Zahvaljujem. Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, Zakon o slobodnom pristupu informacijama donet je još 2004. godine i, naravno, cilj Zakona je da se ostvari pravo građana da znaju one informacije koje jesu od javnog značaja. Ovaj zakon je do sada dva puta menjan: jednom 2007. godine i jednom 2009. godine. Te 2009. godine nadzor nad primenom ovog zakona je sa ministarstva nadležnog za poslove informisanja, a to je kod nas Ministarstvo kulture, prešlo na Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu. U praksi je primećeno da se ovaj zakon uglavnom sprovodi, ali nikada u onoj meri koja bi bila zadovoljavajuća za jednu pravnu državu i za jedno društvo koje je rešeno da ovo pravo građana učini zaista realnim. Zbog toga smo se našli pred dilemom šta činiti dalje kako bi u potpunosti ovo pravo građana bilo dostupno svakom građaninu i kako se ne bi dešavalo da Poverenik za informacije kao drugostepeni organ rešava i da, i pored toga, rukovodilac državnog organa odbija da da informaciju od javnog značaja građanima. Na našu žalost, u prethodnim godinama imali smo mnogo slučajeva kada se to dešavalo. Mnogi od tih su poznati široj javnosti jer su imali, uslovno rečeno, svoj epilog u medijima, ali nisu imali svoj epilog u tome da je informacija koju je građanin tražio dostavljena tom građaninu. Zbog toga smo uradili dve stvari. Kao resorno ministarstvo pokrenuli smo oko 140 prekršajnih postupaka protiv rukovodilaca organa, naravno, u skladu sa našim mogućnostima, za prekršaje pojedinih odredaba zakona, za koje je to moglo da se utvrdi u relativno kratkom roku od kada vršimo nadzor i od kada nam je Poverenik za informacije dostavio te informacije. Druga stvar, za koju smatram da je jako bitna: kao Vlada, utvrdili smo Predlog zakona koji se danas nalazi pred vama. Želimo da ovim predlogom zakona Povereniku za informacije kao drugostepenom organu damo snagu da može da kažnjava sve one koji neće ili ne smeju da izvrše svoju zakonsku obavezu i učine dostupnom javnosti informaciju za koju Poverenik smatra da je informacija od javnog značaja. Kako to činimo? Tako što institut administrativnog izvršenja, koji je predviđen za prvostepene organe po Zakonu o opštem upravnom postupku, posebnim zakonom, dakle, ovim zakonom stavljamo u nadležnost i drugostepenog organa, odnosno Poverenika za informacije, jer to omogućava sam Zakon o opštem upravnom postupku. Konkretno, ukoliko Narodna skupština usvoji ovaj zakon, Poverenik za informacije će moći rukovodioca organa koji ne postupi po rešenju Poverenika za informacije novčano da kazni i da sukcesivno izriče tu kaznu sve dok rukovodilac ne izvrši svoju obavezu, odnosno ne učini dostupnom javnosti informaciju koja se od njega traži. Najviše je moguće pet puta uzastopno, ali istovremeno će Ministarstvo za upravu i lokalnu samoupravu podneti i prekršajnu prijavu protiv tog lica. Nakon 140 prekršajnih prijava koje smo podneli i naše nesporne rešenosti da se ovo jednom zauvek završi, da zakon koji je pet-šest godina u primeni napokon počne u potpunosti da se primenjuje, dakle, nakon ove rešenosti koju smo pokazali i nakon ovih izmena Zakona, za očekivati je da više u Srbiji neće biti informacija koje će se kriti od javnosti, čak i kada za njih interveniše da se objave Poverenik za informacije od javnog značaja. Teško je zamisliti situaciju da će posle izmene ovog zakona neki rukovodilac državnog organa dozvoliti sebi da osvane naslov u novinama da je kažnjen kaznom od pet do dvadeset hiljada dinara, da je protiv njega pokrenut prekršajni postupak. Teško je očekivati u današnjoj Srbiji, na današnjem stepenu demokratskog razvitka Srbije, da taj rukovodilac izdrži osudu javnog mnjenja i da politička opcija koja je tog rukovodioca podržala preuzme na sebe rizik da takvog rukovodioca i dalje drži, odnosno da ne zahteva od njega povlačenje sa pozicije ili da ga ne smeni. Zato mislim i nadam se da ovaj zakon svi doživljavamo na isti način; to je zakon koji treba da obezbedi da zakon koji je ova Narodna skupština donela još pre sedam godina, šest godina, bude poštovan na način kako smo to želeli i onoga dana kada je taj zakon bio pred narodnim poslanicima i kada je taj zakon prvi put izglasan. Hvala vam.
Zahvaljujem. Da li izvestioci Odbora za pravosuđe i Zakonodavnog odbora žele reč? (Ne.) Da li narodni poslanici Vjerica Radeta i Petar Jojić, koji su izdvojili mišljenje na sednici Zakonodavnog odbora prilikom razmatranja ovih predloga zakona, žele reč? (Da.) Gospođa Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo, iz istih razloga kao i juče povodom ona dva zakona izdvojila sam mišljenje na Zakonodavnom odboru, jer je zaista neverovatno da mi danas imamo, kao, dva zakona, a radi se zapravo o dva člana. Kada je u pitanju zakon o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima Republike Srbije, ovo je poseban kuriozitet, jer ovaj zakon maltene nije ni stupio na snagu, a već nam Vlada predlaže njegove izmene i dopune. Ovo je takođe jedan od dokaza, koji sam juče iznela, da Vlada manipuliše Narodnom skupštinom zato što to skupštinska većina prihvata bez pogovora. Čulo se ovih dana u javnosti, a mislim da je i na Zakonodavnom odboru predstavnik Vlade rekao da ovo što je sad predviđeno u ovom zakonu niko od narodnih poslanika nije podneo u obliku amandmana, a da jeste, oni bi to prihvatili. To je takođe nešto što je neprihvatljivo. Vi imate danas jedan amandman gde je predviđeno mnogo eventualnih odlikovanja, pa ne znam da li ćete to da prihvatite za svaki slučaj, da vam ne bi na pamet palo u međuvremenu da je Srbija u istoriji imala i Karađorđa, i Miloša Obilića itd., srpske junake, i da smo imali nekad takva odlikovanja. Zaista je neozbiljno da na ovaj način manipulišete Skupštinom, a posebno se obraćam poslanicima skupštinske većine, jer mi je neverovatno da ovako nešto sebi dozvoljavaju. Kada je u pitanju Predlog zakona o izmeni Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, ovaj zakon se menjao. Poverenik za informacije od javnog značaja se trudi i pokušava da radi u skladu sa postojećim zakonom i da inicira izmene zakona. Podsetimo se koliko je vremena trebalo čoveku da uopšte formira tim da bi mogao da radi, koliko je imao problema sa prostorijama, sa osnovnim sredstvima za rad, sa zaradama itd. Sve ovo pokazuje da su zapravo ova tzv. nezavisna regulatorna tela samo forma koju mi, kao, izglasamo u ovom parlamentu, a koja se ili ne primenjuje ili ne može da se primenjuje tamo gde bi neko postavljen na tu funkciju možda imao želju da to primenjuje. Ispred mene je skoro objavljena knjiga Vojislava Šešelja „Policijski dosije“. Budite uvereni da je najviši javni interes da se objavi i obelodani upravo ovo što je objavljeno u ovoj knjizi, koja je inače u četiri toma, gde se vidi kako se krše osnovna ljudska prava, kako je Vojislav Šešelj praćen od 1982. godine do kraja 2002. godine, dakle, do samog odlaska u Haški tribunal. Obelodanjivanje ovih dokumenata je najviši javni interes, zato da bi se skrenula pažnja svim državnim organima, pa i Povereniku za pristup informacijama od javnog značaja, pa i vama ministre, i celoj Vladi i pravosuđu, da bi svi trebalo da pročitate ovo i da se pozabavite sadržajem ove knjige, jer je očigledno da se radi o nezakonitom prisluškivanju i praćenju Vojislava Šešelja svih tih godina. Zapravo, u ovoj knjizi razobličava se rad tajnih službi u Srbiji, koje ne rade ono što bi trebalo da rade, a to je da čuvaju interes Srbije, nego se bave pronalaženjem nekih ljudi koji im smetaju iz političkih razloga, koji smetaju vladajućim režimima. Onda, da bi se iz političkih razloga bavili tim čovekom, u ovom slučaju Vojislavom Šešeljem, njegovim radom, njegovim kretanjem, praćenjem svakog koraka i svake izgovorene rečenice, naravno, konstruisanjem mnogih laži... Umesto da se bave onim što jeste interes države Srbije i što jeste u nadležnosti tajnih službi, umesto da se čuva država, počev još od SFRJ, sada do Srbije, Srbija... (Predsednik: Vreme.) .... završavam i dozvolite, hvala, i Srbija se... (Predsednik: Molila bih da knjigu spustite. Prosto, nije dozvoljeno reklamiranje svega onog što se prodaje.) Izvinite, to nigde ne piše i ne možete da nam zabranite da knjigu stavimo ispred sebe, a ovo što sam govorila je apsolutno u okviru Predloga zakona...
Reč ima gospodin Petar Jojić.
Dame i gospodo, najvažniji zadatak u domenu pravne i zakonodavne politike jeste dosledno insistiranje na primeni i jačanju ustavnog načela vladavine prava. To znači tri stvari: prvo, da se propisi moraju striktno primenjivati, jednako za sve; drugo, da zastareli propisi moraju biti što pre menjani; treće, treba obezbediti zakonodavne i pravosudne mehanizme za jednak pravni položaj svih građana i svih pravnih subjekata na celoj teritoriji Srbije. Dame i gospodo, gospođo predsedniče, od velikog značaja, to se tiče celog parlamenta i svih narodnih poslanika, jeste upravo objavljivanje tajnog policijskog dosijea koji je vođen, i operativne obrade nad prof. dr Vojislavom Šešeljem. Te tajne službe, u SFRJ, Bosni i Hercegovini, Hrvatskoj, SRJ, Crnoj Gori, operativno su obrađivale od 1982. godine sve do dobrovoljnog odlaska u Hag prof. dr Vojislava Šešelja (prisluškivanje, praćenje, snimanje, otimanje njegovih pokretnih stvari, preuzimanje i zaplena poruka koje je imao, to su bile prepiske i pošta). U Brozovo vreme Ustav i zakoni se nisu poštovali kada je u pitanju bila državna bezbednost. Iako su postojali zakonski i ustavni okviri, to se nije poštovalo. Služba državne bezbednosti radila je šta god hoće, po nalogu Broza, po nalogu ostalih, vladara iz Vlade i drugih čelnika u Srbiji. Nije se poštovao ni zakon, niti pravilnik o službi bezbednosti i organima unutrašnjih poslova. Od Brozovog vremena do 2002. godine postojala je operativna obrada nad profesorom doktorom Vojislavom Šešeljem, koji se operativno obrađivao isključivo kao politički neistomišljenik. Pazite, ovo je vrlo važno, pazite kategorije, a prisluškuju se i dan-danas narodni poslanici. Mogu reći da se posle Josipa Broza, pa i kasnije, menjala kategorija Šešeljeve obrade, ali, u suštini, za vreme Slobodana Miloševića, pa i vlade DOS-a, Vojislav Šešelj je od strane tajnih službi obrađivan kao unutrašnji neprijatelj. Međutim, to se prilagođavalo novim političkim okolnostima i vremenom se nazivalo drugim terminom; to se danas naziva ekstremizam i terorizam. To je praktično i dalje kategorija unutrašnjeg neprijatelja iz Brozovog vremena. Dakle, za političkog protivnika ili za političkog neistomišljenika još uvek nisu prošla ona zla vremena. U novije vreme, kako se vlast bori protiv opozicije, tako smo i mi narodni poslanici u Narodnoj skupštini opozicija, a u tajnim službama, dame i gospodo narodni poslanici, zapamtite da se svi vodite kao ekstremisti. Ne bi me začudilo da sutra neko iz opozicije ko je napustio neku političku stranku bude uhapšen ili obrađivan. Neću da ga imenujem, vi znate. To je radio i Broz – isključi ga iz stranke i odmah uspostavi operativnu obradu. Na obradi Vojislava Šešelja bilo je angažovano preko pedeset puta registrovanih saradnika koji su radili za državnu bezbednost BiH, Hrvatske, SFRJ, SRJ i Srbije kao države, uglavnom iz redova intelektualaca. Zapamtite, intelektualci su bili registrovani u praćenju i bili su saradnici. Preko pedeset intelektualaca u Srbiji, odnosno u Beogradu bilo je angažovano na praćenju prof. dr Vojislava Šešelja. Na obradi Vojislava Šešelja bilo je 150 tajnih operacija; možete zamisliti, preko 1500 dana upotrebljeno je za njegovu kontrolu i njegovo praćenje. Plenjene su mu pismene pošiljke. Međutim, Vojislav Šešelj je za aktuelnu vlast predstavljao najozbiljnijeg političkog protivnika. (Predsednik: Isteklo je vreme. Htela bih samo da vas upozorim da ste zloupotrebili institut izdvojenog mišljenja.) Hvala. Nadam se da je ovo i za vas kao informacija bilo novo.
Moram vam reći da neću tolerisati udaljavanje od tačaka dnevnog reda i poslovničkih procedura koje u ovoj fazi pretenduju da se obrazloži izdvojeno mišljenje. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima gospodin Đorđe Milićević.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su danas dva zakonska predloga, i to: Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja i drugi, i te kako važan, zakonski predlog, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima Republike Srbije. Najpre, kada je reč o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, želim da kažem da će Poslanička grupa SPS-JS, i pored brojnih pitanja koja će postaviti tokom rasprave u načelu i rasprave u pojedinostima, u danu za glasanje podržati ovaj predlog jer se predloženim izmenama i dopunama Zakona zapravo reguliše, obezbeđuje obaveznost i efikasnost izvršenja rešenja Poverenika, što je od izuzetne važnosti kada je reč o ovom zakonu. Svakako da se predložene izmene i dopune mogu okarakterisati i definisati kao jedan pozitivan pomak, kao pozitivan napredak ka doslednom sprovođenju zakona. Suština predloženih izmena, kao što se moglo čuti, jeste zapravo u tome da se za nepoštovanje zakona uvodi sukcesivno izricanje kazne licima koja su odgovorna za uskraćivanje informacija. Ono što je još važnije jeste da je po ovom predlogu ta suštinska promena zapravo u nadležnosti Poverenika; ukoliko Poverenikov nalog ne bude ispoštovan ni nakon maksimalne kazne, Vlada Republike Srbije će prinudno obezbediti izvršenje. Verujemo da će predložene izmene i dopune, odnosno konkretna predložena mera, uz jednu pooštrenu prekršajnu politiku, uz pooštrenu prekršajnu odgovornost dati pozitivan efekat kada je reč o sprovođenju ovog izuzetno važnog zakona. S druge strane, takođe verujemo da će Vlada Republike Srbije, kada je reč o nadležnostima Vlade Republike Srbije, učiniti sve što je neophodno i potrebno u cilju kvalitetnijeg sprovođenja ovog zakona, odnosno da će konkretno resorno ministarstvo unutar Vlade Republike Srbije insistirati na odgovornosti za kršenje zakona. Dobro je da Ministarstvo pokazuje spremnost da to učini. U prilog ovakvoj konstataciji govori i činjenica, kao što smo maločas mogli čuti, da je Ministarstvo za državnu upravu podnelo oko 140 prekršajnih prijava protiv organa javne vlasti (kada kažem organa javne vlasti pretpostavljam da mislite i na gradonačelnike, i na direktore, i na predsednike opština) zbog nepostupanja, odnosno nepoštovanja ovog zakona. Poslanička grupa SPS-JS smatra da oni koji su izabrani da vrše javne funkcije imaju obavezu više, odnosno posebno moraju poštovati i izvršavati zakonske obaveze. Što se tiče Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima Republike Srbije, najpre želim da kažem da je Zakon o odlikovanjima najvažniji zakonski akt kojim se reguliše dodela odlikovanja zaslužnim pojedincima, građanima, sportistima, kolektivima, kao i stranim državnicima i državama. Odlikovanja se određuju kao najviši znaci javnog priznanja koji se dodeljuju za izuzetne zasluge i dela od velikog značaja za Republiku Srbiju. Važno je da je usvojen ovaj zakon, jer prethodni zakon je iz 1998. godine, to je propis Savezne Republike Jugoslavije. Dakle, nije bilo ni logično deliti odlikovanja nepostojeće države. Kada smo govorili o ovom zakonu vrlo jasno smo rekli da je važno usvojiti ovaj zakonski predlog da bi predsednik Republike, da bi Kancelarija za ordenje mogla da odgovori na brojne zahteve za dodelu nekog odlikovanja. Mislim da je tada, u trenutku kada smo raspravljali o ovom zakonskom predlogu bilo oko 800 zahteva, a danas je taj broj daleko veći, pretpostavljam. Danas govorimo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima Republike Srbije i želim da kažem da ćemo mi podržati ove predloge jer smatramo da što pre treba stvoriti uslove da se donesu odgovarajući podzakonski akti i da se počne sa primenom ovog zakona. S druge strane, naravno da poštujemo tradiciju, srpsku tradiciju, ako govorimo o konkretnom sadržaju predloženih izmena i dopuna Zakona o odlikovanjima Republike Srbije. Ono što želim posebno da istaknem jeste da smo kao poslanički klub u raspravi o Zakonu o odlikovanjima sugerisali da određeni broj odlikovanja koja se brišu treba da bude sastavni deo ovog novog zakona. Tada smo ponudili određeni broj amandmanskih rešenja na članove 8. i 9, imajući najpre na umu da se na taj način Srbija odužuje ne samo dobitnicima odlikovanja, već i velikanima srpske istorije, kulture, prosvete, nauke, čija imena ova odlikovanja nose. Naravno da smo tada imali na umu i poštovanje srpske tradicije. S druge strane, smatrali smo, isto kao i danas, da treba poštovati tradiciju najstarijeg srpskog odlikovanja. Amandmani, nažalost, tada nisu prihvaćeni, ali je deo sadržaja tih amandmana upravo danas centralna tema, predmet, odnosno suština predloženih izmena i dopuna Zakona o odlikovanjima Republike Srbije. Da kroz nekoliko meseci ne bismo ponovo govorili o izmenama i dopunama ovog zakonskog predloga, mi još jednom sugerišemo, a o tome ćemo govoriti u raspravi o pojedinostima, da pogledate amandman koji je poslanički klub SPS - JS predložio na član 8, jer mislimo da nudi celishodnije i bolje rešenje.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Nebojša Ranđelović, predstavnik Poslaničke grupe LDP, ima reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, poštovani gospodine ministre, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, zahvaljujem na datoj reči. Neću se zadržavati na logici spajanja tačaka dnevnog reda, o tome smo više puta govorili i ukazivali ponekad na nelogičnost tog postupka. Sada bih se zadržao samo na jednom segmentu teme današnje rasprave, a to su izmene i dopune Zakona o državnim odlikovanjima. Shodno tome, navešću da možda prema toj temi imamo ponekad paušalno nezainteresovani odnos, a, u stvari, ta tema je jako ozbiljna i ukazuje na ono što treba da bude naš odnos prema državnim simbolima i prema svim atributima eksponiranja državnosti, kako prema stranom elementu, tako i unutar same države Srbije. Shodno tome, postavio bih i neka pitanja i voleo bih da dobijem odgovor koji se tiče logike predloženih izmena i dopuna ovog zakona. Naime, tamo stoji da se Medalji za hrabrost dodaje i ime „Miloš Obilić“, tamo stoji i da se uvodi odlikovanje Karađorđeva zvezda, što sa istorijskog aspekta nije sporno, ali može da bude sporno sa aspekta našeg kompletnog odnosa prema istoriji. Naime, mi se izgleda setimo vožda Karađorđa samo kada treba napraviti osvrt na njegove vojne zasluge i kada njegovo ime treba staviti u ime jednog odlikovanja. Zaboravljamo njega kao revolucionara, modernizatora i državnika. Nije sporno vratiti srpskoj državi i srpskoj istoriji Karađorđevu zvezdu, ali se otvara pitanje da li je fer, da li je istorijski opravdano imati samo takav odnos prema srpskoj istoriji, jer Srbiju nisu stvarali samo Karađorđevići, nego i Obrenovići. Ako se već vraćamo istorijskim korenima, možemo postaviti pitanje gde je tu Takovski krst? Nije Karađorđeva zvezda najstarije odlikovanje, ima i starijih odlikovanja, koja je dodeljivala Kneževina Srbija i koja je dodeljivala Kraljevina Srbija. Ta odlikovanja nosili su vodeći monarsi i državnici onovremene Evrope i to služi na čast i Srbiji i srpskom narodu i uopšte srpskoj tradiciji. Na to pitanje očigledno nemamo odgovor, jer je, po meni, odnos onih koji su pokušali da odlikovanja upodobe sa istorijskom tradicijom, bio površan. Takođe, što se tiče Medalje za hrabrost koja nosi ime „Miloš Obilić“, ona jeste deo srpske tradicije, ali i deo tradicije crnogorske državnosti. Voleo bih da dobijemo objašnjenje kojom logikom se zakonopisac vodio kada je ovo ime uvrstio u popis odlikovanja države Srbije? Na kraju bih dodao da nije samo Karađorđe Petrović zaslužan za ono što je moderna Srbija i ono što se začelo ne samo 1804. godine, već i 1791. godine, nakon Kočine Krajine, i što daje kontinuitet modernoj srpskoj državnosti. Možda je Karađorđe otac nacije, ali je Miloš Obrenović sigurno otac države. Da li je u redu da se tako, rekao bih, ne previše odgovorno, odnosimo prema jednom važnom segmentu srpske tradicije? Shodno tome, molio bih nadležne da nam daju odgovor i da nam uz taj odgovor pruže i odgovor na pitanje da li će se i nadalje voditi takva politika prema ovako važnim atributima državnosti ili će prema tom pitanju biti jedan sasvim drugačiji, kompletniji, odgovorniji odnos. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Gospodin Zoran Šami ima reč.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dame i gospodo poslanici, pred nama su dva zakona, nevelika, jedan ima dva člana, drugi ima četiri člana. Praktično, kad izuzmete one članove o tome kad zakon stupa na snagu, radi se o ukupno četiri efektivna člana. Međutim, nezavisno od toga što su zakoni mali, voleo bih da neki put imam priliku da počnem svoju diskusiju o predloženim zakonima, a da ne stavim primedbu o spajanju tačaka. Ako mi neko objasni kakve veze imaju zakon o Povereniku za informacije od javnog značaja i Zakon o odlikovanjima... To su dve totalno različite stvari. Ako se ne varam, dolaze čak i iz različitih ministarstava, ali nezavisno od toga, po svom smislu su potpuno različite stvari i mislim da zaslužuju odvojenu raspravu. Pri tome, Poslanička grupa DSS nikad raspravu nije koristila za trošenje vremena i mi bismo svakako jednako vreme utrošili da je rasprava bila razdvojena kao i u ovoj situaciji kad je spojena. Kada je reč o Zakonu o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, čija se promena predlaže, DSS ima razumevanja za predložene promene. Očigledno je da u postojećem zakonu nije bilo pronađeno dovoljno efikasno rešenje za sprovođenje odluka Poverenika za informacije od javnog značaja i DSS nema ništa protiv predloženih izmena. Međutim, bila bi šteta ne primetiti nešto što u krajnjoj liniji nije direktno vezano samo za ovaj zakon, nego uopšte za zakone koji se odnose na brojne tzv. nezavisne institucije koje je ova vlada formirala. Ne mislim da su nezavisne institucije same po sebi loša stvar, međutim, da bi stvarno bile nezavisne institucije zakoni koji regulišu njihov rad moraju da obezbede tim institucijama stvarnu i potpunu nezavisnost od aktuelne vlade, odnosno aktuelnih vlasti. Naravno, ovo važi za sve vlade i za sve buduće vlasti. Drugim rečima, bilo bi bolje da kada donosimo zakone o nezavisnim institucijama u tim zakonima ustanovimo takva pravila igre koja će tim institucijama stvarno omogućiti da budu u pravom smislu reči nezavisne. Naravno, možda smo uveli i previše nezavisnih institucija, ali za neke od njih, a ova je svakako takva institucija, valja obezbediti potpunu nezavisnost od aktuelne vlasti. Bojim se da ima još nekih odredaba u postojećem zakonu koje bi u tom smislu valjalo menjati. Protiv ove promene, kažem, DSS nema ništa. Što se tiče Zakona o odlikovanjima, u redu je da u postojeći zakon vratimo neke naslove za predložena odlikovanja, tradicionalne naslove. Moram da kažem da je šteta, imam utisak, odnosno, imam dva utiska; jedan je da u vreme kada je ovaj zakon pisan, a to je bilo nedavno, Zakon o odlikovanjima smo, ukoliko me pamćenje ne vara, usvojili pre manje od godinu dana... Ako se već nakon tako kratkog perioda pristupa izmeni tog zakona, onda je očigledno nešto što se meni inače čini kod brojnih zakona koje ova vlada predlaže, a to je da, izgleda, Vlada počinje da čita zakone tek onda kada su usvojeni. Jer, ne vidim koja je to velika mudrost bila da u času kada smo pre nepunih godinu dana usvajali Zakon o odlikovanjima ne damo neke naslove koji su u istoriji postojali. Naravno, odlikovanja, kao uostalom i uopšte znamenja države, su predmet... to nije političko pitanje, to je stručno pitanje. Imam utisak da Vlada nije konsultovala one koji bi tu mogli kompetentno da pomognu. Ne govorim sa političkog aspekta, nego isključivo sa aspekta struke. Verujem, kao i većina mojih kolega poslanika u ovom parlamentu, nisam neki poseban stručnjak za tu oblast, ali bi svakako struka u ovom smislu mogla na neki način da pomogne. Tim pre što smo, kao što reče moj kolega gospodin Milićević malopre, pamćenje i mene toliko služi, imali amandmane (i to je sledeća primedba, načelna primedba na rad aktuelne vlade) u ovom smislu da odlikovanja, medalje itd. imaju tradicionalna imena. To je Vlada glatko odbila. Mislim da i to pokazuje potpunu nespremnost Vlade da ozbiljno razmatra amandmane poslanika, posebno opozicionih. A onda, nakon nekoliko meseci, ovo nije prvi takav primer, Vlada shvati da su ti amandmani bili dobri i pristupa ovakvom usvajanju tih amandmana, odnosno izmenama i dopunama tog zakona. Najviše sam se zbog ovih napomena javio za reč; valjalo bi ove napomene zapamtiti i u budućem radu ovog parlamenta imati malo više pažnje prema amandmanima koje poslanici daju, i poslanici opozicije, biti otvoreniji za njihovo usvajanje, pogotovo kada je reč o ovakvim zakonima koji u krajnjoj liniji nemaju nikakve posebne veze sa političkim profilima stranaka u ovom parlamentu. Samo ću da dodam da smo predložili jedan amandman na Zakon o odlikovanjima. Detaljno ćemo ga obrazlagati kada budemo raspravljali o amandmanima. Mogu vam odmah reći o čemu se radi. Smatramo da je potpuno neprihvatljivo da se ukine medalja koja se daje za zasluge za odbranu i bezbednost i da se umesto toga uvede medalja za revnosnu službu. Iskreno rečeno, ne znam šta je revnosna služba. Da li to znači da svako ko redovno dolazi na posao treba da dobije medalju? To je revnostan odnos prema službi. Ili svako ko je po volji svom nadređenom takođe treba da dobije medalju, jer je i to neka revnosna služba? Istovremeno, nešto što je za državu veoma značajno, to je odnos prema njenoj odbrani i bezbednosti, takva medalja se ukida. U tom smislu smo podneli jedan amandman i imaćemo zadovoljstvo da ga branimo. Nadam se da ćemo naići na pozitivan odnos gospodina ministra za trgovinu, koji je, interesantno, predložen da zastupa Zakon o odlikovanjima. Da ne budem maliciozan, nešto mi je čudno da trgovina i odlikovanja imaju neke veze, a možda i imaju. To ostavljam vama da razmislite. Hvala.
Samo bih htela da podsetim da je predlagač ovih izmena zapravo Vlada. Gospodin Boris Aleksić ima reč.
Hvala, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, ispred sebe imamo odličan primer kako radi Vlada Republike Srbije – Zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja se ne primenjuje. Vlada Republike Srbije nema nameru da primeni ovaj zakon, da ga sprovede u delo. Kao što znate, on je do sada menjan dva puta, 2007. i 2009. godine, a evo, menjaju ga sada i treći put. Zamislite, Vlada Republike Srbije nije izvršila čak 290 rešenja Poverenika za informacije od javnog značaja. Tako Vlada Republike Srbije pokazuje kako sarađuje, kako radi, kako poštuje zakone koje je vladajuća većina, koja je izabrala tu vladu, izglasala u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Pogledajmo šta se detaljno kaže u izveštaju Poverenika za informacije od javnog značaja (možete ga naći na njegovom sajtu), šta on kaže, koliko njemu Vlada Republike Srbije i ministarstva izlaze u susret. On kaže: „U 2009. godini Ministarstvo kulture je postupalo u oko 10% predmeta dostavljenih iz službe Poverenika, u vezi sa prekršajnom odgovornošću zbog povrede prava na pristup zatraženim informacijama. Služba Poverenika je Ministarstvu, zaključno sa decembrom 2009. godine, dostavila 1.751 predmet sa elementima prekršaja. Ministarstvo je podnelo ukupno 256 zahteva nadležnim prekršajnim organima...“, malo ste to probrali, pa ste rešili da toliko mali broj zahteva prosledite nadležnim organima, „... od čega je u 124 slučaja izrečena novčana kazna u rasponu od 3.000 do 25.000 dinara“. Određeni organi, određene organizacije ne poštuju zakon i vi njih kaznite sa 3.000 dinara. To su manje kazne nego za neke najjednostavnije, najbezopasnije saobraćajne prekršaje, prelazak na žuto, na primer. „Navedeni podaci govore da je manje od 7% od ukupno evidentiranih slučajeva povrede prava na pristup traženim informacijama do sada kažnjeno po zakonu.“ Ne znam da li ste me dobro čuli, samo 7%. Šta vi radite? Doneli ste zakon o Povereniku, doneli ste zakon o informacijama od javnog značaja, o zaštiti podataka o ličnosti. Kada neko želi da postupi po tom zakonu, u 93% slučajeva vi ga blokirate. Da li je Vlada Srbije nesposobna, ne zna šta radi, nema dovoljno stručnih ljudi ili ne želi građanima Republike Srbije da obelodani određene informacije od javnog značaja, informacije za koje postoji opravdani interes da budu objavljene? Zakon se ne primenjuje. Od 2006. godine Poverenik je Vladi Republike Srbije uputio nekoliko zahteva da uspostavi mehanizme za obezbeđenje izvršenja odluka Poverenika. Naravno, on je bio ignorisan. Zašto? Poverenik u svom izveštaju skreće pažnju da odsustvo podrške Vlade u izvršenju njegovih odluka i pored više ukazivanja na ovaj problem, kao i pored više direktnih obraćanja građana i medija Vladi, objektivno ima vrlo negativne posledice na primenu Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Šta sad vi radite ovde, predstavnici Vlade? Zašto ste došli? Menjate zakon koji inače ne primenjujete. Šta je sada problem u tri člana, koliko se realno menja? Koga vi zamajavate zaista? Hoćete i sledeće godine da menjate taj zakon, one tamo, svake godine? Argument svih argumenata za Vladu na putu ka evroatlantskim integracijama – kršite preporuke Komiteta ministara Saveta Evrope, R broj 2002. Nekoliko preporuka ste dobili od Saveta Evrope da počnete sa adekvatnom primenom i sprovođenjem ovog zakona, da se poštuju odredbe ovog zakona. Vi ste čak i to ignorisali. Dakle, to je taj čuveni put u Evropu. Interesantno je da Poverenik za informacije od javnog značaja gotovo svake godine upozorava na ove probleme i na ove propuste, i ni u petoj godini primene ovog zakona ti problemi nisu otklonjeni. Vi imate informacije o svemu ovome, ali očigledno ne želite ništa da uradite i da ispravite vašu grešku. Vi ne poštujete zakon. Ako neki građanin ne poštuje zakon, on će biti novčano kažnjen ili će, ne daj bože, otići u zatvor, za neke beznačajne stvari, ali ministri, predstavnici Vlade su izuzeti od te odgovornosti. Sada da vidimo da li Vlada uopšte obelodanjuje informacije, da li Vlada ima sposobnosti, znanja da obelodani informacije. Hajde da uporedimo dve stvari: s jedne strane, vaš odnos prema građanima Republike Srbije, koje tretirate kao građane drugog reda, očigledno, vezano za sprovođenje Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, gde ste obelodanili 7% i postupili u 7% zahteva Poverenika, i s druge strane, podatke koje navodite u Nacionalnom programu integracija u EU (NPI), gde govorite o saradnji sa tribunalom u Hagu. Od 2006. godine do danas, dakle, u periodu kada je došlo do, kako vi kažete, demokratskih promena, tj. kada je Zapad zagospodario Republikom Srbijom, ne samo Kosovom i Metohijom, vi ste obelodanili tribunalu u Hagu, tužilaštvu tribunala u Hagu, koje je strana u postupku, sve tajne države Srbije, sve tajne državne bezbednosti, sve tajne kontraobaveštajne službe, sve tajne koje su imali državni organi Republike Srbije. Čak je dokumentacija objavljivana sa imenima, matičnim brojevima operativnih tehničara, tj. operativnih radnika i analitičkih tehničara i saradnika. Ono što je saradnik Franje Tuđmana Zdravko Mustač uradio, kao šef savezne Udbe, pred raspad Jugoslavije, kada je ukrao knjigu saradnika i odneo u Zagreb, to je Vlada Republike Srbije počela da radi. Dakle, sve ste obelodanili tribunalu u Hagu, tužilaštvu, sekretarijatu i svima onima kojima oni dozvole da ostvare uvid u tu dokumentaciju. Šta mislite da li je ta dokumentacija istog trenutka otišla u Vašington, Brisel, London, ko god je zatražio, Zagreb? Mislim da je odgovor na to pitanje sasvim jasan. Narod ima opravdani interes da zna šta radi Vlada Republike Srbije. S jedne strane, vi nećete da primenjujete Zakon o pristupu javnim informacijama, tj. informacijama od javnog značaja ili ga primenjujete u 7%, a s druge strane, kada su u pitanju stranci, vi objavljujete sve, objavljujete ono što niko normalan ne bi objavio, sto posto. Informacije o brojnim aferama, o pljački građana Republike Srbije, za koje javnost ima pravo i ima opravdan interes da zna, nalaze se upravo u knjizi dr Vojislava Šešelja „Policijski dosije“. Tu možete da nađete podatke o tome kako su građani opljačkani kroz aferu „Dafiment banke“, kroz aferu „Jugoskandik“, kako su pljačkani građani Beograda, vezano za „Parking servis“, kako je od građana Beograda ukradeno dvanaest miliona evra. Šta mislite, je l' javnost ima opravdani interes da zna te podatke? Najbolje je to što su državni organi imali sve te podatke, predstavnici Vlade su imali sve te podatke, a nisu ništa uradili po tom pitanju. Odgovorne nisu kaznili. Zamislite, neki David Dudai ošteti grad Beograd za više od dvanaest miliona evra i ošteti štediše „Dafiment banke“ za šesnaest miliona dolara! Zar ne želite da javnost sazna kako je iznošen novac u inostranstvo, ko je uzimao procente od toga, ko je dobijao milione maraka na račune od iznošenja novca u inostranstvo? U ovim knjigama se upravo to navodi, to se spominje. Spominju se i određeni tajkuni koji danas finansiraju DS i naprednjake, koji su iznosili novac u inostranstvo i zato su uzeli ogromne procente. Spominje se i kako je jedan potpredsednik Vlade praćen i prisluškivan, kako je tretiran kao lice koje ima nameru da nasilnim putem dođe na vlast, a on već na vlasti. To je radio v.d. predsednika Vrhovnog suda Srbije, on je izdavao te naloge, verovatno i blanko naloge za prisluškivanje i praćenje, Balša Govedarica, za praćenje potpredsednika Vlade Republike Srbije dr Vojislava Šešelja. Kako je to moguće? Jednostavno, javnost ima opravdani interes da zna sve ove podatke, da vidi kako se radilo, kako je komunistička služba Državne bezbednosti stvarala crni mit o pojedinim ljudima, kako ih je satanizovala. Nije to izum te službe bezbednosti. Evo, biće interesantno za gospodina Šutanovca, to su radili Amerikanci, radio je Mark Felt, drugi čovek FBI, koji je prisluškivao predsednika SAD (čuvena afera Votergejt), pratio, prisluškivao predsednika SAD i objavljivao te informacije. Kažem, biće interesantno gospodinu Šutanovcu, pošto je on završio kurs FBI, da zna čime se sve FBI bavi. Dakle, sve su to informacije od javnog interesa, od javnog značaja i građani imaju opravdani interes da znaju detalje o tome. Da li neko može da ih prati i prisluškuje na osnovu blanko sudskog naloga? Da li to i dalje postoji? Sve to imate u knjigama prof. dr Vojislava Šešelja. Veoma je interesantno da ste vi rešili da obelodanite podatke tribunalu u Hagu, a nećete po Zakonu o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja da objavite informacije građanima u 93% slučajeva. Tribunal u Hagu je izmislio novo krivično delo – udruženi zločinački poduhvat, kojim je uveo kolektivnu krivičnu odgovornost, zabranjenu u međunarodnom pravu, a vi podržavate jednu takvu instituciju. To nisu samo naši stavovi, to su stavovi poznatih profesora sa zapada, kao što je, recimo, Alen Deršovic, kao što je Dženi Martinez (ovaj je sa Harvarda, ona je sa Stenforda), iz Rusije dr Aleksandar Mezjajev. Mnogi stručnjaci širom sveta su upozoravali na te činjenice. Upravo ovom knjigom „Policijski dosije“ dr Vojislav Šešelj ispravlja vašu grešku i razbija udruženi zločinački poduhvat u predmetima protiv svih Srba, tj. protiv srpskog državnog rukovodstva; razbija se udruženi zločinački poduhvat u svim tim predmetima. To je opravdani interes za građane Republike Srbije, da znaju da preko ovih knjiga može da im se skine sa grbače tribunal u Hagu, da ove knjige omogućuju da se konačno utvrdi da tribunal u Hagu prihvata neproverene dokaze, da selektivno prihvata dokaze, da stvara pravnu konstrukciju, izmišlja krivično delo 2001. godine, koje nije navedeno u statutu tribunala u Hagu, isključivo zbog Srba, u predmetu Duška Tadića. Nakon toga, 84% presuda, 84% optužnica zasniva se na tom udruženom zločinačkom poduhvatu, smišljenom da se Srbi što pre, što brže i što teže osude. Ova knjiga doktora Vojislava Šešelja razbija udruženi zločinački poduhvat i ja zaista mogu da je preporučim i predstavnicima Vlade Republike Srbije. Čujem da će je pogledati predsednik države Boris Tadić. To je veoma bitno. Ova knjiga „Policijski dosije“ dr Vojislava Šešelja može da posluži da se ojača sistem bezbednosti, jer je sistem bezbednosti ukinut od dolaska DOS-a na vlast, kada ste rešili da sve državne tajne predate tribunalu u Hagu. Građanima Srbije nećete da obelodanite informacije na koje imaju pravo po zakonu, u 93% slučajeva, a tribunalu u Hagu dajete ono što niko normalan ne bi dao. Uništavate nacionalnu bezbednost Republike Srbije. Kako je to moguće? Dakle, to su zaista zastrašujući propusti koje pravi ova vlada. Još jednom ću vas pozvati da porazmislite malo o sprovođenju ovog zakona o kojem sam danas govorio. Nije dovoljno da se pojavite i da deklarativno govorite – usvojili smo ovoliko zakona, doneli smo ovoliko odluka, približavamo se Evropskoj uniji, a da ne primenjujete taj zakon. Onda zaista zamajavate građane Republike Srbije. Dakle, razmislite još jednom o tome i pokažite više poštovanja građanima naše države. Hvala.
Gospođa Kolundžija.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, htela sam samo nekoliko napomena, s obzirom na to da se radi o izmenama zakona i te izmene obuhvataju u suštini jedan član postojećeg zakona. Ono što smatram važnim u ovoj raspravi jeste upravo činjenica da je nakon pet godina primene i uspostavljanja institucije povereništva za dostupnost informacija od javnog značaja uočeno da postoje nedostaci koje je neophodno izmenama zakona promeniti i na taj način omogućiti primenu zakona. U tom smislu sam zaista očekivala od svih poslaničkih grupa, posebno od opozicije, da podrže donošenje ovakvog zakona, jer to upravo jeste, kada se raspravlja o bilo čemu, osnovna primedba opozicije – da ne postoji volja da zakoni koji se donose budu primenjeni. Zaista sam očekivala da će u ovom slučaju, kada se ovim izmenama zapravo pokazuje nesporna volja da ovaj zakon bude efikasno primenjen, opozicija to podržati. Istovremeno želim da iskažem ogromno zadovoljstvo zbog toga što ova vlada upravo na osnovu izveštaja i analiza rada Poverenika za informacije predlaže izmene ovog zakona. Jedini cilj izmena ovog zakona jeste ostvarivanje uslova za punu primenu zakona o dostupnosti informacija od javnog značaja. Mi smo govorili o značaju ovog zakona i ranije. Smatramo da je ovaj zakon i institucija povereništva jedna od osnovnih institucija demokratskog društva, da je dostupnost informacija merilo demokratičnosti jednog društva, zato što mislimo da demokratsko društvo počiva na pravu građanina da zna sve informacije koje su od javnog značaja i da nema demokratskog društva ukoliko nema pune dostupnosti informacija od javnog značaja. Zato mislim da su izmene ovog zakona dokaz da postoji spremnost da se ostvari njegova puna primena, s jedne strane i s druge strane da postoji spremnost da se pruži puna podrška instituciji Poverenika za informacije od javnog značaja. Naravno da ova tema može biti povod za svaku drugu temu i za širenje priče na ono što se ne odnosi zapravo na ovaj zakon, niti na oblast informacija od javnog značaja, ali ono što svakako ne sme da se zloupotrebljava jeste da ova tema bude prilika da se reklamira jedan komercijalni proizvod, kakav je knjiga, bilo čija, i mislim da u tom smislu svi treba da vode računa da ne zloupotrebljavaju Skupštinu u te svrhe. U danu za glasanje mi ćemo glasati za ovaj zakon. Smatramo da je ovo izuzetno važno sa stanovišta ove parlamentarne većine koja i na ovaj način dokazuje da želi da gradi nezavisne državne institucije i da želi da gradi institucije koje su u samom temelju istinski demokratskog društva. To za nas zaista ne znači da je nad nama preuzeo kontrolu zapad ili bilo ko drugi. To znači samo da mi pokazujemo svest o tome da je izgradnja demokratskog društva najveći interes svih građana Srbije i preuzimamo odgovornost za izgradnju takvog društva. Drugi zakon koji je danas pred nama jesu izmene Zakona o odlikovanjima. Osnovna tendencija ovih izmena jeste da se u uspostavljanju odlikovanja oslonimo na ono što je tradicija. Svaki put kada Srbija treba da se vrati svojim tradicionalnim vrednostima otvara se pitanje, pre svega zbog istorije Srbije koja je uvek bila puna diskontinuiteta i prekida sa prošlošću, koja je to prošlost na koju treba da se oslonimo, da li smo obuhvatili sve ono što je u toj prošlosti važno. U tom smislu se slažem sa kolegom Šamijem koji je rekao da je dobro to prepustiti stručnjacima i da to ne bi trebalo da bude pitanje političkih afiniteta prema ovom ili onom delu naše prošlosti, već prosto utemeljenje onih vrednosti za koje možemo da kažemo da su vrednosti koje su doprinosile stvaranju države i razvoju srpske države. U tom smislu za poslanički klub ZES ideja da se oslonimo na tradiciju je sasvim prihvatljiva. Da li postoje neki amandmani koji rešavaju i ove dileme oko toga da li smo se na najbolji način osvrnuli na delove naše prošlosti i da li smo to na najbolji način ugradili u ovaj zakon, mislim da je zaista pitanje o kome treba razgovarati. Ukoliko postoji nešto što je uočeni nedostatak ili nedorečenost, treba uzeti u obzir. Sama ideja da pokušamo da negujemo tradiciju za nas je prihvatljiva, mislim da je društvo koje ima neprekidne diskontinuitete društvo koje nije u stanju da gradi ni budućnost, jer bez ozbiljnog oslanjanja na prošlost nemamo sposobnost da temeljno na toj prošlosti gradimo budućnost, koja će naravno da se razlikuje od te prošlosti i naravno da će uvažiti sve ono što nosi savremeni svet. U svakom slučaju, mislim da narod koji ne pokazuje istrajnost da čuva sopstvene vrednosti unutar sebe nema ni istrajnosti da gradi budućnost. Zato su ova dva predloga zakona za evropsku Srbiju ne samo prihvatljiva, već verujemo da i opozicija ima puno razloga da glasa za njih, zato što su ove izmene zakona ono što oni nama prigovaraju da ne želimo, a mi ovim zakonom zapravo pokazujemo da želimo. Prema tome, očekujem da u danu za glasanje i oni glasaju za ove zakone. Hvala vam.
Gospođo Pešić, nije mi najjasnije, hteli ste repliku... (Vesna Pešić, s mesta: Od vremena ovlašćenog, da kažem nešto na ovu temu.) Sada govore po prvi put šefovi poslaničkih grupa. Na kraju, ako vas ovlaste, možete zameniti gospodina Ranđelovića. Ne možete poslovnički dobiti reč. Gospođa Jorgovanka Tabaković ima reč. Izvolite.
Na dnevnom redu imamo Predlog zakona o izmeni Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, zaista samo sa dva člana: o danu stupanja na snagu ovog zakona i čl. 28. kojim se pokušavaju uporni u kršenju zakona i u prikrivanju važnih informacija privesti kriterijumima javnosti rada, odnosno obaveštavanja građana. Odmah ću da obrazložim zašto SNS neće glasati za ovaj zakon – jer iza dobre namere ne krije instrument kojim se ti uporni u kršenju zakona mogu prinuditi da daju informacije na koje su zakonom obavezni. To je vidljivo iz stava 2. predloženog rešenja, gde kaže da se administrativno izvršenje rešenja Poverenika sprovodi prinudom, u skladu sa zakonom kojim se uređuje opšti upravni postupak. Javnost treba da zna, i svi mi ovde, ko nije uspeo da se obavesti da je to regulisano članom 276. Zakona o opštem upravnom postupku i da je kazna za nedostavljanje informacija od pet do dvadeset hiljada dinara. Ne, nisam zaboravila nijednu nulu. Na primer, direktor Direktorata civilnog vazduhoplovstva, koji prima platu 500.000 dinara, a saglasnost na finansijski plan su mu dali članovi Vlade, ministri, po funkciji članovi Saveta, koji za to imaju naknadu od deset hiljada evra godišnje, treba da plati kaznu od pet do dvadeset hiljada dinara od te svoje mesečne plate (500.000 dinara), ovde predviđenu kaznu, čime prikriva od javnosti bitne informacije koje se tiču ogromnih priliva novčanih sredstava na bazi prirodnog monopola koji se zove nebo nad Srbijom i naplata preleta, ogroman priliv novca u koji Vlada Republike Srbije nema uvid, građani takođe. Mi poslanici ne možemo da dobijemo informacije o tome. Neko me ovde uverava da je primeren način da se ta informacija obezbedi to što ćemo izmeniti zakon posle šest godina od donošenja tako što ćemo od onog ko prima 500.000 dinara naplatiti čak i gornju granicu od 20.000 dinara. Ko je spreman da poveruje da je ovakva kazna vaspitna, neka izvoli, ali svako ko iole zna da sabere, oduzme i računa, vidi da ovaj predlog zakona nije usmeren na poboljšanje stanja u ovoj oblasti. Pravo pristupa informacijama od javnog značaja zajamčeno je Ustavom i međunarodnim konvencijama. Morate da priznate da predstavlja jedan od najznačajnijih načina kontrole rada vlasti. Šta nam vredi taj najznačajniji način ako je on u praksi nedelotvoran i ne daje rezultate? Obezbediti javnost rada državnih organa, pre svega, i svih onih koji proističu iz nadležnosti državnih organa i iz Vlade kao izvršnog organa vlasti jesu neophodni uslovi da bismo rekli – jesmo za Evropu u Srbiji i jesmo na evropskom putu. Nije to slučaj samo sa ovim zakonom. Imamo takav slučaj sa mnogobrojnim zakonima gde treba obezbediti zaštitu prava građana i sloboda prema evropskim standardima, ali oni, nažalost, ostaju na pukoj formi. Možda bi bilo pregrubo, ali je istinito ako kažem da se donošenje takvih zakona koji se svode na puku formu, a ne znače u praksi ostvarivanje tih prava, može u stvari nazvati svojevrsnim obmanjivanjem građana. Odredbe ovih zakona mogu biti manje ili više jasne (evo, kao ova, gde nas upućujete na Zakon o opštem upravnom postupku), ali kada pravni mehanizam ne postoji kao sprovodiv i kada je sankcija ovako niska o čemu drugom možemo da govorimo nego o čistom gubljenju vremena na pet sati ove rasprave, koja u praksi neće doneti poboljšanje? Zašto se usuđujemda ovo tvrdim? Već pet godina Ustavni sud nije izabran u punom sastavu. Morate priznati da to otežava njegov rad, s obzirom na broj neustavnih zakona ili pritužbi na koje građani imaju pravo. Od predloženih kandidata, deset, izabrana su samo četiri, umesto pet, koliko je bilo predviđeno Ustavom. Govorim o onome što je Vrhovni kasacioni sud svojom odlukom učinio nedavno i nije uopšte dato obrazloženje zbog čega sud smatra da svi ostali predloženi kandidati, odnosno taj preostali ne ispunjava uslove. Te kandidate, odnosno tog kandidata je predložio Visoki savet sudstva, odnosno Veće tužilaštva. Da li se na ovaj način, bez obrazloženja zašto taj za pun kapacitet rada Ustavnog suda nije izabran, na neki način dovode u pitanje autoriteti predlagača? Možda, ne tvrdim. Zakonom o Agenciji za borbu protiv korupcije nisu propisane nikakve sankcije za one koji se nalaze u sukobu interesa. Da li jeste sankcija poziv da napuste jednu od funkcija, da se o njoj izjasne do nekog prvog aprila, poziv, pokretanje postupka, ako smo svi svedoci situacije da su oni koji imaju dvostruke funkcije ponizno molili da im se dozvoli da na dobrobit naroda i dalje nastavljaju da obavljaju te funkcije koje su, na primer, po članu 11. Zakona o Vladi, direktan sukob interesa i predstavljaju nespojive funkcije? Normalno, govorim o tome da ovaj zakon krše oni koji predstavljaju vladajuću stranku. Gospodine ministre, Vlada već pet godina ne vrši postavljenje na položaje onako kako je predviđeno zakonom, konkursom, već to čini bez konkursa. Da li je to suprotno Zakonu o državnim službenicima? Jeste. Pre mesec dana je taj rok ponovo istekao. Da li će to za nekog značiti podnošenje sankcija i da li je to dobar primer onima koji ne daju informacije Povereniku na način kako to mi ovde zahtevamo, očekujemo, tražimo i kažemo da je to način za kontrolu rada Vlade? Znate, u životu se kaže – ne slušaj me šta govorim, nego me gledaj šta radim, jer tako dajemo najbolji primer. Da li Vlada daje dobar primer sa ovim predlogom zakona, sa ovako malim kaznama ili upravo svojim činjenjem, odnosno ponašanjem funkcionera koji su u sukobu interesa, imenovanjem ljudi na položaje bez konkursa i tome slično? U prilog tome ne ide ni to što nisu bili obezbeđeni uslovi za rad Državne revizorske institucije, koja je pravu buru u javnosti proizvela iznošenjem u javnost jednog delimičnog i nepotpunog izveštaja o kontroli rada Vlade u 2008. godini. Mislim da bi jedina prava kazna koja bi pokazala dobru nameru Vlade i odlučnost morala da znači momentalno razrešenje po sili zakona onog ko ne dostavi informacije od javnog značaja Povereniku koji ih je zatražio na lični zahtev ili na predlog nekog drugog. Ne samo to, i momentalno razrešenje i zabranu rada u javnim službama. Šta to znači? To znači da neko ko obavlja delatnost od opšteg interesa, od javnog značaja daje sebi za pravo da ne postupi po zakonima koji građanima obećavaju javnost rada. Kako to izgleda na jednom praktičnom primeru? Da ne bude sve u sferi priče, 23. avgusta zainteresovani podnosioci su, po zahtevu za pristup informacijama od javnog značaja, tražili od onog našeg nesrećnog Direktorata civilnog vazduhoplovstva informaciju i kopiju dokumenta o visini isplaćene naknade članovima Saveta (rekoh, to je pet ministara po funkciji), ali i pravni akt kojim je utvrđeno pravo na naknadu i način utvrđivanja visine te naknade; rekoh da ona godišnje iznosi 10.000 evra, nije beznačajna. Dana 23. septembra ti isti podnosioci su Povereniku za informacije od javnog značaja, na osnovu člana 22, podneli žalbu zato što im u zakonskom roku nije dostavljena informacija od javnog značaja po zahtevu podnosioca. Dana 18. februara 2010. godine Povereniku se podnosi urgencija po žalbi. Iako je istekao rok za odlučivanje, nije dobijeno ni rešenje ni tražena informacija. Onda se očekuje da Poverenik postupi onako kako mi to sad ovim zakonom želimo da regulišemo, ali na neadekvatan način. Dana 20. aprila 2010. godine Povereniku za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti podnosi se dokument o neizvršenju rešenja, gde se očekuje da se preduzmu mere u skladu sa zakonom, u cilju izvršenja vašeg rešenja. Šta je to u skladu sa zakonom? Da ponovim, po članu 276. Zakona o opštem upravnom postupku, kazna od 5.000 do 20.000 dinara za direktora koji prima platu 500.000 dinara i članove Saveta, koji su se posle uporne i, smem da kažem, moje dosadne priče i ponavljanja o tome zvanično odrekli naknade koju treba da primaju u Savetu, jer su tu po zakonu imenovani. Uverena sam da je ta prozivka bila rezultat te njihove odgovornosti da dalje ne primaju naknadu. Članak u kom je objavljeno da ta godišnja naknada za Direktorat, za koju je od Poverenika tražena kopija dokumenta na osnovu čega se dobija, ko je utvrdio visinu, govori o tome da ta naknada od 10.000 evra godišnje znači da jedan ministar po jednoj sednici dobije 5.000 evra. Nije konstrukcija; po dostupnim informacijama, u ovom sastavu Vlade sednica Saveta prvi put je održana 24. februara 2009. godine i bila je to 14. sednica Saveta. Zapisnik o njoj se nalazio na sajtu Direktorata. Godine 2003. je taj Direktorat civilnog vazduhoplovstva počeo sa radom. Prostom matematikom, za tih 65 meseci, odnosno pet godina i pet meseci održano je 13 sednica, tako da je potpuno ispravna računica da se po jednoj sednici dobije 5.000 evra naknade. Tri do četiri sednice u protekle dve godine, kažem, po dostupnim informacijama. Morala bi se svaka od tih informacija naći na sajtu, da javnost zna šta ti ministri rade na funkciji, o čemu javnost nema informaciju. Možda stičemo svi pogrešan utisak, možda oni rade mnogo više, ali mi to ne znamo, a po zakonu imamo pravo da saznamo. U postupku koji sam vam navela, koji traje već treću godinu, nismo uspeli da dođemo do podatka o tome. Šta je zanimljivo? Kada se u sličnom sukobu interesa našao ministar energetike gospodin Škundrić dobili smo jednu zanimljivu informaciju, gde je gospodin Dačić rekao jedinu moguću stvar: „Postoje zakoni koji vas teraju da budete nešto zbog čega vas posle prozivaju“. Čovek je potpuno u pravu. Ministar je potpuno u pravu. Šta ste vi koji donosite ovaj i ovakve zakone uradili da prestanemo da imenujemo ljude, odnosno da vi kao Vlada imenujete ljude na mesta gde su u sukobu interesa, gde se bave poslovima za koje kažu da se baš najbolje ne razumeju da li Direktorat ima pravo ono što radi? Tvrdim da radi nezakonito. Mi to ne možemo kao javnost da sprečimo zato što kroz takve loše zakone nastavljamo sa ovakvom praksom gde po Zakonu o dostupnosti informacija ne možemo da utvrdimo ko je odredio ovoliku naknadu, zašto Direktorat sam sebi određuje plate, zašto mu u vreme smanjenja plata nisu bile smanjene plate, zašto se izgovara na neke evropske konvencije iz šezdesetih godina i zašto tvrde neosnovano da im Evrokontrol određuje plate, ako se tamo mogu, mimo određenog broja zaposlenih, zapošljavati na kurirska mesta rođaci i prijatelji istaknutih funkcionera. Iako je reč o samo jednom članu zakona, ja sam svoje vreme ovlašćenog u ime poslaničke grupe iskoristila gotovo do kraja, jer ovo jeste jedan od očiglednih primera gde je zakon puka forma, a ne pokušaj uvođenja reda. To se obično dešava tamo gde se troši najveći novac, tamo gde se sliva najveći novac; tamo su najmračnije odaje za javnost, u koje se ne može prodreti nikakvom čarolijom, a kamoli zakonom koji predviđa ovakve kaznene odredbe. To je razlog zašto za ovakav zakon ne možemo glasati, ali ćemo se za javnost rada zalagati na način kako smo to amandmanom predložili, razrešenjem po sili zakona funkcionera koji ne postupi po prinudnom aktu Poverenika za informacije od javnog značaja. Zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem. Prelazimo na raspored narodnih poslanika prema prijavama za reč i dajem reč narodnom poslaniku Saši Dujoviću.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pre nekih sedam-osam meseci smo raspravljali o ovim izmenama i dopunama zakona. Tada smo utvrdili sve one osnove koje su Ustavom predviđene da bismo omogućili predsedniku Republike da može da ispunjava svoje ustavne obaveze, tj. da sve zaslužne građane naše države nagradi ordenom ili medaljom. Naravno, mi smo i tada sugerisali određenim amandmanima i veoma nam je drago što danas imamo ispred nas i određene stvari iz tadašnjeg vremena, kada smo skretali pažnju na određena imena i određene amandmane, da bi bilo zgodno da budu sastavni deo zakona. Nesporna je potreba za donošenjem ovog zakona i u obrazloženju predlagač zakona jasno skreće pažnju na hitnost postupka, stoga mi smatramo da je i ovako predloženo zaista sveobuhvatnije nego onako kako smo usvojili u septembru prošle godine. Naravno, mi smo ovom prilikom pokušali da ukažemo na određene nedostatke ovog predloga, po našem mišljenju, i predložili smo jedan amandman, a ispred poslaničkog kluba ja sam potpisao taj amandman. Skrenuo bih pažnju, u okviru tog amandmana, na naše ponovljene predloge da se ipak zadrže ili uvedu nove kategorije ordena rada, ordena Nikole Tesle i ordena Vuka i Dositeja, o čemu ćemo naravno u pojedinostima, kada za to dođe vreme, dati detaljnije obrazloženje. Ponuđena prethodna rešenja o ordenima i medaljama su zaista, po nama, sveobuhvatna. Može, naravno, uvek više; o tome su neke prethodne kolege rekle da je, sa ove distance posmatrano, pitanje šta je istorijska vrednost i nečija zasluga. To bi zaista trebalo prepustiti stručnjacima, a ne sumnjam da se predlagač sa njima konsultovao. Moje je samo da kažem da ćemo mi u danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona, uz poziv predlagaču da ipak razmisli malo, pogleda i analizira da li postoji mogućnost da se ovako nešto, što smo sugerisali, usvoji. Napominjem još jednom, u danu za glasanje poslanički klub SPS-JS će podržati ovaj predlog zakona.
Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovani građani Srbije, imamo pred sobom ne dva zakona, nego dve izmene i dopune već donetih zakona, i to vrlo skroman broj članova koji se menja u zakonu koji se odnosi na odlikovanja, izmene i dopune Zakona o odlikovanjima Republike Srbije. Ponuđena je promena na koju smo ukazivali upravo mi iz opozicije kada je zakon donošen, a donet je 26. oktobra 2009. godine i nije ni stigao da zaživi u stvarnom životu Srbije. I tada smo govorili da se tim zakonom obezličuje i na neki način devalvira institucija dodeljivanja odlikovanja, jer dodela odlikovanja pre svega, i odlikovanje građana i institucije u jednoj državi, treba da favorizuje određene vrednosti, nacionalne, istorijske, kulturne i tradicionalne. Upravo ove dve izmene koje sada nudite u tom zakonu, a na koje smo tada mi ukazivali, kao i na značaj konsultovanja heraldičara, koji po tom pitanju imaju mnogo štošta stručno da kažu i da ukažu u najboljoj nameri, veoma su bitne. Dakle, uvodi se Orden Karađorđeve zvezde, za koji znamo da je 1904. godine ustanovljen, i uvodi se Medalja za hrabrost „Miloš Obilić“. Sada se u ovim izmenama i dopunama pozivate upravo na ono za što smo vas tada molili da se pozovete i da prihvatite neke amandmane. Dakle, uvodi se vraćanje najboljoj srpskoj tradiciji, najslavnijim danima naše istorije, najslavnijim našim ličnostima, što bismo rekli – vraćanje sebi. U tom smislu možemo da podržimo ove dve promene, ali one su, opet ću reći, nedostatne. Šteta je dajedan zakon dođe u proceduru, da bude usvojen, da ne bude sluha u tom momentu za sve ono što opozicija zaista konstruktivno ponudi, a da onda već za nekoliko meseci zakon koji nije istinski ni zaživeo moramo da menjamo upravo u tom smislu da se prihvati ponešto od onoga što je opozicija tada nudila. Moglo je to tada da se uradi bolje, zakon bi bio kompletniji. I ovo je nedovoljna promena i videćete da ćemo imati, možda čak do kraja ovog saziva, još izmena i dopuna. To će biti najtužniji odnos vladajuće koalicije prema nečemu što zaista treba da bude izvan svake politike, a to je odlikovanje zaslužnih građana i pojedinaca. To se inače u praksi može nazvati nečim za šta mi u pedagogiji, koji se bavimo pedagoškim radom, kažemo – zakasnela pamet. Kao neko ko u tome ima iskustva, ličnog i stručnog, mogu vam reći da zakasnela pamet ne postoji; pameti ili imaš ili nemaš, kada ona kasni, ona ne postoji. Drugi zakon, odnosno izmene i dopune zakona koje su pred nama su izmene zakona o informacijama od javnog značaja. Samo ću kratko reći da je to pomalo licemeran odnos jer mi imamo instituciju Poverenika za informacije od javnog značaja koju smo stvorili i ustanovili, a da čoveku pri tome, po njegovim rečima, nismo dali nikakva prava ovlašćenja. Ono što je i gospodin ministar rekao, ko će sada da ne objavi informaciju od javnog značaja... Pa, znate ko u ovoj državi ima najviše interesa da krije informacije od javnog značaja? To je upravo Vlada, koja donosi sve ovo i koja treba da bude najkooperativnija prema tom našem povereniku, a on se upravo na tu instituciju najviše žali. Mi vidimo taj odnos prema informacijama od javnog značaja, jer i mi poslanici postavljamo pitanja i tražimo odgovore i neke informacije koje su od javnog značaja za život građana, a vrlo često ne dobijamo te odgovore. Zna gospođa predsednica da mi vrlo često tražimo naknadno po nekoliko puta da se na neko pitanje odgovori. Jedan sam od poslanika koji selektivno dobijaju odgovore na pitanja: od nekih ministara i ministarstava da, a od nekih ne. No, ovo je nešto što nije uređeno kako treba i ovo je nešto što je simulacija demokratije jer mi prave informacije od javnog značaja nemamo. Ne bih pričala uopšte o tome koja je tu uloga državne bezbednosti, samo ću kratko završiti ovaj deo gde hoću da kažem da i državna bezbednost nije u svemu tome nevina, mada znamo kolika je i kakva je njena uloga kroz istoriju Srba i Srbije bila. Ja sam o tome rekla jednu istinu u jednoj svojoj knjizi praveći anagram od tog naziva „državna bezbednost“ – „bedna bezdržavnost“. Nemamo države, a imamo veliku bedu. Trebalo bi se preispitati što se tiče funkcionisanja tih dosijea, tih informacija i onoga što Srbi jesu, zahvaljujući toj državnoj bezbednosti, prošli i propatili.Hvala.
Narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mi danas menjamo jedan zakon, i to je već treća promena zakona gde želimo da Povereniku, koga smo svi zajedno izabrali, damo mnogo veća ovlašćenja, da mu damo ovlašćenja da može da kažnjava one koji neće, ne žele, ne umeju, ne mogu ili jednostavno ne znaju da sprovedu zakon i da obavljaju posao za koji su izabrani. Po ovom zakonu, Poverenik će moći da kažnjava i tu se sad već otvara rasprava koliko je ta kazna adekvatna i da li je ta kazna primerena, da li je primereno da se sve završi na novčanoj kazni ili možda treba pribeći i drugim kaznama, kao što određene poslaničke grupe predlažu udaljenje sa funkcije, a ne bi me začudilo da neko do kraja ove rasprave predloži i zabranu obavljanja javnog posla za funkcionera koji krši zakon. Hajde da pogledamo šta zaista kaže zakon i šta zaista želi zakon da uradi kada je reč o ovoj oblasti. Snaga zakona, pre svega, leži u stvarnosti iz koje je taj zakon proizašao. U stabilnim društvenim okolnostima zakon obnavlja i popravlja društveni život postepeno i stalno, ali neizvršavanje je najveća opasnost za svaki zakon. Nekada u zakonu nije dovoljna volja države, potrebna je i volja naroda. Međutim, kada govorimo o zakonu o dostupnosti informacija od javnog značaja, mnogo je češće potrebna volja države jer volja naroda ovde postoji. Odlike demokratske države, demokratskog društva, po kojima se jedno društvo tretira kao demokratsko, po kojima se jedna država tretira kao demokratska, leže između ostalog i u mogućnosti naroda, građana da koriguju državu, da utiču na državu da se ona popravi, da promeni svoj način ponašanja. Na kraju, odlika je demokratskih država da kada država dobije zahtev od građana tom zahtevu izađe u susret. Mi ćemo ovakvim promenama zakona svakako to omogućiti. Ovde nije reč samo o novčanoj kazni. Novčana kazna ne treba da bude apriori predmet ove rasprave, i visina te novčane kazne, mnogo je važnija osuda koju će svako dobiti, ne i pred sudom za prekršaje. Sa određenim stepenom osvojenih građanskih sloboda mnogo će veća osuda biti od strane kompletnog javnog mnjenja (koje smo konačno u ovoj zemlji izgradili), mnogo će veća osuda biti, ne samo u ovom parlamentu i ovom zdanju, za onog čoveka koji ne želi da postupi po nalogu Poverenika. Biće potrebno mnogo političke volje da sve segmente društva privedemo da funkcionišu na takav način da kada dobiju pitanje od Poverenika tom pitanju izađu u susret. Ali, ovde postoji jedna apsurdnost kritike ne samo od strane onih koji su bili u poziciji da donesu ovaj zakon kad su bili na vlasti, već i od onih koji sada kritikuju ovaj amandman u trenutku kada vladajuća većina pokazuje neospornu volju i želju da ništa ne sakrije od javnosti i da zakon primeni. Želim da kažem još samo par reči i o Zakonu o odlikovanjima. Zakon o odlikovanjima je donet pre šest meseci i nekoliko nas narodnih poslanika već tada je kritikovalo određene odredbe ovog zakona, pogotovo nazive ordenja. Vidim da postoji određena nedoumica kada je reč o medalji za revnosnu službu kod određenih poslaničkih grupa i poslanika jer se mnogi pozivaju na srpsku tradiciju, a onda postavljaju javno pitanje – šta je to medalja za revnosnu službu i čemu ona služi? Medalju za revnosnu službu nije ustanovila Demokratska stranka ili DOS, kao što je neko probao da imputira. Medalja za revnosnu službu je ustanovljena 19. aprila 1913. godine u ovoj zemlji. Dodeljivala se u dva stepena, zlatna i srebrna, oficirima, podoficirima i vojnicima, ali i građanskim licima za odbranu i revnosnu službu. Takođe, medalja se dodeljivala za pomoć srpskoj vojsci tokom rata. Godine 1922. proširen je spektar zasluga, pa se od tada medalja mogla steći i za izvanredno i odano službovanje u mirnodopsko doba. Ta medalja se nosila na plavoj traci. Mislim da ta medalja ima svoje mesto danas, kada je reč o srpskom društvu i kada je reč o građanima koji svoj posao obavljaju revnosno, ali nisu samo u vojnoj ili policijskoj službi. Ovde se vrlo često od strane određenih poslanika pravi jedno čudno poređenje i izjednačavanje reči junak i heroj. Dužan sam da ukažem mojim kolegama koji ne razumeju razliku između reči junak i heroj da herojstvo i junaštvo potiču iz antičkog sveta, ali u antičkom svetu se jasno razgraničavalo šta je herojstvo, šta je junaštvo. Neki čak i danas izjednačavaju reč junak sa rečju heroj. Po antičkom predanju, heroj je čovek koji je svestan svog herojskog podviga kad ga čini, svestan je svog žrtvovanja i svesno je spreman da svoj život položi na oltar otadžbine da bi napravio herojsko delo kojim će zadiviti ne samo sadašnjost, već i pokolenja. Junak je čovek koji nije svestan svog junaštva. Desi se ponekad u bici u antičkom svetu da čovek uzme koplje, jako zamahne tim kopljem, nesvestan koga gađa, i pogodi baš protivničkog vojskovođu i onda bude slavljen kao junak. Molio bih da kada govorimo o junacima i herojima makar pravimo tu razliku, jer ne treba izjednačavati heroje i junake. Heroji su ipak na višem stupnju, jer su svesni svog herojskog čina, za razliku od junaka. Za kraj moram da kažem da je možda došlo vreme da Republika Srbija konačno posle donošenja Zakona o odlikovanjima taj zakon i primeni, jer imamo dovoljno ljudi koji su se u proteklih pola godine, godinu dana i više godina unazad i te kako dokazali u borbi protiv organizovanog kriminala, u suzbijanju tog organizovanog kriminala. Imali smo rekordnu zaplenu kokaina, imali smo rekordne zaplene narkotika, imamo ljude koji zaista rade ozbiljno svoj posao samo za platu, samo za lični dohodak. Možda je došlo vreme da Republika Srbija tim ljudima makar na grudi stavi odličja i da kaže – evo, to su pojedinci koji su svoj posao obavljali savesno, požrtvovano, odgovorno, stručno. To su pojedinci koji su sebe isturili na oštricu organizovanih kriminalnih grupa, jer se nepokolebljivo bore protiv kriminala, jer je to jedna od odrednica koje su okupile ovu koaliciju kada se formirala Vlada Republike Srbije. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Božidar Delić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, ne tako davno, u oktobru mesecu, raspravljali smo o Zakonu o odlikovanjima i tom prilikom je nekoliko poslanika, među kojima ističem gospodina Dujovića, gospodina Pelevića, dalo svoje amandmane i na Predlog zakona o ordenima i na Predlog zakona o medaljama. Ja sam takođe dao amandmane na taj zakonski predlog. Ono osnovno što smo svi mi istakli tom prilikom, to je da je to verovatno najgori zakon ili najgori ordenski sistem koji je do sada napravljen u našoj zemlji, da to nije poštovanje tradicije i kontinuitet ordenskog sistema, već upravo kidanje te tradicije. Mi svakako ove izmene podržavamo, jer one su bile predložene i u tim amandmanima koje smo dali, ali nećemo glasati za ovajzakon, jer ovaj zakon i sa ovim izmenama nije popravljen u toj meri da može da se kaže da je dobar i da predstavlja kontinuitet sa našom tradicijom. Evo samo nekoliko napomena. To smo govorili u oktobru mesecu. Narod smo koji ima svoju istoriju, svoju tradiciju i morali smo da pođemo od prvog ordena u srpskom narodu, koji je ustanovio još car Dušan. Prethodni ordenski sistem je to uvažio i imali smo Orden Nemanjića; da li se zvao Orden Nemanjića ili Orden Svetog Stefana, kako je to 1349. i dopunama iz 1354. godine odredio car Dušan... Mislim da bi to bilo jako dobro i da bi to bila prva veza sa našom istorijom, sa našom tradicijom. Sledeće, danas sam ovde čuo od kolege poslanika da nisu svi istorijski periodi uzeti u obzir. U našem predlogu iz oktobra meseca u tom amandmanu predložili smo Karađorđevu zvezdu, ali smo predložili i varijantu Karađorđeva zvezda sa mečevima i bez mačeva. Ako ste čitali, znate kako je to regulisano u drugim zemljama i kod drugih naroda, znate da postoje ordeni koji se dodeljuju vojsci, vojnim licima i isti takvi ordeni, sa drugačijim obeležjima, koji se dodeljuju civilnim licima. Zbog toga smo predložili da se Karađorđeva zvezda sa mačevima dodeljuje u vojsci, a bez mačeva za zasluge u civilstvu. Odmah posle toga smo predložili i Orden Takovskog krsta. Istina je, kako smo u Srbiji imali Karađorđeviće, tako smo imali i Obrenoviće. Ako je to već postojalo, moramo da poštujemo našu istoriju, našu tradiciju, da se ne opredeljujemo, jer na ovaj način smo se opredelili za to da su u našoj istoriji bili značajni samo Karađorđevići. Svakako, podržavam i onog kolegu koji se založio i koji je dao primedbu da se u ovom predlogu ne nalazi Orden Takovskog krsta, koji je bio uspostavljen u Kraljevini Srbiji. Dalje, mi smo u ovom predlogu imali predlog da se kod medalje za hrabrost napravi izmena i da se doda da to bude Medalja za hrabrost „Miloš Obilić“. Očigledno je da predlagači nisu dovoljno razmišljali, jer trebalo je da ostane taj predlog – medalja za hrabrost, a onda da postoji, kao posebna medalja koja bi trebalo da bude samo u jednom stepenu, medalja „Miloš Obilić“ ili medalja za hrabrost „Miloš Obilić“, upravo zbog toga što je to jedna od najvažnijih medalja u našoj istoriji i tradiciji. Iako je ona uspostavljena u Crnoj Gori, u Crnoj Gori danas takve medalje više nema. Ali, vezano za neku primedbu koju sam takođe danas čuo ovde, ona je ustanovljena u Srbiji 1913. godine. Prethodno je takođe bila samo medalja za hrabrost, tako da smatram da je trebalo da bude i medalja za hrabrost, ali kao posebna medalja – medalja „Miloš Obilić“. Kada smo razgovarali u oktobru rekli smo da je Predlog zakona nedopustivo uprošćen; čak ni ove izmene koje ste napravili to mnogo ne popravljaju. Gospodo, u našoj istoriji smo imali državnike, vojskovođe, imali smo poznate ljude, naučnike, pisce, pesnike, koji su ime Srbije proslavili na raznim meridijanima, po celom svetu, pa sama odlikovanja, bez obzira na to da li su ordeni ili medalje, imaju dvostruku ulogu: s jedne strane, dodeljuju se zaslužnim pojedincima iz određenih oblasti, a s druge strane, zaslužnim pojedincima iz naše bliže i dalje istorije se iskazuje poštovanje za sve ono što su učinili za svoj narod. Ni ovom dopunom ovog zakonskog predloga iz oktobra to nije učinjeno.Velikanima srpskog naroda se uopšte nije posvetila pažnja, u smislu da se bar neko iz te plejade uzme kao primer i priznanje za ime ordena ili medalje. To je svojevrsna sramota i prošlog i ovog predloga, jer ne samo da se preko ovakvog predloga omalovažavaju oni i dela koja su učinili za ovaj narod, već se na taj način omalovažava i čitav naš narod danas. Ovakvim predlogom zakona želi se javno srozati i prekinuti veza, istorijski kontinuitet sa najznačajnijim i najzaslužnijim Srbima. Gospodo, pokušajte da mi dokažete da to nije tako. Prethodni ordenski sistem je bio mnogo bolji i za njega se ne mogu dati ove primedbe kakve se mogu dati za ovaj predlog. Šta sam prošli put rekao za Obilića medalju? Ponoviću. Posle pola godine nekome je palo napamet ili, da kažem, konačno došlo u glavu da makar tu jednu nepravdu ispravi. Kaže: izostavljanje Obilića medalje je posebna priča. Ukoliko ovaj predlog zakona ostane bez Obilića medalje kao tradicionalno najpoštovanijeg odlikovanja u srpskom narodu, onda je to očigledno nepoštovanje, čak i ismevanje vojničke časti, slavne srpske vojske, svih nosilaca ove medalje, njihovih potomaka, slavnih srpskih vojvoda, Njegoša, njegovog dela, srpstva u celini, kosovskog zaveta u njegovom viteškom smislu, kao najuzvišenijeg dela. Šest meseci vam je, gospodo, trebalo da vam ovo dođe u pamet. Koliko će vam trebati vremena da konačno jedan zakon, koji treba da bude potpuno lišen bilo kakvih ideoloških motiva, bude donesen i da ubuduće više ne postoji potreba, makar kada je u pitanju zakon o odlikovanju, bez obzira na to ko bude sedeo u ovoj skupštini, ko bude na čelu države i na čelu Vlade, da se on menja? Prethodni ordenski sistem se bio približio tom cilju, ali vi ste i sa ovim ispravkama još daleko od toga. Onaj predlog je rađen na brzinu. Ovaj pokušaj poboljšanja u svakom slučaju pozdravljam, ali je nepotpun. I dalje ostajemo tamo gde smo bili pre šest meseci. Iako pozdravljamo ovaj pokušaj, ovo je ostalo na pokušaju. Ostajemo pri onim predlozima koje smo dali još u oktobru, koje niste uvažili. Da ste ih uvažili, makar da ste uvažili veći deo onoga, ne što je predložila samo SNS, evo, makar da ste usvojili veći deo onoga što je predložio naš kolega gospodin Saša Dujović, bili bismo zadovoljni i tim, jer bi se onda ovaj ordenski sistem približio onome što je stvarna potreba države Srbije. Ovako ostaje da u nekom drugom vremenu uradimo ono što vi iz Vlade u dva navrata niste mogli. Zašto to niste mogli? Da li u našoj državi nema stručnjaka koji bi mogli da istorijski sagledaju značaj naših državnika, naših vojskovođa i naših naučnika? U stvari, kada se radi o istoriji, nije trebalo da izmišljate ništa. Trebalo je samo da uvažite nešto što je već postojalo u našoj istoriji, u našoj tradiciji, da to poređate po nekom redu i značaju, da nikoga ne izostavite i ne preskočite. Da ste tako uradili, onda možda ovaj novi orden koji ste u prošlom zakonskom predlogu predložili ne bi bio potreban, ali smatramo da ni on nije višak. Što se tiče ove medalje za dugogodišnju revnosnu službu, i tu se slažem; možda čak i kod onog jednog ordena koji govori o zaslugama u oblasti odbrane i bezbednosti, možda je i on mogao da ima taj dodatak, jer slična rešenja bila su i u prošlom ordenskom sistemu. Kod medalja može da bude, kako ste to predložili, i jedinstvena medalja za dugogodišnju revnosnu službu, koja bi važila za službu u svim državnim organima, pa i u vojsci. Ili, mogli ste da za te koje se dodeljuju u vojsci za dugogodišnju revnosnu službu, kao što je to bilo u prethodnom ordenskom sistemu, predložite da to bude za 10, 20, 30 ili 40 godina službe u određenim organima. Sve što ste kroz ove dve izmene predložili je prihvatljivo, ali to je malo da bismo mogli da podržimo ovaj predlog, jer ipak moramo da vam kažemo da ste na pola puta. Morali biste da objasnite vaše motive zašto ovo nisu celovite izmene onog zakonskog predloga iz oktobra i zašto to niste uradili na način da ovo stavimo ad akta, da ne moramo sa svakom promenom vlasti da menjamo i ova obeležja, odnosno da ne moramo da menjamo ordenske sisteme. Što se tiče Srpske napredne stranke, ona neće glasati za ovaj zakonski predlog, jer smatramo da je daleko od toga da bude celovit. Hvala.
Reč ima narodni poslanik gospođa Milica Radović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Ministarstva, Poslanička grupa DSS nije protiv ovih izmena Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Smatramo da je potrebno doneti ovakve izmene jer se uloga Poverenika dodatno ojačava, posebno u pogledu njegove kontrolne i korektivne funkcije, kada je u pitanju sprovođenje prava na pristup informacijama od javnog značaja. Nama samo nije jasno zašto ove izmene nisu usvojene u decembru prošle godine, kada je ovaj predlog zakona i bio na dnevnom redu. Da budem jasnija, nije mi jasno zbog čega nisu prihvaćeni amandmani moje poslaničke grupe koji su na isti način kao što to sada čini Predlog zakona tretirali ovu materiju. U krajnjem slučaju, mogli smo da postignemo to da već malo više od pet meseci ove izmene postoje u zakonu i ovakva rasprava danas ne bi bila neophodna. Da li razlog treba da tražimo u tome što je svaki suvisao predlog koji dolazi od strane opozicije unapred osuđen da bude odbijen ili je razlog u nečemu drugom? To naravno nije dobro, kako za odnose između vlasti i opozicije, tako ni za sam predlog zakona čiji se kvalitet osujećuje jer se ne dopušta mogućnost da on na taj način bude popravljen. Takođe pomalo iznenađuje i ova hitnost u njegovom donošenju, upravo iz razloga koji sam sada objasnila. Naravno, tada nije postojala svest o važnosti donošenja ovih izmena zakona, ali je sada preko noći naprasno ta svest postala vidljiva i shvaćeno je da su ove izmene zakona danas više nego potrebne. Bilo kako bilo, važno je da Poverenik konačno dobije ovlašćenja koja se ovim izmenama njemu daju, a odnose se na ovlašćenja da može da izvršava administrativna rešenja koja je doneo u drugom stepenu. Međutim, današnja tema koja je na dnevnom redu, a tiče se ovog predloga zakona, otvara jedno drugo pitanje, koje je, rekla bih, mnogo važnije od samih izmena ovih zakona, a odnosi se na odnos države prema nezavisnim telima u državi, koja u najvećem broju ili u većini demokratskih društava treba da predstavljaju četvrtu granu vlasti kojoj je u opisu posla da po nalozima građana ili u ime građana vrši kontrolu i nadzire ostale tri grane vlasti. Kada govorimo o tome, situacija u Srbiji je malo drugačija. Dovoljno je samo da pobrojim nekoliko nezavisnih tela kao što su, recimo, Državna revizorska institucija, Komisija za zaštitu konkurencije, Visoki savet sudstva, Državno veće tužilaca, pored toga imamo i Poverenika, o kome danas govorimo, ombudsman i ranije Odbor za sprečavanje sukoba interesa, da zaključimo da one ili nisu dobile adekvatna ovlašćenja koja ih na taj način čine nejakim i poprilično nevidljivim u javnosti ili su, s druge strane, pod izrazitim nadzorom izvršne vlasti. Da ne govorim o tome da mnoge od ovih nezavisnih institucija ni dan-danas nemaju adekvatne uslove za rad, da ne poseduju prostorije i da još uvek kadrovski nisu osposobljene. Uzeću za primer samo Državnu revizorsku instituciju. Zakon o Državnoj revizorskoj instituciji donet je pre pet godina, ali ona još uvek ne funkcioniše u svom punom kapacitetu. Koliko je meni poznato, DRI ima šest revizora, nekoliko saradnika, a da bi obavljala svoju dužnost onako kako bi to trebalo da bude delotvorno i efikasno, neophodno je da bar u ovom trenutku ima pet, šest puta više revizora nego što je to danas. Da ilustrujem samo: koliko je to mali broj revizora najbolje pokazuje činjenica da finansijski izveštaj jedne banke kontroliše deset revizora za mesec, odnosno mesec i po dana. Naravno, kada govorimo o DRI, onda ne bi bile suvisle ni tvrdnje koje idu u pravcu kritike DRI, a to je da je ona za vreme svog mandata, od trenutka kada je formirana pa do danas, znači, tiče se izveštaja za 2008. godinu, uspela da kontroliše samo petinu državnih institucija. Ne bih se više zadržavala, pošto je ovo sledeća tačka dnevnog reda, ali ću nekoliko reči reći o drugom nezavisnom telu. Radi se o Komisiji za zaštitu konkurencije, čija predsednica je rekla da su toj komisiji faktički u Srbiji vezane ruke kada je antimonopolska borba u pitanju, jer nemaju mehanizme za razbijanje tih monopola. U krajnjem slučaju, zakon koji se bavi ovom oblašću i zakon koji je reguliše, Zakon o zaštiti konkurencije, jeste donet, ali on nije primenjiv zato što podzakonska akta još uvek nisu doneta, što onemogućava njegovu primenu, odnosno onemogućava da sama komisija izriče mere, zbog čega je ona faktički i formirana. S druge strane, ova komisija radi u krnjem sastavu još od 2. aprila 2009. godine. U decembru prošle godine je raspisan konkurs za članove Saveta i za predsednika Saveta ove komisije, ali sam parlament još uvek nije našao za shodno da se izjasni o ovim predlozima i da konačno Komisiji za zaštitu konkurencije omogući nesmetan rad. Kada govorimo o svim ovim nezavisnim institucijama postavlja se pitanje da li posle svih onih negodovanja i kritika treba bilo šta govoriti o Visokom savetu sudstva, odnosno Državnom veću tužilaca, s obzirom na to da znamo da oni od samog svog početka rade u krnjem sastavu i da su ceo proces reforme pravosuđa izvršili u krnjem sastavu? Naša javnost je dobro upoznata sa neuspelom reformom pravosudnog sistema koja je kao takva potvrđena i od strane predstavnika EU. Naime, predsednik Evropske komisije Žoze Manuel Barozo je u svom izveštaju rekao da je sam proces reizbora sudija otkrio mnoge nedostatke u pogledu samog sastava, a naravno i nezavisnosti Visokog saveta sudstva i Državnog veća tužilaca. U svom izveštaju je dalje naveo da je od predstavnika srpske vlasti tražio da se ceo postupak izbora sudija i tužilaca ispita na jedan način koji je adekvatan, jer on nije sproveden transparentno, nezavisno i nepristrasno. Naravno, neću sada da govorim o svim onim nedostacima koje je Visoki savet sudstva u ovom slučaju evidentno pokazao, ali ću reći – da li Visoki savet sudstva, pored svih nedostataka o kojima je javnost imala mogućnost da se informiše na vreme, može i dalje da nosi epitet nezavisnog i stručnog tela? Dalje, koliko se uvažavaju odluke ranijeg Odbora za sprečavanje sukoba interesa, a danas Agencije za borbu protiv korupcije, kada su u pitanju dvojne funkcije? Imamo primer vojvođanskog parlamenta: znamo da veliki broj funkcionera, odnosno poslanika u vojvođanskom parlamentu i dalje ima dvojne funkcije i da im, bez obzira na to što je rok za određivanje da li će da zadrže jednu ili drugu funkciju davno prošao (rok je bio 1. april), ne pada na pamet da se povuku sa jedne od te dve funkcije. Naravno, to nije zabrinjavajuće. Zabrinjavajuće je ono što radi, odnosno ne radi Agencija za borbu protiv korupcije. Agencija ili ne radi ništa ili čini nedovoljno, te time samo ojačava pozicije vojvođanskih poslanika. Na taj način ne samo što se uvode dvostruki standardi jer zakon, s jedne strane, važi za neke poslanike, a s druge strane ne važi, već se dovodi u pitanje sam domet Agencije za borbu protiv korupcije. Nemam drugi razlog nego taj da me navede na misao da Agencija namerno zaobilazi onu odredbu koja kaže da poslaniku ili bilo kom drugom funkcioneru koji je u sukobu interesa, a njih sada ima već preko 2.000, prestaje po sili zakona ona funkcija na koju je kasnije stupio. Rok od 1. aprila je davno prošao, a i dalje imamo 2.000 funkcionera u Srbiji koji su u sukobu interesa i ne pada im na pamet da se odreknu jedne od tih funkcija. Ovo je jedan vrlo kratak prikaz funkcionisanja nezavisnih tela u Srbiji i najbolje govori u prilog tome koliko su ona ili nejaka ili pod velikim uticajem politike. Naravno da će radi pridruživanja Evropskoj uniji srpska vlast učiniti sve da ova nezavisna tela jako dobro izgledaju na papiru, ali su u praksi njihovi dometi skoro nepostojeći. Hvala vam.
Narodni poslanik Petar Petrović ima reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, gospodo iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što krenem sa svojim izlaganjem, pitao bih vas, pošto sam izlazio iz sale, gospođo predsednice, da li su još uvek na dnevnom redu zakoni o izmenama zakona o odlikovanjima i informacijama od javnog interesa? Jesu. Hvala. Mogu da usmerim svoje izlaganje na ovu tačku dnevnog reda. Poslanička grupa SPS-JS će u danu za glasanje podržati predlog i jednog i drugog zakona, bez obzira na to što imamo određene sugestije i primedbe na predloge ovih zakona. U kratkom izlaganju ću pokušati da ih izložim. Kada se radi o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima, malo nas čudi, nas iz poslaničke grupe SPS-JS, zašto u prošlom periodu, kada smo usvajali osnovni tekst zakona nisu malo pažljivije razmatrani amandmani ove poslaničke grupe, koji se odnose na određene članove zakona; siguran sam da ovaj zakon ne bi sada bio na dnevnom redu, jer vidimo da je preko 80% amandmana ove poslaničke grupe, koji nisu uzeti u razmatranje i nisu prihvaćeni, sada ugrađeno u tekst izmenjenog Zakona o odlikovanjima. To se valjda neće dešavati. Kada se govori o drugom zakonu, zakonu o izmenama i dopunama zakona o dostupnosti informacija od javnog značaja, radi se o jednoj izmeni i, po nama, postavlja se samo jedno pravno pitanje. Naime, u predlogu izmena ovog zakona govori se da su rešenja Poverenika obavezujuća, konačna i izvršna i da mogu da se osporavaju samo u sudskom postupku. Istovremeno je uređeno da ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u „Službenom glasniku“. U obrazloženju za donošenje zakona kaže se da će Vlada naknadno odrediti organ koji će pomagati Povereniku da bi se izvršilo njegovo rešenje. Tu postoji nesklad što se tiče vremena i mogućnosti izvršavanja ovih rešenja koja će Poverenik donositi, pa mislim da bi Ministarstvo moralo što pre da donese određene odluke i da odredi organ koji će pomagati Povereniku da bi se odluke koje su konačne, izvršne i obavezujuće izvršavale. S druge strane, ne mogu da ne kažem jednu opasku kada se radi o dostupnosti informacija. Danas, nažalost, imamo slučaj da su mnoge lokalne samouprave, ja mogu da govorim o lokalnoj samoupravi u Jagodini, pretrpane zahtevima za određenim informacijama koje su po mišljenju podnosioca tih zahteva informacije od javnog značaja, tako da bukvalno moraju da se formiraju posebne službe koje treba da prikupe informacije. Zamislite, imali smo slučaj da je čovek iz Leskovca, koji radi za neki organ (nije bitno, neću da reklamiram tu organizaciju), tražio da mu se daju informacije za tri godine unazad koliko je potrošeno za službena putovanja, dnevnice, benzin, i to u vreme kada se radio budžet lokalne samouprave za sledeću godinu. To znači da bi deo organa budžetskog trebalo da troši svoje vreme da prikupi te informacije za poslednje tri godine. Ukoliko to ne uradi, Poverenik će kazniti neku osobu koja je odgovorna, odnosno načelnika lokalne samouprave za to. Mislim da u tom vremenskom intervalu treba omogućiti da se tačno, taksativno nabroji koje su to informacije od javnog značaja. Zamislite da neko iz Subotice traži informaciju za neko Trgovište ili Crnu Travu, opštinu, o tome ko je koliko para potrošio za benzin, službena putovanja. Mislim da je nebitno za taj deo Srbije šta se radi tamo. Jednostavno, da izbegnemo da trošimo i vreme, i novac i hartiju na ovo, a da istovremeno ne kršimo zakon o dostupnosti informacija. Dobro, to su neke primedbe na osnovu onoga što se dešava u praksi. Molio bih da u narednom periodu Ministarstvo to ima u vidu i da ih prilikom pripreme novog teksta zakona ili novih izmena ne zaobiđe. Na kraju, da još jednom kažem da će, bez obzira na izrečene primedbe, Poslanička grupa SPS-JS u danu za glasanje podržati oba predloga zakona. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Petroviću. Narodni poslanik Zoran Krasić ima reč. Izvolite.
Gospođo Đukić-Dejanović, pošto ovo stvarno ispade malo monotono, kao da je neka komemorativna sednica, svi znaju a ne smeju da kažu. Malopre ste loše protumačili poslanike SRS kada su vam pokazali knjigu gde se nalazi skup informacija od javnog značaja. To su sva praćenja Vojislava Šešelja od 1982. godine do 2003. godine, pa vam preporučujem da za biblioteku Narodne skupštine kupite jedno deset kompleta, da se ljudi informišu, a možete i vi lično da kupite, nije baš mnogo skupo, možete da uzmete. No, da se vratim na ovaj predlog zakona. Prvo, radi se o izmeni Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Na početku moram da kažem da i kod ovog predloga zakona vlast demonstrira junaštvo, ali ne i čojstvo – štiti sebe, a ne štiti građane, niti opoziciju od sebe. Evo dokaza: da li neko može da kaže šta je Poverenik za informacije od javnog značaja? Niko živ u ovoj zemlji ne može da vam da definiciju šta je on. Kakav je to organ? Zašto? Zato što ne izvire iz Ustava RS kao državni organ. Palo je na pamet nekome da propiše zakonom Poverenika i da se u zakonu napiše da je to samostalan i nezavisan državni organ. Ako je samostalan i nezavisan državni organ, zašto Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu podnosi zahteve za pokretanje prekršajnog postupka za povrede ovog zakona? Zašto to ne radi Poverenik kao samostalni i nezavisni državni organ? Ne radi zato što nije državni organ. Ne možete da ga definišete. Da li znate da taj poverenik ima dve grupe poslova? Prva grupa se odnosi na informacije, a druga na zaštitu podataka o ličnosti. U tom drugom delu poslova, koji su mu prebačeni pre godinu dana, Poverenik vrši i nadzor i inspekcijski nadzor, a u ovom delu koji se tiče informacija od javnog značaja nema nadzora, nego je drugostepeni navodno upravni organ. Sada tražite od nas da saučestvujemo u nečemu što je neprihvatljivo, ne samo sa gledišta Ustava Republike Srbije, nego i sa gledišta Zakona o državnoj upravi. Postoji Zakon o ministarstvima. Dvadeset četiri ministarstva i trinaest posebnih organizacija. Kako je regulisana državna uprava? Pa, sećate se, vi ste izglasali taj Zakon o državnoj upravi. Organi državne uprave su: ministarstva, organi uprave u okviru ministarstva i posebne organizacije. Organi uprave mogu biti: uprave, inspektorati i direkcija. Posebne organizacije su sekretarijati i zavodi. Tu se vrše poslovi državne uprave. Da li je materija ovog zakona posao državne uprave? Pa jeste, ali se ne radi o državnom organu, nego se radi o kvazidržavnom organu. Čak nije ni nezavisno regulatorno telo. Ne može da bude ni javna agencija, ne može da bude ni ustanova, ne može da bude ni javno preduzeće. Šta je? Ništa. To ništa ima 70 zaposlenih i ove godine treba da potroši 115.000.000 dinara, a za prva četiri meseca su već potrošili 14,5 miliona dinara. Sada primaju neke strance da rade ovaj posao. Jututunska juhahaha, što bi rekao Zmaj Jova. Pravite nešto da ne bi moglo da radi. Želite da glumite da biste ispunili uslove prema „juhahaha“ Evropskoj uniji. Da mahnete sa zakonom, evo zakona, ispunili smo obavezu, uzeli smo neke pare, dokazali smo da smo te pare potrošili da napravimo nešto. A šta ste napravili? Ništa. Apsolutno ništa. To je taj naš problem, što mi pričamo o promašenoj stvari. Zamislite, jedan nazoviorgan ima dve grupe poslova u okviru svoje nadležnosti: jedna je zaštita podataka o ličnosti, gde vrši i nadzor i inspekcijski nadzor, i ima drugu grupu poslova gde te poslove ne radi, već inspekcijski nadzor vrši Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu. O čemu mi danas da pričamo ovde? Da iznosimo podatke sa interneta ili ovih nevladinih organizacija koje žele da se nekom velikom galamom dodvore finansijerima iz inostranstva ili finansijerima iz Vlade da bi kontrolisali situaciju u zemlji. To je to, kapilarno dejstvo – sa više strana nezavisni eksperti, stručnjaci, slobodoumni, piskarala neka, okrenu i pišu. Vi imate više Poverenika i Zaštitnika građana u medijima, nego predsednika Vlade. Kada pročitate šta sve piše u medijima, kako nastupaju, oni su ljuti protivnici Vlade. Kako ih Vlada trpi? Ona mora navodno da ih trpi. To je ono, trpimo ih sa namigivanjem. Ko hara? Neko reče ovde, te tajne službe. Eto zato je važna ova knjiga - tajne službe. Ništa se ne reguliše do kraja. Zašto? Ne sme da se reguliše. Mora da se ostavi otvoreni prostor za vršljanje. Pa, vi ste doneli zakon da onaj iz Leskovca traži od opštine Jagodina podatke, iako je to možda besmisleno. Vi ste doneli taj propis. Moram da kažem da ovaj čovek koji vrši poslove Poverenika za ove informacije od javnog značaja, normativno gledano,vrlo korektno obavlja posao. On zna da nije definisana njegova uloga, i one podzakonske akte koje treba da donese on donese u obliku pravilnika, naredbe ili uputstva, ne ide izvan toga. On prima radnike prema zakonu koji reguliše položaj državne službe, ali to nije državni organ. Državni organi su definisani Ustavom Republike Srbije. Poverenika nema. Samostalnost i nezavisnost dao mu je jedan zakon, pa je on sada samostalan i nezavisan i u jednoj grupi poslova i u drugoj poslova. U onoj grupi poslova ima zube, u ovoj grupi poslova nema zube, pa mu je sada potrebno da on bude organ uprave koji treba da izvrši svoje drugostepeno rešenje. Istovremeno, 140 prekršajnih prijava ili zahteva za pokretanje prekršajnog postupka podnosi Ministarstvo. Sada mi mislimo - junaštvom, čojstvom, čuli smo malopre i o junacima, i o heroinama i o herojima, svašta smo slušali ovde, ali to nije zakon, nema ozbiljnu zakonsku normu. Jututunska juhahaha, što bi rekao Zmaj Jova. Mi sada treba da budemo oduševljeni time što se na šest meseci menjaju evropski zakoni još evropskijim „juhahaha“ zakonima. Dokle tako? Verovatno ćete u sledećoj promeni ovog Zakona o odlikovanjima uvesti odlikovanje koje bi imalo vizuelni izgled Narodne skupštine koja gori, a ispod toga staviti jednog od lidera DOS-a. Ko bi to dobio? Ovi koji su dolazili da kradu i da pale. Opet bi trebalo da aplaudiramo. Čemu? Do malopre su ljudi kukali o tome kako treba da se pridržavamo tradicije, kontinuiteta. Pa, do pre nekoliko dana ste se hvalili diskontinuitetom, u svakom pogledu, na svakom mestu. Neki ljudi su se odricali prošlosti, međutim, tu je, zabeležena je njihova prošlost, i oni su bili predmet posmatranja. Tu se nalazi, u ovoj knjizi, znači, četiri knjige, „Policijski dosije“, koji se odnosi na Vojislava Šešelja. Mi sada trebamo tu da saučestvujemo, a da ne znamo šta je krajnji cilj te operacije. Šta je krajnji cilj operacije kod ovog zakona? Krajnji cilj te operacije jeste da se na neki način legalizuje potrošnja nekih 115.000.000 dinara u toku ove godine na poziciji Poverenika za informacije od javnog značaja, da on poveća službu sa 70 na malo više. Šta je njegov zadatak ako u prvostepenom postupku ne dobije informaciju? Obrati se Povereniku, on donosi nekakvu odluku, obaveže vršioca javne vlasti da mora da dostavi tu informaciju. Ako taj ne dostavi, on će moći da vrši, da traži i da sprovodi administrativno izvršenje. Sada mi njega ovlašćujemo za administrativno izvršenje, a ne dajemo mu mogućnost da bude pokretač prekršajnog postupka. Koji je to blistav um mogao da smisli? Kako je to moglo da se smisli, objasnite mi. Da li imate Sekretarijat za zakonodavstvo u Vladi Republike Srbije? Kako je ovo moglo da dođe do Narodne skupštine? Ovde je potpuno razoren pravni sistem Republike Srbije. Doduše, ima i onih koji su pravili najviše agencija pa kritikuju koncepciju agencija, setili se. Dobro je da su se setili. Gde je država ovde? Da li može neko da prepusti ove stvari nekome ko nije državni organ? Ko je garant za ostvarivanje ljudskih prava u Republici Srbiji? Država. Zašto država to prepušta nekome drugome? Nije država Poverenik za informacije od javnog značaja, jer nema ta ovlašćenja. Da li je on pravno lice? Doneli ste Zakon o državnoj upravi pa ste napisali – i organi uprave u okviru ministarstva mogu da dobiju status pravnog lica, posebne organizacije takođe mogu da dobiju status pravnog lica, samo je potrebno da se zakonom to odredi. Oni se osnivaju zakonom, a mi imamo zakone u kojima se kaže – biće osnovano a osnivački akt će da donese Vlada Republike Srbije. Na prošloj sednici smo imali nekoliko takvih zakona. Gde je Ustavni sud da se oglasi povodom ovoga? Neko je malopre rekao da to pitanje Ustavnog suda nije tema. Jeste tema. Evo, pre nekoliko meseci za sudiju Ustavnog suda je ova skupština izabrala čoveka na mandatni period od tri godine, pošto se prvi put zapošljava da bude sudija, izvesnog Bratislava Đokića. Vaš pomoćnik je bio. Pre nekoliko dana je položio zakletvu za sudiju Ustavnog suda. Znači, po definiciji sudija pripravnik, maltene. O njegovoj stalnosti i trajnosti sudijske funkcije tek treba da odlučuje Vrhovni savet sudstva. Oni su ga predložili i odmah ga ubacili tamo u Ustavni sud. Formalnopravno ispunjava uslove, ima 40 godina i 15 godina radnog iskustva. Pa, pola pravnika u ovoj skupštini ispunjava ovaj uslov. On je otišao tamo samo da bi bio protočni bojler, da krene prema Ustavnom sudu. Onda se čudimo zašto Ustavni sud donosi ovakve odluke. Predsedniku Ustavnog suda je važna toga i lanac oko vrata, a odluke… Kako je moguće da se donose odluke i dvadeset i nešto dana nema odluke? Niko ne može da pročita šta su napisali. Kakav je to Ustavni sud? Koga su to ljudi izabrali za sudije Ustavnog suda? Što to ne razrešimo, kada na svakom koraku demonstriraju da ne poštuju Ustav Republike Srbije? Ali, oni misle da mogu da ne poštuju Ustav Srbije zato što ne poštuje ni Vlada Republike Srbije. A ovde – jututunska juhahaha. Predsednika ne možemo da nađemo u zemlji. On samo beži po inostranstvu. Sad je počeo i predsednik Vlade, i on samo beži. Ne žele da se uhvate u koštac sa problemima. Od njih se traži da iniciraju, da reše problem. Kada mi pokrenemo, smenite Todorovića, predsednika Odbora za bezbednost, i posle šest dana predložite baš istu tačku dnevnog reda zbog koje ste njega skinuli. I, gde će ovo da izađe? Ako želimo da napravimo tu situaciju da formalnopravno imamo sve pokriveno, a da se nijedan zakon ne poštuje, ne treba da se trudite, to već imamo. To već imamo. Što se tiče ovih odlikovanja, ne znam, toliko je bilo amandmana kada je donošen taj zakon, sve ste to odbacili. Ma, niste hteli da čujete. Prošlo je šest meseci, vraćate te amandmane sada u obliku izmena i dopuna Zakona o odlikovanjima. Kako vi to politiku vodite? Kakva je moć zaključivanja, kakva je logika prisutna kod tih ljudi koji vode državu? Da li tu postoji neka logika, da li postoji neki zdrav razum? Dokle vi mislite da nas pozivate na po tri meseca da o istom zakonu pričamo? Izneo sam samo deo primedaba povodom ovog zakona koji se tiče slobodnog pristupa informacijama, o kojima smo mi pričali godinama. Uvek kada je bio taj zakonmi smo rekli – aman, ljudi, to nije državni organ, nije definisan, nije uređen. Mogu da shvatim da imate animozitet prema nekim starim propisima koje je doneo nenarodni režim, pa ne možete da usaglasite novi zakon sa tim propisom, kompatibilnost ne može da postoji, ali vaš je Zakon o državnoj upravi, vaš je Zakon o ministarstvima, vaš je Zakon o Vladi, vaš je Zakon o državnim službenicima, vaš je Zakon o slobodnom pristupu informacijama. Vaši zakoni međusobno ne razgovaraju. Međusobno ne razgovaraju. Kako je moguće da neko bude samostalni državni organ, a da nije ovlašćen da podnese prekršajnu prijavu? Objasnite mi, molim vas, to. Mi smo imali tu situaciju u Narodnoj skupštini, dok je bila neka nadležnost Narodne skupštine povodom Zakona o finansiranju političkih stranaka, pa je pametni Đelić napisao – odbor Narodne skupštine pokreće prekršajni postupak. Odmah je Ministarstvo za državnu upravu dalo tumačenje i rečeno je – odbor Narodne skupštine je radno telo, nema status niti državnog organa, niti pravnog lica, ne može da pokreće postupak. Znači, danas donet zakon, sutradan doneto tumačenje, zakon ne važi. Isto se sad radi. Potpuno isto se radi. Hajde da pravimo kamernu ili komemorativnu atmosferu ovde, poštovani, poštovane, drago mi je, videli smo se, promenili smo kravate, sve smo u redu, evropski jeste, juhuhuhu. A gde to vodi, ljudi? Mi smo na vreme obaveštavali šta ne valja, šta će da se javi kao bumerang, šta ne može da se reši. Ovde je cilj – što gore, to bolje. Što gore narodu, to bolje nekih pojedincima, ne svima. Mi danas imamo situaciju da polako ali sigurno tajkuni i organizovani kriminal, a tu može da se stavi znak jednakosti, za pare mogu sve. Mogu da izvrše prekompoziciju, njih ne interesuju političke stranke. U medijima ste i napravili da političke stranke ne treba ni da postoje. Onda ćete imati parlamentarnu grupu Mišković, parlamentarnu grupu Beko, parlamentarna grupa Darko Šarić, parlamentarna grupa Cane, može i Milo da ima svoju parlamentarnu grupu ovde. Naprave vladu, ode Cvetković, ode Tadić, dovedoše nekog drugog za predsednika Vlade i države. Sve demokratsko, juhuhuhu. Juhuhuhu, jeste, tako. Gde vodite državu? Na vreme ste upozoreni na sve to, ali ste zapeli, srljate. Ljudi ne mogu da se orijentišu više. Koji je taj sistem vrednosti koji važi? Sada će opet Zaštitnik građana, pa će ova gospođa iz Agencije za borbu protiv korupcije, pa će onaj Stojiljković, onaj profesor, on je u šesnaest agencija, svuda je on, i za kolektivne pregovore i za sindikate, za svašta je on ekspert, na Fakultetu političkih nauka, i za borbu protiv korupcije, pa i onaj Čupić „otporaš“, pa i on. Imate i onog Blagojevića, nije ni završio fakultet, a već se kao naučnik u CESID-u predstavlja. Naučnik, on naučno sagledava izborne zakone, a nije fakultet završio još! Dokle, ljudi, tako? Kakvu poruku šaljete onoj deci koja treba da završe škole, kakvu poruku šaljete onima koji treba da se zaposle? Onda se čudite šta se dešava na ulicama, stadionima, u porodici. Krivi mediji. Nisu krivi mediji. Vi instruišete medije šta treba da pišu. Ako ima neke vajde od ovog što sam rekao, biće dobro, ali imam godine i moram malo da se pozovem na iskustvo – mrka kapa od svega ovog, vi srljate u propast. Hajde što vi srljate, nego što vodite državu u propast, e to me boli.
Reč ima narodni poslanik Srđan Miković.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, mi danas govorimo o Predlogu zakona o izmenama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja i o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima Republike Srbije. Kada govorimo o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima Republike Srbije činjenica je da se ovim predlogom zakona obnavljaju pojedina odlikovanja u skladu sa višedecenijskom tradicijom u našoj državi. Najznačajnija izmena je ta što se obnavlja Orden Karađorđeve zvezde. Orden Karađorđeve zvezde po Predlogu zakona ima tri stepena i dodeljuje se za naročite zasluge i uspehe u predstavljanju države i njenih građana. Orden Karađorđeve zvezde je prvobitno ustanovljen u Srbiji 1904. godine upravo na dan stogodišnjice Prvog srpskog ustanka, u smislu počasti vođi Prvog srpskog ustanka kao ličnosti koja simbolizuje stvaranje moderne srpske države. Obnavljanjem ovog ordena naglašava se bogata tradicija našeg ordenskog sistema i obezbeđuje njegov kontinuitet. Upravo ovim izmenama zakona vraćamo se na tu našu višedecenijsku tradiciju. U pogledu drugog odlikovanja, a to je Medalja za hrabrost „Miloš Obilić“, treba istaći da ta medalja ima dva stepena (zlatnu i srebrnu medalju) i da se dodeljuje za dela u kojima je do snažnog izražaja došla lična hrabrost ili za dela u kojima je u izuzetno opasnim situacijama u spasavanju ljudskih života i materijalnih dobara ispoljena izvanredna hrabrost i samopregor. Najadekvatniji naziv jeste upravo Medalja za hrabrost „Miloš Obilić“, jer prvi put se takva medalja, zlatna medalja Obilića, javlja za vreme Njegoša 1847. godine, da bi i u Kraljevini Srbiji bila ustanovljena Medalja za hrabrost „Miloš Obilić“ 1913. godine. U pogledu drugog predloga zakona, a to je Predlog zakona o izmenama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, mislim da je potrebno ovde još jednom reći da osnov za ovaj predlog zakona nalazimo u Ustavu Republike Srbije, u članu 51. stav 2, gde je izričito istaknuto pravo građana na obaveštenost: „Svako ima pravo na pristup podacima koji su u posedu državnih organa i organizacija kojima su poverena javna ovlašćenja, u skladu sa zakonom.“ Upravo na osnovu Ustava, našeg osnovnog akta, a ne na osnovu volje bilo kog pojedinca, grupe ljudi ili bilo kog drugog, trudimo se, pokušavamo i uspevamo u tome da sve informacije koje su od javnog značaja budu dostupne što većem broju građana, da se zna sve što je od javnog interesa, jer smatram da je u interesu države, u interesu svakog građanina da se zna sve o javnim poslovima, ono što je, sama reč kaže, od javnog interesa. Činjenica je da je Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu pokrenulo čak 140 prekršajnih postupaka tamo gde neko ko je smatrao da je iznad države nije dao informaciju onako kako je propisano propisima. Međutim, država, Ministarstvo, Vlada Republike Srbije, imajući u vidu sadašnje zakonsko rešenje, trudi se da to zakonsko rešenje unapredi i upravo ovaj Predlog zakona o izmenama Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja ide ka još većem proširenju mogućnosti građana da saznaju sve ono što je u njihovom interesu, da se omogući što bolji rad Poverenika za informacije od javnog značaja. Uveren sam da ćemo nakon izglasavanja ovog predloga zakona, kada sledeći put budemo čitali izveštaj Poverenika za informacije od javnog značaja imati informaciju da je ostvarena još veća javnost u radu državnih i svih drugih organa i organizacija u našoj državi. Smatram da će upravo taj ozbiljan i odgovoran rad biti podloga za dalju demokratizaciju našeg društva. Samim predlogom izmena ovog zakona propisano je da su rešenja Poverenika za informacije od javnog značaja obavezujuća, konačna i izvršna, a stavom 3. da Vlada, u slučaju potrebe, obezbeđuje izvršenje rešenja Poverenika i da može bliže odrediti način izvršenja rešenja. Znači, ponavljam, rešenja Poverenika su obavezujuća, konačna i izvršna i tu nema sada više izvrdavanja. Ukoliko je potrebno da Vlada pomogne, ovim zakonom predviđena je mogućnost da Vlada na zahtev Poverenika pruža pomoć u postupku administrativnog izvršenja rešenja Poverenika. U svakom slučaju, bez obzira na to što je isključena mogućnost izjavljivanja žalbe koja se odnosi na izvršenje, omogućena je zaštita prava koja se može ostvariti u sudskom postupku. To je temelj demokratije, da se u svakom slučaju obezbedi nezavisnost funkcionisanja svih grana vlasti u našoj državi. Bez obzira na diskusije koje su danas iznete tokom načelne rasprave, očekujem da će nakon razmatranja amandmana podnetih na ove zakone velika većina poslanika Narodne skupštine Republike Srbije usvojiti oba zakona, što i predlažem jer smatram da su korisna.
Zahvaljujem, gospodine Mikoviću. Reč ima narodni poslanik Milan Knežević.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, mi smo ovde u raspravi o dva zakona koja opet predstavljaju izmene zakona koji su skoro doneti, tako da smo mi od nove godine, ako analiziramo, imali nekoliko zakona gde razmatramo u stvari izmene i dopune. To su Zakon o regionalnom razvoju, Zakon o slobodnom pristupu informacijama, o ordenju, Zakon o naučnoistraživačkom radu, o inovacionoj delatnosti, da ne nabrajam. Postavlja se pitanje da li je stvarno potrebno da u ovako kratkom vremenskom periodu donosimo izmene i dopune zakona? Sigurno to odražava i odgovarajući, površni odnos Vlade u donošenju nekih zakona. Kada se gledaju ovi zakoni koje ovde razmatramo uglavnom na kraju svakog zakona stoji da sprovođenje zakona ne košta ili je predviđeno budžetom. Mene i SNS interesuje da se uradi obračun da li je to baš tako. Ako mi neke zakone, odnosno izmene razmatramo u par meseci dva puta, to košta i ovu državu i ove građane, jer mi provodimo ovde neko vreme koje košta, koristeći vreme za raspravu u načelu i o amandmanima. Izmene i dopune zakona odražavaju da u nekom preliminarnom, prvom podnošenju zakona ti zakoni ili nisu dobro urađeni, pa je sama Vlada shvatila to... A to je najveća ironija, što obično prilikom razmatranja predloga zakona opozicija podnosi amandmane, koji najčešće nisu usvojeni, da bi, kao što se sada u raspravi događa, odgovarajući amandmani bili usvojeni, a tada su odbijani glat, sa površnim ili neadekvatnim obrazloženjem. Na početku sam hteo da prokomentarišem da bi trebalo da se promeni ovaj manir. Postoje objektivne okolnosti kada dolazi do izmene nekih zakona, ali u situacijama kada se događaju nepotrebno koštaju ovu državu i građane, tako da nije uvek tačna ona stavka na kraju zakona da sprovođenje zakona ne košta ništa. Košta i moglo bi sigurno da se izračuna koliko u jednoj godini koštaju ti dani rada ovu državu i građane, kada radimo izmene zakona koji su u nekim segmentima površno odrađeni. Ova dva zakona koja su na dnevnom redu, a prokomentarisaću direktno Zakon o odlikovanjima... On je usvojen 26. 10. 2009. godine. Ovde je tekst i mi sada imamo, nakon nepunih šest meseci, izmene i dopune Zakona. Tada smo mi kao poslanički klub SNS, čuli ste od generala Delića, podneli amandmane, ne samo mi, nego sve opozicione stranke, pa čak i predstavnici vladajuće koalicije, koji nisu bili uvaženi. U suštini, taj predlog zakona koji je urađen sigurno je urađen površno; da li je smatrano da je to neki manje važan zakon, pod znakom navoda... Ali, nije to baš tako kako izgleda. Zašto? Ne bi ni sve druge države izgradile taj ordenski sistem, gradile ordensku tradiciju, pa i naša država, da taj ordenski sistem ne ukazuje da država brine o zaslugama i naporima pojedinaca. S druge strane, pojedincima koji dobijaju te medalje i ordenje drago je i imaju satisfakciju da država i narod zna da ceni to. Da ne pričam o porukama. Znači, taj ordenski sistem nije nešto što je površno. Taj zakon je tako donet, sa mnogo primedaba, sa mnogo diskusija koje smo tada imali. Rekli smo da pozdravljamo ove promene u smislu uvođenja ponovo Karađorđeve zvezde i imena Miloša Obilića, ali to je samo parcijalno podešavanje zakona koji u suštini opet nije dobar. Ovaj zakon apsolutno, već smo rekli, ne treba da nosi partijsku obojenost. Ovaj zakon o ordenju je trebalo stručni timovi da odrade, da ugrade našu tradiciju, našu istoriju. Neka je naša istorija i bila u diskontinuitetu, ali svejedno mi imamo istoriju, hiljadugodišnju. Trebalo je da stručnjaci na odgovarajući način... Pogotovo što je, kako kažu istoričari, prošla dovoljna istorijska distanca da se sva istorijska razdoblja u prošlosti detaljno obrade i da ovaj ordenski sistem bude izgrađen uz uvažavanje celokupne naše istorije, naše tradicije, svih naših vrednosti. I ova sadašnja država, iako je moderna i sigurno ima neke svoje druge, savremenije pristupe, mora da bude utemeljena, a to su i drugi poslanici rekli, na nekoj tradiciji i istoriji, koja evidentno u ovaj ordenski sistem nije ugrađena kako treba. Imamo mi i primedbe, praktično ne mi, nego heraldičari smatraju... Neću da citiram jednog od njih koji je rekao da iako je dobro što se menjaju ove dve stavke, uvodi se Karađorđeva zvezda i Orden „Miloš Obilić“, u celini taj zakon ne odražava našu tradiciju i da je loš od prvog do zadnjeg stava. Trebalo bi ovaj segment jedanput uraditi kako treba i skinuti ga sa dnevnog reda, jer činjenica je, što su i neki poslanici rekli, da u našoj tradiciji, istoriji ima mnogo nekih razdoblja, nekih zaslužnih ljudi, od dinastije Obrenovića i Karađorđevića, do zaslužnih ljudi koji nisu ugrađeni u ovaj ordenski sistem, i ako mislimo da ovo na pravi način razrešimo sigurno bi trebalo, ne ovakvom parcijalnom... Znači, pozdravljamo vraćanje Karađorđeve zvezde i Ordena Miloša Obilića. Te amandmane, čuli ste, mi smo podnosili u oktobru; ne samo mi, nego sve opozicione stranke. Sada, posle šest meseci, naknadna pamet. Zašto? Verovatno se u nekim stručnim tumačenjima smatralo da treba to da se odradi. Pozdravljamo ovu izmenu i uvođenje, vraćanje ovog segmenta naše istorije i tradicije, ali kao SNS smatramo da ovo ipak nije dobar zakon, da je trebalo sve elemente uvažiti i doneti jedan ordenski sistem koji će biti bez uticaja bilo kakvih političkih stranaka u budućnosti ili bilo kakvog političkog uticaja, bez obzira na to ko dođe na vlast. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospođa Aleksandra Janković. Imate još pet minuta.
Dugo sam pokušavala da uspostavim vezu i da otkrijem iz kojih razloga su baš ove dve tačke, o odlikovanjima i o izmenama Zakona o pristupu informacijama od javnog značaja, spojene u jednu, ali sada počinjem da verujem da je to zato što će Poverenik, s obzirom na uslove u kojima radi, biti jedan od konkurenta za odlikovanje. Čitav ovaj slučaj sa Šabićem meni liči na film „Kramer protiv Kramera“. U ulozi muža koji se tokom razvoda bori za dete nije Dastin Hofman, već Rodoljub Šabić. U ulozi žene, koja tokom istog tog razvoda minira sva nastojanja muža da postupa kao dobar i odgovoran otac, nije Meril Strip, već Vlada Srbije. I, naravno, u ulozi deteta jeste narod Srbije. I jedna i druga strane tvrde da sve što rade rade u interesu i za dobrobit deteta. Čitajući izveštaje sa sajta Poverenika za informacije od javnog značaja, kome je, naravno, dodatno zakačeno i povereništvo za zaštitu podataka o ličnosti, shvatate i zašto on više nije podoban. Mnogo se, brate, umešao u svoj posao. Zaista je paradoks, ako se vladajuća većina ovako ponaša prema onome koga je sama izabrala, šta bi tek bilo da je Poverenik iz redova opozicije? Ili, izgleda da svako ko počne ozbiljno i odgovorno da radi posao koji mu je dodeljen postaje opozicija. Umesto da budu kažnjeni predstavnici bahate vlasti, kažnjen je Šabić. A kako i ne bi, kad je davao sledeće izjave: „Uspešna tranzicija, uspostavljanje uređene i odgovorne države i vlasti traži od ljudi koji su izabrani i plaćeni da vrše javne funkcije da, posebno kada je u pitanju izvršavanje zakonskih obaveza, prednjače pozitivnim primerom. Ako oni to ne čine, već se ponašaju obrnuto, pa čak ne izvršavaju ni elementarne obaveze utvrđene zakonom, onda je ne samo logično nego i nužno da zato snose odgovarajuće zakonske konsekvence“, naglasio je Šabić. „Više puta sam ukazivao i na to da takav odnos, u kome odgovornost nije pravilo već redak izuzetak, predstavlja poziv na kršenje zakona“. Ne treba biti dovoljno sumnjičav pa da iz ovog zaključite na koga gospodin Šabić misli. Dalje, 28. oktobra 2009. godine je za nezavisni nadzorni organ proglašen tadašnji Poverenik za slobodan pristup informacijama od javnog značaja; tada mu je prikačeno i da bude poverenik za zaštitu podataka o ličnosti. Narodna skupština je veoma brzo, donošenjem odgovarajućeg akta, stvorila pretpostavke za neophodno značajno povećanje broja zaposlenih, ali zbog rigidnog stava Vlade uslovljenog neshvatljivim propustima Ministarstva finansija Poverenik je cele godine radio sa pet puta manjim brojem saradnika od predviđenog, 12 od 69. Nije bio u mogućnosti da angažuje nijednog novog saradnika za poslove zaštite podataka o ličnosti i radio ih je, zapravo improvizovao, sa istim malobrojnim timom sa kojim je ranije radio samo poslove vezane za slobodan pristup informacijama. Dalje, šta gospodin Šabić kaže 29. januara? Poverenik za informacije od javnog značaja propisao je kao rok za dostavljanje izveštaja o funkcionisanju organa javne vlasti najpre 31. decembar, zatim 20. januar. Šta se dogodilo? Od oko tri hiljade organa javne vlasti, samo 750 je do tog dana kada Šabić govori, 29. januara 2009. godine, podnelo izveštaje. Ali, ono što je vrhunac i što Šabić kaže da je teško shvatljivo, jeste da od 24 ministarstva njih osam nije dostavilo izveštaj. Naravno, tu su i ona ministarstva koja nisu izvršila formalnu zakonsku obavezu da objave informator o radu. Šabić sada sebi dalje kopa raku tako što objavljuje članak „Zastarelost i nepravda“, pa kaže sledeće: „Zato bi bilo neuporedivo bolje da članovi Vlade svoju rešenost da stvari isteraju do kraja umesto izjavama za medije potvrde aktivnom podrškom inicijativi koju je nedavno podnela Transparentnost Srbija, a kojom se traži produženje roka zastarelosti za pokretanje i vođenje prekršajnog postupka. Zakon o prekršajima predviđa da se postupak ne može pokrenuti ako protekne jedna godina od kada je prekršaj učinjen, a da se uopšte ne može voditi ako protekne dva puta više vremena od roka koji je predviđen za zastarelost gonjenja. Zapravo, tako nema sumnje da je neusvajanje inicijative o produžavanju roka zastarelosti razlog da izostane odgovornost moćnih, pored preopterećenosti prekršajnih organa, nespremnosti za upuštanje u rad na tim delikatnim predmetima i kratkih rokova nastupanja zastarelosti.“ (Predsednik: Hoćete, molim vas, da privedete kraju.) Šabić na kraju kaže: „Uz to bi se omogućilo otklanjanje jedne nelogičnosti i nepravde, jer ako neko zbog zastarelosti treba da izbegne odgovornost za kršenje zakona, valjda je logičnije i pravednije da to bude običan građanin a ne vlast, ljudi birani i plaćeni baš za to da obezbede primenu zakona.“
Narodni poslanik Nikola Žutić ima reč.
Kolege poslanici, gospodine ministre, Predlog zakona o izmeni Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja ne pominje dostupnost informacija od javnog značaja u naučnoj oblasti, koje su uglavnom pohranjene u arhivama, a koje su često nedostupne naučnoj javnosti posle isteka propisanog arhivističkog roka od 30 godina, a kod nekih fondovskih ograničenja i do 50 godina. Nažalost, do današnjeg dana nije donesen poseban republički zakon o arhivima i arhivskoj delatnosti. Svojevremeno je ministar Bradić obećao da će doneti jedan preko potreban zakon o arhivima. Mi čekamo da on to uradi, valjda će se njegovo obećanje ispuniti. Ova izuzetno važna delatnost za državu i danas se u dobroj meri obavlja provizorno, uglavnom preko prakse iz ranijih perioda, maltene preko arhivističke tradicije i predaje, pošto naprosto nema pomenute zakonske regulative. Treba istaći da je od zakona u upotrebi jedino zastareli, prepotopski Zakon o zaštiti kulturnih dobara iz sedamdesetih godina 20. veka, koji reguliše rad institucija u oblasti kulture, pa tako i arhiva. Više nije u upotrebi Zakon o Arhivu Jugoslavije, koji je bio od saveznog, jugoslovenskog značaja i koji je ipak solidno regulisao konkretna pitanja vezana za arhivsku delatnost, odnosno za dostupnost informacija od javnog značaja za naučnike. Treba istaći i podatak da su arhivske informacije od javnog značaja za naučnike uništavane i selektovane, naročito u periodu Brozove diktature. Tragična istorija srpskog naroda, ispunjena brojnim ratovima i političkim sukobima, doprinela je uništenju i nestanku dobrog dela arhivske dokumentacije. Pored nepovoljnih ratnih okolnosti, uništenju i nedostupnosti dokumenata doprinele su jugoslovenske i srpske vlasti, naročito totalitarni režim pomenutog Josipa Broza, koji je izvršio pravu poharu nepodobne arhivske dokumentacije. Uništavanjem kapitalne arhivske građe uništavana je istina o istoriji srpskog naroda, bolje rečeno istina o stradalništvu srpskog naroda. Takva kapitalna arhiva prvih godina posle rata završavala je u tehnološkom procesu prerade, reciklaže papira. Istoričar dr Srđan Cvetković došao je do podataka o reviziji i uništenju, spaljivanju dokumenata 1966. godine, tokom sedamdesetih godina i posle 5. oktobra 2000. godine. O obimnoj reviziji arhive Službe državne bezbednosti posle uklanjanja Aleksandra Rankovića svedoči obimni interni dokument Službe državne bezbednosti, koji je pohranjen u Arhivu Jugoslavije. Ukupno je spaljeno oko pet kilometara dokumenata Udbe koji su svedočili o zloupotrebama bezbednosnih službi i njenom nezakonitom delovanju od 1944. godine. U postupku revizije dokumenta su deljena u tri grupe: dokumenta koja su ostajala u Arhivu Službe državne bezbednosti, dokumenta koja su se predavala vojnim službama, arhivama i naučnim institucijama i kompromitujuća dokumenta za određene drugove, koja su određena za potpuno uništenje. Do kraja 1968. godine spaljeno je i uništeno 2.141.155 dosijea od ukupno 2.754.923 dosijea. Iz Službe javne bezbednosti, Službe bezbednosti JNA naučnim institucijama i arhivima predato je 153.598 dokumenata. Veći deo arhive Gestapoa i specijalne policije iz ratnog perioda ustupljen je Arhivu grada Beograda, o čijoj je dostupnosti donedavno presuđivala direktorka dr Branka Prpa. U štampi se često pisalo o uništavanju dokumenata SDB-a. Osamdesetih godina Savez za zaštitu ustavnog poretka Republike Srbije odlučivao je o uništavanju dosijea. Za vreme ministrovanja Radmila Bogdanovića 1991. navodno su donesene odluke o spaljivanju dosijea srpskih disidenata i tzv. nacionalista, među kojima i dosijea prof. dr Šešelja. Poslednje uništavanje dosijea desilo se posle 5. oktobra 2000. godine, kada je Služba državne bezbednosti od oktobra do decembra 2000. godine samo u sedištu SDB-a u Beogradu uništila 11.490 dokumenata. To je oko 35.000 strana. Uništavanje informacija od javnog, političkog i naučnog značaja sprovodilo se i u posttitovskoj eri, i to u vremenima izraženih političkih i ideoloških lomova i njima izazvanih promena u državi. Lično sam kao arhivista Arhiva Jugoslavije bio očevidac masovnog, brzopoteznog škartiranja u vremenu Miloševićeve ere, i to po diktatu tadašnjeg direktora Arhiva Jugoslavije prof. dr Miodraga Zečevića. Naime, odlukom direktora Arhiva Jugoslavije prof. dr Miodraga Zečevića, verovatno po nalogu iz tadašnje vlade, rešeno je krajem 1991. godine da se unište, odnosno recikliraju u stari papir dosijei komunista od 1945. do 1978. godine, koji su čuvani u arhivu CK SKJ. Arhiva je na reciklažu vožena kamionima iz zgrade na Trgu Marksa i Engelsa. Ukupno je izlučeno, škartirano skoro kilometar građe, preciznije oko 828 dužnih metara dokumenata ili čak 6.372 fascikle. Arhivisti su morali postupati po naređenjima direktora prof. dr Miodraga Zečevića. Danas su zbog takvog uništenja partijskih dokumenata istoričari u dobroj meri onemogućeni da na naučni način obelodane biografije partijskih ličnosti, klasnu, socijalnu i nacionalnu strukturu partijskog kadra, psihološke dileme kod partijskog kadra, izraženu samokritičnost i kajanje pojedinaca zbog učinjenih grehova prema partiji, koji bi iz današnje perspektive bili banalni. Brzoplete odluke državnog vrha, koje često za pozadinu imaju neki politički, ideološki cilj, lišavaju javnost, naročito naučnu, mogućnosti dolaženja do ključnih informacija neophodnih za rad pojedinaca iz oblasti nauke, prosvete i kulture. Treba pomenuti i nedavno senzacionalno otkriće tobož zatvorenih kapitalnih dokumenata u Arhivu Srbije, koji su decenijama ležali u arhivskom depou neidentifikovani. Tako su javnosti predstavili taj slučaj nadležni iz Arhiva Srbije. Kao što sam već istakao, dugo je skrivana istina o ratnom i poratnom političkom uništavanju arhivskih fondova i lošem stanju arhivskih fondova u pojedinim arhivima. Nažalost, arhivi su, ponavljam, uvek potčinjavani političkoj volji, bilo totalitarnih, bilo tzv. demokratskih političkih režima. Upravo su višak državnog totalitarizma, a manjak istinske demokratije fatalni za dostupnost i slobodan pristup arhivskoj dokumentaciji. U ovoj današnjoj, tobož demokratskoj, Srbiji još nismo osetili demokratski, bolje rečeno zakoniti, odnos prema arhivskoj dokumentaciji, koja je i dan-danas često u zavisnosti od volje moćnih pojedinaca, skrivena od oka istoričara i istraživača. I dalje se vodi katastrofalna kadrovska politika. Ideološki i politički podobni kadrovi se i dalje postavljaju u ustanove kulture, kao i nekada u Brozovo vreme. Ne gleda se stručnost, pa i dan-danas vlada nesloboda, vezano za pristup informacijama od javnog značaja. Ipak, ima pozitivnih pomaka, koji zavise od razumnih pojedinaca. Ovom prilikom pohvalio bih rad Vojnog arhiva i njegovog novog direktora Miloševića, koji je bitno poboljšao dostupnost arhivske dokumentacije istraživačima. Moram da napomenem da su nekada tu vojnu ustanovu istraživači izbegavali, upravo zbog sporosti vezane za proceduralna pitanja, za politička i ideološka ograničenja, za zabrane korišćenja fondova zbog tobožnje nesređenosti arhiva i drugog, a uvek je u pozadini bila politika ili ideologija. Moram da istaknem i pozitivan primer Arhiva Jugoslavije, koji je već tradicionalno otvoren istraživačima. Službe depoa, informisanja, biblioteke i čitaonice dobro rade svoj posao zahvaljujući dobro urađenim informativnim sredstvima odeljenja za sređivanje i obradu arhivske građe. Direktorska smena u Arhivu grada Beograda, odlaskom dr Branke Prpe i dolaskom na direktorsko mesto mr Dragana Gačića, bivšeg pomoćnika direktora Arhiva Jugoslavije, obezbeđuje danas slobodniji pristup arhivskoj dokumentaciji, odnosno informacijama od bitnog javnog i naučnog značaja. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodo iz Ministarstva, kada su informacije od javnog značaja u pitanju, osvrnuću se samo na jednu stvar, a to je da odbacivati nešto apriori, odbacivati nešto kao da to nisu informacije od javnog značaja, odbacivati nešto što je sadržano u jednom delu, u jednoj knjizi od četiri toma i nešto što je prepuno informacija od javnog značaja, zaista nije dobro. Pogađate, radi se o knjizi dr Vojislava Šešelja „Policijski dosije“, u četiri toma. Ne samo da ne treba odbacivati ovako nešto kao nešto što nisu informacije od javnog značaja, naprotiv, to treba da bude predmet jedne široke, opsežne analize, jedne analize od strane sadašnje službe, dakle BIA, kao i drugih državnih organa, čak i predstavnika Vlade Srbije, Poverenika, kao i drugih državnih organa i pojedinaca. Toliko o tome. U ovom svom obraćanju bih kazao nešto više o zakonu o izmeni Zakona o odlikovanjima. Nije mnogo vremena prošlo od kada je u ovoj skupštini donet Zakon o odlikovanjima i evo nas danas tu pred izmenama i dopunama tog zakona. Kratko vreme je prošlo, zaista. Ne samo da je prošlo kratko vreme, već ovaj Zakon o odlikovanjima koji smo doneli u ovoj skupštini praktično nije ni zaživeo, nije ni počeo da se primenjuje. Dakle, stara praksa se i ovoga puta nastavlja. Svaki projekat zakona koji dođe ovde pred poslanike u Narodnu skupštinu prikazuje se kao nešto najbolje, kao nešto što je gotovo savršeno, nešto što do tada nismo imali, nešto najevropskije. Čitajući i slušajući obrazloženja tih često „savršenih“ zakonskih predloga neki neutralni posmatrači koji bi ovo čitali ili slušali mogli bi samo da konstatuju – Bože, blago ovom zakonodavnom domu, blago ovim narodnim poslanicima, blago ovoj državi koja ima takve uređene zakonske projekte, koja ima takvu zakonsku regulativu. Zaista, mogli bi da zaključe – biće to idealna država kada joj se otvore dveri EU. Je li sve to tako? Nažalost, praksa neumitno demantuje sve ovo. Često se ovom domu poturaju plagijati zakonskih predloga sa netačnim i vrlo često srpskom jeziku neprimerenim prevodima. Naše primedbe u tom pogledu često ne dopiru ni blizu predlagača ovih zakonskih projekata. Želja da se nešto popravi, dopuni, poboljša, da se jednostavno poboljša tekst u zajedničkom interesu svih, posebno građana Srbije, ostaje vrlo često mrtvo slovo na papiru u vidu stotine napisanih, a neprihvaćenih amandmana. Potom, posle izvesnog vremena, evo, svedoci smo i danas, posle samo šest meseci, kao kukavičje jaje poturaju se izmene i dopune koje vrlo često, baš kao jaje jajetu, liče na one amandmane kojima smo tražili izmenu postojećeg predloženog teksta. Da ironija bude veća, i obrazloženja za donošenje izmena i dopuna gotovo su ista ili slična onima iz naših amandmana. U slučaju ovih zakona to su, prvo, srpska tradicija, kako se navodi u obrazloženju za donošenje ovih izmena i dopuna zakona, koja sada naprasno iziskuje potrebu za obnavljanjem Ordena Karađorđeve zvezde, što, naravno, ni u kom slučaju ne treba sporiti; zatim, sećanje na prvo odlikovanje Južnih Slovena, na Medalju za hrabrost koju je ustanovio Petar II Petrović Njegoš, koja je kasnije u Kraljevini Srbiji ustanovljena kao Medalja za hrabrost „Miloš Obilić“, da bi u SRJ dobila drugi naziv - Veliko odlikovanje Medalja Obilića ili, kako vi lepo citirate strane izvore, Milosh Obilich Medal for Bravery. Dobi najzad kosovski junak, kosovski heroj, velikomučenik po svom imenu jednu medalju, jedno odlikovanje, ali „for bravery“. Prilikom donošenja osnovnog zakona o odlikovanjima mi smo ukazivali i na srpsku tradiciju, i na kontinuitet u donošenju odlikovanja i na mnoge druge stvari, za šta vi tada niste imali sluha. Sada kao da ste se prenuli, kao da je neko izašao iz neke velike, duboke ili teške amnezije i setio se nečega što treba sada doneti, istovremeno spazivši u ovoj našoj svakodnevici dve grupe: jednu malu grupu, osionu, bogatu, koja je kupila više od polovine Srbije i koja će, uzgred budi rečeno, ova odlikovanja verovatno deliti između sebe i drugu, mnogo veću grupu obespravljenih, gladnih, bez posla, čiji način života i njihova umetnost opstajanja u ovakvim uslovima zaista zaslužuje da ponesu sva ova odlikovanja i sve medalje koje ste predvideli u ovom zakonu. Tako, kažem, posle ovakve jedne amnezije, ovi prvi kažu ovoj manjoj grupi koja je na svoja prsa okačila ova odlikovanja, verovatno u mnogo većoj meri, koja je okačila mnoga odlikovanja koja se mogu tretirati kao zasluge protiv naroda – vaša je sreća što mi nismo bili tu dok ste se vi bogatili, dok ste pljačkali ovaj narod i dok ste vi kačili ta odlikovanja, vaša je sreća da mi to nismo videli. A nisu bili tu da to vide. Uporediću to sa jednom pričicom koja nešto slično kaže. Znate, kada je veliki vajar Ivan Meštrović jednom prilikom pokazivao svoja dela u jednoj galeriji, u muzeju, dodirnuo je rukom jedno svoje delo, na šta mu je usplahireni čuvar pritrčao i rekao – gospodine, vi to ne smete da činite, ne smete rukom da dodirujete to. Ovaj mu je dobronamerno kazao – e, moj gospodine, da znate samo koliko sam puta ja to uradio do sada. Ovaj mu kaže – da znate, da sam ja bio tu, ne biste vi to mogli uraditi. Tako je i sa ovom pričom o vama. Dakle, malo šale nije na odmet, međutim, mislim da postoji velika paralela između ovoga što sam ispričao i ovoga o odlikovanjima. Na kraju, dozvolite mi jednu malu ličnu opservaciju. Dobro je imati zakon o odlikovanjima. Dobro je setiti se svetle srpske tradicije i u sistem odlikovanja uneti neka koja su davno postojala. To je zaista dobro, to se mora poštovati. Ni u kom slučaju, ni sada ni onda kada je donošen osnovni Zakon o odlikovanjima, nismo bili protiv toga. Međutim, surova svakodnevica nas uči nečem drugom. Često ova odlikovanja ponesu oni koji ih zaista ne zaslužuju, oni koji ih ni u kom slučaju nisu mogli zaslužiti. Toga se treba čuvati. Onima koji ih zaslužuju često ta odlikovanja nisu potrebna, a ovim prvim, koji ne zaslužuju ta odlikovanja, već, naprotiv, imaju ogromne zasluge protiv naroda, zaista bi mnogo bolje pristajao drugi orden, koga u ovom zakonu nema, koji je mogao biti uspostavljen, a u stvari tretira nešto drugo. Ovima koji su mnogo uradili protiv ovog naroda zaista bi pristajao orden koji bi imao oblik rešetki sa zlatnim sunčevim zracima. Za njih je najbolji ovakav orden. Hvala vam.
Gospodin Milan Avramović. Imate još dvadeset četiri minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, slušajući predstavnike vladajuće većine o Predlogu zakona koji ima svega dva člana, u kome jedan kaže da postojeći ne važi zbog datuma njegovog objavljivanja, a drugi precizira kakve su nadležnosti Poverenika i dalje utvrđuje njegove mogućnosti u radu da bi mu rad bio što uspešniji… Ono što je opštepoznata činjenica je da, prvo, ovaj zakon ne rešava osnovne probleme koje Poverenik ima, ne rešava osnovne probleme koje građani imaju. Poverenik nema budžet koji mu je potreban. Poverenik nema prostorije koje su mu potrebne. Poverenik nema određene kadrove i broj ljudi koji mu je potreban. Poverenik ima obavezu i po Zakonu o zaštiti podataka o ličnosti. Poverenik nije baš onako prezentovan kako to predstavljaju poslanici vladajuće većine. Postavlja se pitanje, da mu se to omogućilo, da li bi tada bio korektan rad, pa onda da kritikujemo Poverenika? Ovako, da kritikujemo rad Poverenika, a država mu, koja se poziva na to da je demokratska, nije obezbedila sve uslove za rad, bespredmetno je. Ono što je dobro, gospodine Mikoviću, na osnovu ovog zakona smo došli do zapisnika budžetske inspekcije republičkog Ministarstva finansija u kome se vidi da ste vi kao predsednik opštine Pančevo „napumpali“ plate svojim zaposlenima, napravili neke lažne stimulanse i za to dobili neku kaznu. Na tu kaznu ste se žalili. Ona nije postala pravosnažna zato što je istekao rok. Dobro je da ovaj zakon postoji, ali ovaj zakon ne definiše mnoge stvari koje je trebalo da budu uređene. U obrazloženju samog zakona kažete u preambuli ili stavu 3. da Vlada, u slučaju potrebe, obezbeđuje izvršenje rešenja Poverenika i može bliže odrediti način rešenja. Pitam vas iz vladajuće većine – šta ako rešenje Poverenika bude u suprotnosti sa interesom Vlade? Kako će Vlada da obezbedi nešto što joj šteti? Takvih podataka ima mnogo. Moram da ponovim i tezu da uvek treba da krenemo iz svoje kuće pa da izađemo u dvorište. Da li smo u Skupštini postavljali neka pitanja? Jesmo, u skladu sa Poslovnikom. Da li smo dobili odgovore? Nismo. Da li smo pitali šta znači ova sprava Velikog brata u sali na balkonu, na gelenderu? Niko nije dao odgovor. Sada je više nema. Da li smo pitali koje firme stoje iza privatizacije „Novosti“ i Luke Beograd? Da li smo pitali koliko je Luka Beograd imala para na računu kada je prodata? Da li smo pitali šta je sa imovinom SK? Nismo dobili odgovor. Kako očekujete da lokalne samouprave, skupštine opština i skupštine gradova daju odgovore na odbornička pitanja kada se to u Skupštini ne radi? Znate da je ovaj zakon omogućio da se dođe do nekih podataka, selektovanih, ako se proceni da su ti podaci manje štetni ili nisu štetni uopšte za javni interes države ili Vlade. Pa, ako jedna opština ne da odgovor, odbornik je dužan, na osnovu ovog zakona, da piše opštini pitanje na koje traži odgovor. Ne dobije taj odgovor, a onda piše Povereniku. Poverenik urgira i onda opština da odgovor na pitanje koje nije ni postavljeno. Tako se kupuje vreme, a odgovora nema. Sankcije nema. Bitnog odgovora za pitanje koje je postavljeno, koje može da reši mnoge probleme, nema. Onda se donosi zaključak da niste u interesu rešenja problema doneli zakon od dva člana. Da ste hteli da donesete kompletan i konkretan zakon koji će pomoći Povereniku, usvojili biste predlog zakona predstavnika građana koji su to uputili u skupštinsku proceduru. Taj zakon se takođe nalazi na sajtu Skupštine. Ima čak 25 ili 26 izmena članova postojećeg zakona. Zašto to niste stavili u proceduru ako mislite da će Povereniku izmenom i dopunom postojećeg zakona da se omogući bolja funkcionalnost? Pravo na slobodan pristup informacijama, možemo se složiti svi, moćno je sredstvo, pogotovo što se vrši kontrola rada državnih organa, recimo, u predizbornom toku ili između dva ciklusa ili u toku nekog mandata. Dobro je što se na osnovu tog zakona može vršiti provera rada, a na osnovu te provere rada može da se smanji korupcija, zloupotreba položaja ili sve ono što je neko planirao da zloupotrebi a da se to sakrije. Međutim, treba naglasiti da i građani imaju nepovoljan položaj. Oni ne treba da budu u obavezi da dokazuju razlog zbog čega im je informacija potrebna. Sada imate šablon koji morate popuniti da biste dobili neku informaciju. Ako je šablon pogrešno popunjen, informaciju ne dobijate. Onda imamo gomilu predmeta kod Poverenika za informacije, koji ne može da stigne fizički, sa malim kapacitetom ljudi, sa lošim uslovima, da obradi sve zahteve i da izađe svima u susret, iako, moramo se složiti, ima tu volju. S jedne strane, imamo Zakon o državnoj upravi i Zakon o državnim službenicima, koji kažu da odredbe prema kojima su organi državne uprave, član 11, odnosno državni službenici, član 8, dužni da o svom radu pružaju informacije prema odredbama zakona kojim se uređuje sloboda pristupa informacijama od javnog značaja... Onda se ni ova dva zakona ne poštuju, kada postavimo pitanje šta je sa Lukom Beograd, šta je sa „Novostima“ itd. U ovom predlogu zakona smo dobili obrazloženje u kome se kaže: „Budući da su predmet zaštite navedenog zakona informacije od javnog značaja kojima raspolažu državni i drugi organi prema kojima Vlada u okviru svojih nadležnosti nema ovlašćenja da obezbedi izvršenje rešenja Poverenika za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti, potrebno je odrediti organ koji u okviru svojih ovlašćenja može obezbediti izvršenje ovih rešenja i utvrditi postupak za sprovođenje izvršenja.“ Pitam vas – ako su Vlada i Ministarstvo podnosioci zakona, zašto to rešenje nisu uneli u zakon? Zašto nam daju mogućnost da će se nešto tek napraviti, a da mi sada budemo ti koji će parlamentarnom raspravom da ispravljaju vaše greške za nešto što tek treba utvrditi? Ili, ono – poštovanje budućih zakona, po kome je prepoznatljiv gospodin Knežević. Dakle, mnogo toga nelogičnog ima u ovom predlogu zakona. Navešću primer, sam Poverenik za informacije od javnog značaja je pozvao Vladu i parlament da što pre obezbede uslove za primenu Zakona o zaštiti podataka o ličnosti. On je istakao da njegova služba nema dovoljno prostora i ljudi da obavlja sve poslove za koje je nadležan, pa će biti dovedeno u pitanje i ostvarivanje prava građana i izvršavanje nekih međunarodnopravnih obaveza zemlje. Mi smo pokušali, na osnovu te njegove izjave, da vidimo zbog čega on nema mogućnosti da obavlja posao kako treba, u skladu sa zakonom. Dakle, u vreme kada se na sva zvona preporučuje neka posebna vrsta štednje i smanjenje državnog aparata radi manjih rashoda naša administracija broji 25 ministarstava, plus kabineti premijera i četiri vicepremijera. Raspoređeni na više od 15 adresa državni činovnici raširili su se po celom Beogradu, a njihov tačan broj, kao i podatak koliki prostor koriste, nije dostupan javnosti. Mi smo pokušali da sve te podatke dobijemo, ali nije nam baš pošlo za rukom, tako da se to završilo čekanjem i prebacivanjem s jedne službe na drugu. Ono što smo nabavili od podataka jeste od službe za upravljanje kadrovima Vlade Srbije, koja je dala izveštaj čak iz maja 2008. godine – da državna administracija Srbije zapošljava (tada) 27.891 službenika. Ova cifra nije obuhvatila zaposlene u Bezbednosno-informativnoj agenciji, kao ni zaposlene u Ministarstvu unutrašnjih poslova. Istina je, međutim, da svaka nova vlada u kabinete dovede i nove ljude. To smo imali prilike da vidimo u okviru Zakona o regionalizaciji, Zakona o razvoju itd. Međutim, zaposleni koji rade i koji nemaju osećanje da će se činovnički aparat smanjiti tako što će oni biti ti koji će dobiti otkaz... Nešto se u ovoj zemlji moralo smanjiti: smanjilo se ono što Vladi odgovara, a to su kadrovi informacija ili ugrožena prava građana koja obezbeđuje Poverenik za informacije na osnovu svog kadrovskog stanja, ljudstva, i ono što nikako ne može da nađe dovoljno mesta u ovoj vladi, a što je čak hitno potrebno, poput Državne revizorske institucije ili poverenika za informacije. Dakle, da ne bih sada nabrajao imovinu Palate „Srbija“, takozvanog SIV-a, kvadraturu i sve ono što se koristi za pobrojana ministarstva, možemo doći do zaključka da neka ministarstva nemaju uslove za rad, ali ako nas ubeđujete da je vama važno da ovaj zakon bude kompletan, da ovaj zakon bude u primeni tako što će Povereniku omogućiti da radi posao kako treba, trebalo je onda da krenete u kompletno razmatranje postojećih zakona. Mi smo tada uložili veliki broj amandmana, da ne bih ponavljao, kao i kolege poslanici iz drugih poslaničkih grupa, koji su odbijeni, i doći ćemo u situaciju da ovaj zakon nakon nekog perioda opet bude u skupštinskoj proceduri. Meni je jako smešno i žalosno, moram to da priznam, da neki koji brinu o budžetu ove skupštine imaju pravo da se pozovu na vreme i na novac koji država troši, a nisu krenuli od svog primera tj. od samih sebe, kako su se zadesili u Skupštini, čiji su oni mandat uzeli, čiji oni novac troše. Elem, da ne bi bila rasprava u drugom toku, činjenica je da gubimo vreme na zakon koji neće puno toga promeniti, a da se ozbiljnijim stvarima u državi Srbiji uopšte ne bavimo. Vi ćete reći – dajte vi predlog koje su ozbiljnije stvari. Mi smo dali, a vi ste to odbili. Vi ćete reći da smo ozbiljnije probleme uzeli da rešavamo, pa ćete optužiti i opoziciju, devedesete ili svetsku ekonomsku krizu, pa će onda problemi i dalje da ostanu. Pozabavite se problemima koji će pomoći građanima Srbije u ostvarivanju nekih drugih prava. Ako građanin Srbije zna da je primio platu toliko i toliko, njega ne interesuje kolika je plata direktora ako je on svojim statusom zadovoljan. Onda ovaj zakon i nema neku funkciju. Dakle, ne pravite problem bez problema, nego krenite u rešavanje konkretnih problema u postojećem zakonu. Evo, ja ću vam navesti samo neke. Dakle u postojećem zakonu mogli ste da predvidite članom 25. da Poverenik može po prijavi po službenoj dužnosti da donese rešenje kojim utvrđuje da organ vlasti, pa onda se izuzima organ vlasti iz člana 22, nije izvršio svoje obaveze. Onda se postavlja pitanje, što se tiče ovog člana, da li je definicija razlike šta je odluka a šta rešenje organa vlasti nešto što bi moglo da se pokrene pred upravnim postupkom da bi Vlada mogla da reaguje. Ili, član 27, u kome se takođe odluke i rešenja definišu na pravi način, kako bi upravni spor mogao da ima kompletnu težinu, jer na pravnom terenu između odluke i rešenja postoje poprilične razlike. U članu 18. postojećeg zakona organ vlasti raspolaže određenom tehničkom mogućnošću da li će nekom podnosiocu zahteva izdati kopiju, audio ili video formu koju je tražio, pa se kaže da će organ vlasti ispuniti to u zavisnosti od toga da li ima tehničke mogućnosti. Mi živimo u 21. veku. Tehničke mogućnosti u Vladi koja ima ovako glomaznu administraciju ne mogu biti izgovor da se neki dokument, video ili audio zapis ne dostavi, ali, nažalost, pod tim izgovorom odbijeni su neki zahtevi, pa čak i zahtevi SRS o podacima koji su možda od interesa za delovanje poslaničke grupe. Osvrnuću se i na član 16. koji kaže da organ vlasti nije u mogućnosti da iz opravdanih razloga, pa sada kaže i koji su, obavesti tražioca informacija da li može da mu stavi na uvid dokument koji je tražio ili ne. Kada tražite neki dokument organ vlasti nema obavezu da vas obavesti da li će vam dokument dati ili ne, nebitno da li je odgovor pozitivan ili negativan u odnosu na podnosioca. Mnogo je problema u ovom zakonu koje treba rešiti. Planirate da rešite problem kroz jedan član. Tako se problem ovog zakona ne rešava. Ovaj zakon treba da postoji, treba da bude uređen tako da Poverenik stvarno bude nezavisna institucija, a ne da Vlada određuje segment ili način kako će sprovesti administrativno rešenje. Postavljam vam još jedno pitanje – ako je u suprotnosti rešenje sa Vladom, kako će ga Vlada sprovesti? Na sopstvenu štetu? Pa, ko će još to da uradi u Vladi? Nismo imali prilike do sada da verujemo ovoj vladi po mnogim pitanjima, da ne bih sada nabrajao sva ta pitanja, počevši od besplatnih akcija, prodaje NIS-a, Telekoma i svega ostalog, nismo stekli utisak da se može verovati Vladi da će ovo odraditi do kraja. Dakle, kada se budu precizirale ove stavke i kada budete doneli pred narodne poslanike predlog zakona koji će da bude toliko jednostavan, prost i primenljiv, onda možemo razgovarati ozbiljnije na ovu temu. Kada budete obezbedili uslove za rad Poverenika, kada sve to prođe, a za to imate mogućnosti, onda ćemo da kritikujemo Poverenika da li je radio dobro ili ne. Ovako treba da ocenjujemo rad nekoga kome nismo dali da radi. Kako onda da dajemo ocene? Paušalno samo. Ono što je dobro jeste da zapisnici budžetskih inspekcija mogu da se vide, da zapisnici budžetskih inspekcija kažu kakva je zloupotreba učinjena prilikom instaliranja elektronskog sistema u Skupštini, kakva je zloupotreba učinjena prilikom sređivanja zapaljene Skupštine, koliko je novca potrošeno, koliko je novca iz budžeta lokalnih samouprava otišlo na nenamenska sredstva, kako su ti novci raspoređeni i kome. Imamo situaciju da skupštine gradova donose statute i programe u kojima uređuju lokalne samouprave kao mesne zajednice, gde jedna lokalna samouprava, zahvaljujući vašoj viziji demokratije, ima status mesne zajednice, umesto opštine, i ne može čak ni cenu poslovnog prostora da promeni bez saglasnosti grada, ne može da vrši legalizaciju, ne može da izdaje ni izvod iz matične knjige rođenih zato što je sve to preuzeo grad. Postavlja se pitanje zbog čega? Kroz ovaj zakon ne možemo dobiti taj odgovor. Kroz ovaj zakon ne možemo dobiti ni mnoge druge odgovore – koliko je potrošeno na GSP Beograd, koliko je potrošeno na privatizaciju nekih firmi, šta su te firme imale od svoje imovine i kako one funkcionišu danas. Hvala vam na pažnji, gospodo iz vladajuće većine. Kada budete dali odgovore Povereniku prvenstveno, pa onda narodnim poslanicima, onda ćemo smatrati predlog ovog zakona daleko ozbiljnijim. Hvala.
Replika gospodin Miković.
S obzirom na to da sam u diskusiji prozvan imenom, uz tvrdnju da je vršena revizija budžeta opštine Pančevo i da je navodno neka kazna izrečena lokalnoj samoupravi, sa ovog mesta tvrdim da revizija budžeta jeste vršena, ali nikada nikakva kazna nije izrečena lokalnoj samoupravi. Činjenica jeste da sam bio na funkciji predsednika opštine Pančevo tokom četiri godine, od 2004. do 2008. godine. Upravo u to vreme je mnogo urađeno na poboljšanju života građana Pančeva, mnogo toga je urađeno na poboljšanju infrastrukture, na održavanju škola, na izgradnji vrtića (pa u Pančevu više nema liste čekanja za vrtiće); mnogo je urađeno na putevima, ulicama, trgovima, pružnim prelazima, po pitanju izgradnje kanalizacije u mnogim delovima grada i sela, vodovoda. Izvršena je toplifikacija grada u vrednosti od četiri miliona evra, završena sanitarna deponija, kupljeno deset autobusa; mnogo je urađeno na ozelenjavanju grada, prošireno je groblje, urađeno na pijacama mnogo. Uglavnom, u toku trajanja mandata, za četiri godine, po zvaničnoj evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje, sa 19.000 nezaposlenih sišli smo na 12.000 nezaposlenih u to vreme. Istovremeno, broj zaposlenih u lokalnoj samoupravi je bio, kako znate i po sadašnjim evidencijama, manji od maksimalnog broja zaposlenih, što predviđaju novi propisi. O platama radnika u lokalnoj samoupravi, koje su skromne, uvek se izjašnjavala Skupština opštine Pančevo i procentualno je, iz godine u godinu, smanjivano učešće plata u ukupnom budžetu grada. Istovremeno, u lokalnoj samoupravi je urađeno mnogo toga i na projektima socijalne zaštite; četiri sportske sale su završene i mnogo, mnogo toga, na način da se brine o građanima Pančeva. U svakom slučaju, neću da iskoristim mogućnost da govorim tri minuta, mislim da je dovoljno rečeno. Mislim da nije u redu da se neistine sa ovog mesta iznose.
Zahvaljujem što ste izneli egzaktne podatke. Nema osnova za repliku, niste uvređeni, niste pogrešno shvaćeni, niste pomenuti. Ne, iskoristili ste vaše poslednje javljanje. Mogli bi teorijski dobiti reč gospodin Šarović i gospođa Raguš, koji nisu u sali. Znači, oni bi mogli iskoristiti, a vi znate Poslovnik, nemojte. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre nego što zaključim zajednički načelni pretres, pitam da li želi reč neko ko nije iskoristio pravo iz člana 93. Poslovnika? Gospođa Kolundžija.
Poštovana predsednice, htela bih zapravo samo da u ime Poslaničke grupe ZES prokomentarišem neke od primedaba i zašto smatram da su te primedbe u stvari više pokušaj da se napravi nekakav politički stav povodom ovog zakona nego da se zaista kritikuje namera, ali i rešenja iz ovog zakona. Dakle, istina je da je mnogo puta ponovljeno da neki amandmani koji su predlagani na zakon o zaštiti informacija, odnosno dostupnosti informacija od javnog značaja, tada nisu bili uvaženi. Želim da vas podsetim da je ovaj zakon donela neka druga vlada. Dakle, ova vlada je pružila podršku instituciji Poverenika za informacije na mnogo načina, između ostalog i time što je obezbeđen prostor neophodan za rad. Time što je Vlada sama podnela 140 prekršajnih prijava ona je neposredno pokazala da je spremna da pomaže u radu Povereniku za informacije. Između ostalog, i činjenicom da nam je predložila zakon kojim je Povereniku za informacije dato u nadležnost da on može da izvršava svoje odluke. Dakle, takođe je važno reći – kada je donet zakon o dostupnosti informacija od javnog značaja kritika je bila da je to nepotrebno, da je to pravljenje još jedne nepotrebne institucije, da je to samo izvršavanje nekakvih naloga spolja itd. Sada su te kritike potpuno promenile smer, pa je sada kritika da ne radimo dovoljno, da nismo učinili onoliko koliko je nužno. To samo pokazuje političku nedoslednost onih koji po svaku cenu traže načina da budu protiv svega. U tom smislu, teško je razumeti politički pravac onih koji kažu da je Poverenik izabran kao politička figura u vreme kada je bio biran i ponovo biran, a sada se tvrdi kako je on čovek koji zaslužuje sve pohvale. Samo hoću da kažem da upravo zbog toga verujem da će i za ovaj zakon, odnosno izmene i dopune o kojima danas raspravljamo i koje ćemo za nekoliko dana usvojiti, takođe jednog dana ti isti koji su danas protiv ovog zakona tvrditi kako je dobro što su te izmene donete, jer je na taj način omogućeno da građani ostvare svoje pravo da informacije od javnog značaja budu dostupne. Ovde je takođe pominjano da smo mi u 21. veku i da neke stvari ne mogu da nam budu opravdanje. Nažalost, mi jesmo u 21. veku, ali mnoga mišljenja još su u 19. veku. Praktično, sa stanovišta nekakvih ekonomskih i tehnoloških dostignuća, nažalost, nije Srbija (ili bar ne cela) još uvek u 21. veku. To je upravo ono što nama koji se zalažemo za modernizaciju Srbije i za evropski put Srbije daje podsticaja da nastavimo na tom putu, jer to jeste garancija da kada kažemo da jesmo u 21. veku to podrazumeva i ekonomski nivo razvoja, ali podrazumeva i tehnološki nivo razvoja. Hvala.
Zahvaljujem. Mislim da zaista nema... Po Poslovniku, gospodin Avramović.
Dakle, gospođo Đukić-Dejanović, član 95. stav 1. kaže da predsednik Narodne skupštine daje reč narodnim poslanicima prema redosledu koji je utvrdila njihova poslanička grupa i do isteka ukupnog vremena rasprave utvrđenog za poslaničku grupu. Dakle, mi imamo vreme poslaničke grupe, nije isteklo. Smatram da apsolutno imam pravo da koristim vreme poslaničke grupe kada je ova tema na dnevnom redu, jer je uvek bilo tako u praksi. Ovo vreme je predviđeno za ovu temu i za Zakon o odlikovanjima. Nisam pričao o sledećem zakonu, nego o ovom. Mislim da ste mi uskratili pravo, povredili Poslovnik. Da odgovorim gospodinu Mikoviću na ono što je replicirao na konto mog izlaganja i da odgovorim sada gospođi Nadi Kolundžiji na ono što je replicirala na konto mog izlaganja – dakle, suštinski, mi smo, kao Poslanička grupa SRS, podržali pravilnik o organizaciji službe kada je to bilo na dnevnom redu Skupštine. Apsolutno je neukusno nama spočitavati da mi nismo bili za to. S druge strane, postoji dokumentacija, koju nismo pisali mi nego je dostavljena od strane Ministarstva. Ako je Ministarstvo obmanulo javnost, onda ću se ja izviniti gospodinu Mikoviću u ime Ministarstva, ali to je podatak koji smo dobili od njih. Spreman sam da ga stavim na uvid. Hvala.
Već sam obrazložila da nema povrede Poslovnika. Ako niste zadovoljni mojim obrazloženjem, da li želite da se parlament izjasni u danu za glase? Da. U redu. Zahvaljujem. Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmeni Zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o odlikovanjima Republike Srbije. Nastavljamo rad u 15.00 časova. Zahvaljujem. [[Posle pauze – 15.05]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Prelazimo na 5. tačku dnevnog reda –PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O DRŽAVNOJ REVIZORSKOJ INSTITUCIJI (načela) Primili ste Predlog zakona, koji su podneli narodni poslanici Milan Vučković, Branislav Jovanović, Zoran Kasalović, Branka Ljiljak, Balint Pastor, Žarko Pivac i Mihailo Purić. Primili ste izveštaje Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora. Primili ste mišljenje Vlade o Predlogu zakona. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupština, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova i raspoređuje se na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, što znači da Poslanička grupa Za evropsku Srbiju ima jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore jedanput do tri minuta. Molim poslanike, ukoliko to već nisu učinili, da podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih predstavljaju: narodni poslanik Zoran Kasalović Poslaničku grupu SPS -JS, narodni poslanik Vlajko Senić Poslaničku grupu G 17 plus, narodni poslanik Dragan Stevanović Poslaničku grupu SRS i narodni poslanik Mihailo Purić Poslaničku grupu Za evropsku Srbiju. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li neko od predstavnika predlagača želi reč? (Ne.) Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li narodni poslanici Vjerica Radeta i Petar Jojić, koji su izdvojili mišljenje na sednici Zakonodavnog odbora, žele reč? Izvinite, gospodine Mihailo Puriću, vi ste se već prijavili malo unapred? (Da.) Dobro, samo da vidimo prvo da li neko od gospode koja su izdvojila mišljenje želi reč? (Ne.) Među predsednicima, odnosno predstavnicima poslaničkih grupa reč najpre želi Balint Pastor. Izvolite.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, ja sam jedan od predlagača ovih izmena i dopuna Zakona o Državnoj revizorskoj instituciji i veoma mi je drago što je ovaj predlog zakona stigao na dnevni red, zbog toga što se u ovom sazivu samo jednom desilo da predlog zakona čiji predlagač nije Vlada stigne na dnevni red. Ovo je druga takva prilika, kada govorimo o predlozima zakona; bilo je još jedne deklaracija koja je stigla na dnevni red, a čiji predlagač nije bila Vlada. Mislim da bismo ovakve mogućnosti morali češće koristiti. U regionu nema nijednog parlamenta u kojem su samo u par navrata poslanici bili u mogućnosti da njihovi predlozi zakona stignu na dnevni red parlamenta i očekujem da će se ova praksa nastaviti u budućnosti u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Kada govorimo o Državnoj revizorskoj instituciji, mi smo svesni važnosti nezavisnih regulatornih tela za razvoj demokratije u Republici Srbiji. Sada ne govorim isključivo o Državnoj revizorskoj instituciji nego i o poverenicima, Zaštitniku građana i drugim nezavisnim regulatornim telima, odnosno organima koji postoje i funkcionišu u Republici Srbiji. Kada govorimo o funkcionisanju i radu Državne revizorske institucije, onda moramo reći to da prethodnih godina, od kada DRI funkcioniše po Ustavu i zakonu, u Republici Srbiji nisu bili stvoreni uslovi za vršenje onih nadležnosti koje spadaju u nadležnost ovog tela. Ovde mislim, pre svega, na poteškoće u radu ove institucije i na nedovoljan broj revizora i nedovoljno dobre uslove rada DRI. Ove napomene je dala i grupa država za borbu protiv korupcije Saveta Evrope koja je rekla da je funkcionisanje DRI u punom kapacitetu jedna od njihovih preporuka. Takođe, u izveštaju Evropske komisije o napretku Srbije za 2008. i 2009. godinu su date preporuke. U izveštaju za 2008. godinu je rečeno da zbog nedostatka kapaciteta Državna revizorska institucija još uvek nije u potpunosti operativna, a u izveštaju o napretku Srbije za 2009. godinu je istaknuto da je DRI počela da obavlja svoje prve revizije, ali da zbog manjka ljudskih resursa i revizorskih kapaciteta još uvek nije obezbeđen adekvatan nadzor javnih rashoda i da ovaj veoma značajan organ još uvek nije potpuno operativan, potrebno je da se kadrovski ojača. Ovde dolazimo do problema na koji ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama želi da da odgovor, a to je dosadašnja nemogućnost zapošljenja kvalitetnog revizorskog kadra. Želeo bih sve vas da podsetim da su po javnom konkursu iz oktobra 2008. godine primljena četiri ovlašćena državna revizora, a po konkursu iz jula 2009. godine svega jedan državni revizor. Razlog za ovo su, naravno, nedovoljno visoke plate, pogotovo kada znamo kakvu odgovornost nose revizori i DRI kao organ, kao institucija. Prema još uvek važećem zakonu plata državnog revizora sa zvanjem ovlašćenog državnog revizora je oko 63.000 dinara, a plata državnog revizora sa zvanjem državnog revizora je oko 50.000 dinara. Naravno da ove plate nisu adekvatne i da ne možemo očekivati od ljudi koji imaju adekvatno stručno znanje za obavljanje ovih funkcija da se zaposle u DRI kada u privatnom sektoru za možda manje odgovoran rad, za manje odgovorne poslove dobijaju platu koja je možda i dvostruko veća u odnosu na dosadašnju platu revizora u DRI. Ovim izmenama i dopunama je predviđeno da će osnovna plata predsednika Saveta te institucije biti u visini osnovne plate ovlašćenog državnog revizora, uvećana za 30%. Ovde ima amandmana opozicije i stranaka koje čine vladajuću većinu da umesto 30% to bude 40% ili 50%. Naravno, o tome možemo i treba da razgovaramo. Što se tiče nas iz SVM, mi smo spremni da podržimo i drugačije predloge ako se stvori dogovor u vezi s platom predsednika Saveta DRI. Veoma je bitna činjenica da među amandmanima nema amandmana tipa „briše se“, što znači da se sve parlamentarne stranke slažu da treba povećati plate u DRI, i sve parlamentarne stranke su postigle saglasnost o važnosti Državne revizorske institucije. Takođe, ovim izmenama i dopunama je predviđeno da potpredsednik i članovi Saveta imaju pravo na osnovnu platu od 90% od osnovne plate predsednika Saveta DRI. Treba reći da su plate do sada bile tako niske u DRI zbog toga što su bile vezane za platu predsednika i potpredsednika Skupštine Republike Srbije i da, s obzirom na to, one nisu mogle biti menjane dok se ne promeni plata predsednika i potpredsednika parlamenta. Znamo da naše plate više od pet godina nisu povećavane. To nije dovoljan razlog za to da ne povećamo plate u DRI. Predloženim izmenama se stvaraju mogućnosti da se DRI kadrovski ojača, kako bi u potpunosti mogla da odgovori Ustavom i zakonom određenim obavezama. Državna revizorska institucija trenutno ima pet državnih revizora i dva vrhovna državna revizora i oni su za sada ti koji mogu vršiti reviziju u 2010. godini. Taj broj je apsolutno nedovoljan. Predloženim rešenjima je predviđeno da se broj državnih revizora određuje aktom institucije, da državni revizor radni odnos zasniva nakon sprovedenog javnog konkursa, a da odluku o imenovanju državnog revizora donosi predsednik DRI. Izmenama zakona bi se stvorile mogućnosti za prijem revizorskog kadra, a u 2009. godini je planirano da se u toj instituciji zaposle još tri vrhovna revizora i 27 državnih revizora. Za to će u budžetu Republike Srbije iz budžetskih rezervi biti obezbeđeno 25.000.000 dinara, što bi trebalo da bude dovoljno. Smatramo da će usvajanjem ovih izmena i dopuna Državna revizorska institucija moći kadrovski da ojača, da bude nezavisna i samostalna u svom radu i zbog toga ćemo podržati ove izmene i dopune. Kada DRI ojača onda očekujemo da izvrši i reviziju budžeta onihkorisnika državnog budžeta čije poslovanje nije bila u mogućnosti da kontroliše. Pre svega mislim na kontrolu toga da li AP Vojvodina zaista, u skladu sa članom 184. Ustava Republike Srbije, dobija 7% od republičkog budžeta. Znamo da to nije tako, ali to treba da kaže institucija koja ima nadležnost da o tome vodi računa. Za sada nije bila u mogućnosti zbog nepostojanja kadrovskih i drugih uslova, ali će biti u mogućnosti nakon usvajanja ovih izmena i dopuna. Znači, mi ćemo glasati za predlog ovih izmena i očekujem da Narodna skupština velikom većinom izglasa ove izmene zakona u danu za glasanje.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Kasalović.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, kontrola novčanih tokova budžetskih sredstava mora da bude redovna, jer je to jedini put i način da se uspostavi potpuna odgovornost za zakonito i namensko trošenje svakog dinara građana Republike Srbije. Poslanici SPS i JS izražavaju zadovoljstvo i daju podršku zato što je taj proces otvoren i što je ovo prva vlada koja je jasno izrazila spremnost da javne finansije Republike Srbije učini modernim, transparentnim, što je, između ostalog, jedan od preduslova za punopravno članstvo Republike Srbije u EU. Ne želim da naredni izveštaj o završnom računu budžeta Republike Srbije i drugih korisnika, direktnih i indirektnih, sredstava budžeta bude nepotpun, odnosno krnji, kao i ovaj koji je glasio da se ne izražava mišljenje. Naprotiv, želimo da bude potpun, da obuhvati celinu, jer javnost Republike Srbije s pravom to očekuje. Državne revizorske institucije u mnogim zemljama organizovane su različito institucionalno i postoje više desetina godina; u tom periodu su se menjale i organizaciono i po obimu ovlašćenja. Ovaj Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o Državnoj revizorskoj instituciji je upravo na tragu takvog puta i on pre svega predstavlja izraz podrške poslanika članova Odbora za finansije, koji su u jednom trenutku izrazili jednoglasnu podršku radu Državne revizorske institucije, da bi na kraju i ovaj konkretan Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o DRI rezultirao predlogom delom poslanika članova Odbora za finansije. On, po mom ubeđenju, pre svega predstavlja uvod u jednu permanentnu raspravu u pravcu organizacionog i kadrovskog jačanja DRI u budućnosti. Shodno tome, kao što su se stvari odvijale u državnim revizorskim institucijama u mnogim zemljama EU, dešavale su se promene i mi smo u ovom trenutku imali i drugih predloga na tom planu. Između ostalog, činilo se da bi mogao biti prihvatljiv predlog da se članovi Saveta DRI biraju na period duži od mandata narodnih poslanika i Vlade, što bi dodatno pojačalo nezavisnost u radu DRI, što ujedno i predstavlja i neka iskustva u EU. Međutim, na osnovu dosadašnje prakse procena Odbora za finansije i većine poslanika je bila da je prevashodni cilj u ovom trenutku da se pospeši materijalni i radnopravni status zaposlenih u DRI, a da je praksa ta koja će pokazati pravu meru nekih budućih rešenja, pa možda i ovog. To kažem zato što se u raspravi često taj argument potezao, o dodatnom pojačanju nezavisnosti u radu DRI. U ovom trenutku želim da podsetim da su predstavnici i sam predsednik DRI više puta ponovili da je u radu povodom izveštaja o završnom računu budžeta Republike Srbije za 2008. godinu bila obezbeđena potpuna nezavisnost državnih revizora i u ovim uslovima, što samo govori da ovaj faktor nije dominantan i preovlađujući, onaj koji može da obezbedi potpunu nezavisnost, već da ona i u ovim uslovima može da se obezbedi, ukoliko se kvalitetno radi. Zašto je ovaj prvi izveštaj o reviziji završnog računa budžeta Republike Srbije za 2008. godinu bio nepotpun, odnosno imao za rezultat nemogućnost da se izrazi mišljenje o stanju budžeta, odnosno završnom računu Republike Srbije za 2008. godinu? Obavljeno je oko 25, 27% novčanih tokova u kontroli, izvršena je revizija samog budžeta Republike Srbije. Postojeća ograničenja su navedena u samom izveštaju i ona su se sastojala u nedostatku broja revizora koji je trebalo da vrše kontrolu, odnosno reviziju završnog računa. Reviziju može da radi kadar koji je vrhunski obučen, sa specifičnim veštinama. Praksa je pokazala, a i rezultati više sprovedenih javnih konkursa za izbor revizora, da je nedovoljna zarada, odnosno nepotpuno definisan radnopravni status državnih revizora bio prvo ograničenje da bi se u potpunosti primio potreban broj državnih revizora. Shodno tome, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o DRI ide ka tom cilju da se preciznije definiše radnopravni status i da se povećaju zarade državnih revizora, ovlašćenih državnih revizora, čija je zarada parametar za druge zarade, i da se na taj način DRI dodatno kadrovski ojača prijemom novih državnih revizora. Videli smo da ovaj zakon predviđa da se državni revizori i ovlašćeni državni revizori upodobe sa zaradom državnih službenika u prvom i drugom naplatnom redu, sa koeficijentima 8 i 9, što bi u ovom trenutku iznosilo oko 128.000 za državnog revizora, a za ovlašćenog državnog revizora oko 144.000 dinara, što prema podacima komercijalnih revizorskih kuća na tržištu Republike Srbije govori da u ovom trenutku ta zarada postaja konkurentna i da sa ovakvom zaradom DRI može da popuni svoje redove i obezbedi potrebne kvalitetne kadrove. Dodatnim preciziranjem radnopravnog statusa državnih revizora, kroz mogućnost institucionalnog dodatka od 30% na složenost poslova u pojedinim trenucima, pojačava se taj kvalitet za prijem novih radnika. Zaista cenimo da će na ovaj način DRI početi da radi u punom kapacitetu. Želimo da se ona, sem izveštaja o reviziji koji radi, potpuno uključi u rešavanje i uklanjanje ovih ograničenja koja su postojala povodom ovog prvog izveštaja. Mislim da je potrebno da se DRI aktivno uključi u stvaranje sistema interne kontrole i interne revizije, jer je to sistem koji je preduslov da se javne finansije dovedu u red i da se preduprede mnoge greške koje su ustanovljene već u ovom prvom izveštaju, kako se u budućnosti ne bi ponavljale. Podsetiću da interna kontrola predstavlja jedan sistem procedura i odgovornosti svih pojedinaca koji su uključeni u finansijske tokove. Kroz proveru primene zakona, pravila i propisa obezbeđuje se i pouzdanost informacija. Naravno da bi se dobrom internom kontrolom, sistemom interne kontrole, već preventivno delovalo i da bi se ovaj najčešći nalaz o utvrđenoj nepravilnosti, odnosno o dokumentaciji, postojanju dokumentacije na osnovu koje se nije moglo na pouzdan način utvrditi da je trošak nastao u svrhu posla i poslovne saradnje, svakako isključio. To bi bio prvi efekat. S druge strane, ukoliko bi zaista postojala prava interna revizija kroz koju bi se vršila provera primene zakona, sistema i procedura interne kontrole, a koja bi imala i obavezu da uspostavi saradnju sa eksternom revizijom, dodatno bi se dobio novi kvalitet da DRI već povodom neke naredne revizije budžeta direktnih i indirektnih korisnika može da odradi taj posao u novom kvalitativnom obliku. Želim da kažem ovde na plenarnom zasedanju, a koristio sam i priliku na sednicama Odbora za finansije, da DRI treba da se uključi u taj postupak, ali da se teži ka uspostavljanju suštinskog sistema interne kontrole i interne revizije, koja bi mogla da odgovori svim ovim zahtevima, a ne da se ide u postupak uspostavljanja samo formalnog postojanja interne kontrole i interne revizije, gde ne bi bio suštinski rezultat i ne bi se u tom smislu postigao značajan efekat. Mislim da će u tim uslovima u trenutku kada se postigne pun kapacitet rada Državne revizorske institucije ona moći da se posveti i svojim drugim obavezama predviđenim Zakonom o DRI, a pre svega onim koje su predviđene u članu 5. koji kaže da DRI može da daje savete korisnicima javnih sredstava, može da pruža stručnu pomoć, a iznad svega bi bilo potrebno da učestvuje i daje primedbe na radne nacrte, predloge zakonskih tekstova iz oblasti javnih finansija i da na taj način dodatno doprinese uređenju javnih finansija. Kroz takav rad doći ćemo sigurno i do trenutka kada će Državna revizorska institucija, sem onoga što je cenila u ovom izveštaju, ceniti i svrsishodnost raspolaganja javnim sredstvima, i u celosti i u određenom delu. Iznad svega, poslanici SPS i JS nadaju se da će u nekoj narednoj reviziji DRI imati program revizije predviđen članom 35, koji kaže da se obavezno svake godine obuhvata budžet Republike Srbije, organizacije obaveznog socijalnog osiguranja, odgovarajući broj jedinica lokalne samouprave, poslovanje NBS koje se odnosi na korišćenje javnih sredstava i jedan broj javnih preduzeća i privrednih društava. To ovog puta nije bio slučaj zbog ograničenja koja su navedena u ovom izveštaju, koja sam delom i spomenuo. S obzirom na to da ovaj predlog izmena i dopuna Zakona o Državnoj revizorskoj instituciji upravo ide u pravcu uspostavljanja potpunog kapaciteta rada DRI, poslanici SPS i JS u načelu će podržati ovaj predlog zakona. Nemamo amandmane na izmene ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona o DRI, no ceneći raspravu koja će biti u pojedinostima spremni smo da razmotrimo sve amandmane koji će ići u prilog tome da se možda ovaj predlog pospeši i učini boljim. Zahvaljujem.
Zahvaljujem poslaniku Kasaloviću. Reč ima narodni poslanik gospođa Jorgovanka Tabaković.
Zahvaljujem. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o Državnoj revizorskoj instituciji je, po SNS i stavu koji o tome ima, otvorio mnogo krupnije pitanje od samog povećanja plate i stvaranja uslova za rad u ovoj instituciji. Jeste Državna revizorska institucija specifična po tome što je u jednom organu, instituciji, ako hoćete, savetu i predsedniku te institucije, objedinjena i zakonodavna, i izvršna i sudska vlast, pa i regulatorna na određen način. Kako? Ako u ime ukupnog državnog sistema DRI u ime parlamenta u stvari sprovodi kontrolu rada državnih organa i svih onih koji rade sa državnim organima i ako u toj kontroli i iz te kontrole treba da proizađu uputstva kako da se izbegnu već uočene nepravilnosti, jasno je da iz njihovog rada treba da proisteknu neka nova pravila u kontnom planu, u zakonima koji regulišu trošenje, kontrolu i tokove novca. Znači, u DRI mi imamo jedan embrion, jedan koren zakona koji treba da se usvajaju u ovom domu. Ono što se uoči kao nepravilnost u radu DRI treba da bude sankcionisano u postupku koji, za razliku od drugih zemalja, nema u okviru DRI obračunski sud, već u redovnom postupku, postupku pred sudskim organima treba da imaju dovoljno dobro obrazložene prijave bilo koje vrste da bi ono što je uočeno kao nepravilnost moglo da bude izvedeno u nekoj formi rešenja, presude ili izvesne kazne za nezakonito trošenje novca. Zaista je očigledno da je odgovornost Državne revizorske institucije izuzetno velika, da je potrebna i stručnost u radu i da su potrebna vrlo specifična znanja. Kada kažem da je potrebna stručnost, pod tim se podrazumeva kao ono kada imate dobrog internog revizora, pominjao je kolega maločas, a to ne može da bude neko ko je juče izašao sa fakulteta. To mora da bude neko ko zna kako se poslovne promene dešavaju u preduzeću ili državnom organu, kako se evidentiraju, kako se male rupe u zakonu mogu pretvarati u prostore za malverzacije, zloupotrebe i nezakonito trošenje. Onda treba da budete u stanju da te i takve očigledne i manje očigledne i prikrivene zloupotrebe otkrijete i sprečite. Iz ovih specifičnosti i odgovornosti koje su na Državnoj revizorskoj instituciji pokušavam da obrazložim potrebu da u DRI imaju plate koje ih stimulišu da taj posao rade na najkvalitetniji način. Ali, ako oni to rade u ime parlamenta, reći ću jednu jeres – odakle meni kao poslaniku pravo da glasam za platu državnog revizora, predsednika Saveta DRI ili vrhovnog revizora, koja je veća od plate predsednika parlamenta? Na to nemam pravo. Za mene je predsednik parlamenta, kao zakonodavnog organa, neko prema kome treba da se ravnaju svi ostali. Za mene nije pitanje ovde da li je na ovom mestu prof. dr Slavica Đukić-Dejanović ili je u DRI gospodin Radoslav Sretenović ili je predsednik države gospodin Boris Tadić. To u ovom trenutku uopšte nije pitanje ličnosti. Ovo je pitanje poštovanja funkcija predstavničkih tela, kontrolnih organa i poštovanja zakonodavne, izvršne, sudske i ove regulatorno-kontrolne funkcije koju ima DRI. Najiskrenije da vam kažem, meni je zaista teško da razgovaram o pravljenju sistema na ovom komadu države koji se naziva DRI, koliko god je ja smatrala značajnom, ali javnost mora da zna da mi menjamo Zakon o DRI zato što predsedniku institucije i vrhovnim revizorima ne odgovara da se ravnaju prema poslanicima i prema onima koji se biraju u postupku izbora, na koje se može pljuvati, psovati, koji treba da budu na stubu srama, na zidu plača, da se bave poslovima zabavljača, estrade itd. Svako od onih koji se imenuju i biraju u redovnim postupcima izbora ima dokazivanje unutar svoje stranke, dokazivanje pred javnošću, pred građanima Srbije. Samim tim, oni moraju da odgovore na ono što obećavaju u kampanjama, u izbornim programima i da se tako ponašaju, svakodnevno se ozbiljno pripremajući i radeći na zakonima, odnosno svojim predizbornim i izbornim programima. Da li sada onaj ko donosi zakone može da sebe stavi u podređenu ulogu i da se iskreno zalaže za nešto što znači – vi ćete me kontrolisati, ja ću vas platiti dobro; vi ste se preračunali u trenutku kada su vam određivane plate pa ste hteli da budete kao ti koji se teško biraju, a lako pljunu, ali vam sada ne odgovara njihova plata jer se pet godina nije promenila, nego vam odgovara da se ravnate prema platama javnih službenika, pa sad parlament, što reče moj kolega Rade Obradović maločas u našem razgovoru, citiram ga, treba da platu sekretarice u jednom preduzeću, znači, nekog javnog službenika, uzima kao reper za određivanje plate direktora koji donosi poslove? Da li se to nekome čini normalnim? Ne govorimo o DRI, nego o principu ustanovljavanja hijerarhije u jednoj državi. Ako je novac mera vrednosti, u smislu – merimo se da li smo razvijeni, koliki nam je BDP, bogatstvo jedne zemlje se prema tome određuje... Gospodin Đelić kaže – ko je pametan, svoju pamet mora da dokaže bogatstvom. Doduše, on je to dokazivao u Srbiji, ne u Francuskoj. Ali, ako je stimulisanje da se svoj posao radi na najbolji način razumno, ono ne može da se odnosi samo na DRI i ne može savetnik predsednika parlamenta da ima veću platu od predsednika parlamenta; ne može načelnik generalnog sekretara da ima veću platu od sekretara i ne može sekretar odbora u Skupštini da ima veću platu od poslanika, jer to jeste izvitoperen sistem vrednosti kojim šaljemo poruku koliko poštujemo one koje biramo i one od kojih očekujemo da rade u našem interesu. Nisam spremna da učestvujem u sveopštem sistemu ponižavanja parlamentarnog sistema time što danas priznajemo da plata onih koji su u ovom parlamentu, od prve među jednakima do poslanika, nije ono na šta se treba ugledati. Zaista izražavam svoje nezadovoljstvo time što je danas bolje biti onaj iza zavese, u drugom rangu ili trećem redu, nekog sekretara ili čak načelnika u Vladi, sekretara u parlamentu, i ne biti izložen ni odgovornosti, ni javnosti u toj meri kako jesu svi oni za koje se zalažem (ni za jedno ime pojedinačno, nego za institucije u ovoj državi). Želim da na ovom primeru počnemo vraćanje ugleda institucijama koje su i zaslugom onih koji ih predstavljaju u dobroj meri uništene. Međutim, ne poput poslanika vladajuće pozicije koji su se bojali primedaba da nisu za kontrolu, ali i zbog toga što treba da postoji kontrola svakog dinara, pristajem da tu obnovu sistema počnemo baš od Državne revizorske institucije. Ali ne dajući pravo jednom čoveku, predsedniku Saveta, da odlučuje ko će biti stimulisan institucionalnim dodatkom od 30%, da taj, jedan jedini, sam utvrđuje koji će to biti kriterijumi za procenu izuzetno teškog posla, specifičnih znanja itd. Kao što kažem, ne može se budžet praviti od krova i od zahteva onih koji troše budžet, već od privrede koja ga stvara. Isto tako, tvrdim da u ovom zakonu jedino možemo da se složimo da u skladu sa planom poslova za određenu godinu i u skladu sa obimom posla koji planira da uradi Državna revizorska institucija možemo da razgovaramo i o obimu sredstava koja se namenjuju za te institucionalne dodatke, a ne da se jedan čovek pita jer onda nema objektivnost koju ima čitav Savet. Čak je i zakonom regulisano da se Savet pita o tim stvarima, da donosi godišnji plan, plan rada, ali i finansijski plan ove institucije. Znači, u nekom, rekla bih lažnom, odnosu, gde želimo da budemo kontrolisani, ne smemo preterivati dodvoravajući se instituciji čiji predmet kontrole treba da budemo. Jednostavnim rečima, ako vam dođe finansijska inspekcija, ništa vam ne vredi ljubaznost ako vam papiri nisu uredni i ako niste poslovali kako treba, ili bi po definiciji tako trebalo da bude. Znači, defekt koji imamo, da Savet Državne revizorske institucije predlažu političke stranke, a da oni budu nezavisni, ne može lako da bude ispravljen, i nije samo naša specifičnost taj problem. Zaista ne možemo reći da postoji nezavisan čovek koji neće prema nekome imati blagonaklon, a prema nekome malo krući ili grublji odnos. Međutim, to ne sme da se svede na različitost odnosa predsednika Saveta, ni u samoj Državnoj revizorskoj instituciji, ali ni prema organima koji se kontrolišu. Onako kako je zakon predložen, to nije obezbeđeno. Zato smo mi kao Srpska napredna stranka svojim amandmanima predložili da tamo gde je predviđeno da se pita taj jedan može biti njegov predlog, ali mora da se pita čitav Savet, jer četvoro ili petoro ljudi zna više od jednog i ima veću širinu sagledavanja. Kao što ne želim da se ovde u parlamentu gde radimo svakodnevno iko ponaša kao neostvareni upravnik zatvora, kao krotitelj u nekom zoološkom vrtu (koliko god to delovalo grubo, ali ponekad ima i takvih strasti), isto tako ne mislim da državni revizor treba da se ponaša neko ko lovi greške. Njegova uloga treba da bude objektivna, savetodavna. To zakon omogućava u onim sastancima usaglašavanja, koji, čini mi se, zbog neozbiljnosti vlasti nisu dovoljno dobro shvaćeni i zato je prvi izveštaj naišao na nedovoljno dobar prijem. Ja sam, ne sklona hiperbolisanju i preterivanju, rekla da od tog državnog revizorskog izveštaja zaista ništa više ne sme biti isto u ovoj zemlji, računajući da će se kvalitet interne revizije poboljšati. Ali, kolega Kasaloviću, ne onako kako smo ovde usvojili internu reviziju za samu Skupštinu kao organ, gde vam jedan te isti čovek daje nalog, njemu podnosite izveštaj, od njega primate platu, on vam potpisuje stimulaciju, a vi ćete da budete toliko objektivni i da njegove greške evidentirate i upozoravate ga. Ne, to nije moguće. Ako je interna revizija u bilo kom preduzeću uređena tako, pa i državnom organu, bilo gde... Onaj ko treba da kaže da se neke stvari ne rade u skladu sa zakonom ne sme da ima strah da će zbog toga biti dočekan na prvoj krivini, na prvom zakašnjenju i dobiti otkaz. U državnim organima se po pravilu kreativnost ne ceni. U državnim organima se ne vidi baš dobro koliko dobro rade oni koji su u daljim kancelarijama od one koja je bliža vašoj. Narod je imao običaj da kaže za to – ko je pored vatre, on se najbolje ogreje; ko je ispod kruške jede krušku. To je samo drugačije definisan stav za ovo o čemu pričamo. Sagledavanje šefova koliko dobro rade, na primer, službenici u ovoj skupštini, koliko i kako rade, kome pišu rezolucije, koliko odgovornosti nose na sebi neki mladi i vredni ljudi, koliko neki kažu „nisam plaćen da mislim, neka radi moj šef jer je on za to plaćen“ – to šefovi službi i načelnici moraju da znaju i moraju o tome da obaveštavaju svoje nadređene. Na isti takav način mora da funkcioniše i Državna revizorska institucija. Na takav način moraju da funkcionišu i državni organi, ne po principu poslušnosti, već lojalnosti svojoj državi, zakonima na osnovu kojih radimo, ali i lojalnosti onima koji predstavljaju državu u tom trenutku između dva izbora, redovna, vanredna uopšte nije važno. Principijelno, uvek ću se zalagati za to da onaj ko ima objektivan stav, nedefinisan ličnom pozicijom, bez ikakvog udvorništva u organu u kome vrši kontrolu, danas u ovoj državi treba da bude nagrađen za hrabrost zato što se inicijativa i poštovanje zakona ne cene. Ali, mi ne smemo da se mirimo sa time i kažemo – mi tu ne možemo da promenimo ništa. Možemo da promenimo mnogo ako nam izveštaj DRI ne završava u žutoj štampi, bilo kojoj drugoj štampi, u talk show emisijama, TV emisijama koje mere gledanost po tome koliko ljudi govori u istom trenutku, pa se međusobno i ne čuju, već tako, gospođo predsednice, što ćemo o državnom revizorskom izveštaju razgovarati, u skladu sa Poslovnikom koji treba da nam to omogući, ovde gde je mesto, a ne da dajemo nadležnosti Odboru za finansije koje on nema mogućnosti da izvede jer Poslovnik ih ne omogućava. Za mene je, verujte, iskrenije to što se najavljuje inicijativa za izmenu načina izbora guvernera, pa će onaj ko realno odlučuje o predlogu to biti i faktički, i formalno, i po zakonu, a ne da glumi Odbor za finansije kompletno zakonodavno telo, ako se ovde delimo na opoziciju ili na vlast, dozvoljavajući sebi da parlament ne bude parlament, nego da bude vladajuća većina i opozicija. Ali, mi moramo ovde da ustanovimo, i to je naš posao, jeste ovaj prvi da im omogućimo rad time što će imati bolju platu, makar sličnu onoj koju imaju privatni revizori, ali moramo da se izborimo i za to da se o izveštajima revizora ovde govori. Mislim da je trenutak da još nešto kažem. Da li neko od nas očekuje da imamo kvalitetne revizore ako na sajtu Agencije za privredne registre vidite da revizorske institucije, revizorske kuće koje se bave revizijom ostalih subjekata imaju ogromne poslove, svi znamo da vrlo visoko naplaćuju svoj rad, ali ne prikazuju realnu dobit, ni blizu onome što zaista zarade na ovom tržištu i od ovih preduzeća? Čiji će biti posao da ustanovi takav knjigovodstveni sistem da imamo ispravnu evidenciju prihoda, realan prikaz dobiti? Jer, iz te oporezive dobiti se finansira i parlament, ali i trudnica, đak, vojnik, profesor, policajac, svi ostali. Volela bih da se uskoro jedna takva inicijativa nađe ovde, da pre svega knjigovodstveni obuhvat, znači, ono što prikažemo da radimo i da smo zaradili u Skupštini, Vladi, ministarstvima, javnim preduzećima, agencijama, pa i revizorskim institucijama, bude što je moguće više realno prikazan i samim tim da svako dobije ono što je njegovo – i država i oni koji su na državnim jaslama. Ponavljam, želim da ovo bude samo početak, a ne izuzetak gde će se jednoj instituciji davanjem finansijskih mogućnosti za rad ustanoviti i priznati pravo na objektivnost, a da svi ostali čekaju neko drugo vreme. Hvala vam.
Hvala. Gospodin Radojko Obradović ima reč.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, na dnevnom redu je zakon o izmeni i dopuni Zakona o Državnoj revizorskoj instituciji. Na samom početku nekoliko dobrih stvari, vezano za ove izmene i dopune Zakona. Prva posebno važna stvar je da Predlog zakona nije došao od Vlade nego od poslanika. Koliko god to bilo simbolično, važno je da na nezavisne institucije koje kontroliše Vlada nema nikakav direktan uticaj. Zato je dobro što su to uradili poslanici, kao što su poslanici pre nekoliko godina predložili tekst Zakona. Druga dobra stvar je, kao i kod prve dobre stvari, to što su to uradili poslanici. Većina zakona u našem parlamentu dolazi od strane Vlade. Mislim da gospodin Pastor nije u pravu. Nisam siguran, ali čini mi se da je još jedan zakon koji su predložili poslanici bio u ovom sazivu. Čini mi se da su to uradili poslanici LSV i da je njihov predlog zakona već bio u proceduri. Nije dobra stvar to što u proceduri ima bar dvadesetak zakona koje su predložili opozicioni poslanici a koji očigledno nikada neće doći na dnevni red. Nije dobra stvar, pošto očigledno parlament više nema problema sa vremenom, to što poslanici opozicije nemaju prilike da svoje političke programe izraze u ovoj sali. Konstatovali smo da je neophodno da parlament da punu podršku Državnoj revizorskoj instituciji. Nijedna državna revizija u svetu ne funkcioniše dobro bez parlamenta. Državna revizorska institucija nije telo koje treba da zameni rad drugih organa. Tužilaštvo, sudovi i policija treba da rade svoje posao. Ovo telo treba da radi neku drugu stvar i, koliko god zakon bio dobar i koliko god sve te norme zakona bile dobre, koliko god revizori bili jaki, ako nemaju podršku parlamenta oni nigde u svetu ne daju maksimalne rezultate. Koliki je značaj državne revizije? Sa žaljenjem moram da konstatujem da smo poslednja zemlja u svetu koja je dobila ovu instituciju, ali koliko je važna stvar i koliko je važna DRI govori podatak da su javni prihodi Srbije oko 43% BDP-a i da DRI treba da kontroliše kako se ta sredstva troše. To je otprilike 12-14 milijardi evra svake godine.Ako se naprave procenti uštede, videćete i sami koliko je to sredstava. Ako se podsetimo samo prvog izveštaja koji je Državna revizorska institucija napravila, vidimo koliko postoji sistemskih problema koje treba otkloniti da bi trošenje državnih para, para svih građana ove zemlje bilo mnogo kvalitetnije i efikasnije. Zakon o Državnoj revizorskoj instituciji, čije su izmene na dnevnom redu (svega nekoliko članova se menja), daje mogućnost državnoj reviziji da kontroliše sve direktne i indirektne budžetske korisnike; daje mogućnost da kontroliše čak i privatne firme u segmentu kada one posluju sa državom, jer je to jedini način da utvrdite da li postoji neka nepravilnost. Ako imate preduzeća koja grade puteve i ako uočite nepravilnosti u „Putevima Srbije“, jedini način da nepravilnost isterate do kraja je da odete i da kontrolišete i te privredne subjekte koji su potpuno privatni, a koji su u nekom segmentu radili sa državom. Državna revizorska institucija je jedino telo koje se bavi svrsishodnošću ulaganja. Neko može da asfaltira puteve samo u svojoj opštini, neko može da se bavi nabavkom automobila, kompjutera, osvetljavanjem fasade Narodne skupštine, šta god, ali DRI ima zadatak da utvrdi da li je to trebalo da se radi baš u tom trenutku. To je jedino telo u sistemu kakav je naš koje se bavi tim poslom. Kada pogledamo šta su problemi u dosadašnjem radu, za to su odgovorne brojne vlade, ne samo jedna; kada pogledamo izveštaj koji su nam dostavili pre nekoliko meseci, krajem prošle godine, oni u svom izveštaju to i kažu – kažu da nemaju potreban broj revizora, da nemaju adekvatne uslove, da nemaju pun kapacitet da rade svoj posao, kažu da čak nisu mogli da vrše reviziju prethodnih godina i da su morali da uzmu improvizovanu bazu za svoj proračun, da je to bila 2008. godina. Iz svih tih razloga ne izražavaju mišljenje o nacrtu zakona o završnom računu. Neizražavanje mišljenja je jedna od kategorija u reviziji. Državna revizija nije bila u stanju da se tačno odredi prema završnom računu. Sada je polovina maja 2010. godine. Koliko je meni poznato, nijedan od problema koje su imali pre šest meseci ili godinu dana, kada su ovaj posao počeli da rade, nije otklonjen. To znači da će 2010. godine, kada na dnevnom redu bude predlog izveštaja o završnom računu, problemi biti isti. To znači da ni 2010. godine nećemo imati pojma šta se dešava u javnim preduzećima, šta se dešava u agencijama, šta se dešava u brojnim državnim telima. Kada pogledamo izveštaj revizije, za svega nekoliko procenta revidovanih subjekata, na delu poslovanja i ministarstva, da je to izveštaj od nekoliko desetina strana sa taksativno navedenim propustima, možemo da zamislimo šta će biti kada krene ozbiljna revizija fondova javnih preduzeća i velikih lokalnih samouprava. Da bi se to desilo, oni moraju da dobiju potrebne uslove za svoj rad. Stalno govorimo u opisnim kategorijama – treba stvoriti potrebne uslove. Potreban uslov je stvar koja je relativnog značenja. To što je relativan uslov danas ovde u Srbiji možda je u Americi nešto malo drugačije, a u Africi nešto malo drugačije. Dolazimo do toga kolika treba da bude plata državnog revizora. Ovaj zakon menja nekoliko članova koji u stvari menjaju platu državnog revizora. Kada se pažljivo pročita taj zakon, zakon samo prepisuje jedan član iz Zakona o platama državnih službenika, jer Zakon o platama državnih službenika posebno definiše koeficijent i plate državnih službenika i njih nije moguće menjati direktno ovim zakonom. To je već utvrđeno nekim drugim zakonom. Koeficijenti za državne službenike su utvrđeni Zakonom o budžetu. Ovaj zakon, u stvari, samo prepisuje odredbu Zakona o platama državnih službenika. Dolazimo do plate Saveta, organa koji rukovodi revizijom i koji rukovodi ovom institucijom. Njihove plate su bile definisane u odnosu na predsednicu Narodne skupštine. To je potpuno logično jer predsednica Skupštine i Skupština, koji biraju državnu reviziju, sigurno imaju bar malo veću odgovornost nego svi oni koje ova skupština bira. Došli smo u paradoksalnu situaciju da DRI ne može da radi svoj posao zato što je njihova plata vezana za platu predsednice Skupštine. Predsednik Skupštine očigledno može da radi svoj posao, ona ne prima platu ovde nego na fakultetu. To je ta paradoksalna situacija. Kada pogledate amandmane kolega poslanika... Zakonom je predloženo da plata državnih revizora članova Saveta, odnosno predsednika bude 30% viša od plate ovlašćenog državnog revizora. Kolege su predlagale da bude 40%. Neki drugi su predlagali da bude 50%. Zašto 30%? Zašto 40%? Zašto 50%? Kada pogledamo kolike su plate po državnim institucijama, raznim agencijama, vidite da nema dve agencije koje imaju istu platu. To znači samo da ne postoji nijedan propis koji na jedinstven način definiše plate. Onda ćemo pitati da li je ta cifra, 30, 40 ili 50% i koja je to prava mera da se omogući njihov rad i njihova nezavisnost. Mi ćemo podržati sve amandmane, koje su podnosili različiti narodni poslanici. Naravno da smo za to da se Državnoj revizorskoj instituciji omogući da radi svoj posao, ali plata državnog revizora će samo stvoriti još jedan potreban uslov da oni rade svoj posao. Neophodan uslov je da imaju podršku u parlamentu. Ta podrška ne sme da bude deklarativna, ta podrška mora da bude suštinska. Da bi dobili podršku, parlament mora da razgovara o tome šta DRI radi. Čini mi se da je Zakon o državnoj reviziji tu potpuno jasan. Član 55. zakona nedvosmisleno kaže sledeću stvar: „Nadležno radno telo Skupštine nakon razmatranja izveštaja Institucije“, misli se na Odbor za finansije, „svoje stavove i preporuke u vidu izveštaja dostavlja Skupštini. Na osnovu bitnih činjenica i okolnosti na koje je ukazano u izveštajima Skupština odlučuje o predloženim preporukama, merama i rokovima za njihovo sprovođenje. Skupština može da zahteva od Institucije dodatno pojašnjenje pojedinih činjenica i okolnosti“. Znači, stav 2. člana nedvosmisleno kaže da kad Odbor za finansije analizira ove izveštaje, uputi preporuke, ne izveštaje, o izveštaju nezavisnog tela ovakvog tipa se ne raspravlja i to nije predmet odlučivanja... Ne može Skupština da prihvati i odbije izveštaj tako nezavisnog tela, ali može da raspravlja o preporukama da bi se neke stvari popravile. Koliko je meni poznato, tu je gospodin Krasić, Odbor za finansije je zasedao i usvojio preporuke. Znači, tema sednice Skupštine ne može da bude izveštaj nezavisnog tela, ali mogu da budu preporuke. O tim preporukama se ne raspravlja. Iako je bilo predloga da se to uvrsti u dnevni red, o tome se ne raspravlja. S jedne strane kažemo – potreban uslov su plate. Da, potreban uslov su plate, ali da bi državna revizija radila svoj posao mi moramo da raspravljamo o tome šta su oni radili i šta su zaključili u svom radu. To ne mora da bude samo lična odgovornost. Kad pogledate ovaj izveštaj ima lične odgovornosti, o tome pišu novine, neću trošiti reči na to, ali ovde ima i ozbiljnih stvari koje ukazuju na sistemske nedostatke. Naš problem i naš zadatak je da otklanjamo te sistemske nedostatke da se ne bi dešavali u periodu koji dolazi. Naš zadatak je da raspravljamo o izveštajima i o završnim računima pre donošenja budžeta da bi ti izveštaji i ti završni računi iz godine u godinu bili bolji. Prava podrška Državnoj revizorskoj instituciji od strane parlamenta je upravo to – da im se omoguće materijalni uslovi, da im se omoguće dobri zakoni, ali da raspravljamo o svim njihovim zaključcima, ko god da je kriv ili ko god da je odgovoran. Koliko je meni poznato, u onim prozvanim ministrima su ministri iz različitih stranaka. Prema tome, povodom takvih stvari ne treba da bude stranačka obojenost. Mi treba da zaključimo da li postoje sistemski nedostaci i zadatak parlamenta je da u najkraćem mogućem roku otklonite nedostatke. To što ćemo zatvoriti oči neće rešiti problem. To što ćemo se praviti da problem ne postoji može da taj problem napravi mnogo većim nego što jeste. Upravo će se na takav način stvoriti uslovi za rad u DRI. To što ćemo licitirati da li je to 30%, 40% ili 50%, to će sigurno popraviti njihov status, ali će nas kao parlament navesti na potpuno pogrešan put, jer ćemo onda svaki sledeći put da merimo, pošto nemamo jedinstveni propis, da li je važniji direktor Centralnog registra hartija od vrednosti ili guverner Narodne banke, da li je važniji predsednik Saveta DRI ili predsednik Ustavnog suda. Odnos parlamenta se definiše i u odnosu na plate, a parlament izglasava sve te odluke, u odnosu na plate svih tih funkcionera. Onda ćemo doći u situaciju da u stvari utvrđujemo relativne odnose pojedinih plata. Nama je u interesu da u državnoj upravi rade vrlo kvalitetni kadrovi. Onda će kvalitetni kadrovi da se sele iz institucije u instituciju, u zavisnosti od toga gde budu imali veću platu. Problem DRI sa kadrovima je bio što su odlazili u neke druge institucije. Nažalost, kvalitetnih kadrova nema dovoljno da se zaposle u svim državnim organima. Onda ćemo stalno imati problem koji nas vraća na početak. Mi ćemo u raspravi u pojedinostima raspravljati o predloženim amandmanima. Još jednom da ponovim, apsolutno podržavamo izmene zakona kojima se stvaraju materijalni uslovi, ali mislim da još uvek postoji prostor da izađemo jedinstveni sa stavom kolike plate treba da budu i da izađemo jedinstveni oko podrške Državnoj revizorskoj instituciji, jer postoje i poslovničke mogućnosti za to. Time ćemo sigurno uraditi mnogo veći posao, nego preglasavanjem oko procenta povećanja plate državnog revizora i članova Saveta. To je sigurno mnogo bolji put i put koji garantuje da će ova institucija mnogo bolje raditi svoj posao.
Gospodin Vlajko Senić ima reč. Izvolite, gospodine poslaniče.
Poštovana predsednice, poštovani narodni poslanici, prvo bih o ovim procentima, s obzirom na to da je gospodin Obradović u svom dobrom izlaganju pokrenuo temu, koja jeste bila centralna na Odboru za finansije, a ticala se našeg predloga o tome koliko treba da podignemo plate zaposlenima u DRI da bi oni dobili odgovarajuće uslove za rad, da bi mogli, onako kako je rečeno u njihovom izveštaju koji su napravili prošle godine, da privuku odgovarajuće kadrove, ljude, kvalitetne, da bi imali mogućnost da svoj posao rade kvalitetno i na pravi način. Počeli smo od jednog predloga koji je načelno bio prihvaćen od članova Odboraza finansije. Međutim, kada smo svi zajedno pogledali kolika bi bila plata predsednika Saveta DRI, ta prva projekcija je bila negde 270.000 ili 300.000 dinara. U opštoj, da kažem, hajci na visinu primanja državnih službenika nije mogao da se postigne dogovor o tome i da to bude predlog, iako je inicijalno čak i za taj iznos sredstava i za te plate Ministarstvo finansija dalo pozitivno mišljenje i reklo da načelno nemaju ništa protiv i da imaju dovoljno sredstava da se obezbedi tolika plata članova i predsednika Saveta. Samim tim i plate zaposlenih bi bile više. Bili smo se gotovo dogovorili u Odboru za finansije da jedan takav predlog uputimo Skupštini, međutim, nakon nekih naknadnih političkih konsultacija se ipak videlo da ne postoji političko raspoloženje da tako dramatično povećamo plate predsedniku i članovima Saveta. Kad govorimo o tome kolika je prava mera za plate predsednika ili članova Saveta, možemo u ovom trenutku da pođemo samo od njihove želje, koliku platu žele da imaju. U svom amandmanu sam predložio da to bude 50%, zato što je na kraju u razgovorima koje smo mi kao članovi Odbora za finansije vodili sa predstavnicima DRI, pre svega sa predsednikom i sekretarom, njihova poslednja želja bila da to bude upravo ono što ja želim da podržim. Slažem se potpuno da nemamo nijedan parametar koji bi nam omogućio da na osnovu plate, na primer, predsednika Skupštine utvrđujemo plate svih drugih odgovornih lica. Moram da kažem da smo svi zajedno sami krivi što smo Narodnu skupštinu doveli u takvu situaciju da danas građani misle da ove plate koje primamo jesu previsoke za ovo što se radi u Narodnoj skupštini. Uveren sam da ćemo u nekom narednom periodu uspeti da se zajednički izborimo za bolju poziciju i status Narodne skupštine, ne kao nekakve institucije gde sada mi imamo većinu, nego kao institucije koja treba da ima centralno mesto u političkom sistemu Srbije. Uveren sam da ni nama koji smo danas na vlasti ovakav položaj Narodne skupštine sigurno ne doprinosi, a uveren sam da ni ljudima koji posle nas budu došli na vlast u Srbiji neće biti u interesu, ni političkom, ni svakom drugom, da Narodna skupština bude institucija koja nema zavidnu podršku građana. Verujem da ćemo mi u narednih nekoliko meseci ili narednih godinu ili dve dana uspeti da nekim potezima tu situaciju popravimo. Što se tiče uslova rada, ne bih uslove rada vezivao isključivo za platu. Znate, ako vas neko izabere sa predsednika Saveta ili za člana Saveta DRI jedne države, onda vi to ne možete da posmatrate isključivo kroz platu. To je jedan ogroman vetar u leđa vašoj privatnoj karijeri. Ako hoćemo te stvari da postavimo tako, predsednik neke države, predsednik Amerike zarađuje pedeset puta više posle odlaska sa dužnosti, nego što formalno zarađuje dok je predsednik te države. Dakle, ne možemo uvek trenutno posmatrati i reći – neko se nalazi na čelu Saveta i za tih četiri, pet ili šest godina on treba da zgrne toliku platu da do kraja života ne mora ništa da radi. Mislim da tu ima dva elementa: s jedne strane, naravno da je važna ta finansijska nezavisnost, a s druge strane, prosto postoji elemenat časti i činjenica da ste vi jedini, ili ste vas petoro jedini ljudi u celoj Srbiji koji imate mogućnost da radite taj posao, a siguran sam da u Srbiji ima nekoliko desetina kandidata koji bi taj posao mogli da rade na jednako dobar način. Žao mi je što se priča o DRI praktično svela na primanja, na to da li je plata ovolika, da li član Saveta ima pravo na topli obrok. Prosto, šaljemo sliku kao da je to jedna prolazna funkcija koja će trajati nekoliko godina, da će ti ljudi u to vreme biti tu i da posle toga oni nemaju šta da rade u životu. Mislim da to nije dobra poruka i mislim da zbog toga Odbor za finansije nije prihvatio ideju da se pored povećanja plata ide i na produženje mandata članovima DRI. Smatramo da je važno da razmišljamo i o produženju mandata, ali da kada sledeći put budemo birali svi zajedno budemo svesni, i mi koji biramo i ljudi koji će biti izabrani, šta to u stvari znači, šta znači ako kao predstavnici građana Srbije nekoga izaberemo da pet-šest godina radi taj odgovoran državni posao, dakle, da to ima određenu, mogu čak da kažem i ekonomsku cenu i ogromne beneficije. Mislim da je ova rasprava zbog toga dobra i da ne postoje velike razlike između poslanika vlasti i poslanika opozicije. To se može videti i po tome da postoje neki amandmani koji su gotovo potpuno istovetni, bez obzira na to da li dolaze iz stranaka vladajuće koalicije ili stranaka opozicije. Ono što mi na ovaj način treba da učinimo, to je da podignemo svest građana i svih nas zajedno o instituciji koja tek nastaje u Srbiji u poslednjih nekoliko godina i koja treba da traje narednih nekoliko desetina godina. Ono što mi danas radimo predstavlja samo neku vrstu kamena-temeljca da to za pet, deset ili petnaest godina bude institucija koja će imati punu podršku javnosti i koja će biti respektabilna, gde će raditi sposobni, obrazovani ljudi, koji će taj posao raditi na najbolji način. Kada se pojavio izveštaj DRI i sam sam prilično negativno reagovao na način na koji se on pojavio u javnosti i to sam rekao i gospodinu Sretenoviću kao predsedniku Saveta. Mislim da je napravio veliku grešku u tom trenutku, da je prosto izašao u javnost, podigao očekivanja. Posle tog izveštaja je jedan dobar broj građana očekivao da će neki državni službenici bukvalno završiti u zatvoru. Takva slika stvorena je iznošenjem izveštaja u javnost potpuno neselektivno i bez dobre pripreme javnosti šta su nalazi i kakve će biti posledice svega toga. Mi danas, nekoliko meseci nakon toga, imamo činjenicu da jesu podnete prekršajne prijave, da jeste bilo određenih propusta, da su neki propusti, kao što je ovde rečeno, sistemski, da su neke greške napravljene, ali da to nije ni izbliza ono što su građani mislili da jeste kada se taj izveštaj pojavio početkom ove godine i kada je nekoliko dana, dve ili tri nedelje trajala prava hajka i na Vladu, i na poslanike i na sve državne institucije. Mislim da je ta greška bila velika i nadam se da će svi iz te greške da izvuku pouku i da ćemo kada budemo raspravljali o izveštaju za ovu godinu imati mnogo bolje uslove rada, da će to biti u Narodnoj skupštini ili u Odboru za finansije, ali da će to biti prezentovano na jedan način koji ne znači neku vrstu raspaljivanja javnosti, hranjenja javnosti, koja je ionako umorna od različitih političkih trzavica i naravno željna da s vremena na vreme vidi ko je šta uradio, ko je pogrešio i kojih razmera je ta greška. Dakle, ljudi koji rade posao u DRI moraju da budu svesni svoje pozicije, moraju da budu svesni težine reči koju izgovaraju. Moraju da budu svesni činjenice da ni za vreme prethodne, sadašnje i neke buduće vlade njihov angažman ne treba da ima nikakve veze sa političkom pozadinom, da budu veoma vešti u izbegavanju bilo kakve političke zloupotrebe njihovog rada. Čini mi se da je nekoliko meseci nakon prvog izveštaja DRI situacija mnogo bolja. Mislim da ta institucija ima jedan korektan tretman u Narodnoj skupštini. Nisam uveren da svi znaju koliko je veliki značaj DRI, da ima apsolutno iskrenu podršku svih, ali to ne treba nas u Narodnoj skupštini da spreči da usvojimo izmene ovog zakona, bez obzira na to da li ćemo na kraju to usvojiti u predloženom iznosu ili će biti nešto više. Mislim da to zaista nije suština, suština je da mi na ovaj način pošaljemo poruku, i ljudima koji rade u DRI i javnosti i onim ljudima čiji će rad DRI kontrolisati, da postoji apsolutna i nepodeljena podrška radu DRI i da je to jedan proces koji nikada više ne može da se vrati na početnu tačku. Meni je žao što je naša Državna revizorska institucija manje uradila u proteklih nekoliko godina nego što je uradila, na primer, takva institucija u Crnoj Gori. Oni su ranije i počeli. Mi smo, nažalost, praktično poslednja zemlja u regionu koja je počela, koja je imala rezultate rada DRI, ali to ne znači da taj loš početak predstavlja opravdanje za neki budući period. Nadam se, takođe, da će i obuhvat rada DRI biti mnogo širi nego što je bio do sada. Mislim da usvajanjem ovog zakona stavljamo ad akta priču o uslovima rada DRI. Dakle, ako i nakon donošenja ovih promena zakona, pri slušanju narednog izveštaja budemo imali priliku da čujemo da uslovi rada nisu bili dobri, da nema dovoljno kandidata, onda možemo doći u situaciju da se zapitamo kakvi su uopšte uslovi rada neophodni da bi jedna takva institucija dobro radila svoj posao. Verujem i nadam se da će DRI ove godine smoći snage da da mišljenje, a ne da se uzdrži od mišljenja o reviziji koju će činitii koju, koliko smo informisani iz medija, već čini u proteklih nekoliko nedelja. Ono što je takođe važno, to je da se fokus rada Državne revizorske institucije malo pomeri ka javnim preduzećima. Da smo ranije imali DRI, ne bi nam se desila ova blamaža koja nam se dešava sa NIS-om, da mi godinu dana i više nakon što je kompanija prodata „Gaspromu“ ne znamo kakav je njen rezultat, da ljudi koji su ruska strana, koja je uložila sredstva, danas dolaze u situaciju da shvataju da ima mnogo više gubitaka nego što je to izgledalo na početku i da mi danas ne znamo da li će uopšte to što smo mislili da smo prodali biti prihod ili će država u narednih nekoliko godina biti uskraćena za svoj deo profita zato što se pokazuje da stvari stoje mnogo drugačije nego što je izgledalo. Zato je važno da se rad DRI proširi na javna preduzeća, na lokalne samouprave i da to bude poruka svim ljudima koji su izabrani od strane građana i raspolažu novcem građana da će svako trošenje novca poreskih obveznika biti predmet kontrole i da sa tom svešću svoj posao rade. Mislim da je ta preventivna funkcija mnogo važnija u Srbiji nego što je sam nalaz, bilo onaj koji je bio tokom ove godine, bilo onaj koji će se pojaviti tokom naredne godine, konkretan nalaz. Dakle, mnogo je važnija ta preventivna funkcija i jačanje svesti državne administracije, lokalne samouprave i u javnim preduzećima da uvek postoji institucija koja će imati dovoljno kapaciteta, spremnosti i hrabrosti da uđe u koštac sa analizom finansija, bilo kog novca koji je novac poreskih obveznika. To je ipak jedna stvar koja se u Srbiji dosta pomerila napred i mislim da je situacija mnogo bolja. Mislim da mi ovim danas praktično činimo ono što jesmo obećali građanima u izbornoj kampanji, a to je ubrzanje evroatlantskih integracija. Dakle, mnogo je bilo političkih parola, mnogo je bilo priče, a bilo je malo (čini mi se često) konkretnih rezultata. Sa ovakvim stvarima mi i EU šaljemo poruku da smo spremni da prihvatimo standarde koji tamo postoje i pre nego što postanemo punopravna članica EU. Ako u fokus našeg političkog delovanja u budućnosti budemo stavili to šta mi možemo sami da uradimo da bismo se što pre približili standardima EU, umesto da svakodnevno govorimo o tome kada će doći taj dan kada će Srbija zvanično ući u EU, mislim da ćemo mnogo brže i efikasnije uraditi stvari i da će taj dan doći mnogo brže nego ako svakodnevno politički licitiramo o danu i datumu. Dakle, G17 plus će apsolutno podržati Predlog ovog zakona. Videćemo da li postoji mogućnost da se kroz amandmane po našem mišljenju i dodatno poboljša. Verujem da ćemo na ovaj način sa dnevnog reda skinuti pitanje da li postoji institucionalna podrška DRI, da ćemo im dati novi vetar u leđa da svoj posao rade korektno i da ćemo u narednom periodu moći da očekujemo mnogo bolje izveštaje, mnogo veći obuhvat i da će zbog toga i upravljanje javnim finansijama u Srbiji biti efikasnije nego što je to bilo u proteklom periodu. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Seniću. Narodni poslanik Dragan Stevanović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Seniću, ne zamerite što se direktno vama obraćam, ali postoji nekoliko rečenica koje ste izrekli i sa kojima sam zaista saglasan. SRS ne može da kaže da one nisu korektne i u redu, ali morate da priznate činjenicu da je svaka priča o EU i evropskim integracijama deplasirana kada analizirate odnos izvršne vlasti prema DRI, odnos različitih većina prema DRI poslednjih pet ili šest godina, otkako je ona formirana. Čak i ove izmene i dopune o kojima danas govorimo nisu do kraja izmene kakve bi trebalo da se dese, i tu sumnju i apsurd priče o evropskim standardima kada je u pitanju DRI potvrđuje i uopšte ne dovodi u pitanje. Evo zašto vam to govorim. Odnos izvršne vlasti, skupštinske većine koja stoji iza te izvršne vlasti prema DRI je, u stvari, manifestacija vašeg odnosa prema standardima koji u tom razvijenom svetu vladaju. Lepo je što se setili NIS-a, ali ste mnoga druga javna preduzeća i ustanove zaobišli, a bilo bi mnogo interesantnije i lepše da čujemo šta se u njima dešavalo, zbog činjenice da vlast nije učinila ništa da olakša rad DRI, da joj dune vetar u leđa kako bi Srbiju predstavili kao ozbiljnu i odgovornu državu u 21. veku, kako smo to danas u ovoj sali mogli da čujemo. Ono oko čega se niko danas neće sporiti jeste činjenica da su plate u DRI bile takve kakve jesu, da one možda jesu bile razlog zbog čega ta institucija nije funkcionisala, jedan od razloga; svi smo danas saglasni da njih treba promeniti i načiniti ih adekvatnim. Za Srpsku radikalnu stranku priča o DRI danas nije smela da se svede samo na te izmene. Postoje i neke druge izmene koje bi možda trebalo danas da uradimo, da o njima razgovaramo, da u parlamentarnoj raspravi dobijemo kvalitetne izmene i dopune i da te izmene i dopune budu zaokružene u jednu celinu kako bi Državna revizorska institucija mogla da funkcioniše kako treba. U pravu ste bili u onom segmentu kad ste rekli da je žalosno što se priča o funkcionisanju ove institucije svela samo na plate. To nije dobra poruka nikome, ali doći ćemo i do toga i doći ćemo do toga zašto SRS ima takav stav. Ako se sećate, ovde je pre nekoliko nedelja bila zakazana jedna tematska sednica na kojoj smo raspravljali, odnosno imali priliku i šansu da pitamo predstavnike DRI o izveštaju, efektima krize itd. Zamislite sad ironiju, oni koji su tražili tu tematsku sednicu nisu DRI postavili nijedno konkretno pitanje. Čak se nisu dotakli pitanja kako rešiti problem plata o kojima danas raspravljamo. Srpska radikalna stranka je tada otvorila nekoliko pitanja, otvorila je i pitanje o platama, ali smo otvorili i pitanje o nezavisnosti DRI, i pitanje nekih drugih zakona koji prate rad DRI i koji bi joj omogućili da svoj posao obavlja na adekvatan i potpun način. Evo, danas raspravljamo samo o platama. Postoje neki članovi koje bismo zaista potegli kao pitanje i promenili ih; recimo, to je član 5. u kome su apstraktne kategorije: institucija može da daje, po potrebi itd. Znači, nešto slično smo imali u jučerašnjoj raspravi, ništa određeno, ništa konkretno. Promenili bismo to možda, na ovaj ili onaj način. Vi u ovom zakonu takođe imate i određenje da dvadeset poslanika može da pokrene inicijativu za smenu revizora, predsednika, članova itd. Da li je to dobra kategorija? Da li to ne dovodi u pitanje nezavisnost ove institucije? Imajući u vidu iskustvo sa većinom koja danas upravlja ovom državom i činjenicu da su oni koji su najveći u toj grupi skloni popuštanjima prema manjim političkim grupama u okviru većine, zamislite ako nekome u toj grupi padne na pamet da za izveštaj koji je Državna revizorska institucija uradila iz nekog ministarstva koje oni kontrolišu pokreću tu inicijativu... Većina će pristati zbog nekih budućih zakona koji takoreći, po vama, predstavljaju vaš put u EU ili naše evropske integracije. Prema tome, izmene i dopune Zakona nismo smeli da svedemo samo na plate. To je jedna stvar. Ove izmene i dopune takođe oslikavaju koliko je farsičan odnos vlasti prema ovoj instituciji. Zamislite, vi ste u obrazloženju napisali da je Odbor za finansije jednoglasno u decembru mesecu preporučio Skupštini da menja, ali ne samo Zakon o Državnoj revizorskoj instituciji, nego zakone o reviziji i javnim finansijama. To je nešto drugo. To je sveobuhvatnije i to se odnosi na sve ono o čemu sam do sada govorio. U februaru mesecu smo imali opet Odbor za finansije, pa su inicijative DRI prihvaćene, pa smo čekali mišljenje Ministarstva da obezbedi bednih 25.000.000, da se poveri ovoj instituciji. Danas smo već zašli u polovinu 2010. godine i raspravljamo o tim izmenama i dopunama. Malopre slušamo – mi smo na početku. Na kakvom početku? Institucija postoji već pet godina, o evropskim integracijama se priča već deset godina, a funkcionisanje ovih regulatornih tela je jedan od preduslova za vaš put u te vaše evropske integracije. Šest meseci ne možemo da dođemo u situaciju da obezbedimo 25.000.000 Državnoj revizorskoj instituciji. Vidite sad koliko je to beznačajno. Kod sebe imam zvanični dokument, dobili smo ga krajem marta, a to je Izveštaj o radu budžetske inspekcije za 2009. godinu. Oni su tretirali 45 kontrola, u 73% kontrolisanih institucija utvrđene su nepravilnosti i nezakonitosti. Pazite, samo u Ministarstvu zdravlja preneta su sredstva za nabavku bolničkih kreveta i ostalog - 55,552 miliona. Nisu vraćena. Onda, za nabavku nekih vozila za hemodijalizu - 11,346 miliona. Pare do dana kontrole nisu bile vraćene. Samo na dve nabavke je 60 miliona otišlo u vazduh, determinisane kao nepravilnosti i bezakonje, a mi čekamo šest meseci da obezbedimo dvadeset pet miliona dinara za instituciju koja će obezbediti da se sa druge strane uštedi dvadeset, trideset ili pedeset milijardi dinara. Zamislite, kada bi država na godišnjem nivou sačuvala pedeset milijardi dinara, vi biste imali prepolovljen deficit na godišnjem nivou. Političke volje u vlasti nema. Onda ministar finansija izađe i kaže – znate, na godišnjem nivou 130 milijardi dinara, mi ne možemo da pratimo, ne znamo gde one idu i gde one nestaju. A Državna revizorska institucija je imala, i po zakonu koji je na snazi i koji bi mogao u drugim segmentima da se menja, toliko ovlašćenja. Zamislite samo, oni mogu da uđu u poslovanje nekog fudbalskog kluba na lokalnom nivou, koji dobija sredstva iz budžeta lokalne samouprave. Da li neko od nas poslanika koji sedimo ovde može da zaključi da bi se u kontroli i reviziji takvih institucija, i u koliko institucija, moglo konstatovati da nemamo nesvrsishodno poslovanje? Znači, ne neefikasno, ne neekonomično, ne neuspešno, nego nesvrsishodno poslovanje, koje obuhvata sve tri kategorije koje predviđa Zakon o DRI. Postoje institucije, koje bismo mogli na prste dve ruke da nabrojimo. To govori izveštaj budžetske inspekcije, a to nažalost govori i izveštaj koji smo imali, koji je pretvoren u farsu zbog sednice na kojoj je i Skupština pristala da se tematski o ovom problemu raspravlja; malopre je gospodin Obradović pomenuo, vi ste zakonom bili obavezani u kakvoj formi, ali zakonom smo bili obavezani svi zajedno da to bude tačka dnevnog reda plenarne rasprave na kojoj će se zauzeti određeni stavovi na osnovu mišljenja i preporuka koje ima DRI. To se izbeglo. Onda ne možete od nas da očekujete da imamo drugačiji stav prema odnosu izvršne vlasti prema jednom, trebalo bi da bude nezavisno, regulatornom telu, odnosno DRI. Pogledajte šta se paralelno sa svim ovim stvarima dešava. Vlada najavljuje paket mera – menjaćemo poreski sistem, penzioni sistem, spremamo se da napravimo racionalnu javnu potrošnju. Zamislite ironiju, niko od vas nije mogao da vidi, ni ja nažalost, kakav je to zakon o kontroli javne potrošnje ili javnih rashoda, ne znam kako su ga definisali. U tom zakonu, po rečima ministra Diane Dragutinović, planira se formiranje fiskalnog veća koje će da kontroliše javne rashode u Republici Srbiji, odnosno da prati da li su uravnoteženi prihodi i rashodi. Alternativa tom fiskalnom veću jeste DRI, odnosno da Vlada nađe prerogative i ovlašćenja, da ponudi Državnoj revizorskoj instituciji, na osnovu kojih će ona moći dodatno da kontroliše javnu potrošnju. Zamislite bruku, ne pitamo se mi kao predstavnici naroda i građana, nego se predlog šalje u MMF da MMF kaže šta je za nas dobro, a šta za nas nije dobro. Nemamo dilemu kako bismo to rešili. Nažalost, nismo u prilici da to sada sprovodimo, ali vi večite dileme imate. Umesto vi da ih rešavate, rešava nam ih neko drugi. Vreme koje smo ostavili iza nas pokazalo je da ta rešenja nisu dobra, a vi nemate hrabrosti, niti političke volje da to priznate. Država i dalje ide kroz stihiju, vrti se zemlja u svim pravcima, pa šta nas sačeka na nekim novim izborima. I ove izmene i dopune ovog zakona i odnos Vlade prema DRI se kreiraju i definišu na osnovu nekog budućeg izbornog ciklusa, jer potpune i konkretne mere i podrška DRI u ovom trenutku, znate dobro, ne bi bila popularna, jer dobro znate šta bi se sve zateklo po ministarstvima. Šta očekujete, da imamo drugačiji izveštaj DRI na kraju 2010. godine od ovog koji smo imali pre? Na osnovu čega? Pola godine je već prošlo. Oni su već ušli u reviziju, a dok primenite ovo o čemu ćete se izjašnjavati u danu za glasanje, dok oni dobiju mogućnost da sve ove ljude uposle i sprovedu konkurse, proći će još tri meseca. Oni će već biti u postupcima, odnosno u fazi pripreme izveštaja, o kojem ćemo mi morati da se obaveštavamo. Rekli smo – izveštaj za 2009. godinu neće biti ništa drugačiji od izveštaja za 2008. godinu, ali kada dovedete u korelaciju to i vašu projekciju izbora, kada će biti, ništa nije čudno i ništa nije neočekivano. Očigledno je da se izbori najavljuju za narednu godinu. Nažalost, dok god se u Srbiji bitne političke odluke, naročito kada su u pitanju ekonomija i finansije, budu donosile na osnovu projekcije izbora Srbija će da grca u problemima i svakog dana će biti u veku niže, a ne kako danas slušamo – nečija svest i mišljenje su u 19. veku. Šta je ono što smatramo da treba da pošaljemo u ime SRS kao poruku i Državnoj revizorskoj instituciji i onima koji će biti revizori? Moraju da učine sve da ostanu nezavisni. Tu ste debelo pali na ispitu. Svi vi koji dolazite iz određenih lokalnih sredina vrlo dobro znate da nam lokalne kabadahije kontrolišu i tržišne inspekcije i inspekcije rada, da nam se svima zajedno podsmevaju. Vaše ministarstvo donese u toku godine dva rešenja i naloži jednom malom javnom preduzeću da vrati cene. Podsmevaju im se. Pitate ministra, a ministar – pa, sve sam uradio. Tržišni inspektori odu tamo, direktori i predsednici opština pišu sa njima zapisnike, falsifikuju zapisnike, poigravaju se sa državom. Sada neko vas treba da shvati ozbiljno, sada će DRI da radi kako treba. Sve smo rešili, još samo to da rešimo. Ovde može da se prepozna i malicioznost. Evo zašto: sutra ćete se ograditi od DRI i reći ćete gospodinu Sretenoviću – šta hoćete, dali smo vam pare, šta je sad problem? Na svim ostalim poljima i dalje će se institucija saplitati, da ne prepoznaje i ne traži prljavštinu i tragove, kojih očigledno ima, i vi ste svesni; ubeđen sam da postoji deo vas kojima to smeta, ali poštujete stranačku disciplinu, nažalost. To nas sve košta, ali tako je. Ovim izmenama gospodin Sretenović je veliku obavezu preuzeo na sebe. Njegova je poslednja, ko će da radi i ko će proći na konkursu. Naša poruka – SRS traži od gospodina Sretenovića da to ne budu isključivo ljudi koji će ući u DRI zbog adekvatne materijalne satisfakcije, jer, zapamtite, ako i dobiju platu od 100.000, lokalne kabadahije na drugim nivoima vlasti će ponuditi 200.000 da neke stvari ne vide i ne konstatuju u svojim izveštajima i zapisnicima. To moraju da budu časni, pošteni i hrabri ljudi. Takođe, poručili bismo na kraju, neka sugerišu ljudima u svojoj revizorskoj instituciji da se bave adekvatnim poslom, svojim poslom i da u okviru ministarstava i institucija, agencija, tela, gde god budu u kontroli, traže prave stvari. Ne bih voleo da budem banalan, ali ova država zaslužuje da se državni revizori u okviru institucija ne bave ni ćevapima, ni pljeskavicama, niti vešalicama, niti vinom, nego da se bave ugovorima, javnim nabavkama i svim ostalim velikim poslovima gde se kreće veliki novac i gde taj veliki novac nestaje. Srpska radikalna stranka smatra da je dobro što će u jednom segmentu biti rešeni problemi Državne revizorske institucije, ali insistiram na tome da vlast u Srbiji suštinski svoj odnos prema DRI nije promenila i da će problema i dalje biti.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Mihailo Purić ima reč, a zatim gospodin Maraš.
Poštovana predsednice, uvažene kolege narodni poslanici, čuli smo veoma kvalitetne rasprave po pitanju DRI. Odbor za finansije je više puta o tome raspravljao. Učestvovali smo u tome, svi poslanici koji su članovi Odbora za finansije, bilo je različitih mišljenja, ali nepodeljeno mišljenje jeste da Državna revizorska institucija treba stvarno da radi one poslove koji su propisani zakonom i što građani očekuju od DRI. Samo želim da se vratimo na Predlog izmena i dopuna zakona i želim da napomenem da se predloženim izmenama i dopunama Zakona o DRI stvaraju mogućnosti da institucija kadrovski ojača i na taj način u potpunosti odgovori Ustavom i zakonom određenim obavezama, u skladu sa preporukama nadležnih institucija EU. Mi smo kao Odbor za finansije imali više sastanaka, samo želim da podsetim na sednicu Odbora za finansije Narodne skupštine koja je bila 7. i 8. decembra 2009. godine gde smo raspravljali o Izveštaju DRI i o reviziji Završnog računa budžeta Republike Srbije za 2008. godinu. Tada nas je predstavnik DRI upoznao detaljno sa problemima koje institucija ima zbog nemogućnosti da zaposli kvalitetan revizorski kadar, prvenstveno zbog malih plata revizora. Mislim da je to ono što je suština i mislim da o tome treba danas da govorimo kada pričamo o Predlogu zakona u načelu. Ono što još želim da istaknem jeste da je prema sadašnjim propisima plata državnog revizora sa zvanjem ovlašćenog državnog revizora 65.000, a plata državnog revizora sa zvanjem državnog revizora je oko 50.000 dinara. Poslovi državnog revizora su visoko stručni i složeni i stoga zahtevaju da se na adekvatan način plate, zbog toga što su potrebna specifična znanja i veštine za obavljanje tih poslova. Ako želimo da kažemo kako i na koji način danas Državna revizorska institucija radi, pre svega želim da napomenem da ona ima pet državnih revizora, dva vrhovna državna revizora, za sada su to jedina lica koja mogu vršiti reviziju u 2010. godini. Ovaj broj revizora je nedovoljan sa aspekta obuhvata revizije koji bi trebalo izvršiti u skladu sa donetim planom za 2010. godinu, kao i u skladu sa odgovarajućim međunarodnim standardima. Usvajanjem predloženih izmena i dopuna Zakona o DRI stvorile bi se mogućnosti za prijem revizorskog kadra. Planirano je da se u instituciju u 2010. godini zaposle još tri vrhovna državna revizora i 27 državnih revizora. Imali smo ovde prilike da čujemo da na neki način Državnoj revizorskoj instituciji nije na pravi način omogućen rad. Na toj sednici održanoj 7. i 8. decembra 2009. godine, Odbor za finansije je jednoglasno odlučio da preporuči Narodnoj skupštini da se, imajući u vidu zaključke i izveštaje DRI, pristupi izmenama i dopunama Zakona. Ono što još želim da kažem jeste da je na osnovu uporedne analize rešenja materijalno-pravnog statusa vrhovnih revizorskih institucija u državama iz okruženja i državama Evropske unije, a imajući u vidu obaveze i odgovornosti koje ove institucije imaju, nesporno da Državna revizorska institucija treba da zauzme posebno mesto u sistemu državnih organa Republike Srbije. To će se omogućiti poboljšanjem materijalnog položaja institucije. Ovaj predlog izmena i dopuna Zakona o DRI pre svega to ima za cilj. Nadam se da će Državna revizorska institucija 2010. godine i narednih godina ostvariti ono što je najbitnije, a to je da se jasno definišu tokovi novca poreskih obveznika i građana Republike Srbije, da se troši upravo u one svrhe za koje je predviđeno. Što se tiče DS i poslanika DS, mi ćemo u danu za glasanje glasati za ovaj predlog zakona. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Puriću. Narodni poslanik Slobodan Maraš ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, prvo moram da izrazim veliko zadovoljstvo zbog toga što je ovaj predlog izmena i dopuna zakona došao na dnevni red, iz prostog razloga što je u prethodnom periodu, kada je god bilo postavljeno pitanje rada Državne revizorske institucije, Liberalno-demokratska partija insistirala da se, između ostalog, popravi i materijalni položaj onih koji rade u DRI, počev od predsednika, pa sve do poslednjeg revizora koji će raditi u DRI. Smatramo da smo velikim delom i mi doprineli da se ovo danas nađe na dnevnom redu. Međutim, hteo bih da podsetim kolege koji je put Državna revizorska institucija prešla do ovog momenta. Znači, od donošenja Zakona o Državnoj revizorskoj instituciji do formiranja, odnosno do izbora članova Saveta prošlo je preko dve godine, pa nakon toga porođajne muke od godinu i po dana da se dobije poslovni prostor u kom bi se radilo, pa onda opet porođajne muke oko prijema novih zaposlenih, odnosno revizora. Naravno, nijedan nije primljen, iz prostog razloga što uslovi koji su bili ponuđeni onima koji bi konkurisali za državne revizore nisu bili uslovi koje bi mogao da prihvati bilo ko ko se ozbiljno bavi ovom temom. Mi smo na Odboru za finansije dosta pričali i moram da kažem da je zahvaljujući predsedniku Odbora za finansije i predsedniku Saveta DRI zaista ostvarena dobra saradnja između ovog nezavisnog tela i Odbora za finansije. Često smo se sretali, više puta je tu bilo različitih mišljenja, ali smo se i mi u Odboru i sami predstavnici DRI saglasili da je neophodno dovesti u materijalni položaj zaposlene u DRI da bi ljudi bili motivisani da se prijave da rade. Već je bio raspisan konkurs; od nekoliko stotina njih koji su se prijavili svega jedan čovek je ispunjavao uslove, ali da radi za platu od 50.000 do 60.000, to bi zaista bilo ravno nipodaštavanju samog sebe, iz prostog razloga što bi u privatnom sektoru ta plata mogla da bude i do deset puta veća. Naravno da ne možemo izjednačiti državni i privatni sektor, ali kada je u pitanju DRI smatramo da bilo koja plata i materijalna nadoknada koju budu dobili za rad koji obavljaju, a u javnom interesu i u interesu građana ove države, nije velika. Mislim da je u proteklom periodu došlo pomalo do zamene teza. Kada je predstavljen prvi izveštaj DRI odmah su krenuli napadi na Državnu revizorsku instituciju zbog načina na koji je objavila taj svoj izveštaj. Međutim, sve je urađeno u skladu sa propisima. Oni su ga predali predsednici Skupštine gospođi Slavici Đukić-Dejanović i održali pres-konferenciju. Nije bilo nikakve potrebe da prvo upoznaju nas iz Odbora. Tu je krenula mala polemika, pre svega iz vladajuće većine, zbog čega je to urađeno na takav način. Faktički, umesto samog izveštaja, za koji smo svi razumeli da je izveštaj koji... Mislim, i u samom izveštaju stoji da nema zaključka, odnosno da ne može da se zauzme stav iz prostog razloga što je mali broj budžetskih korisnika kontrolisan. Tada je velika većina poslaničkih grupa dala podršku DRI, sve u nadi da ćemo imati priliku da raspravljamo o izveštaju DRI u roku od nedelju dana, dve nedelje, tri nedelje, pet nedelja. Gospodin Radojko Obradović iz Demokratske stranke Srbije je o tome dosta govorio; tu je i predsednik Odbora za finansije koji će sigurno napomenuti da smo mi kao Odbor za finansije predložili vama, gospođo predsednice, da se na plenarnoj sednici raspravlja o preporukama DRI. Nažalost, to nije prihvaćeno i urađeno je nešto što je dovelo opet do zamene teza. Jedna poslanička grupa je predložila da u predviđenom danu jedna od tema bude izveštaj DRI. Tada smo faktički, umesto budžetskih korisnika kod kojih su ustanovljene zloupotrebe, više vodili računa o tome, odnosno neke poslaničke grupe su se, da ne budem grub, više bavile Državnom revizorskom institucijom. Nezavisnost se ne stiče samo kroz ekonomsku sigurnost, ali se stiče i kroz ekonomsku sigurnost. Da bi Državna revizorska institucija bila nezavisna, zaista mora da bude finansijski adekvatno nagrađen svako ko radi u njoj, jer taj posao koji se radi u DRI je jedan od najznačajnijih poslova u državi. Nažalost, država Srbija je jedna od poslednjih zemalja gde je državna revizorska institucija zaživela, ali ja zaista imam veru i nadu da će DRI iz godine u godinu svoj rad unapređivati, da će svaki izveštaj biti sve bogatiji i bogatiji podacima i da će sve više i više kontrola budžetskih korisnika biti obavljeno u narednim godinama. Mi smo kao LDP tražili od predsednika Državne revizorske institucije da mu jedan od prvih poslova bude kontrola javnih preduzeća, da mu jedan od prvih poslova bude kontrola političkih stranaka. Nadamo se da ćemo tu naići... Koliko imamo informacije, Državna revizorska institucija je krenula sa kontrolom javnih preduzeća, ali očekujemo da će isto tako krenuti i sa kontrolom političkih stranaka. Ono što je zanimljivo takođe u ovoj temi jeste to da smo mi jedna, slobodno mogu reći, od retkih zemalja, čak i na Balkanu, koja nije imala priliku kada je usvajala budžet za ovu godinu da raspravlja o izveštaju za prethodnu godinu, da vidimo kako su trošene pare i kako možemo da damo svoj glas za predlog budžeta, recimo, za 2010. godinu. Nismo bili u prilici da raspravljamo o izveštaju za 2008. godinu, 2007. godinu, 2006, 2005, 2004. i 2003. godinu, kako su trošena sredstva. Da bismo mogli da usvojimo bilo kakav ozbiljan predlog zakona o budžetu neophodno je da osim izveštaja DRI, koji bi bio sastavni deo završnog računa budžeta... Možemo da raspravljamo jedino na taj način, znači, da znamo kako su trošene pare, da bismo mogli damo glas kako će to biti trošeno u budućnosti. Državna revizorska institucija je, mogu da kažem, doživela određen vid pritisaka koji su stizali pre svega kroz medije, ali to je uvek slučaj sa svim nezavisnim telima, da trpe pritisak određenog dela u društvu. Uspela je da kontroliše određen broj budžetskih korisnika, između ostalog i ministarstva. U tim ministarstvima su konstatovane nepravilnosti. Zaista imam veru da će sve te nepravilnosti biti otklonjene. Pre svega, konstatovane su nepravilnosti u vezi s javnim nabavkama i mislim da je to nešto čime bi trebalo da se pozabave u DRI u budućnosti. Još jednom da ponovim, Liberalno-demokratska partija je od samog starta insistirala da se materijalni položaj zaposlenih u DRI, bez obzira na to ko je na njenom čelu i ko čini Savet, drastično poboljša, ali isto tako da se povećaju plate revizorima. To što će predsednik Saveta DRI imati sada značajnije veću platu nego što je imao ne znači da će DRI bolje raditi, da će biti primljeni kvalitetni kadrovi, nego svi revizori koji budu zaposleni u DRI, nakon objavljenog konkursa, zaista moraju da imaju adekvatan materijalni položaj. Iako je bilo razgovora na Odboru za finansije da bi bilo dobro da se zaposle mladi ljudi u DRI, smatramo da bi bilo dobro da se primaju mladi ljudi u DRI, ali nikako ne bi mogli biti nosioci revizije. Moramo primati najkvalitetnije kadrove kada je u pitanju DRI, a mladi ljudi koji budu radili kao pripravnici ili kao pripravnici počnu pa kasnije budu primljeni treba da idu u taj revizijski postupak nekoliko godina, pet ili deset, da bi mogli samostalno da rade reviziju. Zbog toga još jednom kažem da smo zadovoljni što će se popraviti materijalni položaj zaposlenih u DRI, ali nismo zadovoljni što se položaj samih revizora, ne onih koji čine Savet, nije drastičnije popravio, odnosno zbog čega nisu još više plate. Nadam se da će u budućem periodu doći do novih izmena ovog zakona, da će se još više popraviti materijalni položaj, ali se isto tako nadam da ćemo u skorijoj budućnosti imati izmene i dopune Zakona o budžetskom sistemu. To kažem zbog toga što je Republika Srbija, moram da ponovim, zemlja koja je na poslednjem mestu na Balkanu po sledećim stvarima – to je parlamentarna kontrola budžeta. Ostale države, čak i one koje su mnogo složenije od same Srbije, kao što je recimo BiH, mnogo pre dobijaju priliku da raspravljaju o predlogu budžeta, o završnom računu za prethodnu godinu i o preporukama državne revizorske institucije na plenarnoj sednici. Nadam se da će Državna revizorska institucija u periodu koji je pred nama obaviti veći broj kontrola, da će imati priliku da zaposli što veći broj kvalitetnih ljudi i da će iz toga jedinu korist imati javni interes, odnosno građani ove države. Hvala.
Zahvaljujem. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe SPS - JS, DSS - Vojislav Koštunica, SRS i ZES. Dajem reč narodnom poslaniku Đorđu Milićeviću iz Poslaničke grupe SPS - JS. Posle gospodina Milićevića biće Miloš Radulović.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, kao što je između ostalog rečeno, još jednom želim da ponovim na početku da će Poslanička grupa SPS - JS u danu za glasanje podržati Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o Državnoj revizorskoj instituciji. Ono što svakako još jednom želim da istaknem jeste da je veoma važno da je DRI kao nezavisna institucija dala svoje mišljenje o stanju javnih finansija u 2008. godini. Pozdravljamo rad DRI i smatramo da je to dobra osnova da se uvede red u javne finansije. Ovo je prva vlada koja je pomogla rad DRI i koja radi na poboljšanju položaja revizora u cilju što kvalitetnijeg obavljanja posla i iz toga proizilazi činjenica da ova vlada ništa ne skriva. Ubeđeni smo da će naredni izveštaj, kao što je rečeno, biti obuhvatniji, celishodniji, precizniji i obimniji, da neće biti urađen metodom uzorka i da neće biti obuhvaćeno samo 25% javnih finansija, i to samo državnog budžeta, jer javne finansije nisu samo državni budžet. Osam hiljada subjekata ili nešto više podleže reviziji. Činjenica je da nema dovoljno revizora i u cilju poboljšanja radno-materijalnog položaja podržavamo ovaj predlog kako bi ova institucija radila u punom kapacitetu. Predložena zarada je, to želim da kažem, čini mi se, vrlo konkurentna i predstavlja izraz podrške Odbora za finansije i poslanika Narodne skupštine Republike Srbije. Ubeđeni smo da će radom Državne revizorske institucije u punom kapacitetu Narodna skupština Republike Srbije kao najviši organ zakonodavne vlasti imati kvalitetniju kontrolu kada je reč o zakonima koji se donose i usvajaju u republičkom parlamentu, odnosno kada je reč o njihovom sprovođenju i njihovoj primeni. Ono što svakako nije dobro kada je reč o radu DRI, želim to još jednom da kažem, jeste da se izveštaj DRI najpre pojavio u javnosti, pa tek onda na sednici resornog odbora u republičkom parlamentu. Samim pojavljivanjem u javnosti, naše je mišljenje, stvorio se osnov za politizaciju. Pojavljivanje na sednici Odbora ne znači da je javnost isključena, ne znači da javnost ne bi mogla da sagleda činjenice, argumente, jer sednice Odbora nisu zatvorene za javnost. Sednice Odbora su javne. Kada organizujete konferenciju za novinare onda javnost ima priliku da čuje samo jednu stranu. Na sednici Odbora moglo se čuti, ubeđeni smo, više činjenica, više argumenata i moglo se čuti mišljenje više poslaničkih grupa, predstavnika poslaničkih grupa i, naravno, DRI. Tačno je da u zakonu eksplicitno ne stoji da izveštaj treba da se pojavi najpre na sednici resornog odbora, ali bi se na taj način, ubeđeni smo, podigao kredibilitet i Državne revizorske institucije i republičkog parlamenta. Ne želimo da verujemo da je neko želeo da politizuje ovu priču. Na koji način je politizovana? Recimo, kada je reč o prekršajnim prijavama, konkretno, koje su usmerene ka Ministarstvu prosvete i obrazovanja, nakon te veoma važne konferencije za štampu u javnosti, na osnovu izveštaja koji smo mogli sagledati nakon održane konferencije nije se moglo sagledati, kada je reč o pokretanju prekršajnog postupka koji se odnosi na odgovorno lice Ministarstva, a odgovorno lice Ministarstva je ministar, nije se moglo sagledati da se ne radi o ugostiteljskim uslugama koje je koristio ministar, već Ministarstvo na celom nivou, ali dobro, ubeđeni smo da će praksa u narednom periodu biti nešto drugačija. Naravno, treba ostaviti sudskim organima da bez pritiska obave svoj deo posla kada je reč o prekršajnim prijavama, isto onako kako je to odradila Državna revizorska institucija. Podržavamo ovaj predlog, to želim još jednom na samom kraju da kažem. Nemamo amandmane, ali jesmo spremni na dijalog i učestvovaćemo u raspravi u pojedinostima, jer je reč o izuzetno važnom pitanju. Reč je o procesu koji je otvoren i mi od DRI očekujemo da pored kontrole, pored sastavljanja izveštaja, odigra i onu ulogu koja je predviđena samim zakonom, a to je da ima savetodavnu ulogu, da daje stručna mišljenja. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Gospodin Miloš Radulović ima reč.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, drago mi je da su sve poslaničke grupe i svi predstavnici poslaničkih grupa koji su govorili o ovom Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o DRI istakli značaj te institucije. Međutim, odmah bih postavio pitanje zašto vladajuća većina nije bila spremna kada je Demokratska stranka Srbije izašla sa zahtevom u februaru mesecu da ova skupština raspravlja o izveštaju o radu DRI za period iz 2008. godine, kada je Narodna skupština kao najvlasnija trebalo da da mišljenje i preporuke u odnosu na taj izveštaj? To je ono što odmah sve nas stavlja u sumnju da li iza ovih i ovakvih reči stoje i iskrene namere. Složićete se da svaki građanin treba da zna kako se troše sredstva iz budžeta, da kažem narodne pare, jer novac koji se sliva u budžet je upravo od građana Srbije i neophodna je mnogo veća odgovornost i javnost u informisanju građana o trošenju tih para. Da bismo uopšte imali kvalitetan izveštaj potrebno je da ta Državna revizorska institucija, koja inače ima velika ovlašćenja, bude kadrovski, materijalno i tehnički dobro opremljena. To je interes svih političkih stranaka. Samo sa takvom Državnom revizorskom institucijom moći će da se izvrši potpuna kontrola trošenja narodnih para kod svih budžetskih korisnika, a njih nije malo, ima ih oko devet i po hiljada. Ako se zna da su ti subjekti korisnici budžetskih sredstava, njih devet i po hiljada, istovremeno i naručioci, da sa njima radi oko 80.000 ponuđača, da se u toku godine sklopi oko 250.000 ugovora, onda možemo da shvatimo i da imamo na umu koliki je značaj DRI. U 2009. godini korisnici budžetskih sredstava su izvršili javne nabavke u iznosu od 330.000.000 evra samo za prvih šest meseci, bez kontrole, bez postupka sprovođenja javnih nabavki kako zakon kaže, a to je, podsetiću vas, oko 40% od ukupno izvršenih svih javnih nabavki. Građani imaju pravo da znaju punu istinu i da taj postupak, uz pomoć ove jake institucije, bude potpuno transparentan, javan, tako da svi mi znamo kako se troše narodne pare. Normalno je da se onda kada imamo takvu javnost i kontrolu nabavki spreči korupcija. Ove godine je za prva četiri meseca iz budžeta za javne nabavke u oblasti roba i usluga izdvojeno 11,2 milijardi dinara. Svako ko je odgovoran zna da je to veliki novac, da je to narodni novac i da mora da postoji kontrola tih sredstava. Da bi se sprečio bilo kakav pokušaj nečeg nezakonitog u tim nabavkama potrebno je da se zna kako je potrošen svaki dinar. Da bismo imali saznanje o svakom potrošenom dinaru, potrebno je svima nama da DRI ima dovoljan broj ljudi, koji će ovaj posao da obavljaju na najkvalitetniji način. Predsednik DRI je izjavio da ova institucija treba da ima 70 revizora a ne sedam, da je odziv za državne revizore slab, a da je razlog za to, citiram, „najviše zbog niskih plata, koje su višestruko manje od onih u nekim drugim, nedržavnim revizorskim kućama“... da se kvalitetno kadrovski, materijalno i svim drugim uslovima opremljena DRI bavi i pronikne u tajne javnih finansija, da nam se ne desi da Vlada nema uvid u to kako je potrošeno 130 milijardi dinara, da više nemamo situaciju kao u 2008. godini kada je kontrolisano svega šest ministarstava i samo 27% jedne budžetske stavke, kao da je potrošnja pića jedno od ključnih političkih pitanja, sa prekršajnim prijavama za koje je zaprećena kazna od 50.000 dinara. Korupcija, koja je glavni problem, ostaje netaknuta. Državna revizorska institucija zbog malog broja revizora vrši proveru zakonitosti trošenja budžetskog novca za 2009. godinu u svega pet ministarstava, a ovih dana će početi u još dva. Kako kaže predsednik DRI, kroz ta ministarstva prođe skoro 75% budžeta, a kontrolisaće se tri četvrtine njihovih papira. U uslovima ekonomske krize potrebno je da se zna i proveri trošenje svakog dinara, a to znači svih sredstava i svih budžetskih korisnika, a to DRI sa ovim brojem ljudi ne može da uradi. Na kraju da zaključim, država na Državnoj revizorskoj instituciji ne sme da štedi, jer samo tako građani i Narodna skupština mogu da dobiju valjan i potpun izveštaj o trošenju budžetskih para, o čemu mi narodni poslanici treba da vodimo valjanu raspravu, damo mišljenje i preporuke. Oni koji nenamenski troše budžetska sredstva treba da budu kažnjeni za to, s tim što je pitanje da li je kazna od 50.000 dinara za delo kao što je nenamensko trošenje budžetskih sredstava adekvatna, naročito u uslovima kada ti isti državni funkcioneri pozivaju narod na stezanje kaiša dok država ne izađe iz krize. Hvala.
Reč ima gospodin Milan Vučković, a neka se pripremi gospođa Marina Raguš.
Uvažene kolege narodni poslanici, govorio bih u svojstvu jednog od predlagača izmene i dopune Zakona o Državnoj revizorskoj instituciji. Danas je rasprava u Skupštini, naravno kao i uvek, otišla malo šire od teme zakona, odnosno izmene i dopune Zakona, koja broji svega pet članova. Suština onoga što će zakon doneti jeste poboljšanje plata, primanja onih koji su u DRI. Mi smo kao Odbor za finansije, jedna grupa poslanika, podržali inicijativu DRI za izmenu i dopunu ovog zakona, jer onog trenutka kada je izašao prvi izveštaj o trošenju sredstava iz budžeta Republike Srbije za 2008. godinu u 2009. godini čuli smo, s jedne strane, pohvale. Jeste stvarno pohvalno za Vladu to da je prva vlada u kojoj je jedan takav izveštaj objavljen. S druge strane, čuli smo brojne kritike upućene ka DRI, ka državi uopšte, da su sva ta sredstva trošena nenamenski i da bi se to videlo jedino ukoliko DRI uđe dublje u trošenje tih sredstava, ukoliko se proveri kako se troše sredstva u javnim preduzećima itd. S druge strane, morali smo da čujemo i glas DRI. Oni su nam rekli – nemamo dovoljno sredstava, plate su nam niske, da bismo zaposlili veći broj državnih revizora. Ono što smo mi mogli da uradimo i ono što smo uradili jeste da predložimo izmene i dopune ovog zakona koje povećavaju primanja onih koji će biti ovlašćeni državni revizori, državni revizori, predsednik Saveta, i svih ostalih u toj instituciji. Znam da plate u DRI nisu stimulativne, kao što nisu stimulativne ni u većem delu državnog sektora, ali, eto, moramo da štedimo, javna potrošnja mora da se drži pod kontrolom. Ne možemo sebi da dozvolimo luksuz da plate u državnom sektoru odu visoko da bismo stimulisali radnike ne znam koliko. Međutim, uvažavamo specifičnost DRI i mislim da smo naišli na opštu saglasnost i u Odboru za finansije i među narodnim poslanicima danas u raspravi da je neophodno da povećamo primanja u DRI. Raduje me što je Ministarstvo finansija dostavilo mišljenje da je moguće izdvojiti dvadeset pet miliona dinara sa tekuće budžetske rezerve za plate u ovoj instituciji. Kako povećati plate u DRI, to je bilo sledeće pitanje, s obzirom na to da su one vezane za plate narodnih poslanika, konkretno predsednice, odnosno predsednika Narodne skupštine kao institucije, i potpredsednice Narodne skupštine? Jedan od načina je bio da povećamo plate narodnim poslanicima, što svakako nismo želeli, imamo 250 narodnih poslanika, u ovoj godini to ne bi bio kvalitetan predlog, mada vidim odobravanja sa raznih strana, ali, naravno, šalim se. Drugi je bio, što smo uradili, da se plata ovlašćenog državnog revizora upodobi sa platom koja pripada državnom službeniku u prvoj grupi položaja, a da se plata državnog revizora sa zvanjem državnog revizora upodobi sa platom državnog službenika u drugoj grupi položaja. Zbog toga će plate u DRI biti znatno veće nego što su sada. Hajde da mi kao Skupština to podržimo, da izađemo u susret DRI, ali hajde da i od njih tražimo rezultate, jer je ovo upravo ono što su oni tražili od nas kao narodnih poslanika i Skupštine. Očekujemo da će sledeći izveštaj biti potpuniji i da ćemo videti kako se troše državna sredstva, kako rekosmo, dublje ili šire, jer je reč o 12 ili 13 milijardi evra godišnje. Pored primanja, predložene dopune Zakona uređuju pitanje broja revizora, način na koji zasnivaju radni odnos, trajanje radnog odnosa i druga prava. To je, dakle, sve što ovaj zakon donosi. Sve drugo je rasprava koja ima smisla, ali želeo sam da kao jedan od predlagača usmerim pažnju na ono što ove izmene i dopune Zakona donose. Želimo da se narodne pare troše domaćinski i dajemo podršku onima koji kontrolišu trošenje tih para. Zahvaljujući izmenama i dopunama Zakona koje smo predložili, zaposlićemo, država će zaposliti, ili DRI, tri nova vrhovna državna revizora i 27 državnih revizora. Zbog toga pozivam sve narodne poslanike da svoju deklarativnu podršku koju smo svi dali radu DRI ponovimo i u danu za glasanje i da ovo bude jedna odluka. Dobro je što je došla od narodnih poslanika, ne od Vlade ili od strane nekog drugog predlagača. Zato pozivam sve narodne poslanike da kada bude glasanje budu prisutni ovde, da glasamo za to i da čekamo sledeći izveštaj DRI, sa nekim kvalitetnijim podacima. Toliko. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Marina Raguš. Neka se pripremi narodni poslanik Miroslav Petković.
Dakle, zaista je izvanredna prilika da o ovako osetljivim temama pričamo tokom plenarnog zasedanja. Verujte da sam sa pažnjom slušala vaše izlaganje. Ono što je prepoznatljivo za vlast jeste da uvek želi, ali retko kada ostvaruje, nažalost. Ono što smo imali prilike da čujemo, kada smo raspravljali i pokušavali da izveštaj o državnoj reviziji nekoliko budžetskih korisnika stavimo na dnevni red plenarnog zasedanja tada kada je bilo vreme za to nismo uspeli. Ono što mene redovno fascinira jeste da od 2000. godine naovamo, evo, deseta je godina da su stranke koje su gravitirale nekadašnjem DOS-u u vlasti, mi tek ove godine pričamo o reviziji izvršne vlasti, odnosno o kontroli utroška sredstava građana, koji nas ovom prilikom prate. Dakle, vaše izlaganje, dragi kolega, poštovani kolega, zaista bi bilo jedno od vrlo vrednih izlaganja da to što o čemu ste govorili prati rezultat izvršne vlasti i da DRI nije ustanovila svojim izveštajem znatne nepravilnosti, odnosno direktno kršenje zakona koje je takođe ova vlast kroz ovaj parlament svojom većinom sprovela. Zašto mi stilski po neki put izlazimo iz teme? Tu se slažem sa vama. Neki put zaista treba fokus da bude na onom što je zaista značajno, pogotovo u periodu krize, za građane koji imaju prilike da prate ova plenarna zasedanja. Kada govorite o državnom revizoru vi treba da govorite o tome da je 1999. godine menadžer kampanje tadašnjeg DOS-a obećao jake institucije, demokratsku proceduru i poštovanje pravila. Vi ste deset godina nakon toga pokrenuli inicijativu da u tom demokratskom društvu, u kome se poštuju pravila i procedure, mi govorimo o spoljnoj kontroli utroška sredstava svih građana. Poštovani kolega, mi govorimo i o tome da je Ministarstvo kulture platilo u periodu krize jednu sliku, zove se „Rikalo u jesen“, određenog autora, nekoliko desetina hiljada evra! To je podatak koji je frapantan za građane Srbije. Da vas podsetim, a to će možda stilski takođe malo izlaziti iz teme, ali svakako slika ovu priču kada je spoljna revizija u pitanju, u državi Srbiji 720.000 ljudi živi ispod donje granice siromaštva, preko 9% dece u državi Srbiji nema osnovna sredstva za svakodnevni život. Mi imamo puno pravo da proširimo ovu raspravu, a tiče se spoljne kontrole utroška sredstava građana koji se bore sa egzistencijom svakodnevno. Da, jeste za pohvalu to što je ova vlast i ovaj saziv potpisao postojanje DRI, ali, dozvolićete, nije baš potpuno iskrena namera da želite i da očekujete zapravo konkretne rezultate. Kada ste dobili rezultate napali ste DRI i državnog revizora. Dakle, mi smo ovde doživljavali zaista žestoke napade od strane poslanika iz koalicije koja je na vlasti zato što smo tražili da se ustanovi ko je od konkretnih ministara zloupotrebio sredstva građana države Srbije. Pri tom, revizija je obuhvatila tek nekoliko ministarstava. Dakle, ono o čemu najčešće imamo prilike da slušamo tokom plenarnih zasedanja jesu samo želje, ali vrlo malo mogućnosti vlasti. Niko ovde ne dovodi u pitanje da državni revizori moraju da imaju određena sredstva. Šta vas je sprečavalo da prvo omogućite uslove, materijalno-tehničke pretpostavke, a onda da govorimo o državnoj reviziji? Zar mi nismo bili ti koji su vam skrenuli pažnju da državni revizor nema prostorije u okviru kojih može da radi, da nema određena materijalna sredstva iz kojih može da obezbedi visoke plate onima koji će raditi u DRI? Zar nismo mi ti koji su govorili da je to prava slika i prilika odnosa vlasti prema nečemu što bi trebalo da bude osnov demokratske procedure, a jeste spoljna kontrola utroška sredstava? Dakle, mi sada, 2010. godine definitivno na osnovu izveštaja državnog revizora možemo da saznamo sledeće: da je dobar deo ministarstava, izvršne vlasti zloupotrebljavao sredstva koja su se slivala u budžet. Pravi predmet DRI bi takođe trebalo da bude gde zaista odlaze sredstva, koji projekti prolaze, ko radi te projekte i kako sva ta sredstva koja se ulažu, a zaista su u izvanrednim ciframa, utiču na svakodnevni život građana Srbije. Pretpostavljam da nećete zameriti ukoliko ovde iznesem zvanični državni podatak Republičkog zavoda za statistiku da 720.000 ljudi u Srbiji raspolaže samo sa osam hiljada dinara mesečno. Da li možete da zamislite kako izgleda život sa osam hiljada dinara mesečno? To neko potroši za običan obrok, koliko je nama poznato. Takođe, broj najsiromašnijih je tokom 2009. godine povećan za 60.000 ljudi u odnosu na prethodnu godinu. Na skupu pod nazivom „Da li je Srbija gladna“ savetnik ministra za rad i socijalnu politiku rekao je da su najviše ugroženi oni bez osnovne škole, nezaposleni, naročito iznad 50 godina starosti, invalidi, porodice sa decom i podstanari. Ono što je takođe alarmantno jeste da se povećao broj građana koji primaju socijalnu pomoć. Za godinu dana ta cifra je porasla čak za 17.000 korisnika, odnosno devet hiljada porodica više nego u istom periodu prošle godine. Trideset šest hiljada građana zavisi od obroka koji dobija u narodnim kuhinjama. Takođe, vrlo je zabrinjavajuća i alarmantna činjenica što svako deseto dete do 14 godina u Srbiji živi ispod linije apsolutnog siromaštva. Ovo nisu podaci SRS, nego zvanični državni podaci. Zaposleno je manje od dva miliona ljudi. Nezaposleno je 768.000 ljudi. Prosečna plata u Srbiji u martu je 33.508 dinara, a prosečna potrošačka korpa u februaru je iznosila 37.000 dinara. Trideset šest hiljada građana zavisi od obroka u narodnim kuhinjama, a procenat dece koja nemaju ni za osnovne potrebe je 9,3%. Najveći rast siromaštva beleži se među porodicama sa pet ili više članova. Pola miliona ljudi na posao čeka duže od godinu dana. Žene čine 55% trajno nezaposlenih. Najviše je nezaposlenih među mladima starosti od 25 do 29 godina, zatim onih između 30 i 34 godine. Dakle, ovo su, dragi kolega, podaci države Srbije, gde zaista samo trećina ljudi u Srbiji preživljava. U Srbiji, na osnovu mnogih analiza, veći je strah od gubitka posla, nego strah od smrti. Zašto o ovome govorim na ovaj način? To je slika i prilika Srbije u kojoj Ministarstvo kulture u periodu krize, kada se očekuje od svih nas da štedimo kako bi najugroženiji, oni koji redovno ostaju bez posla, bez stanova, automobila i svega onoga što su kreditima obezbedili, mogli da prežive, kupuje sliku „Rikalo u jesen“, koja košta 15.000 evra. U državi Srbiji vlast ne želi da kontroliše utrošak sredstava koja dolaze na osnovu poreza i doprinosa građana. Građani su sve gladniji, a vlast je, očigledno, sve korumpiranija. Dokaz za to jeste da mi govorimo o spoljnoj reviziji 2010. godine, da je izveštaj obuhvatio tek nekoliko ministarstava; kad je počelo da se priča o tome to je skinuto sa plana i programa plenarnih zasedanja, kada je trebalo da se govori o tome, i dobili smo prljavu kampanju po medijima zato što smo pokrenuli pitanje gde su novci. Zašto? Zato što je Srbija faktički gladna i zato što vi deset godina posle demokratskih promena ne želite da date konkretan odgovor na pitanje gde idu novci. Jer, da hoćete, državna revizija bi krenula da radi već 2001. godine i tom revizijom bila bi obuhvaćena sva javna preduzeća, sva ministarstva u vlasti, sve javne nabavke i mi bismo imali konačno državu jednakih mogućnosti za građane. Da vas podsetim, to vam je menadžer kampanje DOS-a 2000. godine rekao i obećao ovim građanima, a vi slagali. Mi bismo ovde imali definitivno mnogo manji broj tajkuna, odnosno pravih vlasnika ove države, jer bi se znalo gde svaki dinar ide, jer bi se znalo ko potpisuje i na koji način želi da unapredi svakodnevni život građana Srbije. Vi imate danas potpunu derogaciju osnovnih ljudskih prava, i to je vlast koju vi potpisujete, odnosno koju je potpisala država Srbija. Opet ću vas podsetiti, 9,3% dece u Srbiji živi ispod donje linije siromaštva i to je činjenica koja će vas da prati. Godine 2010. mi govorimo o spoljnoj reviziji gde revizor faktički nema osnovna sredstva za rad. Kažem vam, 2011. i 2012. godine taj revizor i ta institucija, svi koji rade tamo moraće da imaju beneficirani radni staž i posebnu policijsku zaštitu, jer ako se budu drznuli da utvrde kako se zaista troše sredstva, recimo, u Ministarstvu zdravlja, Ministarstvu kulture, Ministarstvu ekonomije, ko dobija avansno pare danas kada svako svakome duguje, ti ljudi će definitivno biti vrlo ugroženi, bezbednosno. To je ono što je činjenica za ovo potpuno korumpirano i kriminalizovano društvo. Kada pročeprkate i pitate gde su novci, ko ovde radi poslove, koje kuće ovde dobijaju, kako tajkuni ostvaruju poslove i gde odlaze pare MMF-a (uglavnom Miškoviću i njemu sličnim), vi ste žrtva prljavih medijskih kampanja ili ste žrtva potpunog nestajanja sa političke scene ili, nažalost, žrtva koja strada na ulicama grada Beograda ili bilo kog grada u državi Srbiji. To je suština. Vreme će pokazati, a mi ćemo, budite sigurni, da li kroz plenarna zasedanja ili kroz određene medije koji i dan-danas imaju određeni prostor za ovu vrstu istine, pronaći način da obavestimo građane države Srbije ko im je uzeo pravo na život dostojan čoveka. S obzirom na to da ste preuzeli odgovornost da vršite vlast i uredite ovu kuću, vi ste potpisali kriminalizovano društvo, u kome je diferencijalna dijagnoza potpunog osiromašenja. Dakle, ono što bi trebalo da bude zaključak ove rasprave jeste da vi, osim Državnoj revizorskoj instituciji, povećate plate i MUP-u i onima koji će raditi određene poslove za Ministarstvo pravde. Jedno bez drugog neće moći da ide. Odgovor na pitanje ko je zloupotrebio budžetska sredstva nama će biti dovoljan odgovor, odnosno pokretač svih ostalih pitanja u ovom društvu, a to jeste – ko je definitivno opljačkao Srbiju, u čije ime i čiji interes ova izvršna vlast sprovodi? Garantujem vam, sasvim sigurno, to nije interes srpskog naroda.
Gospodin Miroslav Petković ima reč.
Hvala, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, Ustav Republike Srbije predviđa DRI kao najviši državni organ revizije javnih sredstava u državi. Ova institucija je zadužena da sprovodi kontrolu zakonitosti raspolaganja sredstvima pravnih lica, reviziju javnih sredstava, organizaciju nadležnosti, rad republičkih organa. Čuli smo od kolege Radulovića, gotovo je deset hiljada subjekata koje treba kontrolisati. Državna revizorska institucija je započela taj posao, zagrebala je malo po površini i prilično bojažljivo podnela neke prekršajne prijave, za koje još uvek nemamo epilog u sudu, šta se sa njima dalje dogodilo. Uglavnom se odnose na neke sitnice, mada su i neke ozbiljne nepravilnosti u tom izveštaju utvrđene. Koliko ljudi je obavljalo taj posao, sa kojim sredstvima i u kojim uslovima, mislim da im ipak treba odati priznanje zbog hrabrosti zato što su započeli od ministarstava u Republici Srbiji, a ne od pojedinih lokalnih samouprava, koje takođe treba da kontrolišu. Državna revizorska institucija bi morala da bude nezavisna u odnosu na Vladu, a naravno da Narodna skupština mora da joj omogući najbolje uslove za rad i da joj pruži punu podršku kako bi ona zaista opravdala svoje postojanje i sprovela sve ono što je predviđeno zakonom kojim je regulisano njeno delovanje. U svom izveštaju Državna revizorska institucija je otkrila da su se milioni trošili na jelo i piće, da su se potrošile neke pare za izložbu u Krasnodaru, da se kupovala slika „Rikalo u jesen“, ko zna šta sve još. Jedan apsurd, o kome se raspravljalo dosta u javnosti, pojavila se čak dilema da li je neopravdano pokrenuto pitanje što se ne vidi nekih 380.000.000 dinara koji su stigli iz donacija, ne zna se kako je potrošeno. Da zlo bude veće, ministar finansija gospođa Diana Dragutinović kaže da ne zna gde su te pare i kako su potrošene. Ako ona ne zna, neko mora da zna. Zato postoji DRI, da i nama u parlamentu, ali i građanima Srbije kaže kako se troše stotine miliona dinara u ovoj zemlji. Izvršena je nabavka nekog goriva u vrednosti od 110.000.000 dinara, a to nije urađeno na zakonom predviđen način. Sve ovo, kao i drugi propusti i neki prekršaji pravdano je nedostacima u računovodstvenom sistemu, pre svega od strane premijera, pa čak i nekih njegovih saradnika. Pokrenuti su prekršajni postupci zbog svega ovoga, uz opravdanu opasnost da ti prekršaji ne budu na kraju izrečeni zato što postoji mogućnost da ti prekršaji zastare, s obzirom na to da je predviđena jedna godina za zastarelost za ovakva dela. Da li je onda rešenje da se izrekne, ukoliko ljudi koji su napravili ove prekršaje ne budu odgovarali u prekršajnom postupku, ta čuvena sankcija – da se zabrani napredovanje u službi za naredne četiri godine, kao što je izrečena mera čuvenoj sekretarici u Skupštini Srbije? Još uvek u ovom parlamentu nismo dobili jedan bitan zakon koji bi trebalo precizno da uredi i da pojača kontrolu trošenja sredstava u Republici Srbiji, a to je zakon o budžetskom sistemu, pominjani zakon gospođe Dragutinović, koji već godinama krši i stalno ga najavljuje, ali nikako da dođe u proceduru. To je dokument koji će nam svakako pomoći, uz funkcionisanje DRI, da steknemo pravi uvid u trošenje narodnih para. Izmena ovog zakona, kako je to saopšteno u obrazloženju izmena i dopuna ovog zakona, usaglašena je i urađena u skladu sa preporukama nadležnih institucija EU. Evropska komisija je dala svoje mišljenje o ovom zakonu kada je on donošen, ali Evropska komisija je dala i svoje mišljenje o reformi pravosuđa u Srbiji, pa nismo imali adekvatnu reakciju Vlade Republike Srbije. Ovoj zemlji nedostaje guverner, nedostaje jedan član Visokog saveta sudstva, nedostaje jedan član Državnog veća tužilaca, nedostaju revizori, nedostaje novac, nedostaje moral, nedostaje odgovornost. Državna revizorska institucija je najvažniji kontrolor izvršne vlasti u svakoj državi i to je, praktično, jedini organ koji ima ovlašćenje da kontroliše svrsishodnost rashoda koje država pravi. Kada to bude zaista primenjeno i kada se to bude poštovalo, onda niko neće moći da skrca 300.000.000 dinara za uništavanje larvi i korova, već će morati odgovorno da raspolaže sredstvima koja su predviđena u okviru njihovog ministarstva. Parlament Republike Srbije kroz DRI ima jedno ubojito oružje za kontrolu izvršne vlasti. Oni ljudi neće moći ništa da urade, i ako im se povećaju plate, ukoliko ne budu imali podršku od Narodne skupštine. Ako budu ostavljeni na vetrometini i ako bude mogao svako da ih kritikuje i da iznosi zamerke zašto su ovo uradili baš prema njegovom ministarstvu, onda od tog posla nema ništa. Zato zaista treba podržati ljude koji rade ovaj odgovoran posao, treba ih zaštititi jer će imati sutra mnogo neprijatnosti kada budu iznosili rezultate svoje revizije i parlament iza toga mora čvrsto da stane. Ovde se danas čulo mnogo lepih, pohvalnih reči i slagali smo se oko Predloga zakona, oko podnetih amandmana, ali plašim se da ovaj zakon, kada stupi na snagu i kada revizori počnu da rade sa novim sredstvima, i dalje neće moći da se primeni u praksi, kao što nismo u mogućnosti da vidimo konkretne rezultate i efekte većine zakona koje ovaj parlament donosi.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Verovatno ovo što ću u nastavku da saopštim neće biti interesantno širem auditorijumu zato što ima puno današnjih diskusija koje su pogodile temu. Prisutne su dobre namere, ne može niko da kaže da ne postoji dobra namera, ne može niko da kaže da Narodna skupština i njen Odbor za finansije ne daju podršku Državnoj revizorskoj instituciji i da je rezultat jednog zaključka, u stvari, ovaj predlog zakona. Naravno, ako su zakon predložili poslanici 2005. godine, sasvim je normalno da izmene i dopune predlože takođe poslanici 2010. godine. Znate kako je u životu? Uzmite novčanicu, postoji pismo i glava; postoji plus i minus na akumulatoru; postoji nešto što je garantovano pravo, ali postoji i nešto što je zloupotreba prava. U svim normalnim društvima poštovanje prava treba da bude apsolutni prioritet, a da se suzbiju sve moguće zloupotrebe nekog prava, da se propišu odgovarajući mehanizmi i odgovarajuće sankcije, da se spreči kršenje propisa i kršenje nekih prava. U toj svojevrsnoj dijalektici odvija se realni život. Ako taj realni život bude začinjen i sa nazovipolitičkim, mafijaškim i nekim drugim interesima i to bude prisutno kod pojedinih predstavnika vlasti, onda imamo jednu čudnu situaciju i postavlja se, ne samo hipotetički, nego uopšte, pitanje – da li vredi nešto raditi ako u startu znamo da svi oni koji budu glasali za ovaj zakon ne mogu da snose odgovornost za njegovu realizaciju i njegovu primenu? Onda će verovatno neko u žaru neke političke borbe da prozove nekoga zato što je iz najboljih namera glasao za neki zakon. Tu svi treba da budemo oprezni. Smatram da i sa ovim izmenama i dopunama ovog zakona mi suštinski nećemo ostvariti ni 15% od ovih želja o kojima smo danas pričali. Zašto? Procena je da postoji između osam i devet hiljada korisnika budžetskih sredstava, što direktnih, što indirektnih, koji potpadaju pod ovaj zakon i koje treba revizori da prekontrolišu. Izvinite, molim vas, da mi ovu revizorsku instituciju podignemo i na 300 ovlašćenih revizora, taj posao ne može da se uradi. Ako se taj posao bude radio po unapred donetom programu i planu rada, onda možete da zaključite da svaki mafijaš može da preseli poslovanje kod nekog drugog korisnika budžetskih sredstava koji sigurno neće za sledećih sedam godina biti predmet kontrole. Onda će sve ovo što smo danas lepo ispričali biti magla. Dalje, stičem utisak da se danas priča o nečemu što mora brzo i kratkoročno da se uradi da bi ova institucija koliko-toliko stala na noge. Zašto? Bio je potreban prvi izveštaj da se vidi da je samo 27% korisnika novčanih sredstava budžeta Republike Srbije prekontrolisano i tu su utvrđene brojne nepravilnosti. Mislim da je i današnja rasprava dala neopravdana očekivanja i velika nadanja kod naših građana da je DRI nešto što je svemoguće. To uopšte nije tačno. Zašto? Ne znam zašto bi Državna revizorska institucija kontrolisala postupak javnih nabavki kada imamo posebnu komisiju koja taj posao treba da radi? Zašto bi DRI trebalo da kontroliše nešto što je već u nadležnosti budžetske inspekcije? Onda je nešto višak – ili je budžetska inspekcija višak ili Komisija za zaštitu konkurencije ili Komisija koja vodi računa o javnim nabavkama. Šta će nam paralelni organi koji se sapliću? Mi imamo baš tu situaciju u ovom prvom izveštaju. Apsolutno sam siguran da je ovaj prvi izveštaj izašao izvan okvira onoga što podrazumeva revizija. Revizija znači preispitivanje nečega što je urađeno. Težište treba da bude na zakonitosti korišćenja budžetskih sredstava i namenskom korišćenju tih sredstava, i ništa drugo. U ovom izveštaju koji smo razmatrali decembra meseca prošle godine na sednici Odbora za finansije imali smo poprilične delove tog izveštaja koji u potpunosti odgovaraju izveštaju koji dostavlja budžetska inspekcija. To nije zadatak Državne revizorske institucije. Državna revizorska institucija treba da bude pomoćno telo Narodne skupštine, državni organ, ali to što oni urade treba mi da koristimo kao svršenu činjenicu, da izvlačimo političke zaključke i da pozivamo neke na odgovornost. To nije ništa novo kod nas. To je računski sud. To je poslednja instanca. Niko ne može da preispita ono što je utvrdila Državna revizorska institucija u nekom svom izveštaju, ali treba da se propiše postupak, od kada državni revizor uđe i počne da kontroliše do njegovog završnog izveštaja, da se i korisniku omogući da štiti neka svoja prava i neke svoje interese u nekom postupku. I to treba da se sredi u nekim budućim izmenama ovog zakona. Ima puno trapavosti u postojećem zakonu, recimo, poput imenovanja. Ne znam da se neko imenuje na neodređeno vreme, državni službenik. Moram radi javnosti da kažem, ovim izmenama i dopunama vrši se korekcija osnovice plate državnog revizora, ovlašćenog državnog revizora i nečega što je iznad, poput državnog revizora, generalnog državnog revizora, članova Saveta itd. Svi drugi koji imaju status državnog službenika i dalje su u režimu plata državnih službenika. Što se tiče onog institucionalnog dodatka, to je isto rešenje koje postoji i kod državnih službenika. Da li će predsednik Saveta da bude toliko samostalan? Neće, kao što nije samostalan rukovodilac u nekom organu državne uprave. Da li će te isplate biti? Ukoliko ima para biće, ukoliko nema - neće. Zato vam kažem, jedno je zloupotreba prava, jedno je pravo. Obezbedimo mehanizme koji će da garantuju poštovanje prava i poštovanje ispunjavanja obaveza i ovlašćenja. Moram da primetim da nam predstoji reforma celog sistema, da definišemo šta je to zloupotreba ovlašćenja. Danas imate u Zakonu o DRI prekršaje, gotovo da nema krivičnog dela. Neko će da kaže – to nije dobro. Mislim da je to dobro. Zbog čega? Svi koji koriste, sva ministarstva kao korisnici budžeta u obavezi su da imaju internu reviziju. Državna revizorska institucija, kako reče jedan, verovatno mu se omaklo, nije zakonodavni organ. On jeste normativni zato što propisuje nešto što su standardi. I treba da propiše. Verovatno treba promeniti kontni plan, srediti još neka pravila ponašanja kako da se radi, ali ne treba gajiti neka velika očekivanja, ne treba iza DRI da se kriju policija, tužilaštvo i drugi organi koji su nadležni za ovaj posao. Vidite, danas je glavna vest da će kod sudije za prekršaje da dođu neki navodni ministri da odgovaraju za ono što je utvrdila Državna revizorska institucija itd., ali sve je to bledo. Mi, kada kažem „mi“ mislim na vlast, nemamo pravi odnos prema zakonitosti. To je problem i taj problem ne može da reši revizor, ma koliko da bude revnostan. Mislim da nam tu fale još neki mehanizmi koji treba da omoguće revizoru da radi reviziju, da preispita poslovanje i kakvo je bilo korišćenje tih sredstava. Ne treba gajiti veliku nadu. Ovo što kažem deluje i suviše brutalno i realno. Možemo da se udaramo u pleća, da se kunemo, ali niko u ovoj sali ne primenjuje zakon. Izvršavanje zakona u nadležnosti je nekog drugog. Konkretno, kada je u pitanju ovaj zakon, njegovo izvršavanje u dobrom delu je kod DRI. Njima treba pomoći. Sada u Evropi samo Vatikan nema reviziju, ako je on uopšte država. Svi imaju reviziju. Nije dobro pričati o tome da je Državna revizorska institucija zaživela pre nekoliko godina, a pre nije postojala. U Kraljevini Jugoslaviji je postojala, bio je računski sud. U jednom periodu je bila i komisija pri Narodnoj skupštini koja je trebalo da omogući Narodnoj skupštini da nađe pravu meru da se poslanici u Narodnoj skupštini ne svađaju oko činjenica da li je nešto bilo nenamensko, da li je nešto bilo nezakonito. To je završila DRI, a svi su dužni da to prihvate kao gotovu činjenicu. Ta činjenica eventualno podleže osporavanju u nekom kaznenom postupku gde svaka suprotna strana može da u dokaznom postupku osporava to, ali to je daleko od onoga što nas trenutno interesuje. Odbor za finansije je pokušao da realizuje svoj zaključak. Svi su saglasni da materijalni položaj ove dve kategorije revizora bitno utiče, jer oni nose posao u DRI. Treba to povećati. Tu postoji druga opasnost – da se neko uspava posle tako, za naše uslove, dobre plate, da pogrešno shvati ova ovlašćenja, da pomisle da su bogovi, da posle njih nema ništa, da niko ne može to da preispituje. Imamo tu situaciju sa Ustavnim sudom Republike Srbije, u kojem smatraju da su potpuno zaštićeni jer ne mogu biti razrešeni zbog nestručnosti itd. Već ima tamo nekih drugih razloga. To je ta opasnost. Ta stalna borba za poštovanje prava i zakona i sputavanje zloupotrebe prava i kršenja zakona je naša realnost. Ali, budimo svesni, Narodna skupština ne može da izbalansira i da omogući pobedu zakona. Samo da skrenem pažnju, nekoliko govornika je u ovu priču ubacilo i Vladu, povodom ovog zakona. Nema Vlade kada je u pitanju ovaj zakon. Tu postoji samo DRI. Budimo svesni šta oni mogu da urade. Budimo svesni i ovih stvari koje čujemo od ministra finansija, da za 130 milijardi dinara nema uvid gde to ide. Neophodna nam je reforma celog finansijskog sistema, jer je očigledno da ovaj, kako sada funkcioniše, ne funkcioniše dobro. Samo da podsetim, ova vlast priznaje da je Darko Šarić 1.350.000.000 oprao kroz finansijski sistem Republike Srbije, kroz nepokretnosti, kroz privatizaciju itd. Ta rečenica ne znači da je država jača od mafije, već potvrđuje da je mafija u strukturi države, da mafija rukovodi nekim institucijama. Upozoravao sam vas i pre godinu i po dana na šta je sve spremna mafija. Tada sam vam slikovito to objašnjavao pričicom da ću da izbacim kamen iz cipele koji me žulja, ali biće velika stena o vratu nekih ljudi koji ne vide ili ne žele da vide šta se dešava sa Srbijom. Gospođica Marina Raguš vam je pročitala statističke podatke, da ih ne prepričavam. Ne samo ona lica koja su obuhvaćena tom bolnom statistikom, nego svi u ovoj Srbiji vape za istinom i pravdom i za poštovanjem zakona. Zato budimo stvarno oprezni. Ovo treba da se uradi, treba da se omogući Državnoj revizorskoj instituciji da svoju funkciju ispuni. Verovatno ćemo morati da menjamo taj zakon i u budućnosti, da učinimo tu instituciju što efikasnijom, ali zapamtite, oko devet hiljada korisnika budžetskih sredstava potpada pod ovaj zakon. Neka bude i četrdeset, i sedamdeset tih inspektora, odnosno revizora, bez obzira u kom zvanju, do kraja ove godine, ne mogu da završe ovaj posao. Istovremeno postoje paralelni organi: budžetska inspekcija, interna revizija. Smatram da je prosto nemoguće da se sa pozicije budžeta isplati ijedan dinar, a da prethodno unutar ministarstva i unutar Ministarstva finansija službe ne izvrše prethodnu kontrolu, pa neka to bude i obična likvidatura. Ukoliko se kasnije utvrdi da je bilo nenamenskog korišćenja i nezakonitog korišćenja sredstava, onda svi u nizu da odgovaraju, kao učesnici u nečemu što je ipak kriminalni poduhvat. Onda budite svesni šta znači autoritet ministra, državnog sekretara ili onih koji podmeću druga lica da potpisuju naloge za isplatu sa nekog računa. Nemojte da se igramo sa državom, država je ozbiljna i skupa stvar. Kada se krene neoprezno sa vršenjem vlasti, onda su upravo onakvi podaci kao oni o kojima je pričala gospođica Marina Raguš, bolni za sve nas. Onda se postavlja pitanje šta mi to radimo? Koji su to pozitivni rezultati ove Narodne skupštine? Trista zakona. Šta vredi trista zakona, ako se nijedan primenjuje? Da vam sada razbijem onu brigu, znajte, više niko u EU ne priča o ulasku Srbije u EU. I Engleze, i Nemce i Francuze s vremena na vreme podsete Amerikanci, da bi ubacili neku žišku, da se nešto priča. Ta priča je završena, zapamtite. Priča je završena. Vodite računa o domino efektu koji kreće iz Grčke, preko Španije, Portugalije, Italije, završava sa Nemačkom. Devizne rezerve su jedanaest milijardi. Verovatno od sledeće nedelje MMF dolazi da kaže predstavnicima vlasti u Srbiji – nema više kredita jer nema više ni EU tih para, pa trošite devizne rezerve od jedanaest milijardi. Zapamtite, već su se organizovali tajkuni i mafijaši, koji drže u šaci pojedine predstavnike vlasti. Stvoriće se priča, kao ona priča o Zakonu o izgradnji, da bi se prodali objekti nekoga ko je preinvestirao i četiri banke ugrozio i državu naterao da se za njega zaduži milijardu evra. Vodite računa, to nam niko neće oprostiti. Dajte malo da vodimo računa o tom našem običnom čoveku. I ne plašite se Srpske radikalne stranke; kada treba da se pomogne narodu i državi, tu smo.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto na listi poslaničkih grupa ima još tri prijavljena poslanika, mi ćemo sutra nastaviti rad po ovoj tački dnevnog reda. Zahvaljujem. Koji su to poslanici i koliko je vremena ostalo? Poslanici su Milorad Buha, Vladan Jeremić i Dejan Mirović, a ostalo je još trideset pet minuta i nekoliko sekundi za vas trojicu. Zahvaljujem na saradnji danas, na učešću u raspravi i u 10.00 časova sutra nastavljamo rad. Prijatno. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 105 narodnih poslanika. Da bismo utvrdili broj narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da.) Gospodin Radojko Obradović.