinite jasnim i u tom smislu da povučete prave poteze.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodine predsedniče Vlade, mi smo vrlo pažljivo analizirali predloge zakona o detektivskoj delatnosti privatnom obezbeđenju, s obzirom na veliku važnost koju pokriva taj segment. Činjenica da zadnji u Evropi i zadnji u regionu donosimo ovakve zakone, trebala je da nam bude preimućstvo kod predlaganja ovih zakona jer smo primereno našim okolnostima i trenutku u kome se nalazi naše društvo, a s obzirom na pozitivna iskustva iz najboljih evropskih rešenja, trebali sva ta evropska rešenja da primenimo u ovom zakonu, ali opet kažem da vodimo računa o specifičnim okolnostima u kojima se nalazi naše društvo. Ovaj zakon je sigurno korak napred u odnosu na postojeće stanje, jer jednostavno do sada nismo imali regulisanu ovu oblast, a u praksi smo imali i imamo postojanje negde oko 50.000 lica koja se bave ovom vrstom delatnošću sa nepreciznom procenom da li je to taj broj lica, ali orijentaciono sa takođe nepreciznom procenom da li je to i 50.000 oružja koja ta lica koriste i negde oko 3.000 agencija. Sada se postavlja osnovno pitanje, zna se u praksi ko su lica koja su osnovala takve agencije, to su uglavnom lica koja su najčešće imala neku prethodnu obuku ili su bili najčešće pripadnici MUP-a i što je sigurno i normalno, jer ne može se ovako važnim poslovima baviti neko ko nema neku prethodnu obuku ili prethodna znanja, a širok je spektar znanja koja treba da poseduju ta lica da bi obavljala često veoma složene poslove. Međutim, ono šta nas brine, to je da li kod postojećih agencija, da li postoje lica koja nemaju, da kažemo, čistu biografiju, koja su možda sa one strane zakona, a koja opet obavljaju ove poslove i koja po predlogu ovog zakona neće morati da traže licencu i da traže potvrdu o psihofizičkoj sposobnosti, što je po našem mišljenju okolnost koju odmah treba eliminisati iz ovog zakona. Verujem ministre budući da je, koliko sam video, podneto negde oko 100 amandmana, da ste vi prihvatili oko 50. Uopšte u vašu dobru nameru ne sumnjam, ali mislim da vam je ukazalo nekoliko kolega da jednostavno lica koja sada rade u ovim agencijama moraju ne samo da ponovo prolaze test psihofizičke sposobnosti, već da se proveri njihova biografija. Dodao bih još nešto, mislim da treba, kao i u ostalim sektorima bezbednosti, vršiti povremene provere psihofizičkih sposobnosti tih lica. Jer, jednom biti psihički i fizički zdrav, ne znači biti trajno, to je jako promenljiva kategorija. To pričam upravo da bi one crne hronike naših medija i te stranice koje pripadaju crnoj hronici bile što suženije. Verujem da je zajednička namera i vas kao predlagača i naša sa dobronamernim sugestijama da imamo jedan uređen dobar sistem bezbednosti u kojima oni koji će se baviti važnim sektorom bezbednosti neće ugrožavati ničiju bezbednost. Sa druge strane, budući da je ovaj zakon negde već, koliko vidim, 15, 16, godina se u raznim varijantama pojavljuje pa nestaje ali, u svakom slučaju, ono što je vidljivo na prvi korak to je da su u pripremi ovog zakona učestvovali ko – predstavnici MUP i predstavnici agencija koje obavljaju ove poslove, naravno, uključena je bila kroz rasprave i stručna javnost, ali ono što mi mislimo da je trebalo, to pokazuje i gospodin premijer i ministar unutrašnjih poslova kada je prihvatio već u startu pola amandmana, to znači da je trebalo uključiti u radnu grupu i predstavnike Poverenika od informacija od javnog značaja i stručnu javnost. Oni jesu učestvovali, koliko vidim, na javnim debatama i javnim raspravama, ali ja pričam o radnoj grupi koja je pripremila ovaj zakon. Sa druge strane, postavljaju se javna pitanja, upravo da li su i predstavnici radne grupe MUP i onih lica koja obavljaju već u sivoj zoni ove poslove, da li su, naravno, imali određene interese da zakon izgleda tako kako izgleda? Upravo analizom ovog zakona se vidi da je sigurno otvoren prostor da i pripadnici MUP uz redovan državni posao i zaradu koju ostvaruju iz budžeta mogu da rade i u agencijama, a sigurno je s obzirom na beneficirani radni staž koji postoji kod pripadnika MUP da će mnogi sa odlaskom u penziju, a mnogi odlaze u penziju sa 50, 51 ili 52 godine, biti zaposleni u ovim agencijama. Opet kažem, protiv toga mi nemamo ništa protiv, to je sasvim normalno i prirodno. Ti ljudi i prirodno treba da se bave nekom srodnom vrstom poslova, ali provera o kojoj smo pričali, upravo zbog lošeg stanja u kojem se naše društvo nalazi, zbog velikog nasilja čiji smo svedoci svakodnevno, zbog toga treba biti jako oprezan kod rešenja ovih pitanja. Što se tiče prikupljanja podataka o ličnosti, budući da Zakon o zaštiti podataka o ličnosti uređuje tu oblast, mislimo da podzakonskim aktima ne treba regulisati koji se to podaci o ličnosti prikupljaju, način prikupljanja podataka, dozvolu za prikupljanje podataka, način obrade podataka, šta raditi sa tim podacima, već čini nam se da zakon mora u ovom delu da bude vrlo jasan i precizan i u saglasnosti sa Ustavom i sa Zakonom o zaštiti podataka o ličnosti. Drugo, kod dostavljanja podataka detektivskim agencijama državnih organa, pravnih lica i drugih subjekata, ostaju nejasni uslovi pod kojima se ti podaci dostavljaju, koja je to vrsta podataka, šta ako pravno lice, državni organ ne dostavi te vrste podataka i šta ako jedno te isto pravno lice, kod različitih agencija, ponaša na različite načine, neka agencija je privilegovana i odmah dobija sve podatke, a neka druga nije. Zbog toga mislimo da tu oblast treba detaljnije i jasnije regulisati. Što se tiče ovih odredbi o tome da li lica, koja vrše ove poslove, treba da imaju pored bezbednosne procene i one zvanične potvrde koje moraju da imaju svi koje rade u sektoru bezbednosti, u obaveštajnim službama, u BIA, u Vojsci, policiji. Po nama, apsolutno da. Znači, pored toga što su potrebne potvrde da ne postoji krivični postupak da bi se ušlo u proces dobijanja licence i dozvole za nošenje oružja, po nama, potrebno je da ta lica nisu krivično osuđivana, posebno za dela koja ih čine nepodobnim da obavljaju tu vrstu poslova. Mislim da ćemo te nečiste situacije svesti na apsolutni minimum, a verujem da je takva i vaša namera kao predlagača. Što se tiče niza pitanja vezanih za dostavljanje podataka, od onih najosetljivijih pitanja, kao što su nacionalna pripadnost, versko opredeljenje, politička pripadnost, zdravstveno stanje itd, opet nam se čini da je tu zakon trebao da bude dosta precizniji i dosta jasnije da uredi ovu oblast, kako bismo izbegli svaku mogućnost proizvoljnog tumačenja. Što se tiče uništavanja podataka koji se prikupe o određenoj ličnosti, takođe, Zakon tu treba da bude mnogo jasniji i mnogo preciznije i da se uredi način na koji se ti podaci uništavaju, da li se to vrši komisijski, da li se pravi službena zabeleška, zapisnik, šta već, itd. Zakon nije regulisao šta sa strancima koji planiraju da obavljaju ovu delatnost. Pretpostavljam da su oni u potpunosti izjednačeni sa našim građanima, što bi bili evropski standardi. Mislim da nije na odmet da to zakon reguliše. Što se tiče izdavanja licence i vršenje nadzora, jedno i drugo radi MUP. MUP je sigurno jako kvalifikovano da obavlja i jedne i druge poslove, ali ono što je naša sugestija, to je da je uvek bolje, kod ovako osetljivih tema, da jedan organ izdaje licencu, a da drugi vrši nadzor i da tako na neki način jedan drugog kontrolišu. Kažem, zbog izbegavanja svake moguće vrste zloupotrebe. Budući da ova materija do sada nije bila zakonski regulisana, ovo je sigurno korak napred u odnosu na postojeće rešenje. Videćemo, gospodine ministre, koje ste amandmane prihvatili. U svakom slučaju, glasaćemo za sve sporazume koji su na dnevnom redu. To nije bilo sporno ni jednog momenta, ali tek po sagledavanju toga koje ste amandmane prihvatili, donećemo kao poslanička grupa konačnu odluku da li ćemo glasati za ove predloge zakona. Takođe, molio bih da sve ove sugestije koje sam izneo, shvatite u najboljoj mogućoj nameri. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov.
Poštovani predsedniče Skupštine, poštovani predsedniče Vlade, danas malo više u funkciji ministra policije, na početku bih hteo da kažem da je danas godišnjica donošenja Ustava Republike Srbije 2006. godine i da je to jedna stvar koja je obeležila novodemokratski period i da je to jedan Ustav, za one koji to ne znaju, najmoderniji od ustava u Evropi, koji reguliše ljudska i manjinska prava na način kako ni jedan drugi ustav u Evropi, koji je jedan apsolutni pravni okvir za razvoj srpske demokratske države na način na koji bi trebalo da ide i Ustav koji garantuje teritorijalnu i svaku drugu bezbednost građana Srbije i teritorijalnu celovitost. To nekima smeta. Mi iz DSS smo ponosni na to. Nadamo se da će on još dugo biti osnov i temelj pravnog poretka Republike Srbije. Da pređemo na ove zakone. Svedoci smo da u poslednje vreme opšta bezbednost nije na visokom nivou i to je posledica jednog stanja u društvu koje nije pohvalno i kao posledica svega što nam se dešavalo u prethodnim godinama. Samo naslovi od juče uveče su bili da su molotovljevi kokteli bačeni na jednu osnovnu školu, da su trojica muškaraca u Zaječaru silovala jednu devojku, da će se danas raspravljati o divljanju huligana, neću da kažem navijača, pošto sam i ja navijač i svi mi ovde u ovoj Skupštini smo navijači, ali svakako nismo oni koji idu na stadione da bi pravili nemire, već idemo na stadion da bi uživali u dobrom fudbalu, u dobroj košarci ili u nekom drugom sportu, čega je sve, nažalost, opet manje u Srbiji. To su naslovi koji obeležavaju dana u kojima živimo. Ovi zakoni bi trebalo da doprinesu većoj bezbednosti i većoj sigurnosti građana Srbije. Ali, da krenemo od stanja u oblasti sektora privatnog obezbeđenja. Ova oblast je sada potpuno neuređena i jako je dobro što se donosi jedan ovakav zakon. Ovaj zakon je prilično dobar, moderan i na jedan gotovo sveobuhvatan način reguliše ovu oblast. Srbija ima najviše ljudi u regionu zaposlenih u ovoj oblasti, to je skoro 60.000 ljudi pod oružjem. Ne zna se tačna cifra, ona varira od 25 do 60.000 ljudi. Bliže je ovoj cifri od 60.000 ljudi pod oružjem, što govori da, privatni sektor obezbeđenja ima veći broj naoružanih ljudi nego policija, a to su ljudi uglavnom i u najvećoj meri oni koji ni po jednom kriterijumu koji se uspostavlja ovim zakonom neće moći da budu pripadnici tih službi obezbeđenja. Za građane Srbije je zabrinjavajući broj ljudi u privatnom obezbeđenju, ne toliko u privatnom obezbeđenju, koliko struktura ljudi koji su zaposleni u privatnom obezbeđenju. To je nešto što uznemirava javnost i naročito informacije koje su učestale u poslednje vreme, a to je da privatno obezbeđenje, privatne službe obezbeđenja, naročito ugostiteljskih objekata koji rade u večernjim časovima su neretko akteri raznih fizičkih obračuna, premlaćivanja ljudi, gostiju, od kojih su se neki završili i smrtnim ishodom. To je nešto što jeste realnost i što jeste činjenica. Dobro je što ovaj zakon uređuje tu oblast, kao što očekujemo da vidimo i na koji način će biti regulisano učešće policajaca u privatnom obezbeđenju raznih objekata. Očekujemo da MUP i to reguliše. To nije materija ovog zakona, ali jeste realnost na terenu. Očekujemo da vidimo na koji način će se onemogućiti zloupotrebe te vrste koje uvek dovedu do nekih tragičnih posledica. To je relikt jednog vremena 90-tih godina, gde se po nekada nije znala granica između policije, interventnih jedinica i onih koji su bili s druge strane zakona, organizovanog kriminala, gde su jedni druge potpomagali i bili su štaka jedni drugima. To je situacija koja je nasleđena. Obrazovna struktura pripadnika privatnog obezbeđenja je loša. Ako zađete i pogledate lične kartone svih tih zaposlenih, videćete da tu ima dosta ljudi sa osnovnom školom, sa dva, tri razreda srednje škole, a kojima je predato na upravljanje ili koji imaju za zadatak da štite najvrednije stvari, a to je bezbednost građana, bezbednost njihove imovine, bezbednost imovine firmi. Mi smo kao država dali tim ljudima i tim agencijama da štite ono što je najvrednije, a to je bezbednost, ljudima koji ni na jedan način, ni po jednom uslovu to ne mogu da rade. Zabeležena je i situacija da veliki broj navijača, neki ih zovu huliganima, neko kaže da to nisu navijači, već su to kriminalci, su isto tako obezbeđenje u velikom broju ugostiteljskih objekata po Beogradu koji rade u večernjim satima. Verovatno je slična situacija i po drugim gradovima u Srbiji. To je nešto što mora da se odstrani kao pojava. Očekujemo da MUP, koje će biti nadležno za ovu oblast, to reguliše i da se svim ostalim zakonima i gradskim odlukama koje regulišu rad ugostiteljskih objekata posle nekog vremena, u večernjim satima mora da se utvrdi da obezbeđenje koje će biti na tim objektima mora da bude obezbeđenje u skladu sa ovim zakonom, da ne mogu privatna lica koja nisu prošla i nisu licencirana da pružaju usluge obezbeđenja ugostiteljskim objektima, naročito onim objektima koji rade u kasnim večernjim satima. Isto tako, na svim sportskim dešavanjima moraju da budu isključivo obezbeđenja koja će imati licencu, koja će svoja ovlašćenja i svoje nadležnosti vršiti u skladu sa zakonom. U suprotnom, dolazimo u situaciju, a to smo videli na poslednjem derbiju Zvezde i Partizana, da je bilo za dve trećine manje obezbeđenja nego što je bilo neophodno, da veći broj ljudi koji su trebali da dođu, u strahu od nereda nisu došli i nisu pružili uslugu obezbeđenja. Dolazimo u situaciju da naša sportska dešavanja u kojima svi uživamo i na koja smo svi išli postaju previše opasna da bi mi sa porodicama mogli da idemo i da ih pratimo. Očekujem da ovaj zakon i jedna rigorozna primena ovog zakona i nadzor koji vrši MUP doprinesu da oni događaji, dešavanja, imovina i bezbednost ljudi budu mnogo više i kvalitetnije zaštićeni donošenjem i stupanjem na snagu ovog zakona, nego što je to sada. Tu je jedna velika odgovornost na ministarstvu da uspešno sprovede ovaj zakon. Ono što po nama treba da se promeni u ovom zakonu je da lica pripadnici obezbeđenja moraju da budu apsolutno neosuđivani. Zakonska rehabilitacija koja postoji za nas nije dovoljna. Smatramo da lica koja rukuju oružjem, koja štite najosetljivija ljudska prava, a to je pravo na život, bezbednost, kojima se stavlja u nadležnost da mogu da uskrate određena ljudska prava, pravo kretanja, da legitimišu određene osobe, ne smeju da budu lica koja su bilo kada osuđivana za neko krivično delo koje može da bude dovedeno u pitanje sa svim ovim pravima. Zato smatramo da, bez obzira što neki smatraju da posle zakonske rehabilitacije to predstavlja diskriminaciju tih ljudi u odnosu na ovaj zakon da dođu do nekog posla, s obzirom da oni rukuju oružjem, dolaze u dodir sa poverljivim podacima o ličnosti, da mogu da ograniče određena prava, da legitimišu ljude iako nisu državni organi, da to moraju da budu lica koja su apsolutno neosuđivana. Sada, kada biste uzeli od svih zaposlenih u ovim službama krivične evidencije, videli biste da bi mali broj njih bio neosuđen. Ne treba da pravimo agencije za obezbeđenje, kao što je bio slučaj ranijih godina, gde su čak neke kriminogene grupe imale svoje agencije za obezbeđenje, već moramo da pravimo agencije za obezbeđenje koje će stvarno tome služiti, a ne koje će služiti da budu paravan za vršenje određenih usluga privatne zaštite, privatnog obezbeđenja i za vršenje poslova koji nisu u skladu sa ovim zakonom. Nadam se da će podaci koje policija imati iz bele knjige, koja se uvek pominje, biti korišćeni u ovom slučaju da ti koji su u beloj knjizi, bilo da li su zakonski rehabilitovani ili nisu ili da su vešto izbegavali suđenja ili kazne, ne mogu nikada da dobiju bilo kakvu licencu za vršenje bilo kog posla iz ovog zakona. Znači, to bi bilo jako važno da se krajnje dosledno i odgovorno sprovede ovaj zakon. Mislim da ta odredba, da svako ko je ikad bio u krivičnoj evidenciji ne može da bude pripadnik bilo kog obezbeđenja, jeste rigoroznija, ali s obzirom na stanje u kome se sada nalazimo, treba da bude malo oštrije rešenje, pa ako se pokaže potreba, za deset godina ta odredba i može da se promeni, ali mislim da u ovom trenutku mora da bude što oštrija i što rigoroznija. Zarade zaposlenih u privatnim obezbeđenjima su mizerne i one su na nivou između 20 i 30 hiljada dinara mesečno. To su ljudi koji nose oružje u određenim situacijama, rizikuju svoj život i rade za 20-25 hiljada dinara mesečno. To je nešto što isto mora da se promeni i da se postave neki standardi, neki minimum ispod koga zarade tih ljudi ne mogu da idu. Jer, neko ko sa pištoljem prati milione evra svaki dan iz neke banke ili štiti neko lice, rizikuje svoj život, a to radi za 25 hiljada dinara, nije u redu. Jeste u Srbiji velika nemaština, ali ne treba te ljude dovoditi u situaciju da stavljaju život na kocku svaki dan za 25 hiljada dinara a da se za njihov račun bogate oni koji su vlasnici tih agencija i koji su u poziciji da obezbede neke poslove. Znači, treba utvrditi minimalnu cenu rada za zaposlene u ovim službama. Nadam se da će Ministarstvo unutrašnjih poslova, koje će vršiti ovaj nadzor, sprečiti ovakve pojave. Mada, iz zakona se ne vidi kako će MUP i na koji način vršiti nadzor. Zakon ni u jednoj tačci ne kaže da će biti formiran poseban sektor u okviru MUP-a, posebna služba koja će se baviti ovim nadzorom. U situaciji kada imate 60 hiljada zaposlenih u ovoj oblasti, kada MUP koji ionako ima veliku svoju nadležnost i logično je da on ima i ovu nadležnost, ni na jedan način nismo dobili odgovor kako će MUP vršiti kontrolu ovih agencija koje se bave bezbednošću. Potrebno je doneti 16 podzakonskih akata koji proizilaze iz ovih zakona i očekujemo da to bude u nekom kratkom vremenskom roku. Rukovanje oružjem je posebna tačka i ovim zakonom se kaže da oni koji su odslužili vojni rok ne moraju da idu na te obuke za rukovanje oružjem. Po meni, to nije u redu, mada sam služio vojni rok. Dozvoljeno je da se samo pištolj koristi kao vatreno oružje službe obezbeđenja. Ja kao neko ko je odslužio redovan vojni rok nikada nisam imao dodir s pištoljem. Pucali smo iz puške M-48, poluautomatske i automatske, iz pištolja nikada. Prosto, situacija je takva da su samo pojedinci na redovnom odsluženju vojnog roka koristili pištolj, vojna policija i neki drugi, ja kao neko ko je redovno služio vojni rok nikada nisam pucao iz pištolja, nisam imao to zadovoljstvo. Pucali smo iz raznog drugog oružja ali iz pištolja nismo. Po meni, treba uvesti za sve pripadnike i za sve članove ovog obezbeđenja obuku iz korišćenja vatrenog oružja i trebalo je možda predvideti da se pored vatrenog oružja koriste i električni omamljivači koji su već u upotrebi u svim državama. Treba razmisliti i o upotrebi pneumatskih pištolja, što je kod nas izbačeno iz upotrebe u policiji, koji su narodu poznati kao gumeni meci ali koji nekada mogu da sačuvaju život, uz neku polomljenu kost, za razliku od vatrenog oružja koji može da liši života. Znači, treba razmisliti u pojedinim situacijama o korišćenju nekih sredstava koja mogu da spreče gubitak života a da efekat bude isti – otklanjanje protivpravnog kršenja zakona i protivpravnog narušavanja bezbednosti ljudi i imovine od strane tih lica. Zakonom su predviđeni redovni testovi koji, po nama, nisu dovoljni. Mi smatramo da redovni testovi moraju da budu svakih šest meseci. Zašto? Ja sam imao tu slobodu da se konsultujem sa svojom koleginicom iz poslaničke grupe, gospođom Sandom Rašković Ivić koja je doktor psihijatrije i ona je rekla da je apsolutno nedopustivo da se testovi vrše na pet godina i da je to malo. Pre pet godina je 70% psihijatrijskih bolesnika bilo zdravo. Ovde govorimo o ljudima koji rukuju oružjem, koji imaju pravo da legitimišu ljude, raspolažu ličnim podacima i ljudima koji moraju da budu psiho-fizički besprekorno spremni u funkcionisanju izvršavanja ovih poslova. Ako šofer može svakih šest meseci da ide na test, fizički test, to mora da bude obaveza i za sve zaposlene u ovim službama. Znači, ne može pet godina. To je apsolutno nedopustivo i malo da date oružje nekom, a da taj pet godina legalno nosi oružje i da na svakih pet godina ide na neki test, pogotovo imajući u vidu da smo država koja je izašla iz ratova, gde je moguće da dođe do raznih vijetnamskih sindroma, gde smo svedoci velikog broja nelegalnog držanja oružja, gde ima oko dva miliona jedinica oružja kod građana Srbije. To je potpuno jedna odredba koja mora da se promeni zarad opšte bezbednosti. Mi smatramo, takođe, da ovaj zakon može da bude jedan korektan okvir za regulisanje ovih službi bezbednosti, da je on usklađen sa nekim standardima koji postoje i da dolazak velikih stranih kompanija jeste nešto što će doneti neka pravila na ovom tržištu i uozbiljiti celo ovo poslovanje, ali ono što mene plaši to je da Srbija ne postane rezervoar za privatne vojske tih velikih stranih kompanija koje danas ratuju po Iraku i drugim ratištima u svetu. Kompanija „G4S“ ima svoje privatne jedinice vojne, odnosno obezbeđenja u Iraku, koje obezbeđuju razne njihove državne institucije, prate transfere novce po svim tim kriznim žarištima. Znači, ovim zakonom to nije regulisano, ali treba videti na koji način da se izbegne da ni mi ne postanemo ovde tržište ili rezervoar za jednu privatnu vojsku koja se koristi širom sveta. Znamo da zapadne države vole da niz poslova vojnih prepuste, i vi ste sami pomenuli, privatnim agencijama i to je nešto što nije regulisano ovim zakonom, a što je jednavrlo realna situacija koja može da nas sačeka, imajući u vidu da 50% mladih ispod 30 godina nije zaposleno, teško da može da nađe posao i da „laka“ zarada, uz veliki rizik života, može da bude neki izlaz iz bezizlazne situacije u ovom trenutku u Srbiji, kada je teško naći posao. Da se vratim sada na onaj drugi zakon koji je važan, a to je legalizacija, da se našalim malo, Aleksi Žunića, kroz zakon o privatnim detektivima. Nušić je imao Aleksu Žunića i Aleksa Žunić je živeo u Srbiji od Nušića i pre Nušića. Saad pokušavamo da ga legalizujemo na način koji, po nama, nije do kraja definisan i dobar. Na brzinu ću samo par stvari da kažem oko lekarskih pregleda takođe. Znači, jednom u pet godina je apsolutno nedovoljno i nedopustivo da lice koje će moći od države da traži samo, država će biti u obavezi da da tom privatnom detektivu sve podatke o boravištima i prebivalištima lica, vlasnicima motornih vozila i plovila, polisama osiguranja, nepokretnosti, penzijsko-invalidskom osiguranju, podatke iz sudskih spisa, podatke iz državnih arhiva. Znači, to lice koje će raspolagati svim tim podacima mora da ide redovno na testove, mora da bude podvrgnuto redovnoj kontroli i ne može da mu se dozvoli da te podatke zloupotrebljava. Ovim zakonom nije nedefinisan način uništavanja tih podataka kada prestane potreba za tim podacima i time se otvara mogućnost za zloupotrebu tih podataka. Znači, potrebno je zabraniti kontrolu komunikacija, to ovim zakonom nije precizno definisano i zabraniti zloupotrebu ličnih podataka,kao i viša stručna sprema koja se pominje u ovom zakonu. Uz dužno poštovanje za sve, može neko da završi neku likovnu školu sa višom stručnom spremom, i da bude privatni detektiv. Znači, nikakva dalja sužavanja i specijalizacija ovde ne postoji, što po nama, mora da se definiše da se odredi. (Predsednik: Vreme, gospodine Mihajlov.) Završavam, samo još jedna rečenica. Smatramo da je potrebna dorada ovog zakona, i da za razliku od prethodnog Zakona o privatnim agencijama za obezbeđenje ovaj zakon ima niz stvari koje moraju da se dorade, naročito iz oblasti zaštite ličnih podataka i prava građana da ne bi došlo do širokih zloupotreba, a svi znamo kako je to moguće u Srbiji, na koji način. Zato kroz amandmane koje smo podneli,koje su i drugi podneli, ne sumnjajući u dobre namere da se to uradi, ili da ovaj zakon povučete ili da ga temeljno dopunite kroz amandmane, kako bi on postao i realno sprovodljiv i ne bi otvorio vrata za silne zloupotrebe. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miroljub Stojčić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani predsedniče Vlade, uvaženi predstavnici Ministarstva unutrašnjih poslova, kolege narodni poslanici, kao što je poznato u Srbiji ne postoji krovni zakon koji uređuje oblast privatnog obezbeđenja i detektivske delatnosti. U postupku usklađivanja pravnog sistema sa Ustavom Republike Srbije, Zakonom o prestanku važenja određenih zakona i drugih propisa, stavljen je van snage određeni broj zakona čime su van pravnog sistema Republike Srbije ostala i pitanja koja se odnose na obavljanje delatnosti privatnog obezbeđenja i privatnih detektiva. Ovim su ove dve po prirodi materije izuzetno značajne oblasti za bezbednost građana, ostale pravno neregulisane. Kao što ste rekli, gospodine predsedniče, Srbija je jedina zemlja u regionu koja još uvek nije usvojila zakon u ovoj oblasti. Podsetiću vas, da su zakoni koji uređuju oblast privatnog obezbeđenja usvojeni u Makedoniji kao Zakon o privatnoj sigurnosti 1999. godine, u BiH kao Zakon o agenciji za zaštitu ljudi imovine 2002. godine, u Hrvatskoj Zakon o privatnoj zaštiti 2003. godine, u Crnoj Gori kao Zakon o zaštiti lica i imovine 2005. godine. Međutim, nepostojanje krovnog zakona u ovoj oblasti može biti opravdano širokim i temeljnim javnim raspravama koje su proteklih godina vođene u našoj zemlji, a sve sa ciljem da se dođe do najboljeg mogućeg zakonskog rešenja uz sagledavanje iskustava drugih zemalja koje ovakve zakone već imaju u svom pravnom sistemu. Treba naglasiti da komparativna iskustva evropskih zemalja govore da ne postoji idealno i unificirano zakonsko rešenje kojim bi se regulisala ova oblast, već da svaka zemlja u zavisnosti od okolnosti, usvaja model koji njoj najviše odgovara u skladu sa specifičnostima svake zemlje. Kako ove delatnosti nisu zakonom regulisane to u našoj zemlji ne postoje tačni podaci o delatnosti privatnog obezbeđenja. Iz tih razloga koriste se podaci istraživanje koje su sprovele organizacije civilnog društva i koje govore da su podaci maltene upozoravajući, jer broj zaposlenih u ovom sektoru kreće se između 25 do čak 60 hiljada ljudi, a da je količina oružja u sektoru privatne bezbednosti negde oko 47 hiljada komada. Ako se pravi neko poređenje sa MUP koliko se nalazi komada oružja u MUP to je negde oko 53 hiljade komada, što znači da je razlika negde oko šest hiljada komada oružja. Želim da napomenem i to da podaci govore da privatno obezbeđenje i detektivska delatnost predstavljaju izuzetno vredno tržište čija vrednost još 2008. godine je bila procenjena na oko 150 miliona evra. Danas je sigurno još veća, imajući u vidu da je registrovano preko tri hiljade firmi u ovoj oblasti. Pri tome imamo u vidu da ne postoje precizni podaci koliko firmi danas radi, što znači da nije mali broj onih koji posluju u sivoj zoni, čime se nanosi velika šteta državi, ali i zaposlenima i građanima o čijoj bezbednosti oni trebaju da brinu. Takođe posledice pravne neuređenosti su relativno česta i gruba prekoračenja ovlašćenih lica i organizacija koje posluju u ovom sektoru, a do kojih dolazi zbog svojevrsne pravne anarhije koja postoji u ovoj oblasti. Ovo stvara veliku nesigurnost po bezbednost svih, jer se uglavnom radi o ljudima koji pored dozvole za posredovanje imaju i dozvolu za nošenje oružja. Jasno je da država mora imati pravnu kontrolu i nadzor u ovoj oblasti. Pored toga, česta je pojava da fizička lica koja se bave ovom delatnošću nisu prijavljena i poslodavci za njih ne plaćaju nikakve doprinose, čime nanose veliku štetu državi i njima, jer kao zaposleni ostaju uskraćeni za svoje socijalno i zdravstveno osiguranje. Gospodine predsedniče, kada je reč o konkretnim prednostima ovog zakona, jedna od najvećih dobiti koja se postiže jeste stvaranje zakonskog okvira za zaštitu interesa i građana i države i poslodavca i zaposlenih u sektoru privatnog obezbeđenja. Kao što ste istakli u svom izlaganju, ovim zakonom se postavlja osnova za javno privatno partnerstvo u oblasti bezbednosti čijim stvaranjem će naša zemlja stati rame uz rame sa najrazvijenijim zemljama EU. Iskustvo razvijenih zemalja govori da je sektor privatnog obezbeđenja neophodno razvijati u pravcu stvaranja partnerstva sa državom čime se u značajnoj meri olakšava rad policije i drugim službama zaduženim za bezbednost ljudi i imovine. Spektar usluga koje privatne kompanije iz oblasti obezbeđenja pružaju na evropskom tržištu dosta je širok. Tako recimo, u Francuskoj privatne kompanije obezbeđuju zatvore, u Nemačkoj, Austriji i Estoniji vojna postrojenja, u Rumuniji i Bugarskoj zgrade parlamenta itd. U mnogim državama privatne kompanije obezbeđuju velike kulturne, sportske manifestacije sa velikim brojem učesnika. Nesumnjivo je da stvaranje zakonskog okvira predstavlja dugotrajan i složen proces. Najznačajniji zadatak države biće uspostavljanje valjanih mehanizama kontrole nad ovim uslugama. Istovremeno, okvir u kojem se privatne kompanije moraju kretati ne sme izaći iz okvira zakona kojima se štiti bezbednost ljudi i imovine, posebno iz okvira Zakona o zaštiti podataka o ličnosti i ni u kom slučaju ne sme se preći granica ovog okvira i to mora biti jasan stav države. Sa druge strane, kao veliku prednost ovih zakona ističemo zakonom utvrđenu nadležnost MUP-a za izdavanje licenci pravnim i fizičkim licima za obavljanje poslova privatnog obezbeđenja i detektivske delatnosti. Upravo se ovde definiše da radnik MUP-a ne može biti i radnik u privatnom obezbeđenju. Posebno podržavamo formiranje stručnog saveta za unapređenje privatnog obezbeđenja i javnog privatnog partnerstva u sektoru bezbednosti koje će pratiti sprovođenje zakona i davati inicijative za unapređenje rada u ovom sektoru. Jedan od izuzetno značajnih efekata primere ovog zakona biće sprečavanje da različite neformalne grupe vrše poslove obezbeđivanja objekata i imovine, što je sada u ovom pravnom vakumu nažalost, neretka pojava. U ove predloge zakona predlagač MUP je ugradilo i elemente strategije nacionalne bezbednosti kojim se u poglavlju 4 – politika nacionalne bezbednosti, odeljak 4 – politika unutrašnje bezbednosti u stavu tri kaže – sve veća odgovornost u sprovođenju politike unutrašnje bezbednosti zajedno sa državnim i ostalim organima i institucijama imaju subjekti iz oblasti privatnog obezbeđenja, čija delatnost obuhvata zaštitu bezbednosti pojedinaca, objekata i drugih materijalnih dobara koja nisu obuhvaćena zaštitom nadležnih državnih organa. Od posebnog društvenog značaja je da delatnost subjekata iz oblasti privatnog obezbeđenja bude u celosti normativno i doktrinarno uređena. Takođe je veoma bitan i stav 6. gde se kaže da važnu pretpostavku ostvarivanja i unapređenja zaštite života i imovine građana, ljudskih i manjinskih prava čini saradnja državnih organa sa subjektima iz oblasti privatnog obezbeđenja i drugim institucijama, ustanovama, lokalnim samoupravama, strukovnim udruženjima, crkvama i verskim zajednicama, medijima, manjinskim zajednicama, organizacijama civilnog društva i građanima, čime se razvijaju odnosi poverenja izgrađuje i jača bezbednost i rešavaju bezbednost tih problema. Gospodine predsedniče, uvaženi predstavnici MUP, imajući sve ovo u vidu i ceneći težinu i značaj materije koja se prvi put uređuje, poslanička grupa SPS je jednim brojem svojih amandmana želela da da doprinos kvalitetu zakonskih rešenja u nadi da će biti prihvaćeni. O tome će moje kolege više govoriti u toku rasprave. Takođe, ceneći činjenicu da ovi zakoni treba da imaju značajnu ulogu u ostvarivanju unutrašnje bezbednosti i efikasnije zaštite života i imovine građana, još jednom želim da podvučem pozitivne efekte koji će postojati donošenje ovog zakona. U oblasti pravnog poretka to je sprovođenje odredbi i Strategije nacionalne bezbednosti o doktrinarnom i normativnom uređenju u oblasti privatnog obezbeđenja. To je uređenje delatnosti na nacionalnom nivou, harmonizovano se evropskim normama i standardima. Poboljšaće se opremljenost, stručna obuka i kvalitet usluga. Što se tiče socijalne situacije, to je formiranje reprezentativnih socijalnih partnera na granskom nivou. To je početak socijalnog dijaloga i donošenje kolektivnih ugovora. To je poboljšanje uslova rada i standarda zaposlenih u ovoj grani. Kada govorimo o ekonomskoj situaciji, to je pre svega utvrđivanje tačnog broja pravnih lica za privatno obezbeđenje. Drugo, to je utvrđivanje tačnog broja zaposlenih u ovoj oblasti. To je utvrđivanje godišnje tekuće aktive u ovoj grani. To je stvaranje novih i stručnih profila i to je stvaranje uslova za selekciju kadrova i napredovanja u ovoj struci. Pre nego što kažem da će poslanička grupa SPS podržati ova dva veoma značajna i bitna zakona, želim da napomenem da ćemo podržati i Zakon o potvrđivanju Sporazuma između Švajcarske konfederacije i Republike Austrije, kao i predloge zakona o potvrđivanju Sporazuma Vlade Republike Srbije i Vlade Crne Gore o readmisiji lica čiji je ulazak ili boravak nezakonit, Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vjeća ministara BiH o predaji i prihvatu lica čiji je ulazak i boravak nezakonit, kao i Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Makedonije o policijskoj saradnji. U danu za glasanje poslanička grupa SPS glasaće za navedene predloge zakona.
Da li još neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović.
Gospodine predsedniče Skupštine, gospodine predsedniče Vlade, poštovane kolege, čuli smo zaista inspirativne govore ovde danas, pri čemu predstavnici pozicije nekako imaju potrebu da nam čitaju članove kao da ministar to već nije efikasno učinio, čini mi se, ali to je sada moja lična opservacija. Ono što je sigurno je da danas u Srbiji živimo u dosta drugačijoj atmosferi nego pre samo nekoliko godina ili pre dve godine. Poštovani predsedniče Vlade, mislim da ste potpuno svesni koliko je Srbija zaista u jednom merljivom smislu skliznula u opštoj bezbednosti. Mislim da to nažalost pokazuju i konkretni brojevi. Naime, broj ubistava samo za pet meseci ove godine je duplo veći nego prošle godine. Imamo divljenje raznih, kao što ste i vi primetili i o tome javno govorili, huliganskih kriminalnih grupa po našim ulicama. Broj ubistava, silovanja, razbojništava se prilično povećao. Nikada nismo dobili procenu Ministarstva prave o korelaciji ishoda sa brojem puštenih kriminalaca kroz amnestiju od 2.500 ljudi. Generalno naši ljudi, a naročito roditelji se osećaju vrlo nebezbedno. Znam da pripadnici MUP čine šta mogu u jednoj situaciji koja nije ni blizu idealne. Znam da njihova materijalna situacija, a naročito onih koji su na ulici, nije idealna. Znam takođe i za planove da im se ukine onaj bonus od 10.000 dinara. Znam takođe i to da imaju problema sa opremom. Znam takođe i to da u bilo kojoj demokratskoj državi ovakav talas kriminala, nasilja desi u trajanju od godinu dana, da bi premijer dao otkaz ministru unutrašnjih poslova, što možda i vi možete da učinite. Ono što je važno da nas reći da raspravljamo o dva predloga zakona koji posle dugo godina pokušavaju da regulišu jednu oblast koja je potpuno neregulisana i tu zaista imamo jedan zakon džungle i vi ste o tome govorili. Moram da kažem, ova dva predloga zakona imaju jako puno manjkavosti. Mi iz DS smo ohrabljeni onim što ste rekli da će veliki broj amandmana biti usvojen. Ako bi to zaista bioslučaj to bi u značajnoj meri doprinelo poboljšanju kvaliteta ovog teksta koji je nama dostavljen, a koji ne mogu da neprokomentarišem. Činjenica je da se ovim predlogom zakona o detektivskoj delatnosti i Zakona o privatnom obezbeđenju daju se ovlašćenja privatnim obezbeđenjima i pravo na zaštitu lica imovine i detektivskim agencijama da preduzimaju istražne poslove tj. radnje u okviru detektivskih poslova. Daje im se mogućnost za držanje i upotrebu oružja, a sa druge strane praćenje fizičkih lica svim dostupnim sredstvima. Fizički i tajno praćenje, prisluškivanje itd. Daje se mogućnost provere identiteta, privremenog zadržavanja ovih lica, što je novina, upotreba sredstava za vezivanje, upotreba fizičke sile itd. Zašto su ovi zakoni neadekvatno regulisani tj. predlozi koji su nama stigli za ovu oblast? Prvo i osnovno, ove agencije mogu osnivati i poslove obavljati i lica sa kriminalnim dosijeom. Molim vas predsedniče Vlade da prvo ovu stvar eliminišete. Imamo situaciju da nekoliko desetina hiljada koji rade u ovom sektoru, među kojima ima dosta onih vrlo sumnjive prošlosti, kroz ovako nejasno definisan član, se omogućava ne samo da rade ljudi sa kriminalnim dosijeom, već da te agencije osnuju ljudi sa kriminalnim dosijeom. Kada kažem kriminalni dosije mislim na krivična dela koja se gone po službenoj dužnosti. Smatramo da je to apsolutno nedopustiva situacija. Tu nema ograničenja. Dakle, kriminalac koji je osuđen na kaznu zatvora od recimo 20 godina može biti osnivač agencije ili zaposlen kao radnik obezbeđenja. Deluje, i kada bih bio ciničan, a nisam, da je to pokušaj radnog zbrinjavanja onih koje ste pustili kroz amnestiju. Da li tim ljudima treba dati legalnu mogućnost da nose oružje, da upotrebljavaju silu ili prate određeno lice? Naravno da ne. Ne manje bitno, ovim poslom po Predlogu zakona, kako ste nam dostavili, mogu se baviti lica koja su otpuštena iz policije zbog povrede službene dužnosti pravosnažnom odlukom nadležnog organa. Dakle, policajcu koji je ostao bez posla recimo zbog primanje mita, preterane upotrebe sile, ugrožavanja ugleda službenog lica itd. S obzirom da unutrašnja kontrola, kako smo čuli, ima svega 50 članova koji apsolutno ne mogu da pokriju tu oblast, imate državnog sekretara koji ima dva metra visine i koji je bio inspektor u MUP, a koji ne može da pokrije nijedan slučaj i da ga izvede do kraja, što je sramotno. Nama se čini da će ove agencije postati na neki način legalizovana baza za ljude o kojima smo govorili, sa kriminalnom prošlošću, i pitanje je zaista ko može imati poverenja u takva lica među našim građanima? Nama se čini i plašimo se da se možda na neki način prave paralelne, ako hoćete parapolicijske strukture, kojima će MUP dati licencu da rade to što rade. Možda bi to bio slučaj da smo mi do kraja uređeno demokratsko društvo sa jakim institucijama. Međutim, nažalost, nismo. Mi podržavamo regulisanje ovog pitanja, da budem potpuno jasan, ali mi ne podržavamo da takva lica, o kojima sam govorio, sa kriminalnim dosijeima i prošlošću, mogu obavljati ovaj veoma delikatan i odgovoran posao. Mi tražimo, gospodine predsedniče Vlade, da se prihvate naši amandmani kojima se onemogućava da se ovim poslom bave lica koja su osuđivana za krivična dela, koja se gone po službenoj dužnosti i lica kojima je radni odnos u policiji prestao usled teške povrede službene dužnosti. Nije nam jasno kome bi bilo u interesu uopšte da se prihvati zakon u obliku i formi koju ste nam dostavili. Smatramo apsolutno neophodnim da se promeni kroz amandmanski proces i drago nam je ako to mišljenje delite sa nama. Zakon o privatnom obezbeđenju u članu 50. definiše da privremeno zadržavanje nije detaljno uređeno. Postoje opasnosti od zloupotrebe. Kako službeno lice procenjuje da neko vrši krivično delo koje se goni po službenoj dužnosti na licu mesta? To je jako diskutabilno. Da li će imati kapacitet i, ako hoćete, znanje i iskustvo? Imamo tu ljude iz tih struktura, iz prošlosti i ljude koji su dobro obavljali posao, neka se zapitaju - kako taj čovek koji je dobio licencu uopšte ima bilo kakvo bazično znanje da to odredi? Šta znači da se lice lišeno slobode mora odmah predati policiji, a ako ne može da ga preda policiji, odmah će o tome obavestiti policiju? Pazite vi to. Ne mogu da ga predam policiji, pa ću obavestiti policiju da imam nekog u podrumu, ali evo, ne mogu danas, nemam goriva, od nedelje ću ga isporučiti. To je potpuno neprihvatljivo, skandalozno rešenje. Znam, smeju se tu neke moje uvažene kolege. Ja se ne bih našalio, ali ću reći da to malo podseća na otimanje odbornika i poslanika možda, u budućnosti, pa onda kada ne možete da naklopite vlast u Srbiji, vi otmete nekog i sklopite vlast, ubedite ga da mu je važnije da radi u javnom preduzeću, nego da bude član DS. Kako ćemo znati da li je to lice zadržano danas ili juče ili pre tri dana? Kada vidimo ko sve može biti osnivač i radnik, imamo zaista veliku dilemu oko svega toga. Upotreba oružja, kaže – u slučaju nužne odbrane i krajnje nužde. I ovde se postavlja pitanje kredibiliteta lica koje može da puca iz pištolja. U članu 65. ipak se daje mogućnost - u izuzetnim slučajevima upotrebe rotacionih svetala. Zar nam nije dosta rotacionih svetala ovih dana na službenim vozilima? Samo u Vrbasu ste imali 22 vozila, od toga četiri puta Kancelariju za KiMste slali u Vrbas u kampanji, kao da je Vrbas na KiM. Ali, onda smo čuli da je morao Zelja da ide tamo. Mislim da je potpredsednik Vlade, Vučić više puta javno govorio o problemu da se upotreba svetala ograniči, čini mi se na predsednika Vlade, ministra odbrane. To znači, gospodine Dačiću, da biste vi imali dva para tih svetala, kao MUP i kao predsednik Vlade. Mislim da je to isto ovaj član 65. Smatram da treba da se eliminiše. Do sada, kako ste i sami rekli malopre, ja sam zahvalan na tome, ove agencije imaju 50.000 komada naoružanja. MUP Republike Srbije ima, ispravite me ako grešim, 53.000 komada naoružanja. Znači, vodite za 3.000 komada oružja u odnosu na privatne parapolicijske snage koje mogu, nažalost, postati partijske, kako smo videli na lokalnim izborima. Naši građani imaju nešto preko milion registrovanih komada oružja, a 944.000, kako se procenjuje u MUP, ilegalno drže oružje. Sada vi pogledajte ovu situaciju. Otvarate ovo tržište dublje, više, regulišete ga samo u određenom delu, kroz licence, nemate kriterijume kako će se obučavati, nemate kriterijume ko će ih obučavati, na kakvim poligonima, osim da će to uraditi ministar unutrašnjim poslova kroz svoj pravilnik. Ovo je suviše ozbiljna stvar, po nama, da bi ostala tako fluidno da lebdi u vazduhu, u situaciji kad imamo dva miliona komada oružja u Srbiji. Ali, nije vam smetalo, ne vama, nego gospodi iz većine, da bilo kada padne vama na pamet da naš predlog zakona, tj. izmenu Zakona o oružju i municiji, stavite na dnevni red, kao i 12 drugih predloga zakona DS. Nećete, prosto vam ne pada na pamet, a imamo svaki dan nova ubistva. Mi tražimo da se reguliše ko u Srbiji može da ima oružje. Šta je tu loše? Treba nam još jedno masovno ubistvo u Srbiji da se setite šta smo vam predložili. Opet je ovo bila, gospodine predsedniče, idealna šansa da to spojimo i opet je propuštena šansa. Kada bi se uvažili predlozi DS, ne bi mogao bilo ko da ima pištolj u ovoj državi, nego bi morao da prođe zaista ozbiljne provere i to učestale, da bi bio u toj situaciji. Inače, 150 miliona evra trenutno je vrednost usluga agencija, dok je nivo poverenja građana u ove agencije samo 25%, 44% građana Srbije smatra da ove agencije ni na koji način ne doprinose bezbednosti građana Srbije. Mislim da možemo da pričamo i o Zakonu o detektivskoj delatnosti, koji se, po nama, donosi u situaciji kada samo špijunska oprema u Srbiji može da se nabavi za 30 evra. Ni na koji način i dalje ne regulišete kontrolu te prodaje, ko koga sluša u senci paušalnih procena, da preko 400.000, ne verujem lično u to ali vidim da ima dosta u medijima, 400.000 ljudi se u Srbiji sluša, na ovaj ili onaj način i na nelegalan način. Ovde imamo zaista ozbiljan problem zaštite građanskih sloboda i prava i ličnosti. Čak se i mnoga ustavna načela dovode u pitanje u Zakonu o detektivskoj delatnosti. Inače, ja pitam, pošto niko živ ovde ne spominje bilo kakvu proveru – da li i dalje vlasnici privatnog obezbeđenja, tj. agencija ili više njih, mogu da budu firme u vlasništvu kriminalaca, kako sada imamo, kao što su „Total sekjuriti“ i Agencija „Polito“? Prva je registrovana u stanu Darka Šarića, a druga je u vlasništvu izvesnog Laze Bombaša iz Valjeva. Da li vi mislite da predlog koji ste nam dostavili ovako nešto onemogućava? Ne. Dakle, morate usvojiti amandmane, da se ovako nešto ne bi dešavalo. Smatramo da je jako štetno da policajci u svoje slobodno vreme rade za agencije za obezbeđenje, jer time dolaze u ozbiljan sukob interesa. Njihovo nisko materijalno stanje nije razlog da ih guramo u šake ljudi sumnjive prošlosti i sadašnjosti, ljudi sumnjivih poslova, i da naši policajci koji časno rade svoj posao moraju da budu izbacivači po splavovima u Beogradu. Onda imamo neželjene scene ubistva, kao što se nedavno desilo, tragične situacije. Da li je normalno i prihvatljivo da ljudi iz Žandarmerije i SAJ ili Interventne jedinice MUP Srbije rade za privatnike u obezbeđenju splavova, da bi zaradili za neki život? Tako nešto, po nama, je potpuno neprihvatljivo. Da to sve funkcioniše na ovaj način, mi ne bismo imali scene na derbiju kakve smo imali sada, između „Crvene zvezde“ i „Partizana“, gde nam je goreo stadion i gde je, kako se kaže – redarska služba zatajila. Ko je u toj redarskoj službi? Da li je normalno i moguće da policajci pokušavaju da obezbede red, da uvedu neku normalnost u potpuno nenormalnoj situaciji i da tamo sa druge strane vide svoje kolege? Da li se u Srbiji u ovom trenutku zna zaista ko je na kojoj strani? Da li se u Srbiji danas zaista zna kakvih struja nerazumevanja i međusobnog podmetanja ima u Ministarstvu unutrašnjih poslova? Malo se smirila priča sa gospodinom Veljovićem, ali neke stvari se nastavljaju kroz tabloide. Jedan drugom podmeću, jedan drugog sapliću i jedan drugog raspliću. Istovremeno imamo samo najave od ove Vlade da će se nešto uraditi. Najave, najave, najave. Gospodo, nema razgovora sa kriminalcima i huliganima. Vi ste, gospodine predsedniče Vlade, dobro rekli, ta stvar se, nažalost, može rešiti silom. Ne vidim kako drugačije primeniti zakon od strane onoga ko jedino u ovoj državi ima monopol na primenu fizičke sile. To je država sama, tj. njeni organi, a u ovom slučaju Ministarstvo unutrašnjih poslova. Niko drugi to ne može. Međutim, nažalost, pali ste vi više puta na ispitu. Vi znate i sami da je to tačno. Jer, ako su nam oni ljudi koji su rekli – ne može biti „Parade ponosa“ u Beogradu, pa posle otišli i rekli – ne može biti izbora u Kosovskoj Mitrovici, sutra će da nam kažu – ne može biti izbora na Voždovcu, zato što ovi u Voždovcu nisu patriote jer ne vežbaju na našim patriotskim spravama za vežbanje na Voždovcu. To ide dotle da će sutra neko da nam broji ponovo krvna zrnca ovde. Vi to ne smete dozvolite, gospodine predsedniče Vlade. To je vaš mandat. Takve stvari treba da se onemoguće i ti ljudi da se stave u zatvor, gde im je i mesto. Završavam sa molbom da zaista ozbiljno razmotrite naše amandmane, da poslušate apel, pre svega roditelja i građana ove zemlje koji su jako zabrinuti za svoju bezbednost, da ljudi u MUP dobiju pristojne prinadležnosti od kojih mogu da žive, kao i normalnu opremu, da se izborite da im se taj bonus ne ukida, naročito onima koji su na ulici, da naši policajci ne budu ničiji portiri, da nam kursadžije ne vode najvažnije službe u zemlji i da ova zemlja najzad stane na čvrste i stabilne noge, za šta smo mi sigurno, nažalost, da sa ovom vlašću ne može nikako. Hvala.
Hvala. Reč ima predsednik Vlade. Izvolite.
Samo želim da podsetim gospodina Stefanovića, jer pretpostavljam da danas govori kao šef poslaničkog kluba, a ne kao politički direktor Ministarstva spoljnih poslova, ili se možda varam, pošto ne znam dokle će trajati ta njegova funkcija i da li je u sukobu interesa ili ne. Nije to kritika njemu, to je kritika Ministru spoljnih poslova. Pošto je on malopre rekao da bi premijer trebao da smeni ministra unutrašnjih poslova, ja isto tako mislim da bi on kao šef poslaničkog kluba najveće opozicione partije trebao da smeni zbog pogrešne politike, kako on kaže, političkog direktora Ministarstva spoljnih poslova. Ali, to nije najbitnije zbog čega sam se javio. Javio sam se zbog toga što ovo možete, gospodine Stefanoviću, da pričate nekom drugom, a meni ne možete, jer smo zajedno bili na vlasti u protekle četiri godine. Ako smo pali na nekom ispitu, padali smo zajedno. Ako smo nekoga glorifikovali, to smo radili zajedno. Ako smo negde grešili, grešili smo zajedno. Ovaj zakon je bio u proceduri 2011. godine, usvojila ga je vaša i naša Vlada i bio je u skupštinskoj proceduri ovde. Vraćen je zbog primedbi. Ja sam rekao sam da se vrati zato što je poverenik imao primedbe na tekst zakona i on je vraćen. Sličan je tekst bio i tada. Prema tome, ove primedbe koje sada imate, trebalo je tada da pročitate taj predlog, mislim da bi bilo korisnije. Mogli smo za ove dve godine da nađemo neko bolje rešenje. Očigledno je da je tada zakon bio dobar jer smo ga predlagali sa aspekta vlasti, a sada nije jer ste u opoziciji. Meni je svejedno, ja sam vlast bio i tada i sada. Ali, morate malo da gledate i vodite računa kada govorite da znate šire okolnosti u kojima se vodila politika u tom periodu. Prvo, nisam se bavio pravdom i pravnim pitanjima. U to vreme je uneta institucija brisanja iz evidencije krivičnih dela i rehabilitacije. Ministarstvo unutrašnjih poslova ne može da vodi evidenciju krivičnih dela, odnosno osuđivanosti, nema pravo više po tim zakonima kada nastupi zakonski rok rehabilitacije. Kako vi mislite da to može da prođe u ovim organima koji se bave zaštitom podataka o ličnosti? Kada govorite o tome, pogledajte širinu problema. Mi smo predložili bezbednosne provere. Mi ne možemo da napišemo da ne može onaj ko je osuđivan. Zašto? Zato što nemamo više tu evidenciju. Zato što ste nam naložili da MUP mora da izbriše tu evidenciju. Nemojte da nam donosite pet zakona u isto vreme koji nam različito naređuju. Ministarstvo pravde takođe ne vodi tu evidenciju. Sada se u skriningu ne zna, nijedno ministarstvo neće da odgovara na ova pitanja. To je problem, dame i gospodo poslanici. To je problem. Stoga, molim vas, nemojte da zato prigovarate onima koji su pisali ovaj tekst. Oni su napisali ono što je jedino moguće u trenutnom pravnom sistemu Srbije, a to je da će se kroz odgovarajuće bezbednosne provere utvrditi da li odgovarajuće lice ima uslove da bude to što jeste, za šta se i prijavilo. Druge mogućnosti nema, osim izmene Zakona o krivičnom postupku i Zakona o zaštiti podataka o ličnosti. Koliko je ispravno to što smo usvojili takve druge zakone, ne želim sada da odgovaram na ta pitanja. Ali, još jednom ponavljam, Poverenik za zaštitu podataka o ličnosti zabranjuje Ministarstvu unutrašnjih poslova da izdaje bilo kakve informacije drugim organima. Na primer, kada parking servis traži podatke - čiji je auto koji je registrovan, mi ne smemo da damo podatke. Kada traže matični broj, ne smemo da damo podatke. Takođe, adresu - ne smemo da damo podatak, kao i poreski obveznici itd. Molim vas, nemojte da stavljate MUP u poziciju za koju nije kriva. Apsolutno se slažem sa vama, onaj ko je osuđivan ne može da radi i ne treba da radi u ovim službama. To je nesporno, ali ne možemo mi sada da kršimo druge zakone koji su doneti, da bismo izašli u susret ovome što vi govorite, jer to jednostavno neće biti moguće, pašće nam ovi predlozi zakona. Da li je to dobro ili nije dobro? Još jedom vam ponavljam, ne znam da li me pratite, ako je neko osuđen za lakše krivično delo posle dve godine nastupa zastarelost i policija ga više nema u krivičnoj evidenciji. Takav ste zakon doneli, u vaše vreme, gospodine Stefanoviću. Nemojte sada da govorite o nečemu što nije realno. Hajde da promenimo ako mislite da to ne treba, jednostavno drugačije nije moguće. Ne prave se nikakve paralelne strukture, nema potrebe za tim, niti će bilo ko dozvoliti, jer iz ovoga… vi govorite, sada iz toga proističe, vidite kako ste vi sada političku teoriju napravili. Teoriju da zato što ne stoji to, da ne može onaj koji je krivično osuđen, namerava se sada koji su i osuđivani mogu to da rade, i tako se pravi paralelna vojska. Rekao sam vam malopre, da ako je to tačno, to ste vi omogućili promenom ovog zakona. Pa, vi ste vodili ta ministarstva, Ministarstvo pravde, izvinite. Nisam ja vodio Ministarstvo pravde. I vi ste glasali. Pa, jesmo, ko priča, ali ja se ne žalim, vi se žalite sami na sebe, a ja se čak i ne žalim na vas. Glasam sada za te zakone koje smo predložili u vreme Vlade Mirka Cvetkovića, a vi ste sada protiv zato što ste promenili stranu. Ali, to je nebitno. Neophodno je da se donesu ovakvi zakoni. Uostalom vi dobro znate, i vi ste koristili usluge takvih raznih agencija, kao i svi drugi, i vi ste imali neke ljude za koje se može reći da su se bavili tim poslovima, i važno je da se ovo uvede u zakonski okvir. Ima još mnogo stvari koje treba da se uvedu u zakonski okvir. Četristo hiljada ljudi da neko prisluškuje u zemlji. Pa, znate šta, za to treba 400.000 ljudi da prati i skida šta neko govori. Znate koliko bi skočila zaposlenost u našoj zemlji? Dajte onda svi da se angažujemo da svi jedne druge prisluškujemo, ostvarili bi punu zaposlenost. Prosto, ne znam kao da niste uopšte bili na vlasti do pre godinu dana, dve. Već prošlo dve? Nema još dve? Meni je to svejedno, meni to traje u kontinuitetu. Stvarno nisam mislio da ću danas da pričam o ovim političkim stvarima zato što raspravljamo, ali vi politizujete tu temu, vi ste jedina politička stranka koja danas ovde umesto da pričamo o zakonu, vi pričate sada o nekim političkim teorijama. Znam da opozicija mora da pronađe način kako da nešto kritikuje, ali nemojte da kritikujete sami sebe. Vi ovo što ste rekli sve, se odnosi na zakone koje ste vi donosili u vreme kada smo zajedno činili u Vladi. Mislim da nije potrebno, evo ja vam savetujem, nema potrebe da dajete autogolove dovoljno ste oslabljeni. Govorite o 25% podrške privatnim agencijama od strane građana. Kako bi ste vi bili srećni da imate toliko podrške, ali to ne znači da ne treba da postojite. Nemojte sada vi da budete protiv privatnog sektora obezbeđenja. Vi ste doneli Strategiju nacionalne bezbednosti, gde je sve to napisano. Samo vas molim da se upoznate sa rezultatima delovanja prethodne Vlade i onim što je tada doneto. Strategija nacionalne bezbednosti, privatna bezbednost kao deo ukupne strategije nacionalne bezbednosti i sistema javne i državne bezbednosti, i ovo je realizacija svega toga. Znači, te priče da smo mi sada, da nećemo da stavljao to, da krivične evidencije budu osnov da neko ne bude zaposlen. Nađite pravni osnov za to. Evo, mi smo spremni da prihvatimo svaki amandman koji je, i prihvatićemo da to bude odgovarajuća bezbednosna provera, to je jedino što možemo. Drugo, ne možemo zato što nije moguće. Neće svi građani biti ravnopravni. Nekima je brisano iz evidencije, nekome nije. To je cela istina oko ovoga. Znači, da li ima problema i zloupotreba? To je drugo pitanje. Da li ima problema u političkim odnosima između stranaka. To je sada drugo pitanje, ne ulazimo u to. Pričamo o zakonu sada, da li je zakon dobar ili nije. Tako da zaista gospodine Stefanoviću, nema razloga da sada politički diskutujemo o nečemu što je stvar, što je isključivo profesionalno pitanje i profesionalna stvar kojom su se bavili organi u kojima smo zajedno sedeli svih ovih godina. Ali, apsolutno odbijam bilo kakvu želju da se ovde napomene da je želja da neko radi, da se omogući da kriminalci rade kao detektivi ili kao pripadnici obezbeđenja. Apsolutno se zalažemo da je to nemoguće. Licenca koju daje Ministarstvo unutrašnjih poslova će se upravo rukovoditi tim osnovnim principom, ali to ne može tako da bude napisano u zakonu. Jednostavno, nije pravno moguće i dozvoljeno. Hvala.
Hvala. Borislav Stefanović, replika.
Više me ništa od vas gospodine Dačiću ne može iznenaditi, ali ipak, ipak sam očekivao da imate elementarno znanje oko zakona koji predlažete. Naime, potvrde, poštovani građani o osuđivanosti i počinjenom krivičnom delu koje se goni po službenoj dužnosti sada i oduvek izdaje sud. Tako da ne znam uopšte da li ste svesni koliku količinu neistina ste rekli. Verujem, da je to ne namerno. Pošto ste neko ko je dugo u politici, mislim da takvu grešku ne biste sebi dozvolili. Nema to nikakve veze sa vašom evidencijom u MUP-u. Nema to nikakve veze sa evidencijom u Ministarstvu pravde, nego u sudu, gospodine Dačiću. Sud je zgrada u kojoj advokati SNS dobijaju dobre presude za svoje klijente. To da vam objasni. (Premijer Ivica Dačić, s mesta: Pričamo o postupku. Okreni se malo i pitaj. Pročitaj zakon, ili pitaj nekog.) Objašnjavam vam… Zašto ste nervozni. (Premijer Ivica Dačić, s mesta: Nisam nervozan.) Vidite kako to izgleda kada vas neko suoči sa istinom, vi se odmah iznervirate. (Premijer Ivica Dačić, s mesta: Ja se iznerviram? Samo te savetujem.) Lepo vam objašnjavam, gospodine Dačiću, izdajete licencu… (Premijer Ivica Dačić, s mesta: Ma, idi i pročitaj zakon.) Gospodine Dačiću, ako mi tražimo, lepo sam vam objasnio, ako mi tražimo amandmanom da ne dozvolite da ljudi koji su gonjeni po krivičnom osnovu za dela koja se gone po službenoj dužnosti, da njima ne dozvolite da osnivaju agencije ili da u njima rade, gospodine Dačiću, oni to mogu da dokažu potvrdom iz suda, kao i zaposlenjem u bilo kom državnom organu i to znate, valjda. Šta je tu nejasno. To smo mi od vas tražili, a ne da li MUP ima evidenciju. Mislim, da ste tu na jedan nevešt način još jednom pokušali građane da prevedete žedne preko vode kao što to često radite. Inače, da završim, nemojte o tim procentima, pogledajte danas je Mitrovdan, hajdučki rastanak. Pogledajte koliko vam je naprednjaka a koliko socijalista u sali. Da li vas to podseća na onu pesmu „Drugovi da li vam je žao rastanak se primakao“? Hvala.
Vesna Marjanović, povreda Poslovnika. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, reklamiram povredu Poslovnika, članove 27. i 107. imajući u vidu da ste iako vrlo često, vrlo oštro reagujete kada poslanici povrede Poslovnik ili se ne ponašaju u skladu sa njim, da to ne činite kada su u pitanju predstavnici Vlade, u ovom slučaju predsednik Vlade Republike Srbije koji ima običaj da se neobavezno ponaša u Skupštini, možda zato što mu nedostaje da sedi sa druge strane klupe. Ali, zaista je nedolično da prvi čovek Vlade dobacuje, obraća se s „ti“ narodnim poslanicima, a da vi na to ne reagujete. Molim vas, da imate podjednak princip u ponašanju prema predstavnicima Vlade, trebalo bi da bude i oštriji nego što imate prema poslanicima.
Hvala, gospođo Marjanović. Zaista nisam reagovala, ali i malopre dok je premijer pričao, poslanici iz vaše poslaničke grupe su takođe dobacivali i isto je trebalo da reagujem, pa prosto ja se izvinjavam, ubuduće ću svakako reagovati. Reč ima premijer Dačić. Izvolite.
Znate šta, ja kada govorim vi uvek reagujete i vi Vesna, zašto mi dobacujete sada, zašto to? A vi gospodine Stefanoviću, jel ste malopre rekli da sam vas iznenadio svojom prostoćom, neznanjem i ostalo? Odakle vama pravo da vi vređate ljude, šta ste vi neki nadljudi, Arijevci, da su ovde svi drugi građani drugog reda?Čime ste vi potvrdili to da nešto znate u ovoj oblasti? Sud, koliko ja znam daje potvrde, da li se vodi krivični postupak? Kaznena evidencija se nalazi u MUP. Idete u 29. novembar da to podignete. Prema tome, da li imate nekog advokata? Jel tačno to ili nije tačno? Da li ima neki advokat ovde, jel to tako ili nije tako? Očigledno je da ovde ima samo političara i niko se ne razume u to. Prema tome, ja sam ovde samo napomenuo kao paradoks našeg pravnog sistema, da mi brišemo iz kaznene evidencije i da onda ne možemo nakon toga da utvrđujemo kriterijume da li je neko krivično osuđivan ili ne. Zašto? Ne možemo drugima da ih saopštavamo, zato što to ne daju drugi propisi koji se tiču zaštite prava, ličnost i sve ostalo. Slažem se, ako su naši amandmani intencija takva da onaj ko je osuđivan ne sme i ne treba da radi u ovim službama, ja se slažem sa tim. To je naše mišljenje isto tako. Samo sam vas zamolio da to sada, da cela ta teorija o kojoj ste vi pričali, da sada neko pravi paravojsku sa onim kriminalcima koji su osuđivani, a mi ih branimo, ovaj zakon nije tema i mesto za takvu vrstu rasprave i tema. Naravno, biću kulturan prema vama, onoliko koliko ste vi kulturni prema meni. Šta vi mislite? Juče sam video u novinama, Biljana Srbljanović sada može da govori o meni šta hoće i da radi, a ja sada kada bih rekao stvari iz njenog privatnog života, bio bih onda bezobrazan, je l' tako? Prema tome, izvinjavam se ako je neko ovde od vas mislio da polemika treba da bude samo monolog. Šta sada hoćete? Da ja ovde sedim i da, kada mi udarite šamar da vam okrenem drugi obraz? Ovo je politička borba, borite se, vi ste valjda navikli na borbu, demokrate su izašle iz borbe, navikli ste, jer bolje je da se borimo ovde nego na ulici. Ja sam samo skrenuo pažnju da zakoni koje smo donosili nisu baš najbolji, da bismo obezbedili ovaj cilj. Kriminalci ne treba da rade u bilo kakvim agencijama za obezbeđenje ili da budu detektivi i ja sam saglasan. Kada je reč ko je pao na ispitu, kada je reč o huliganima i svemu ostalom, dugačka je to priča i morali bismo da se dotaknemo svega ko je sve koristio navijače u svojim političkim kampanjama, u osvajanjima političkih poena, ko im je dodeljivao nagrade i sve ostalo. Mi moramo sada da se izborimo, jer Srbija nije divlji Zapad. To nije tema danas, ali vi ste tu temu pokrenuli. Apsolutno sam saglasan sa vama. Hajde da raspravljamo o zakonu. Prihvatićemo sve što je dobro. Nama je cilj da ovaj zakon bude dobar, ne za Evropu, nego da bude dobar da bi mogao da funkcioniše na najbolji mogući način. Prema tome, ja vam se zahvaljujem na svim primedbama, nadam se kada se odbiju te političke stvari, siguran sam da su one dobronamerne i u tom smislu ćemo ih prihvatiti. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović, replika.
Vidite, gospodine predsedniče Vlade, kako lepo na kraju dođete na poziciju o kojoj vam mi govorimo sve vreme. Mi smo naučili na vas. Kažete i sami, nekada smo radili zajedno, tačno, ali onda vas je društvo pokvarilo. Našli ste se u lošem društvu, pa onda pravite ovakve greške, kao da vam je neko na putu do Skupštine prepričao zakon, tako meni to izgleda, lepo, bez ijedne uvrede, bez ijedne teške reči prema vama, bez bilo kakvog, ako hoćete, patosa, smo vam rekli po našem mišljenju, šta ovde ne valja. Vi na to iznosite sve optužbe u vašem poznatom maniru. Niko vama ne spori da politički sa nama ukrštate stavove, to je normalno. U pravu ste, ovde to treba da se radi, ne na ulici. Kako možete od toga da vičete na nas, ovde spominjete procente i govorite da smo mi vama rekli nešto što nismo rekli i onda još kažete na kraju, nećemo da kriminalci rade u ovim službama i nećemo da ih osnivaju. Mi vam to pričamo sve vreme, tražite lepo, imamo amandman, podneli smo, prihvatite amandman i rešena stvar. Time ćete i vi biti u skladu sa onim što ste rekli malo pre. Dajte, neka ljudi donesu uverenje. Pitao sam vas za pripadnike MUP-a, a na to niste odgovorili, a tu valjda evidenciju imate, ako ništa, imate u kadrovskoj službi ili kod Božovića, pa ga pitajte ko su ljudi, koji su nečasno otpušteni iz MUP-a, a koji sada mogu da budu u tim agencijama. Smatram da bi to bilo jednako društvenoj šteti. Tu evidenciju imate sigurno. Dakle, mislim da nije dobro da, kada čujete argumentaciju opozicije, koja ne mora da vam se sviđa niti da je prihvatate, da odgovarate na ovaj način, i ako su naši poslanici vikali i dobacivali, izvinjavam se. Mislim da je fer da se i vi nama izvinete zbog toga što ste nas uporedili sa Arijevcima i mislim da to nije korektno i nije nešto što je u skladu sa demokratskim tekovinama ove države.
Reč ima narodni poslanik Momir Stojanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvo bih hteo da čestitam predlagaču, odnosno MUP-u što nije podleglo uticaju raznih interesnih grupa i što je Predlog zakona ovakav kakav jeste. Već je rečeno da je Republika Srbija jedina zemlja u jugoistočnoj Evropi, koja još uvek nije regulisala sektor privatnog obezbeđenja detektivske delatnosti. Kao što je poznato, bila su dva pokušaja da se Zakon o privatnom obezbeđenju i detektivskoj delatnosti donese u ovom parlamentu, od čega je poslednji pokušaj u januaru 2012. godine. Kao što vam je poznato, Strategija nacionalne bezbednosti tretira sektor privatnog obezbeđenja, kao elemente sistema bezbednosti. Prema podacima Evropske konferencije za privatno obezbeđenje, procenjuje se da danas u Srbiji deluje aktivno oko 600 preduzeća i agencija za privatno obezbeđenje, gde trenutno radi oko 50.000 ljudi. Snaga tržišta Srbije procenjuje se na oko 6.000 ugovora sa državnim institucijama i na oko 8.500 ugovora o obezbeđenju sa privatnim licima. Šta želimo da postignemo usvajanjem ovakvog zakona o privatnom obezbeđenju? Osnovni cilj donošenja ovakvog zakona jeste da se pravno uredi ova privatna delatnost, a kao što smo konstatovali, ona do sada pravno nije bila regulisana, a sada vidim da se neki plaše da je pravno regulišemo, da će to biti uvod u formiranje novih paralelnih struktura, paralelne vojske. Zatim, cilj je da se obezbedi viši stepen kontrole od strane nadležnih državnih organa, poslovanja preduzeća i industrija privatnog obezbeđenja. Cilj je takođe da se profesionalizuje, ali i legalizuje ova uslužna delatnost, koja na žalost i danas velikim delom posluje u sivoj zoni ekonomije i ne izmiruje svoje obaveze kada su u pitanju porezi i doprinosi prema budžetu Republike Srbije, a zaposleni u njoj vrlo često rade na crno bez zaključenih ugovora o radu, uplaćenih poreza i doprinosa. Na koga će se odnositi zakon o privatnoj bezbednosti? To je negde, kao što sam rekao oko 600 pravnih subjekata, od kojih su dve multinacionalne kompanije „Dži fors“ i „Sekuritas“, jedna regionalna kompanija i ostale su uglavnom vlasništvo fizičkih lica i građana Republike Srbije. Kako danas posluju ova preduzeća? Iz javno dostupnih dokumenata, revizorskih izveštaja i završnih računa može se zaključiti da je njihovo poslovanje na ivici rentabilnosti, sa iskazanim profitom na nivou 2 do 3%. Njihov društveni i ekonomski značaj je ogroman i ne treba ga potcenjivati. Ova delatnost je radom intenzivna i zapošljava veliki broj ljudi kojima obezbeđuje kakvu-takvu egzistenciju i jednovremeno doprinosi punjenju budžeta Republike Srbije, kroz plaćanje poreza i doprinosa na lične dohotke. Zakon bi se odnosio i na samo zaštitnu delatnost. To su čuvarska služba u javnim ili privatnim preduzećima, koji su zaduženi za bezbednost imovine tih preduzeća. Zakon uređuje i oblast tehničke zaštite transporta novca, kao i redarske službe na javnim skupovima i sportskim priredbama, pa će se odredbe ovog zakona odnositi i na njih. Nekoliko desetina malih i srednjih preduzeća pruža usluge tehničke zaštite, koja obuhvata isporuku opreme za protivprovalne sisteme, zaštitu od požara, video nadzor, kontrolu pristupa, satelitsko praćenje vozila i mehaničku zaštitu.Pet ili šest preduzeća obavlja usluge transporta novca za banke i trgovinske lance. Ko su zaposleni u ovim agencijama? Za ogroman broj zaposlenih rad u privatnoj bezbednosti je privremeni ili povremeni, ali u svakom slučaju iznuđen posao, jer te osobe nisu mogle da pronađu posao u svojoj profesiji, ili su gubitnici tranzicije koji su ostali bez posla pa pokušavaju da kompletiraju svoj radni staž i da se nekako dočepaju penzije. Zajednička karakteristika svih zaposlenih je da pripadaju najnižim socijalnim slojevima i da se nalaze na ivici egzistencije, bez obzira na nivo njihovog obrazovanja. Oko 20% zaposlenih u ovim agencijama su bivši pripadnici Vojske Srbije i MUP, koji rado u ovoj industriji žele da poprave svoje materijalno stanje. Zašto nemamo zakon o privatnoj bezbednosti duže od jedne decenije, i zbog čega smo stalno pokušavali da ga donesemo? Odgovor je vrlo jednostavan. Već dugi niz godina traje borba između raznih interesnih grupa, paradržavnih institucija, udruženja i pojedinaca koji pokušavaju da uguraju svoje materijalne interese u ovaj zakon, tako što će oduzeti i preneti na sebe monopol MUP, da ispituju, kontrolišu i licenciraju. Na takav način oni bi dugoročno obezbedili znatna finansijska sredstva za sebe, a smanjili bi prihode u budžetu Republike Srbije. Broj onih koji bi da parazitiraju i profitiraju od ovog zakona je veliki i vama je vrlo dobro poznat, svim narodnim poslanicima, verujem da su se većini brojne agencije obraćale nudeći, pokušavajući da proguraju pojedina rešenja u ovaj zakon. Činjenica da oni nisu mogli da usaglase svoje interese dovode do propadanja svih prethodnih predloga zakona o privatnoj bezbednosti. Takva neodgovarajuća i neprimerena praksa je nedopustiva i neodgovara evropskim tendencijama u oblasti bezbednosti. Srbija kao postkonfliktno i postraumatsko društvo nije na nivou razvoja koji omogućava prenos monopola sa MUP na neke agencije koje bi se naknadno formirale i izdavale, licencirale i obučavale kadrove zaposlene u preduzećima za privatno obezbeđenje. Predlog zakona sadrži neke elemente koji su loši i koji sadrži u ranijim predlozima zakona. Ja bih se ovde osvrnuo na neke, kroz ovu načelnu raspravu, samo na neke. Raduje me činjenica da je ogroman broj amandmana predložen na ova dva zakona, oko stotinak, i kako ministar kaže da je predlagač zakona spreman da oko pedesetak amandman prihvati i ugradi u Predlog zakona. Ukazaću samo, apostrofirati neka loša rešenja u ovom zakonu. Prvo, u odnosu na član 12. kada se propisuju uslovi za dobijanje licence, da bi lice moglo biti zaposleno u firmama koje se bave privatnim obezbeđenjem. Nedopustivo je predlogom zakona, predložili ste i tu je bilo, moji mnogi prethodnici su o tome govorili, da licenca važi pet godina, gospodine ministre, pet godina. Amandmanski predlozi naši svode se na to da licenca može važiti pet godina, ali da svako lice zaposleno u detektivskoj agenciji, agenciji za privatno obezbeđenje, koje obavlja poslove za koje je predviđeno nošenje oružja, potrebno je da svake godine podleže lekarskom pregledu, odnosno proveru psihičke stabilnosti. Pet godina je suviše dug period i nadam se da ćete snaći snage da taj amandman ugradite. Sledeća primedba, takođe ključna, jeste isto na član 12. stav 4. Nakon usvajanja ovog zakona po ponuđenom rešenju predlagača zakona da sva lica koja rade danas u agencijama za privatno obezbeđenje, u detektivskim agencijama, moraju da ponovo podležu licenciranju, odnosno da moraj da polažu tu licencu, povećaće ogromne, dovešće do ogromnih troškova tih preduzeća. Neće te troškove platiti firme koje se danas bave privatnim obezbeđenjem, već će te troškove ugraditi kroz ugovore sa naručiocima posla, to su kao što znate danas u Srbiji moćne kompanije kao što su „Telekom“, kao što je EPS, NIS, jer će jednostavno tu cenu koju poslodavci moraju da plate za licenciranje svojih zaposlenih, povećati za toliki iznos cene svoje ugovore i opet će to ići na štetu javnih preduzeća, velikih kompanija i države. Sledeća tema za razmišljanje zakonopisca jeste član 14. Ko će plaćati polaganje licence? Molio bih predstavnike MUP da me saslušaju. MI moramo ovde napraviti balans između troškova koje snosi pojedinac ukoliko želi da se zaposli u agenciji za privatno obezbeđenje, troškova poslodavaca i troškova naručioca posla. Molim vas da u tom pravcu razmišljate, ko će plaćati polaganje licence, lica koje hoće da se zaposli u agenciji za privatno obezbeđenje, da li plaća firma u kojoj se zapošljava ili će morati lice samo da plaća polaganje pred komisijom MUP. Brojne primedbe vlasnika firmi svode se na to da to lice kada prestane da radi u toj firmi, ono sa sobom nosi licencu, pa je logično da lice samo plaća polaganje licence, sa čime se donekle mogu složiti. Onda dolazimo do člana 35. gde dodatno opterećujemo kroz rešenja koja se nude u zakonu, dodatno opterećujemo vlasnike firmi za privatno obezbeđenje i detektivsku delatnost, gde smo, ja ću ovde otvoreno reći, zbog uticaja nekih lobija iz Hrvatske, prihvatili rešenje da se za pratnju novca, govorim o članu 35, potrebni uslovi pored kofera sa hemijsko-tehničkom zaštitom i blindirano vozilo sa posebno tehnologijom i odgovarajuće fizičko obezbeđenje. Kroz amandman koji sam ja podneo, molio bih da ga razmotrite ili jedno ili drugo i ovo rešenje koje vi nudite, takođe će povećati troškove firmi koje se bave privatnim obezbeđenjem, a sve, i skrećem vam pažnju, uslov kofer sa elektro-hemijskom zaštitom. Moje informacije govore da je to jako izlobirano i da se taj kofer proizvodi u Hrvatskoj i da su to lobisti neki progurali da bi dodatno opteretili oni koji se danas, tih pet-šest firmi koje se bave i obezbeđenjem pratnje novca. Daleko je celishodnije propisati ili jedno ili drugo – ili blindirano vozilo, odgovarajući broj fizičkih lica, stakla sa posebnom zaštitom ili kofer sa hemijsko-tehničkom zaštitom. (Ivica Dačić s mesta: Prihvaćeno je.) Vidim da je prihvaćeno, zahvaljujem se ministru. Skrenuo bih pažnju na član 16. stav 2. Zakona o detektivskoj delatnosti, o čemu smo govorili sa predstavnikom MUP-a, uz zadovoljstvo da je predsednica Odbora za kontrolu službi bezbednosti to zapazila. U tom rešenju koje se nudi, agencije za detektivsku delatnost mogu da se bave tajnim fono i tv nadzorom, ali treba izričito zabraniti da mogu da se bave i tajnim presretanjem elektronske komunikacije, jer kod ovlašćenih službi bezbednosti mi danas imamo situaciju da primenu tajnog presretanja elektronske pošte može da odobri jedino nadležni sud. Ako bi prihvatili ovakvo rešenje, agencije za detektivsku delatnost bi mogle neometano, bez odobrenja nadležnog suda, da primenjuju ovu meru. Sada bih nešto rekao o manjkavostima zakona i molio bih vas da me s pažnjom o tome saslušate. Ovim zakonom se ne reguliše, o tome sam na Odboru govorio, pitanje obezbeđenja noćnih klubova, barova i splavova. Gospodine ministre, na Odboru za odbranu i unutrašnje poslove informisan sam da je u skladu sa Zakonom o policiji bila obaveza MUP-a da donese podzakonske akte koji bi propisali kojim poslovima se ne mogu baviti pripadnici MUP-a. Informisan sam da ti podzakonski akti nisu doneti. Kako nisu doneti, a u ovom zakonu predloženo, ne sadrži problem obezbeđenja noćnih klubova, barova, splavova, onda ćemo doći u jednu situaciju da, ukoliko ne donesemo te podzakonske akte, pripadnici MUP-a, što je danas slučaj, pre podne budu legalni policajci u MUP-u, budu dobri policajci, a popodne obezbeđuju pojedine splavove, koristeći svoj ugled i autoritet koji imaju kao pripadnici MUP-a. Lično mislim da je to veliki problem, posebno za Beograd, Niš i veće centre i da bi podzakonskim aktima trebalo propisati kojom delatnošću se pripadnici MUP-a ne smeju baviti. Drugi problem je sledeći. Gospodine ministre, mi nismo ovim zakonom regulisali problem proizvodnje, uvoza, prometa i prodaje opreme za tajni video, audio nadzor i tajno presretanje elektronske komunikacije. To je danas ogroman problem u Srbiji. Skrenuo bih pažnju da je potrebno podneti posebnu uredbu ili poseban zakon kojim bi tu oblast regulisali. Danas na tržištu Srbije imamo da svako bez licence, bez dozvole može da uvozi opremu za tajno slušanje i snimanje, tajni video nadzor, tajni pretres, kako god hoćete, sve metode kojima se inače bave službe bezbednosti. Danas svaka moćna kompanija, gospodine ministre, može tu opremu da kupi i danas, ona inače nije skupa, kao što vam je poznato, svako od fizičkih lica, ko je moćan u ekonomskom pogledu, može da primenjuje te mere bez kontrole nadležnih državnih organa. Preko je potrebno da se ova oblast nekom zakonskom regulativom reguliše. Danas na kiosku možete da kupite opremu za prisluškivanje. Niti znate ko je dobio licencu, ko sme da je uveze, ko je proizvođač, ko je stavlja u promet, kakvi su atesti za to. Znači, ta oblast nam nije uređena. Na kraju, sasvim na kraju, skrenuo bih vam pažnju na nešto što takođe ovaj zakon ne uređuje. Znate da smo mi otvoreno tržište, da će kroz strane investicije doći mnogi strani investitori u našu zemlju i da će problem privatnog obezbeđenja biti i te kako zastupljen, ali se nigde kroz predlog ovog zakona ne precizira koja državna preduzeća, firme, ustanove, institucije od posebnog značaja za bezbednost ove zemlje, ne mogu angažovati firme za privatno obezbeđenje. U Predlogu zakona, gospodine ministre, nemamo precizirano koje državne ustanove, vladine, koja preduzeća namenske proizvodnje, skrećem pažnju. Kako ćemo mi zaštititi licence? Kako ćemo zaštititi ono što se inače štiti kao službena tajna, ukoliko nismo predlogom zakona propisali? Govoriću vam o firmi za telekomunikacije. Ako date firmama za privatno obezbeđenje, a javna je tajna da iza firmi za privatno obezbeđenje stoje i neke moćne bezbednosno-obaveštajne agencije, složićete se sa mnom, te informacije vi imate, najlegalniji metod ulaska u složene sisteme jedne države jeste preko firmi za privatno obezbeđenje. Danas nama obezbeđuju EPS, „Telekom“. Ne znam da li neke vladine institucije, ministarstva. Zato je preko potrebno, molim vas, do razmatranja amandmana da se precizira koje ustanove, preduzeća koja su od javnog značaja, od vitalnog državnog značaja, koje su od posebnog značaja za bezbednost zemlje ne mogu obezbeđivati firme za privatno obezbeđenje, već isključivo MUP. Na kraju bih zamolio da se kroz amandmane, koje smo predložili i koja ćemo razmatrati na odboru, napravi balans između opterećenja fizičkih lica i poslodavaca u pogledu troškova lekarskog pregleda. Sasvim na kraju, propisali ste Predlogom zakona da zaposleni u tim firmama mogu nositi oružje kalibra do devet milimetara. Gospodine ministre, imate i kalibar osam milimetara i 765. Ako bi usvojili takvu odredbu, predložio sam amandman do devet milimetara, što znači da oružje može biti do devet milimetara. Ako ostajete pri stavu devet milimetara, onda znači da sve firme moraju kupiti pištolje devet milimetara, a onda će imati viška naoružanja. Ponavljam, Srbija ima toliko viška naoružanja da ne može da ga se otarasi. Molim vas da taj amandman prihvatite, da glasi: „do devet milimetara“, da ne izlažemo firme dodatnim troškovima nego da možemo da legalizujemo oružje do 9 mm koje trenutno poseduje. Radujem se usvajanju ova dva zakona i nadam se da ćete usvojiti naše amandmanske predloge i da ćemo ovu oblast napokon urediti. Stoga poslanička grupa SNS će u Danu za glasanje sasvim sigurno podržati predloge ovih zakona. Zahvaljujem se.
Hvala. Prelazimo na redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč. Reč ima narodni poslanik Slobodan Veličković. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, Predlogom zakona o privatnom obezbeđenju po prvi put se na jedan temeljan i sveobuhvatan način uređuje neregulisana oblast pružanja usluga fizičkog, tehničkog obezbeđenja i imovine. Definišu se uslovi u pogledu lica koja mogu obavljati te usluge, uvodi licenciranje pružaoca usluga obezbeđenja, način vršenja poslova obezbeđenja, službena odeća, način označavanja, kao i ovlašćenja službenika obezbeđenja, a uvodi se i obavezna kontrola vršenja tih poslova od strane službenika policije. Predlogom zakona definisani su poslovi privatnog obezbeđenja koji obuhvataju poslove procene rizika u zaštiti lica, imovine i objekata, zaštite lica i imovine fizičkim i tehničkim sredstvima i zaštite lica na javnim skupovima, planiranja, projektovanja i nadzora nad izvođenjem sistema tehničke zaštite, kao i poslove obezbeđenja i transporta novca i vrednosnih pošiljki u delu koji nije u nadležnosti Ministarstva za unutrašnje poslove. Zakonom se utvrđuju uslovi za izdavanje licenci za obavljanje poslova privatnog obezbeđenja i to kako fizičkim licima koja neposredno obavljaju poslove obezbeđenja, tako i pravnim licima koja se javljaju kao ugovarači poslova obezbeđenja. Obzirom da smatramo da je priroda posla koju bi preduzetnici i privredna društva za obezbeđenje obavljali takva da iziskuje posedovanje obaveznog osiguranja od profesionalne odgovornosti, u tom delu smo i intervenisali amandmanom, predlažući da se kao uslov za izdavanje licence uvede obavezno osiguranje od profesionalne odgovornosti kod onih delatnosti privatnih obezbeđenja gde službenici obezbeđenja dolaze u neposredni kontakt sa građanima i gde je upravo do sada bilo najviše incidenata. Zakonom se predviđa postupak izdavanja licence koja važi pet godina i može se obnavljati. Zakonom je predviđeno i da se poslovi obezbeđenja vrše samo na osnovu zaključenog pisanog ugovora, te predviđa i obavezne elemente tog ugovora sa obavezom obaveštavanja nadležne policijske uprave o zaključenju takvog ugovora. Zakonom se precizno definiše način obavljanja svakog od navedenih poslova privatnog obezbeđenja, fizičke zaštite sa i bez oružja, poslovi tehničke zaštite, poslovi planiranja, projektovanja i tehničkog nadzora, montaže i održavanja sistema tehničkog nadzora, poslovi obezbeđenja transporta novca i vrednosnih pošiljki, poslovi redarske službe i poslovi samozaštite, delatnosti koje pravna lica mogu samostalno organizovati, tj. sopstveno obezbeđenje. Zakonom se preciziraju ovlašćenja službenika obezbeđenja, provera identiteta, pregled lica i predmeta, saopštavanje upozorenja i izdavanje naredbi, privremeno zadržavanje lica, upotreba sredstava prinude, s tim da se daju ovlašćenja ministru nadležnom za unutrašnje poslove da propiše način vršenja ovih ovlašćenja. Zakonom se definišu i izgled službene odeće, odnosno uniforme i legitimacija službenika obezbeđenja. Propisuje se da izgled uniforme utvrđuje ministarstvo nadležno za unutrašnje poslove, te da se te uniforme po izgledu i boji jasno moraju razlikovati od uniformi službenika državnih organa, policije, carine, vojske. Utvrđuje se i da službenici obezbeđenja moraju imati legitimacije, da te legitimacije izdaje ministarstvo i propisuje sadržinu istih, kako bi se jasno mogla razlikovati ovlašćenja službenika obezbeđenja. Zakonom se uređuju i evidencije koje je dužno da vodi pravno lice, odnosno preduzetnik koji se bavi poslovima obezbeđenja, kao i nadzor nad radom subjekata za privatno obezbeđenje. U tom smislu, definisano je i da se u okviru ministarstva nadležnog za unutrašnje poslove formira posebna radna grupa, stručni savet za unapređenje privatnog obezbeđenja i javno-pravnog partnerstva u sektorubezbednosti. Navedenim zakonom se, kao što je istaknuto, reguliše veoma važna oblast u sektoru bezbednosti, tako što se uvodi jednoobraznost u oblasti privatnog obezbeđenja, na jasan i sveobuhvatan način definišu poslovi obezbeđenja, uslovi za obavljanje tih poslova, način vršenja poslova obezbeđenja, ovlašćenja službenika obezbeđenja, kao i kontrola njihovog rada. Predlogom zakona o detektivskoj delatnosti kojim se takođe po prvi put na sveobuhvatan način uređuje dosada neregulisana oblast pružanja detektivskih usluga, uzevši u obzir činjenicu da se naš pravni sistem harmonizuje sa tekovinama EU, kao i činjenicu da ograničeni resursi države i sve manja javna potrošnja iziskuju potrebu da se određeni poslovi u domenu bezbednosti prenesu u privatan sektor. Stoga je donošenje ovakvog zakona kojim se uređuje način pružanja detektivskih usluga, subjekti koji pružaju te usluge, njihova ovlašćenja, kao i kontrola vršenja detektivskih poslova od strane države, racionalan korak i nužnost. Predlogom zakona se na temeljan i sveobuhvatan način uređuje način obavljanja detektivskih poslova. Predviđeno je da poslove detektiva mogu obavljati samo pravna lica i preduzetnici koji ispunjavaju uslove definisane zakonom. Zakonom se predviđa i licenciranje fizičkih lica za obavljanje detektivskih poslova, koja moraju biti obučena i osposobljena za obavljanje detektivskih poslova i koja su položila stručni ispit za detektiva pred komisijom koju obrazuje MUP. Zakonom se definišu i ovlašćenja subjekata koji vrše detektivsku delatnost u obradi prikupljenih podataka i način obrade, obavezno zaključenje ugovora sa korisnikom usluga i obavezni elementi tog ugovora, legitimacija detektiva koju izdaje ministarstvo i koju detektiv mora nositi sa sobom prilikom obavljanja detektivskog posla, kao i ovlašćenja za nošenje vatrenog oružja i upotrebu istog, ali samo u svrhu zaštite sopstvenog života i telesnog integriteta, ukoliko na drugi način napad ne može odbiti. Zakonom se definiše i nadzor nad vršenjem detektivske delatnosti, koju vrše službenici MUP, sa ovlašćenjem da detektivu privremeno zabrane vršenje detektivske delatnosti ukoliko istu obavlja suprotno odredbama ovog zakona. Radi unapređenja obavljanja detektivske delatnosti predviđeno je da se u MUP obrazuje stručni savet za unapređenje detektivske delatnosti. Ustanovljava se i evidencija koju obavezno vodi pravno lice, odnosno preduzetnik koji vrši detektivsku delatnost, kao i MUP. Zakonom se uređuje i zaštita podataka propisivanjem obaveze da i u slučaju raskida ugovora o pružanju detektivskih usluga, pravno lice, odnosno preduzetnik koji vrši detektivsku delatnost dužan je da podatke uništi ili preda korisniku usluga, te da je dužan da kao tajnu čuva sve informacije do kojih je došao u vršenju poslova. Kao što je u uvodnom izlaganju istaknuto, ovaj zakon reguliše segment bezbednosti koji može biti veoma važan za građane, tako i za privredu, uređujući do sada ne uređenu oblast iz domena zaštite lica i imovine od strane privatnog sektora, te da je stoga potrebno podržati. Praksa i dosadašnja iskustva kod nas, kao i praksa u zemljama EU, ukazuju da su ovakvi zakoni neophodni našoj zemlji, pa će ih poslanička grupa PUPS u danu za glasanje podržati utoliko pre što u ovoj oblasti vlada, rekao bih, totalni javašluk i bezakonje. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Radmila Gerov.
Zahvaljujem. Poštovani predsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je potrebno doneti zakon o privatnom obezbeđenju i zakon o detektivskoj delatnosti i rešiti probleme koji postoje u toj oblasti. Gospodine Dačiću, mislim da će te se složiti sa mnom da MUP i policija nisu u stanju da se izbore sa sve većim brojem ubistava u ovoj zemlji, sa sve većim brojem huligana i nasilnika. Ako pogledate dnevnu štampu, prosto imamo činjenicu da se svaki dan u Srbiji desi jedno ili više ubistava. Kad policija i ministarstvo ne mogu da se izbore sa tako velikim problemom, onda je potpuno jasno da policija nije u stanju da se izbori sa problemom koji takođe interesuje građane, a to su sitna dela krađe i zaštita privatne imovine. Smatram da će nakon donošenja ovog zakona biti mnogo više i preduzetnika i pravnih lica koji će se baviti delatnošću privatnog obezbeđenja. Njihove usluge, nažalost, neće tražiti samo institucije, nego sam potpuno uverena u to da će usluge vezane za privatno obezbeđenje u budućnosti, nažalost, tražiti građani ove zemlje. Možda je razlog za to, gospodine Dačiću, što vi nemate dovoljno policajaca u malim sredinama, njihov broj nije dovoljan, a teritorije pojedinih opština su jako velike, pa možemo da kažemo da u tom smislu policija nije kriva što ne može da obezbedi svaki privatni objekat u Srbiji. Zato mislimo da će broj i preduzetnika i lica za privatno obezbeđenje u nekoj budućnosti biti daleko veće. Judita Popović je govorila o stavu LDP vezano za ova dva zakona. Ja ću govoriti malo više o pojedinostima, zato što je ovo jedinstveni pretres, koje primedbe imamo na određene članove ovih zakona. Pre svega, govoriću o zakonu o privatnom obezbeđenju. U članu 12. predloženog zakona, gospodine Dačiću, vi predviđate da se može izdati licenca za vršenje posla privatnog obezbeđenja, između ostalog, ovlašćenom policijskom službeniku. Na početku vašeg izlaganja ste rekli da je u pojedinim zemljama propisano da se takve licence mogu izdati da li za detektive ili za privatno obezbeđenje tek nakon pet godina od prestanka radnog odnosa. Rekli ste, i mislim da sam vas dobro razumela, da bi to bilo loše primeniti, takvu odrednicu, ovde u Srbiji, obzirom da imate preveliki broj radnika u policiji. Da li ste time, predsedniče Vlade, hteli da kažete da će biti otpuštanja u MUP i policiji? Ako kažete da ima prekobrojni broj radnika, pretpostavljam da time mislite da će jedan broj radnika, da ne bi bio otpušten, preći i raditi ove poslove privatnog obezbeđenja. Moram da vas pitam i sledeće. Zbog čega ste propisali da će ovo važiti samo za ovlašćene policijske službenike? Zašto ne i za zaposlene na posebnim ili određenim dužnostima, na primer na izdavanju oružja? Zašto pravite, gospodine Dačiću, diskriminaciju u tom smislu? Zbog čega se ovaj član zakona odnosi isključivo na ovlašćene policijske službenika, a ne i na radnike koji rade, na primer, na poslovima oružja? Znači, oni, po ovom zakonu, neće imati pravo da dobiju licencu. Smatramo da to nije u redu. Članom 15. tog istog zakona vi kažete da se zahtev za izdavanje licence podnosi ministarstvu preko mesno nadležne policijske uprave. Zbog čega isključivo preko policijske uprave, kada znamo da postoje policijske stanice? Navešću vam konkretan primer. Znači, u svim okruzima vi imate policijsku upravu, pa tako postoji, na primer, policijska uprava u Boru, policijska uprava u Zaječaru, a policijske stanice, to je definisano Zakonom o policiji članovima 24. i 25, su na primer u Negotinu, Majdanpeku, Kladovu. Koji je razlog da neko putuje u Bor ili da neko iz Knjaževca ide u Zaječar da bi predao jedan takav zahtev, kada je potpuno jasno da ćete i bezbednosnu proveru i svaku drugu proveru raditi u stvari preko policijskih stanica? Vi tim istim članom u stavu 2. kažete šta je policijska uprava, ali Zakonom o policiji je jasno definisano šta je policijska uprava, a šta je policijska stanica. Smatramo da je potpuno nepotrebno da sve ide preko policijske uprave. Smatramo da je dovoljno da zahtev bude podnet policijskoj stanici, koja kasnije može da ga prosledi policijskoj upravi. Takođe, u članu 17. u stavu 2. kaže se da se žalba izjavljuje ministarstvu. Pošto je ovaj zakon vezan sa Zakonom o oružju i municiji i Zakonom o policiji, mislimo da žalba treba da se izjavi ministru, jer ukoliko za nabavku oružja, po Zakonu o oružju i municiji i ukoliko ste u zakonu o detektivskoj delatnosti, propisali da se žalba podnosi ministru, nema razloga da ovde onda bude u članu 17. ministarstvu. Smatramo da tu treba da bude isto kao i kod Zakona o oružju i kod Predloga zakona o detektivskoj delatnosti, gde se žalba podnosi ministru. U članu 24, to je za mene neshvatljivo da vi zakonom predviđate da za nabavku oružja treba odobrenje ministarstva. A zbog čega ne i za nabavku municije? Znati, mi smatramo da je potrebno odobrenje ministarstva i za nabavku oružja i za nabavku municije, jer ne možete dozvoliti da svako može da kupuje municiju bez ikakvog odobrenja. Gospodine Dačiću, mi smo po svim statistikama među prvim zemljama na svetu po broju oružja koja se nalaze kod privatnih lica, kod građana. Nažalost, među poslednjim zemljama smo po pitanju ekonomije. U članu 28. potrebno je da se definiše gde se vrši vežba gađanja. Složićete se ne može neko da ode na livadu, pa da vežba. Znači, to treba da bude u streljanama otvorenog ili zatvorenog tipa. Iz tog razloga smatramo da treba dopuniti taj član 28. tako što će se vežba gađanja vršiti isključivo u ovlašćenim organizacijama, znači streljanama, bez obzira na to da li su otvorenog ili zatvorenog tipa. Iste ili slične primedbe, gospodine Dačiću, imamo i na zakon o detektivskoj delatnosti. Vi u tom zakonu u članu 6. propisujete takođe licencu za vršenje detektivskih poslova i takođe uzimate u obzir samo ovlašćene policijske službenike. Ovde možda niste morali da propišete rok od pet godina, ali ste morali makar da propišete rok od makar tri godine po prestanku radnog odnosa da policijski službenici mogu da dobiju licencu. Složićete se da dok god oni rade u policiji, ukoliko su danas podneli zahtev za raskid radnog odnosa, da još uvek imaju određene kontakte određene veze i mislimo da bi kao takvi bili u prednosti u odnosu na one koji nikad nisu radili u policiji. Članovima od 9. do13. vi propisujete određene rokove u kojima neko treba da vam vrati identifikacione karticu detektiva. U roku od pet dana, da li je tako? Ali, nigde ne stoji u kom roku MUP treba da izda licencu. Znači, za to ne postoji rok. Mi smatramo da je dovoljan rok od 15 dana. Isto važi i za legitimaciju. U suprotnom, to može da se tumači i ovako da kada neko podnese zahtev, vi možete da mu date licencu u roku od pet dana, nekome za mesec, nekome za tri, a nekome ni za godinu dana. Zato smatramo da je tu trebalo da stoji rok za izdavanje licence. Član 16. stav 7. propisuje 12 časova za to da se obavesti najbliža policijska uprava ukoliko se upotrebi vatreno oružje. Taj rok od 12 časova nije dovoljan, jer ste prethodnim stavom propisali da će detektiv u roku od 12 časova obavestiti odgovorno lice u pravnom licu, pa onda je sigurno potrebno još dodatnih 12 časova da pravno lice obavesti o tome nadležnu policijsku upravu. Zato smatramo da tu treba da stoji rok od 24 časa. Smatramo da je član 30. vezan za zaštitu podataka jako loše definisan i da tu zbog takve definicije člana 30. može da dođe do zloupotreba. Verujem da niste imali takvu nameru. Na kraju želim da vam kažem i sledeće, gospodine predsedniče Vlade. Znam da vi niste pisali ovaj zakon, čak ni kao ministar unutrašnjih poslova zakon o detektivima. Do sada možda to niko nije izneo i možda to neko smatra nebitnim, ali mislim da nije u redu da mi dobijemo ovakav predlog zakona, pričam isključivo o detektivskoj delatnosti, koji ima previše pravopisnih i gramatičkih grešaka. Znači, ne štamparskih. To znači i govori o tome kakvog su obrazovanja državni službenici. To uopšteno govori o tome u kakvom smo mi sistemu obrazovanja, za koji mi iz LDP smatramo da je jako loš i da treba menjati obrazovni sistem u ovoj zemlji. Gospodine Dačiću, moram da kažem da je dobro što ste povukli iz procedure zakon o državnim službenicima i zakon o državnoj upravi, jer tim predlozima, koje smo trebali da razmatramo juče, vratili biste državnu upravu 10, 20 godina unazad. Mislim da to ne treba da bude interes Vlade. Ta dva predloga su bila politička predloga. Pošto verujem da ćete nam te predloge zakona ponovo uputiti u proceduru koristim priliku da vam nešto kažem. Predsedniče Vlade, loše je da načelnici okruga budu funkcioneri. To znači da može bilo ko, može i sa osnovnom školom, a do sada je moralo sedmi stepen, položen državni ispit. Loše je to da sa sedmog stepena dozvoljavate i spuštate nivo kvalifikacije na šesti stepen za upravne poslove. Mnogo je loše to da uvodite vršioce dužnosti za službenike na položaju. To je apsolutna politizacija državne uprave. Pošto ste već ta dva predloga zakona povukli iz procedure, zato sam sada to rekla, nadam se da ćete razmisliti pre nego što ih vratite ovde u parlament, jer smatramo da je potrebna ozbiljna reforma državne uprave kako bi državna uprava bila efikasna, a ne ovakva kakva je danas.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Stefana Miladinović. Izvolite.
Hvala vam. Predsedavajuća, predsedniče Vlade i ministre unutrašnjih poslova, kolege iz Sekretarijata MUP, kolege narodni poslanici, ja ću svoju diskusiju usmeriti na set zakona iz oblasti privatne bezbednosti, zapravo jedine oblasti iz bezbednosti u sistemu bezbednosti Republike Srbije, koja je ostana neuređena. To su ova dva zakona, zakon o detektivskoj delatnosti i zakon o privatnom obezbeđenju, naravno, ne umanjujući važnost ostalih predloga zakona koji su u ovom objedinjenom pretresu. Na početku bih želela da pohvalim veliki napor koje je MUP uložilo u prethodnom periodu u procesu pripreme pravnog okvira za uređenje ovih oblasti, još od 2010. godine, kada je urađen prvi Nacrt zakona o privatnom obezbeđenju i detektivskoj delatnosti. Taj akt je podeljen kasnije u dva predloga zakona koja su pretrpela velike promene nakon široke rasprave i to u dva kruga. U oba predloga zakona unete su mnoge izmene i sugestije, o čemu je predsednik Vlade i govorio i to izmene i sugestije različitih ministarstava, Poverenika za zaštitu podataka o ličnosti i predstavnika Privredne komore, Udruženja za privatno obezbeđenje i detektivsku delatnosti, kao sa predstavnicima civilnog društva. O ovome je bilo reči u prethodnim diskusijama. Ovo pitanje nije regulisano pravnim tekovinama EU, ali sve zemlje članice su segment privatne bezbednosti uredile u skladu sa svojim pravnim poretkom i svojim strateškim opredeljenjima u oblasti bezbednosti. Polazeći od toga i Republika Srbija, kao što vidimo, reguliše ovu oblast u skladu sa Strategijom nacionalne bezbednosti, koja je usvojena 2009. godine, iako se na predlogu ova dva zakona radi čitavu deceniju. Jasno je da ne postoji unificirani model zakonskih rešenja koja uređuju ovu oblast, ali model koji mi možemo i želimo da izgradimo mora biti usklađen kako sa našim pravnim sistemom i nacionalnom strategijom, tako i sa društvenim okolnostima, naravno vodeći računa o nekim trendovima u zemljama članicama EU i u svetu. U diskusiji bih se osvrnula na nekoliko konkretnih rešenja iz samog predloga zakona. Najpre na licence koje treba da steknu kako pravna, tako i fizička lica koja će se baviti ovim poslovima. Naime, licence jesu brana za zloupotrebe. One obezbeđuju kvalitet, kontrolu i evidenciju u poslovima i obezbeđenja i detektivske delatnosti. Licence su u oba zakona precizno određene za različite usluge, čime se pre svega štite kako sami korisnici usluga, tako i uspostavljaju standardi u poslovanju. Zakonima se uspostavlja mehanizam strogog nadzora i kontrole svih subjekata u sistemu koji će vršiti MUP. Pretpostavljam da će se, kao što je praksa u zemljama u regionu, u okviru MUP formirati i posebna organizaciona jedinica koja će se baviti nadzorom i samim tim taj nadzor će i biti prioritet. Kada je kvalitet rada u pitanju, kvalitet rada lica koja će se baviti privatnim obezbeđenjem ili detektivskom delatnošću svakako da taj kvalitet obezbeđuje program obuke koji će biti definisan podzakonskim aktima koje donosi ministar. Izuzetno je važno da lica koja rade u privatnom obezbeđenju imaju različite veštine kako bi preventivno, ali i pravovremeno delovali, jer svedoci smo mnogih nesreća u prethodnim godinama koje su imale daleko veće posledice zbog propusta u radu i nestručnosti lica koja su radila u obezbeđenju. Kako bi se sprečili svi mogući rizici, negativne posledice koje mogu biti izazvane neprofesionalnim i nestručnim obavljanjem poslova privatnog obezbeđenja, trebalo bi razmisliti da se u program obuke predvidi osnovni kurs iz možda i protivpožarne zaštite i osnovni kurs iz pružanja prve pomoći. Imajući u vidu u članu 16. zakona o detektivskoj delatnosti predviđa se veština detektiva da pruža prvu pomoć i važno je da u program obuke i osposobljavanja detektiva takođe kao element bude uneta i prva pomoć. Kada su u pitanju primedbe opozicije, kada je u pitanju granica zaštite podataka o ličnosti, izuzetno je važno da se ponovi i zbog građana i zbog javnosti uopšte, da je MUP u nekoliko navrata izvršilo konsultacije sa Poverenikom za zaštitu tajnih podataka o ličnosti. Sva predložena rešenja apsolutno su u skladu sa pravnim poretkom Republike Srbije i svaka sumnja može biti otklonjena činjenicom da se usvajanjem ovih zakona započinje uspostavljanje sistema koji će uređivati ove oblasti. Poslanici SPS podneli su nekoliko amandmana, kojima smo želeli da preciziramo neke od odredbi oba zakona. U Predlogu zakona o detektivskoj delatnosti smatramo da je važno da sva lica, kako odgovorna lica u pravnom licu koja obavljaju detektivsku delatnost, tako i fizička lica koja će biti detektivi, moraju proći odgovarajuću bezbednosnu proveru koju će vršiti MUP, imajući u vidu činjenicu da upravo sticanjem licenci im se poveravaju značajna ovlašćenja. Ovo je posebno važno kada je u pitanju pristup informacijama i korišćenjima oružja, o čemu je naravno bilo reči i moje kolege su pre mene diskutovale o tome. U konsultacijama sa predstavnicima iz stručnih krugova, kao i sa licima koja se bave privatnim obezbeđenjem, istaknuta su izvesna zakonska rešenja koja utiču na budžet pravnih lica koja će se baviti ovom delatnošću. Tu smo predložili dva konkretna rešenja i nadamo se da će biti usvojena. Slična su kao rešenja kolege narodnog poslanika iz SNS, Momira. Prvo rešenje, smatramo da većina pravnih lica koja se bave ovom delatnošću raspolaže oružjem kalibra 7.65. Kako je predlogom zakona predviđena upotreba kalibra 9 milimetara, mi smo amandmanom predložili da pored navedenog kalibra bude omogućeno, odnosno predviđen i kalibar 7.65. Drugo značajno pitanje koje je obuhvaćeno našim amandmanom se odnosi na povećanje bezbednosti transporta novca od strane pravnih lica i preduzetnika koji imaju dozvole, odnosno licence za obavljanje poslova obezbeđenja transporta novca. Predloženim amandmanima se smanjuju stvarni troškovi koje će imati pravna lica, koja će u skladu sa ovim zakonom biti u prilici da se bave ovim delatnostima. O svim amandmanima SPS, kolege iz poslaničke grupe će diskutovati u raspravi o pojedinostima. Želim na kraju da kažem da su konačno na dnevnom redu krovni zakoni iz oblasti i privatnog obezbeđenja i detektivskoj delatnosti koji će poboljšati koncept javnog privatnog partnerstva u Republici Srbiji. O samoj važnosti ovih zakona govori i činjenica o velikoj zainteresovanosti, kako javnosti tako i kolega narodnih poslanika koji su u prethodnim danima podneli preko 100 amandmana na ova dva predloga zakona. Želim još jednom da čestitam MUP koji je na najbolji mogući način pripremio pravni okvir za uređenje ovih oblasti. Svakako da će SPS u danu za glasanje podržati ove zakone. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miroslav Petković.
Hvala gospođo predsedavajuća. Gospodine Dačiću, dame i gospodo narodni poslanici, danas u parlamentu raspravljamo o tzv. trećem stubu bezbednosti u zemlji u kojoj se građani često plaše nažalost, i od onih koji treba da ih čuvaju jednako koliko i od onih lica od kojih treba da ih zaštite. Mnogo je i jednih i drugih, često se tu ne zna ni jasna granica i linija ko je sa ove, ko je sa one strane zakona. Postoji realna opasnost da ta linija potpuno nestane. Možda je ovaj zakon prilika da se neke stvari konačno uvedu u red. U sektoru privatnog obezbeđenja gotovo da ne postoji precizni podaci i to me i ne čudi, jer država ne zna čak ni šta ima u svojoj svojini, zašto bi onda znala i ko i na koji način treba da štiti njenu svojinu, a i svojinu svih građana Republike Srbije. Pretpostavka je da se ovim poslom bavi između 25-60 hiljada ljudi. To je armija naoružanih ljudi i svakako veća od broja redovnih oružanih snaga Republike Srbije. Procena da oni raspolažu sa 50 hiljada komada oružja, dakle 50 tona opasnog gvožđa, a ako se ne varam prema podacima koji su mi dostupni MUP je tu negde sa brojem naoružanja, oko 53 hiljade. Tako da to dovoljno govori o čemu se radi. Ljudi plus naoružanje plus određeni interes nas dovodi do jednog ozbiljnog tržišta vrednog prema nekim procenama gotovo 200 miliona evra, koje je potpuno neuređeno. Čuli smo iz nekoliko diskusija da se ovim poslom bavi preko tri hiljade registrovanih firmi, a svi znamo da je ogroman broj i onih ne registrovanih koje pružaju ovakve usluge. U ovoj oblasti decenijama ne postoji gotovo nikakva regulativa, ne postoji ujednačen pristup, ne znaju se nikakvi uslovi i ne poštuju se pravila. Zbog toga gotovo svakog dana čitamo u srpskoj štampi ko čuva beogradske splavove - ubice, policajci, kriminalci i vođe navijača, nabildovani momci koje zapošljavaju direktno vlasnici klubova, a za njih nije potrebna nikakva dozvola, uličari, bivši bokseri i dileri koji za 20, 30 evra pristaju da se tako ponašaju. Te grupe koje posluju drže posao sa narkoticima i to je jedino važno, a to da rade pod maskom obezbeđenja, to nije tajna. Kao posledica svega ovoga imamo i ubistva, i nerede, i pucnjave, i česte zloupotrebe i prekoračenja ovlašćenja. Najčešće to čine fizička lica koja su angažovana od strane neregistrovanih organizacija ili pojedinaca. Poistovećivanjem dužnosti službenog, privatnog obezbeđenja i fizičkih lica, uključujući i pripadnike Ministarstva unutrašnjih poslova, izvan redovne dužnosti, ako i pripadnike raznih navijačkih grupa koji suprotno važećim propisima i po nepoznatom pravnom osnovu preuzimaju dužnost i obezbeđenje objekata, grubo se narušava ugled delatnosti privatnog obezbeđenja. Da li zakon o privatnom obezbeđenju reguliše zabranu pripadnicima policije da se time reguliše? Da li se ta zabrana uvek poštuje? Svi znamo da to nije slučaj. Da li Zakon o policiji predviđa da ministar, odnosno vi, treba da propiše svojim aktom nespojivost pojedinih poslova koje treba da obavljaju pripadnici policije? Predviđa. Ali, takvi akti još uvek nisu doneti gospodine ministre. Zbog toga nam se dešava da često policajci budu akteri mnogih nemilih događaja o kojima čitamo u štampi. Zato naše klubove mahom obezbeđuju pripadnici MUP, zato pojedini pripadnici MUP, kako se kaže, tezgare kao obezbeđenje splavova i kafića i za privatne poslodavce uteruju dugove i obavljaju druge prljave poslove. To rade na crno, kršeći sve zvanične policijske propise. To je armija od nekoliko hiljada ljudi, koja popodne i uveče skine uniformu i sa službenim oružjem hrli na druge poslove. Svi rokovi koji su propisani ovim zakonima o kojima sam govorio, da kažem pristoji rokovi koji su mogli biti iskorišćeni su nažalost probijeni i zbog toga se plašimo da i ovaj zakon ukoliko ne bude imao takvo pokrivanje, neće dati određene rezultate. Delatnost svih ovih firmi i pojedinaca podrazumeva pružanje određenih usluga. U ovom trenutku ko pruža takve usluge? Motiv vatrenog obračuna u kojem su u subotu ranjena trojica mladića ispred splava „Fri stajler“ jeste borba navijačkih grupa za prevlast na poslovima obezbeđenja u beogradskim noćnim klubovima. Iako je obračun najavljen dan ranije, policija nije preduzela ništa kako bi ga sprečila. Policija je u ovom slučaju pokazala potpunu nemoć. Koliko je policija nemoćna pokazalo se što je grupa nastavila svađu i Urgentnom centru. Dolazimo u situaciju da su huligani jači od države. Istragom utvrđeno je da je jedini motiv borba za prevlast u poslovima obezbeđenja. Svi smo svesni da je ovo nedopustivi i da ovome mora da se stane na put. Pročitao sam pre neki dan vezano za obezbeđivanje našeg najvećeg stadiona i derbija koji je odigran da su navijači izjavili da ukoliko li su želeli, mogli su da unesu top na tribine, a požar na južnoj tribini gasila je privatna vatrogasna fajtalica, koja nije mogla da dobaci ni do prvih pet redova tribine stadiona „Marakane“ Potreban je nama ovaj zakon. Podneti su mnogi amandmani. Poslanička grupa DSS je takođe uložila niz amandmana i svakako da od njihovog prihvatanja zavisi kako će na kraju izgledati ovaj zakon. Interesuje me, u obrazloženju zakona nisam našao podatak, odnosno stoji da nisu potrebna dodatna sredstva za sprovođenje ovog zakona, ko će se baviti nadzorom nad ovim poslovima? Da li će MUP angažovati određene ljude, određene službe da se ovim bave? Kada govorimo o Zakonu o detektivskoj delatnosti imam utisak i nameće mi se misao da je ovaj predlog zakona pisao neko ko je mnogo gledao filmove pa želi da uvede i Holivud i Bolivud u Srbiju jer ispada da kao sve drugo imamo, sve drugo je uređeno, sve funkcioniše na najbolji mogući način, samo nam sada fale naoružani detektivi sa pištoljima. Bojim se da će ovaj zakon, ukoliko bude u ovakvom obliku usvojen, stvoriti određenu pravnu nesigurnost koja se odnosi pre svega na mogućnost neograničenog pristupanja podacima o ličnosti, a da ta ličnost o kojoj se prikupljaju podaci nema mogućnost ni sudske ni bilo koje druge institucionalne zaštite. Ne pominje se zaštita podataka o ličnosti, niti se na pravi način štiti privatnost građana. Šta se dešava sa onim podacima koje je prikupila određena detektivska agencija pa je prestala da radi, šta se dešava ukoliko detektiv ne daj bože umre? Što se dešava u realnom životu, za razliku od ovih popularnih filmova. Ko preuzima tu evidenciju i te podatke? Nadam se da to neće završiti u beogradskim tabloidima. Ogroman je problem, i malopre smo o tome razgovarali, vezano za kaznenu evidenciju i tu moramo naći kvalitetno rešenje, ali da li je to nevažno ili važno, nije mi jasno da ste napisali u Predlogu zakona da neki detektiv, srpski Poaro ima ovlašćenja da sakupi informacije o anonimnom licu. Zaista ne razumem na koji način će se to sprovesti. Ugovorom o detektivskoj delatnosti između pružaoca usluga i njegovih korisnika direktno narušavate na ovaj način ukoliko zakon ne bude izmenjen kroz amandmansku tehniku i Ustavom i zakonima zagarantovana prava. Detektivu prema ovom zakonu ostavlja se rok od 12 sati da prijavi upotrebu vatrenog oružja, a posledica može da bude teška telesna povreda, a nekada može biti smrtni ishod, što je direktno u suprotnosti sa Krivičnim zakonikom Republike Srbije. Neke poslaničke grupe su pokušale da lektorišu ovaj zakon. Demokratska stranka Srbije smatra da u ovom obliku ne može kroz amandmane da se popravi Zakon o detektivskoj delatnosti i zbog toga nećemo podržati ovaj zakon jer smatramo da je pun proizvoljnosti i stvara mogućnosti za zloupotrebe. Pozivam još jednom da pogledate i prihvatite amandmane DSS koje smo podneli na Zakon o privatnom obezbeđenju jer smatramo da se radi o jednom vrlo važnom zakonu. Hvala najlepše.
Reč ima narodna poslanica Jadranka Joksimović.
Zahvaljujem. Poštovana potpredsednice, poštovani ministre i kolege narodni poslanici, ova dva zakona o kojima planiram da govorim, a vidim da i većina kolega govori o tome, o privatnom obezbeđenju i detektivskoj delatnosti, su veoma izazovni za poslanike, izgleda i opozicije i pozicije, ne samo zato što je, sa jedne strane, ga lako napasti, a mislim da i nije iako ima elemenata i tačaka koje treba napasti, i očekujući da će se u budućnosti to možda popraviti ili da će amandmani koji ukazuju na neke propuste biti usvojeni, a za nas iz vlasti ne zato što ga je teško braniti, jer ga može svaki poslanik braniti jer ima stvari koje su pokazale da je MUP ovakvim predlogom zakona, kao što je kolega Stojanović rekao pre mene, pokazalo sposobnost i spremnost da se odupre zaista izuzetno snažnim lobijima koji vladaju u ovoj oblasti. Mogu da vam kažem da kao poslanik za ovo vreme dok sam u Skupštini nisam videla veći i uticajniji lobi nego lobi iz ove oblasti. Mislim da je velika odgovornost na svim poslanicima da ne postanu eksponenti, kao ni samo Ministarstvo čini mi se koje je to uspelo, bilo čijih privatnih i partikularnih interesa, posebno u ovoj oblasti koja je važna sa više stanovišta, a važna je ne samo zbog toga što se pravno reguliše jedna oblast, već je to oblast koja ima bezbednosnu i ekonomsku i socijalnu, ako hoćete, i kulturološku dimenziju i zaista je nedopustiva činjenica da je, ovde sam čula kritike ljudi koji su govorili o tome šta su manjkavosti ovog zakona, govoriću i ja o nekim, ali je neverovatno da je to zakon koji je od 2010. godine, ali nije od 2010. nego od 2003. godine kada je MUP prvu neku verziju Predloga zakona stavilo, pa je to nekim čudnim putešestvijama ovih predloga zakona nestajalo, te je ulazilo u proceduru, pa se vraćalo i povlačilo, pa je ponovo ulazilo u proceduru pa se ponovo vraćalo, bez, tu se neću složiti sa ministrom, vidljive javne rasprave. Da li su postojale? Jesu. Postojali su okrugli stolovi, seminari. Po medijima se govorilo, ali da kažem da je u poslednje dve godine bila vidljiva javna rasprava. Ne bih je nazvala vidljivom. Više je postojao pokušaj lobi grupa da promovišu svoje interese koje će inkorporirati u Predlog zakona. Zbog toga želim da kažem da ta vrsta lobija o kojoj se priča i koja jeste na neki način doprinela prolongiranju donošenja ovako važnog zakona, jeste sprega i biznisa i delova policije i kriminalaca tokom poslednjih 10 ili 12 godina. Zaista, ne bih opet s druge strane da svalim svu odgovornost na te krugove, s obzirom da oni koji sede u ovom parlamentu i koji su sedeli, kao i oni koji su bili i koji jesu predstavnici vlasti, imaju i svoj stepen odgovornosti, jer mi ne treba da budemo eksponenti bilo čijih interesa i trebalo bi da pokažemo integritet i kao poslanika i kao predstavnika vlasti. Prema tome, odgovornost je na svima i zbog toga mislim da je veoma važno da smo konačno došli. Opet kažem, zaista, iako to ne volim da radim, zaista čestitam Ministarstvu unutrašnjih poslova što je konačno uspelo da napravi jednu verziju koja, iako ne idealna, i te kako dobro uređuje ili započinje regulaciju ovako važnog segmenta. Zbog čega je to važno? Dakle, nedostatak pravne regulative koji je postojao u ovoj oblasti iznudrio je zaista brojne probleme i pojave koje se uvek pojavljuju kada imamo nedostatak ili pomanjkanje pravne regulacije i zbog toga to pitanje - šta želimo zapravo da postignemo ovakvim predlogom zakona, jeste, odnosno odgovor koji ja mogu kao poslanik da dam i u mom viđenju Predloga zakona, jeste zapravo da ovaj zakon ne bi trebalo da odgovara nikome do kraja. Šta to znači? To znači da u ovoj oblasti imamo jedan trougao interesa na relaciji interesa građana, prava njihovih ljudskih prava i zaštite imovine i lične bezbednosti, s druge strane države i njenih legitimnih nacionalnih interesa i sa treće strane preduzeća, preduzeća koja takođe imaju, po onome što jesu evropski standardi i onome čemu mi težimo, a to su i vladavina prava i pluralizam u tržišnoj utakmici i tržišnoj ekonomiji, a na kraju krajeva, imaju pravo da se bave ovakvim delatnostima. Zbog toga mislim da je veoma značajan je uspeh ovog predloga zakona da, čini mi se, nije ni previše restriktivan, a ni previše liberalan u odnosu na odredbe koje propisuje. Evo, šta bi značilo kada bi recimo, ja sam nešto sad pisala, pa prosto pokušavam da budem precizna, ali sad sam gledala Predlog zakona. Znači, nema preregulacije i nema previše restriktivnih odredbi, s obzirom da bismo tako došli u jednu poziciju prevalencije nekog državno pristupa, nekog etatističkog pristupa i zaista bi na taj način zagušili i privatnu inicijativu, a mislim da je to zaista veliki problem u sadašnjim ekonomskim okolnostima i socijalnim okolnostima, to bi dovelo i do smanjenja nekih poreskih prihoda i zaista jednu situaciju u kojoj mi teško možemo da izađemo iz začaranog kruga sive ekonomije, i zbog toga mislim da u ovom smislu veoma dobra rešenja su data ovim predlogom zakona. S druge strane, ako bismo suviše široko i slobodno uredili ovaj sektor, onda bi doveli do situacije u kojoj je smanjen nadzor i državne uloge, pre svega u nadzoru nad ovim sektorom i otvorili bismo vrata mogućnosti za ozbiljna kršenja ljudskih prava i jedne mogućnosti da zapravo budemo država koja bi bila stratifikovana na bezbednosni način, što znači da bismo imali bezbednosnu stratifikaciju između njih koji mogu da priušte sebi bezbednost i onih koji ne mogu. To je unošenje još jedne podele u naše i onako dovoljno podeljeno društvo i zbog toga mislim da su prilično izbalansirane odredbe. U tom smislu ja jesam intervenisala, mislim da je u pitanju član 16. Zakona o detektivskoj delatnosti, koji na neki način ima veze i sa Zakon o privatnom obezbeđenju, gde je trebalo uneti odredbu o zabrani korišćenja uređaja za tajno prikupljanje podataka putem elektronskog nadzora, odnosno nadzora elektronske komunikacije. Nadam se da ćete to uvažiti, jer je to zaista veoma važno. S druge strane, u Predlogu zakona o privatnom obezbeđenju imala sam nekoliko intervencija. Međutim, ono što me je zbunilo i nadam se da će tu predlagač zakona ispraviti, ticalo se člana 45. koji se odnosi na samozaštitnu delatnost, u kojoj su navedena - pravna lica i preduzetnici koja radi organizovanja samozaštitne delatnosti mogu itd. „Pravna lica“ je zaista jedan širok pojam i pod pravna lica potpadaju i svi organi državne uprave i Ministarstvo odbrane i BIA i Ministarstvo spoljnih poslova i zaista vas molim da ispravite i precizirate u pravnom smislu, da ne ispadne da bi i oni trebalo da dobijaju licencu od MUP za poslove samozaštite. To je, čini mi se, jedna možda nenamerna, razumem u kom smislu se možda potkrala greška ili nepreciznost, ali mene je to veoma zbunilo, pa bih volela da to bude ispravljeno. Drugi segment o kojem se ovde dosta pričalo i kolege poslanici su pričali, jeste dobijanje licence od strane MUP i to je odlično rešenje, da ne bude da neke čudne agencije, koje ne znamo ni kako su nastale ni ko ih vodi, daju licence onima koji predstavljaju integralni deo nacionalne bezbednosti, jer i ovaj sektor predstavlja integralni deo onoga što se zove Strategija nacionalne bezbednosti. Ono što jeste važno, to je da kada se dobije licenca ta licenca bi trebala da znači određeni standard u pružanju određene usluge. To je veoma važno i iz tog razloga mislim da će poskupeti u budućnosti cena ovih usluga, što ne znam da li je dobro ili loše, ali u svakom slučaju će to sigurno biti jedna od posledica. Što se tiče samog nadzora, čini mi se da je baš koleginica pre mene postavila pitanje oko toga kako će to u organizacionom smislu MUP biti rešeno? Vi znate da je osnovni princip u državnoj upravi, ili bar trebalo da bude, da struktura prati poslove, a ne poslovi strukturu. Prema tome, ako struktura prati poslove, pretpostavljam da ćete vi, a to nisam videla u Predlogu zakona, osnovati neko posebno odeljenje ili neku organizacionu jedinicu koja će se baviti nadzorom nad samim postupkom licenciranja. Inače, čak mislim da ne bi bilo loše da ta lista licenciranih agencija bude dostupna javnosti i da taj postupak licenciranja bude predmet možda i neke vrste kontrole Odbora za odbranu i unutrašnje poslove. Nisam član tog odbora, ali sam gostujući na sednici tog odbora videla da bi i to možda mogla da bude jedna od stvari koja će pojačati civilni i demokratski nadzor nad ovim segmentom. Još samo nekoliko stvari, uglavnom je sve rečeno u vezi ovoga. Opet kažem, mislim da će se neke manjkavosti ovim amandmanima i spremnošću Vlade i ministra da prihvate ove amandmane značajno unaprediti. Ali, ono što bih volela da zaista bude poruka iz ovog predloga zakona, to je da ipak država ne može da dozvoli bezbednosnim kompanijama da postanu konkurencija u pružanju bezbednosti koju država pruža svima. To je ipak nešto što mora da bude jasno, s obzirom da, kao što sam već rekla, oni predstavljaju integralni deo nacionalne bezbednosti. Tu se otvara ovo pitanje koje je već otvoreno od strane drugih poslanika, pitanje mogućnosti da, o čemu je ministar na početku govorio, pažljivo sam slušala, ima prilično razumnih argumenata za to da oni koji su bivši pripadnici neke od službi bezbednosti ili MUP ne bi trebalo da obavljaju ove delatnosti. Opet se slažem sa argumentima koje je ministar izneo, ali, sa druge strane, zaista smatram jednom imanentnom opasnošću da saznanja do kojih su došli radeći u organima državne uprave budu korišćena u komercijalne svrhe. Imam zaista veliki problem sa razumevanjem toga, jer smatram da naša sloboda jeste, kao što je i Džon Stjuart Mil govorio – ograničenje naše slobode jeste sloboda drugoga. Prema tome, ipak moramo imati na umu ravnotežu između potrebe zaštite ljudskih i građanskih prava i prava i zaštite nacionalne bezbednosti, pa u tom smislu i privatne agencije koje se ovim bave moraju da imaju na umu ovaj princip. Sve u svemu, mislim da je ovo dobra inicijativa, dobar predlog zakona, a videćemo u odnosu na to koji vremenski period neće biti ponovo izmenjen, da li će u praksi zaživeti, pa ćemo videti koliko je efikasan. Ono što moram već sada da kažem, to je da, kao i sa nekim drugim zakonima u ovoj oblasti, imamo problem sa nedostajućim podzakonskim aktima. Tako je i sa Zakonom o tajnosti podataka. Mislim da je slučaj i sa ovim predlogom zakona, ali to svakako ne bi trebalo da nas rukovodi da bilo ko ne glasa za ovaj zakon. Naprotiv, ovo je zaista jedan prvi i ozbiljan korak u uređenju ovog važnog segmenta. Zbog toga, a posebno zbog onoga što su govorili prethodni poslanici, zbog broja ljudi koji je zaposlen tamo, njihovih prava na kraju krajeva, mi znamo da vrlo često radnici privatnih obezbeđenja doživljavaju stalna kršenja i svojih radnih i ekonomskih prava, pa, prema tome, mislim da je ovo svakako dobar osnov i svakako ćemo podržati ovaj predlog zakona. Hvala.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Sada određujem pauzu, a sa radom nastavljamo u 16 časova i 30 minuta.
Nastavljamo sa radom. Odmah da kažem da smo postigli dogovor o načinu rada i tako ćemo to da poštujemo. Znači, sada ima reč Vera Paunović.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovana gospodo narodni poslanici, poštovani članovi Vlade, predlozi ova dva zakona tretiraju jedan segment iz sistema bezbednosti koji do sada nije bio zakonski regulisan i po čemu je naša zemlja bila verovatno jedinstven slučaj u Evropi. Što se tiče zakona o privatnom obezbeđenju, procenjuje se, jer tačnih podataka nema da u celom ovom sektoru radi oko 50.000 ljudi, a da se njime bavi oko 3.000 što registrovanih, što neregistrovanih organizacija za ovu delatnost, a koji poseduju nekoliko desetina hiljada komada vatrenog oružja. Samim tim ceo ovaj sektor zahteva poseban državni nadzor koji se ovim zakonom uspostavlja. Ključno će biti uvođenje licenci za bavljenje ovim poslom i to kako za privredna društva i preduzetnike, tako i za sama fizička lica koja će kod njih zasnivati radni odnos. Sami uslovi za sticanje licence za zaposlenje su sa pravom brojni, pa će se ubuduće za bavljenje ovim profesijama tražiti najmanje srednja stručna sprema, psihofizička sposobnost, obučenost u rukovanju vatrenim oružjem i bezbednosna provera. Možda se ovde moglo razmisliti i da se postavi uslov da potencijalni kandidati nisu osuđivani i da se protiv njih ne vodi krivični postupak. Posebni dodatni uslovi predviđeni su za obavljanje poslova tehničke zaštite, gde će se tražiti i najmanje srednje stručno zanimanje tehničke struke. Druga značajna novina je ta, da će se ovi poslovi obezbeđenja od sada vršiti samo na osnovu pisanog ugovora između zainteresovanih strana, gde će se jasno morati navesti šta se obezbeđuje, u kom obimu i u kom vremenu. Sam zakon prepoznaje desetak vrsta poslova obezbeđenja i za svaki od njih postavlja specifične zahteve i standarde zaštite koji su takođe dobro postavljeni, mada ovde bih takođe morala da primeti da mi se čini nelogičnim što se u članu 24. striktno propisuje vrsta i kalibar oružja koje obezbeđenje može posedovati, i zašto se ograničava mogućnost pravnom licu koje se bavi ovom delatnošću da poseduje oružje, svega za polovinu radnika koji imaju potrebne licence za obezbeđenje sa oružjem. Veoma bitan deo zakona čini i glava šest, odnosno članovi 46. do 57. gde su propisana ovlašćenja službenika obezbeđenja. Ovo je posebno važan deo zakona jer predviđa da ovlašćenja važe samo u štićenom objektu ili prostoru, i da se mere moraju primenjivati stepenasto sa najmanjim mogućim štetnim posledicama. Ovo je od posebne važnosti jer je u praksi često bilo slučajeva da su se pripadnici pojedinih privatnih obezbeđenja, umesto da štite isključivo za šta su zaduženi, ponašali maltene kao pripadnici policije i kršeći brojna prava građana, predstavljali potencijalnu opasnost po javni red i mir. Povezana sa ovim su i rešenja po kojima će se ovi poslovi od sada moći da obavljaju isključivo u propisanoj uniformi koja se može nositi isključivo za vreme obavljanja posla i uz posedovanje legitimacije. Drugi zakon kojim se danas bavimo, jeste Predlog zakona o detektivskoj delatnosti. Ovo je jedan od zakona koji tretira domen bezbednosti, a i ovi poslovi prikupljanja različitih vrsta informacija, proces udruživanja u protekle dve decenije često uz primenu nelegalnih metoda praćenja ili prinude nad građanima. Samim tim se i ovde nameće potreba da se izvrši licenciranje privrednih društava i pojedinaca koji bi želeli da se bave ovom delatnošću. I ovde su propisani uslovi koji su predviđeni za poslove privatnog obezbeđenja ali me čudi da se ovde pred potencijalne kandidate za licencu ne pominju ni bilo kakve bezbednosne provere, ni ranija ne osuđivanost kao uslov za bavljenje ovom delatnošću. Posao prikupljanja podataka i ovde će moći da se vrši samo na osnovu ugovora za precizno određene svrhe. U članovima od 17. do 21. regulisan je način prikupljanja i obrade podataka. Ovde se kao naročito važan ističe član 20. kojim je regulisano davanje podataka detektivima iz javnih registara. Mislim da su sadašnje formulacije o tome da je davanje roka podataka samo mogućnost, a ne i striktna obaveza državnih institucija. Postavlja se pitanje da li je i ovakvo rešenje u saglasnosti sa odredbom Zakona o zaštiti podataka o ličnosti, ali trebalo bi ipak naći neku meru između prava na privatnost sa jedne i mogućnosti za sprečavanje raznih vrsta zloupotreba prava sa druge strane, za koju smatram da je učinjena na pravi način odredbama člana 30. Predloga zakona gde je rečeno da ovi podaci mogu koristiti samo u svrhu za koju su prikupljeni i ne mogu se ustupati trećim licima niti se javno objavljivati kao u sledećem članu gde se propisuje obaveza čuvanja tajni koje se saznaju u toku posla. Poštovani narodni poslanici, poslanička grupa PUPS smatra da je dosadašnje odsustvo zakonske regulative u ovim oblastima stvorilo široku i opasnu sivu zonu u kojoj negde nisu postavljene jasne granice šta se sme, a šta ne sme raditi što je često dovodilo do smrtnih slučajeva među građanima. S toga, donošenje ovih zakona nameće kao prioritet i naša poslanička grupa će glasati za ova dva zakona. Hvala na pažnji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine predsedniče Vlade i ministre unutrašnjih poslova, dame i gospodo narodni poslanici, evo nas kao u onoj narodnoj – Mitrov danak – hajdučki rastanak. Ali, sudeći po zakonima koji se donose, Mitrov danak i hajdučki rastanak samo u narodnoj pesmi. Od hajdučije prema građanima Srbije se ne odustaje. Ovi zakoni danas o kojima raspravljamo, Predlog zakona o detektivskoj delatnosti i Predlog zakona o privatnom obezbeđenju, idealna su prilika da čujemo ministra unutrašnjih poslova kako kritikuje predsednika Vlade i kako predsednik Vlade kritikuje ministra unutrašnjih poslova. Ali, čuli smo i kako opozicija kritikuje i jednog i drugog. Kada smo vas kritikovali da u ovom zakonu niste predvideli mogućnost da u okviru ovog zakona lica koja su osuđivana za teška krivična dela dobiju licencu za obavljanje i detektivskog posla i posla privatnog obezbeđenja, vi ste nam odgovorili da smo mi krivi jer smo tako promenili Krivični zakon. Zajedno smo ga promenili, da se odmah razumemo, i glasovima SPS-a i DS i da više tu evidenciju o počiniocima krivičnih dela nemamo. Ali, znate kako, ako nešto ne valja u našem pravnom sistemu, ako se utvrdi da neki zakon nije bio dobar, dovoljno dobar i dovoljno kvalitetan, nije nikakav problem ni da ga promenimo. Za to je bar lako skupiti potrebnu većinu od 126, a nemamo problem ni mi iz DS da glasamo, ako će se otkloniti neki problem u tom zakonu. Nemojte da nam kažete da se baš kod vas ništa nije promenilo i da smo samo mi otišli u opoziciju. Kod nas ste bar bili ministar unutrašnjih poslova, ovde niste ni ministar unutrašnjih poslova ni predsednik Vlade. To je sve Vučić. Pokvarilo se ovo loše društvo samo za 15 meseci. S druge strane, moram da vam zamerim nešto. Vi kao predsednik Vlade ne treba da polemišete sa Biljanom Srbljanović, pogotovo u ovom parlamentu. Ona nije narodni poslanik. Ona je slobodni umetnik. Zamislite Pašić da je polemisao sa Nušićem? Na šta bi ličila zemlja? Kad govorimo o dva problematična zakona, moram da vam kažem da sam veoma skeptičan kada je reč o ovim zakonima. Tačno je da ova oblast treba da se uredi zakonom, i zakonom o privatnom obezbeđenju i detektivskoj delatnosti. Ali, šta mi u stvari dobijamo ovim zakonima i u kojim okolnostima donosimo ove zakone? Ja ne mogu da zatvorim oči pred činjenicom da ove zakone donosimo posle kidnapovanja članova DS u Vrbasu koji su odvedeni u prostorije SNS. To do današnjeg dana nije dobilo sudski epilog. Mi još uvek ne znamo šta se dešava sa strašnom situacijom da je dvoje članova DS u toku izborne kampanje kidnapovano i odvedeno u prostorije SNS gde su tučeni, maltretirani i gde im je prećeno. Da li se sada ovim zakonom stvaraju zakonski preduslovi za jačanje diktature i formiranje jurišnih partijskih odreda? Da li će se uz pomoć naoružanih privatnih vojski voditi izborne kampanje u Srbiji? Ja ne sporim potrebu da je nužno da se ovi zakoni donesu. Apsolutno prihvatam sve razloge koje je ministar unutrašnjih poslova izneo kada je reč o ovim zakonima, ali moram ponovo da se vratim na okolnosti u kojima se zakoni donose. Mi imamo situaciju da je ova Vlada mandat počela opštom amnestijom lica osuđenih za teška krivična dela i ukazivali smo vam da je to veoma opasan presedan, pre svega vama iz SNS, da nije dobro da se na takav način zahvaljujete za onaj broj dobijenih glasova u zatvorima širom Srbije. Vi ste istrajali da se ta amnestija proglasi, a onda smo imali zastrašujući porast nasilja. Vi ste u svojim partijskim glasovima, mislim na vas iz SNS, u svojim partijskim biltenima, iznosili zastrašujuće informacije o situaciji u Niškom odredu žandarmerije. To je prosto bilo neverovatno. Vi ste nas zapljuskivali takvim informacijama u ta dva partijska glasila i tabloida, da se tamo dešavaju strašne stvari, itd. Pročitaću vam samo naslove… (Predsedavajući: Gospodine Milivojeviću, ipak se vi vratite na dnevni red, molim vas.) Hoću, gospodine predsedavajući. Kaže se: „Teške zloupotrebe u Niškom odredu žandarmerije – pre podne žandarmi, popodne obezbeđuju kriminalce koje treba da hapse“. To se tiče lično obezbeđenja. Dalje se kaže: „Reketirali privatnike“, „Imali opremu za prisluškivanje“ – sve se tiče ova dva zakona. Ja mišljenje o policiji donosim pre svega na osnovu ovih časnih ljudi koje viđam ovde kad dođem u zgradu Skupštine. Prvo sretnem policajce. Sve su to profesionalci, vrhunski, vaspitani, kulturni. Pogledajte ove policajce koji sede u sali – primer kako treba da izgledaju policajci. Za svaku pohvalu. To je policija kakvu ja želim da imam u Republici Srbiji. To je policija u koju imam puno poverenja. Moje mišljenje o policiji je na osnovu onih policajaca koje svakoga dana s naplatne rampe vozim a radi u Policijskoj brigadi. Moje mišljenje o policiji je na osnovu onih policajaca koji su svoje živote položili na oltar otadžbine, braneći red i zakon u ovoj zemlji. Slobodan Cvetić, Aleksandar Rkman, Željko Zečević, Vladimir Gradić, odlično je gospodine Dačiću što svake godine vodite računa o njihovim porodicama, njihovoj deci, uručite im paketiće, vodite računa da se školuju, da budu dobri građani ove zemlje kao i njihovi očevi i da ne budu zaboravljeni. Goran Đorđević je poslednji nastradao, pre par dana u Bujanovcu. Preko 1.300 policajaca je povređeno. Ja na osnovu tih ljudi gradim mišljenje o policiji. Mi imamo situaciju da se u Srbiji neguje kultura nasilja. U pravu je onaj ko ima jače mišiće, bolji pištolj i kvalitetniji snajper, a ne bolje argumente. (Predsedavajući: Gospodine Milivojeviću, podsetiću vas da je ovde reč o zakonu o privatnom obezbeđenju, ne o Zakonu o policiji. Molim vas da se vratite na temu.) Hteo sam da kažem da je ovde bilo reči da policajci pre podne rade kao policajci, a popodne rade kao privatno obezbeđenje. Mnogo je veći problem što mi imamo pripadnike organizovanih kriminalnih grupa koje rade kao obezbeđenje. Što se tiče zakona, nije ovo zakon koji smo mi pisali. Mi smo pripremili određene zakonske odredbe, a lektura i redakcijska priprema ovih zakona je pripala nekome drugom. Moram da vam zamerim pre svega suštinu zakona, a na kraju i ono što ovde piše. Dakle, ovde imamo situaciju da se u ovim zakonima kaže na mnogo mesta da će ministar pripremiti podzakonska akta. Jel vi znate da ovoga trenutka protestuju auto-škole zato što dve godine niko nije uradio zakonska podakta? Jedan broj ljudi radi u auto-školama kao što radi privatno obezbeđenje. Jednak je problem neefikasnost vlasti za te ljude, kao što će on biti ako nema podzakonskih akata koji će urediti Zakon o obezbeđenju. Ako vam kažem da ovde na mnogo mesta ima gramatično loših terminoloških odrednica, na primer – bezbedonosno, bezbedonosne službe. Službe mogu biti bezbednosne, ali ne mogu biti „bezbedonosne“. Jer, imenica iz koje je izveden pridev bezbednosna je bezbednost. Mogu biti nosioci bezbednosti, ali nikako „bezbedonosni“. Ne mogu „vršiti dužnost“, nego vrše dužnost. Ali, to pitajte profesora Ivana Klajna, on će tu mnogo više da pomogne od mene, ako bude raspoložen, a i mnogo je učeniji. Imam suštinske primedbe kada je reč o zakonu o detektivskoj delatnosti. Tačno je i prihvatam, gospodine Dačiću, da mora da se povede računa da ljudi koji nisu osuđeni za najteža krivična dela ne mogu da rade na poslovima privatnog obezbeđenja. Ali, ne mogu da rade ni ljudi koji su radili do danas u policiji, koji su, recimo, radili u odeljenju koje se bavi teškim krađama i krađama automobila. Jer, on ima kod sebe u nekom fajlu spisak od 50, 60 ukradenih automobila i tih predmeta. On danas da ostavku, sutradan ode da radi u privatnoj detektivskoj agenciji. Ja mislim da je to sukob interesa. Apsolutno sam uveren da i vi to mislite. Jer, to nije u redu i mislim da mora neka pauza da se napravi. Ipak je reč o osetljivim poslovima. Makar neki međuperiod da prođe od dve godine. Ja sam tu predao jedan amandman kojim to tražim. Predao sam amandmane koji kažu da lica koja su bila osuđena za porodično nasilje ne mogu da rade na ovim poslovima. Tu bar evidencija postoji. Po najnovijem krivičnom zakonu postoji krivični upisnik gde se upisuju svi ljudi koji su izvršili akte silovanja. Ti ljudi bar ne bi trebali da budu nagrađeni od strane države, znači tu nije problem da se proveri da li su osuđivani ili nisu. Problem je što se taj zakon ne primenjuje, pa ni još jedno lice nije upisano u evidenciju silovatelja, a pogotovo seksualno agresivnih akata ka maloletnim licima. To govori o tome da se baš zakoni ne donose na najbolji način. Moram da citiram građanku Milu Bastu, ona mi kaže ovako - u toku rasprave – Dačić kaže da u firmama koje se bave privatnim obezbeđenjem u Srbiji radi oko 50 hiljada naoružanih ljudi. Silno grešite, gospodine Dačiću, oni rade u policiji, o tome sam malopre govorio. Ja ne smatram da svi ti ljudi rade u policiji, ali smatram da tu postoji jedan određen problem. Problem postoji i u sledećem – ko će kontrolisati uveče ljude koji rade na splavovima kao obezbeđenje ili se eventualno bave nekom detektivskom delatnošću? Zna se da se u noćnom životu Beograda dešavaju razne stvari, može neka gospođa, ili gospodin da unajmi detektiva, da se malo pozabavi nekim stvarima iz njegovog privatnog života. Onda tu imamo detektiva koji hoće da uđe na splav, na splavu imamo naoružano obezbeđenje, i onda imamo policiju interventne brigade koja dođe u kontrolu. Ko će da prekontroliše te ljude da li imaju licencu, bave se obezbeđenjem splavova duž Save i Dunava? Ko će da kaže - ko je ovde šef tih ljudi koji se bave obezbeđenjem? Kako će da ih legitimišu, kako će da utvrde, šta ako ovi zadrže detektiva, šta ako detektiv njih zadrži? To su sve stvari koje praksa nameće i život, a ne ja i moja mašta. S druge strane, i opet kažem, ne podvlačim nužnost zakonskog uređenja ove oblasti, ali samo govorim o onome što je život. Da li se sećate kako je bilo nemilih scena na izborima u Zaječaru, pa onda u Vrbasu, da ne govorim o ovim u Kosovskoj Mitrovici. Tu još ne znamo da li je gospodin Dinkić bio u verskoj poseti ili je bio na zadatku. Ja hoću da živim u državi koja neće kapitulirati pred nasiljem. Ja hoću da živim u državi gde nasilnici neće određivati da li će biti „Parade ponosa“, da li će biti utakmice, da li će biti „derbija“, da li će biti izbora na Voždovcu, tako što ću morati da vežbam u teretani koju mi postave ekstremisti na Voždovcu, da li ću morati da se izjašnjavam o zakonskim predlozima tako što ću prvo kod njih da odem da podnesem amanmdane na zakon, pa ću onda da ih predam na pisarnicu. To je atmosfera straha i kreiranja straha. To je negovanje nasilja. Na kraju, moram da vam kažem, i kada je reč o ovom sada zakonu i o detektivskoj delatnosti i o privatnom obezbeđenju, potrebno je da se pogleda ko sve od ljudi koji su ovog trenutka na poternicama, zbog organizovanog kriminala, imaju registrovane agencije za obezbeđenje. Gospodin Stefanović je kazao da je jedan od njih Darko Šarić. Ja se nadam da neće baš svako moći da registruje, ovde su propisana vrlo stroga pravila koje uslove čovek treba da ispuni za registraciju ovih delatnosti. Sporna su neka ovlašćenja koja dajemo ovim ljudima. Meni je posebno sporno ovlašćenje po kome ljudi iz privatnog obezbeđenja mogu da zadrže neko lice i ne da odmah obaveste policiju o tome, nego, navodno, ima obavezu da odmah obavesti policiju, ali ako nije u stanju, u najkraćem mogućem vremenu. Šta je najkraće moguće vreme kad se u prostorijama SNS pritvore, mimo svoje volje dvoje članova i aktivista DS? Da li je to jedan sat, da li je to dva sata, da li je to osam sati, da li je to vreme potrebno da ih oni izudaraju da ih osakate, prebiju ili je to neko kraće vreme? Šta ćemo sutradan kada krene privatno obezbeđenje da otima odbornike? Imamo glasanje u budžetu, tanka je većina, možda padne većina u nekom mestu u Srbiji i slučajno ga oni zadrže dva dana dok ne dobije posao u nekom javnom preduzeću i onda ga neko drži tu mimo svoje volje. To piše u zakonu, ja samo čitam ono što je predvideo zakon. (Dejan Radenković, s mesta: Onaj što ste radili.) Barem, ako nećete mene da slušate, poslušajte predsednika stranke, nije lepo dobacivati. (Dejan Radenković, s mesta: Ja sam to naučio od vas.) Lepo je učiti od najboljih, to nije problem, ali je problem što ste počeli da učite od gorih od vas i da vas oni vode na put, tu je problem. Za kraj, gospodin najava je ovih dana najavio obračun ponovo sa kriminalnim grupama huligana koji se smatraju navijačima, a nemajunikakve veze sa navijačima, stalno imamo neke najave da će biti hapšenja, privođenja i od svega toga imamo samo dalje ponižavanje Republike Srbije, koja stalno uzmiče pred nasilnicima. Ako vam tu treba podrška, tu ćete imati podršku. Žao mi je što uz ovaj paket zakona, za kraj ću vam to kazati, niste doneli izmene i Zakona o oružju i municiji. Mi smo kao DS predali Zakon o izmenama i dopunama Zakona o oružju i municiji i odmah ću vam kazati šta smo predvideli tu? Predvideli smo da je obaveza svakog građanina, svakog lica ko ima vatreno oružje da u narednih godinu dana uradi obavezan lekarski pregled da se vidi da li je to lice psiho-fizički sposobno da rukuje oružjem. Ne znam da li MUP priprema izmene i dopune Zakona o oružju i municiji, ali je moglo, taj zakon smo predali posle tragedije u Velikoj Ivanči. Trinaestoro građana Republike Srbije je stradalo. Posle toga, evo pre par dana smo imali u Valjevu situaciju da je iz legalnog oružja ubijeno dvoje ljudi koji su izvodili radove i mislim da je to loše što takve zakone ne prihvatate, što se čeka da donesete vaše zakone. Moram da vam kažem, imamo puno amandmana i još ćemo živopisniju raspravu imati kada budemo raspravljali po amandmanima nego o ovom zakonu u načelu, ali vas pozivam da prihvatite amandmane DS, makar će se popraviti ovaj zakon. Hvala.
Replika Zoran Babić.
Gospodine predsedniče, gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, svakodnevno smo izloženi torturi gebelsovskih razmera. Mnogo puta izrečena laž, možda ponekad postane i istina. Vi imate, gospodine predsedniče dugo parlamentarno i političko iskustvo. Mislim da se sećate da je jedan od prvih zakona 2001. godine koje je nova Vlada usvojila, bila Zakon o amnestiji. Bio je zakon o amnestiji. Sada se ovde spočitava da je SNS na političku scenu i u parlamentarni život uvela amnestiju. Samo ova vlada pušta kriminalce na slobodu, a 2001. godine su izašli neki svetitelji na slobodu. Pošto smo sada kod amnestije, ja bih voleo da pređemo na amneziju, a amnezija je ono što se iz svakog nekog takvog govora šalje poruka građanima Srbije, pa da zaborave neke stvari. Ja ovde imam Zakon o komunalnoj policiji. U članu 32. uslovi za obavljanje poslova, a ovakav Zakon o komunalnim policajcima je usvojio prethodni saziv Narodne skupštine. U njoj piše – komunalni policajac i u Beogradu i u svakom gradu u Srbiji može biti osuđivano lice na kaznu zatvora do šest meseci. Šta je sa time? Zaboravljamo. Amnezija. Idemo dalje. Evo ga Zakon o stečaju, još gore, stečajni upravnik po zakonu koji je usvojio prethodni saziv, možemo da govorimo i o tome ko je branio ovaj Zakon o stečaju. Stečajni upravnik može biti lice osuđivano na kaznu zatvora do pet godina. Kome ste davali imovinu koju su sticali građani Republike Srbije, sada se zgražavate, nedaj Bože, izaći će neki kriminalci, neko će da nosi oružje. Davali ste oružje, davali ste imovinu, šta je sa time? Samo amnestija i amnezija. Imamo dovoljno dugačku pamet da sve pamtimo šta se radilo ovde.
Srđan Milivojević, replika.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, amnezija je divna bolest. Svakog dana čujete nešto novo, a ništa vas ne boli. Međutim, istina zna da mnogo boli. Zakon o amnestiji smo doneli zbog toga što je ova zemlja bila prepuna zatvora koje su punili zatvorenici zbog političkog kriminala. Vi ste uvrstili krivično delo - narodni neprijatelj, izdajnik. Da li znate koliko ljudi smo zatekli u zatvorima posle 2000. godine? Zbog toga što su se borili protiv režima čije su okosnice bile vaš sadašnji predsednik stranke i nekadašnji predsednik stranke. Da li ste to zaboravili? Da li znate koliko smo ljudi zatekli u zatvorima koja su bila optužena za najteža krivična dela? Da li na to treba da vas podsećam? Da li treba da vas podsećam na Bogoljuba Arsenijevića Makija, kome ste vilicu slomili, koga ste osakatili? Da li treba da vas podsećam na Ivana Novkovića? Na 4.600 pripadnika Otpora, koje ste oterali u zatvor samo zato što su znali kakvi ste i šta ćete da uradite sa ovom zemljom i što su vas u tome sprečili? Da li vas to boli? Treba da vas boli. Ta istina mora da vas boli i na nju ću vas uvek podsećati. Vi ste odgovorni za to što su zatvori bili prepuni političkih zatvorenika. Kada je reč o stečajnim upravnicima, pa gospodin Radulović je najpoznatiji stečajni upravnik. Nemojte tako o ministru svoje Vlade. Nije lepo. Sada je čoveku neprijatno kada gleda ovaj prenos. Da li je moguće da toliko loše mišljenje imate o čoveku koga ste izabrali za ministra? Kakvi su ti najgori, ako su vam ovi najbolji? Uplašen sam za budućnost ove zemlje. Moram da tražim da se u ovom parlamentu pod hitno donese zakon o zaštiti građana od ove Vlade. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić.
Čudan naziv za Fljoru Brovinu. Politički zatvorenik pušten 2001. godine. Drenička grupa, albanski teroristi. Strašno. Ponovo amnezija. U ostalom, više bih voleo od tih političkih pamfleta, koji se čuju često ovde. Hajde da pričamo o zakonu. Zašto ste tada u zakonu iz 2001. godine bili mnogo liberalniji u odnosu na ovaj Zakon o amnestiji koji je usvojen i koji je usvojio ovaj saziv? Zar su tada politički oponenti koji su završili u zatvoru bili pedofili, silovatelji, svi oni koje ste pustili te 2001. godine? Ovaj Zakon o amnestiji, koji je usvojila ova Narodna skupština, je bio mnogo rigidniji, mnogo strožiji. Hajde da upoređujemo to, a baš bih voleo da vidim tih 1.300 albanskih terorista koji su kao politički ne istomišljenici završili tu. Drugo, ništa loše nisam rekao, niti imam pravo da govorim bilo šta loše o bilo kojem stečajnom upravniku u Srbiji. To su ljudi koji moraju da polože licencu, koji moraju da polože neke ispite. Ništa o nikome pojedinačno. Govorio sam o lošem zakonu. Pogledajte zakon. Svaki od stečajnih upravnika je mogao da bude osuđen na kaznu zatvora do pet godina. I nikom ništa. Šta je mogao neko ko je osuđen na pet godina zatvora da uradi pre toga? Koliko firmi da zatvori? To je u redu. To je demokratski. To je odlično, jer dolazi sa neke strane koja jedina ima pravo da vodi Srbiju. Svi mi ostali smo nedovoljno pametni, nedovoljno mudri. Svi smo mi ostali nikakvi da bi vodili Srbiju. Ne možete vi da određujete. Tu su građani Srbije, tu su izbori. Ne prizivajte ih, ne verujem da će ostati više nego za dva reda poslanika.
Završavamo sa replikama. (Srđan Milivojević, sa mesta: Molim vas, još jedanput.) Neću vam dati repliku iz razloga što je izašla iz konteksta dnevnog reda, vodi se sasvim druga priča koja, po meni, nema smisla, jer onda ćemo razviti drugu priču i drugu teoriju. Molim vas, završavam, neću dati nikome repliku po ovoj temi. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Pejčić.
Uvaženo predsedništvo, predsedniče Vlade, predstavnici Vlade, danas je na dnevnom redu treća tačka. Ona obuhvata nekoliko zakona i nekoliko ugovora. Usredsrediću se na jedan zakon, a to je zakon o privatnom obezbeđenju. Neću pričati o zakonu o privatnim detektivima, jer mi iz DSS smatramo da taj zakon treba da se povuče iz procedure, jer je nedorečen. Kada je reč o ovoj materiji privatnog obezbeđenja, ona je u Srbiji nedefinisana, nejasna i možemo reći da i sama država ne zna egzaktne podatke vezano za broj agencija i firmi koje se bave ovom delatnošću, ne zna koliko radnika radi u tim firmama, ne zna, na kraju krajeva, koliko naoružanja oni poseduju. Možemo reći da je poverenje građana, stopa poverenja građana u privatno obezbeđenje izuzetno niska. Malopre smo čuli da je to 25%. Jedan od razloga što je stopa izuzetno niska je to što je Srbija jedina zemlja u okruženju koja nema zakon o privatnom obezbeđenju. Dakle, postoji jedan pravni vakum i nadam se daćemo ga prevazići nakon što ćemo usvojiti ovaj zakon o privatnom obezbeđenju. U Evropi i svetu, rekao sam, mnoge zemlje imaju ovaj zakon. Iskustva su različita. U toku je harmonizacija zakonodavstva vezano za rad ovih firmi koje se bave obezbeđenjem. Takođe, u nekim zemljama postoje pravila službe koje na osnovu toga donose određeni kvalitet rada tih istih bezbednosnih firmi. Inače, spisak delovanja tih firmi obezbeđenja je veliki. Poput obezbeđenja objekata, to smo čuli malopre ovde, kao što su nuklearni objekti, vojni objekti, aerodromi, luke, čak i u nekim zemljama narodni parlamenti. Ove firme se takođe bave prevozom novca i čuvanja dragocenosti, kao i čuvanja i obezbeđenja fizičkih lica. Zbog specifičnosti posla koje rade radnici u obezbeđenju, mnoge zemlje su donele neka pravila koje radnici mogu da rade u tim obezbeđenjima. Primera radi, radnik mora da bude iz te zemlje, mora da je star, ne može radnik sa 16 godina da bude radnik obezbeđenja, ono što je najbitnije, ne sme da bude osuđivan niti krivično gonjen. Obuka za ove radnike je različita od zemlje do zemlje. U pojedinim zemljama to se reguliše određenim kursevima, u drugim zemljama to reguliše MUP, a u nekim zemljama dato je samim privatnim firmama da rade na obuci istih tih radnika. U nekim zemljama je dozvoljeno da ti radnici nose naoružanje, dok u drugim nije, već da nose alternativno oružje, poput pištolja sa gumenim mecima i električnim pendrecima. Mogu reći da je pravo delovanja određenih firmi u nekim zemljama, to jest radnika koji rade u toj firmi, veliko, u nekima nije. U nekim mogu da deluju ograničeno, a u nekima mogu čak i da lišavaju slobode određene ljude. Dakle, ovo su sve iskustva zemalja Evrope i sveta. Vi ste određena iskustva implementirali u zakon. Međutim, siguran sam da je Srbiji potreban drugačiji zakon zato što Srbija ima drugačije specifičnosti i drugačije karakteristike. Udruženje privatnih obezbeđenja već godinama pokušava da natera državu, ne samo ovu Vladu, već i prethodne, da reguliše na jedan normativan način, pravni način prava obezbeđenja, da u stvari imaju neki protokol, način delovanja kada su na terenu, da se ne bi dešavale neke ekscesne situacije. Moramo reći, gospodine ministre, da mnoge osobe bez kredibiliteta koje su krivično osuđivane su otvarale ove privatne agencije i firme, a struktura upošljenika u tim agencijama je upravo bila kriminogena. To su sve bili narko dileri, bivši robijaši protiv kojih je podnesena krivična prijava ili su došli iz zatvora, neki bivši sportisti koji su se bavili borilačkim veštinama. Zato mi očekujemo, pre svega, da ovaj zakon da odgovore na neka pitanja, a to je da se lektira, sve one firme koje se bave ovom problematikom, a ima ih negde oko 3.000 u ovom trenutku, po nekim popisima i po nekim saznanjima, da napravi selekciju i što se tiče radnika u tim firmama, a po nekom popisu ih ima oko 60.000 radnika i da steknu licencu na osnovu koje će raditi, tj. vršiti ovu delatnost. Očekujemo, gospodine ministre, da ovim zakonom regulišete ko sme da upotrebljava silu, jer se dešavalo u prethodnom periodu upravo da radnici obezbeđenja vrše torturu nad klijentima, vrše torturu nad slobodnim građanima. Lako su potezali i pištolj na neke ljude. Dakle, mi očekujemo da se to na jedan korektan i kvalitetan način reguliše. Takođe, očekujemo da posle ove legalizacije subjekata koji se bave ovom delatnošću, da se uvede red u ove oblasti, da nemamo crnog tržišta, već da sve firme rade sa licencama na osnovu ovog zakona. Dakle, to je ono što mi očekujemo od ovog zakona. Dobro je, gospodine ministre, što je napokon i država rešila da to stavi pod svoju kapu. Međutim, nama nije jasno ko će iz MUP raditi taj deo posla? Koja uprava će to raditi? To nije definisano ovim zakonom i očekujemo da u tom kontekstu dobijemo kvalitetan odgovor, jer postoji mogućnost da se naknadna sredstva iz budžeta opet opredele ka MUP. Demokratska stranka Srbije, kao što znate, amandmanski je reagovala kada su u pitanju ovi zakoni. Hteli smo da popravimo ovaj tekst zakona, pre svega, da pomognemo i državi, da pomognemo i svim ljudima koji se bave ovom delatnošću. Očekujem da ćete prihvatiti određene amandmane koje smo podneli, jer se radi o novom nacrtu zakona i o novoj materiji. U nadi da ćete to uraditi, ja vam se zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani predsedniče Vlade, saradnici ministra, dame i gospodo narodni poslanici, danas na dnevnom redu imamo nekoliko sporazuma kojima se uređuju međunarodni odnosi između Republike Srbije i zemalja u okruženju, po pitanjima bezbednosti i imamo dva veoma važna zakona iz sektora privatne bezbednosti. Dakle, stavljanjem na dnevni red Sporazuma o međunarodnom centru za razvoj migracione politike, zakona o usvajanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Makedonije, Crne Gore i Vijeća ministara BiH, o policijskoj saradnji i readmisiji, MUP Republike Srbije pokazuje, po ko zna koji put, rešenost da Srbija, kao deo Evrope, bude značajan i pouzdan partner na međunarodnom planu u oblasti opšte sigurnosti i bezbednosti. Donošenjem zakona o privatnom obezbeđenju i zakona o detektivskoj delatnosti pravno se uređuje ova oblast. Takođe, donošenje ovih zakona predstavlja novo poglavlje u ostvarivanju koncepta javno-privatnog partnerstva u ovoj oblasti u našoj zemlji. Gospodine predsedniče Vlade, citiraću vaše reči iz juna meseca ove godine, kada ste rekli – ova oblast bila je neregulisana i vreme je da Srbija dobije zakon koji će celovito da je uredi. Želimo privatni sektor obezbeđenja koji će sarađivati sa državnim, kao što je to praksa u svetu. To podrazumeva licenciranje ljudi koji će raditi ovaj posao. Sigurno nije bilo lako doći do ovakvih zakonskih predloga, imajući u vidu činjenicu da ove delatnosti već postoje u Srbiji duži niz godina i da se obavljaju po osnovu nekih drugih zakona, da postoji veliki broj pravnih i fizičkih lica koja su uključena u ove poslove. Zato želim u ime SPS da izrazim svoje veliko zadovoljstvo činjenicom da ste vi, gospodine predsedniče Vlade, i vaš tim uspeli da kroz široku javnu raspravu obezbedite podršku svih relevantnih institucija i zainteresovanih strana i time posle skoro decenije rada na ovom zakonodavnom predlogu pred Narodnu skupštinu stavite konačan tekst ovih zakona. Kada je reč o značaju ovih zakona, potrebno je i važno je pitanje sagledati sa aspekata ovlašćenja koja će imati pripadnici obezbeđenja i detektivi, a sa druge strane, sa aspekta mogućnosti da svi ovi subjekti treba da se stave u određenom trenutku u jedan drugi kontekst i da se na njih prenesu određeni poslovi koji su od značaja za državu. Time se zapravo dolazi do onoga što je javno-privatno partnerstvo u ovoj oblasti, a što je veoma značajno za novo vreme. Cilj je da imamo jedan jedinstveni bezbednosni sistem i čini se da kod nas nije sazrela svest o sve većoj potrebi učešća tzv. privatnog sektora bezbednosti u jedinstvenom bezbednosnom sistemu. Još uvek se misli da je pitanje bezbednosti, pre svega, stvar državnog sektora i to na onakav način kako je to bilo uređivano za vreme Tita, u ranijem sistemu. Potpuno je jasno da se obaveza i dužnost države da obezbedi visok stepen sigurnosti ne može ničim zameniti, odnosno da je ona u tom delu veoma, veoma značajna. Međutim, s druge strane, ne sumnjiv je interes i države i društva da postoji stabilno društveno i poslovno okruženje. Potrebno je ukomponovati i složiti što bolji mozaik bezbednosnih struktura, koje će zaštiti i obezbediti državu, njen sistem, sve delove društva, ljude, materijalna dobra, privatnu svojinu, pojedince. To se jedino može kroz javno privatno partnerstvo u ovoj oblasti. Zbog svega navedenog, jasno je da je neophodan zakon koji će definisati oblast privatnog sektora bezbednosti, jer to što on još uvek ne postoji, dovodi do mnogih i u nekim situacijama bezbroj zloupotreba. Sve ovo o čemu govorimo nije novina koju želimo na pravno uređen način da primenimo ovde u Srbiji. Takva praksa postoji u ovoj oblasti u celom okruženju, u svim evropskim zemljama. Konačno, recimo i to da jedino u Srbiji ova oblast nije do sada uređena na valjan način. Kada država poverava određena ovlašćenja privatnim, fizičkim i pravnim licima, neophodno je da se precizno odrede procedure i obezbedi adekvatna kontrola. Zato je predlagač zakona predvideo veoma precizne procedure za obavljanje ovih delatnosti, a primarnu zaštitu u svemu tome, znači, primarnu zaštitu od zloupotreba, u svemu tome je svakako izdavanje licenci. Postupkom izdavanja licenci onemogućava se licima sa sumnjivom prošlošću da poseduju firme za privatno obezbeđenje, ali i da obavljaju poslove u ovoj oblasti. Svi koji budu želeli da se bave privatnim obezbeđenjem ili detektivskom delatnošću moraće da prođu određene provere, kontrole, kao i obaveznu obuku za obavljanje ove delatnosti. Zbog izuzetne osetljivosti ove oblasti predviđene su sveobuhvatne provere obuke i edukacije, počev od provere psihofizičke sposobnosti preko obuke za rukovanje oružjem, obuke za protivpožarnu zaštitu, prve pomoći do edukacije o ljudskim pravima. Na ovaj način svi rizici se svode na minimum. Međutim, donošenjem ovog zakona treba još jedan deo nadomestiti, a to je donošenje podzakonskih akata, jer nije moguće sve kroz tekst jednog zakona urediti na najbolji mogući način. Očekujemo da će kroz niz podzakonskih akata, kao što su uputstva, određeni pravilnici, normativi itd, to biti precizirano na najbolji mogući način. Pored toga, posebno ističemo da direktan nadzor nad sprovođenjem ovog zakona vrši Ministarstvo unutrašnjih poslova, a ne neka posebna agencija kao što je bila ideja u toku pripreme ovog zakona. Time se svakako smanjuje prostor za neke nove zloupotrebe, a sigurno da se i troškovi svode na minimum. Konačno, ljudi, građani imaju najviše poverenja u ono što je državni organ, a to je Ministarstvo unutrašnjih poslova. Verujem da će navedeni predlozi, uz jedan broj amandmana koji je ovde podnet, pa id od strane SPS, dati konačan tekst zakona kojim će se dovesti regulativa do jednog boljeg, da tako kažem, sadržaja, koji će ovu oblast obezbediti na najbolji mogući način, tako da ova osetljiva delatnost po prvi put bude pravno uređena u našoj zemlji. Ne treba imati iluziju da će donošenjem ovog zakona biti sve uređeno na najbolji mogući način. Praksa će pokazati mnoge manjkavosti koje možda u ovom trenutku ne možemo da predvidimo. Konačno, svest o tome da javni privatni sektor treba da bude u jednakoj meri partner sa državnim, rekao sam, nije u potpunosti sazrela, ali ta svest, naravno, nije prisutna ni kod onih ljudi koji možda već rade te poslove danas ili koji će raditi. Potrebno je dugo, dugo vremena da dođemo do sveopšte jednog stanja svesti u kome ćemo na pravi način razumeti i shvatiti jedan takav odnos i jednu takvu ulogu bezbednosnih struktura i privatnog sektora i državnog, kako bi u konačnom to zapravo bila bezbednost koju država uređuje, ali naravno sa svojim nezaobilaznim partnerima. Na kraju da istaknem još jedanput veliko zadovoljstvo da je uložen veliki trud od vas, gospodine predsedniče, svakako i od vaših bliskih saradnika i da konačno ulazimo u pravnu regulativu ove veoma osetljive oblasti, a od nečega treba početi. Ovaj prvi korak je veoma značajan i ja pretpostavljam da će dati puno, puno dobrih rezultata. Socijalistička partija Srbije će glasati za sve sporazume koji su ovde podneti, svakako i za zakon o privatnom obezbeđenju i detektivskoj delatnosti. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Ljuban Panić. Izvolite.
Hvala. Gospodine predsedavajući, poštovani predsedniče Vlade Republike Srbije, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, poštovane građanke i građani Srbije, slažem se sa predsednikom Vlade kada kaže da je neophodno da se zakonom uredi ova oblast. Čuli smo danas mnogo primera. Možda najbolji primer za to zašto ovu oblast trebamo da uredimo se nalazi možda u ne tako dalekoj istoriji i činjenici da su ljudi bliski šefu jedinice za specijalne operacije u jednom trenutku, a za vreme trajanja procesa za ubistvo premijera Đinđića, osnovali jednu agenciju za obezbeđenja lica i koliko je opasna činjenica da takvi ljudi imaju pravo da se bave nečim što se naziva obezbeđenje. Vi ste danas kao predsednik Vlade rekli, i to je sa vaše pozicije normalno, da odbijate da prihvatite činjenicu da će neko ko je kriminalac imati priliku da radi kao privatno obezbeđenje ili da se bavi detektivskim poslom. Ne bi mi imali problem sa tim objašnjenjem da ne sumnjamo, a da imamo iskustvo u prethodnih godinu i po dana da većina zakona koja je predložena Narodnoj skupštini Republike Srbije nije dala rezultate kakvi su se od tih zakona očekivali. Od Zakona o ukidanju konverzije očekivali smo nekoliko milijardi evra investicija. Od nekoliko budžeta i rebalansa budžeta očekivali smo bolju ekonomsku situaciju itd. Ako rezultata na drugim poljima nema, mi kao opoziciona politička stranka imamo pravo da sumnjamo šta može da se dogodi sa eventualnom primenom ovakvog zakona ako u neizmenjenom obliku bude usvojen. Ne možemo i ovu raspravu odvijati van konteksta u kome se ovaj zakon donosi. Mi imamo ponovnu eskalaciju nasilja i huliganizma, odnosno aktivnosti huligana što na sportskim terenima, što van njih. Imamo činjenicu da ekstremisti iz raznih nacionalističkih organizacija, koje su više puta bile na sudu, prave teretane po Voždovcu, koje predsednik te opštine iz najveće političke stranke koja proklamuje evropske vrednosti, navodno, kaže da mu ta teretana ni malo ne smeta. Imamo činjenicu da se vaš prvi potpredsednik Vlade sastane sa huliganima i navijačima, sa njima popije kafu i nekoliko meseci nakon toga jedini rezultat toga je da se njemu, za razliku i od vas i od mnogih drugih, ne skandira na sportskim priredbama, a nasilje je na sportskim priredbama u porastu. Imamo i činjenicu koja je bila velika tema koju smo svi zajedno osudili, a to je da je momak pre nekoliko meseci u Beogradu od strane obezbeđenja ubijen. Momak sa Zvezdare. Imali smo spontane građanske proteste povodom toga. Zato i postavljamo pitanje kome se to daje mogućnost preduzimanja istražnih poslova, nošenja oružja, proveri identiteta, zadržavanja lica, upotrebe fizičke sile i dresiranih pasa? Stavite se u situaciju društva tog momka koji je ubijen i u situaciju da postoje ljudi koji su možda naoružani u tom trenutku, a ovaj zakon bi u takvim situacijama tim ljudima omogućio da budu naoružani. Vi ste se danas branili od amandmana DS, kojim tražimo da samo neosuđivana lica mogu da se bave ovim poslom citiranjem određenih zakona. Ja vam se zahvaljujem na malo dužoj pauzi. Imao sam vremena da se pripremim. Možda ja nisam u pravu i valjda u tom smislu valjda zaslužujem objašnjenje. Član 102. stav 3. Krivičnog zakona bavi se davanjem podataka iz kaznene evidencije. Kaže da podaci iz kaznene evidencije mogu se na obrazložen zahtev dati državnom organu, preduzeću, drugoj organizaciji ili preduzetniku ako joštraju pravne posledice osude ili mere bezbednosti i ako za to postoji opravdani interes zasnovan na zakonu. Dakle, ako stavimo da u ovaj zakon vi prihvatite amandmane DS, a ako je ovo krivični zakon, odnosno zakonik Republike Srbije, onda mi kao narodni poslanici obavljamo našu ulogu vrlo odgovorno kada je u pitanju bezbednost građana. Sprečavamo da ljudi, krivično osuđivani, mogu da se bave ovim poslovima i da incidente koje smo imali u prošlosti sprečimo, a ne daj Bože da se ti incidenti ponovo sa dresiranim psima i oružjem, mogu da ispadnu još mnogo gori. Ne moram da čitam kada je lice zakonski rehabilitovano. Ako je neko osuđen na kaznu zatvora preko šest meseci do jedne godine, npr, zakonska rehabilitacija nastupa u roku od pet godina od kada je kazna izvršena. Dakle, većina ljudi o kojima mi danas ovde govorimo, a mogli bi postati zaposleni u tim privatnim obezbeđenjima, sasvim sigurno nije izbrisano iz evidencije. Ko vodi evidenciju? To se nalazi u nadležnosti Ministarstva pravde. U zakonu o izvršenju krivičnih sankcija, tačka 2, kaže da ministar nadležan za pravosuđe vodi evidenciju o osuđenima. Rekli ste nam da te evidencije nema. Ako je nema, onda se postavlja pitanje čija je odgovornost što je nema? Može je biti. Vi ste danas rekli – vi ste u pravu kada je nasilje u pitanju. Odgovornost možemo svi zajedno ovde da podelimo i mi koji smo činili prošlu Vladu i vi koji činite sadašnju. Ali, sličnosti iz ovog i onog vremena, uvaženi predsedniče Vlade, nema mnogo. Kada uzmemo u obzir činjenicu da je aktivista DS Danilo Bobić identifikovao u vašem ministarstvu, odnosno Kancelariji za KiM, Zorana Milojevića Želju, ili Zelju, ne znam, kao čoveka koji ga je tukao, kada imamo činjenicu da iz vaše Vlade stigne dopis poslanicima DS da su ministri, uglavnom vezani za najveću političku stranku vaše koalicije, preko 5.000 kilometara prešli u kampanji za lokalne izbore u Vrbasu, da je neko sprovodio nasilje koristeći službeno vozilo Vlade, Ministarstva za KiM, osim ako u nadležnosti tog ministarstva nije i Opovo i Metohija, nego samo KiM, onda to nije normalno. Vi kao predsednik Vlade bi na to morali da reagujete zato što je policija u Vrbasu tog dana, a podsetiću vas tog dana je bila sednica Vlade koju smo svi gledali, o merama štednje, sa jednom vrlo neprijatnom scenom na kraju, gde vaš prvi potpredsednik, to je ovaj što sam ga pomenuo da priča sa navijačima, a da se ništa nakon toga ne desi, osim što prestanu njemu da skandiraju pogrde, a to ste i vi preživeli, i gospodin Jočić je to preživeo i mnogi drugi političari u ovoj zemlji, a sa njima nisu sedeli i pili kafu. (Predsedavajući: Gospodine Paniću, vratite se temi, molim vas.) Još svega dve, ili tri rečenice. Hvala vam na upozorenju. Kakva je poruka koju šaljemo donošenjem ovog ili nekih drugih zakona, ili toga da policija ne reaguje na identifikovano lice koje je član vašeg kabineta, koji se bavi nasiljem za vreme jedne političke kampanje? Šta da uradi policajac u Vrbasu kada mu neko signalizira da je maltretiran ili da se nalazi zatočen u prostorijama najveće stranke u ovoj skupštini, istog dana kada vi trpite ponižavanje od prvog potpredsednika Vlade u direktnom prenosu na RTS, koju gleda nekoliko miliona ljudi? Molim vas da razmislite o ovim amandmanima. Vi ste bili najbolji student Fakulteta političkih nauka i znate da nisu samo tehničke stvari važne kada se donosi neki zakon, da ima mnogo toga i u kontekstu u kome se taj zakon donosi i u porukama koje šaljemo donošenjem određenih zakona. Prihvatite amandmane DS. Podaci o ličnostima su zaštićeni u svim slučajevima, sem u slučajevima kada zakon nalaže da taj podatak nije zaštićen. Ovo je situacija u kojoj ne možete izbeći amandmane DS, ili drugih opozicionih partija, u kojima se traži da u obezbeđenjima, u obezbeđenju, privatnom obezbeđenju, detektivskom poslu, ne mogu učestvovati lica krivično osuđivana. To je opasno. Opasno i zato što imamo porast nasilja u političkim kampanjama, zato što imamo porast nasilja na stadionima, zato što imamo porast nasilja kroz medije, zato što imamo nasilje, ako želite, a ja sam to identifikovao kao jednu vrstu nasilja, i na samoj sednici Vlade. Razmislite još jednom o ovim amandmanima. To mora stajati u zakonu. Mora. Nemamo pravo, ako želimo da budemo zemlja članica EU, niti će nas u tu EU primiti kao zemlju koja pred nasilnicima ustukne, ili koja im daje mogućnost da nakon amnestije, ili možda kako je to juče meni uvaženi kolega, šef poslaničkog kluba SNS, rekao – valja se razgovarati sa huliganima da bi se uveli u određene normalne tokove. Prema njima treba da se primenjuje zakon kao prema svim drugim građanima ove zemlje. Ne može im se eventualno ovim zakonom ostaviti prostor da se legalizuje ono što najbolje rade, da sprovode nasilje, a da uz to smeju još da koriste pse ili oružje. Hvala vam, predsedniče Vlade.
Reč ima narodna poslanica Irena Aleksić.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, uvažene kolege, pred nama se nalaze dva potpuno nova zakona, izuzetno značajna, Predlog zakona o privatnom obezbeđenju i Predlog zakona o detektivskoj delatnosti. Izuzetan značaj ovih zakona je u tome što regulišu jednu oblast koja je godinama bila pravno neuređena. Siva ekonomija, brojne zloupotrebe ovlašćenja samo su neke od posledica pravne neuređenosti u sektoru privatne bezbednosti. Cilj ovih zakona jeste profesionalizacija, ali i legalicazija ovog sektora što znači izmeću ostalog da će broje do sada ne registrovane agencije morati da počnu sa izmirivanjem svojih obaveza prema državi. Jednom rečju, cilj zakona jeste da se uvede red u sektor privatne bezbednosti, ali isto tako da se izvrši jedna usklađenost naših zakona sa zakonima EU. Oba zakona imaju predviđenu kaznenu politiku. Kaznene odredbe mogu biti novčane, ali mogu biti i mere zabrane vršenja ovom delatnošću. Zatim, predviđen je i nadzor nad sprovođenjem ovih zakona, što mislim da je jako bitno kako bi ovi zakoni zaista i zaživeli u praksi. Nadzor će vršiti ministarstvo, a ovlašćeni službenici, odnosno policijski službenici ministarstva imaće pravo da bez bilo kakve najave vrše uvid u to kako se obavljaju poslovi, odnosno detektivske delatnosti, kao i privatnog obezbeđenja. Isto tako, predviđena je i zaštita podataka što znači daprikupljeni podaci mogu biti korišćeni samo u one svrhe zbog koje su i pribavljeni. Između ostalog, to znači da ne mogu biti javno objavljeni i da ne mogubiti dati na uvid trećem licu. Mislim da je to nešto što je jako pozitivno, zato što je to jedini način da se izbegnu moguće zloupotrebe. Zatim, obavezno je nošenje legitimacije i pokazivanje na uvid iste ovlašćenim policijskim službenicima. Kada su prikupljeni podaci u pitanju, takođe ovlašćeni politički službenici imaju pravo na uvid iste. Iz svega navedenog jasno je da postoji jedan visok stepen kontrole od strane države u ovom sektoru za šta mislim da je jako dobro i da je to jedini način da se izbegnu moguće zloupotrebe za koje smo svedoci da su postojale. Ovlašćenja službenika privatnog obezbeđenja i detektiva će biti detaljno sprovedena i u detalje objašnjena podzakonskim aktima kao što je to slučaj u većini evropskih država. Naročito će to biti slučaj kada su mere prinude u pitanju zato što opet, kako bi se sprečile eventualne zloupotrebe. Na samom kraju bih iskoristila priliku da apelujem na nadležne organe da se spreči jedna ne tako retka pojava, a to je da poslove privatnog detektiva ili privatnog obezbeđenja obavljaju policajci u svoje slobodno vreme, a pri tom čestom koristeći naoružanje i policijsku značku. Imamo slučaj da ta lica imaju dva posla, dve zarade dok neko nema nijednu, a da ne govorimo o sukobu interesa koji tu postoji. Jedino što se od njih traži jeste da naprave jedan pošten izbor da li će raditi u privatnom ili javnom sektoru. Kako bi ovakve i slične pojave postale stvar prošlosti, naravno da je potrebno vreme, ali jedan ozbiljan i koordiniran nastup i rad svih relevantnih institucija i usklađenost Zakona o radu sa Zakonom o policiji. Mislim da su ova dva predloga zakona jedan jako dobar početak i zato će u danu za glasanje imati podršku SNS. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Petar Petković.
Hvala gospodine predsedavajući, na početku želeo bih svim građanima Srbije, narodnim poslanicima i vama gospodine predsedniče Vlade da čestitam godišnjicu donošenja Mitrovskog ustava. Zahvaljujući Demokratskoj stranci Srbije, dakle donet je Ustav 2006. godine koja je danas brana dezintegracije države Srbije. Danas ću u ovo mom izlaganju govoriti o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Crne Gore o readmisiji. Naime, reč je o jednom veoma lošem sporazumu, gospodine predsedniče Vlade, koji odgovara Crnoj Gori i crnogorskom režimu, ali pritom ne odgovara državi Srbiji i ne odgovara državljanima Republike Srbije koji već godinama žive u Crnoj Gori. Dakle, bez ikakve diskriminacije državljani Crne Gore veoma lako po određenoj proceduri mogu u Republici Srbiji da dobiju dozvolu za privremeni boravak, ali mogu da dobiju i državljanstvo, a pritom čuvajući svoje državljanstvo. S druge strane, državljani Republike Srbije ne mogu u Crnoj Gori ne samo da dobiju državljanstvo Republike Crne Gore, već ne mogu gotovo da dobiju ni privremenu dozvolu za boravak. Za čuđenje je da ste prosto tako lako prošli preko ovog sporazuma, pristali na ono što se zove crnogorski jezik. Nemam ništa protiv toga da nezavisna država Crna Gora ima svoj jezik, ali šta je sa statusom srpskog jezika u Crnoj Gori? Mi svi dobro znamo da se tamo taj jezik izbacuje iz škola iz zvanične upotrebe, iako prema podacima iz 2011. godine, kada je bio popis oko 28% govori crnogorskim jezikom, a 42% govori srpskim jezikom. Dakle, tu država Srbija ne sme da ostane nema, već mora da da neki odgovor, a ne prosto tako potpisuje sporazume, prihvata određene kvalifikacije koje nažalost idu na štetu građana Srbije, državljana Republike Srbije. Takođe, ono što želim ovde još da istaknem jeste i to da ste vi kao potpisnik Sporazuma, gospodine predsedniče Vlade, predvideli jednu neprihvatljivu terminološku razliku. Naime, u Sporazumu se kaže – državljanstvo Republike Srbije i crnogorsko državljanstvo. Dakle, u pitanju je terminološka razlika koja jeste i politička, jer na taj način mi promovišemo, prihvatamo ovim sporazumom da promovišemo crnogorski identitet države, koji po važećem Ustavu Republike Crne Gore je građanski. Zašto onda nismo rekli u ovom sporazumu i srpsko državljanstvo, ili pak da kažemo državljanstvo Republike Srbije. Takođe u članu 2. stav 1. Sporazuma kaže se da će države potpisnice prihvatiti svako lice koje ne ispunjava uslove za ulazak i boravak u drugoj državi. Sveštenstvo i monaštvo Mitropolije crnogorsko-primorske, kao i ostalih eparhija koje imaju kanonsku jurisdikciju u Crnoj Gori doživljavaju progon od MUP Crne Gore. Oni ne mogu čak da dobiju ni privremene dozvole za boravak, a zapravo reč je o samom ministru Rašku Konjeviću sa kojim ste potpisali ovaj sporazum, kao i njegovim saradnicima koji ne rade po zakonu, već vrše progon sveštenstva i čak govore o tome da će biti deportovani. Jadna je ta država i jadan je taj sporazum, gde sveštenstvo od strane MUP Crne Gore se kvalifikuje kao pretnja za bezbednost države Crne Gore, po rezultatima njihove Agencije za nacionalnu bezbednost. Treća stvar o kojoj hoću da govorim ovde jeste, da u samom ovom sporazumu niste predvideli pitanje Kosova i Metohije. Šta ćemo sa licem koje ne ispunjava uslove za ulazak i boravak na teritoriji Crne Gore, a sa Kosova i Metohije? U tom slučaju Podgorica će ako identifikuje takvo lice da se obrati ne Beogradu, nego Prištini. Znate zbog čega gospodine predsedniče Vlade? Zbog toga što Crna Gora ima isti ovakav potpisan sporazum sa Kosovom, kao nezavisnom državom. O tome je reč. Dakle, vi kao i predsednik Republike u ovoj godini bili ste u zvaničnoj poseti Crnoj Gori. Da li ste pokrenuli ova pitanja? Da li ste pokrenuli pitanje jezika? Da li ste pokrenuli pitanje progona sveštenstva i monaštva u Crnoj Gori? Da li ste pokrenuli i ovo pitanje ovog sporazuma, s obzirom da ste ga potpisali gde ovi, dakle problemi o terminološkim razlozima, političkim razlozima, suštinskim razlozima kada je reč pre svega o kršenju ljudskih prava koje svakodnevno preživljavaju Srbi i srpski narod u Crnoj Gordi? Dakle, država Srbija ostaje nema na sve probleme srpskog naroda u regionu. Vidimo šta se dešava u Crnoj Gori, vidimo šta se dešava u Hrvatskoj. Jednostavno tako pognute glave mi ne radimo na očuvanju državnog i nacionalnog interesa, a svakako srpski narod u regionu jeste državni i nacionalni interes države Srbije. To su takođe važna pitanja koja smo želeli kao poslanička grupa Demokratske stranke Srbije da ovde u parlamentu pokrenemo pored ovih pitanja detektiva i obezbeđenja, jer smatramo da je reč o lošem sporazumu, potrebno je da ga povučete i da ga uskladite sa potrebama, pre svega državljana Republike Srbije koji žive u Crnoj Gori. Ako MUP Crne Gore vrši šikaniranje prema državljanima Republike Srbije, a s druge strane znate šta je pokazatelj toga, da upravo Upravni sud Crne Gore je taj koji rešenja takvog MUP Crne Gore odbija pokazatelj da se vrši progon. Ako govorimo o principu reciprociteta, ako Crnogorci mogu ovde da ostvaruju državljanstvo i dobijaju Republike Srbije, zašto ne mogu onda i naši u Crnoj Gori da dobiju bar privremeni boravak, ako ne mogu da dobiju samo državljanstvo. Naravno u danu za glasanje mi nećemo podržati ovaj sporazum, kao i dakle, predloge zakona o kojima je bilo reči. Hvala.
Hvala. Reč ima premijer Dačić. Izvolite.
Kao što sam polemisao i sa uvaženim gospodinom Stefanovićem tako ću i sa vama. Samo principijalno da kažem da neke stvari koje se sada rade su posledica nečega što je urađeno i potpisano ili je doneta odluka o tome pre više godina. Malopre ste govorili o tome, takav registar još nije preuzet od strane Ministarstva pravde. Tačno je ovo što vi govorite da ako je aktivna ta presuda, odnosno osuda i ako nije rehabilitovan to nije sporno. Ali kada je rehabilitovan, on se briše i više ne postoji. Razumete? Vi ako kažete da li je osuđivan ili ne po tome nije bitno da li možemo nekome da damo ili ne. Mi ćemo dati, ali ne postoji više u registru kada se izbriše. U tome jeste stvar. Zato mislim da ti zakoni treba da budu ponovo preispitani. Sva sreća pa će to biti predmet ovog skrininga koji se dešava za poglavlja 23. i 24. Kada je reč o readmisiji, reč je o tipskim sporazumima koji se svi otprilike baziraju i zasnivaju na krovnom sporazumu o readmisiji koji je potpisan sa evropskom zajednicom i EU. Ne znam i ne sećam se tačno jer nisam bio u vlasti da li je lično Dragan Jočić to potpisao ili je potpisao neko u ime Vlade Srbije kada ste vi predvodili Vladu Srbije. On ne dotiče Kosovo. Znači, on se ne odnosi na Kosovo zato što je pod Rezolucijom 1244. Da li se MUP Crne Gore ponaša kako se ponaša? Tačno, o tome smo razgovarali i Milo Đukanović će doći u uzvratnu posetu ovde, razgovaraćemo naravno i o tome. O tome smo razgovarali i sa našom crkvom i mitropolit je razgovarao i sa predsednikom Crne Gore i sa premijerom, trudimo se da napravi neki iskorak u tim odnosima. Vi se sećate dobro da sam se ja zalagao za potpisivanje sporazuma sa Crnom Gorom o dvojnom državljanstvu, ali to njima ne odgovara zato što oni pretpostavljaju da će veliki broj građana Crne Gore slobodno da uzme onda i državljanstvo Srbije i time oni to postavljaju kao političko pitanje, koje može imati političke posledice na pitanje vlasti u Crnoj Gori. Mi smo imali drugi pristup prilikom donošenja Zakona o državljanstvu, a to je da svim Srbima širom sveta, uz određeni dokaz o poreklu, je dozvoljeno da dobije dvojno državljanstvo, bez ispisa iz državljanstva zemlje u kojoj živi. Znači, to su dva suprotna principa i mi nismo mogli da se dogovorimo. Mi nastavljamo svoju politiku, oni nastavljaju svoju, kada je reč o dvojnom državljanstvu. Znači, ovo nije ništa novo, da se sada nešto posebno desilo sa Crnom Gorom, tu želim da vas umirim. Mi nemamo nameru da sada nešto zabašurujemo te probleme koji postoje. Problemi moraju da se rešavaju, ali oni nisu predmet i nisu deo ovog sporazuma o kojem vi govorite, odnosno Sporazuma o readmisiji. Ti sporazumi su uglavnom tipskog karaktera i oni su gotovo isti sa svim zemljama sa kojima se međusobno potpisuju. Političke teme su svakako bile otvarane, odnosi sa Crnom Gorom jednostavno moraju da se dovedu u red, u smislu odnosa dve države, gde Srbija naravno poštuje volju koja je izražena na njihovom referendumu. S druge strane, interesujemo se za položaj i prava srpskog naroda koji tamo živi i pri tome čvrsto ostajemo, jednostavno da naše odnose svedemo, ne na jedan iracionalan nivo, nego da budemo u tome principijelni. Zato je važno da ovde nema nikakve politizacije svega ovoga, osim što postoji i dalje taj večiti strah. U Crnog Gori se i dan danas misli, kad god odete na neku televiziju, glavno je pitanje da mi po ceo dan samo raspravljamo o Crnoj Gori - zašto je Crna Gora otišla, zašto ovo, zašto ono? Uopšte ne raspravljamo o tome. Ako su tako odlučili na referendumu, sve najbolje želim, ali nemamo bližih jednih od drugih. To ne treba da bude ni anticrnogorska kampanja, ni antisrpska. Meni je malo lakše jer sam ja jedan od retkih političara koji nema poreklo van Srbije, tako da mogu tome da pristupim racionalno. Zato vas još jednom pozdravljam da ne politizujemo ovaj deo. Ne morate da glasate, naravno, ali apsolutno je istovetan tekst, kao što je i kod nekih drugih sporazuma o readmisiji protokola. Možda je jezik, u ovoj opštoj eri raznih jezika, možda je najtačnija verzija koja se napiše na engleskom jeziku. U svakom slučaju je najčistija, barem u smislu formulacije koja se koristi u toj međunarodnoj pravnoj korespodenciji. Uveravam vas da Srbija nije sišla ispod naših nacionalnih i državnih interesa kada je u pitanju taj sporazum. Hvala.
Ljuban Panić, izvolite. Izvinjavam se, ne može, nemate pravo na repliku. Izvolite.
Hvala vam. Gospodine predsedniče Vlade, ne radi se ovde o politizaciji, nego o vrlo konkretnim problemima sa kojima se suočavaju naši državljani u Crnoj Gori. Dakle, radi se o problemima šikaniranja monaštva i sveštenstva, gde od Agencije za nacionalnu bezbednost sveštenici se proglašavaju pretnjom za bezbednost. Kakvu pretnju bezbednošću mogu da imaju monasi i sveštenstvo, o tome govorimo. Ako država Srbija sa svoje strane učini sve da državljani Crne Gore dobiju i državljanstvo države Srbije, morate da učinite sve da to isto dobiju i naši državljani u Crnoj Gori. Vi kažete da radite na tome, ali dok vi radite na tome, tamo prolazi jedno vreme šikaniranja tog naroda, a sve sa političkom pozadinom određene grupe ljudi, odnosno crnogorskog režima. Kada je reč o Kosovu i pominjanju ministra Jočića, moram samo da podsetim da sadašnji status KiM nije isti kao u vreme kada je ministar Jočić bio ministar policije, vi to dobro znate. Dobro znate da je 2008. godine izvršena secesija, da je 22 države priznalo nezavisnost Kosova, da Rumunija sada najavljuje, posle Briselskog sporazuma, da će da prizna Kosovo itd. Moramo na sve načine da učinimo, kada je reč i o ovim tipskim sporazumima, da zaštitimo sopstvena prava, našeg naroda na KiM i kada je reč o pravu Srba u regionu. Jer, ako tako ne učinimo, biće srpskom narodu sve teže i teže. Vidite šta se dešava u Vukovaru. Toliko je agilna srpska politika u regionu, da svaki dan lupaju table… (Predsedavajući: Vreme.) … i na taj način pokazuju šta misle o Srbima. Dakle, nije reč o politizaciji, već o konkretnim pitanjima i tom principu reciprociteta. Ako Srbija čini ustupke, mora i Crna Gora.
Reč ima narodni poslanik Željko Sušec.
Poštovani predsedavajući, poštovani predsedniče Vlade, uvaženi predstavnici MUP, dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom da je Republika Srbija jedina zemlja u okruženju koja nije zakonom uredila Zakon o privatnom obezbeđenju i Zakon o detektivskoj delatnosti, smatram da su ovi predlozi zakona svakako dobro došli i da će se u narednom periodu po njihovom donošenju staviti tačka na sve loše situacije koje su proizilazile zbog neimanja ovih zakona. Predlog zakona o privatnom obezbeđenju uređuje obavezno obezbeđenje i zaštitu određenih objekata, poslove i rad pravnih i fizički lica u oblasti privatnog obezbeđenja, kao i uslove licenciranja, način obavljanja poslova i ono što je vrlo važno, a to je vršenje nadzora nad njihovim radom, za koje je zakonom nadležno MUP Republike Srbije. Predlog zakona o privatnom obezbeđenju lica i imovine prati usaglašavanje našeg pravnog sistema sa pravnim standardima EU, kao i iskustva i rešenja zemalja u okruženju koje su već postale deo velike evropske porodice i koje su u velikoj meri sprovele savete Evropske komisije iz ovih oblasti. U Republici Srbiji ne postoje tačni podaci o brojkama u sektoru privatnog obezbeđenja. Na osnovu nedavno sprovedenih istraživanja procenjuje se da se broj zaposlenih u sektoru privatnog obezbeđenja kreće od 25.000 do 50.000 zaposlenih. Količina oružja iznosi oko 47.000 komada različitog kalibra, a registrovanih firmi ima preko 600, mada nema preciznih podataka. Poverenje u privatan sektor bezbednosti ima 25% građana, a 44% smatra da svojim radom više doprinose nebezbednosti građana. Moram da napomenem da je u poslednjim par godina često dolazilo do ozbiljnih zloupotreba ovlašćenja od strane pojedinaca koji se bave poslovima privatnog obezbeđenja, čime se naštetilo, sa malopre pomenutim podacima poverenja građana, licima koja rade krajnje pošteno i profesionalno poslove privatnog obezbeđenja. Novi predlog zakona bliže određuje pojmove koji su naznačeni u njemu, u članu 3, u kojem se pored pojmova bliže objašnjava i značenje kao što je patroliranje, legitimacija, korisnik usluga, pravno lice za privatno obezbeđenje, preduzetnik za privatno obezbeđenje, procena rizika, plan obezbeđenja, službenik obezbeđenja, fizička zaštita, tehnička zaštita, kombinovana fizičko-tehnička zaštita i licenca koja predstavlja rešenje o ispunjavanju propisanih uslova za pravna lica, preduzetnike i fizička lica koja obavljaju poslove privatnog obezbeđenja i na kraju, bezbednosnoj proveri koju vrši MUP Republike Srbije. Novi predlog zakona predviđa u kaznenim odredbama finansijsko sankcionisanje za fizička i pravna lica koja obavljaju poslove privatnog obezbeđenja, koji u svom radu ili delovanju prekrše ovaj zakon, a kažnjavaju se u visini od 5.000 dinara do milion dinara, u zavisnosti od toga da li je u pitanju fizičko ili pravno lice. Na kraju, smatram da se pred nama nalazi jedan od predloga zakona koji u velikoj meri dovodi ovu oblast u pravne okvire, štiti i uređuje tržišnu ekonomiju, ukida i slabi sivo-crne lobije koji su poslednjih decenija preuzimali primat na privatno obezbeđenje u Republici Srbiji. U danu za glasanje SNS podržaće Predlog zakona o privatnom obezbeđenju, kao i predloge iz treće objedinjene tačke dnevnog reda Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Radoslav Milovanović. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Skupštine, uvaženi gospodine ministre i predsedniče Vlade, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, kada je u pitanju bezbednost i ljudska prava, to je jedna od najvažnijih oblasti u našem društvu i ponosan sam što sam član DS koja se tim pitanjima bavila godinama. Spomenuću samo neke zakone koji su se time bavili. Najvažniji je krovni Zakon o zabrani diskriminacije, kao i drugi zakoni koji štite ljudska prava. Koliko je tema bezbednosti važna i koliko je ovaj zakon o privatnom obezbeđenju važan, najbolje pokazuje sledeća ilustracija. Dana 17.09.2013. godine, poštovani građani, nepoznati lopovi su opljačkali Agenciju za obezbeđenje u Nišu. Zamislite. Za razliku od drugih zemalja EU, gde praktično 200 godina postoje ove delatnosti koje su uređene i krajem prošlog veka zakonski potpuno uređene, u našoj zemlji ovom oblasti počelo je da se bavi tek od 1988. godine. Nažalost, jedna od prvih agencija za privatno obezbeđenje je bila Agencija sa nazivom „Tigar“. Građani znaju o kome se radi. Kako je to uređeno u drugim zemljama? U Belgiji, Finskoj i Francuskoj je najpre određeno da 6% radnika obezbeđenja mogu nositi oružje, ali u strogo određenim delatnostima. Radne nedelje su od 28 do 48 sati, sa najmanje devet praznika i obaveznim plaćenim slobodnim danima. O proverama da ne govorimo. Prema podacima Evropske konfederacije Udruženja za privatno obezbeđenje u Srbiji kaže se da je oko 50.000 ljudi angažovano na poslovima obezbeđenja, što odgovara broju policajaca. Međutim, ti podaci se razliku i oni se kreću od 25.000 do 60.000 u zavisnosti od toga ko ih procenjuje. Procenjuje se da aktivno deluje oko 600 preduzeća i 3.000 agencija. Procenjuje se da je na domaćem tržištu trenutno aktivno 6.000 ugovora. Vrednost poslova je oko 150 miliona evra. Dakle, radi se o vrlo unosnim poslovima. Ono što mene čudi, a to je i pitanje za ministra i premijera, jeste šta će obezbeđenje predsednicima opština ako su opštine manje od 20.000 stanovnika, direktorima javnih komunalnih preduzeća ili direktorima raznih društvenih firmi? Kakve su tu procene bile da ti ljudi imaju obezbeđenje? Imate opštine koje imaju video nadzor u čitavoj sredini, u čitavoj varošici, koje završavaju u kancelariji predsednika opštine. Šta je još važno ovde reći? Pošto je ministar nadležan za pravilnike koji bliže određuju ovu oblast, važno je da u tim pravilnicima stoji protiv koga se ne vodi krivični postupak za krivična dela koja se gone po službenoj dužnosti, kome radni odnos u MUP nije prestao zbog teške povrede službene dužnosti i da nije kažnjavan za vršenje porodičnog nasilja. Tu su i amandmani koje je podnela DS. Imam sada još jedno pitanje, s obzirom da su se VMA i neke nevladine organizacije bavile ti problemom, pa bih voleo da mi ministar nešto na tu temu odgovori. Kod nas ne postoji evidencija ljudi ili tačna evidencija ljudi koji su bili u ratovima na prostoru bivše Jugoslavije. Prema analizama VMA, čak 30.000 ljudi pati od postratnog sindroma. Ako ne postoji adekvatno lečenje i ako ne postoji tačna evidencija, da li će neko od tih ljudi raditi u ovakvim agencijama, bilo da se radi o detektivskim, bilo da se radi o agencijama za privatno obezbeđenje? Imamo slučaj u Mladenovcu koji je tipičan primer postratnog sindroma. Imali smo takvih slučajeva i od strane pripadnika policije u prethodnom periodu. Bezbednost građana je dosta ugrožena. Podsetiću na neke podatke koji se tiču bezbednosti. Godine 2010. smo bili relativno bezbedna zemlja sa nekim parametrima, a danas se procenjuje da je broj ubistava u Srbiji dvostruko veći nego u prethodnim godinama. Tada je stopa ubistava imala neki koeficijent 1,2, pa smo bili po bezbednosti bolji od Hrvatske, Crne Gore i Bosne i Hercegovine. Podsetiću da neke zemlje imaju potpunu bezbednost, kao što je Monako i Honduras, gde je stopa ubistava najmanja. Koliko je ovo važno? Mislim da ovom problemu, kako detektivskim agencijama, tako i privatnom obezbeđenju u Srbiji treba posvetiti punu pažnju, jer ni jedan zakon ne može da bude sam za sebe. Svi su oni povezani sa drugim zakonima i to je i te kako važno. U Srbiji se dnevno proda najmanje 100 špijunskih uređaja za ličnu upotrebu. To najviše kupuju obični ljudi, a ne detektivske agencije, kako se misli. Za cifru od samo 50 evra može da se postane špijun početnik. Prisluškuju se i snimaju bračni partneri, roditelji prisluškuju decu, a u poslednje vreme i poslodavci svoje radnike. Da su spravice za uhođenje u Srbiji veoma tražena roba govori i to što postoji veliki broj prodavnica špijunske opreme, sajtova za njihovu prodaju, a oglasi su puni ponuda za iznajmljivanje bubica i drugih detektivskih gedžeta. U 90% slučajeva opremu kupuju pojedinci, a dnevno se proda najmanje stotinak ovakvih spravica u našoj zemlji. Čim je cena manja od 50 evra, znajte da se radi o opremi koja je već korišćena i koja je lošeg kvaliteta, kako kaže jedan od ljudi koji se bavi detektivskim poslovima. Mislim da je pored potrebe uređivanja ove oblasti kroz zakonsku proceduru potrebno urediti i ovu oblast koja se tiče prodaje opreme, pošto se čak i na buvljaku može kupiti oprema, tzv. oprema „spajtek“. To je jedan softver koji služi čak za uhođenje telefona „Ajfon“. Moje lično mišljenje je da su problemi neovlašćenog nadzora državnih organa, što pojedinaca, privatnih kompanija i agencija, ozbiljni u našem društvu. Mislim da je zakon mogao da bude mnogo detaljniji. Mislim da ubuduće svaki zakon koji uđe u proceduru u Skupštinu treba da ima jače obrazloženje. Ako se već pozivamo na iskustva EU, onda je dobro i da pogledamo kako su to rešili Belgijanci, Francuzi i drugi koji se time bave mnogo godina pre nas, jer mislim da su bezbednost i ljudska prava na prvom mestu. Svedoci smo političkog i svakog drugog nasilja u našem društvu. Svakog dana tema u svim novinama je nasilje i gotovo da ne možete ujutru da otvorite nijedne novine, a da ne pročitate da je neko ubijen, da nema porodičnog nasilja, silovanja i bilo čega drugog. Podsećam da nije odgovornost samo na policiji, odgovornost je i u zakonima i u sprovođenju zakona, ali mislim da bi mnogo bolje uređenje ovih propisa moglo da donese olakšanje građanima, pre svega onima koji šalju svoju decu u škole i koji sa nestrpljenjem očekuju da se ona bezbedno vrate kući. Zahvaljujem se. PREDSEDAVAJUĆI: Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Vlade, mogu da kažem da je ova materija koja se tiče fizičko-tehničkog obezbeđenja i Predlog zakona o detektivskoj delatnosti davno trebali da se nađu na sednici Narodne skupštine Republike Srbije. Time bismo mnoge nedoumice koje su se kroz mnoge od onih koji se bave ovim delatnostima javile rešili, kao i kod pripadnika MUP-a. Danas smo svedoci da i pored toga što nema zakonske regulative, mnogi obavljaju ove delatnosti. Niko ne zna pod kakvim uslovima i da li je to možda regulisano nekim podzakonskim aktom MUP-a? Danas možete da vidite na ulicama i automobile koji su sa rotacijom, doduše ne plavo-crvenom nego neke druge boje i na njima piše oznaka da je u pitanju neka vrsta obezbeđenja, ali zakonske regulative nema. Isto tako, možete da vidite i da se mnogi pod formom da obavljaju posao obezbeđenja šetaju naoružani i da to oružje čak i ne kriju. Imam jednu nedoumicu koju ovaj zakon na svu sreću rešava. Davne 2001. godine uveden je Zakon o upotrebi, držanju i nošenju dobara, pa se, između ostalog,naplaćivao porez i na oružje, pa su navodili na kakvo se oružje odnosi, da li su u pitanju pištolji, lovačke puške, itd. Jedna od stavki je bila i da se porez plaća na automatsko oružje. Stalno sam tražio amandmanima da se to izbriše, jer po Zakonu o oružju i municiji automatsko oružje mogu da imaju samo pripadnici vojske i policije, a tim zakonom su takođe bili oslobođeni plaćanja tog poreza. Tadašnji ministar mi je rekao da automatsko oružje imaju agencije koje se bave fizičko-tehničkim obezbeđenjem. Možete da zamislite situaciju – ako nema zakonske regulative, ako nema ograničenja koje zakon postavlja, neko pod formom fizičko-tehničkog obezbeđenja i te delatnosti može da ima malu privatnu vojsku, naoružanu istim onim oružjem koje ima i vojska i policija. Dobro je što se ovde u Predlogu zakona konačno to reguliše, da može da bude korišćeno samo pištoljsko oružje, određeni kalibar, 9 mm, samo bih voleo pošto je to jako zastupljen kalibar, ima više vrsta zrna, da se reši pitanje koje zrno sme da se nalazi u tom oružju, zato što su mnoga legalna, ali mnoga prave i velike povrede, nesrazmerno upotrebi sile. Znači, da to bude ista municija koju koriste pripadnici Ministarstva odbrane. Možda je trebalo regulisati kada su u pitanju njihova vozila da je potrebna i saglasnost Ministarstva na izgled vozila, da ne dolazimo u situaciju da građanin bude doveden u zabludu da je reč o pripadniku policije ili neke druge državne formacije. Jedan deo mene jako čudi, a to je da osim obezbeđenja objekata, to su najčešće portiri koji obezbeđuju neke objekte kao što su opštine, manje pošte, manje fabrike i sl, imamo i objekte koji su mnogo više od komercijalne delatnosti, a to su objekti koji su banke i koji su najosetljiviji u današnjim vremenima. Ono što me najviše čudi jeste da je pratnja novca koju je u nekom ranijem periodu radilo Ministarstvo unutrašnjih poslova i koju plaćaju poslovne banke potpuno prešla u privatne svrhe, i to bez ikakve zakonske regulative. Reč je o poslu koji se naplaćuje, i to ne malo. Ne bih da spominjem, ali imam pravo da sumnjam da su u nekom ranijem periodu neki drugi ministri davali taj svoj posao jako bliskim prijateljima i da je tu policija ostala kratkih rukava. Ne može niko da me ubedi da policija nije dorasla tom zadatku i u fizičko-tehničkom smislu i u svakom drugom smislu. Ono što je jako važno, ono što je neki moj kolega ovde i pročitao, da je napadnuto vozilo za prenos novca, sasvim je drugačija priča i situacija kada taj koji se reši na takav jedan korak zna da ispred sebe ima policajca koji ima pravo na veću upotrebu sile nego pripadnik fizičko-tehničkog obezbeđenja i to služi kao motiv za odvraćanje. Međutim, zbog ranijih propusta to tržište je potpuno prepušteno privatnim licima, protiv kojih nemam ništa protiv da se time bave, i treba da se bave, i treba da postoji određena konkurencija, ali, smatram i da zbog položaja pripadnika Ministarstva unutrašnjih poslova i položaja samog ministarstva od hroničnog nedostatka novca, ovaj posao je mogla da obavlja i policija, naravno, na tržištu, po tržišnim uslovima i da na taj način obezbedi dodatne prihode za svoje funkcionisanje. Sada imamo agencije koje su često do sada angažovale radnike na ugovor o delu, gde se mnogo naplaćivalo ali se tim istim licima koja su bila u pratnji, odnosno u nekoj vrsti radnog odnosa, isplaćivala najmanja moguća zarada, tzv. minimalac. Srpska napredna stranka će u Danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona, najviše stoga što ovaj zakon sprečava da neko ima privatnu vojsku sa naoružanjem koje je zabranjeno zakonom i što će konačno i prava zaposlenih i u detektivskoj delatnosti i u fizičko-tehničkom obezbeđenju da budu regulisana dok obavljaju taj posao, a ne da budu prepušteni zakonskoj regulativi koja je za ovakve situacije i slučajeve prilično zastarela.
Reč ima narodni poslanik Biljana Ilić Stošić.
Gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, uvažene kolege narodni poslanici, uverena sam da je sistemsko uređivanje sektora pružanja usluga privatnog obezbeđenja imperativ svakog društva koje teži da bude uređeno na principima pravne države i vladavine prava, i to iz najmanje milion razloga, od kojih ću za ovu priliku navesti samo nekoliko, po ličnom mišljenju, veoma značajnih. Prvo, količina oružja u ovom sektoru navodi na zaključak da ovde imamo posla sa pravom oružanom silom. Naime, 47 hiljada komada raznih cevi brojka je koja čak i da je precenjena, a znalci tvrde da nije, jeste ozbiljna potencijalna pretnja bezbednosti, sigurnosti, a posebno spokojstvu građana, onog običnog sveta koji se pita šta će nekome oružje osim ako nije trofejno ili porodično srebro koje je obrađeno tako da ne može da puca, a kamoli da rani ili ubije. Kao običan čovek, ne mogu a da se ne zapitam kako je ovako nešto uopšte moguće, kako su se stvari toliko otele kontroli, a naročito kako nijedna vlast do sada nije istrajala u nameri da ovu oblast ozbiljno i odgovorno uredi? Zamislite sada da su se ljudi zaposleni u ovom sektoru pobunili i izašli na ulice da izvrše pritisak na državu da se njihova delatnost sistemski uredi, i to sa sve dugim i kratkim cevima, u svojim radnim uniformama i opremi, kao što štrajkuju lekari u belim mantilima ili mučeni rudari, kako smo svojevremeno imali prilike da čujemo za vreme pobune jedne policijske jedinice? Drugi problem je tržišne prirode – obrt od 150 miliona evra godišnje u sivoj i crnoj zoni, pod privilegovanim uslovima, da li je uzrokovan nemarom ili svesnom namerom iz interesa sasvim opipljive prirode, koji su uvek lični i grupni, a nikada društveni i državni? Zbog čega se okreće glava i žmuri na jedno ili oba oka, ili će neko možda da kaže da je glava okretana da bi se smanjio socijalni pritisak, kao što smo popustili da ulična prodaja po buvljim pijacama postane takmac realnom sektoru koji tu konkurenciju sve teže izdržava. Kada se savesno stvara država u kojoj građane prepuštate samosnalaženju pa i pripadnici državnih bezbednosnih institucija svoj rad u slobodno vreme nude na tržištu, doduše crnom kao mrak, a često kao i obraz i status onih koji za te i takve usluge bili spremni i mogli da plate, na ruke naravno, mimo svih legalnih finansijskih tokova. Uporedna praksa nekih evropskih zakonodavstava čije je kratki pregled naveden u obrazloženju ovog Predloga zakona, je kako vidimo veoma raznolika. Broj nelegalnog oružja kao i nasleđeno stanje u društvu i državi nalaže pronalaženje najefikasnijih rešenja za našu praksu, naročito u oblasti podzakonskih akata koji je ovu materiju preciznije i detaljnije regulisati. Obeshrabrujući podaci o rastućoj brojci raznih oblika kliničke depresije i monstruoznih ubistava iz nepoznatih motiva, kako inače glasi zvanična verzija u istragama ovih nemilih događaja, vape za organizovanom sistemskom i efikasnom akcijom države. U tom smislu deluje mi pomalo sporna i odredba o petogodišnjem trajanju licence, pogotovo u delu koji je definisan kao psihofizičke sposobnosti i bezbednosna provera. Verujem da će institucije koje budu zadužene za monitoring, podzakonskim aktima dobiti ovlašćenja u smislu vanrednih provera lica koje po prirodi posla poseduju vatreno oružje ili imaju pravo da legitimišu, pretresaju i koriste metode krajnje nužde i nužne odbrane. U rukama mentalno nestabilnih osoba nošenje oružja podrazumeva moć i stvari olako skliznu u ono što zovemo prekoračenje ovlašćenja, ili prekomerna zlouptreba sile, pogotovo ako je reč o žestokim momcima koji pretenduju da budu legende, makar u svom kraju, barem kao i mrtvi heroji. Treba se barem za momenat staviti i u kožu raznih bodigarda, koji svakodnevno, kao žive pokretne mete zarađuju za život štiteći nekog pod znacima navoda biznismena, koga još moraju da oslovljavaju sa gospodine npr, jer ga država još uvek nije smestila tamo gde istinski pripada, a kriminalom stečenu imovinu trajno zaplenila. Od takvih stvari može se zaljuljati mentalno najstabilniji čovek koji tu po pravilu radi za sitniš, dok npr. prenosi torbe pune keša, i to u čvrstoj valuti. Na kraju, ako izdavanje licenci postane državni biznis, odnosno ako troškovi licenciranja privatnog obezbeđenja budu nerazumno visoki, bojim se da će mnogi korisnici i dalje potražiti davaoce usluga ove vrste u sivoj i u crnoj zoni, što opet nije samo stvar narušavanja tržišta i nelojalne konkurencije, nego i nova potencijalna opasnost za građane kojima je i ovako odavno dosta svih onih koji na najrazličitije, i uglavnom sasvim uvredljive načine demonstriraju svoje, makar i parčence formalne ili neformalne moći. Ali, rodilo se, valja ga ljuljati. Privatno obezbeđenje je tekovina tržišno-liberalizovanog društva sa ekonomijom u kojoj je sve na prodaju po slobodno formiranim cenama pa čak i ljudski, nažalost i moralni integritet. Nova profesija koju je izrodilo potrošačko društvo koje, barem je tako u sređenom svetu, uvek reguliše pravila igre, pa ćemo i mi valjda usvajanjem predloga ovog zakona, to konačno i da uradimo. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, koliko imamo vremena?
Za vas pet minuta, imate 48 minuta, dovoljno da za 5 minuta kažete.
Gospodine predsedniče Vlade, ja ću svakako glasati za ovaj zakon zato što nemamo bolji. Verujem da će se amandmanima popraviti. Mogu da kažem da sam video jedno pet nacrta i pet predloga do sada koji su bili lošiji od ovog. Video sam predlog koji su pisali naši eksperti ranije, gde su doslovce napisali bojovnici, učesnici domovinskog rata imaju prioritet prilikom zapošljavanja, i takve predloge sam video. Najverovatnije kada su prepisivali Hrvatske zakone nisu dobro prepisali, ono kopi pejst, nešto im je bilo zakazalo. To je jedan od razloga zašto ću glasati za zakon, jer konačno tu oblast treba urediti. Ono što ja nisam primetio u zakonu, a ono što bi trebalo da se ugradi, gledaću koji su amandmani sve, i koji mogu govoriti protiv toga. Protivpožarna bezbednost. Dakle, ne vidim u ovom zakonu da je taj deo dovoljno obrađen. Ono što bih ja želeo da istaknem, da je ovaj zakon koji smo mi ovako danas tumačili svako na svoj način, izuzetno osetljiva oblast u svim razvijenim državama, veoma osetljiva oblast gotovo kao i vojska i sama policija. Dakle, kod ovih firmi za privatno obezbeđenje ovaj zakon se mogao nazvati zakon o obezbeđenju lica i imovine. Ne radi se samo o nekim bodigardovima i obezbeđenju koji idu po splavovima. Dakle, stvari mogu biti veoma ozbiljne. Na određen način kroz ovakav zakon se čuva nacionalna bezbednost, politička nezavisnost i teritorijalni integritet. Strane obaveštajne strukture, žele, a znamo šta žele, žele da stave pod kontrolu, a po mogućnosti i kupe organizacije koje se bave ovim oblastima, na takav način da kontrolišu odgovarajuće države, i nije tajna da vodeće zemlje, a ja verujem da će Ministarstvo o tome voditi računa, da vodeće zemlje i vodeće obaveštajne službe, kao MI6, imaju raznorazne svoje podružnice, i da u raznim državama registruju preduzeća, koja se bave ovom delatnošću. Dakle, mislim da kroz amandmaneovaj zakon može da bude bolji i svakako je bolji od onih prethodnih koji su bili, ali zakon je sveto pismo i ja verujem da može da bude opširniji, jer najviše što u zakonu ima to se ukazuje na odredbe i način na koji se dobijaju licence, poprilično nije razradio određene teme na koje ukazuju oni koji se bave ovom delatnošću, s obzirom da nema boljeg zakona i da ćemo ga još doraditi amandmanima, i s obzirom novi nekim zakonom o izmenama i dopunama stvar može poboljšati, u danu za glasanje ja ću glasati za ovaj predlog, s tim što sam izneo one sugestije koje sam ja video na način, na koji su to objasnili ljudi koji su se bavili ovim poslom. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Karolj Čizik.
Poštovani predsedavajući, cenjeni ministre, dame i gospodo, ja ću da govorim o predlogu zakona o privatnom obezbeđenju. Stavljanjem van snage određenih zakona koji vode poreklo još iz starog socijalističkog sistema, iz vremena samoupravljanja, nastala je praznina u pravnom sistemu, koji ovaj zakon može da ispuni. Treba govoriti o tome, koliko je bilo štetno za funkcionisanja društva, nedostatak ovog zakona o privatnom obezbeđenju, Srbija je jedina zemlja u Evropi, koja ovo pitanje još nije regulisala. Nisam idealista, ali moram da kažem da ako bi se u slučaju, svako pridržavao moralnih pravila, ne bi bilo potrebno nikakvo obezbeđenje. Nažalost, mi smo veoma daleko od idealnog društva gde svaki pojedinac zna, izvršava svoje obaveze i dužnosti. Zato imamo situaciju da imamo preko 3000 registrovanih firmi u toj oblasti. Imamo između 25 i 60 000 lica, koja su zaposlena u privatnom obezbeđenju. Imamo preko milion oružja kod građana legalno i skoro isto toliko ilegalno. Postavlja se pitanje, kako rade ove firme i na osnovu čega i u kojim okvirima, koga sve angažuju te firme, kakve ugovore sklapaju sa poslodavcima, šta se dešava ako ne ispune ugovore i na osnovu čega i kome su odgovorni i još mali milion takvih pitanja. Ove firme neminovno dolaze do informacija i imaju audio, video snimke, pa nije potrebna živa mašte, da zamislimo šta se tu radi počev od trgovine do ucenjivanja. Ako malo bolje pogledamo ko se sve u takvim firmama angažuje, legalno i ilegalno, čast izuzecima, to je strašno. Počev od višestrukih ubica preko drumskih razbojnika do kafanskih batinaša, nalazimo sve, ilegalni sportista borilačkih veština, fudbalskih navijača, bivših policajaca i radnika MUP na godišnjem odmoru. Paleta je široka i neiscrpna. Samo da vas podsetim na raznorazne skandale oko privatizacija firmi posle 2000. godine. Opšti primer, nezadovoljni i opljačkani radnici su zauzeli firmu, dolazi direktor sa svojim obezbeđenjem i istera radnike iz kruga. Posle toga se vraćaju radnici sa drugim obezbeđenjem, izbace samozvanog direktora, pa to tako ide u nedogled. Naravno neću da govorim o propratnim administrativnim radnjama koje su sve to omogućile, jer to nije današnja tema rasprave. Malo da vidimo temu o poverljivim informacijama. Ove firme zbog prirode posla sa kojima se bave često dolaze do veoma interesantnih i poverljivih informacija. Kada rade obezbeđenje lica objekata, transport novca i dragocenosti, vrednosnih pošiljaka obezbeđenje raznih javnih skupova i prilikom tehničkie zaštite objekata, tokom ovih radnji neminovno dolaze do poverljivih informacija koje se veoma lako mogu pretvoriti u opsano oružje u rukama kriminalaca. Kakva je sudbina tih veoma poverljivih informacija u kojima niko danas ne vodi računa? U 20. veku informacija bila najdragocenija stvar. U 21. veku to je postalo neuporedljivo mnogo izraženije. Nosioci informacija su drastično razvijeni, pa bilo ko u džepu može da ponese veliku količinu skupocenih informacijama o ličnim podacima koji su isto tako poverljive prirode. Zamislite da ove firme obezbeđuju objekte od posebnog značaja, da obezbeđuju banke, prevoz velike količine novca, koliko su te informacije dragocene i šta može biti njihova sudbina u nedostatku odgovarajućih regulativa i u nedostatku prave i precizne kontrole? Ništa drugo nam ne preostaje nego da se nadamo najboljem. Samo da navedem najednostavnije primere kršenja pravila. Svako je već čitao u takvoj istoj štampi da se nekoga odstranili sa neke zabave i obezbeđenje na ulici prebio gosta koji već nije ni mogao da pruži nikakav otpor. Posle toga ispada da je radnik obezbeđenja angažovan na crno, da je profesionalni kriminalac. Policija ga juri jedno vreme, pa se posle pola godine ponovo zaposli na drugom mestu i sve se nastavlja dalje. Sve se to radi u nedostatku ovog zakona, čije se donošenje odugovlači godinama. Tokom dugačkog proteklog vremena je stvorena neka vrsta prirodne ravnoteže na ovom području na osnovu zakona džungle koji odgovara kriminalcima. To je sve išlo na račun poštenih firmi za obezbeđenje koje nisu mogle izdržavi nelojalnu konkurenciju na tržištu pa su propale. Ako neko ne plaća poreze i dažbine, ne poštuje nikakva normalna pravila, prekrši sve zakone svojim ovlašćenjima, koristi sirovu silu, danas će da opstaje na tržištu naspram onog koji je pošten, profesionalan i poštuje zakon. U pogledu privatnog obezbeđenja je situacija toliko loša da gora ne može biti, baš zbog toga ne možemo očekivati od novog zakona da će rešiti sve probleme i da normalizuje situaciju preko noći. Problemi su toliko duboki da će biti potrebno da prođe mnogo vremena da se situacija na području privatnog obezbeđenja konsoliduje.
Gospodine Čizik, vreme je, da li imate još možda da završite misao?
Imam još malo, ali nismo iskoristili vreme poslaničke grupe.
Mogu da vam to tolerišem, inače imate prava da se tek naknadno javite, ali ako nemate mnogo, izvolite onda, završite to da se posle ne javljate ponovo.
Problemi su toliko duboki da je neophodan jedan dobar zakon koji će preferirati profesionalizam, disciplinu, savesnost u ovoj branši. Nažalost, predloženi zakon ima brojnih nedostataka, što dokazuje veliki broj ponuđenih dobrih amandmana. Između ostalog, naša poslanička grupa LSV ponudila je izvestan broj amandmana koji bi u velikoj meri doprineli da ovaj zakon bude precizniji i bolji, savremen i usklađen sa našim kritikama. Sigurno je i prirodno da će zakon posle izvesnog vremena prakse pokazati svoje dobre i slabe strane. U budućnosti treba da radimo na tome da ispravimo greške i na taj način doprinesemo u savršavanju ovog zakona. Što se tiče naše procene, ovaj zakon nije loš za početak i ako ćete prihvatiti veliki deo ovih amandmana, biće jedna dobra polazna osnova za normalno funkcionisanje našeg društva. Hvala.
Hvala. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne) Reč dajem premijeru Ivici Dačiću. Izvolite.
Zahvaljujem se narodnim poslanicima na jednoj ozbiljnoj i konstruktivnoj raspravi. Trudili smo se svih ovih godina da ovoj temi pristupimo bez bilo politčkih uticaja, bilo lobističkih uticaja različitih grupacija koje se bave ovim poslom. Jesu organizovane određene javne rasprave ali ne sa firmama i agencijama koje se bave tim, nego u okviru Privredne komore koja njih okuplja, jer morate sa nekim da razgovarate o svemu ovome. Sa druge strane, želim samo da vam na kraju kažem nekoliko reči. Mi ćemo se u narednih nekoliko dana izjasniti o amandmanima. Kao što sam najavio, veliki broj tih amandmana, ne znam tačno koliko, ali možda i polovina amandmana će biti prihvaćena, i to neki od njih će naravno biti, vezano za one ključne teme o kojima ste vi ovde govorili, između ostalog i kao što je pitanje kalibra pištolja. Nisam stručnjak toliko iz tih oblasti balistike da bih sada mogao da govorim o tome, ali biće i 7.65 i ostali pištolji koji se mogu upotrebljavati, koji se već nalaze na našem tržištu. Sa druge strane biće i prihvaćeni amandmani o kojima ste vi ovde govorili. I nadam se da ćete biti zadovoljni takvim jednim odgovorom Vlade Republike Srbije, odnosno Ministarstvom unutrašnjih poslova. Međutim,hteo bih samo da napomenem da mi paralelno sa ovim moramo gledati i druge zakone koje priprema Ministarstvo. To je zakon o oružju, zakon o obeležavanju oružja, odnosno žigosanju i zakon o javnim skupovima, koji takođe pripremamo i trebalo bi da u narednom periodu ozbiljno pristupimo i zakonu o policiji odnosno izmenama i dopunama Zakona o policiji ili novom zakonu. To znači da će mnoge od ovih tema biti predmet i tih zakona, pošto ovde kada je reč o kupovini oružja na primer, ona se ne obavlja po ovom predloženom zakonu nego po zakonu o oružju itd. Želim veoma odgovorno da kažem da nama nije cilj, zato sam danas i žustro reagovao na to političko prepucavanje i mislim da nije dobro da to dobije takvu konotaciju, a to je da zato što ne stoji ova odredba da onaj ko je osuđivan ne može da radi i da se sada planira da se nekim kriminalcima omogući da rade. Apsolutno želim da svi imate u vidu da je svima nama zajednički interes da to budu profesionalne i odgovorne službe, da one budu sastavni deo sistema nacionalne bezbednosti. Moram da vam kažem i kada govorimo o tome, posle one naše stare filozofije – e to je privatna firma, ne može ona sada da radi nešto što je za državu. Ona ima iste obaveze kao i državna firma, odnosno državni sektor bezbednosti, ima obavezu čuvanja tajne. Već sam vam rekao da u mnogim zemljama, u Americi, u SAD, postoji, to mi je rekao direktor FBI, da li mi je rekao 16 ili 18.000 subjekata bezbednosti. Znači, raznih nivoa uprava, službi, sektora od kojih su mnogi i privatni. Znači, mi želimo privatni sektor bezbednosti kao odgovoran, kao sastavni deo sistema nacionalne bezbednosti i to će biti naš cilj u narednom periodu. S druge strane, uvažavam i stav koji vi imate oko ovog zakona o detektivima. Samo bih vas podsetio da je naša namera bila da to bude jedan zakon. Trebalo je da bude jedan zakon, ali je stručna javnost, kada se krenulo u raspravu, smatrala da je potrebno odvojiti te dve teme i napraviti dva zakona, zato što delatnost nije ista. Opet, vraćam se na to, da mi sada ne pričamo o nečemu što će tek da bude izmišljeno. Pričamo o postojećim i realnim ljudima i sektoru koji postoji, koji je registrovan zato što postoji, kako se to kaže, šifra delatnosti – detektivi, detektivska delatnost u APR. Ne može da postoji mogućnost da ga registrujete, a nemate zakon o tome. Mi samo pokušavamo da uvedemo u zakonske okvire. Nije valjda da je neko sada iznenađen da ne zna da postoje detektivi. Možda se oni tako ne zovu, ali postoje razne vrste raznih agencija. Ako ste pratili, ovde ne mora to samo da bude pravni subjekt, može i fizičko lice, takođe, da dobije licencu za obavljanje tog posla. Na samom kraju, želeo bih da otvorim za razmišljanje tu temu, da li policajci odnosno pripadnici MUP mogu da rade još neki drugi posao? To je tema o kojoj rasprava traje godinama. Pokušavali smo da nađemo pravo rešenje. Sa aspekta MUP, najbolje bi bilo da ne mogu da rade, ali sa aspekta prava tih ljudi, oni uvek mogu da postave pitanje kako može doktor koji radi u zdravstvenoj ustanovi da radi drugu vrstu posla. Ne govorim o policajcima koji će koristiti svoja javna ovlašćenja na svom drugom poslu ili dodatnom poslu, nego govorim o tome da li uopšte ima pravo da tako nešto radi. Daću vam jedan primer. Imamo helikoptersku jedinicu i sada neko od MUP-a traže helikopter na korišćenje. Mi ne možemo da mu naplatimo zato što ne možemo da radimo nikakvu dodatnu uslugu, odnosno delatnost. To je, kako bih rekao, po meni, glupost koja postoji. Mi možemo samo da radimo besplatno. Sada imate situaciju da sportski klubovi, pevači, razni drugi od policije očekuju da besplatno nešto radi, ali će zato da daju silne pare privatnim agencijama da obezbeđuju utakmice, vatrogascima, drugima, ne iz MUP-a, da budu na utakmici, a smatraju da mi moramo to da radimo po službenoj dužnosti. Jedna utakmica košta našu policiju, odnosno MUP najmanje 100.000 evra, jedna utakmica sa visokim rizikom. Sada pazite, koliko je tu raznih drugih stvari koje su za MUP veoma loše i to mora da bude tema. Da li neko može da sa MUP-om sklopi dogovor ili ugovor o ovoj zaštiti i da to bude plaćeno? Izgleda da ne može. Znači, to samo pominjem. To je tema koju nismo dirali, jer ovo pitanje da li neko ima pravo ili nema, mi smo to do sada suspendovali. Oni se žale sudovima i obično se to završi tako što se oni, ne samo vrate na posao, nego još morate i da im platite odštetu zbog toga što to nije pravno regulisano. Apsolutno nam je želja da izjednačimo, kada je reč o mestu i ulozi i o poverenju koje imamo, taj državni i privatni sektor bezbednosti, naravno svako sa svojom vrstom odgovornosti. Zahvaljujem vam se na ovoj raspravi. Videćemo se opet kada bude rasprava u pojedinostima. Zahvaljujem vam se što niste iskoristili svo vreme koje ste imali kao poslanici. Potvrdilo se još jednom da uvek, kad god možemo, što češće dolazimo ovde u parlament. Zahvaljujem se, gospodine potpredsedniče.
Hvala i vama. Saglasno članu 98. stav 4. Poslovnika, zaključujem načelni i jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka 6, 7, 18, 19, 20. i 21. dnevnog reda. Završavamo danas sa radom i nastavljamo rad u utorak, 12. novembra, u 10,00 časova. Hvala lepo. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2013. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 85 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Danas je dan za traženje obaveštenja na osnovu član 287. Poslovnika Narodne skupštine, pa pitam da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Siniša Lazić. Izvolite.