Poštovane dame i gospodo narodni poslanici nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2015. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 87 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim vas daubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutna 103 narodna poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine, u skladu sa našim Poslovnikom. Da lineko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Pošto ovde imam prijavljenih četvoro, ja ću čitati, pošto vas mrzi da se prijavite, ja ću čitati od najmanjeg ka najvećem. Aleksandar Čotrić. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, narodne poslanice i narodni poslanici, moje pitanje je upućeno Ministarstvu pravde Republike Srbije, a odnosi se na obeležavanje masovnih grobnica koje su nastale na kraju Drugog svetskog rata i po njegovom okončanju. Naime, Državna komisija za tajne grobnice nastale posle 12. septembra 1944. godine, tokom svog rada od 2009. do 2012. godine, popisala je 66.000 žrtava komunističkog totalitarnog režima. Najčešće se radilo o ubistvima bez suđenja iz ideoloških i političkih razloga. Komisija je locirala oko 215 masovnih grobnica u kojima su sahranjene žrtve novouspostavljenog totalitarnog režima, i do sada su ekshumacije izvršne samo u dve grobnice. Jedna se nalazi kod Boljevca, a druga u Kragujevcu. Nažalost, nije izvršena DNK analiza žrtava kako bi se utvrdio njihov identitet, upoređivanjem sa njihovim srodnicima, ali smatram da je potrebno da se ove grobnice na dostojanstven i odgovarajući način obeleže. To znači da se pored njih postave spomen table, informacije o tome ko je sahranjen u tim grobnicama, ko su bili egzekutori, da to bude opomena kako se takvi zločini više ne bi ponavljali. Nažalost, Komisija je praktično obustavila svoj rad i pretpostavlja se da je broj tih žrtava i neuporedivo veći, da iznosi nekoliko desetina hiljada ljudi i da prelazi možda i broj od preko 100.000. Naime, Udruženje političkih zatvorenika i žrtava komunističkog režima, nekoliko puta se proteklih godina obraćalo Ministarstvu pravde s predlogom da ove grobnice budu obeležene, ali do sada nije bilo pozitivnog odgovora. Ja ovo pitanje upućujem Ministarstvu pravde s obziromna to da je Komisija za masovne i tajne grobnice radila pod okriljem Ministarstva pravde, da ono u saradnji sa Ministarstvom za rad, socijalnu politiku i zapošljavanje, koje u svom sastavu ima sektor koji brine o memorijalima, odnosno o grobnicama, učini sve kako bi ova svratišta bila na dostojanstven način obeležena. Drugo moje pitanje upućeno je Ministarstvu poljoprivrede, jer je danas situacija na selu i oblasti poljoprivrede veoma teška, s obzirom na to da se naša sela praktično prazne i da se sve manji broj ljudi bavi poljoprivrednom proizvodnjom, iako još uvek ima oko 630.000 seoskih domaćinstava, a trenutno na selu živi oko 45 ukupnog stanovništva Republike Srbije. Veliki je broj hektara neobrađenog zemljišta. Procenjuje se da je preko 500.000 neobrađenih hektara bilo samo u protekloj godini, da u gotovo 200 sela praktično više i nema stanovnika, u toliko još sela nema nikoga ko je mlađi od 25 godina, u svakom četvrtom selu u Srbiji, najmlađi stanovnik ima više od 60 godina i ono što je poseban problem je i to da naša sela nisu u sistemu lokalne samouprave, odnosno nemaju status opština, nemaju svoj budžet, nemaju izvorne prihode i nadležnosti. Pokazalo se da saveti mesnih zajednica kao oblik organizovanja uprave u selima, kakav postoji od 1963. godine, nije garant za razvoj, već nažalost za propadanje sela. Dakle, moje pitanje Ministarstvu poljoprivrede jeste - da li će učiniti neophodne poteze i doneti mere kako bi bile formirane razvojno poljoprivredne banke u svakom regionu. Dakle, uspostavljanjem ovih finansijskih institucija plasirali bi se dugoročni krediti pod povoljnim uslovima za najsiromašnije poljoprivrednike, za one koji žele da se na jedan savremeni način bave poljoprivrednom proizvodnjom. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima dr Blagoje Bradić.
Zahvaljujem gospođo predsedavajuća. Uvažene koleginice i kolege, poštovani građani Srbije, svedoci smo zadnjih godina velikih napora koji se ulažu u Republici Srbiji da se osavremene železnice, da se naše pruge učine prugama dostojnim 21. veka, da naši vozovi idu brže od 40 kilometara na sat, od proseka koji je trenutno u Republici Srbiji. Mislim na brzinu kojom se kreću naši vozovi. Dobro je to što se modernizuju pruge i dobro je to da Srbija nema brze pruge i da nešto što je od nacionalnog interesa, strateškog interesa za Srbiju, dobije svoju punu važnost i da može da se koristi u punom kapacitetu. Grad Niš se nalazi na čuvenom putu E-10. To je put prema Bliskom istoku, prema jugu, prema Grčkoj i ono što je interesantno, pruga prolazi kroz centar Grada Niša i tu sav saobraćaj, kako teretni, tako i putnički se odvija sećući grad na dve polovine. U gradu ima preko 30 pružnih prelaza i Grad Niš već decenijama unazad, nešto slično, kao što je Beograd želeo da se izgradi „Beograd na vodi“, tako i mi želimo da se izmesti pruga iz centra grada, je pokušavao i nastojao da se ta pruga izmesti iz centra grada, kako bi grad mogao normalno da se razvija. Ono što je urađeno 2010. godine za vreme prošle vlasti, to je da seuz garancije republike podigne međunarodni kredit kod Međunarodne banke, da je urađen idejni projekat u vrednosti od milion i po evra i da se ušlo u eksproprijaciju buduće prakse te železničke pruge oko Grada Niša. Ono što je urađeno do 2012. godine, do promene vlasti je bilo iza idejnog projekta i početak eksproprijacije. Veći deo eksproprijacije je urađen na toj budućoj trasi. Od 2012. godine je sve zamrlo, čak koliko imam informaciju i kredit je propao, kredit je prestao da se povlači, sredstva su prestala da se povlače, a ceo projekat je trebao da bude 25 miliona evra. Moje pitanje direktoru „Železnice“, gospođi Mihajlović i predsedniku Vlade – kad će pruga biti izmeštena iz Grada Niša ili ako neće – da li je tačno da će te eliktrifikovati postojeću prugu i podeliti grad na dva dela? Građani Niša su više puta skupštinskim odlukama jasno stavili do znanja da žele da se pruga izmesti, te ponavljam pitanje direktoru „Železnice“, gospođi Mihajlović, resornom ministru i predsedniku Vlade – kada nameravate da izmestite prugu iz centra grada, kako bi mogao ceo Koridor 10 da bude elektrifikovan i priveden nameni? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Zahvaljujem se predsednice. Moje poslaničko pitanje se postavlja Ministarstvu za državnu upravu u lokalnu samoupravu, a vezuje se za jednu od opština na teritoriji zlatiborskog okruga, to je opština Požega. Imajući u vidu činjenicu da se upravo na toj teritoriji pojavljuju problemi koji se vezuju za donošenje jedne praktično neprimenjive odluke Skupštine opštine Požega, a sa tom odlukom se direktno derogiraju biračka prava građana i to biračka prava građana koji se vezuju za teritorije mesnih zajednica koja se upravo tom odlukom skupštine opštine, nažalost, dovodi do jednog apsurdnog rešenja iz dva razloga. Prvi razlog što se teritorija mesne zajednice poklapa sa teritorijom katastarske opštine, a drugi razlog je što upravo odluka koju je donela Skupština opština Požega glasi na način koji teško se može razumeti i u praksi izaziva ozbiljne probleme, pa se kaže – da građanin mesne zajednice je lice koje živi na teritoriji te mesne zajednice, odnosno na teritoriji mesne zajednice na kojoj se nalazi njegov stambeni objekat. Na ovaj način u praksi su stvoreni ozbiljni problemi. Ugrožena su ustavna prava i povređeno je jedno od osnovnih ustavnih načela, a to je načelo zabrane diskriminacije. Konkretan primer za to jesu izbori za savet, odnosno odbor mesne zajednice upravo na teritoriji opštine Požega. Radi se o dve mesne zajednice - mesna zajednica Tometino Polje i mesna zajednica Ljutice. Za vreme održavanja izbora upravo iz mesne zajednice nastanjeni građani, oni koji imaju uredno izdate lične karte na teritoriji mesne zajednice Tometino Polje to biračko pravo nisu mogli da ostvare. Zašto? Zbog toga što se njihovi stambeni objekti nalaze van teritorije mesne zajednice, već se u drugoj mesnoj zajednici i to u mesnoj zajednici Ljutice. Ovakav način ignorisanja prava birača i građana nesumnjivo je suprotan i Ustavu, nesumnjivo je suprotan i onome što podrazumeva i ustavno pravo na slobodno opredeljenje mesta življenja. Čak se došlo u situaciju da ovi građani koji su dovedeni u situaciju da ne mogu da ostvare svoja biračka prava tamo gde žive i tamo gde su uredno prijavljeni i tamo gde je uredno izdat lični dokument, lična isprava, to je lična karta, to pravo ne mogu da ostvare. Apsurd cele situacije se svodi na još jedan praktičan primer, a to je da 30 domaćinstava koji žive na teritoriji katastarske opštine Ljutice više od, recimo, sto godina, računajući i pretke ovih građana, biračko pravo ostvaruju u drugoj mesnoj zajednici, a to je mesna zajednica Tometino Polje. Zbog čega se ovo pitanje postavlja Ministarstvu državne uprave i lokalne samouprave? Isključivo iz razloga što su građani koji su se meni kao poslaniku obratili, tražeći zaštitu svojih prav,a iscrpeli bukvalno sva sredstva i pravne mehanizme, između ostalog i iniciranje sudskih sporova. Nažalost, lokalna vlast bez obzira koja je to politička orijentacija nije imala dovoljno sluha da ove zahteve građana prepozna na pravi način i njihove interese zaštiti. Zbog toga postoji mogućnost da se eventualno ili kroz upravni nadzor ili drugim pravnim mehanizmima ova paradoksalna situacija reši u interesu svih građana, ponavljam, svih građana teritorije opštine Požega, a prevashodno onih građana koji su na ovaj način ugroženi, odnosno čija su prava ograničena što je nesumnjivo suprotno, kako sam rekao, i Ustavu i pozitivnim propisima Republike Srbije. Ja se zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Olena Papuga.
Hvala predsednice. Moje pitanje postavljam Ministarstvu rada, zapošljavanja i socijalne politike, odnosno ministru Aleksandru Vulinu, a pitanje se odnosi na Akcionarsko društvo „Kulski štofovi“ u Kuli koji je do dana današnjeg pod stečajem. U nekom svom uvodu ću reći da je 1988. godine u Kuli, koja je tada imala oko 50 hiljada stanovnika, 15 hiljada zaposlenih je bilo u privredi, odnosno 13 hiljada u proizvodnji, a samo dve hiljade van privrede. Danas, 2014. godine, u stvari prošle godine, opština Kula ima 47 hiljada stanovnika, od toga samo 800 zaposlenih. Fabrika o kojoj hoću da govorim a.d. „Kulski štofovi“ iz Kule je fabrika koja je nedavno slavila sto godina od kako je osnovana. U najboljim vremenima je imala 1.700 zaposlenih. Tada je bila poznata na daleko po izradi kvalitetnih štofova, dobijala je više puta „Zlatne košute“ za kvalitet. Godišnje su u onim vremenima najboljim tkali i po dva miliona metara štofova. Radnici te fabrike su svojim nekim prekovremenim radom, radom subotom izgradili obdanište, rekreacioni centar sa bazenom itd. Učestvovali su u izgradnji cele opštine, a i dalje. Firma nikada nije privatizovana, odnosno 97% firme je do kraja, u stvari do 2010. godine bilo u državnom vlasništvu, ali i pre toga su postojali razno razni problemi jer se dobro zna da radnici pre toga, u tim 2000-tim godinama nisu dobijali plate, i po 87 plata nisu dobili. Dakle, 5. jula 2010. godine „Štofara“ je otišla u stečaj, a u tom momentu je u fabrici radilo 212 radnika. Agencija za privatizaciju je imenovala Milorada Veljovića za stečajnog upravnika. Kolektivni ugovor su radnici još davno pre toga potpisali i imali su rešenja o radu, o specifikaciji radnih mesta po bodovima. To naglašavam zbog daljeg toka stečaja. Stečajni upravnik posle imenovanja iako po Zakonu o stečaju je morao da uradi socijalni program, jer je fabrika do kraja bila državna, to nije uradio. Pitam ministra Vulina – zašto a.d. „Kulski štofovi“, zašto u Akcionarskom društvu „Kulski štofovi“ u Kuli nije urađen socijalni program? Zašto je samo 82 radnika dobilo iz Fonda solidarnosti po 184 i nešto hiljada dinara, a ostali radnici nisu to dobili iako imaju presudu na osnovu priznanja iz Privremenog suda u Somboru iz maja 2011. godine? Znači, šest godina čekaju da im se isplate zaostale plate i deo koji im sleduje, kao i tim radnicima kojima je stečajni upravnik Veljović to isplatio. Znači, tim radnicima od 5. jula 2009. godine do 5. jula 2010. godine nisu isplaćene minimalne zarade i to je tih 184 hiljade dinara, a postoji presuda. Zašto stečajni upravnik nije obavestio sve radnike po istom postupku i po kom principu je isplatio 80 radnika, a one druge nije isplatio i nije urađen još uvek socijalni program? Zašto je zaobiđen taj socijalni program iako je fabrika državna? Dalje pitam – šta se desilo sa imovinom tog Akcionarskog društva „Kulski štofovi“ Kula? Radnici pričaju da su se neke mašine izvezle, odvezle, prevezle u Italiju jer su neki radnici koji su imali sa tim iskustva otišli tamo da ih montiraju. Šta je sa predstavništvo u Novom Bečeju? Zna se da je tamo danas zgrada Telekoma. Kome se plaća zakupnina i da li je taj prostor prodat? Ko koristi magacinski prostor u Kuli? Ko uzima novac za tu zakupninu? Pošto postoji hipoteka u „Štofari“, taj prostor ne može da se proda, ali naravno može da se izda na 99 godina i pitam da li će se on izdati i kome? Možda već postoji osoba kojoj će se izdati. Radnici a.d. „Kulski štofovi“ su izgradili rekreacioni centar, već sam naglasila da su radili subotom itd. prekovremeno. Taj prostor se ne koristi i najverovatnije da će se i on prodavati. Ko njime sada upravlja? Na osnovu člana 180. Zakona o stečaju, stečajni upravnik Milorad Veljović je bio dužan da sastavi listu svih poverilaca za koje se znalo iz poslovnih knjiga i ostale dokumentacije stečajnog dužnika. U toj listi se posebno evidentiraju zaposleni kod stečajnog upravnika za iznose neisplaćenih zarada. To nije urađeno, tako da…
Vreme. Samo vi završite.
Pitam – kada će se na neki način videti šta će se desiti sa tim radnicima koji su ostali neisplaćeni?
Zahvaljujem. Reč ima Borislav Stefanović.
Ovako, postavljam pitanje ministru unutrašnjih poslova – šta je sa krivičnom prijavom 434/09 od 6.10.2009. godine koja je podneta protiv kupka „HK Kongrap“ Slobodana Stankovića, Darka Matijaševića i Darka Pašića, generalnog direktora, kao i Vesne Džinić. Od tada ova prijava, kao i mnoge druge, stoji u fioci. Tužilac je Vera Stanić. Mene su radnici kojih je veliki broj i koji nisu primili plate godinama i zaostala potraživanja obavestili o ovom ogromnom problemu koji se na bilo koji način ne rešava. Počeo je u fazama, od kojih je najzanimljivija druga faza uništavanja „Kongrapa“, a to je lažni prospekt o imovini gde je lažno prikazano manje za 1.804 kvadrata u zgradi na Terazijama 4, dakle pre prodaje, u Kosovskoj ulici manje za 1.257 kvadrata i u Soko Banji manje za 1.734 kvadrata. Ovaj predmet apsolutno nije rešen na bilo koji način i očigledno je da postoje opravdane sumnje da neko pokušava da zataška i sačuva ljude koji su kupili poslovni prostor budzašto, u manjoj kvadraturi nego što jeste, i te prijave dan-danas stoje u fijoci nadležnog tužioca. Pitanje za ministra Sertića i premijera Vučića vezano za RTB Bor. Dakle, videli smo da su u proteklih nekoliko dana organizovani građanski protesti u Boru zbog povećanog zagađenja koje se nikako ne smanjuje iako imamo novu topionicu u Boru. Ovaj skup građana nije politički, dakle, ne stoje političke partije iza njih, već je to skup očajnih građana kojima je ugroženo zdravlje. Moje pitanje je – kada znamo da ovaj skup i ovaj protest nije usmeren protiv RTB Bora koji hrani i Bor i celu okolinu, nego je usmeren protiv onih koji su potrošili više od 300 miliona evra narodnih para, a da nisu rešili problem zagađenja dan-danas dok ovo pričamo, zašto je premijer Vučić otvarao topionicu ako sada menadžment mesecima posle toga izmišlja neke nove rokove i da li on za to zna? Šta je njegov odgovor za ovu neizdrživu situaciju? Takođe, da li je uredbom Vlade, ovo sam već jednom pitao, a nisam dobio odgovor, skinuta obaveza testiranja uvoznih ugljeva i koncentrata na radioaktivnost? Da li je tačno da je Vlada uredbom skinula obavezu testiranja na radioaktivnosti uvoznih ugljeva i drugih materijala za topionicu? Novo pitanje za ministra Sertića i premijera – koliki je mesečni gubitak „Železare Smederevo“ i kada ćete objaviti ugovor o angažovanju menadžmenta, na šta ste inače obavezni? Koliko je ostalo od 170 miliona evra, koliko su građani Srbije platili menadžmentu da uprava „Železarom“, i koliki su gubici? Zašto pokušavate u novembru mesecu, predsedniče Vlade, ministre Sertiću i ministre Vujoviću, da prodate „Telekom“, profitabilno državno, ne državno preduzeće, ali sa većinskim državnim udelom? Zašto pokušavate da ga prodate i po kojoj ceni? Da li ste svesni šta će to značiti za građane Srbije, za naš bruto društveni proizvod, za cene koje će biti povećane, za ljude koji će biti otpušteni itd? Kada ćete, u kom roku i na koji način ukinuti skrivene bankarske troškove, koji se od bankomata do tekućih računa itd. održavaju? Kada ćete zakonski prihvatiti predlog, ministre Vujoviću i guvernerko Tabaković, da se ograniče bankarske kamate mnogim od naših zelenaških banaka? Kada ćete i na koji način prihvatiti, ministre Vujoviću, da se reši problem tzv. švajcaraca, tako što bi se kurs vezao za evro na dan uzimanja kredita, kako je to rešeno, recimo, u Hrvatskoj? I, ako nećete, zašto nećete? Kada i na koji način ćete, ministre Vujoviću, rešiti problem smanjenih penzija i plata i kada ćete ih minimum vratiti na nivo na kojem su bili, pošto se pokazalo da možemo da pravimo nacionalni stadion za 150 miliona evra, a ušteda od penzija je oko 130-140 miliona evra? Da li, ministre Vujoviću, penzioneri plaćaju za nacionalni stadion, dok su nam bolnice u raspadu? Pitanje za ministra Stefanovića dr Nebojšu – kada ćete rešiti jedan od zabeleženih napada na članove DS u raznim opštinama na lokalnim izborima, recimo u Vrbasu? Kada ćete procesuirati poznate počinioce na Danila Bobića? Hvala.
Vreme vam je prošlo. Hvala. Reč ima narodni poslanik dr Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, biti prognanik, izbeglica iz raseljeno lice jedno je od najvećih tragedija koja može zadesiti pojedinca, deo jednog naroda ili čitavu naciju. U svojoj dugogodišnjoj istoriji Srbi su bezbroj puta doživeli takve tragedije. Skoro da i nema veka u istoriji srpskog naroda u kojem on nije proterivan sa svojih vekovnih ognjišta, ali Srbi nisu posustali. Skoro da su prognanstvo i izbeglištvo postali sastavni deo identiteta srpskog naroda. Zato i ove najnovije izbeglice, prognanici ili emigranti iz Sirije i drugih država zahvaćeni ratom, srpski narod i građani Republike Srbije zajedno sa svojom Vladom, na čelu sa predsednikom Vlade, dočekao je otvorenog srca, sa solju i hljebom i onim što su imali. Srbija se pred licem celoga sveta pokazala onakvom kakva zaista jeste, gostoprimljiva i humana. Zato su joj odali veliko priznanje svi relevantni evropski i svetski faktori, bez izuzetaka. Time je Srbija dokazala da je jedna stabilna i dobro organizovana zemlja. Poštovani narodni poslanici, i srpski narod iz Krajine i Hrvatske 1990-1995. godine doživeo je tragediju u vidu egzodusa biblijskih razmera, proteran sa svojih vekovnih ognjišta, radnih mesta, iz svojih stanova. Hrvati su tada uzurpirali najmanje 35.000 srpskih stanova. Ali, gospodo, na nesreću našu, bilo je i Srba koji su uzurpirali, tj. otuđili srpske stanove u Hrvatskoj. Sumnja se da je među njima bio i prof. dr Janko Veselinović, narodni poslanik DS 2008-2012. godine, predsednik Međuvladinog mešovitog odbora za prava manjina između Srba i Hrvata i predsednik Odbora za statusna pitanja Srba u dijaspori, bivši direktor „Novosadskih toplana“, suosnivač Udruge za povjest, suradnju i pomirenje u Golubiću obrovačkom, a sada narodni poslanik DS-a, odnosno Udruženja „Pokret za preokret“, ili što bi Hrvati rekli „Udruge za obrtaj“, profesor pravne grupe predmeta na Poljoprivrednom fakultetu u Novom Sadu. Poštovana gospodo, ovlastila me je velika grupa Krajišnika i 22 intelektualca iz Obrovca i Benkovca da postavim s tim u vezi poslaničko pitanje ministru inostranih dela, gospodinu Ivici Dačiću. Da li je tačno da je prof. dr Janko Veselinović, tada poslanik DS-a, a sada „Pokreta za preokret“, iz Novog Sada, uzurpirao stan od 26 metara kvadratnih profesorke Milice Badže i u njega smestio Udrugu za povjest i pomirenja, u ulici Knezova Kurjakovića broj 7 u Obrovcu, u kojem je profesorka Milica Badža stanovala do 4. avgusta 1995. godine, do progonstva? Drugo, da li je tačno da je prof. dr Janko Veselinović, tada poslanik DS, dobio kao nagradu za posebne zasluge kao politički partner HDZ-a 260 kuna mesečno, kako stoji u ugovoru, citiram: „za obavljanje delatnosti u cilju promoviranja zajedničkog suživota Hrvata i Srba na području Obrovca“, završen citat? Treće, da li je tačno da taj stan nije poslovni prostor, niti javni prostor delovanja nekih udruga, već stan Milice Badže, koji je većinu vremena zaključan, osim leti kada ga prof. dr Janko Veselinović koristi kao vikendicu, citiram: „kao politički partner HDZ iz Srbije“, završen citat, o čemu je svojevremeno pisala „Slobodna Dalmacija“ 11. decembra 2014. godine, pod naslovom „Sami sebi delili stanove“? Nosilac stanarskog prava tog stana je prof. Milica Badža, a sada prognanik i podstanar u Beogradu punih 20 godina. Napominjem, roditelji prof. Milice Badže su bili prvoborci u borbi protiv fašizma u Drugom svetskom ratu, a 1995. godine su prognani iz Hrvatske i naselili se u Obilić na Kosovu i Metohiji, gde su umrli i sahranjeni. Brat Duško je dugogodišnji direktor Gimnazije u Obrovcu, veliki borac u Hrvatskom saboru za prava Srba u Hrvatskoj, a 1990. godine je proteran i nastanjen u Somboru, gde je umro od teške bolesti. Brat Slobodan danas je prognanik i živi u Boru, a jedan je od najboljih pravnika u zemlji. Roditeljima prof. dr Janka Veselinovića hrvatske oružane snage su zapalile kuću u rodnom Golubiću. Oporavila je hrvatska država. Prof. dr Janko Veselinović nikada nije bio prognanik, niti je posedovao stan. U svrhu toga, molim ministra inostranih poslova da ispita ovo, kako bi se pokrenula moralna, politička i zakonska odgovornost. Hvala vam.
Hvala. Pošto se više niko od predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su danas sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Biljana Ilić Stošić, Branko Ružić, dr Dijana Vukomanović i Nada Lazić. Primili ste ostavku narodnog poslanika Snežane Malović, na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i izveštaj Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine povodom razmatranja ove ostavke koji je utvrdio da je podnošenjem ostavke nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 2) Zakona o izboru narodnih poslanika i predlaže da Narodna skupština u smislu člana 88. stav 3. i 4. istog zakona konstatuje prestanak mandata ovom narodnom poslaniku. U skladu s tim, saglasno članu 88. stav 1. tačka 2) i stav 3. i 4. Zakona o izboru narodnih poslanika Narodna skupština na predlog Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine konstatuje da je prestao mandat, pre isteka vremena na koji je izabran, narodnom poslaniku Snežani Malović danom podnošenja ostavke. Saglasno Zakon o izboru narodnih poslanika izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini. Hvala. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički načelni i jedinstveni pretres o tačkama 6), 7) i 8) dnevnog reda. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika obaveštavam vas da su današnjoj sednici pozvani da prisustvuju ministar za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja Aleksandar Vulin, Zoran Lazić, Branka Gajić, pomoćnici ministra, Vera Božić Trefalt, direktor Uprave za bezbednost i zdravlje na radu i Dragan Vulović, načelnik Odeljenja u Sektoru za brigu o porodici i socijalnoj zaštiti Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja. Molim poslaničke grupe ukoliko to već nisu učinile da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasnu članu 157. stav 2. i članu 170. stav 1. Poslovnika otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu, Predlogu o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti i Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o nadležnosti, merodavnom pravu, priznanju i izvršenju odluka i saradnji o materiji roditeljske odgovornosti mera za zaštitu dece. Da li predstavnik predlagača ministar Aleksandar Vulin, želi reč? Izvolite.
Poštovana predsednice, gospodo potpredsednici, uvaženi narodni poslanici, vašoj pažnji danas preporučujemo tri zakonska predloga, odnosno suštinski dva zakona i jednu međunarodnu konvenciju. Zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti zdravlja na radu je zakon koji je dugo vremena čekao da se donese, odnosno dopune, da se donesu dosadašnjeg zakona. Poslednji put ovom materijom ovaj visoko dom se bavio 2005. godine. Od tada svet se promenio, od tada se privreda promenila, od tada se ambijent u kome se svakodnevno radi i te kako promenio. Na nama je da danas i raspravi koja nas očekuje razgovaramo o konkretnim rešenjima koja u ovom zakonu, odnosno izmenama i dopunama ovog zakona na prvom mestu imaju zadatak da poboljšaju bezbednost i zaštitu radnika. Povećan broj onih koji stradaju na radnim mestima, nedovoljna obrazovanost osoba koje su zaposlene, a dužne da se brinu o bezbednosti i zaštiti na radu. Licencirana preduzeća, odnosno licencirane firme koje su dužne da svoje znanje prenose na druge, a sami nisu dovoljno stručni da to zaista i urade. Nedostatak kaznenih mera, nedostatak preventive u svakom smislu jeste razlog da se ovaj zakon donese. Ovaj zakon sam po sebi ne može da reši sve probleme. Ovaj zakon je samo deo šire borbe čitave zajednice kojom se vodi računa i pokazuje koliko vam je stalo do bezbednosti i zaštiti radnika u svakodnevnom obavljanju svojih poslova. Najveći procenat povreda, pa čak 40% zapravo dolazi tamo gde se radi na crno, zapravo dolazi kod radnika koji su neprijavljeni, samim tim nisu ni obučeni, samim tim nisu ni zaštićeni. Ovaj zakon će pomoći kroz konkretne predloge o kojima ćemo nadam se raspravljati i da se omogući efikasnija borba i protiv sive ekonomije čak i kroz ovaj zakon iako to nije njegova prva i osnovna namena, ali može da pomogne u tome, naravno i kroz učešće odgovarajućih inspekcija. Svakako da i ovaj zakon, jedan od razloga, naravno, za njegovo donošenje jeste usklađivanje sa odgovarajućim konvencijama. Mi moramo da se prilagođavamo zakonodavstvu EU i shodno tome moramo da prihvatimo i predloge i savete koji su nam na Predlog ovog zakona stigli. Takođe, što je posebno važno. Značajna je promena da su za lica koja su do sada obavljala poslove vezane za bezbednost zaštite na radu sada značajno povećava potrebni nivo njihovog obrazovanja, veština, znanja, da bi mogli da rade svoj posao. Do sada ta materija nije bila na odgovarajući način uređena, do sada se dopuštalo da oni koji treba da uče druge kako da se odnose prema bezbednosti i zaštiti na radu ne budu odgovarajućeg obrazovnog profila, a onda ne možete ni očekivati da rezultat njihovog rada bude posebno bolji. Trenutno u našoj zemlji radi 630 preduzeća koja imaju odgovarajuću licencu za poslove iz bezbednosti zaštite na radu. Sada po prvi put ne samo što povećavamo nivo njihovog obrazovnog statusa mi i ograničavamo trajanje licence na pet godina i pooštravamo uslove za izdavanje licence. Ovo je veoma važna materija, jer je shodno tome ova materija ne može biti ostavljena baš svakome da radi. Sledeći zakon, odnosno izmene i dopune zakona koji preporučujemo vašoj pažnji jeste Zakon o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti. Na ovaj zakon smo čekali od 1998. godine, a priznaćete od 1998. godine do danas nije mali broj naših radnika radi u inostranstvu, naprotiv broj je povećan, ali ako me sad pitate kao ministra zaduženog za rad ili pitate bilo koje vladino telo koje se bavi ovom problematikom koliki broj naših radnika se sada nalazi u inostranstvu, gde rade, pod kojim uslovima rade, ko ih je tamo poslao, ko ih je tamo dočekao, moraću da vam kažem – ne znam i to ne zna niko. Zakonska rešenja doneta još 1998. godine, što zbog svoje komplikovane procedure, što zbog nedostatka kaznenih mera, što zbog jednostavno nemogućnosti nametanja odgovaraju obaveza poslodavcu ni radniku, jednostavno se nisu primenjivala. Zakon iz 1998. godine se jednostavno ne primenjuje. Mi ne znamo ko gde radi, mi ne znamo ko gde odlazi, mi ne znamo pod kojim uslovima odlazi, mi ne znamo kakav je njegov ugovor o radu, mi ne znamo koja su njegova prava, koje su njegove obaveze, mi jednostavno ne znamo šta se dešava sa našim državljanima kada pređu našu granicu. Ovim izmenama i dopunama ovog zakona mi uspostavljamo odgovarajuće obaveze poslodavca. Olakšavamo značajno svu papirologiju koja mu je potrebna, skraćujemo mu vreme koje je za to potrebno. Videćete na osnovu dva vrlo jednostavan dokumenta, dva jednostavna papira koja se dobijaju na osnovu uvida u Centralni registar obaveznog socijalnog osiguranja, mi ćemo znati sve o onome ko upućuje, ali ćemo znati i onome ko je upućen. Ne možemo mi, i nemojte da naša javnost ima zabludu da mislimo da mi sada možemo da kontrolišemo kakvo je stanje na gradilištu na primer u Nemačkoj ili u Rusiji gde ode naš radnik. Mi to možemo da uradimo kroz jedan drugi institut koji se zove, a to su ugovori bilateralni, sporazumi, bilo između naših vlada, bilo između inspekcija nadležnih za postupanje u ovim slučajevima i to je nešto na čemu intenzivno radimo, ali kroz ovaj zakon ne možemo. Šta možemo? Možemo da kontrolišemo poslodavca sve vreme ono ko je poslao našeg radnika moći ćemo da kontrolišemo kako se odnosi prema njemu, moći ćemo da imamo između ostalog predviđene su i osobe za kontakt koje će biti dužne da nam daju svaki podatak kada mi to zatražimo. Moći ćemo da znamo da li se ugovorne obaveze koje su zaključene ovde i koje su nam dostavljene i za koje znamo kakve su, da li se zaista poštuju i na koji način se poštuju. Dakle, mi kontrolišemo poslodavca na teritoriji Republike Srbije onog ko je poslao radnika, a kroz bilateralne institute možemo bar jednim delom u zavisnosti i od odnosa naše zemlje sa nekom drugom zemljom, ili naše inspekcije sa nekom drugom inspekcijom, možemo da saznajemo i šta se tamo dešava. Ovaj zakon je predvideo i odgovarajuće kaznene odredbe. Ovaj zakon želi da maksimalno poboljša položaj radnika koji odlazi da radi u inostranstvo. Povod za donošenje ovog zakona jeste bila tragedija koja se desila našim radnicima u Rusiji, ali to je nešto što je trebalo raditi odavno, mnogo pre ove tragedije i mnogo pre nego što se bilo šta slično desilo. Očekujem da ćemo imati plodnu raspravu i o ovom pitanju i da ćemo svi zajedno doprineti da tekst bude bolji. Naravno, kao i Zakon o izmenama i dopunama o bezbednosti zdravlja na radu, tako i Zakon o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremen rad u inostranstvu i njihovoj zaštiti je prošao javnu raspravu. Svi socijalni partneri su učestvovali u javnoj raspravi, svi su se složili oko konkretnih zakonskih rešenja, brojne njihove primedbe i sugestije su, takođe prihvaćene, konsultovane su i odgovarajuća strukovna udruženja koja se bave ovim materijama i slobodno mogu da kažem da su oba zakona, odnosno izmene i dopune ovih zakona naišle na podršku svih stručnih krugova i posebno socijalnih partnera. Treći zakon, Zakon o potvrđivanju Konvencije o nadležnostima merodavnom pravu, priznanju izvršenju odluka i saradnji u materiji roditeljske odgovornosti i mera za zaštitu dece, je zaključen pod okriljem haške Konferencije za međunarodno privatno pravo u Hagu, 19. oktobra 1996. godine, a na snagu je stupila 2002. godine. Do sada konvencija, čije sam ime pročitao, je okupila 41 državu ugovornicu, uključujući sve države EU sa izuzetkom Italije, za koju se takođe očekuje da će uskoro pristupiti ovoj konvenciji. Ratifikacija ove konvencije, je takođe naša obaveza po poglavlju 24, a o njenom pristupanju izjasnio se i o tome razmatrao i pozitivno odlučio, Savet Vlade za međunarodno privatno pravo. Suštinski, da budem vrlo jednostavan, suštinski smisao ove konvencije je da odredi koji će se zakoni primenjivati na određena roditeljska prava u zavisnosti od toga gde se nalazi, na prvom mestu, dete. Dakle, to je suština ove konvencije, da budemo krajnje jednostavni. Ovom konvencijom se odlučuje na osnovu jednog instituta koji se zove uobičajeno boravište deteta, dakle mesto gde dete boravi i da vam kažem samu definiciju, pod uobičajenim boravištem podrazumeva se mesto u kome lice uobičajeno boravi duže vremena, bez obzira na nameru nastanjenja i nezavisno od upisa u evidenciju nadležnog organa ili dozvole boravka ili nastanjenja. Suštinski, na ovaj način se reguliše koje zakonodavstvo se odnosi na konkretan slučaj. Osnov za to je uobičajeno boravište, a naravno postoji mogućnost da se nadležni organi dogovore u skladu sa onim što je najbolje, konkretno u tom slučaju govorimo o deci. Dakle, da se dogovore koje će se zakonodavstvo primenjivati. Ovo je nešto što pomaže našem zakonodavstvu, ovo je nešto što štiti prava deteta, ovo je nešto što pomaže našem državljaninu i kada se nalazi u nekoj drugoj zemlji. Videćete i u toku rasprave, mi smo iskoristili svoje pravo da se ne složimo sa jednim članom 55, ako se ne varam, sa jednim članom konvencije, kome se kaže da će se o imovini deteta uvek, uvek odlučivati na osnovu našeg zakonodavstva. Dakle, imovina deteta koja se nalazi na teritoriji Republike Srbije, govorim o našem detetu, našem državljaninu, uvek će se o njoj raspravljati o njenom raspolaganju i određivanju onoga ko će njome upravljati na teritoriji i u skladu sa našim zakonodavstvom. To je naše pravo iz ove konvencije, mi smo to pravo iskoristili, sve ostale članove smo naravno podržali. Nadam se da nisam bio previše opširan, pa tu smo. Hvala lepo.
Hvala. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić, izvestilac ispred Odbora za prava deteta. Izvolite.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Srbije, Odbor za prava deteta je na svojoj sednici, održana dana 9. oktobra, razmatrao Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o nadležnosti meradovnom pravu priznanju i izvršenju saradnji u materiji roditeljske odgovornosti i merama zaštite dece i jednoglasno doneo odluku da Narodnoj skupštini predloži usvajanje ove konvencije. Zašto? Zato što je ova Konvencija o nadležnosti meradovnom pravu priznanju i izvršenju, saradnji u materiji roditeljske odgovornosti i merama zaštite, u stvari krovna konvencija i Konvencija koja na efikasan i funkcionalan način podrazumeva realizaciju ranije ratifikovanih konvencija od strane ove Narodne skupštine. Odbor predlaže da Narodna skupština usvoji ovu Konvenciju iz razloga što ona sa jednog posebnog aspekta, odnosno sa aspekta koji je najznačajniji za dete razmatra roditeljsko dečiji odnos, uređuje pitanje roditeljske odgovornosti, ali ne samo pitanje roditeljske odgovornosti, već i pitanje zastupanja deteta u prekograničnim situacijama. Nažalost, sva deca iz raznih razloga nemaju mogućnosti da žive u svojim roditeljskim porodicama, pa ova Konvencija na adekvatan način uređuje i druge institute koje su države u obavezi da omoguće deci, a to su instituti starateljstva, hraniteljstva i zastupanja deteta u prekograničnim situacijama. Ovu Konvenciju, inače potpisala je 41 država, od članica EU, jedino još uvek nije ratifikovala Italija, ali naravno ova Konvencija za naš pravni sistem koji se odnosi na zaštitu dece značajna je iz razloga otvaranja poglavlja 24. koji se takođe odnosi na zaštitu dece i na usaglašavanje našeg zakonodavstva u ovoj oblasti sa zakonodavstvom EU. Ono što moram da istaknem, to je da ova Konvencija u skladu sa, inače najvažnijom konvencijom, a to je Konvencija UN o pravima deteta, na najbolji način štiti interes dece i kao prioritet i u fokus svog interesovanja, upravo u skladu sa ovom Konvencijom, stavlja zaštitu najboljeg interesa deteta i u odnosu na to preduzimanje svih drugih mera. Ono što takođe moram da istaknem, to je i da ova Konvencija omogućuje saradnju centralnih organa, ali ne samo saradnju centralnih organa, po pitanju razmena informacija, koja se odnose na zakonodavni okvir i na važeće zakone, već i na razmenu informacija, koje se odnose na dostupnost usluga pružanja zaštite deci u konkretnoj državi. Takođe, ova Konvencija je značajna i sa aspekta priznanja i izvršenja, posebno iz razloga što nije neophodno pokretati naknadne postupke, a to je sa aspekta zaštite deteta itekako važno, posebno u tzv. hitnim slučajevima, kada je neodložno primeniti hitne mere zaštite, a to su mere zaštite koje se odnose na decu, koja su zlostavljana ili zanemarena u svojoj porodici. Da bi sve ostale ratifikovane Konvencije, u punom obimu štitile najbolji interes dece, neophodno jeda Narodna skupština u Danu za glasanje, usvoji i ratifikuje i ovu konvenciju. Zahvaljujem.
Da li još neko od izvestioca Odbora, želi reč? (Ne) Reč ima narodni poslanik Anamarija Viček, od ovlašćenih. Izvolite.
Poštovana predsednice, ministre sa saradnicima, poštovani poslanici, pred nama su danas tri veoma važna zakona. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu, Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti, kao i Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o nadležnosti merodavnom pravu, i priznanju izvršenja odluka i saradnji u materiji roditeljske odgovornosti i mera za zaštitu dece. Želim da izrazim podršku ovih zakona u ime poslaničke grupe SVM, i da potvrdim da ćemo u Danu za glasanje, podržati sva tri zakona glasanjem za. Krenuću od ovog poslednjeg zakona pomenutog, naime, razlog potrebe za potvrđivanjem ovog zakona je toliko očigledan. Ova Konvencija je nastala kao izmena Konvencije iz 1961. godine, uzimajući u obzir i Konvenciju UN o pravima deteta, iz 1989. godine, pok okriljem Haške Konferencije za međunarodno privatno pravo, zaključeno je još 19. oktobra 1996. godine, a stupilo je na snagu 2002. godine. Iako nismo u izrazitom kašnjenju, kao što je npr. Belgija tek 28. maja 2014. godine ratifikovala potpisom konvenciju, a Italija je još nije ni potpisala, za Srbiju je ipak značajno da se upravo sada usvoji konvencija, jer je za države članice EU i ova konvencija deo komunitarnog prava i samim tim države koje pristupaju EU dužne su da prilagode svoje zakonodavstvo i pristupanje ovim ugovorima. Bitno je istaći da poglavlje 24 izveštaja Evropske komisije o napretku Republike Srbije za 2014. godinu navodi da Republika Srbija još uvek nije pristupila konvenciji, te je potpisivanje konvencije jedan od neophodnih koraka koje Republika Srbija mora preduzeti u procesu evrointegracija. Značajno je da se napomene da konvencija uspostavlja princip jednakog tretmana dece koja žive u istoj državi. Međunarodna nadležnost se određuje na osnovu uobičajenog boravišta deteta, tako da deca dobijaju jednak tretman, jednaka prava bez obzira na državljanstvo. Međutim, u slučaju dece koja spadaju u posebno ugroženu kategoriju, deca izbeglice, deca bez uobičajenog boravišta i međunarodno raseljena deca, konvencija određuje redovnu nadležnost organa države, na čijoj se teritoriji dete nalazi, što je svakako praćenje principa najboljeg interesa deteta. Poslanička grupa SVM će naravno podržati ratifikaciju ove konvencije. Što se tiče Zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti, značajno je istaći nekoliko činjenica. Potreba za donošenjem ovog zakona postoji zbog toga jer su stupanjem na snagu člana 110. Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, 23. maja 2009. godine prestale da važe odredbe Zakona o zaštiti građana Savezne Republike Jugoslavije na radu u inostranstvu. To je bitan bio zakon koji je uredio oblast zaštite zaposlenih na privremenom radu u inostranstvu, postupku zapošljavanja kod inostranih poslodavaca i prilikom povratka u Saveznu Republiku Jugoslaviju, obaveze preduzeća, drugog pravnog lica i preduzetnika u vezi sa upućivanjem radnika na privremeni rad u inostranstvo, obaveze poslodavaca i zaposlenih za vreme rada u inostranstvu i drugo, među kojima naročito ističemo određivanje postupaka i uslova upućivanja zaposlenih po osnovu međunarodne naučne, tehničke i prosvetno-kulturne saradnje. Svakako je bilo potrebno uraditi celokupnu reviziju svih odredbi, kako bi sa jedne strane poslodavci sa teritorije Republike Srbije mogli efikasno i konkurentno da posluju na inostranim tržištima u skladu sa međunarodnim standardima, a sa druge strane, potrebno je da se odredi i zaštita zaposlenih koji su upućeni na privremeni rad u inostranstvo, naročito kada se gleda iz ugla savremenih radnih migracija, odnosno sprečavanja nelegalnih migracija. Treba da se istakne da se zaposleni može uputiti na privremeni rad u inostranstvo iz dva cilja. Jedno je upućivanje na rad u inostranstvo, a drugo upućivanje na stručno osposobljavanje i usavršavanje za potrebe poslodavca, za šta se može očekivati i povećana potreba pri svakom novom stvaranju novih radnih mesta od strane inostranih investitora i multinacionalnih kompanija na teritoriji Republike Srbije. Postoje tri značajne novine u ovom zakonu. Prva novina je postupak primene zaposlenog, pripreme zaposlenog za upućivanje naprivremeni rad u inostranstvo. Druga novina je postupak obaveštavanja,čime se nadležno ministarstvo obaveštava o upućivanju zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i tu je novina sa jedne strane u tome da se smanjuje obim procedure i administracije za poslodavce, a sa druge strane omogućava bolju kontrolu i vođenje evidencije nadležnog organa, posebno kroz povezivanje sa postojećom bazom centralnog registra. Treća novina je zapravo povećavanje efikasnosti zaštite zaposlenih, pošto preciznim odredbama se propisuje dužnost saradnje i razmene informacije organa i organizacija koje obavljaju poslove državne uprave u vezi sa zaštitom zaposlenih, koji su upućeni na rad u inostranstvo, a to su Ministarstvo za rad i zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja, RFZO, Ministarstvo spoljnih poslova, kao i Diplomatsko konzularno predstavništvo Republike Srbije u inostranstvu. Bitno je da se napomene da su statistički podaci navedenih organa bili mnogo različiti, tako u evidenciji ministarstvo ima podatke o oko hiljadu zaposlenih koji su upućeni na privremeni rad u inostranstvo, dok na osnovu podataka Republičkog fonda, a tu su i te kako relevantni podaci, naime u Fondu se vodi evidencija o osiguranicima koji su upućeni u zemlje sa kojima Srbija ima zaključene sporazume o socijalnom osiguranju, a njih je poslednjih godina bilo više od 7.000. Pošto podzakonskim aktom treba da se propiše izgled obrasca koji se zove „obaveštenje o upućivanju zaposlenog na privremeni rad u inostranstvo“, za koje se određuje rok od 45 dana od stupanja na snagu ovog zakona, što je osam dana nakon objavljivanja u „Službenom glasniku RS“, tako da je predviđen početak primene zakona u roku od dva meseca od stupanja na snagu. Prelaznim i završnim odredbama takođe je određeno da će se svi postupci upućivanja zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo, koji su započeti pre dana stupanja na snagu ovog zakona, biti okončani prema onim propisima po kojima su i započeti. Ovo je jedan značajan i dobar zakon iz perspektive konkurentnosti tržišta rada, ali i gledano iz ugla zaštite zaposlenih koji su upućeni na privremeni rad u inostranstvo, tako da će poslanička grupa SVM svakako podržati svojim glasovima i ovaj zakon u danu za glasanje. Treći zakon koji je danas pred nama, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlja na radu je takođe jedan značajan i dobar zakon koji ćemo podržati. Važeći Zakon o bezbednosti i zdravlju na radu donet je 2005. godine, a tokom primene tog zakona su uočene neke manjkavosti koje bi ove izmene i dopune trebalo da poboljšaju. Kao prvo, trebalo je precizirati na koga se odnosi ovaj zakon. Naime, primenom zakona se uvidelo da se odredbe zakona ne mogu odnositi na specifične aktivnosti Vojske i policije, a trebalo je precizirati značenje pojedinih izraza, periodične provere osposobljenosti, kao i kontinuirano usavršavanje znanja lica za bezbednost i zdravlje na radu i druge detalje koje se odnose na odredbe ovog zakona. Postoje tri značajne novine.Prva novina je preciziranje, definisanje poslodavca. Naime, članom 2. se tačno opisuje ko je poslodavac. Poslodavcem se smatra i fizičko lice koje po bilo kom pravnom osnovu zapošljava zaposlenog, ali iz ovog se smatra izuzetkom lice koje posao obezbeđuje u domaćinstvu i nosioci poljoprivrednog gazdinstva, koji obavljaju posao sa članovima porodičnog, poljoprivrednog domaćinstva u skladu sa propisima o poljoprivredi, dok pod odredbe ovog zakona i dalje padaju fizička lica koja sa članovima svog porodičnog domaćinstva obavljaju privredu ili drugu delatnost. Druga novina jeste uvođenje izraza „prevencija“ i pored tačnog definisanja „prevencija“ u članu 2. Predloga zakona koji se odnosi na član 4. zakona, gde se tačno precizira termin „prevencija“ kao skup mera sa ciljem sprečavanja ili smanjenja rizika na radu, ali tako se i na primeru u članu 3. Predloga zakona koji se odnosi na izmenu i dopunu člana 6. zakona, ne samo što se terminološki reč „invalid“ zamenjuje rečima „osoba sa invaliditetom“, nego isti član se dopunjuje i odredbom koja se odnosi na preventivne mere u vezi sa bezbednošću i zdravljem na radu mladih, zaposlenih žena za vreme trudnoće, kao i dojilje, što je izuzetno značajan korak koji svakako pozdravljamo. Treća novina je zapravo ujedno i najznačajnija za nacionalne manjine, odnosno za SVM. Naime, odmah u članu 2. dodaje se tačka 24. koja objašnjava da je jezik koji zaposleni razume, jeste maternji jezik, jezik koji je u službenoj upotrebi na teritoriji na kojoj poslodavac ima sedište, odnosno zaposleni obavlja poslove i koji zaposleni govori, čita i piše, ali tu spada i jezik koji je utvrđen kao uslov za obavljanje poslova radnog mesta. Što je značajno, zakonom je uređeno u članu 24. da ukoliko poslodavac zaposlenom da na korišćenje opremu za rad ili sredstva za opremu za ličnu zaštitu na radu ili ako im da na korišćenje opasne hemijske materije za koje čak postoji i obrazac, bezbednosni list, poslodavac mora da obezbedi prevod dokumentacije, odnosno bezbednosnog lista na jezik koji zaposleni razumeju, što je izuzetno značajan korak. Ističemo još da je svakako za pohvalu da zakon posebno uređuje zaštitu bezbednosti i zdravlja na radu kada su zaposleni iz tzv. posebnih osetljivih grupa u pitanju, kao što su osobe sa invaliditetom, trudnice ili majke dojilje. Konačno, da naglasimo još jednom da će poslanička grupa SVM u danu za glasanje podržati sva tri zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vojislav Vujić. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući i gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, sva tri zakona koja su danas na dnevnom redu imaju veze sa programom Jedinstvene Srbije i naravno mi iz Jedinstvene Srbije ćemo podržati sva tri zakona. Gospodine ministre, jednom prilikom ste rekli da je za radnike u Srbiji najveći stres kada ostanu bez posla ili kada ne primaju platu. Ja samo dodajem na tu vašu konstataciju i slažem se sa njom da možda je još veći stres onima koji nemaju nikakav posao. Ministarstvo za rad poklanja veliku pažnju bezbednosti na radu i ovaj danas zakon je dokaz za to, ali u praksi i na terenu ono što se razlikuje od ovog zakona i sami ste svesni, su u stvari sa kojima se svi ovde ne slažemo. Namera ovog zakona je da radnik na svom radnom mestu bude apsolutno siguran, obezbeđen, da se zna šta je šteta na radu, ko plaća nastalu štetu i kako se sprečava. Zbog ovog dobrog zakona, ponavljam, mi iz JS daćemo podršku. U segmentu bezbednosti na radu veliku ulogu imaju inspekcijske službe i pre svega, neophodna je jedna preventiva, zato što u budućnosti može da smanji veliki broj nastalih troškova. Potrebno je da se unapred uloži kako bi se sačuvalo ono najvažnije, a to su život i zdravlje tih radnika i ljudi. Pročitao sam da je i direktorka Uprave za bezbednost, danas ovde prisutna sa nama, jednom prilikom navela da u otklanjanju stresa veliku ulogu ima razgovor poslodavca i zaposlenog i 100% ste u pravu. Ja samo hoću da dodam da, nažalost, toga u Srbiji ima vrlo malo, retke su te kompanije. To možemo da vidimo u nekim američkim filmovima. Obzirom da ja dolazim iz jednog turističkog mesta gde je taj tim bilding prisutan, iz Vrnjačke banje, gde te firme koje su ozbiljne dolaze sa svojim radnicima, imao sam priliku da vidim kako to izgleda i to je odlična stvar. Ali, ponavljam, takvih situacija u Srbiji, nažalost, ima vrlo malo. Jedan moj predlog bi bio da bi mogli da uradimo jednu dobru analizu i da proverimo šta to inspekcije koje se ovom tematikom bave rade na terenu. Predlažem da uradimo jednu analizu da znamo koliko radnika radi u javnom sektoru, koliko ih radi u realnom sektoru, koliko ih radi u tim kompanijama iz filmova o kojima smo pričali, koliko ih radi a da uopšte nisu prijavljeni, znači, taj rad na crno, a koliko ih ima da nigde ne rade. Takve analize sigurno mogu da nas uplaše, ali ja vam predlažem da ih uradite, jer bi one trebalo da se poklapaju sa izveštajima inspektora koji se nalaze na terenu. Ja bih voleo da i mi jednom prilikom dobijemo neki sličan izveštaj, da možemo da uporedimo šta je to što vi sa ovim dobrim zahtevom od njih zahtevate, šta je to što treba da bude njihova sfera interesovanja i na terenu, a šta je to što oni vama dostavljaju u papiru. Ne bih da citiram predstavnike sindikata, jer ih ima 22 hiljade i svi kažu da se zalažu za prava radnika. Samo bih da kažem da iz sredine iz koje ja dolazim, bez obzira na sve te urgencije silnih sindikalnih vođa, ljudi uglavnom rade za minimalni lični dohodak, sretni su ako ga imaju, a ima onih koji, nažalost, nigde nerade. Jedan od primera koji je možda specifičan, a tiče se bezbednosti na radu i ove materije, jedno JKP iz Vrnjačke Banje, zove „Borjak“ i bavi se uređenjem gradskog zelenila. Postavlja se pitanje kako možemo da kontrolišemo njihovu bezbednost na radu ako su jedini koji moraju da održavaju najlepše parkove u Srbiji, u Vrnjačkoj Banji, a nisu prijavljeni na penziono i zdravstveno osiguranje? Tu se ne dovodi samo u pitanje bezbednost na radu tih radnika, nego po pravu koje im sleduje i bezbednost njihovih porodica, obzirom da nisu osigurani. Zamolio bih ministra da obrati pažnju na to i ukoliko bude u mogućnosti, da nam sa svojim stručnim službama da neki predlog i rešenje kako da izađemo iz tog nastalog problema, koji se pre svega desio nemarom nekih rukovodioca koji su godinama unazad vodili ta javna preduzeća. Kao po pravilu u Srbiji, niko od njih nikada nije odgovarao, a i danas je ostalo 250 radnika koji bez osiguranja rade. Nije ni poslodavcima lako da svaki put ispoštuju sve uslove o bezbednosti na radu, zato što i oni rade u nekim turbulentnim vremenima. Svesni smo činjenice šta je svetska ekonomska kriza uradila velikim sistemima, a ne samo tim malim poslodavcima. Ali, moramo da se borimo da napravimo razliku između onih poslodavaca koji se na uštrb neprijavljenih radnika i umanjene njihove bezbednosti na radu drastično bogate i onih koji se bore da bi sačuvali ta preduzeća i koliko-toliko ta radna mesta za te radnike koji u njima rade. Još jednom vam čestitam na tom dobrom zakonu. Želim da skrenem pažnju svima da je zadatak svih nas koji se bavim politikom, da bi vama koji donosite ovakve zakone, a pre svega radnicima, bilo lakše da se borimo da u ovom ambijentu otvaramo nova radna mesta tako što ćemo da dovodimo investitore. Dobar primer je ono što se desilo pre dva danau Jagodini, gde su premijer Aleksandar Vučić, ministar spoljnih poslova gospodin Ivica Dačić, ambasador Italije i predsednik Skupštine grada Jagodine gospodin Dragan Marković Palma, otvorili još jednu u nizu fabrika u industrijskoj zoni u Jagodini. Zašto je to bitno? Zato što otvaranjem novih radnih mesta i one radnike koji nemaju hrabrosti da prijave svoje poslodavce ili da se sklone sa tog mesta na kojem im je ugrožena bezbednost na radu, a nemaju drugu alternativu, ovako svima njima indirektno i direktno pomažemo. Mi iz JS, ponavljam još jednom, zalažemo se za prava radnika i to će biti taj još jedan dodatni momenat da glasamo za ove zakone koje ste danas izneli ovde ispred nas. Drugi zakon je Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvu i njihovoj zaštiti. Rekli ste nam danas, ministre, na početku, da tačnu evidenciju koliko ih ima i gde se nalaze nemamo. Jedan od podataka koji smo dobili u materijalu da ih samo u Ruskoj Federaciji ima negde oko 15 hiljada koji rade na crno, ali to ne možemo da potvrdimo jer se veliki broj uglavnom tamo nalazi na nekim turističkim vizama i to su ograničeni vremenski rokovi koliko tamo mogu da ostanu. Ali, činjenica je da oni svi tamo rade. Bili smo svedoci raznih prevara koje su doživeli naši radnici koji su na rad u te zemlje odlazili putem nekih poslodavaca koji su to zloupotrebili. Znamo, malopre ste naveli neke primere koliko je bilo onih koji su stradali, a da nikakva prava nisu mogli da ostvare. Zato je dobro štoovaj zakon iz 1998. godine konačno upodobljujemo sa stanjem na terenu, sa jednom realnom slikom. Siguran sam da će se bar nešto na bolje promeniti u narednom periodu. O ovom zakonu ste sasvim dovoljno podataka izneli, tako da ne bih da ponavljam ono što ste već rekli. Želim da napomenem da je pred nama i zakon o potvrđivanju Konvencije o nadležnosti, neredovnom pravu, priznanju izvršenja odluka i saradnji u materiji roditeljske odgovornosti i mera za zaštitu dece. Svakako, rekao sam, mi se zalažemo za ovakve konvencije i nju ćemo isto podržati. Ako mi dozvolite, predsedavajući, samo malo ću skrenuti sa teme, a opet ima veze sa ovom konvencijom i ima veze sa decom. To je situacija u kojoj želim da pohvalim i ovde prisutnog ministra, situacija u kojoj želim da pohvalim Vladu Srbije i sve građane Srbije, koji su u ovoj situaciji gde imamo veliki talas emigranata koji dolazi u Evropu, možda bez nekih zakona i nekih velikih zakonskih obaveza, pre svega iz nekog morala i lične etike, dali sve od sebe da pokažemo svetu jednu pravu sliku, sliku Srbije i kako se to na terenu zalažemo i borimo upravo za ono što danas predstavlja ministar i ministarstvo koje je predložilo ove zakone. Još jednom ponavljam, mi iz JS ćemo podržati sva tri zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Vulin. Izvolite.
Zahvaljujem se svim prethodnim govornicima na pažljivo pročitanim predlozima i na velikom trudu koji su uložili. Evo samo nekoliko odgovora na konkretna pitanja. Što se tiče preduzeća koja ste pomenuli, to ćemo odmah proveriti, to je apsolutno nedopustivo. Bez obzira da li je u pitanju javni sektor ili privatni sektor, nama je to potpuno isto, ne može da se radi ne prijavljeno. Odmah, i vrlo brzo ćete dobiti konkretne rezultate. Inspekcija rada je u proteklih osam meseci izvršila 39.609 raznih inspekcijskih nalaza. To je u odnosu na 2013. godinu povećanje za 29%, a u odnosu na 2014. godinu povećanje za 16,5%. I te kako vodimo računa upravo o toj ulozi, i da to daje rezultate, takav pristup i takav rad. Naime, u prvih devet meseci 2015. godine, na radu na crno je zatečeno 10.401. lice. Od toga 6.183. lica su odmah prijavljena na osnovu rešenja inspekcije rada. Dakle, to je naš način, osim, naravno, borbe za bolji privredni ambijent, naravno, bolja zakonska rešenja, niža poreska stopa, sve ono što je jednoj državi na raspolaganju, ali evo govorim konkretno iz domena Ministarstva rada, za šta smo mi zaduženi. Dakle, možete da merite koliko ljudi je zaposleni, koliko ljudi je zatečeno da radi na crno i koliko je bilo inspekcijskih nadzora. Dakle, to je naš način i nema diskriminacije. Mi ulazimo u javna preduzeća i privatna preduzeća, pogotovo što je nama bezbednost i zaštita na radu beskrajno važna. Mi smo u prvih osam meseci izvršili 13.291 inspekcijski nalaz iz oblasti bezbednosti i zaštite na radu. To je suštinski važno. Kao što sam već rekao, to je nešto nad čime svi treba da se zamislimo, 40% svih smrtnih povreda na radu nastupa iz rada na crno. Neobučen radnik, neopremljen radnik, to je nesreća koja samo čeka da se desi. Mi se naravno borimo protiv toga i inspekcijskim nalazom i preventivom na svaki način, ali to je nešto u čemu mora da nam pomogne čitavo društvo i tu je uloga i sindikata i poslodavačkih organizacija. Naravno, suštinski ste potpuno u pravu. Dok se situacija na tržištu rada ne izmeni tako da je manja ponuda radne snage, nego što je potreba, nažalost sada zaista nije slučaj, vi ćete uvek imati taj nivo straha. Ovaj zakon i ova rasprava, sve ovo je način da kažemo našim građanima - obratite nam se, kada imate problem, obratite nam se i zbog toga nećete stradati. Imajte poverenja u svoju državu. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine ministre, Reč ima narodni poslanik Ljiljana Kosorić. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, gospodine ministre sa saradnicima, kolege i koleginice, danas na dnevnom redu imamo tri zakona koji definitivno regulišu problematiku iz svojih oblasti i zato će poslanici SPO i DHSS podržati ova zakonska rešenja i glasati za njih. Prvi je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti na radu. Ja moram na početku istaći pravilo da svaki dinar uložen u bezbednost i zdravlje na radu višestruko se isplati, kako za radnika i porodicu, tako i za okruženje, poslodavca, društvo, pa i zdravstveni sistem. Mnogo je lakše sprečiti povrede na radu, profesionalna oboljenja, bolesti u vezi sa radom i druge štetne posledice po zdravlje zaposlenog, nego lečiti. Imali smo situacije ne upuštanja poslodavca u zakonske regulative, da je radno pravo manji prioritet od svih drugih prava i obaveza poslodavca, nepoštovanje obaveza od strane samih radnika u vezi bezbednosti i zdravlja na radu i da li su potrebni apeli poslodavcima da poštuju propise o radu po visokim temperaturama ili niskim temperaturama, ako postoje zakonska rešenja i sankcije. Izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlja na radu, vrši se upravo i preciziranje terminologije i usaglašavanje sa direktivama 89/391 Evropske ekonomske zajednice, te odredbe postaju jasnije preciznije i zahtevaju poštovanje bez odlaganja. Zakon se ne primenjuje pri obavljanju specifičnih službi, kao što je vojna služba, policijski poslovi, poslovi zaštite i spasavanja iz delokruga nadležnih organa, a gde su pitanja bezbednosti i zdravlja na radu uređena posebnim propisima i zakonima. Ovde u ovom zakonu precizno je određen pojam poslodavca koji je odgovoran za primenu mera bezbednosti i zdravlja na radu, osposobljavanje za bezbedan i zdrav rad, pre svega, izrada akata o proceni rizika, pregleda i provera opreme za rad, ispitivanje uslova radna okoline, buke, vibracija, hemijskih štetnosti i drugih štenih uticaja. Preciziran je i pojam preventive procesa obezbeđenja mera, kako na radnom mestu, tako i u radnoj okolini kod poslodavca, a u cilju sprečavanja ili smanjenja rizika na radu, kao što je definisan jezik koji će zaposleni koristiti. Zapošljavanjem osoba sa invaliditetom stvara se i pravni osnov za propisivanje mera za bezbednost mladih, zaposlenih žena za vreme trudnoće i zaposlene koje doje dete. Normalno, sve ovo je usklađeno sa Direktivom Evropske ekonomske zajednice i jasno je naznačen pojam rizičnih grupa, a naročito osetljivih grupa koje moraju biti zaštićene protiv opasnosti koje na njih mogu uticati. Dalje, što je pohvalno za ovaj zakon, usklađivanje sa pomenutom Direktivom, a gde poslodavac ima dužnost da obezbedi bezbednost i zdravlje radnika u svakom aspektu rada. U kontekstu odgovornosti poslodavac će preduzeti mere, uključujući i prevenciju od profesionalnog rizika i obezbeđenje informisanja i obuke i obezbeđivanje neophodnih organizacija i sredstava. Koje su to mere koje poslodavac mora preduzeti, pre svega: izbegavanje rizika, procena rizika koji se mogu izbeći, borba protiv rizika na samom izvoru, prilagođavanje rada pojedincu, a kada je u pitanju konstruisanje radnog mesta, izbor radne opreme, izbor radnih i proizvodnih metoda sa osvrtom na izbegavanje monotonog rada i rada pri već određenoj brzini i smanjenja njihovog dejstva na zdravlje, jer u takvim situacijama se dešavaju povrede na radu, kao što je ministar istakao. Zatim, prilagođavanje tehnološkom napretku, zamena opasnih manje opasnim ili bezopasnim sredstvima, davanje prioriteta kolektivnim zaštitnim merama i davanje odgovornih i odgovarajućih uputstava radnicima. Obaveza poslodavca je da neodložno, od nastanka, usmeno ili u pismenoj formi, prijavi nadležnoj inspekciji rada izvođenje radova pri otklanjanju velikih kvarova ili havarija na objektu koji mogu da ugroze funkcionisanje tehničko-tehnološkog sistema ili obavljanje delatnosti. Obaveza poslodavca je da obezbedi mere zaštite od požara, spasavanje i evakuaciju. Novina je da poslove bezbednosti i zdravlja na radu poslodavac može da obavlja i sam u određenim manje rizičnim delatnostima, a ako ima manje od 20 zaposlenih i nije dužan da ima položen stručni ispit o praktičnoj osposobljenosti za obavljanje ovih poslova. Sa druge strane, u određenim visoko rizičnim delatnostima podiže se nivo kompetencije. Najmanje visoko obrazovanje na osnovnim akademskim studijama, studijama u trajanju od tri godine u odgovarajućoj naučnoj i stručnoj oblasti. Ovim zakonom jasno su propisani i uslovi za izdavanje licence za obavljanje poslova bezbednosti zdravlja na radu, kao i rok važenja izdate licence, oduzimanje licence, kao i mere zabrane obavljanja poslova u toku nadzora dok se ne ispune uslovi. U cilju promocije unapređenja bezbednosti zdravlja na radu utvrđena su i nacionalna priznanja što će sigurno dati i podstrek da se mnogo više uradi na ovoj oblasti. Zato sam mislila da je ovaj zakon potrebno da svi poslanici podrže. Drugi je Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihova zaštita. Kao što smo već čuli, ova oblast je bila uređena Zakonom o zaštiti građana SRJ iz 1998. godine, potom i članom 110. Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti iz 2009. godine. Međutim, savremen način poslovanja, zahtevi tržišta, međunarodni standardi doveli su poslodavce u velike probleme prilikom izvršenja ugovorenih obaveza sa inostranim partnerima, jer u našoj zemlji ova oblast faktički nije bila zakonski definisana. Sa druge strane, problem je i zaštita zaposlenih upućenih na privremeni rad u inostranstvo, a setimo se samo novinskih članaka, moderno ropstvo, radna eksploatacija u Rusiji, Africi, poslodavaci prete radnicima u inostranstvu, život i rad naših radnika u inostranstvu u nemogućim uslovima, povređeni radnici u požaru u Sibiru i tako bi mogli u nedogled vređati. Predloženo zakonsko rešenje ima za cilj da uredi prava i obaveze poslodavca i zaposlenih, obezbedi adekvatnu zaštitu zaposlenih, postupak upućivanja zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo po tačno tri osnova za upućivanje koja su jasno precizirana, saradnju državnih organa u postupku zaštite zaposlenih, novčane sankcije za poslodavce koji ih ne prijave upućivanje zaposlenih ili ne obezbede zaposlenima njihova prava. Treba istaći da zakon neće sprečiti poslovanje domaćih firmi u inostranstvu, kao i otvaranje inostranog tržišta za domaće proizvode, već će obezbediti zaštitu zaposlenih u pogledu ostvarivanja adekvatne zaštite bezbednosti zdravlja na radu, uslova rada i smeštaja, troškova putovanja i drugih troškova u vezi sa boravkom u inostranstvu. Ovim zakonom se i olakšava poslodavcima procedura obaveštavanja ministarstva, skraćuju se rokovi, smanjuje se dokumentacija, a koriste se i podaci koje je poslodavac već prijavljuje Centralnom registru obaveznog socijalnog osiguranja. Zakon predstavlja i borbu protiv rada na crno u Srbiji, jer će poslodavci postupati u skladu sa zakonom ili će platiti visoke kazne. Obaveza je poslodavca da odredi predstavnika zaposlenih koji će biti kontakt osoba za svaki problem, obavezna je priprema zaposlenog pre upućivanja na rad u inostranstvo, kao i zaključivanje aneksa ugovora o radu sa tačno određenim stavkama. Zakon nudi savremena rešenja prilagođena modernom tržištu i novi koncept u postupku obaveštavanja državnih organa nadzora i saradnje, sa ciljem da se preduprede i isprave nepravilnosti u postupku upućivanja zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo, kao i prepoznavanje i regulisanje od posebnih oblika upućivanja zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i uvođenje posebne zaštite pojedinih kategorija stanovništva. Na kraju, imamo Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o nadležnosti, merodavnom pravu, priznanju i izvršenju odluka i saradnji o materiji roditeljske odgovornosti i mera zaštitu dece. Ovim predlogom zakona utvrđuju se standardi u vršenju i zaštiti prava dece. Ova konvencija zajedno sa druge dve Haške konvencije, Konvencijom o otmici dece i Konvencijom o usvajanju dece, upravo predstavlja treću kariku koja čini celinu u zaštiti dece. Zato je neophodno da je potvrdimo u parlamentu, jer su je ratifikovale sve zemlje EU sem Italije, a Srbija se upravo sprema za evro integracije i otvaranje poglavlja, pa i poglavlja 24. pravda sloboda i bezbednost, poglavlja o ljudskim slobodama. Ovim predlogom zakona poštuje se pre svega međunarodno pravo, pojednostavljuje se procedura, ulazi se u postupak izvršenja, ali treba napomenuti da se neće svaka odluka izvršiti ukoliko je protivna najboljem interesu deteta i ona podrazumeva zaštitu prava i imovine maloletnog deteta i zato predlog zakona predstavlja zaštitu najboljeg interesa deteta i nadam se da će svi poslanici u parlamentu i podržati. Shodno napred iznetom, još jednom da ponovim poslanici SPO i DHSS će u danu za glasanje glasati za ove zakone, jer su zaista pravo rešenje za probleme u ovim oblastima. Hvala.
Zahvaljujem gospođo Kosarić. Reč ima narodna poslanica Milena Bićanin.
Hvala uvaženi predsedavajući. Gospodine ministre sa saradnicima i poštovane kolege narodni poslanici, ja ću odmah reći da će SDPS podržati sva tri, odnosno dva predloga zakona i konvenciju. Mi smatramo da su ova dva zakona i konvencija od velike važnosti. Malo mi je žao zato što je sala prazna zato što kada govorimo o Predlogu zakona o zaštiti na radu, govorimo o esencijalno najvažnijoj stvari koja čini karakteristiku ljudskog roda. Govorimo o radu i govorimo o životu. Biću malo lična, dok sam čitala zakon, ređale su mi se slike iz života, jer svi imamo puno iskustava na različite načine na ovu temu, puno informacija, a meni je nekako kroz glavu svo vreme išla rečenica iz jedne lepe pripovetke gde jedna majka koja nema svoju decu, ali brine o drugoj, kaže za jednog svog štićenika – ne zna on šta je rad i pošto je život. Mislim da ovi današnji zakoni treba da pomognu da dođemo, da kažemo ili da se trudimo da činimonapore da nekako uspostavimo ravnotežu između onoga što je život i što je rad. To su dve apsolutno neotuđive vrednosti i to su dve vrednosti za koje naravno i mi kao društvo i civilizacija i ljudski rod se oduvek napinju i čine napore da ih oplemene, da ih čine sadržajnijim i da naravno obezbede ono što se tiče života dostojnog čoveka. Mi mislimo da sa ostvarenjem, odnosno primenom ova dva zakona, naravno uvek ću reći i konvencija, da se štite i osnovna ljudska prava. Štiti se pravo na rad, štiti se i ostvaruju se uslovi da se taj rad realizuje i da bude dostojan čoveka i naravno ono što je važno u pristupu rešavanja ovog problema, a to je opet neko moje lično razmišljanje, na poslu nam život prolazi. Zašto i taj rad i to vreme koje provodimo u tim radnim okolnostima ne bismo učinili plemenitim, humanim i dostojnim čoveka, da bismo dobili sve one rezultate koje inače svako društvo želi? Ministre, mislim da je zakon dobar. Zakon pruža jako puno mogućnosti. Zakon daje puno obaveza poslodavcima. Radnici imaju jednu jedinu, nije laka, a to je da slušaju, razumeju, primene, da shvate da se radi o njihovom interesu da budu kontrolni organ i da svojim pažljivim analiziranjem i korišćenjem ovog prava doprinose da se ono kroz vreme i unapređuje i razvija, kao što će se i tehnologija rada naravno razvijati. Zašto mislim da je zakon dobar? Koji razlog bih još izdvojila? Zato što mi se čini da u svim tim obavezama koje su nametnute svim akterima u procesu rada, vidim jednu potrebu da zaštitimo principi transparentnosti, princip javnosti. Ako su jasno pobrojane obaveze poslodavca u smislu koje sve uslove i preduslove i koje aktivnosti treba da obavi da bi bio radnik zaštićen na radu, da bi mu se obezbedili uslovi za zdrav rad i ako se svi ti elementi ostvare i ako je poslodavac dužan da formira odbor da omogući i članovi odbora koji će u komunikaciji sa radnicima imati uvid u svu vrstu evidencija, u svu vrstu dokumentacija, u svu vrstu inspekcijskih nalaza, predloga, u sve ideje i preporuke za poboljšanje uslova rada, onda vidim da je to dobro. Radnik ne sme ostati ne informisan. Poslodavac ne sme to pravo da mu uskrati, jer ako se bilo šta na tom polju dogodi, bilo koje tajno mesto, bilo koja nerešena dilema, ući ćemo u problem opasnosti i nešto će se dogoditi. Mislim da je to izuzetno važno. Ceo zakon i vidim kao prevenciju, jer sve što se bude učinilo u svakoj stavci bilo koga ko je nadležan za realizaciju ovog zakona, ukoliko svako uradi svoj deo posla, imaćemo izvanrednu prevenciju. Naravno, ne postoji apsolutna zaštita. Ništa nije savršeno i nemoguće je, ali prosto mora da se čini da se broj situacija i okolnosti koje mogu da utiču na, ne daj Bože, smrtni ishod, na povredu, na oboljenje na radu, moraju da se umanjuju. Nadam se da će napredak proizvodnje, da će nove tehnologije, da će novi poslodavci, kao i ovi koji sada postoje, da će novi obrazovani radnici potpuno imati jasan uvid u značaj ove teme. Šta je potrebno da bismo prosto mogli da ostvarimo, da kažem, preduslove za ostvarenje ovog zakona? Potrebno je, pre svega, da razumemo jednu od najvažnijih okolnosti, a to su da najznačajniji resursi jedne zemlje su njeni ljudi. To su ljudi. Država ovim zakonom želi da stvori uslove da poslodavac o tim ljudima brine na adekvatan način. Ja o poslodavcima zaista ne želim da stavim ni u kakav loš kontekst. Postoje ljudi koji su spremnu na neku drugu radnu aktivnost, koji rekla bih prosto i jednostavno znaju da stiču. Oni imaju pravo. Država treba da da okvir da se sve aktivnosti dešavaju na jedan zakonit, pravedan, pravičan način, u društvu jednakih šansi, pa kada poslodavcu damo takvu priliku i takvu obavezu i radnik će imati priliku da tu okolnost društvenu prepozna, a onda ćemo dobiti ono što i ovaj zakon treba da omogući, a to je motivisanog radnika. Radnik o kome se brine, koji svakoga dana može da uoči tu aktivnost svoga poslodavca ili svoga kolege ili lica zaduženog za bezbednost na radu, koji ima osećaj brige, će biti motivisan za rad. Sam će više pazite na svoju ličnu bezbednost, sam će više doprinositi da se, da kažemo, loša mesta i crne tačke prevaziđu, daće doprinos, jer ko će najbolje znati od onoga ko radi? Teško je da pretpostavimo. Imamo lica sa licencom, imamo uslove pod kojima će dobijati, ali nekako, ja sam uvek na strani onih koji se najizvornije nečim bave. To je njihovo svakodnevno iskustvo i svakodnevno promišljanje o tome šta se dešava i šta može da se unapredi. Zbog toga, ja ovaj zakon smatram značajnim, smatram ga veoma važnim i očekujem da ćemo kao društvo imati snage da učinimo sve što je potrebno da bi se ovaj zakon realizovao. Imamo neprijatelja u tom smislu. Šta su neprijatelji? Siva ekonomija, malo tržište rada, veliki broj nezaposlenih ljudi i onda se pitam, gledajući članove zakona, pa kažem – član 45, 46, 47, 48., ja posebno onako evidentiram kao veoma važne, ali se pitam – da li će u sadašnjim uslovima našeg sveta rada, da li će lice zaduženo za bezbednost na radu imati apsolutnu mogućnost da se samostalno bavi svojim poslom? Da li će imati hrabrosti, pa reći, i hrabrosti, mogu i tu da se zadržim, da svome poslodavcu, od koga i sam zavisi? Njegova egzistencija zavisi od toga da li će moći da učini sve što je potrebno i na koji način ćemo odrasti, hoću taj termin da iskoristim, kako ćemo da odrastemo u rešavanju i pristupu rešavanja ovih problema, a da ne mislimo da je išta nasuprot nečijeg interesa. Ništa nije nasuprot ničijeg interesa. U tom smislu, ja mislim, da su, reći ću radnici, reći ću svi mi, svi smo mi u nekoj vrsti rizika, neko manje, ali ovde se ipak više bavimo ljudima koji su na radnim mestima koja su procenjena kao visoko rizična. Možda mi je malo pobegla misao, ali prosto hoću da kažem da primena ovog zakona i sve ono što može biti posledica u značajnoj meri može da utiče i na ovo što je naš drugi zakon, a to je mobilnost radne snage. Ukoliko budemo imali ozbiljnog, stručnog, prosvećenog radnika, bićemo konkurentniji na tržištu radne snage i moći ćemo i u tom smislu da ostvarimo neku svoju ekonomsku potrebu, ali ono što nekako na kraju uvek mogu da stavim kao neki upitnik, to je kako ćemo, mislim to nije čak ni upitnik, to je neka vrsta brige – rešavanje pitanja nezaposlenih. Ja ga zaista dovodim u vezu sa ostvarenjem ovog zakona. Setila sam se šta sam htela da kažem. Mislim da ovaj zakon u značajnoj meri omogućava svim partnerima u socijalnom dijalogu, sindikatima pre svega, daju im jedan novi značaj i novu ulogu. Zašto? Lestvica je podignuta. U dogovoru napravili smo predloge rešenja Zakona o zaštiti na radu. Podigli smo lestvicu i sada svi imaju zadatak više u borbi za napredovanje svih tih prava i očuvanja svih tih prava. To na kraju opet očekujem da se naravno vrati kroz jedno veće, značajnije vrednovanje uopšte rada u ovoj zemlji, jer, da vam kažem, ja nekako kad mislim, ne moram uopšte da se mislim što smo ovde gde smo, ako se samo setim da je u mojoj mladosti kada sam se obrazovala najpopularnija teza bila – uči da ne radiš i niko ne može da me plati malo koliko malo mogu da radim. Znači, taj odnos moramo da prevaziđemo, a taj odnos menjamo i kroz odnos o našem vlastitom vrednovanju našeg angažovanja. Kada govorimo o ovom drugom zakonu, zaista vidim veliku prednost u njegovom postojanju, pre svega, zato što smo rekli da ne postoji ništa što reguliše do sada ovakvu problematiku, odnosno postoji zakon iz 1980. godine i 1998. godine. Svo to vreme je daleko iza nas. Naravno da imamo puno informacija o građanima RS koji odlaze na rad u inostranstvo pod potpuno definisanim uslovima. Slušali smo mnoge veoma potresne priče o radnicima koji su pre par ili dve godine učestvovali u izgradnji jednog velikog objekta, vezano za Olimpijadu. Imali smo veliku tragediju radnika u Sibiru i ovaj zakon vidim pre svega kao potrebu države da reguliše uslove pod kojima zaposleni odlaze. Zaposleni moraju biti apsolutno informisani. Traži se njihova saglasnost. Moguće je i bez saglasnosti ako ugovor o radu podrazumeva mogućnost upućivanja. Međutim, ono što je takođe veoma važno i verujem da ministar ima prvo objašnjenje, ali mislim da kada govorimo o pitanju bezbednosti na radu radnika koji se upućuju u inostranstvo, primenjuju se propisi ukoliko su propisi RS ili propisi zemlje ukoliko su povoljniji. Kada bismo počeli da analiziramo gde naši radnici odlaze, u koja područja, moguće da je negde bolje, ali mislim da je ovaj zakon dovoljno dobar. Ali, ja ipak mislim da bi možda i ti naši radnici koji rade u inostranstvu mogli da imaju interno određeno jedno lice koje bi se brinulo o pitanju njihove bezbednosti na radu, jer je poslodavac daleko i mogućnost, da tako kažem, komunikacije i ukazivanja na neki problem tog tipa možda može da bude brža.Eto, to je prosto, da kažem, jedna vrsta moje sugestije. Kada govorimo o obaveštavanju poslodavca nadležnog državnog organa, a to je naravno u prvom redu Ministarstvo za rad, o upućivanju na rad, ja bih samo volela da mi ministar objasni, prosto tražim objašnjenje zašto prvo firma šalje dan pre nego što je uputila svoje zaposlene na rad u inostranstvu, ona šalje obaveštenje o upućivanju, a onda od odlaska njih ima rok, ako sam dobro razumela, osam dana da da sve podatke o zaposlenima, o radnim pozicijama i svim uslovima pod kojim su zaposleni otišli? Ja mislim da onaj poslodavac koji šalje zaposlenog u inostranstvo, on već i tog dana kada vas obaveštava pretpostavljam zna ko ide. Dakle, mislim da bi to možda samo pojednostavilo proceduru, ali je sasvim, naravno, neizostavno važno da bi se znalo ko i pod kojim uslovima odlazi u inostranstvo, da bi se štitilo njegovo radno pravo i da bi, naravno, komunikacijom sa nadležnim, odnosnom predstavničkim organima Republike Srbije u zemljama u kojima se upućuju naši radnici na rad mogli da imaju potrebne informacije i da u slučaju nekih vanrednih okolnosti, a svet je vrlo turbulentan pa se i to jako često dešava, mogli da priskoče u pomoć i da za početak, naravno, učine ono što je najvažnije, a to je informisanje javnosti o događanju i, ako je potrebno, podršci pri evakuaciji radnika u posebno ugroženim područjima kada se nešto dogodi. Nešto ne mora da se dogodi samo zato što je turbulentno političko područje, nego zato što prosto postoje sile prirode koje čine svoje i na koje, naravno, ne možemo uvek imati uticaja. Prema tome, evo, već nekako i vreme prolazi, završila bih sa time da mislim da je ovo društvo odgovorno da stvori najbolje moguće uslove za rad, zato što nas ima malo zaposlenih, zato što smo mi skloni da kažemo da znamo koliko teško žive oni koji rade, ali o tome mogu da svedoče samo oni koji teško žive i koji zaista tako i žive. Moramo da učinimo da ovo društvo postane humanije, da postane produktivnije i pravednije. Moramo da učinimo sve da se to neko naše nacionalno bogatstvo na jedan humaniji i pravedniji način distribuira, jer o svim zakonima o kojima se ovde raspravlja ja se uvek setim na kraju nečega što mi je kao neki lajtmotiv, a to je da su demokratske prilike u našoj zemlji loše, veliki broj ljudi godišnje odlazi iz zemlje, a svi koji ostaju zaslužuju da žive dobro i kvalitetno i zaslužuju da imaju uslove za takav život. Mislim da ovo ministarstvo u tom smislu ima veliki i ozbiljan zadatak i nadam se uspehu.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Aleksandar Vulin. Izvolite.
Ja se zahvaljujem uvaženoj poslanici na trudu da sva ova zakonska rešenja zaista ozbiljno pročita i ozbiljno studiozno proradi i da konkretne primedbe i konkretne savete. Naravno, u pravu ste, ništa nema bez preventive. Nijedan od ovih zakona nije napravljen sa idejom da se neko kazni, nego je napravljen da pomogne i poslodavcu i zaposlenom. Kada imate jasna pravila, kada znate šta vas čeka, šta su vaša prava i obaveze, ja verujem da to pomaže i jednoj i drugoj strani, ako možemo uopšte govoriti o stranama, ali ajde da tako kažemo. Zna se šta je obaveza poslodavca, zna se šta je obaveza radnika i zna se šta je pravo radnika. Posebno se to vidi, naravno, kroz Zakon o bezbednosti i zaštiti na radu svakako, ali vidim da ste dosta pažljivo posvetili s pravom i Zakonu o upućivanju radnika na privremeni rad u inostranstvo. Ne možemo mi naterati nikoga, čak ni sada, ni ovim zakonom, da se poslodavac i radnik ne dogovore da radi na crno. On jednostavno pređe našu granicu i niko ne može da ga pita kuda ide i zašto on tamo ide. On može da ode u bilo koju zemlju na svetu ako mu viza nije potrebna. On jednostavno može da ode, to je njegovo pravo. Ne mora da nam prijavi to. Ako je poslodavac nesavestan i ako radnik prihvati to, ali tada mora da bude svestan i zato je dobro da sve ovo pričamo o ovome, da koristimo instrumente javnosti, da radnik zna šta gubi, da gubi zaštitu, da gubi penzijsko osiguranje, da ne zna kuda ide suštinski. Zato smo mi ovde vrlo precizno predvideli kakav ugovor on mora da ima, da se aneks ugovora o radu potpisuje pre nego što će napustiti zemlju, ne u avionu, nego pre. Mi nećemo pristati drugačiji aneks i poslodavac će biti kažnjen zbog toga. Zašto smo uveli ovu odredbu jedan dan? Prvo, ranije je ta odredba bila nešto 30 dana i to je zaista bilo predugo, pogotovo što je tržište dinamično, posebno kod velikih preduzeća. Ovo je na sugestiju velikih preduzeća, poput „Energoprojekta“, koji već imaju sigurne poslove, koji već rade dugi niz godina. Njemu je u nekom trenutku jednostavno u toku tog dana potrebno da pošalje nekog inženjera ili nekog stručnjaka za koga to nije znao pre tri dana. Ali, on ima mogućnost, mi mu dajemo taj prostor, uz sve ove važeće, naravno, obaveze koje su za njega, i da iz centralnog registra obaveznog socijalnog osiguranja sve uradi kako treba da uradi, ali mu dajemo mogućnost da iz tog korpusa ljudi koje on već ima, koje je, naravno, potpisao saglasnost i sve ono što već ide uz to, da hitno reaguje zbog nečeg što mu se dešava i zbog neke hitne i neodložne potrebe. Mi smo se i trudili ovim zakonom da to bude maksimalno jednostavno, da bi poslodavac imao interes da nas ne izbegava, nego da nam prijavi sve što će raditi. Bolje i za njega, a svakako bolje i za radnika. Što se tiče bezbednosti zaštite na radu samog radnika na radu u inostranstvu, dakle, mi smo pošli od pretpostavke da su naši standardi prilično visoki, kao što oni i jesu. Ali, i da nisu, oni su one koje poznajemo. Mi znamo kakvi su i mi znamo na šta se oni konkretno odnose. Zato imate ovu osobu koja je kontakt osoba i ona je zadužena i za to. Njega možemo i mi kao državni organ i radnik da pita za bilo koje svoje pravo i da pita – zašto ja u ovoj zemlji, gde god da se nalazim, nemam šlem, jer znam da po našem Zakonu o bezbednosti zaštite na radu ja moram da imam šlem na gradilištu? Naravno, tu je ovaj čovek koji to treba da mu objasni. Da se nešto desi, daleko bilo, postupalo bi se onda po zakonu koji je povoljniji za radnika. Ako je bilo predviđeno da ima šlem, zašto nije imao šlem? Poslodavac će snositi odgovornost upravo za to. Dakle, pošli smo od te pretpostavke. Naravno, ukoliko je viši standard, naravno da je bolje primenjivati viši standard, ali poslodavac je dužan da poznaje zakonske propise. Kao što znate, mi smo i predvideli u samom zakonu da je poslodavac dužan, kao što ste i primetili, da učini poznatim radniku kakvi su propisi, kakva su prava, a između ostalog i kakva je društveno politička situacija. Dakle, da znate u kakvu zemlju idete. Nije isto da li radite na naftnoj platformi tamo gde postoji mogućnost da vam Islamska država upadne na naftnu platformu, ili radite u Norveškoj. Isti posao, reklo bi se, ali nije isto, jer radnika svakako treba upozoriti na to. Dakle, to su obaveze poslodavca i radnik je dužan da svojim potpisom potvrdi da je prošao odgovarajuću obuku, da je upoznat sa svime, između ostalog i da je upoznat sa društveno političkim okolnostima, ali i sa svojom zaradom, da je upoznat i sa smeštajem koji će imati. On je sve to dužan da pročita, dužan je da to potpiše i dužan je da nama kao državnom organu učini poznatim da on to sve zna. Onda, kada imate te sve osigurače, ako dođe negde gde je trebalo da bude u dvokrevetnoj sobi, a nalazi se u desetokrevetnoj sobi, on već zna da nešto nije u redu i ima kome da se obrati.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik dr Dušan Milisavljević. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, poštovani ministre, poštovani gosti iz Ministarstva rada, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama su zakoni koji su jako važni, koji regulišu prava praktično i zaštitu naših zaposlenih u našim preduzećima, u našim firmama, i zakon koji moramo vrlo pažljivo i nakon rasprave u parlamentu da sprovodimo u mesecima i godinama koje će biti pred nama. Kao što je i iz samog ministarstva rečeno da je zadnji zakon ovde bio 2005. ili 2006. godine, pa se nekim članovima zakona nije implementirao, potrebno je da svaki zakon bude implementiran u korist naših građana. Kada pričamo o bezbednosti naših radnika, naših građana koji su na poslu, jako je važno da kažemo da su povrede na radu i oboljevanja vrlo česta i da ona ometaju i prekidaju proizvodnju, dovode do nižeg dohotka samog zaposlenog, dovode do nižeg dohotka njihove porodice i dovode do nižeg dohotka naše države, našeg nacionalnog društvenog proizvoda, našeg budžeta. Ono što je jako važno, jeste da shvatimo da kada se Ekonomski samit dešava u Davosu, da između ostalog te neke mudre ekonomske glave raspravljaju i o zdravstvenom aspektu radnika u mnogim zemljama i mnogi kapital neće ući u zemlju gde imate veliki procenat povrede radnika, niti će ući u zemlju gde imate veliki procenat oboljevanja od određene bolesti, da li je ona uzrokovana nekim noksama na radnom mestu ili je faktor rizika koji zaposleni ima u svom privatnom životu. Ono što želim da, nažalost istaknem, je da su građani Srbije na neslavnim prvim pozicijama u Evropi po oboljevanju od kardiovaskularnih oboljenja, po smrtnosti od kardiovaskularnih oboljenja, velika stopa oboljevanja od malignih oboljenja, velika smrtnost i stopa smrtnosti od malignih tumora koje moramo da analiziramo i da nađemo razloge nastanka svih tih oboljenja koja odnose naše građane, zbog kojih oni oboljevaju, zbog kojih su oni radno manje sposobni nego zdravi radnici koji rade u kolektivima. Da vidimo da li u nekim sredinama se nisu ispoštovala njihova prava. Da li u nekim sredinama u radnim zajednicama nije došlo do adekvatne zdravstvene zaštite zaposlenog u nekoj fabrici. Postoje brojne nokse. Kao profesor medicinskog fakulteta mogu da vam kažem da te nokse mogu da nanesu štetu na zdravlje našeg pacijenta ili našeg zaposlenog. Pa, onda mogu da vam kažem da u brojnim fabrikama imate buku kao faktor rizika, buku kao, u procesu proizvodnje se stvara. Međutim ovaj zakon isto tretira zaštitu od tih noksi i ja bih voleo da stvarno građani Srbije, radnici koji rade u takvim sredinama gde se proizvodi velika buka budu zaštićeni jer buka može da ošteti sluh, da li za jedan kraći vremenski period ili trajno. Time se umanjuje praktično sposobnost zaposlenog da komunicira, smanjuje njegovu produktivnost, kao jedan noks, evo govorim vam iz struke da je i proces lečenja takvog radnika znatno skuplji i mnogo je lakše ulagati u preventivu, ulagati u opremu, zaštitnu opremu radnika koji rade na takvim mestima. Kada govorimo o hemijskoj štetnosti brojnih noksi, to je takođe faktor rizika, o vibracijama, o zračenju, o toploti, o prašini koja je u nekoj radnoj zajednici. Mnogi naši zaposleni ne vode računa i o tom jednom aspektu, a ta prašina koja je oko njih dovodi do brojnih alergijskih reakcija na organizam, da li od alergijskog renitisa ili do nekih zapaljenja pluća, bronhopneunomija do nekih traheita, laringita i ostalih stvari koje mogu da dovedu do problema u zdravstvenom stanju našeg radnika. Ono što sam našao kao podatak, a i vi navodite iz Ministarstva rada i u ovom zakonu, da je stopa povrede radnika u zemljama bivših socijalističkih republika i bivše istočne Evrope i bivše istočne ekonomije oko deset hiljada na sto hiljada radnika, a da je stopa smrtnosti 13 na sto hiljada radnika. To jasno ukazuje da je ovo veliki procenat i da moramo da povedemo računa zašto je to prisutnije u zemljama Balkana negu zapadnoevropskim zemljama. Volim da podelim sa vama jedno moje razmišljanje, da nije možda alkohol predmet smanjene sposobnosti zaposlenih u nekim kolektivima? Srpska tradicija je da i lepe i tužne trenutke vezujemo za alkohol. Nažalost, kao lekar sam dobro informisan i nažalost suočen sa pacijentima koji konzumiraju alkohol, koji rade na određenim mestima u firmama i gde su puno puta bili praktično samopovređivani zato što su bili pod dejstvom nekog alkohola. Ono što je naš predlog je da se pooštri kontrola upotrebe alkohola u republičkim i gradskim preduzećima u cilju bezbednosti na radi ali u cilju zdravstvene zaštite naša nacije. Nažalost, alkohol je u Srbiji nešto što je tradicija. Ja jesam Nišlija ali vodim poreklo iz Toplice gde je dobar dan da popijete rakiju u ranim jutarnjim satima, e pa to nije dobro. Evo, želim kao Nišlija, ali kao Topličanin da kažem da to nije dobro i da te neke naše navike moramo da menjamo zarad poboljšanja zdravstvene situacije naše nacije jer je ona nažalost ugrožena. Na početku izlaganja sam rekao da smo nažalost u Evropi po prvim nekim pozicijama iz kardiovaskularnih i malignih oboljenja, a uz cigaretu alkohol je jedan od dobitnih kombinacija, nažalost, za nastanak jako teških malignih stanja. Ono kada u zakonu navodite kontrolu prodaje prehrambenih proizvoda,želim da u ime poslaničke grupe kažem da je to i ta kako potrebno, ali i želim da isto istaknem da je više nego evidentno da je bitna kontrola prehrambenih proizvoda ali da je takođe bitna i prodaja i predaja tih prehrambenih proizvoda u ruke naših građana, šta mi to jedemo, kako jedemo, da li je to sanitarno ispravno. Da li je normalno da u brojnim kioscima radnica koja spremi pljeskavicu uzme novac od vas, vrati vam kusur, stavi lepinju, stavi pljeskavicu i ujedno sa svojim rukama koje su dodirnule novac, koji je jedan od najprljavijih, praktično, elemenata koji promeni brojne ruke, brojne neprane ruke, je prenosilac kliconoštva i zato je potrebno da se zakonski sankcioniše svako ko, a to je kao predlog da se sankcioniše svako ko vrši prodaju i distribuciju, praktično, hrane, a i u kontaktu je i sa novcem. Znači, to je malo i rad na kulturi tog našeg sektora, ali ujedno i obaveza države da promoviše i da kažnjava suprotan način, ono što sam vam izneo. Ono što kao poslanička grupa želimo da damo predlog, a to je da u nekom vremenu koje dolazi zakonski regulišemo, da zakonski obavežemo zaposlene u republičkim preduzećima, u gradskim preduzećima da budu u obavezi da dolaze na sistematske zdravstvene preglede. U višoj SFRJ su to bili regularni i normalni pregledi, sada manji procenat preduzeća organizuje sistematske preglede za svoje zaposlene. Smatramo u našoj poslaničkoj grupi da je to jako bitno. Jako bitno, jer je najvažnije i najlakše ulagati u preventivu, u preventivu tako što ćete zaposlene koji su u brojnim fabrikama ili pogonima izloženi brojnim noksama koje mogu da naruše njihovo zdravstveno stanje, da jednostavno, obavezno jednom godišnje oni moraju da dođu da pregledaju svoje zdravlje. Ono što jeste predlog i pored tih štetnih noksi koje nose njihova radna mesta, to je da kada ozbiljnim pristupom priđemo ka zdravstvenoj zaštiti naših zaposlenih jeste da obavežemo i da sve žene posle 45 godine moraju da imaju zdravstvenu zaštitu u smislu pregleda dojke, ultrazvučnih pregleda,mamografskim pregledom, ginekološkimpregledom kao i pregled grlića i tela materice, kao najčešćih organa kod žena koje mogu da budu faktori nastanka malignog oboljenja. Kod muškarca su to pluća, obavezno proveriti sistematskim pregledom i debelo crevo. Nažalost, mi smo kao muškarci skloniji ovim organima za nastanak bolesti, a nežniji i pametniji i jači pol je nažalost sa ovim organima koje sam nabrojao skloniji ka nastanku malignog oboljenja pa mislim da bi to jedan sistematski, zakonski sistematski regulisan pregled rešio i pomogao. Navodi se i u zakonu utvrđivanje opcije za uvođenje posebnog osiguranja od povreda na radu i profesionalnih oboljenja. Mislim, da je to nešto što jeste dobro i da u ovoj krizi kada je loša ekonomska situacija, kada su naši fondovi dosta ispražnjeni, mislim i na RFZO da u nekim segmentima ne može da se odgovori pravovremeno i adekvatno za neka oboljenja. Mislim, da je isto to jedno rešenje da se dopunskim nekim osiguranjem, pogotovo visoko rizične profesije dodatno osiguraju kako bi one imale i zdravstveno osiguranje, ali i jedan bon, jedan finansijski fond koji bi ukoliko bi oni imali nesreću, povredu ekstremiteta ili bili trajno ili privremeno onesposobljeni da imaju iz tog fonda mogućnost podrške njima pošto ne rade da ishranjuju svoju porodicu i njih lično. Ono što je jako bitno da se vrši kontinuirana edukacija zdravstvene zaštite u fabrikama. Ja sam 1968. godište, sećam se imali smo, praktično posete kao osnovci brojnim radničkim zajednicama, kolektivima, fabrikama, i tada mogu da kažem je bila mnogo bolja, po meni, bolja vidljivost opasnih materija na zidu fabrike, da je bilo više reči u medijima o preventivi na radnom mestu. I to je nešto što bi trebali ponovo da radimo. Ponavljam, upravo iz poslaničke grupe dolazi poruka da je preventiva ključ jeftinijeg zbrinjavanja praktično, to je i ekonomski isplativije, ali je mnogo bolje za samog radnika i za samog pacijenta da ga na početku osigurate, da ga na početku obezbedite i da ga što lakše edukujete za rad na određenom opasnom mestu. Ono što još uvek u Srbiji nažalost ne postoji, to je jedinstveni registar povreda na radu. To je nešto što bi trebali da radimo. Naša medicina rada dobro radi svoj posao i dosta se mi razlikujemo od drugih nekih zdravstvenih sektora gde smo mi razvili taj sektor medicine rada. Mi smo razvili i fakultet zaštite na radu u mom rodnom Nišu, postoji takav fakultet koji dosta doprinosi poboljšanju zdravstvene zaštite zaposlenih i ja vas upućujem da ih možda i više angažujete, profesore sa tog fakulteta koji i te kako mogu i pravno, a i stručno da pomognu u poboljšanju ove zakonske regulative i zdravstvene zaštite naših zaposlenih. U članu 15. – način pružanja prve pomoći, vrsta sredstava i opreme koji moraju biti obezbeđeni na radnom mestu jeste dobra stvar, ali ja vas pitam da li mi možemo da obezbedimo baš sve za pružanje te prve pomoći. Da li mi možemo da izedukujemo kadar u svim tim fabrikama koje rade te opasne poslove? Mislimo da je to dobra stvar, ali u zapadnoj Evropi u parkovima imate defibrilatore, u svim fabričkim jedinicama imate opremljene, gde su veći kolektivi i zdravstvene službe. Tako da, ovo je nešto što je zadatak za sve nas da razvijamo, mi jesmo siromašni, ali da pametno trošimo taj novac i da ga usmeravamo stvarno na brzom zbrinjavanju povreda naših zaposlenih, ali opet ponavljam, predlog poslaničke grupe Demokratske stranke da je preventiva nešto što je jako važno i da ne dođe do tragedije, da ne dođe do same povrede. U članu 18. navodite da je poslodavac koji izvodi radove na izgradnji objekata u skladu sa propisima o bezbednosti i zdravlju na radu o privremenim i pokretnim gradilištima, dužan da izradi propise na elaborat o uređenju gradilišta, itd, itd. Ono što smo svedoci da se zemlja razvija, da se mnogo zida, da se mnogo gradi, nešto što je tabu tema u Srbiji, ne u ovoj Vladi, to je unazad možda 30-40 godina, to su trafo stanice. Postavljam pitanje o bezbednosti i zaposlenih, ali i građana Srbije koji su blizu trafo - stanica, ne pored električnih kablova, nego upravo pored trafo stanica. Nažalost, lokalna samouprava je u Nišu i u brojnim sredinama u želji da dobije neki dinar kroz te građevinske dozvole, izdaje u nekim situacijama i dozvole sa nekim čudnim rešenjima i postavljanja i trafo stanica i onih antena za mobilne pretplatnike, itd. Reći ću vam čak i na svom ličnom primeru da su se neki naučnici u Gradskoj skupštini, čak u mandatu Demokratske stranke setili pa su stavili trafo stanicu pored moje porodične kuće, na pola metra od porodične kuće, ubeđujući me da to nije opasno. Pa ja vam kažem kao lekar, da to ne sme biti tabu tema, nema puno podataka o štetnosti ili neštetnosti, ali vam mogu reći da ona proizvodi elektromagnetno polje. Elektromagnetno polje može da deluje štetno na ćelije, mi smo sastavljeni od ćelija, svaki naš organ je sastavljen od ćelija. Potrebno je da mnogo ozbiljnije sagledamo ovaj slučaj. Moj prvi komšija je oboleo od leukemije, pa postavljam ja tu pitanje – da li je možda i ova trafo stanica razlog nastanka ovog teškog oboljenja? U Elektrodistribuciji ko god bio na vlasti, SPS, DS, SNS, svi će vam reći ne, to nije, ali ja vam kažem ona pravi elektromagnetno polje, ona pravi buku, ona ima radioaktivno ulje koje se skladira ispod takvih trafo stanica. Da li mi imamo kontrolu i kada radnici postavljaju te trafo stanice, i da li mi imamo adekvatnu zaštitu da kažemo da li je to štetno, i ako jeste štetno, da ga izolujemo. Trafo-stanica koja je pored moje kuće, ja sam proveravao, pored moje porodične kuće je na pola metra od moje stambene jedinice, koja nije obezbeđena. Znači, to su stvari, govorim vam iz ličnog primera, niste vi bili tada na vlasti, bili su neki naučnici iz moje stranke. Ja hoću na svom primeru da kažem, da moramo da otvorimo oči, da se ne preganjamo, nego kada pričamo o jedinstvenom interesu naših građana o jedinstvenom interesu naših zaposlenih, gledamo a da ne i da sankcionišemo, ukoliko je neko, na mom primeru, uzeo procenat pa dozvolio tako nešto što nije dozvoljivo nigde u svetu, da stavite, iz suprotnog pravca pravite stambenu zgradu, da stavite pored neke stambene jedinice, porodične kuće, da stavite trafo-stanicu. Ja sam jako ogorčen povodom toga, jer vidim u pojedinim kvartovima Niša, kvartovima Beograda da samo niču kao pečurke te trafo-stanice. Izvinite, na kraju ovog govora, jesam bio malo emotivniji, zato što jedan miran kvart, jednu porodičnu kuću moje bake i deke, mojih roditelja koje sam ja nasledio su uzurpirali veliki magovi koji dodeljuju te dozvole, ne govorim ništa protiv distribucije, ali govorim o nekim procentima, o nekom kriminalu koji se dešava i u lokalnim samoupravama pri odobravanju takvih dozvola. Privešću ovaj govor kraju tako što ću još jednom poslati poruku poslaničke grupe DS-a, da je jako važno razmišljati o godišnjim sistematskim pregledima zaposlenih radnika, kako bismo u samom početku primetili bolest, primetili promenu na nekom od organa i tako na najlakši način sprečili teže posledice i na najlakši način, sa ekonomske strane smanjili štetu u tom ekonomskom delu. Završavam, rast ekonomski prati zdrava nacija, srpska nacija, srpski narod, a on je nažalost godinama, pod sankcijama, izolacije, nemaštine, doveden u jednu priliku da preživljava jedva, da brojne bolesti za koje smo smatrali da su iskorenjene, ponovo se javljaju, da smo bolesniji nego nekih godina, osamdesetih ili sedamdesetih godina, tako da je potrebno preventivom doći do poboljšanja zdravstvene situacije i zdravstvenog stanja naše nacije. Hvala puno.
Zahvaljujem se. Reč ima ministar Aleksandar Vulin.
Ja sam upravo shvatio uvaženog poslanika da ovaj zakon zaista teško može da se čita, odnosno da se tumači iz pozicije stranke na vlasti ili stranke u opoziciji ili bilo koje stranke. Ovo jednostavno nisu zakoni koji se odnose i koji mogu da se tumače politički ili ideološki. Ovo su vrlo stručni zakoni koji se bave životom ljudi koji se bave strukom, preventivom, koji se bave, kako da pomognemo svakom radniku, poslodavcu, a tu priznaćete, hvala na tome što ste to rekli, zaista nema veze ko je iz koje partije i kakva su njegova politička opredeljenja. Naravno da je alkohol problem. Svaka psihoaktivna supstanca je u procesu rada i ona jeste problem. Bojim se da danas nemamo egzaktne podatke čime bih to mogao da potvrdim, ali ja vam govorim o nekakvom osećaju da danas postoje i brojne druge psihoaktivne supstance koje su zastrašujuće u upotrebi kod našeg stanovništva i ne samo kod našeg, i to nije nikakav specijalitet javnog sektora i nije tačno da se to dešava samo u državnim organima ili javnim preduzećima, to se dešava svuda, a nesreće koje iz toga proizilaze pogađaju sve koji rade. Uostalom, poslodavac, jedan od razloga po Zakonu o radu, za raskid ugovora o radu jeste alkoholisano stanje, odnosno upotreba bilo kakvih psihoaktivnih supstanci. Postoji samo jedan izuzetak, verovali ili ne, a to je u Zakonu o pomorstvu, naime, pomorci imaju pravo na jednu čašu vina dnevno. To je omogućeno, ali većina nas nismo mornari, tako da se ne odnosi na nas. Iz Zakona o zaštiti bezbednosti na radu, mora da proizađe čitav niz raznih pravilnika koji će ovaj zakon učiniti operativnim, koji će učiniti da može da se sprovodi. Evo da vam kažem da mi već sada imamo 35 pravilnika koji se nalaze u Briselu i mi još uvek čekamo komentare na tih 35 pravilnika. Ministarstvo je odradilo svoj posao, a tu su još dva vrlo važna pravilnika, jedan je o azbestu, a jedan je o elektromagnetnom polju. To su veoma važni pravilnici i očekujemo da ćemo vrlo brzo dobiti komentare i da će vrlo brzo moći da se nađu u potrebi, a što se nas tiče, mi ćemo pre zakonskog roka u periodu ne dužem od mesec dana doneti još deset pravilnika koji proizilaze iz ovog zakona i to je naš način da ovaj zakon učinimo operativnim i da ga učinimo primenljivim. Vi ste ovde naravno sa punim pravom pomenuli brojne stvari kao što su, ne znam, higijena i da li trafo-stanica može sazida ovde ili onde, to su sve stvari koje se regulišu nekim drugim Zakonima od javnog zdravlja, pa Zakonom o građevini itd, ali svejedno, sve to jeste suštinski važno i sve to govori da društvo mora u celini da bude na ovoj strani sveta da bi pomogao svakom od naših. Nadam se da ćete podržati zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima dr Blagoje Bradić, ovlašćeni predstavnik stranke. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Uvaženi gosti, poštovane koleginice i kolege, poštovani građani, danas razgovaramo o dva zakona, a to je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti zdravlja na radu i Predlog zakona o uslovima za upućivanja zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti. Za razliku od mojih prethodnika koji su imali svoje viđenje, na koje imaju puno pravo, ja ću pokušati u ovih par minuta moje diskusije da imam jedan kritički osvrt na oba ova zakona, sa nadom da ćete analizirajući naše amandmane prihvatiti naše sugestije i poboljšati vaše predloge. Počeću od Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlja na radu. U obrazloženju ovog zakona vi ste naveli da je osnovni razlog to što je osnovni zakon donet 2005. godine, da su se u primeni uočili pojedini problemi. Niste nam dali ovde u materijalu koji su to konkretni problemi u primeni zakoni i koji su relevantni statistički podaci, komparativna iskustva i zbog čega nešto nije dobro i zbog čega ga menjate. Takođe, predlagač ovog zakona, Vlada, navodi da je osnovni zakon baziran na direktivi 89/391 EEZ, da budući da Republika Srbija nije član EU, ta rešenja iz direktiva treba, kako vi kažete, modifikovati i prilagoditi našoj realnosti. Drugim rečima, onako kako sam ja to shvatio, Ministarstvo bolje poznaje materiju bezbednosti zdravlja na radu od EU i to u pogledu kompetencije lica zaduženih za bezbednost i zdravlje, program usavršavanja itd. Vrh obrazloženja bio bi zapravo, to se vidi iz ovog teksta da se vrši terminološko usklađivanje sa direktivom EU. Ono što ću navesti kao primere, kažete da se precizira jasno i jasno definiše pojam „poslodavac“ u ovom zakonu, a vi kažete da kao poslodavac u smislu ovog zakona smatra se i fizičko lice koje po bilo kom pravnom osnovu obezbeđuje posao zaposlenom,izuzimajući lice koje posao obezbeđuje u domaćinstvu i nosioca porodičnog poljoprivrednog gazdinstva koji obavljaju posao sa članovima porodičnog poljoprivrednog domaćinstva u skladu sa propisima od poljoprivrede i pod dva kažete da kao poslodavac smatra se i fizičko lice koje sa članovima ovog porodičnog domaćinstva obavlja privrednu ili drugu delatnost. Ja mislim da je ovo vrlo konfuzna i kontradiktorna definicija. Normiranje prevencije mislim da je nedovoljno jasno, jer kažete da prevencija jeste proces obezbeđivanja mera na radnom mestu i u radnoj okolini kod poslodavca u cilju sprečavanja ili smanjenja rizika na radu. Mislim da je to trebalo da bude mnogo preciznije, jasnije i razumljivije za one ljude koji čitaju ove zakone, jer ovaj zakon, podsetiću vas, ne čitaju samo visoko stručno obrazovani ljudi iz ove oblasti, nego i ljudi koji imaju samostalnu delatnost, jer po ovom zakonu treba da postupaju i da se ponašaju u daljem radu svog preduzetništva kada stupi na snagu ovaj zakon. Ono što je jako dobro, mislim da je odredba koja se tiče, koju vi uvodite da, citiraću - jezik koji zaposleni razume, jeste maternji jezik, jezik koji je u službenoj upotrebi na teritoriji na kojoj poslodavac ima sedište, odnosno zaposleni obavlja poslove, koji zaposleni govori, čita i piše, kao i jezik koji je utvrđen kao uslov za obavljanje osnova radnog mesta. Mislim da je to dobro i da je jedan kvalitet ovog zakona. Sporna je i odredba po kojoj poslove bezbednosti može da obavlja sam poslodavac, u tzv. „manje rizičnim delatnostima“, kako kažete i ako ima do 20 zaposlenih. Pitam vas, šta ako poslodavac ima 21 zaposlenog? Dakle, takav poslodavac gubi ovaj benefit koji ste dali ljudima, tj. poslodavcima koji imaju do 20 zaposlenih, pri čemu potencijalno svaka delatnost može iz manje rizične da pređe u delatnosti srednjeg i visokog rizika, akcidenti su nepredvidivi, tu ćemo se složiti. Dakle, i u ovom segmentu predlažete nešto što mislim da je necelishodno rešenje. Licenciranje je posebna priča, komulativno ispunjavanje čitavog niza uslova, rok važenja, itd, samo su neka od loših rešenja koja predlažete. S tim u vezi, postavlja se pitanje – gde je tu služba medicine rada? Moj kolega je govorio o njoj, jer znate da je služba medicine rada izuzeta iz finansiranja RFZO i mislim da je to greška koje su prošle vlade, ministarstva i rukovodstva doneli i koje mi trebamo, tj. vi da promenite, jer se pokazalo da medicina rada ima značajnu svoju funkciju u obezbeđenju i sprečavanju profesionalnih oboljenja. Od onog trenutka kada je izuzeta iz finansiranja od RFZO, to je papirološki rešeno, izvršena je kompenzacija, ali u prirodi se to, tj. u realnom životu ne sprovodi i mislim da bi vaše ministarstvo napravilo značajan iskorak u poboljšanju uslova rada kada bi iniciralo na Vladi, kod Ministarstva zdravlja, u Republičkom fondu, da se medicina rada vrati pod okrilje Republičkog fonda i da bude obaveza koja će obavljati svoju delatnost kao što je obavljala dok nije ukinuta. Mislim, ne ukinuta kao delatnost, nego ukinut način finansiranja, pa imamo da se sve više i više smanjuje broj specijalista medicine rada, to je suština. Ono što mi se isto ne sviđa, to je nacionalno priznanje u oblasti bezbednosti na radu koju uvodite i to za Dan bezbednosti, to me malo podseća na „Balkanskog špijuna“. „Ako se mene sete-sete, ako ne ja sam obavljao svoju dužnost“. Mislim da je ideja dobra, ali da će biti vrlo podložna uticaju Vlade, ma koja ona bila i političke stranke koja bude trenutno na vlasti kada se to dodeljuje. Nije cilj bilo koga, pa ni ovog zakona, bolje razumevanje onog što ste vi napisali, ciljevi, prevencije povrede na radu, nastanka profesionalnih bolesti i bolesti u vezi sa radom, već zakon treba da sadrži jasne norme koje će se sa što manje problema primenjivati u praksi. Konkretno, smanjiti broj incidenata, smanjiti broj ljudi koji obolevaju od profesionalnih oboljenja, smanjiti broj povreda na radu. Mislim da ovako napisanim zakonom, mislim da to nije baš onako kako ste vi predvideli. Da ne bih sada išao od člana do člana da vam ne oduzimam mnogo vremena, mi smo dosta amandmana podneli. Nadam se da ćete ih izanalizirati, ali evo, navešću rešenje iz člana 16, a odnosi se na član 37. Zakona koji kaže – Poslovi bezbednosti zdravlja na radu, poslodavac može da obavlja samo u delatnostima trgovine na malo, usluga smeštaja i ishrane, informisanja, komunikacije, finansijskim i osiguranja, poslovanja nekretninama, stručnim, naučnim, inovacionim, administrativnim i pomoćnim uslužnim delatnostima obaveznog socijalnog osiguranja, pa ću vas vratiti na to da se to odnosi na poslodavce, poštovane kolege, koji imaju do 20 zaposlenih. Obavezno socijalno osiguranje je u stvari RFZO, to je obavezno socijalno osiguranje, ne znam neku drugu instituciju koja ima mnogo više ljudi. Ne vidim zbog čega oni ne bi imali profesionalnog, stručno osposobljenog uposlenika, nego to treba da radi poslodavac, ali dobro, vi ste zakonopisci pa verovatno imate i odgovor na to. Obrazovanje, umetnost i zabava i rekreacije, kao i u ostalim uslužnim delatnostima, ako ima do 20 zaposlenih nije dužan da ima položen stručni ispit iz stava 2. ovog člana. Mislim da je to malo nelogično da oni koji imaju preko 20 imaju stručno zaposleno lice, a ovi koji imaju ispod 20, čak ne mora ni da bude, kako kažete, nije dužan da ima položen stručni ispit. Ne znam, na osnovu čega će on da primenjuje ovaj zakon, ali nadam se da ću dobiti na to odgovor? Drugi zakon o kome bih rekao par reči je Zakon o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo. Tu sam detaljnim pregledom njegove sadržine, trudio sam se da ga iščitam više puta da bih ga shvatio, zatim obrazloženja na zakon i pregled analiza efekta ovog zakona, skrenuo bih vam pažnju na sledeće. Ovim zakonom je svakako pokušano, i to je u redu i tu je Ministarstvo uložilo svoj napor, pokušano je da se jedna oblast, a to je zapošljavanje lica koja su u radnom odnosu u privrednom društvu koja su registrovana na teritoriji Republike Srbije, a upućuju se na rad u inostranstvo, uvede nekakav smislen sled tokova, tako što će se propisati uslovi pod kojima će se neko lice uputiti u inostranstvo na rad, propisati obaveze poslodavca kada upućuju zaposlenog u inostranstvo, kao i nadzor nad primenom ovog zakona. Navodi se da je cilj zakona jedinstvena evidencija o broju i strukturi lica na privremenom radu u inostranstvu, evidencija u koje države se zaposleni upućuje, kao i nadzor nad primenom ovog zakona. Mislim da je upravo najslabija tačka ovog zakona nadzor nad primenom ovog zakona. To ću vam obrazložiti na sledeći način. Sve je u redu što ste obavezali poslodavca da zaposlenom, koga upućuje na privremeni rad u inostranstvo, obezbedi, citiraću: zdravstveno, penzijsko i invalidsko osiguranje i osiguranje za slučaj nezaposlenosti, bezbednost i zdravlje na radu, smeštaj, ishranu i prevoz za dolazak i odlazak na rad, zaradu, pripremu za upućivanje na privremeni rad. Ali, želeo bih da mi objasnite na koji način ćete proveriti da li je poslodavac u stranoj zemlji zaista obezbedio onaj smeštaj, onu zaradu, ono osiguranje i bezbednost i zaštitu zdravlja na radu, koja se obavezuju u suštini samo jednim dokumentom koji je potpisao u svojoj zemlji, tj. u Republici Srbiji? Formalnost će svaki poslodavac obezbediti kroz anekse ugovora, kako je i predviđeno ovim zakonom, i odgovarajuće prijave, ali kada zaposleni ode u inostranstvo, ono što je papirom preuzeto kao obaveza, uopšte ne mora tako i da bude. Zaposleni je u jednoj opštoj atmosferi nezaposlenosti u Republici Srbiji, a to će te se složiti sa mnom, vrlo često prinuđen da prihvati posao u inostranstvu, a kada ga prihvati, onda ga u inostranstvu očekuju sasvim drugi uslovi, nije pravilo, ali se dešava, na koje je prinuđen da pristane upravo zbog plate koja mu obezbeđuje kakvu takvu šansu da preživi i obezbedi porodicu. Odgovorite mi koja je to inspekcija koja će otići na lice mesta i proveriti da li je obezbeđen baš taj hotel određene kategorije koji je naveden u aneksu, ili smatrate da to treba da rade konzularna predstavništva, pa bih molio da mi objasnite kako će to, recimo, u Rusiji gde imamo, ne znam, tri, pet, deset hiljada zaposlenih i jedno konzularno predstavništvo, da iskontroliše? Ne sumnjam u dobru nameru, ali vidim manjkavost zakona i vidim da će biti problema kod primene ovog zakona. Kome naš radnik u inostranstvu može da se obrati ako nisu obezbeđeni uslovi? To je po ovome što sam video u zakonu jedino konzularno predstavništvo ili ambasada naše države. Ono što nema, to je mehanizam praćenja ovog zakona, jer izlazi van teritorije Republike Srbije, a niste se pozabavili, bar u ovom zakonu to ne piše, mogućnošću eventualne međunarodne pravne pomoći u ovim stvarima između dve zemlje. Problem eksteritorijalnosti primene ovog zakona u potpunosti ste zanemarili, pa se postavlja suštinsko pitanje. Sve ste u ovoj dobroj nameri zamislili, ali ovaj zakon bez njegove primene i kroz nadzor i kažnjavanje u slučaju povrede odredaba ovog zakona niste uspeli da rešite. Ponavljam da zakon ima dobru ideju, sveobuhvatan je, sem onoga što je veliki problem - nedostatak mogućnosti nadzora nad primenom ovog zakona. Znači, dobijamo jedan načelni zakon, koji ima dobru intenciju, ali ne i primenu, jer su moguće njegove zloupotrebe. Još jedna zamerka, od Sekretarijata za javne politike, kao organa koji treba da utvrdi celishodnost donošenja ovog zakona, pročitaću ovo moje zapažanje. Vi ste dobili odgovor da zakon sadrži delimičnu analizu efekta propisa. Formalno, vama jeste to bilo dovoljno da bi zakon prošao Vladu, ali suštinski, vi niste zadovoljili osnovna pitanja koja je analiza zahtevala. Pre svega, nije odgovorno na koji način će predloženim zakonskim rešenjima biti pojednostavljen administrativni postupak privrednim subjektima, poslodavcima, kada šalju zaposlene u inostranstvo. Niste naveli pozitivne efekte odredbi članova od 20. do 22. i s tim u vezi, odgovorili koliko nove administrativne procedure koštaju naša mala i srednja preduzeća i koliko, eventualno, primena ovog zakona košta građane Republike Srbije. U analizi čak napominjete da ipak poslodavac ima dodatno opterećenje, a to je zaključivanje anekse ugovora. Deo koji se odnosi na javnu raspravu, potpuno je na jedan netransparentan način, po meni, prikazao javnu raspravu kao dijalog koji nije imao suštinskih primedbi, a svima je jasno da su sindikalne organizacije i poslovna udruženja uvek aktivni u javnim raspravama iz vašeg resora, pa se postavlja pitanje – da li su sve zainteresovane strane na koje se ovaj zakon odnosi imale i zaista priliku da se o njemu izjasne? Voleo bih da sam u analizi ovog zakona mogao da pročitam koji predlozi i primedbe su odbijene i zašto. Ovako, samo sam imao priliku da pročitam vaše viđenje problema i ove javne rasprave, gde ste naveli veliki broj učesnika, što državnih organa, što privrednih društava, ali bez ikakve sadržine u pogledu toka dijaloga i rasprave, pa se postavlja pitanje u kojoj meri je zaista zakon uzeo u obzir sve potrebe privrednih društava i zaposlenih koji se upućuju na rad u inostranstvo, što mislim da bi trebalo ova Skupština da ima kao mogućnost uvida, oni koje to interesuje, da bi mogli da donesemo kvalitetne odluke i eventualno sugestije za izmenu ovog zakona, do njegovog izglasavanja. Jedna od nejasnih odredbi ovog zakona je i član 23, gde kažete, citiraću – organi i organizacije koje obavljaju poslove državne uprave u vezi sa nadzorom nad ostvarivanjem prava zaposlenih na privremenom radu u inostranstvu, utvrđenih ovim zakonom, dužni su da međusobno sarađuju i razmenjuju informacije u cilju zaštite prava zaposlenih upućenih na privremeni rad u inostranstvo. Zaštitu zaposlenih za vreme rada i boravka u inostranstvu obavljaju diplomatska, odnosno konzularna predstavništva Republike Srbije u okviru delokruga rada. Voleo bih da mi objasnite kako to diplomatska konzularna predstavništva štite naše zaposlene u vezi sa ovim zakonom? Kako to sarađuju organi državne uprave u primeni ovog zakona? Koji su još organi nadležni za primenu ovog zakona i gde je određena njihova nadležnost, s obzirom na materiju zakona? U kom postupku su nadležni za primenu ovog zakona? Ova pitanja, po meni, ostaju nerešena kroz načelnu odredbu bez propisane procedure i instrumenata koji treba da omoguće kvalitetan nadzor. Ja u ovom zakonu vidim samo sled događaja i evidenciju i statistiku obrade podataka koju vam privredni subjekti daju kada imaju radno angažovanje van zemlje. Citiraću, tj. pojednostaviću – poslodavac zaključuje aneks ugovora sa zaposlenim, popuni se obrazac, prijavi se zaposleni i uputi ga u inostranstvo, od momenta prelaska državne granice, zaposleni je prepušten odgovornosti poslodavca, ali bez ikakve zaštite od strane države, jer država, po ovom zakonu, ja nisam video da ima instrumente kako može da ga iskontroliše. Ako se desi neki akcident, ako čak inspekcija rada ili zaposleni se usude da povedu postupak protiv privrednog subjekta koji je prekršio obavezu ovog zakona i ugovora, odgovorite mi, molim vas, na koji način ćete obezbediti dokaze kad se delo desilo u inostranstvu? Čiji zapisnik i mišljenje, izjave, uzimate kao relevantne za taj postupak? Ovim ćete opteretiti sudove novim postupcima koji će se završiti odbacivanjem ili odbijanjem prijave. Ostavljate potpuno nezaštićenog zaposlenog, koji pored izostanka sudske zaštite ostaje nesiguran u okruženju kod tuženog poslodavca. Navešću jedan primer. Propisali ste kaznu u fiksnom iznosu za sledeća dela u članu 27. stav 1. tačka 5. Citiraću – ako zaposlenom, upućenom na privremeni rad u inostranstvu, se ne obezbede veća prava i povoljniji uslovi rada utvrđeni kolektivnim ugovorom, pravilnikom o radu, odnosno ugovorom o radu, u skladu sa odredbama ovog zakona, pravno lice i preduzetnik će snositi kaznu, tj. preduzetnik će se kazniti, citiram. Koliko mi je poznato, a to sam u kontaktu sa pravnicima i razmenio sam neka njihova iskustva, za kaznu u fiksnom iznosu je prekršajni nalog. To još nije prekršajni postupak. Znači, vaši inspektori iz Ministarstva rada uđu u privredni subjekt, i šta će da traže od privrednog subjekta? Kako poslodavac dokazuje da su obezbeđeni bolji uslovi? Aneksom ugovora, verovatno, koji je potpisao zaposleni, evidencijom i obaveštenjem poslodavca. To, ja mislim, nije dovoljno. Može ako bi radili na časnu reč, ali mi treba nešto da formiramo zakonom. Nadam se da ćete odgovoriti kako mislite da proverite prekršajni nalog, kako mislite da primenjujete kaznenu politiku, a time i obezbedite sigurnost zaštite koji se mora obezbediti ovim zakonom? Zahvaljujem.
Da li se još neko javlja od ovlašćenih predstavnika? Reč ima ministar Vulin.
Zahvaljujem se uvaženom poslaniku na trudu i što je pažljivo pročitao zakon, a sada ću pokušati da razjasnim neke nedoumice. Hajde da krenemo od poslednjeg, dakle, Zakon o upućivanju zaposlenih na rad u inostranstvo. Ovaj zakon, kao ni bilo koji drugi zakon, neće od Srbije napraviti globalnu super silu koja će moći da kontroliše stanje u bilo kojoj zemlji na planeti zemlji, gde god se nalazi državljanin Republike Srbije na radu. Žao mi je zbog toga. Voleo bih da je Srbija globalna super sila koja može da se meša u bilo čiji pravni poredak, ali to ovaj zakon ne može da obezbedi. Isto tako, ne postoji zakon na kugli zemaljskoj koji čak ni globalnim super silama može da obezbedi da dođu u Srbiju i kontrolišu ovo što tražite da mi kontrolišemo. To jednostavno nije moguće. Dakle, neće radnika, koji pređe da radi u inostranstvo, za ruku do njegovog radnog mesta dopratiti inspektor rada i zatim sve vreme njegovog boravka tamo provesti zajedno sa njim kontrolišući da li je dobio šlem na gradilištu. To nije moguće. Šta radi ovaj zakon? Ovaj zakon daje obavezu poslodavcu da zaposlenog obavesti o svemu što je potrebno. Ne dozvoljavamo, kao do sada, da ga šalje bez ugovora, bez aneksa, ne dozvoljava da mu ugovor ponudi u avionu, ne dozvoljava mu da menja ugovor na licu mesta, ne dozvoljava mu da uradi bilo šta što nije unapred predviđeno. Olakšali smo poslodavcu papirologiju koja je do sada bila prilično obimna. Do sada je trebala poreska, PIO, ugovor je morao da bude na dva jezika, da se plaćaju sudski tumači. Puno stvari koje suštinski nisu pomagale radniku, a poslodavca su ubeđivali, kada već nema kaznenih odredbi, da se jednostavno nikome ne javi i da samo ode sa radnicima, jer ionako ga niko neće proveravati, ništa neće raditi. Ovim ustanovljavamo mogućnost naše inspekcije rada da ovde na teritoriji Srbije, tu gde je prijavljen poslodavac, kontrolišemo ponašanje poslodavca, a najviše što možemo da pomognemo radniku jeste da on unapred zna gde ide, koliko će biti plaćen, gde će biti smešten, ko mu je osoba za kontakt ukoliko nešto od toga nije tačno. U zakonu smo predvideli ime i prezime čoveka koji je u ime preduzeća osoba za kontakt, kome se radnik žali, koji kaže – ova soba nije ono što smo se dogovorili. Ne može to bez uloge zaposlenog. Ne može inspektor rada da bude u Africi 24 meseca, koliko radnik može tamo da radi i da sve to vreme on preuzima na sebe tu obavezu. To nije moguće i ne postoji ni jedan zakon na svetu koji to omogućava, ne postoji inspektor rada na planeti zemlji koji može da dođe u Srbiju i da kaže – ova soba nije uslovna za boravak radnika. Ne može, može samo srpski inspektor rada. Ne možete očekivati da će nam dopustiti da odemo u Nemačku ili Rusiju i da naš inspektor rada tamo proverava. Postoje bilateralni sporazumi između inspekcija, na nivou inspekcija, postoji međunarodna federacija inspekcija rada, ali mogu i dve vlade da potpišu odgovarajući bilateralni sporazum o međusobnoj zaštiti radnika, pa se to drugačije rešava. Inače, ovo što ste pitali kako ćemo to suditi, na osnovu kog dokaza, to već sudimo. Naši sudovi priznaju rešenje inspekcije rada drugih zemalja u prekršajnom postupku. Možete to da zatražite, možete to da donesete. To je javna isprava i apsolutno biste bili zaštićeni u tom pravcu. Ono što je vaša glavna primedba, kako i možemo da primenimo ovaj zakon na nekog ko radi u inostranstvu, ne možemo. Možemo da ga primenimo na poslodavca koji ga je poslao u inostranstvo i da se njemu više isplati da poštuje ugovor koji je potpisao sa radnikom i koji je učinio poznatim državi Srbiji. Tako možemo, ali da mi možemo svakog pojedinačnog radnika … Sada vam ponavljam, vi niste obavezni da prijavite svojoj državi da radite bilo gde, uzmite pasoš, idite bilo gde na svetu, radite šta hoćete i ja tu ništa ne mogu da uradim, pa hajde onda da ukinemo zakon kao takav, jer vi nećete da prijavite. Što se tiče diplomatsko-konzularnih predstavništava, izvinite, ali to nije naš zakon. Kako funkcionišu DKP regulisano je posebnim zakonom koji se odnosi na njih. Ovaj zakon ne reguliše njihovo postupanje. Oni su dužni da se brinu o našim državljanima bez obzira gde se oni nalazili, a to je opet po njihovom zakonu. Ovde se vezuje više organa i naša inspekcija rada i poreska služba. Vezuju se naravno i diplomatsko-konzularna predstavništva. Do sada niko nije morao da zna, ali od sada ovim zakonom na sajtu Ministarstva rada vi ćete imati jasno i pregledno kako se zove preduzeće, koliko radnika je potpisalo ugovor sa tim preduzećem i gde se nalaze sada ti radnici. To je na raspolaganju čitavoj javnosti, na raspolaganju je DKP, na raspolaganju svakom. To do sada niste imali. To nam treba i to je svakako veoma važno. Što se tiče Zakona o bezbednosti i zaštiti na radu, da, evropska direktiva je ta koju svakako moramo da sledimo, ali i evropske direktive imaju svoje stepene u primenjivanju. Ne moramo sve da primenimo odmah i ne moramo sve da primenimo sada. Nismo kao neke druge zemlje koje su usvajale direktive i evropske zakona ne prevodeći ih. Dakle, dolazili su u parlamente na engleskom jeziku i poslanici su glasali za njih jer nisu imali vremena da ih prevedu i da imaju kvalitetnu raspravu. Mi ćemo o svakoj direktivi, pa bila ona i evropska, raspravljati i primenjivati u skladu sa odgovarajućim pravilima i sa onim što je u ovom trenutku potrebno našoj zemlji, što je potrebno našoj privredi. Primedbu koju ste dali po pitanju definicije koja vam nije najjasnija, a kada je u pitanju poslodavac u poljoprivrednom domaćinstvu. Žao mi je, ali to je definicija iz Zakona o privrednim društvima. Dakle, ne mogu ja da je napišem i to je tako. Dok se ne promeni Zakon o privrednim društvima, koji je regulisao poslodavca, u konkretnom slučaju mogu samo da prepišem. Nije na ovom zakonu da određuje druge definicije i da on naziva kako se zove poslodavac u nekom drugom zakonu. To moramo da prihvatimo. Tako je kako je, da li je konfuzno ili nije, dok se ne promeni ovaj zakon nećemo moći ništa da menjamo. Zašto smo rekli članovi domaćinstva? Članovi domaćinstva u poljoprivrednom gazdinstvu nemaju ugovor o radu. Vama ako radi sin u poljoprivrednom gazdinstvu, niste dužni da zaključite ugovor o radu sa njim, kao ni vaša supruga, kao ni snaja, zet ili koga već imate. Oni nisu dužni da imaju ugovor o radu, a pošto nisu dužni da imaju ugovor o radu, onda se na njih ne odnose ove mere zaštite. To je jednostavno tako, ali sa druge strane, po prvi put je uvedeno da i nosilac poljoprivrednog gazdinstva, koji angažuje radnike, sezonske radnike, je dužan da obezbedi odgovarajuće mere zaštite na radu. Naravno, ako je moguće, ne možete sada očekivati da neko ko uzima pet sezonskih radnika ima isti nivo zaštite kao i onaj koji ima preduzeće od 25 zaposlenih. To jednostavno tako. Što se tiče broja, koji ste izneli, od 20 zaposlenih, to je posledica dogovora sa socijalnim partnerima, to je posledica dogovora sa svim relevantnim subjektima, od stranih investitora, pa nadalje, dakle sva udruženja, privredne komore. Svi sa kojima smo razgovarali smatrali su ovo manjim preduzećima. Inače, samo da znate, malih preduzeća u Srbiji ima 220.000. Zamislite sada da smo svim 220.000 nametnuli da moraju da zaposle po jednog novog čoveka koji je obučen za bezbednost i zaštitu na radu, pa verujem da bi nas ovaj parlament prvi pitao - da li je dosta više tih nameta, da li morate da nas terate da zapošljavamo ljude koji objektivno nemaju posla? Već postoji obaveza u zakonu da svaki poslodavac mora da obuči do 2% od zaposlenih za bezbednost i zaštitu na radu. Dakle, ne treba sad još da mu na ovim malim preduzećima zaposlimo još jednog, nešto što on objektivno ne može da prihvati, ne može da podnese. To ne bi išlo. Naravno, osim, to je veoma važno i to piše u zakonu, u preduzećima gde se radnik bavi posebno rizičnim delatnostima, gde ima posebno određenog radnika za to. Možda sam ostao dužan objašnjenje prethodnom kolegi da se obavezni sistematski pregledi rade tamo gde ljudi rade i posebno rizičnim profesijama. Komentarisali ste priznanje. Dobro, što da ne, ali samo da znate već četiri godine dodeljujemo to priznanje i već četiri godine privrednici sa velikim zadovoljstvom dođu kada ih se neko seti. Mislim da u tome ne može biti nikakve štete. Da se vratim na ovaj deo za mala preduzeća. Zašto u pojedinim oblastima, naveli smo koje su to oblasti, rukovanja hranom, IT tehnologija, to su preduzeća gde je vrlo mali broj povreda na radu. To su hosteli, to su maleprodavnice gde se radi sa hranom, to je neka pekara. To su preduzeća gde imamo dokazano mali broj povreda na radu i sada bi zaista bilo pogrešno nametnuti još nešto. Naravno, kada je isti broj radnika, ali različita delatnost, različito se odnosimo prema istom pitanju. Ovo nije linearno, nego se vodilo računa čime se to preduzeće bavi. Postoje preduzeća, priznaćete, gde to zaista nije potrebno, pa što onda da stvaramo tu obavezu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, poštovani gospodine ministre, gospodo poslanici, danas se pred nama nalazi tri veoma važna zakona koja svaki na svoj način i svaki u svojoj temi reguliše nešto što je važno za čoveka u svom nekom radnom okruženju, bilo da se ono nalazi ovde u zemlji, da se nalazi u inostranstvu, ili zakon koji se odnosi u ovom slučaju i na zaštitu dece. Cilj sva ova tri zakona je vrlo čist, vrlo jasan, kao što je i gospodin ministar rekao, njihov cilj u svakom slučaju jeste da poboljša uslove u kojima se radnik nalazi, da donese i da savremena rešenja i da budemo usklađeni sa svim međunarodnim dokumentima koja su relevantna u ovoj oblasti i koja su važna za njegovo unapređenje, ali ja bih i ovog puta istakla da je njihova važnost ne samo da bi bili usklađeni sa tim dokumentima, nego da bi unapredili sopstvene uslove rada, da bi unapredili sopstvene uslove rada i života, zaštite života, zaštita dece, zaštita osetljivih kategorija, kada je u pitanju rad i radno okruženje. Kada uopšte govorimo o ovoj temi ili ovom korpusu, ja bih počela u stvari od toga da je osnovno ljudsko pravo, pravo na rad, da bezbednost i zdravlje na radu je osnovno pravo svih zaposlenih. Ono je utvrđeno svim međunarodnim konvencijama Međunarodne organizacije rada, Lisabonskim sporazumom EU, direktivamaEU, a ovo pravo je garantovano i Ustavom naše države. Posebno u njemu se ističe da je obaveza zaštite položaja žene, omladine i osoba sa invaliditetom. U postupku pridruživanja EU ova materija se stalno usavršava i nadograđuje, što je dokaz i ovi zakoni koji su danas pred nama. Šta je važno, ono što je meni posebno, značajno u ovom delu? Da se akcenat stavlja na razvijanje svesti, i njenu promociju na prevenciju, jer je ona značajnija i veća od samog lečenja posledica, na uključivanje svih i podizanje njihove odgovornosti, naročito odgovornosti poslodavaca zaposlenih. Ostvarivost je vrlo moguća. Time upravo podizanjem svesti, znanja odgovornosti, ali rekla bih ono što je neophodno i moranjem postojanja određene kaznene politike. Za stanje bezbednosti na radu važno je u stvari kakva je privreda. Stanje privrede, njena struktura, opremljenost, znanje i demografska struktura, bitno utiču i na ovu oblast zaštite na radu. Strategija bezbednosti zdravlja na radu je doneta za period od 2013. godine do 2017. godine. Ona je utvrđena i za prethodni period 2009. do 2012. godine i stalno ide u tom pravcu unapređivanja i poslednja na celovit način utvrđuje stanje u oblasti bezbednosti i njihove zaštitne mere. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu, o kojem danas konkretno razgovaramo u stvari u sebi predviđa promene zakona koje su, znači usklađivanje sa direktivama EU jer je poslednji put zakon usvajan 2005. godine. Život, regulativa i odnosi su se u međuvremenu u značajnoj meri i promenili. Takođe uočeni su određeni nedostaci prethodnog zakona i time je onda ovaj deo prenebegnut, odnosno prevaziđen. Zakon u ovom smislu naročito nereguliše određene obaveze koje se odnose na specifične vrste službi, kao što su vojska, policija ili zaštita od požara. Bezbednost i zaštita na radu u ovim službama mora svakako da se reguliše posebnim zakonima, tako da je ovaj sada prilagođen tim novim zahtevima. Ono što je najvažnije, ovim se podiže nivo kompetencije pravnih i fizičkih lica zaduženih za bezbednost zaštite na radu i podstiče stvaranje programa za osposobljavanje za bezbedan i zdrav rad. Unapređenje znanja lica koja se ovim bave, kao i firmi, preduzeća podrazumeva postojanje licence i za jedne i za druge i u svakom narednom periodu bih insistirala na tome, jer kao što je potrebno da lekari imaju svoje licence za rad, bez obzira na dužinu studiranja, bez obzira na dužinu specijalizacija koja moraju da dostignu da bi dobili odgovarajući nivo stručnosti i znanja, uvedeno je da je inovacija znanja i na njeno unapređivanje stalno mora da bude prisutno. S obzirom da se u ovim delatnostima radi upravo o zaštiti zdravlja i života na radu u osetljivim okolnostima gde čovek može da bude izložen povredama bilo mehaničke prirode ili zaštite od hemijskih materija, ta zaštita upravo mora da ima stalno unapređenje i stalno obnavljanje licence. Pozdravila bih zaštitu mladih, zaštitu žena i položaj osoba sa invaliditetom. Ovde ono što je zakonom jasno rečeno je definisanje u novim uslovima ko je to i šta je poslodavac, šta je i u kom položaju se nalazi zaposleni i koja de fakto on mora da ima prava sa kojim svakako mora da bude upoznat, kao i lice zaduženo za bezbednost. Zašto insistiram na ovome – da i položaj zaposlenih? Mi smo poslednjih desetak ili više godina bili u Srbiji izloženi globalnoj kapitalizaciji i stvaranju privatnih preduzeća koja su vrlo često bila u situaciji da ne poštuju ove primarne zakone koje smo imali, vrlo zastupljene i razvijene i dobro sistematizovane i u prethodnoj državi. Zakoni su se poštovali, odnosi su se znali, ali trka za privatnim kapitalom koji će brzo da obogati pojedinca urušio je mnoge principe koji su ranije postojali i koje smo imali, koje je radnik znao i doveo je radnika koji je najčešće bio ugrožen do te mere da je ostajao bez posla, da je u suštini sveden na jedan mali okvir prava za koja nije umeo, znao ili smeo da se izbori. Ovo daje tu mogućnost i otvara tu perspektivu. Takođe, predviđeno je i to je dosta dobro oduzimanje dozvole za rad, ako nisu predviđeni neki od uslova koji su predviđeni ovim zakonom. Ovakav pristup obezbeđuje brigu, odgovornost za bezbednost, zaštitu zdravlja na radu, time zaštitu čoveka i smanjenje svake vrste troškova lečenja, ono što je krajnja posledica neodgovornog ponašanja. Naravno, ponoviću da je pre 2000. godine u našoj zemlji postojala razvijena nauka u primeru rada instituta Fakulteta zaštite na radu u Nišu, koji je imao vrlo priznate reference i u našoj zemlji, i u međunarodnim odnosima, da su postojali vrlo razvijeni i dobro umreženi instituti koji su se bavili. Pomenuću primer Instituta zaštite na radu „Prvi maj“ u Nišu koji je imao simboličan naziv koji se odnosio na praznik koji obeležava zaštitu prava radnika i drugih poznati instituti u Beogradu. Oni su kao i sama medicina rada posle 2000. godine odjednom, naglo i silovito postali potiskivani i ovaj zakon upravo obezbeđuje vraćanje vere i vraćanje sigurnosti koja je u ovom području vrlo bitna. Ono što je veoma važno i što smatram da mora u budućem periodu da ima sve značajniju ulogu jeste Uprava za bezbednost zdravlja na radu. Znamo koliko je ona operativno značajna, značajna na terenu, ono što je u njenoj realizaciji posebno značajno jeste ta umreženost za strukom, sa institutima, ali i sa inspekcijom koja mora da se nađe na terenu. Ne bih još uvek u ovom periodu ili u ovom vremenu plagirala na veliku odgovornost poslodavca i njihovo postojanje svesti da to moraju da obezbede zato što je nažalost još uvek vrlo prisutno da je radnik trošak, citiraću svog kolegu iz poslaničke grupe koji to nekoliko godina kada su zakoni iz oblasti rada, ponavlja i insistira. Mislim da je to nešto što oličava odnos, a takođe oličavanje tog odnosa od nas traži odgovornost da radnik ne bude trošak. Razvijanje svesti kod tog radnika da on sam ne sme da se složi sa tom situacijom. Takođe traži od svih sindikata da budu aktivni u zaštiti tog položaja radnika, ne samo radi opravdavanja sopstvene svoje sindikalne uloge, nego u ostvarivanju pravih ciljeva. Naravno, prema evidencijama koje još uvek postoje u oblasti zaštite na radu, veliki je procenat ljudi koji se u toku godine dana kod nas povredi na radu. Nažalost, imali smo pre nekoliko dana i ovaj dramatičan slučaj na železnici, u po bela dana, u Beogradu, i to u velikim firmama. Šta reći ako se to dogodi u nekom malom mestu, u nekom malom preduzeću, gde nema dovoljno sredstava taj poslodavac, da to sve obezbedi, pa mu je onda trošak radnik, pa mu je još veći trošak da obezbedi njegovu zaštitu na radu? To nas još više opominje da budemo odgovorni, da budemo prisutni, da tražimo odgovornost. Razvijanjem odgovornosti razvijamo i svest. Ja bih u tom smislu naše aktivnosti usmerila u budućem pravcu, odnosno preporučila i samoj Upravi za bezbednost i zdravlje na radu. Znači, inspekcija, teren i broj ljudi koji su tu opremljeni, znaju i umeju. Svest, znanje i odgovornost, sistem i kaznena politika su okviru koji to obezbeđuje. Legalan rad, prijavljen i dostojanstven nešto je što podrazumeva se da postoji pre same ove zaštite. Podsetiću da kod nas nažalost ima firmi u kojima su uslovi rada zaposlenih dramatično loši. Pomenuću primer, čuvene „JURE“. Pitam se, i to je kod nas na Odboru za rad bilo prisutno u par navrata, da li smo kao inspekcija ili da li smo kao Ministarstvo otišli tamo da vidimo te uslove? Da li su oni u skladu sa našim zakonima? Da li sindikati se brinu, drugi, a znamo da je zabranjena sindikalna organizovanost, a to nije u skladu sa našim zakonima? Kakva sredstva i mogućnosti pravimo da to ne bude? Jer, radnik u našim uslovima i u našoj zemlji, po meni, ne sme da bude ni obespravljen, ali ne sme da bude plaćen ispod nivoa dostojanstva? To je ono za šta moramo da se izborimo. Razumem da su nama poslodavci jako bitni. Poslodavac mora da bi se obezbedio što veći broj radnih mesta, ali ne može da bude poslodavac po svaku cenu, pri tome poslodavac koji će biti finansiran, koji će biti dopingovan sredstvima države, koji će obezbediti taj milje zaposlenih itd, itd. Dakle, smanjenje dnevnica i štednja ne može da bude opravdanje poslodavcima da ne poštuju ovaj zakon. Borba za profit, u stvari, mora da znači i borbu za prava radnika. Teško je to danas obezbediti, ne samo kod nas u Srbiji, nego generalno i u svetu, jer vidimo da globalni kapitalizam uvek gleda kako što više da izvuče profit na štetu radnika. Tako da danas, naravno, sigurno ću ponoviti nešto što svi znamo, ali zaposleni danas u Americi ima dnevnicu na određenim poslovima koje nekoliko puta manja od dnevnice njegovog oca ili generacije pre njega koji je ostvarivao. Ali, taj model se nažalost preslikava svuda, zato nam se javljaju pokreti tipa „Sirize“, tipa „Pegide“ itd, itd. u Španiji i sada u Engleskoj. Pitanje je - da mi kao zemlja koja je imala socijalističku tradiciju, koja je imala razvijenu svest i odgovornost, koja pledira za tim da ima i razvijene svoje mehanizme da to ubuduće postigne ne dođemo apsolutno ispod nivoa koji je civilizacijski dopustiv, pa da se iz toga vadimo baš zato što je ovakav sastav današnjeg Ministarstva za rad, nego da se uporedo sa stvaranjem ekonomskih uslova u stvari izborimo i za dostojanstvo tog rada bez njegovog potcenjivanja iza zaštitu na radu u svakom pogledu. Kada je reč o drugom zakonu, odnosi se na uslove upućivanja zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti. Upućivanje na privremeni rad u inostranstvo je jedan specifičan fenomen koji se javlja u određenim zemljama ili u određenim sektorima. Na nivou EU se procenjuje da godišnje ima oko milion ovakvih radnika. Najviše zaposlenih koji se šalju su iz oblasti industrije, usluga transporta ili komunikacija. Poznato je da nekoliko faktora utiče na ovu vrstu pokretljivosti. Pomenuću samo neke, to je geografska blizina, troškovi radne snage, nedostatak radne snage, stopa nezaposlenosti u zemlji itd., ali uvek su cilju određeni ekonomski efekti koji treba da se ostvare i za pojedinca koji se šaljena privremeni rad u inostranstvo a isto tako i za poslodavca, odnosno posredno i na samu državu. Ova oblast kod nas je prvi put regulisana 80-ih godina prošlog veka od kada je odlazak na privremeni rad u inostranstvo kod mnogih preduzeća bio razvijen bilo da su oni imali razvijena svoja predstavništva u inostranstvu, bilo da su razvijali neku drugu vrstu poslovne, odnosno stručne saradnje, bilo da su slali svoje stručnjake za popunu drugih radnih mesta ili je bila saradnja organa državne uprave. Nadzor nad primenom ovog zakona svakako je važna njegova kategorija. Važno je istaći da ovim zakonom koji je sada predložen postižu se određeni ciljevi, a to je objedinjavanje zakonske materije, jer se kod praćenja zapošljavanja radnika u inostranstvu prepliće nadležnost pojedinih ministarstava, za rad, za inostranu politiku, Zavoda za socijalno osiguranje itd. Iz toga proizilazi posledica koja je bila da mi danas nemamo jasnih i evidentnih, preciznih podataka o tome koliko je radnika u inostranstvu, kakva je njihova struktura, u koje su zemlje otišli, u kojim preduzećima angažovani, itd. Ne bih lako prešla preko primedbi zakona koji je 1998. godine donet, koji se reguliše ovu materiju, jer je to zakon iz SFRJ i to je jedan od razloga da ništa drugo ne postoji za šta je taj zakon trebalo da bude primenjen i primenjen na sadašnje uslove i sadašnju državu, ali tada su postojale podele nadležnosti između Savezne države i republičkih ministarstava, odnosno njihovih institucija, i u tom smislu, naravno, neke njihove stvari su različito postavljene. Savremena zakonska rešenja koja na jedinstven način vode poslove slanja u inostranstvo, koja vode evidenciju o tome je u stvari najbolji način da se dođe do zaštite radnika. Zašto je to važno? Zbog mnogobrojnih problema, o kojima je ovde bilo reči, koji mogu da se jave u životu, koji mogu da imaju kasnije negativne posledice po položaj samih radnika koji tamo odlaze. Posledice su velike. Mogu da budu drastične, pominjali smo ih, od nemanja uslova, od nemanja nadnica, od nemanja zaštite zdravstvene, tragičnih posledica koje se iza toga događaju, itd. Kada je reč o ovom zakonu osvrnuću se ovde malo preciznije na član 17. zakona, koji se odnosi na zarade, sa određenim pitanjem. Citiraću član, kratak je – poslodavac je dužan da zaposlenom obezbedi zaradu u skladu sa propisima Republike Srbije koja ne može biti manja od garantovane minimalne zarade po propisima zemlje u koju je zaposleni upućen na privremeni rad. Postavljam teoretsko pitanje – šta ako iz određenih poslovnih odnosa, ili neki drugi radnik poslat na rad u zemlju koja ima manje zagarantovani dohodak? On mora da se zaštiti sopstvenim, znači našim minimalnim ili to može još gore, znači da su kod nas najmanje minimalne zarade, što bih smatrala krajnje nedopustivim i velikim. Da ne dužim dalje oko ovog zakona, s obzirom da vreme ističe, samo ću da pomenem da Zakon u potvrđivanju Konvencije o nadležnosti, merodavnom pravu i priznanju izvršenju odluka i saradnji u materiji i mera u zaštiti dece jeste jedan odličan zakon koji predviđa podelu nadležnosti. Takođe je osavremenjen i u cilju rešavanja svih ovih složenih pitanja ja ću da kažem da ćemo mi kao poslanička grupa SPS glasati za ove zakone, dati podršku svim naporima koji idu u pravcu osavremenjivanja, ali i tražiti jače mere preduzimljivost za zaštitu položaja radnika, njegovo dostojanstvo, za dostojanstvo njegove zarade i u tom smislu njegovu sigurnost. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar Aleksandar Vulin. Izvolite.
Ja se zahvaljujem poslanici na zaista studioznom radu. Vi ste se iskreno borili…
Ministre, ima još ovlašćeni predstavnik SNS.
Dobro. Hoćete da objedinimo? Važi.
Reč ima narodni poslanik dr Vesna Rakonjac. Izvolite.
Hvala. Uvažena predsednice, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane kolege, danas su pred nama tri veoma važna zakona i ja bih krenula sa izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti na radu. Ovaj zakon je veoma značajan, obzirom da je prethodni donesen 2005. godine. Sve čestitke ministarstvu da je smoglo snage da ovu veoma ozbiljnu temu uzme u svoje ruke i u svoju nadležnost. Prethodne kolege su me inspirisale svojim govorima i ne mogu da se ne osvrnem na jedan veoma ozbiljan period, kada smo imali jednu ozbiljnu državu, kada su se poštovale sve zakonske norme, tzv. JUS standardi, a to su danas ISO standardi, ali smo u nekom periodu krajem 90-ih, a naročito od 2000. do 2012/13. godine zaboravili na te standarde i imali smo, da ne kažem, jednu rašomonijadu na tom našem tržištu rada, na poljima uopšte proizvodnje, zdravstva, prosvete, u svim oblastima. Od jedne uređene države ušli smo u jedan sistem potpune neorganizovanosti. Ko nije učestvovao u tzv. obukama raznih kvazi eksperata, koji su prosto saletali sva javna i društvena preduzeća i privatna preduzeća da nam objasne važnost tih standarda, razne konsultantske kuće koje su bile povezane sa raznim sertifikacionim kućama, veliki novac se slio tada u našu državu i majke i ćerke firme su to jako lepo podelile, a mi smo te standarde u firmama dobili na papiru. Ništa od primene tih standarda u životu nije bilo. Konkretno govorim i o ovom standardu 18001 koji se odnosi na zdravlje, zaštitu i bezbednost na radu. To se dešavalo i sa mnogo drugim standardima, HCCP standardom, ISO-m 22.000 kada je bezbednost hrane u pitanju, 14001 standard zaštita životne sredine, tako da smo uglavnom imale kvazi sertifikate bez prave primene. Onog momenta kada je ministarstvo rešilo da preuzme odgovornost i da ove standarde upriliči onako kako treba, dobili smo i pravi sistem. Znači, pravo vrednovanje, konkretno za ovaj zakon, procenu rizika na svakom radnom mestu, dobili smo norme šta će jedno lice za bezbednost na radu raditi u određenoj firmi i zašto je potrebno da neka firma, iako ima pet zaposlenih, a posluje sa visokorizičnim supstancama, hemijskim supstancama ili u svom procesu proizvodnje ima visokorizični postupak, neophodno ima lice za bezbednost na radu koje ima određeni sertifikat, koji je dobilo u Ministarstvu za rad, odnosno pred nadležnom komisijom koja se sastojala od eksperata i profesora, a ne kvazi naučnika koji su nas 2000-ih godina saletali sa svih strana. Ono što želim da vam kažem, to je da rizik ne može da se svede na nulu, ali može da se prevenira i to je jako bitno. Znači, dobra procena rizika na radnom mestu obezbediće vam viši nivo produktivnosti, smanjenje povređivanja na radu, smanjenje profesionalnih oboljenja, a samim tim i smanjenje troškova za bolovanje, smanjenje troškova oporavka, rehabilitacije i troškova za invalidnost. Samim tim doći će i do povećanja ugleda organizacije, poverenja klijenata, otvaranja novih tržišta, ravnopravnog učešća na međunarodnim projektima, ispunjavanja uslova tendera i sklapanja strateških partnerstva. To su blagodeti ovog zakona, a ne samo puka procena rizika i jedan bezbedan uslov na svom radnom mestu. Da ne ostanem nedorečena što se tiče i poslodavaca i zaposlenih, verujte, imate situacije kada poslodavac uradi sve, obezbedi dobru obuku za radnike, obezbedi sredstva zaštite, a radnik iz nekog razloga ne želi ta sredstva zaštite da primeni. Ovo vam pričam konkretno iz moje struke. Jako je teško naterati medicinsku sestru laboranta da stavi rukavicu prilikom uzimanja krvi, jer im to, eto, jednostavno smeta. Da pođemo sad do mnogih domova zdravlja, videćete kako se odlaže medicinski otpad. Dobili su svi one kutijice za odlaganje špriceva i igala, ali retko ćete zateći medicinsku sestru koja će pravilno odložiti iglu, nego će i dalje navlačiti kapicu i izlagati se riziku da dobije hepatitis B ili, ne daj bože, HIV infekciju. Prema tome, moramo zajedno raditi, moramo držati kontinuirane obuke i za poslodavce i za zaposlene. Ono što je veoma važno, a to moram da naglasim jer me strašno boli, dolazim iz oblasti preventive javnog zdravlja koje je nakaradno prevedeno. Što reče malopre ministar, neko je automatski prevodio. „Public health“ nije javno zdravlje, to je narodno zdravlje. Ako imamo javno, imamo i tajno, a naše zdravlje treba da bude narodno, da preventiva koja je najjeftinija bude nešto što nam je osnov za sve u budućnosti. Pored toga, želim vam reći, osvrnuću se na komentare kolega da nam je nestala medicina rada. Nestala nam je medicina rada zajedno sa velikim industrijskim kompleksima u strašno lošoj privatizaciji koja se odigravala, kriminalnoj privatizaciji, jer su smatrali da nam neće trebati industrijski kompleksi, bitno je da su naši džepovi puni, a kada nemamo radnika i zaposlenih, pa šta će nam i medicina rada? Šta će nam doktori medicine rada da ih školujemo? Šta će nam specijalisti higijene koji jedino imaju u svom delu higijenu rada koja obuhvata sve one agense koji se nalaze u radnoj sredini, koja obuhvata i ishranu radnika, ishranu pod posebnim uslovima rada? Tako da, dobili smo jedan desetogodišnji period gde su ove praktično specijalizacije izumrle. Prema tome, želim da kažem da ne trebamo sad da se probudimo, bili smo akteri tih događaja. Priznajmo, pogrešili smo, ali odajmo priznanje i ministarstvu i našoj vladi koja je smogla snage da korak po korak ispravlja jednu po jednu grešku. Kao neminovna posledica takvog stanja u privredi i društvu imali smo i odlazak, egzodus naših radnika da rade bilo gde i bilo na kom radnom mestu, pod bilo kojim uslovima, uz nekorektne ugovore koje su potpisivali praktično u avionima, na brodovima, a nisu znali šta ih čeka. I taj deo smo regulisali. Ako smo dovoljno bili sposobni da se brinemo o zapošljavanju stranaca u našoj državi, normalno, želimo da obezbedimo i da naši radnici koji rade u inostranstvu imaju adekvatne uslove za rad, za život i za zaradu. Što se tiče obezbeđivanja nekih posebnih uslova, poslodavac je dužan da obavesti radnika u koju radnu i životnu sredinu odlazi, a na radniku je da se odluči hoće li ili neće otići van države da radi. Tu je i procena rizika u vanrednim situacijama i preveniranje rizika u vanrednim situacijama, bilo da su one elementarne nepogode ili neki akcidenti u radoj organizaciji. Prema tome, ova dva zakona su potpuno usaglašena, jedan prepliće drugi i jedan proizilazi iz drugog. Stoga, sve pohvale za ministarstvo za ovakvu vrstu zakonske regulative. Treći zakon koji se tiče zaštite prava deteta je samo jedan u nizu zakona koji je ova Vlada donela a koja se brine za dobrobit dece. Toplo preporučujem svim kolegama da prihvatimo sva tri zakona i da u danu za glasanje damo svoje – za, sva tri zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Vulin.
Zahvaljujem, uvaženim poslanicama na trudu i na studioznosti kojom su prišle ovim zakonima i možda najvažnije od svega što ste konstatovali jednu zaista činjenicu, mi gradimo sistem. Ovo je sistem koji proizilazi iz Zakona o radu kao krovnog zakona, a sada iz njega sve ovo proizilazi. Svi ovi zakoni koje usklađujemo, koje inoviramo, koje činimo upotrebljivim, koje činimo da budu efikasni, sve to proizilazi iz onoga Zakona o radu, kao krovnog zakona, koji je postavio potpuno novi sistem, koji je postavio potpuno nove okvire radnog zakonodavstva i ovo sada proizilazi iz njega. Kada već pričamo o Zakonu radu, stvarno želim da čestitam poslanicima većine, da ih podsetim, koliko je otpora bilo kada se usvajao Zakon o radu, ali da vas podsetim sa koliko hrabrosti ste tada glasali za njega i sada vidite pozitivne efekte tog zakona. Da vam dam samo jedan mali primer. Tada niko nije konstatovao i svi su govorili da od toga neće biti ništa. Oni čuveni platni listići, ako se sećate, samo da znate, ovo su poslednje evidencije do sada 5.790 radnika je ušlo u proces dobijanja svojih zarada. Na sudu je već rešeno 4.495 sudskih sporova, dakle, bez ikakvih troškova, bez advokata, samo sa pokazateljima listića, tako je naplaćeno 158.903.000 a to je zato što ste vi za to glasali. Zato što ste vi imali tada hrabrosti da usvojite jedan Zakon o radu koji je, bez obzira na tadašnje kritike, obično došle iz nepoznavanja materije, pokazao svoj efekat i ovi zakoni o kojima danas raspravljamo su posledice tog i takvog Zakona o radu, jednog drugačijeg pristupa radnom zakonodavstvu. Vi ste pomenuli da li ta odredba o minimalnoj zaradi, o minimalnoj ceni rada u nekoj zemlji, da li to može da bude način da poslodavac praktično izbegne svoje obaveze? Ne može. Zarada se određuje na osnovu ugovora i potpisuje se aneksom ugovora između poslodavca i radnika, a ova mera je navedena samo kao zaštita da ne može niže od toga. Ako radnik prihvati tu visinu i potpiše aneks ugovor o radu, to je njegovo pravo. Znači odgovara mu ta minimalna zarada, ali da znate u dobrom delu zemalja na svetu i ne postoji minimalna zarada. Obično tamo gde se ide da se radi, minimalna zarada je i kod nas iznuđena mera koja, da je sreće i da je boljeg privrednog ambijenta bi bila već ukinuta. Kao što znate ona je i doneta sa tim da se na svakih šest meseci mora obrazlagati zašto se donosi. To je nešto što se nadam da ćemo promeniti. Važna stvar, koju ste vidim primetili svi, jeste proces licenciranja. Bezbednost i zaštita na radu se nekako prihvatalo dosta olako, kao da to nije suštinski tako važno. Zato vi imate 630 preduzeća koja se bave bezbednošću i zaštitom na radu, a do sada nisu bili dužni da se obrazuju, da se unapređuju, da obnavljaju licencu, to je bila jedna od onih dosadnih obaveza. Dođe vam neko udari pečat da je sve u redu i to je to. Ni sankcije za onog ko je udario pečat, ni sankcije za onoga ko je na taj način pečat prihvatio. Ovim zakonom mi to menjamo. Prvo, sada će u svakom od tih preduzeća morati da budu dva zaposlena sa visokom stručnom spremom i to inženjerske struke. Dakle, ne možete da dovedete nekog diplomiranog menadžera, nego mora da bude baš za to što predaje, nije logično, a bilo je tako svih ovih godina, da vas uči neko nečemu za šta se nije školovao. To ne mora da unapređuje to svoje školovanje i ne mora da proverava da li se njegovo znanje unapredilo, ili se nije unapredilo. Takođe, pokazujemo koliko smo ozbiljni u ovome. Onaj ko radi u takvoj agenciji i koji izgubi licencu i on i onaj ko je porodično i ko je ekonomski povezan sa tim preduzećem, neće tri godine moći da obavlja tu delatnost. Neku drugu može, neka se bavi čime god hoće, ali neće moći, ako je prekršio zakon u nečemu što je nama tako važno, a to je bezbednost i zaštita na radu. Tri godine neće moći da se bavi istom delatnošću, a naša praksa nam je pokazivala – agencija uradi nešto loše, samo se preregistruje na istog vlasnika ili na sina ili na brata i nastavi da radi. To više neće moći da se radi i to je zaista velika promena. Nikom nismo oduzeli pravo na rad, nikog nismo ekonomski opteretili, nismo dali ni jedan novi namet, samo smo uozbiljili da oni koji rade sa bezbednošću i zaštitom na radu moraju da budu svesni obaveze i odgovornosti koju oni nose. Hvala vam.
Zahvaljujem. Prelazimo na listu govornika. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a neka se pripremi Janko Veselinović. Izvolite.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, moja uvažena koleginica Mirjana Dragaš je iznela stav SPS, odnosno poslaničke grupe SPS o predlozima sva tri zakona i ja tu nemam šta da dodam osim da potvrdim to. Ono što želim da kažem, to je još nekoliko reči o jednom zakonu, o predlogu zakona, drugog zakona, o uslovima upućivanja radnika na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti zato što smatram da je to značajno. Ono što opet nezavisno od svega toga želim da kažem kratko, zakon je dobar. Zakon koji na vrlo precizan način daje odgovor na jedno pitanje koje je dosta dugo već godinama otvoreno, a to je pitanje rada naših radnika na privremenom radu u inostranstvu. Zakon na vrlo precizan način određuje prava zaposlenih koji idu na rad u inostranstvo, na privremeni rad u inostranstvo, određuje vrlo precizno uslove koji moraju biti ispunjeni, proceduru kako se zaposleni šalje u inostranstvo, obaveze poslodavca koje mora da ispuni da bi mogao to da uradi. Ono što je takođe značajno obavezu svih organa da sarađuju, onih koje dotiče ovaj zakon na zaštiti zaposlenih i to su sve dovoljni razlozi da se može reći da je ovaj zakon dobar. Drugo što želim da kažem da ovo doživljavam na neki način i kao nastavak sednice Narodne skupštine od 22. aprila ove godine kada je razgovarano o predlogu za izmene i dopune Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti kada su takođe u jednom delu zakona, kada se posvetila pažnja pitanju rada u inostranstvu, kada su pooštreni uslovi i pooštrena odgovornost onih koji se bave posredovanjem za rad u inostranstvo. Dakle, odnosno se na nacionalne službe za zapošljavanje i agencije koje se bave posredovanjem. Tada je ministarstvo, Vlada uz našu podršku saopštilo da će se doneti poseban zakon o upućivanju naših radnika u inostranstvo i njihovoj zaštiti. Evo, to je taj zakon i moje čestitke Vladi. Šta želim, iz kog ugla još da posmatram ovaj zakon. Prvo, želim da kažem da je cilj ovog zakona s jedne strane da pospeši zapošljavanje u inostranstvu i da omogući poslodavcima da u jednoj olakšanoj proceduri zapošljavaju ljude u inostranstvu. Dakle, država želi da na jednostavan način, da na najjednostavniji način omogući poslodavcima da mogu da urade taj posao. Ali isto tako, s druge strane, da ti zaposleni budu zaštićeni, u potpunosti dobiju ono što im je obećano, odnosno da ih niko ne prevari, da imaju bezbednost zdravlja na radu, socijalno i penzijsko osiguranje, da primaju zarade, u stvari, da sve to rade u skladu sa zakonskim propisima a ne na crno. Drugo što želim takođe da istaknem, mislim da je to dobro inače, da cilj jeste i ove Vlade a i u zakonu se to može videti, da naši poslodavci nađu što više posla u inostranstvu. Da im se u tom smislu pomogne, da im se pojednostavi procedura što god može više, radi povećanja profita, ali isto tako i ne sa manje energije i energičnosti, da zaposleni budu na odgovarajući način plaćeni i zaštićeni. Uostalom, ovde po članovima zakona vrlo jasno kaže, kada se govori o zaposlenima, da je poslodavac dužan da pre upućivanja na privremeni rad u inostranstvu, sa zaposlenim zaključi Aneks ugovora o radu, sa svim onim obaveznim elementima i karakteristikama da ih ne nabrajam, gde se tu nalazi naziv i opis poslova, iznos osnovne zarade, valuta u kojoj će zarade biti isplaćivanje, elementi za utvrđivanje zarade, itd.da obezbedi zdravstveno, penzijsko i invalidsko osiguranje, da obezbedi bezbednost i zdravlje na radu, smeštaj, ishranu, lokalni prevoz, dolazak, odlazak sa rada, zaradu, pripremu na uplaćivanje, itd. Dakle, vrlo precizno sa stanovišta zaštite radnika unapred, pre nego što odu, mora da se vrlo jasno definišu svi ti uslovi. Ono što mislim da je veoma važno, a to je da svaki poslodavac koji upućuje radnike na privremeni rad u inostranstvu, biće u obavezi da obavesti Ministarstvo za rad, odnosno o tome koliko zaposlenih radi u inostranstvu, gde rade, kakva su im prava obezbedili, itd. U stvari, i koncept zakona je takav da država mora da zna gde se u svakom trenutku nalazi svaki zaposleni u inostranstvu, kako bi mogla da ga zaštiti. Prvi uslov da bi mogla da ga zaštiti, to je da propiše uslove, a drugi da može da zna gde su da mogu da vrše kontrolu. A u prošlosti, u stvari, najviše problema je bilo baš u vezi sa tim, uostalom, radi se o ljudima koji su odlazili u inostranstvo, koji su radili u lošim uslovima, itd. Čuli smo i od ministra, i to je realnost, nijedna državna institucija nema celovitu evidenciju zaposlenih u inostranstvu. Ovde se sad predviđa obaveza obaveštavanja Ministarstva, ono objavljuje podatke, a svi nadležni organi imaju priliku da vrše kontrolu, nadzor, u vezi sa onim za šta su već nadležni, da tako kažem. Naravno, zato što nije bilo kontrole i nije bilo uslova za tako nešto, priče o nehumanim uslovima, lošim uslovima života i rada su isplivali tek onda kada se pojavi velika tragedija kao što je slučaj bio požara u Sibiru. Kada su posledice ogromne, jer je odneo šest života. E ovaj zakon upravo treba i želi da na taj način obezbedi jasan uvid gde je i koliko radnika angažovano, a isto tako i da organizuje da vrši njegovu kontrolu. Naravno, ovim nije sve rešeno, jer se odnose samo na domaća preduzeća, jer ima čitav niz drugih načina gde radnik može da ide, od turističkih viza pa na dalje, pa da bude zabune. Ovde se radi o tomeda ne znači da neće biti radnika na crno, jer u svakom trenutku može da ode, ovim se zakonom u stvari borimo protiv radnika na crno u Srbiji, kod poslodavaca u Srbiji i to je takođe nešto što je realno, što može da se izvede i što može da se obezbedi. Ono što sam istakao, samo još jednom da ponovim, jedna od najvećih novina i vrednosti ovog zakona je obaveštavanje i informisanje radnika o svim uslovima pre nego što prihvati ponudu da ode. Mnogo važno pitanje, da bi radnik mogao da se opredeli da li u tim uslovima ide. Pogotovu što je potrebna i njegova pismena saglasnost da može da ide napolje. Ono što potpuno na kraju želim da kažem, samo nekoliko reči. Ova Vlada na vrhu liste prioriteta ima zapošljavanje, jer s pravom smatra da zaposliti u Srbiji je vrhunski cilj, zaposliti čoveka, zaposliti Srbiju i ona nastavlja da sa čitavim nizom aktivnosti stvara uslove za to. Ali sa istim žarom, istom aktivnošću, ova Vlada posvećuje pažnju i zaštiti onih koji su se zaposlili. E upravo ovaj zakon je jedan od onih koji potvrđuje ovu moju tezu. Kada su u pitanju kazne, da li su velike 600.000 a dva miliona male, ja sam to puno puta govorio, i sada ću da ponovim. Kazne za one koji poštuju zakon, ne postoje. Nema kazne za one koji poštuju zakon. Oni koji ga ne poštuju i treba da plate i još više treba da plate, jer život i zdravlje radnika iz Srbije ne može da bude manje vredan od gladi za profitom, stvaranja velikih materijalnih vrednosti kapitalista, bilo srpskih ili nekih drugih. Hvala lepo.
Zahvaljujem gospodine Petronijević. Reč ima narodni poslanik dr Janko Veselinović. Izvolite.
Predsedavajući, hoćete mi reći, ministra nema u sali, da li je možda otišao da pusti negde lift, ili nešto slično i da li ćemo raditi …
Momenat. Ministar će ući odmah u salu. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese zakone iz dnevnog reda ove sednice. Gospodine Veselinoviću, da li ćete, ministar će za trenutak ući, da li ćete početi ili ćete sačekati?
Počeću, počeću. Iskreno da vam kažem, ne očekujem od njega bilo kakav odgovor, tako da ću se fokusirati na zakon i posledice koje ovaj zakon donosi, a činjenica je da je on ministar u Vladi i da je predložio zakon kao ministar u Vladi najneefikasnijoj Vladi u svetu, i činjenica je da se ovaj zakon odnosi na radnike u Srbiji koji su, prema statističkim podacima u 2014. godini, bili radnici sa najnižom nadnicom na svetu. Prema podacima iz 2015. godine, do kraja šestog meseca, radnici u Srbiji su među 145 zemalja koje su bile predmet analize, koje uopšte mere visinu nadnice, radnici sa najnižom nadnicom u svetu. Dakle, ne radi se samo o tome da su srpski radnici najniže plaćeni u Evropi, nego na svetu. Dakle, na njih treba da se primeni ovajzakon o bezbednosti i zdravlju na radu. Postavlja se osnovno pitanje bezbednosti ljudi koji rade za 145 dinara na sat, i ljudi koji za tih 145 dinara na sat treba da prehrane svoju porodicu. U ovom zakonu nema ni jedne odredbe koja bi uzela u obzir njihovo fizičko i psihičko stanje ljudi koji moraju raditi prekovremeno, ljudi koji u bankama, marketima, supermarketima, mislim na megamarkete, rade i subotom i nedeljom i kakvo je njihovo uopšte fizičko i psihičko stanje, kako oni mogu da se koncentrišu na posao i da li, je što je neko govorio malo pre, da li se vrše redovni sistematski pregledi kojim bi se napravio neki pomak preventivi tih radnika koji su kao nigde u Srbiji ugroženi. Pokret za PREOKRET je podneo tri amandmana na ovaj zakon. Pokušali smo da ispravimo neke, u jednom delu formalne, u drugom delu suštinske greške po nama, ali nije suština u ovom delu koji je dat kao predlog izmena zakona. Problem je u onome što ovde nema, a to je da se radnici zaštite od eksploatacije koja bi se mogla nazvati prvobitnom akumulacijom kapitala sa neviđenom eksploatacijom radnika. Dakle, naši radnici, radnici u Srbiji nemaju mogućnost niti da bude ovaj zakon primenjen na njih, niti poslodavci primenjuju dosad usvojene zakone. Zašto? Zato što veliki, značajan broj ljudi radi na crno. Kaže se ovde da će se vršiti kontrola i nad tim poslodavcima. Kako? Gde su evidencije tih ljudi koji zapošljavaju u oblasti građevinarstva, u oblasti trgovine, u oblasti ugostiteljstva, ljude na crno? Kakva sredstva za rad, odnosno zaštitu na radu će ti ljudi koji rade na crno dobiti? Kako? Pa, oni nisu uopšte u evidenciji, nisu u sistemu, nema ih. Oni ne postoje. Oni primaju plate na ruku, na crno, nemaju zdravstveno osiguranje, a ako se razbole, ne daj Bože, nemaju mogućnost da se leče zato što danas naše zdravstvo izgleda tako kako izgleda. I najveći strah građana Srbije jeste da se razbole, jer ako se razbole neće imati mogućnost da se leče. Predlažemo umesto ovog zakona koji je podneo ministar koji je u međuvremenu otišao da obavlja neke važnije poslove, iako je vrlo retko u Skupštini i koji se zahvaljivao poslanicima na usvojenom Zakonu o radu, predlažem da se pozabavi položajem radnika u Srbiji, položaju radnika koji su u poziciji da za ono malo plate rade u uslovima koji nisu za čoveka u Evropi kakva je sada u 21. veku. Oni su sigurno pored toga što primaju najnižu platu u najgorem položaju kada su u pitanju zaštite mere na radu.
Zahvaljujem, gospodine Veselinoviću. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Vladimir Đukanović. Izvolite.
Hvala uvaženi predsedavajući. Član 107. Znate, ja bih vas zamolio, prosto niste obratili pažnju, mi ovde imamo čoveka koji se lažno predstavlja i on tvrdi da je on POKRET. Ja ne znam da je ta opcija ikada izašla na neke izbore, ali ne možemo da obmanjujemo javnost i da dopuštamo da se neko predstavlja lažno ovde i da sebe predstavlja nekakvim pokretom, još da kaže – Mi smo podneli ne znam šta. Ko to oni? Ovde vidimo individuu koja pod tim imenom nikada nije izašla na izbore i ja nemam pojma da je došlo do nekih promena. Molim vas u buduće, upravo da se ne bi obmanjivala javnost, da reagujete i da opomenete poslanika da krši Poslovnik. Hvala vam.
Zahvaljujem. Da li želite da se Skupština izjasni u danu za glasanje? (Vladimir Đukanović, s mesta: Ne.) Ne. Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik dr Janko Veselinović. Izvolite.
Član 107. Poslovnika. Javljam se kao individua, kako me je nazvao gospodin Đukanović. Ja sam narodni poslanik, ne pripadam nijednoj poslaničkoj grupi, nisam nezavisni poslanik, odnosno samostalni poslanik kako me gore potpisujete. Takva odredba ne postoji ovde u Poslovniku. Ne postoji samostalni poslanik u ovom Poslovniku. Nekoliko meseci ste me potpisivali sa poslanik Pokreta za PREOKRET. Kada vam je Pokret za PREOKRET počeo da smeta skinuli ste to i stavili ste na Poslovniku neosnovani potpis. I sada me ovde pred vama vređa gospodin Đukanović. Ja sam izašao na izbore sa svojim imenom i prezimenom i bio sam na listi jedne stranke, nisam više, kao što ni njegova stranka cela je bila u Srpskoj radikalnoj stranci, pa nije više, a potpisivali su se u tom momentu sa Srpska napredna stranka, odnosno poslanički krug Napred Srbijo. Meni to nije omogućeno baš zbog toga što imate nejednak odnos prema opoziciji i prema vlasti i što dozvoljavate ovde u Skupštini vređanje. Dakle, povređen je član 107. i molim vas da upozorite gospodina Đukanovića, ne postoji samostalni poslanik, ja nisam individua, ja sam poslanik Pokreta za PREOKRET.
Zahvaljujem se gospodine Veselinoviću. Sami ste rekli, upoređujete nešto što ne može da se uporedi. Znači, pominjali ste poslaničku grupu, a sada vas kao samostalnog poslanika. Ali ne želeći da ulazim… (Janko Veselinović, s mesta: Ne postoji samostalni poslanik, pročitajte.) Ali ne postoji ni Pokret za PREOKRET u Narodnoj skupštini… (Janko Veselinović, s mesta: Postoji, registrovan je, postoji.) Sami ste pominjali, upoređivali naziv poslaničke grupe. Znači, poslanička grupa može da se nazove, ali da ne ulazimo gospodine Veselinoviću… (Janko Veselinović, s mesta: Kako Živković Nova stranka?) Gospodine Veselinoviću, da ne ulazimo, Nova stranka je izašla na izbore u sastavu, u koaliciju sa DS, tako da opet nešto upoređujete što ne možete da se upoređuje, ali to je vaš manir, ne želim da ulazim. Da li želite da se Skupština izjasni? Ne. Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović, povreda Poslovnika.
Član 103. uvaženi predsedavajući, zato što se malo pre gospodin koji ne znam čemu pripada pozvao na član na koji sam se ja pozvao i morali ste da reagujete da ga opomenete i da mu kažete da nema pravo da se pozove na taj član, a on je dodatno prekršio Poslovnik i time. I sa druge strane, čini mi se da je uvredio svoje kolege sa kojima je izašao na izbore, pošto se on stavio izgleda da je on iznad njih, možda iznad samog gospodina Tadića. Mene to suštinski ne zanima, ali on ovde je samo Janko Veselinović, nikakav pokret za PREOKRET ne postoji i ja vas molim da ga ubuduće opomenete zato što nema pravo da se lažno predstavlja. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković. Nije u sali. Reč ima narodni poslanik Balša Božović. Izvolite.
Zahvaljujem se gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, ministar još uvek nije u sali, evo prošlo je skoro 15 minuta otkako je govorio gospodin Veselinović, ali to i ne čudi s obzirom da rezultati koji se tiču rada, koji se tiču zapošljavanja i koji se tiču na kraju bezbednosti i zdravlja na radu, nisu takvi da se Vlada ili resorni ministar imaju čime pohvaliti i to je iz tog razloga potpuno jasno. Kao što je naš ovlašćeni predstavnik, prof. dr Dušan Milisavljević i govorio kao ovlašćeni ispred poslaničkog kluba DS, radnici Srbije su danas na prvom mestu od oboljenja kardiovaskularne prirode, zatim malignih oboljenja. Radnici Srbije su danas na prvom mestu u Evropi po smrtnosti od kardiovaskularnih oboljenja, radnici Srbije su danas prvi u Evropi po smrtnosti od malignih oboljenja. To sve utiče na produktivnost, to sve utiče takođe na motivisanost, to sve utiče na razvoj BDP, što je, kako smo čuli i u ekspozeu i u svakodnevnim izjavama premijera Srbije, osnovi cilj ove Vlade. Kada posmatramo jedan širi kontekst i jednu priču i ciljeve Vlade kojima se obaveštavaju građani iz dana u dan kako nam je sve bolje i bolje, s druge strane radnici u Srbiji rade u sve lošijim i lošijim uslovima nezaštićeni, ne samo zakonskom regulativom, već nema ni dobre namere od onih koji ih resorno predstavljaju kao ministri. Lakše je i jeftinije, to smo danas čuli i od gospodina Dušana Milisavljevića da se ulaže u preventivu kada su u pitanju razni rizici od uzroka raznih oboljenja koji su prisutni na radnim mestima. Danas Vlada Republike Srbije ne posvećuje dovoljno pažnje čak ni zakonskom regulativom, a kamoli u praksi. Vibracije, buka, zračenje, prašina, sve je to ono sa čime se danas srpski radnik suočava i mi mislimo da je to stanje koje je neizdrživo. Nema danas mnogo onih koji rade u Srbiji. Čuli smo da predstavnici Vlade kažu da je mnogo zaposlenih u javnom sektoru. Mi kažemo da nije mnogo zaposlenih u javnom sektoru, kažemo da je malo zaposlenih u privatnom sektoru. Danas imamo ciljeve koje proklamuje Vlada Republike Srbije, a zaposlenost opada. Ona raste jedino u anketama koje predstavljaju bajku za srpsku javnost. Anketa o radnoj snazi, to nije istina, da ne kažem neku grublju reč. Ona predstavlja fikciju i predstavlja sredstvo za dnevno-političku borbu, kako bi Vlada ili Srpska napredna stranka ili stranka resorno zaduženog ministra Vulina, ne znam tačno naziv, predstavljala sebe kao stranka koja nešto radi ili Vlada koja ima zaista neke egzaktne rezultate. Trafo-stanice, dalekovodi, imali smo problem i u Vinči, imali smo i na drugim mestima. Danas ovde govorimo o zakonu, odnosno o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti u zdravlju na radu, a Zakon u Srbiji iz npr. 1986. godine i dalje je na snazi kada je u pitanju zračenje. Četrdeset mikrotesli je dozvoljeno i zato se trafo-stanice grade pored kuća i dalekovodi iznad vrtića, škola i obdaništa. Dakle, 0,4 mikrotesla je, na primer, danas standard po Svetskoj zdravstvenoj organizaciji i Evropskoj uniji, ali Srbija za tim kasni više od evo skoro tri decenije. Pošto su ove kozmetičke izmene danas ovde kako bi neko rekao kako vodi računa o bezbednosti i zdravlju na radu, ovaj predlog ne sadrži obimne ili radikalne izmene postojećih zakona. Sve je usaglašavanje sa zakonima poput Zakona o radu ili Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Demokratska stranka smatra da je svako unapređenje prava radnika i zaposlenih uopšte posebno pravo na bezbednost i zdravlje dobro, s obzirom da Vlada Republike Srbije nije mnogo uradila kada su u pitanju prava radnika u svom mandatu. Zato smo glasali protiv, i bili smo i ostali na tom stanovištu, protiv Zakona o radu. On je pisan, kao što smo imali prilike i da vidimo, po diktatu stranih investitora i poslodavaca, po diktatu stranog kapitala, krupnog kapitala i takva rešenja neće doprineti većem zapošljavanju. Ugovor na određeno vreme, koji je samo jedan od primera, koji je na dve godine i koji svakog dana može da se raskine, najviše pogađa mlade ljude. Nije ni čudo na kraju što su oni upravo u Srbiji najopredeljeniji da što pre napuste Srbiju, a posebno oni koji su kvalifikovani. Devedeset hiljada ljudi je napustilo za tri godine Srbiju, radno sposobnih, kvalifikovanih, radnika koji su tragali za poslom u Srbiji i nisu mogli da ga nađu. Pravo na rad je temeljno ekonomsko i socijalno pravo. Zato moramo postaviti pitanje – šta se upravo dogodilo sa brojem, odnosno stopom nezaposlenosti, koja je po svim anketama Vlade Republike Srbije takva da Srbija cveta i da po njoj mnoge zemlje i u okruženju, u Evropskoj uniji mogu da joj zavide? Čuvena administrativna stopa koja se ne pominje, a govori da u Srbiji preko 30% nezaposlenih je ono što je život i to je ono što se dešava svakoga dana u gradovima i opštinama širom Srbije. Život se ne živi u eksel tabeli. Život je ono što svakodnevno srećemo na ulici. Imamo utisak da se Vlada Republike Srbije odrodila, kada je u pitanju stanovništvo, da se odrodila od građana i da nemaju predstavu o tome kako se danas u Srbiji živi i na koji način građani koji žele da dođu do posla preživljavaju od prvog do 30. u mesecu. Broj zaposlenih, kako kažu u resornom ministarstvu, se povećava, stopa nezaposlenosti pada, a skeptični su kada su u pitanju te izjave, ne samo javnost u Srbiji, nego stručna javnost, koja je na tu temu govorila nekoliko puta i koja je upozoravala da kod fiktivnih izveštaja, anketa o radnoj snazi, Srbija ne može zbog neistinitih podataka čak da napravi ni strategiju da bi se izborila dugoročno sa ovim problemom. I Fiskalni savet je upućivao na to da je veoma loše da se 75.000 ljudi otpusti u nekoliko godina. Šta je samo sa 92.000 radnika koji rade u 500 preduzeća koja moraju da se reše do kraja maja 2016. godine? To je od danas za nešto više od pola godine. Jedva 10% će biti sačuvano. To samo govori o neznanju, nekompetentnosti onih koji su pravili plan kako Srbiju da izvuku iz krize. Sve više je onih koji su nezaposleni, sve više je onih koji žive mnogo lošije, dok samo uzak krug ljudi, blizak vlasti, za ove tri, četiri godine živi bolje. Danas govorimo o zaštiti i bezbednosti zdravlja na radu, a Vlada sprovodi mere koje će dovesti do otpuštanja lekara i radnika. Iz tog razloga sam doneo jednu tabelu, koja govori o tome da su zdravstveni radnici, prosvetni radnici, vojnici, policajci, jedini u Evropi, kada je u pitanju Srbija i Vlada Republike Srbije, koji imaju smanjenje zarada, jedini u Evropi. U većini zemalja se te zarade povećavaju, u nekima su zamrznute, u nekima nema promena, na istom su nivou. Jedino je ova plava tačka Srbija u kojoj su smanjene plate prosvetnih radnika, zdravstvenih radnika, policajaca, vojnika, sudija, svih onih koji čine javni sektor u Srbiji. Smatramo da je to loše. Smatramo da je sramota što u 21. veku i dalje ne možemo da se pohvalimo da znamo da izračunamo koliki je procenat nezaposlenih u Srbiji. Po administrativnoj stopi, ponavljam, to je više od milion ljudi i to je ono što je činjenica. Ove stvari koje danas priča Vlada Republike Srbije, pričale su i neke vlade tokom devedesetih godina. Predlog zakona je fasadne prirode. Mi ćemo ga podržati, jer se makar u načelu zalaže za poboljšanje prava radnika, ali smatramo da se ništa suštinski u Srbiji neće promeniti. Sve je manje onih koji su danas sigurni kada je u pitanju zaposlenje. Sve je više onih koji šansu pokušavaju da nađu van granica Srbije. Mislimo da je to neodgovorno od strane Vlade Republike Srbije i smatramo da iako ćemo podržati ove predloge izmene i dopune zakona, smatramo da je situacija u kojoj se danas nalazi srpski radnik najlošija u poslednje tri decenije. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Vulin.
Zahvaljujem. Znate, da li su smanje zarade samo u Srbiji, nisu, ali u većini zemalja o kojima govorite nije bilo pljačkaške privatizacije koja se sprovodila decenijama u ovoj zemlji. U većini zemalja nije bilo pljačkaške privatizacije koja je ostavila više od milion ljudi bez radnih mesta. U većini zemalja o kojima se ovde govorilo nije bilo pljačkaške privatizacije koja je potpuno uništila srpsku privredu i da, neće se oporaviti za dve godine ono što je uništavano od 2000. godine na ovamo, neće, ali da je počelo da se oporavlja, jeste. Pitao sam se kada će prestati rasprava o zakonu i evo, sada sam dobio odgovor. Do sada smo raspravljali o zakonima. Neko je smatrao da su rešenja bolja, neko da su lošija, neko je pokušavao da pronađe neki svoj ugao, neko je hvalio, neko je kudio, potpuno u redu i legitimno, ali onda, naravno, došli smo do terena onih koji se u zakone ne razumeju, u struku i praksu još manje, pa se onda bave politikom i paušalnim političkim napadima, ništa drugo. Evo, baš sam se pitao kada će prestati stručna rasprava, kada će početi zabava? Evo, počela je zabava, kao što vidimo. Vrlo je zanimljivo da niko ne kaže da je MMF najveći lažov na kugli zemaljskoj i da im treba zabraniti ne da budu u Srbiji, nego da im treba zabraniti da postoje. Vrlo je zanimljivo da nikada u ovom parlamentu ne čujem da se kaže da ove iz Svetske banke treba pohapsiti i stražarno sprovesti iz ove zemlje. Nikako da čujem da neko iz ove zemlje kaže da, recimo, nemačku kancelarku treba zatvoriti. Zašto? Pa, sve su to ljudi koji su rekli da je u Srbiji smanjena nezaposlenost, da su zadovoljni kvalitetom reformi, da su videli da se nešto napreduje. Oni koji nas kritikuju zbog toga, nikada im to ne kažu u lice, a sreću se po diplomatskim prijemima. Bilo bi prilike da šefu MMF kažu da je besprizorni lažov. Ne znam zašto mu ne kažu da ja lažov? Zašto, recimo, ne kažu, evo tu su gospoda iz Svetske banke, 20. oktobra će Vlada imati sastanak sa njima, zašto ih ne sačekaju ispred Vlade, evo, ja ću im obezbediti sastanak, da kažu gospodi iz Svetske banke da su oni preispoljni lažovi koji ne znaju ništa? Oni stalno govore da je pala nezaposlenost u Srbiji. Ne ja, ne Vlada, Svetska banka i MMF kažu da je pala nezaposlenost u Srbiji. Dakle, lažovi i nesposobni i nestručni, recite im to molim vas. Pomozite sebi, nama svima, dajte očistite im tu zabludu, otvorite im oči, oni jadni veruju da u ovoj zemlji ima ekonomskih rezultata, zamislite? Da ne bi vas da im to kažete, oni bi živeli u zabludi. Znači, sve svetske institucije su lažovi i nesposobni, jer govore da u Srbiji nešto ide na bolje, a to nešto jeste pad nezaposlenosti. Ako me pitate da li je to dovoljno? Ni izbliza nije dovoljno. Ako me pitate da li je 17,9% nezaposlenih, kako imamo danas, bolje u odnosu na 25% kakvo je bilo kada smo preuzeli odgovornost za ovu zemlju, da, veoma je bolje. Da li se ta metodologija meri po istim pravilima, kao što se merila u vreme kada su stranke bivšeg režima bile na vlasti? Da, meri se. Ako se lagalo tada, laže se i sada, ako se govorila istina tada, govori se istina i sada. Ako MMF, Svetska banka i predstavnici svih iole relevantnih zemalja na svetu, koji su se nešto bavili srpskom ekonomijom, smatraju da je srpska ekonomija počela da napreduje što vam je tako teško da to priznate. Kažite nije dovoljno, kažite mi bi brže, evo, zaboravićemo da za ovih 12, 13 godina nije bilo baš tako brzo, nema veze, ali izađite i kažite mi bi to bolje, mi bi brže, nije dovoljno, ali nemojte da kažete ništa, jer nije tačno da nije ništa, nije tačno da nema napretka. Ima napretka, i to nam priznaje ceo svet, to priznaje matematika. Evo, sad pošto, naravno, evo, ni statistika više ne važi, prevaren je MMF, prevarena Svetska banka, nestručnjaci, niko ništa ne zna, sve je u redu, vratimo se mi na terene onoga gde nema laganja. Novac. Ne statistika, novac. Kako se meri da je neko zaposlen? Tako što uplaćuje doprinose u penzioni fond, tako se meri, ili uplaćuje iz čistog hobija, dopada mu se ideja da ide tako i da uplaćuje sebi ne radeći ništa, ne registrovan, nema ga nigde, ili je počeo da radi. Ovo su podaci, ovo je matematika, ovo je novac. Dakle, od 7. decembra 2013. godine kada je, kao što znate, uvedena zabrana zapošljavanja u javnom sektoru, procenat ljudi koji je napustio javni sektor, što kroz racionalizaciju, što kroz prirodni odliv, dakle kroz penzionisanje, je 4,9. To je da vam kažem, skoro u glavu, 34 hiljade ljudi. Dakle, po evidenciji penzionog fonda iz preduzeća javnog sektora, koji su u šifri javna svojina, javno vlasništvo 34 hiljade ljudi manje, 34 hiljade ljudi manje uplaćuje doprinose iz javnog sektora. Neoborivo. U isto vreme iz privatnog ili tzv. realnog sektora povećanje za 5,6%. Pedeset devet hiljada imena i prezimena uplaćuje doprinose u penzioni fond više. Zbog toga penzioni fond, evo zaključno sa ovim mesecom, je povukao iz obaveznih dotacija koje su predviđene, pošto kao što znate nikada nemate dovoljno novca za penzije, nego iz budžeta uvek mora da se nešto nadoknadi, povukao 9,9 milijardi dinara manje, jer ima 59 hiljada prijavljenih više. Možete to da mrzite. Možete da smatrate da je to malo, nedovoljno, previše, šta god hoćete, ali to je činjenica. To je činjenica, kao što je činjenica da smo sa 25% nezaposlenih došli na 17,9%, 25% nezaposlenih je dalje značajno više, nego 17,9%. Nisam zadovoljan brojkom, smatram da mora i može i moći će da bude manje, ali zemlja pljačkaške privatizacije tako efikasno, tako strasno uništena od strane stranaka bivšeg režima ne može da se nada da će za dve godine promeniti ono što je tako temeljno uništavano 12 godina. Još jednom ja pozivam sve koji smatraju da ovo ništa nije tačno da kažu MMF, Svetskoj banci i svim ostalim da su nesposobni lažovi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima Balša Božović, replika.
Zahvaljujem predsedavajući. Dame i gospodo, ovde nema trunke struke zato što resorno zadužen ministar, koji je imao već jednu sveobuhvatnu reformu radničkih prava 90-ih godina, kao član JUL-a, nije dobro neke stvari shvatio ili su ostale nerazjašnjene još iz tog perioda. Stopa nezaposlenosti, možete da pitate kolege sa vaše desne strane, se izračunava na sledeći način. To je jednako količniku broja nezaposlenih na birou i broju onih koji rade ili traže posao. To je, ako hoćete, iskrena ili istinita statistika. Vaša partijska statistika ne zanima apsolutno nikog. Zašto nismo pričali o struci? Zato što struke ovde nema, jer ste doneli Zakon o radu koji su hvalile samo banke u Srbiji, ali ne i građani, krupni kapitalisti i Američka privredna komora. Kada su u pitanju metodi i način na koji vi izračunavate stopu nezaposlenosti da bi neko bio nezaposlen, ovo je definicija vašeg ministarstva, potrebno je da bude radno sposoban između 15 i 65 godina starosti i da aktivno traži zaposlenje. Šta znači aktivno da traži zaposlenje? To znači da bude prijavljen kod Nacionalne službe za zapošljavanje. Onog dana kada se na poziv neko ne odazove, na primer iz razloga što ide na razgovor za posao, on više nije nezaposlen. Ako se javi dan ranije, on nije zaposlen, ako se javi dan kasnije, on nije nezaposlen. Gospodine Vulin, mene čudi što ima i tih 17% nezaposlenosti na ovaj način na koji vi ovo izračunavate. Vi ste apsolutni genije.
Vreme.
Vi se zaposlili preko pola miliona ljudi u vašem mandatu. Svaka vam čast.
Reč ima ministar Aleksandar Vulin, replika.
Zahvaljujem se na komplimentima, nije trebalo, ali hvala lepo. Nisam ja ovo računao. Ovo su vaše metodologije. Ovo su stranke bivšeg režima, kao Poslovnik u Skupštini, donele i primenjivale godinama. Ako se ljutite, ljutite se na ogledalo, a nemojte mene da stavljate u to ogledalo. Stanite sami ispred ogledala. To što vidite je produkt vas i vaših političkih organizacija koje su vladale ovom zemljom, a samnom nema nikakve veze, kao ni Poslovnik u Skupštini, nikakve veze. Sami ste doneli metodologiju kojom Nacionalna služba za zapošljavanje izračunava, radi anketu o radnoj snazi. Sami ste doneli metodologiju kojom Republički zavod za statistiku izračunava broj zaposlenih i nezaposlenih i on je referentna institucija. Ništa vam tu nismo mogli pomoći, ali ni odmoći. Ljutite se na sebe. Ljutite se na svoje metodologije. Ljutite se na svoj režim. Ja sam tim nemam zaista ništa. Ovo što sam vam rekao, dakle, 59.000 imena i prezimena koja uplaćuju doprinose, a do sada ih nisu uplaćivala, to je suština. To je suština, to je povećanje, to je zaposlenost. Verovatno vam nije bilo zanimljivo da slušate, ali rekao sam koliko je ljudi zaposleno samo na osnovu rešenja inspekcije rada. To su ljudi koji su nekada bili u sivoj zoni, a sada je neko konačno došao do njih, pa smo nešto promenili. Pominje se ovde Zakon o radu. Sećam se da je jedna politička stranka iz bivšeg režima napisala saopštenje u kome je rekla kako je odluka Saveta Evrope, odnosno mišljenje Saveta Evrope o Zakonu o radu najgori zakon, da nije usklađen sa evropskim normama, da je neefikasan, loš, dočekala takvim slavljem, saopštenjima, vatrometima, dok nije shvatila da se Savet Evrope zapravo opredelio prema zakonu koji je donela ta ista stranka iz vremena bivšeg režima 2011. godine. Sećam se njihove radosti, jer su mislili da je u pitanju ovaj zakon. Nije ovaj zakon. Ovo je dobar zakon, kao što znate veoma je podržan.
Po kom osnovu, gospodine Božoviću? (Balša Božović, s mesta: Replika.) Nije spomenuo vaše ime. Prošli put sam malo šire tumačio Poslovnik, jer su spomenute stranke bivšeg režima. Niste čak ni ovlašćeni, a čak i da jeste ministar je pričao o metodologiji, ko je uspostavio pravila metodologije. Ne vidim šta je tu loše. Jednostavno u kom delu bih mogao da vam dam pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović.
Zahvaljujem poštovani predsedavajući. Poštovani ministre, uvažene kolege iz opozicije, trudiću se da budem što više u temi, da ne skrećem ili da ne širim priču oko nekih stvari koje bi mogle na nas odvedu na neke teme o kojima možemo da razglabamo do sutra ujutru, a da ne kažemo ništa novo. Kakva je situacija na polju radnih odnosa, radnici vrlo dobro znaju, a ima nas koji malo duže pamtimo, ne kao mlađane kolege iz nove opozicije dojučerašnje vlasti. Pamtimo mi koji smo bili opozicija od 2000. godine, pamtimo mi koji smo bili članovi parlamenta od 2000. godine, pamtimo kako ste usvajali zakone o radu, pamtimo kako ste usvajali zakone o privatizaciji, a radnici pamte kako su ostajali bez posla i na stotine hiljada, pa do milion radnika je ostalo bez posla, upravo zbog politike koju je sprovodio bivši režim i upravo zbog politike koja je koncipirana u jednom dokumentu koji i dan danas možete da pročitate. Molio bih uvažene koleginice i kolege iz opozicije, znam da nije lako biti opozicija, ali vas podsećam, molim vas da ne dobacujete, molim vas da se setite kada ste vi vršili vlast, nismo ni mi dobacivali, kako smo strpljivo slušali, strpljivo slušali i čekali da vi pokažete ono što znate, a imali ste, Boga mi, 12 godina da se pokažete, da vaša politika, vaše političko delovanje da svoje efekte i dalo je. To je sve kulminiralo stotinama hiljada otpuštenih radnika, desetinama hiljada upropašćenih preduzeća. Na desetine hiljada porodica su ostale bez egzistencije i morali su da potraže svoju egzistenciju negde na strani. Danas, ne razgovaramo o tome, kako su ti ljudi ostali bez posla, danas bi trebalo da razgovaramo o tome kako povećati bezbednost i zdravlje na radu onih koji rade, onih srećnika koji rade, posle pljačkaške privatizacije i sprovođenja liberalno kapitalističkog koncepta koji je u Srbiju uveo, nekadašnji DOS na čelu sa jednom strankom koja je i sada u opoziciji. Namerno ne želim da kažem kojom strankom, da ne bih dao mogućnost za repliku. Vidite kako se oni sami prepoznaju, vrlo dobro. Dakle, danas razgovaramo o pravima i mogućnostima za unapređenje bezbednosti onih koji, srećnika, koji i dan danas rade i onih nesrećnika, uslovno rečeno, koji su morali svoju egzistenciju da potraže angažovanjem na nekim stranim, inostranim radnim mestima, tržištima radeći u inostranstvu. Da krenem od početka, dakle slažem se da je danas vrlo teško govoriti, naročito kada imamo u vidu da se preko pola miliona ljudi bori za egzistenciju i mi poslanici vlasti, poslanici koji podržavamo rad ove Vlade, sigurno da imamo predloge i želju da tih ljudi bude što manje. Sigurno da imamo želju da što više ljudi počne da radi, ali zaista moram da ovom prilikom odam priznanje naporima koje Vlada Republike Srbije na čelu sa premijerom Aleksandrom Vučićem čini kako bi anulirala sve negativne posledice dvanaestogodišnje pogubne politike liberalnog kapitalizma koja je sprovođena, kao eksperiment nad svim građanima Srbije od 2000. godine na dalje. Pomenuo sam jedan dokument koji mogu da vam prezentujem, jer sam tada imamo priliku da budem poslanik, takođe. To je ekspoze bivšeg, pokojnog premijera Zorana Đinđića u kome sve, apsolutno sve pojedinosti ekonomske politike, privatizacije, ekonomije uopšte su navedene, tako da samo pogledajte i podsetite se da li je nešto iz tog ekspozea bilo nerealizovano i da li je nešto bilo ostalo da se završi i da li je ono što, nakon 2012. godine, ostalo od srpske privrede, posledica upravo takve politike. Ne samo da je veliki broj radnika ostao bez posla, nego su oni koji su ostali da rade, u strahu od toga da ne izgube svoje radno mesto, bili primorani da prenebregavaju sve one mogućnosti za zaštitu svojih prava, a bilo ih je mnogo. Mnogo ranije ih je bilo i mnogo više ih je bilo u nekim ranijim periodima koje vi sada možda sa podešavanjem opisujete. Na svu sreću ljudi u Srbiji dobro pamte pa znaju kakva su radnička prava bila svojevremeno pre 2000. godine, kakva su radnička prava bila od 2000. godine do 2012. godine. Mi, kao poslanici koji podržavamo rad Vlade od 2012. trudimo se da koliko je moguće popravimo stanje u toj oblasti. Mnogi radnici su zahvaljujući tome što nisu poštovane merila i oni propisi koji su regulisali bezbednost na radu, trpeli posledice. Jedan od primera, nažalost, koji ću da istaknem jeste i sa smrtnim ishodima, koji se desio u jednoj,možda nekada, sada i najvećoj fabrici gumenih proizvoda „Tigar“ u Pirotu nedavno. Nažalost, tri radnika je izgubilo život. Možda bi ti radnici bili bolje zaštićeni da se i tada sprovodio bolji sistem zaštite na radu i obezbeđivanja bezbednosti i zdravlja na radu. Možda neko ko je u prethodnom periodu odgovoran za stvaranje takve klime, takvih uslova, možda da bude makar malo postiđeni zbog toga što je radio, a mi ćemo i dan danas pokušavati i ubuduće pokušavati da u toj oblasti popravimo stanje, kao što pokušavamo da popravimo stanje u svim oblastima koje ste vi za vreme svoje vlasti upropastili. Ne želim da govorim o pojedinostima ovih zakonskih predloga, želim samo da istaknem svoju punu podršku naporima Vlade Republike Srbije i ministra Vulina, na čelu Ministarstva rada da se u toj oblasti stanje unapredi, bez želje da se osvrćem previše na ono što je bilo sa željom da ovih pola miliona ili 600 hiljada ljudi, koji danas vape za poslom, imaju priliku da što pre steknu svoj radni angažman, a da onih milion i po ili koliko imamo zaposlenih dva miliona, imaju što bolje uslove za rad. Danas mi je zaista imponovala želja drugarica i drugova, članova Socijalističke internacionale za zaštitu radničkih prava. Drugarice i drugovi, šteta što tu brigu niste ispoljavali onda kada ste bili na vlasti. Danas, mi bez obzira da li smo drugovi, da li smo gospoda, podsetiću vas na poštapalicu ili na izreku koja je važeća, kako se kaže u našem narodu – dok smo bili drugovi, živeli smo kao gospoda, sada smo gospoda pa živimo, ne znam kako, mnogo gore. Dakle, šta ste mogli da uradite, uradili ste. Pomognite ukoliko imate neke predloge za poboljšanje ovih zakonskih predloga. Sve što je dobronamerno prihvatićemo, sve što je u cilju poboljšanja ovih zakonskih predloga, usvojićemo, razgovaraćemo onako kako vi niste umeli da razgovarate u vreme svog mandata, u vreme svoje vlasti. Nikada, ali nikada niste prihvatali amandmane koji su dolazili iz opozicije. Ukoliko imate nešto konkretno da doprinesete, da date bolji predlog u ovim zakonima, zašto da ne. Sasvim sam siguran da će ih poslanici vlasti, a i članovi Vlade dati svoj glas podrške vašim konkretnim predlozima, kao što je to nebrojano puta u prethodnom periodu od 2012. godine i bilo. I to je pozitivan primer kako treba vršiti vlast. Svi mi radimo, ne u interesu zaštite vlasti, već u interesu zaštite onih koji žive od svog rada, koji svojim rukama zarađuju svoj hleb, a takvih je danas dosta. Želimo da ih bude što više i želimo da se njihove želje za što boljim životom ostvare. Nažalost, ima i negativnih primera koje takođe moram da navedem. Mnogi su ostali bez posla, mnoge uspešne firme nekada, vodeći proizvođači industrijskih proizvoda, ne samo u Srbiji, ne u Jugoslaviji, već u Evropi, danas ne postoje, da ne nabraja. U svakom gradu, svako od nas ima po desetak primera takvih koje može da navede, ali danas ne pričamo o tome, pričamo o Predlogu zakona o bezbednosti zdravlja na radu, koji pokušava da zaštiti prava i da unapredi položaj onih srećnika koji još uvek rade i pored toga što je srpska privreda opljačkana na liberalno kapitalistički način, koji ste vi sprovodili. Pored toga želja nam je da se i povodom primera koji su postojali u prethodnom periodu i onih koji su morali da svoju egzistenciju potraže radom ili angažovanjem na stranim tržištima, u inostranstvu, da makar u toj oblasti malo poboljšamo situaciju. Činjenica je da je od 80-tih godina zakon i dan danas važeći. Činjenica je da niko od vas situaciju na tom polju nije želeo da unapredi, a činjenica je da je na tom polju bilo i te kakvih problema. Podsetiću vas kroz koliko je stvari moglo da se navede, kada su se naši radnici nalazili angažovani na stranim tržištima, što u Rusiji, što u nekim drugim zemljama kada su jedva mogli da se vrate nazad, kada im prava apsolutno nisu bila zaštićena. Ostajali su i bez dnevnica. Ostajali su i bez zarada i jedva su čekali mogućnost da se vrate. Moja malenkost je apelovala, zahtevala, čak i molila da se što pre stanje u toj oblasti popravi. Zahvaljujem predstavnicima Vlade, naročito ministru Vulinu što imamo danas mogućnost da razgovaramo o zakonima o toj temi, posebno o Zakonu o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti, jer do sada, ističem još jednom, ti radnici, ti ljudi apsolutno nisu bili zaštićeni. Da li treba podsećati koliko je tih primera bilo do sada i koliko je goruća problematika na tom polju koja je morala da bude stavljena na dnevni red ovog parlamenta i koja je morala da praktično izazove raspravu o ovom zakonskom predlogu? Jednostavno za tih 12 godina vaše vlasti niste to napravili. Ako imate problem ili ako imate predlog da ovaj Predlog zakona unapredite, opet kažem, predložite, usvojićemo, razmatraćemo, razgovaraćemo, zašto da ne. Još jednom moram da istaknem samo jednu stvar koja mi je prilikom pregleda ovog zakonskog teksta pala u oči. Zaista možemo da razgovaramo ovde o ljudima koji idu kao zaposleni u domaćim firmama da rade na inostranim tržištima. Veliki je problem kako zaštititi pravo onih koji na svoju ličnu odgovornost na strana tržišta odlaze kao turisti, koji odlaze kao pečalbari nekada, ali ne u svoju zemlju nego u strane zemlje. Kako takvim ljudima pomoći koji se uz pomoć nekih posrednika nađu u inostranstvu, počnu da rade i imaju veliki problem kada ostanu nezaštićeni, kada se naša diplomatsko-konzularna predstavništva nađu u čudu kako da im pomognu kada im se obraćaju za pomoć, a ne mogu? Ovaj zakonski predlog je dobar i ja bih zamolio sve u ovoj zemlji, bilo da se nalaze u vlasti ili opoziciji, ukoliko imaju konkretan predlog za rešavanje i prevazilaženje tog problema da daju konkretan predlog i sigurno će biti podržan. Još jednom, moja malenkost kao poslanik Pokreta socijalista koja deluje u okviru poslaničkog kluba SNS podržaću ove zakonske predloge upravo iz navedenih razloga popravljanja stanja ove oblasti i potiranja onoga što je bilo negativno u prošlosti. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Draganu Todoroviću koji je na jako specifičan način obrazložio zašto će podržati ovaj Predlog zakona. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Jerkov.
Zahvaljujem gospodine potpredsedniče. I ja bih pohvalila specifičan način na koji je prethodni govornik govorio, a posebno mi se dopao deo o tolerantnoj opoziciji u vreme kada je DS činila većinu u Skupštini. Mislim da gospođa Čomić možda najbolje može da posvedoči o tome koliko je opozicija u to vreme bila tolerantna i kako je fizički bila napadnuta od strane opozicionih poslanika. U tim rečima ima isto toliko istine o tome kako je opozicija bila tolerantna, kao i u rečima kako nam privreda propada poslednjih 15 godina, a verovatno da je do tada cvetala u vreme kada je gospodin Vulin poslednji put kao najbliži saradnik Mirjane Marković bio na vlasti. Kao što je gospodin Milisavljević rekao, zaista mislimo da je preventiva izuzetno važna kada je u pitanju briga o zdravlju naših radnika. Zato se postavlja pitanja – na koji način će radnici koji danas rade u Srbiji voditi brigu o svom zdravlju? Kakvi su uslovi u kojima oni rade? Kakve im uslove država obezbeđuje da rade i na koji način oni uopšte mogu da vode računa o kvalitetu svog života? Na koji način radnici kojima se ne plaća dodatno smenski rad mogu da vode računa o svom zdravlju? Na koji način vozači u našim upravama koji imaju dnevnicu od 150 dinara sada mogu da se hrane kvalitetno u slučajevima u kojima su recimo ceo dan negde na terenu i šta oni za 150 dinara mogu uopšte da priušte sebi? Kakav zdrav život oni mogu da vode i na koji način mogu da brinu o svom radu? Na koji način ljudi koji strahuju za svoja radna mesta svake dve godine mogu da vode računa o svom zdravlju i koliko će uopšte voditi računa o svom zdravlju, ali i o zdravlju svoje porodice, žene koja radi u uslovima u kojima niko ne treba da radi? Naravno, to se ne odnosi na sve radnike u Srbiji. Kada govorimo o javnom sektoru, veoma je važno da kažemo da mi zapravo imamo dva javna sektora. Jedan javni sektor je onaj javni sektor u kome važi zabrana zapošljavanja, u kom su plate smanjene, u kom su plate ispod proseka, u kome nema dovoljno radnika. Tu mislim na zdravstvo, tu mislim na školstvo, tu mislim na sva ona stvarna zanimanja koja ljudi imaju. Imamo i drugi javni sektor u kom su uglavnom zaposleni stranački aktivisti, u kom nisu ni loši uslovi za rad, u kom su plate mnogo izdan proseka i u kom, kako vidimo iz podataka, ne važi zabrana zapošljavanja zato što ste vi uprkos zabrani zapošljavanja u javnom sektoru nekako pronašli način da zaposlite 9.000 svojih stranačkih aktivista. Ministar je rekao u svom uvodnom izlaganju da mi zapravo ne znamo koliko radnika imamo u inostranstvu. Možda ne znamo koliko radnika ukupno imamo u inostranstvu, ali zato znamo koliko lekara imamo u inostranstvu. Samo ove godine je 2.000 lekara tražilo dozvolu od Lekarske komore da napusti Srbiju upravo zato što oni pripadaju ovom nepovlašćenom javnom sektoru u kom kada neko od lekara ode u penziju odmah se zatvaraju čitava odeljenja u bolnicama ili kada odu na godišnje odmore se ukidaju smene zato što ih nema dovoljno. Ti lekari koji rade za 42.000 dinara odlaze na taj rad u inostranstvo zato što za njih važi i smanjenje plata. Za njih važi i smanjenje penzija kada odu u penziju, a za njih važi i zabrana zapošljavanja u javnom sektoru. Tako da mislim da osim toga što ne znamo koliko imamo zaposlenih radnika u inostranstvu, očigledno je da ministar ne zna ni koliko imamo zaposlenih radnika ovde, jer tu priču o tome kako je neprijatno koliko nam dobro ide, kako su nam javne finansije kao apoteka i kako nas svih hvale, to gospodine ministre svima možete da pričate, ali građanima Srbije još uvek ne možete i verujte i pokušajte njima da ispričate o ovom velikom napretku pa ćete čuti šta će vam oni reči.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Aleksandar Vulin. Izvolite.
Na žalost, nismo čuli ništa o zakonu i o zakonskim rešenjima, ali imam dobru vest – izbori. Idemo na izbore i onda lepo građani zadovoljni politikom stranaka bivšeg režima nagrnu recimo u pokrajinski parlament i pobede na pokrajinskim izborima. Bojan Pajtić sve ovo što je čekao sve ovo vreme da nekako odugovlači, sada je prava prilika da raspiše izbore i da na krilima sve te istine, koja se ovde pominje i o kojoj se ovde govori, dobije izbore. Samo nikako da se odvaži na to. Nikako da kaže – idem na izbore, sada je prilika, vidiš da ova Vlada ne valja ništa i građani to vide, to vidi ceo svet, to svi vidimo, evo prilike. Nema izbora. Dok ih mi ne raspišemo neće biti izbora. Ovi koji su zadovoljni izgleda neće izbore. Evo mi koji smo na vlasti mi smatramo da treba da bude izbora, a oni koji su u opoziciji beže od izbora kao đavo od krsta. Prosto neverovatno. Znate, osim što smo sada zaboravili da je ceo svet rekao to što je rekao, osim što imamo egzaktne podatke, sada smo namerno počeli da se bavimo stvarima koje naravno nemaju apsolutno nikakve veze sa zakonom, ni sa jednim od zakona, što mi je iskreno žao. Govorim o stranačkom zapošljavanju. Čekajte, stranačko zapošljavanje, govore predstavnici stranaka bivšeg režima. Evo, dođite u moje ministarstvo i primetićete da sam zamenio jednog jedinog pomoćnika. Ljudi koji ovde sede kraj mene, osim sa izuzetkom jednog čoveka, su u ovom ministarstvu maltene decenijama. Hajde vi meni nađite u pokrajinskoj administraciji jednog člana SNS-a ili jednog člana Pokreta socijalista, i to na nivou kuvarice, ne pomoćnika pokrajinskog sekretara, već kuvarice, vozača. Nećete naći ni jednog jedinog. Zato, nemojte da pričate o stranačkom zapošljavanju. Mi smo mogli, naravno, kao i svaka neodgovorna vlast, da budemo neodgovorna vlast kao što je bila vlast bivšeg režima i da nastavimo da se zadužujemo, zapošljavamo svoje stranačke kadrove, otpuštamo one koje su dovele partije pre nas i da mirno vladamo, ne razmišljajući da sami sebi pravimo problem smanjujući dnevnice, ukidajući razna davanja. Pa čekajte, ako smo mi ukinuli nekom dnevnice, kako kažete, a kažete da smo stranački zapošljavali, pa onda smo ukinuli našim članovima. Nismo, ukinuli smo ljudima koji rade i sebi. Reći ću vam, Ministarstvo rada je ukinulo dnevnice pre godinu dana, zato što smo smatrali da su nepotrebne. Zato što smo smatrali da je to jednostavno u toj meri nepotrebno. Kad idete u inostranstvo imate vrlo ograničeno, a u unutrašnjem saobraćaju nemate potrebe, ili imate vrlo male potrebe. Šta da radimo, svi moramo nešto da prištedimo. Bolje je da smanjimo dnevnice ipak manjem broju ljudi u Srbiji koji mogu da računaju na dnevnice, nego da smanjujemo plate i penzije svima u nedogled. Zar nije bolje da oporavimo zemlju i da povećamo plate i penzije svima, a ne samo onima koji su u javnom sektoru? Ovde se stalno govori samo o ljudima koji rade u javnom sektoru. Šta je sa onima koji rade u privatnom sektoru? O njima niko ne govori. Njih niko ovde nije pomenuo. E, to je shvatanje politike u kome se samo bori da bi se došlo do javnog sektora, a tu ne morate da vodite računa o ekonomskim principima, zapošljavate koga hoćete, država će se zadužiti, isplatiće plate, isplatiće troškove, samo nađi zakonski osnov i ubacuj novac. Šta ćemo sa onima koji rade u privatnom sektoru, koji moraju da zarade svaki dinar svoje plate? Moraju i ovi u javnom sektoru. Možda nekad nisu morali, ali sada i te kako moraju i ponosan sam zbog toga. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo na repliku ima narodni poslanik Vesna Raković. Izvolite.
Hvala. Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre, poštovane kolege, da bi se školovao jedan doktor specijalista treba 11 godina, sve skupa sa medicinskim fakultetom. Kakva je bila kadrovska politika, kakav je bio plan i program školovanja, znamo. Izračunajte sami u kom periodu se sve to dešavalo. Zato što su toliko vodili računa o lekarima specijalistima i prostoj zameni onih koji treba da odu jednog dana u penziju, zato smo sada u takvoj situaciji. Meni nije smešno, koleginice. To je jako tužno. Oni koji rade sada, rade i dve smene da bi pokrili za bolesne građane, a oni kojima ste vi pravili takav plan i raspored za edukaciju, za školovanje, za specijalizaciju u prethodnom periodu, nažalost, odlaze, ali mnogo manje nego 2005, 2006, 2007. godine. Takva je situacija. Što se tiče dnevnica, davno se u mom Zavodu za javno zdravlje ukinute dnevnice za sve zaposlene, osim za direktorku koja je bila perjanica vaše Demokratske stranke. Ovo sada ide u budžet, a ono je išlo na privatna putovanja i na devizne dnevnice po belom svetu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirjana Đoković. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, kolege poslanici, ja sam prevshodno želela da se pozabavim sa ovim Zakonom o bezbednosti zdravlja na radu i Zakonom koji se bavi upućivanjem zaposlenih na rad u inostranstvo, ali najpre bih se samo osvrnula na doskorašnje diskusije, jer ne mogu da ostanem prosto inertna na to, iz razloga što sam provela deset godina u zapošljavanju, baveći se obukama u aktivnom zapošljavanju. Nije tačna činjenica da ako vi ne dođete sutra odmah vas neko tamo obriše, vi dođete dan pre, opet vas neko obriše i mi bukvalno tako smanjujemo broj nezaposlenih na tržištu rada. To uopšte nije tačno. Ja se čudim da 1800 zaposlenih u ovako velikoj firmi na nivou cele Srbije ne digne reč, iz razloga što znam da predano kolege rade svoj posao, a bave se ogromnim brojem obuka u toj oblasti. Mimo obuka, moje kolege servisiraju Fond za razvoj. Kompletna podsticajna sredstva koja se tiču zapošljavanja takođe obavlja Nacionalna služba. Takođe smo besplatan servis naših lokalnih samouprava koje sprovode takođe podelu tih sredstava. Sve se apsolutno radi u okviru redovnih radnih obaveza. Zato ta priča ne stoji, da je to tamo jedna ekipa ljudi koja sedi uljuljana, uspavana i samo tako pritiska jedan taster i briše ljude sa evidencije. Potpuno se slažem sa ministrom, smanjiti stopu nezaposlenosti sa 25 i svesti je na 17, to je ogromna cifra, verujte mi. Jako su mali pomaci. Drugo, budžet Republike Srbije nije samo skoncentrisan na oblast zapošljavanja. Imaćemo prilike kada budemo kreirali budžet i glasali za taj budžet za narednu godinu, pa videćemo koliko ćemo se boriti za nezaposlene i koliko ćemo za njih izdvajati. Sada bih najpre nešto rekla i jasna mi je apsolutno namera Vlade, odnosno resornog ministarstva da se vrlo ozbiljno ministar sa svojim saradnicima bavi sivom ekonomijom. Pojedini poslodavci mislim da nisu ni svesni koliko su u riziku kada ne reše status svojih zaposlenih, odnosno kada drže radnike na crno, iz prostog razloga što se sete samo problema onog trenutka kada problem nastane. Kada sve dobro funkcioniše, apsolutno je sve u redu, međutim, kada dođe do eventualne povrede na radu, onda smo u problemu, onda imamo sudske sporove, onda imamo dokazivanja i ogromne sudske presude koje treba neko da plati. Bitna novina kod organizovanja poslova bezbednosti i zdravlja na radu je i mogućnost da poslove bezbednosti i zdravlja na radu poslodavac može da obavlja sam u određenim manje rizičnim delatnostima, ako ima 20 zaposlenih, i nije dužan da ima položen stručni ispit o praktičnoj osposobljenosti za obavljanje poslova bezbednosti i zdravlja na radu. U visokorizičnim delatnostima podiže se nivo kompetencija lica koja se bave ovim poslovima. Što se tiče licence za obavljanje poslova bezbednosti na radu, svakako da je povećan broj zaposlenih u pravnom licu ili kod preduzetnika. Sada su to dva zaposlena, a kada je rok važenja licence u pitanju, on je sada produžen na pet godina. Pooštravanjem uslova za dobijanje licenci za obavljanje poslova bezbednosti i zdravlja na radu, kao i uvođenje roka od pet godina, za koje važi pomenuta licenca, pospešuje se kvalitet poslovanja pravnih lica i preduzetnika koji obavljaju ove poslove, ali činjenica je da dobar deo njih ugasi posle ovoga svoje poslovanje. Ako se dogodi da pravno lice prestane da ispunjava zakonski propisane norme za dobijanje licence, onda mu se izriče mera zabrane obavljanja poslova dok se ne ispune uslove, najduži je rok od 90 dana, što je potpuno usklađeno sa Zakonom o inspekcijskom nadzoru. Mislim da smo mi zaista napravili, odnosno naša vlada i resorno ministarstvo, da smo dosta doneli dobar i korektan Zakon o radu, doneli smo Zakon o inspekcijskom nadzoru, ali moram i da vam kažem činjenicu da je na teritoriji čitave Republike Srbije angažovano svega 250 inspektora rada. Znate li gde je ključ uspeha? Verovatno kada smo promešali te inspektore, kada više ne postupa npr. inspektor u Kruševcu rodom iz Kruševca, ne postupa inspektor iz Svilajnca u Svilajncu, nego dođe inspektor iz Kragujevca, iz Beograda i onda već možemo da vidimo prve rezultate, možemo da pratimo i uplate kroz penzioni fond, već se poslodavci dozivaju pameti i počinju da uplaćuju određene prinadležnosti i da ljude prijavljuju u radni odnos. Kada govorimo o Zakonu o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti, jasno je da je Republika Srbija zemlja emigracije, ali isto tako i zemlja koja ima dugu tradiciju upućivanja naših zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo. Upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo možemo da posmatramo i kao rezultat visoke stope nezaposlenosti u Srbiji, kao mehanizam regulacije tržišta rada, kreiranja novih radnih mesta i povećanje prihoda kako za zaposlene, poslodavce, tako i za državu. Ovaj zakon ima cilj da objedini zakonsku materiju, da da savremena zakonska rešenja koja su svakako prilagođena tržišnom, ekonomskom, finansijskom, pravnom i ustavnom društveno-političkom poretku, da uspostavi novi zakonski koncept, zakonsko prepoznavanje regulisanja određenih posebnih oblika upućivanja zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo, kao i posebne zaštite pojedinih materija zaposlenih. Ovaj zakon ne treba da sprečava poslovanje domaćih poslodavaca u inostranstvu i da oni otvaraju svoja odeljenja, odnosno, da tako kažemo, firme ćerke i druge oblike poslovanja, već treba da se borimo da naši zaposleni u inostranstvu ostvare adekvatne zarade i da ostvare korektne druge uslove rada i smeštaja, troškove putovanja i ostalih troškova. Takođe je važno reći da je ovim zakonom obezbeđena transparentnost podataka o poslodavcima koji upućuju zaposlene na privremeni rad. Ja mislim da je ovaj zakon dao veliki doprinos, da je sada ipak ta kontrola praćenja na mnogo višem nivou nego što je do sada bilo. Na koga će to sve da utiču ova predložena zakonska rešenja? Svakako da će imati svoj osvrt kako na privredne subjekte, kako na zaposlene, tako i na nosioce mnogih javnih ovlašćenja. Važno je napomenuti da su kod ovakvih zakonskih predloga svoje mišljenje dale sve relevantne institucije. Raduje me činjenica da je održan i okrugli sto 7. maja 2015. godine. Bila je javna rasprava od 11. juna do30. juna, pa, molim kolege koji su imali ozbiljne zamerke mogli su da kažu sve u javnoj raspravi. Ponovo ću da se vratim na činjenicu da je ovo jedna divna šansa da se i putem ovog zakona borimo protiv rada na crno. Kratkoročno gledano, radom na crno vi zaradite mnogo brže, dođete mnogo brže do novca, pa vam se onda učini dobro, ali to znači da ćete to puno izgubiti, snoseći istovremeno velike rizike. Iz svega toga sledi da vi kada imate radnike na crno ne plaćate porez na zaradu, nemate sopstvene socijalne doprinose, ne plaćate PDV. Na kraju ja bih samo dodala, doneli smo kvalitetan Zakon o zapošljavanju, Zakon o inspekcijskom nadzoru, ovo je treći zakon u tom setu, mislim da će on dati očekivane efekte. Svakako da ću u danu za glasanje glasati za sva tri predloga, odnosno sva tri zakonska rešenja koja su danas na dnevnom redu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Pre nego što postavim pitanje ministru koje se tiče Zakona o zapošljavanju u inostranstvu i razlike u odnosu na zapošljavanje na određeno i neodređeno vreme, imam predlog za sve nas sklone podacima, pošto smo svedoci da se podaci kod nas često zloupotrebljavaju ili interpretiraju svakom na svoj način, da zajedno sa ovim Ministarstvom i sa još nekima napravimo jasan pregled osnovnih pokazatelja ekonomije Srbije između 1988. godine i 2000. godine i 2000. – 2012. godina, koji bi uključivao rast BDP, obim robe za izvoz, izgradnja infrastrukture i kretanje zaposlenih, između ostalog i sve opasnosti kojima su ljudi bili izloženi u jednom ili u drugom periodu. Mislim da bi uporedni podaci za ovih 12 godina, i do 2000. godine i posle, pomogli dijalogu, a dijalogu se nadam jer sam imala primedbe na Odboru za evropske integracije oko člana koji se tiče uspostavljanja različitih prava za ljude koji su na neodređeno po Zakonu o radu koji je na snazi u Srbiji i na određeno po Zakonu o radu. Član je pisan nejasno i to je bila moja primedba sa predlogom da se ispravi amandmanom ili da se u raspravi jasno kaže šta se htelo onim što piše u članu, jer to može da se tumači. Mi imamo iskustva sa loše pisanim članovima, imamo iskustva sa nedovoljnom voljom da se saslušaju primedbe koje služe samo tome da odredbe u članu nedvosmislene. Da smo se slušali oko zakona o broju zaposlenih ne bismo imali član 20 stavljen privremenom merom van snage, pa vas zato molim da sada pre svega ljudima koji hoće na rad u inostranstvo nedvosmisleno kažemo kako se ta odredba odnosi na sve one koji se šalju kao zaposleni na neodređeno, što je pravilo i izuzetak oni koji se zapošljavaju na određeno vreme. Ovaj parametar svih ekonomskih pokazatelja, 1988. godina do 2000. godinei 2000. godina do 2012. godina, pomogla bi ukupnom razvoju Srbije dokle god budemo slepi za poređenje tih parametara, tapkaćemo u mestu i vikaćemo međusobno različite interpretacije jednih istih podataka. Hvala vam.
Reč ima ministar Aleksandar Vulin. Izvolite.
Ako mogu samo da pomognem, ne znam koliko su ostale kolege pratile ili čitale, predlog amandmana, dakle suštinski je problem ovde, mi smo ovde predvideli da radnik može biti upućen na rad u inostranstvo ne 24 meseca, ukoliko nije zaključio ugovor na neodređeno vreme, kao što je odredba Zakona o radu, već da može i duže od toga, kao izuzetak od Zakona o radu, zato što na ovaj način polazili smo, to su primedbe struke, primedbe velikih preduzeća koji to rade, zato što. Evo daću vam primer, desi se da dobijete recimo, naše firme su radile u Sočiju, gradnja stadiona. To ne može da se ograniči na 24 meseca, ili na 12 meseci, po pravilu je to duže. Sada, šta je rešenje? Da poslodavac primi radnika na neodređeno vreme, ali posle toga on neće više imati potrebu za tim radnikom, zato što više neće graditi stadion u Sočiju. Ili da mu mi omogućimo da ne mora da prekida radni odnos,da ne vara, da ne laže nego da mu mi omogućimo da dok radi u inostranstvu, može da radi duže na ovaj način, praktično do kada ima posla za njega. To je povoljno za radnika, zato što radniku odgovara da dokle god ima posla da može da duže radi. Uostalom, radnici i odlaze u inostranstvo zato što se tamo više zarađuje, ne idu iz drugih razloga, povoljno je za radnika, a povoljno je i za poslodavca, jer na taj način on samo može da dok ima posla on ne mora da se boji radnika, zapošljavaće ga dok god ima posla. Ne mora da razmišlja, ako ne bude više posla, jer uglavnom su poslovi u inostranstvu nešto što se desi, nije nešto što će uvek biti, za šta on može da garantuje, i na taj način ne preuzima nikakvu veću obavezu. Vrlo jednostavno. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ljiljana Malušić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, danas ću govoriti o sva tri zakona, ali obzirom da je dosta toga rečeno, fokusiraću se na nešto što je jako bitno. Pre svega ću obratiti pažnju na Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvu i njihovoj zaštiti. Ministar je upravo objasnio na koji način se šalju radnici i kako se vraćaju. Niko neće ostati bez posla. Naime, o čemu se radi? Ja ću taksativno odgovoriti na svako pitanje ili nejasnoće koje možda našim gledaocima ili damama ili gospodi u Skupštini nisu bili jasni. O čemu se radi? Naime, ovo je jedan izuzetno dobar zakon, nije ga radila politička stranka, nego stručnjaci. Drago mi je da sam čula od gospodina ministra da su savetnici upravo ljudi koji su dugogodišnji saradnici i to je prava stvar, nismo mi ispolitizirali ovaj zakon, naprotiv. O čemu se radi? Ovim zakonom, pre svega, uređuju se prava zaposlenih koji se upućuju na privremeni rad u inostranstvo, zatim uslovi i obaveze poslodavac, što je vrlo bitno, zatim, saradnja između organa i organizacija koji su zaposleni u državnim organima, a upravo se tiču zaštite ljudi koji se šalju u inostranstvo na rad. I, na kraju, ovaj zakon je podložan nadzoru, što je vrlo dobro. Šta to znači? Nadzor nad primenom ovog zakona radiće inspektorat za rad – bravo. Važeći zakon, ako bih govorila od početka datira od 1980. godine kada je bila stara Jugoslavija, a kako se menja politički sistem, menjaju se i zakoni. Zatim, revizija je bila 1998. godine, SRJ,međutim nije bio dovoljno dobar, zato što nema dobre mehanizme za zaštitu radnika koji se šalju u inostranstvo. Naime, ovim zakonom se upravo ispravlja to, a kako? Na četiri načina. Znači, striktno su određena pravila za poslodavca. Neophodna je saradnja između organa i organizacija koji se tiču državne uprave. Taj miks, odnosno ta interakcija dovodi do pravih rezultata. Šta ovo znači? Na primer, novi zakon obezbeđuje pre svega skraćenje vremena od poslodavaca obaveštenja prema ministarstvu, što je jako bitno. Zatim, manje dokumentacije, velika je transparentnost to je ono što ovaj zakon pre svega daje, transparentnost. Svako ko bude želeo da zna gde se neko ko se šalje u inostranstvo može na sajtu koji je u obavezi da da poslodavac vidi koliko ljudi ide u inostranstvo, koje su to države, koja su to mesta, znači, taksativno od a do š. Odlično, bravo za ministarstvo. Zatim, Ministarstvo i inspekcija rada, poreska kontrola, organizacija obaveznog socijalnog osiguranja i diplomatska konzularna predstavništva su u stalnoj interakciji. Znači, ko god hoće da zna šta se dešava sa našim ljudima može preko ovih državnih organa, a oni ako žele da znaju sve podatke o privrednom subjektu ili poslodavcu ili pak o onomeko je u inostranstvu može lepo da se informiše i iz centralnog registra. Još jedan boljitak. Ono što je još novina, a tiče se poslodavca je naime aneks ugovora. To je dodatak na osnovni ugovor. Niko neće da potpiše aneks ugovora ukoliko mu se neka klauzula u osnovnom ugovoru ne dopada. Znači, još jedan boljitak. Zatim, kad se neko šalje u inostranstvo, on se edukuje, vrši se priprema tog čoveka. Znači, nema više „grlom u jagode“, kao što je bilo pre 20 godina. Ja ne vređam stari zakon, niti želim da povredim bilo koga, prosto, brzo se živi, nauka je u stalnom napretku, tehnologija, došlo je vreme da menjamo zakone. Šta se još dešava? Dešava se da čovek koji dobije posao u inostranstvu, on ima kontakt osobu. Znači, privilegija je sada zaposlenih koji se šalju u inostranstvo na rad, jer čovek taksativno zna u koju državu ide, u koje mesto, kakva je klima, da li ima stan, da li je taj stan plaćen, kako će da se hrani, kolika mu je plata, da li ide sa porodicom, itd. Znači, apsolutno sve. Izvanredno. Ja zaista ne znam šta bih dodala ovom zakonu. Prosto, ako nekom nešto nije jasno, može u Centralnom registru da vidi kako se to radi. Danas možemo na osnovu sajta poslodavca naći na bilo kom kraju sveta zaposlenog. To nikada nije bio slučaj. Ono što nije dobro, ne u zakonu, nego ono što se dešavalo svih ovih godina unazad, je veliki broj ljudi koji su iz Srbije odlazili, nekada Jugoslavije a sada Srbije, i radili na crno. Smatra se da u Ruskoj Federaciji postoji oko 15 hiljada ljudi koji rade na crno. Niko tačno ne zna, ali, to ćemo ispraviti. Naime, oni se vode kao ljudi koji su otišli turistički, na turistička putovanja. Zakon o statistici je egzaktna nauka. Mi trenutno imamo ljude, odnosno radno sposobne od 15 do 64 godine, negde oko dva miliona, tačnije, dva miliona 853 hiljade 245 lica. Naravno, prema podacima Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje, broj izdatih potvrda u 2013. godini je bio 7.325, što je dobro, a u 2014. godini 7.046 izdatih potvrda. Zemlje u koje se sada ide su uglavnom Crna Gora i zemlje u okruženju. To je nekako najbliže i verovatno još uvek postoji taj neki odnos i dobra saradnja između bivših republika. Zemlje koje su sada vrlo važne za naše ljude koji idu u inostranstvo su pre svega Crna Gora, Italija, Austrija, Francuska, Češka, Rumunija, Makedonija, Slovenija, naročito mali broj lekara, skoro sam bila u Sloveniji pa znam, ništa preterano, i to pre 2014, odnosno 2012. godine, Bosna i Hercegovina, Norveška, Ruska Federacija i Belorusija. Šta još treba reći? Najčešći profili zanimanja ljudi koji se upućuju na rad u inostranstvo su uglavnom inženjeri građevine i elektrotehnike. To su menadžeri, programeri, ali isto tako i svi radnici ovih profila. Znači, građevinski radnici, od montažera, varioca, keramičara, limara, bravara, to je ono što u Srbiji zaista nedostaje i možda nije demagogija nego prosto ne treba svi ljudi u ovoj zemlji da imaju diplome, neko treba da se bavi konkretnim poslovima, a ovo su jako dobro plaćeni poslovi, kako u Srbiji tako i u inostranstvu. Treba još reći da su velike kazne za poslodavce ukoliko pošalje na rad u inostranstvo lice koje je ispod 18 godina – od 600 hiljada dinara do milion i po dinara i to je odlično, što se mene tiče. Drugi zakon o kome ću govoriti, ali kratko, jer moje kolege su dosta toga rekle, jeste Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. Naravno da se ovaj zakon upravo odnosi na to. Ono što se dešava, a nije dobro, to su upravo povrede kad se radi na crno. Zato postoje potvrde. Upravo sam rekla šta je bilo 2013. i 2014. godine. Neko je ovde od cenjenih kolega spomenuo da je zaposlenost opala. To nije tačno. Ovo je produktivna zemlja, stalno se nešto dešava. Na sreću svih nas, zaposlili smo 59 hiljada ljudi. Ne partijskih ljudi, nego stručnih ljudi. A procenat od 25, koliko je bio prethodnih godina, je pao na 17,9 procenata. Bravo. Ovo je jedna dobra zemlja, sa dobrim ljudima, ogroman potencijal kadrova i ja se nadam da će za godinu, dve i tri, kako smo krenuli, ovaj procenat biti znatno manji. Samo ću sa par rečenica spomenuti treći zakon – Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o nadležnosti, merodavnom pravu, priznanju i izvršenju odluka i saradnji u materiji roditeljske odgovornosti i mera za zaštitu dece. Što se Konvencije tiče, ona predstavlja krovni dokument, a ako je nešto krovno, u smislu je međunarodne zaštite dece i stavlja se u funkciju sve ranije potvrđene konvencije, što je jako bitno i o tome ne bih ni diskutovala. Znači, smisao ove Konvencije je koji će se zakoni primenjivati u odnosu roditelj-dete i život dece u porodici. Hvala. Odlično i profesionalno odrađen zakon i SNS će u Danu za glasanje podržati predloge ovih zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marjana Maraš. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, istakla bih i ponovila na samom početku da će poslanička grupa SPS podržati predloženi zakon o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti, kao i ostale zakone iz drugog zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa. Važeći zakon koji reguliše ovu oblast je iz 1988. godine. U vreme kada je donet, on je na najbolji mogući način regulisao ovu oblast. Ali, saglasićemo se da je od tada prošlo 17 godina i da su se dogodile mnoge promene, kako u državnom uređenju, tako i u pogledu društvenih, političkih, ekonomskih, kulturnih odnosa u našoj zemlji, ali i u svetu. Iz tog razloga, bilo je neophodno na efikasan način zaštititi radnike koji se upućuju na rad u inostranstvo, ali i zakonski precizirati uslove i procedure pod kojim poslodavci sa teritorije Republike Srbije mogu efikasno i konkurentno da posluju na savremenim inostranim tržištima. Upravo je cilj ovog zakona da pospeši zapošljavanje u inostranstvu i da omogući poslodavcima da po olakšanoj proceduri zapošljavaju ljude u inostranstvu, ali i da ti zaposleni budu u potpunosti zaštićeni, da dobiju ono što im je obećano, odnosno da ih niko ne prevari, da imaju bezbednost i zdravlje na radu, socijalno i penziono osiguranje i da primaju zaradu. Osnovni razlozi za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo ogleda se, s jedne strane, kao rezultat visoke stope nezaposlenosti u Republici Srbiji i malih primanja zaposlenih, a s druge strane i kao mehanizam regulacije i tržišta rada, kreiranja novih radnih mesta i povećanje prihoda, kako za zaposlene, poslodavca, tako i za državu. Poštovani narodni poslanici, ono što izdvaja osnovni problem naše države je to što se ne zna koliko radnika u potrazi za boljom zaradom radi u inostranstvu. Nekoliko organa poseduje različite vrste parcijalnih evidencija i statističkih podataka o ovoj problematici, kako ste naveli i vi, ministre, ali, trenutno nijedna državna institucija nema podatke o broju zaposlenih koji su na privremenom radu u inostranstvu, niti ih ko notira, niti ima mogućnost da to učini, jer postojeći zakon ne obavezuje poslodavce da prijave koliko ljudi vode van granica zemlje i gde. Priče o nehumanim uslovima isplivavaju tek kada se dese velike tragedije. Ako nema kontrole uslova u kojima rade, radnici rizikuju da budu izigrani i zloupotrebljeni. Radnici se najviše žale da su upućeni na rad u inostranstvo mimo međudržavnih sporazuma, u neregularnim uslovima, te ne dobijaju radne dozvole, ima prevara oko plate, radnog vremena, zarade kasne ili im se uopšte ne isplaćuju, ili su umanjene, a žale se i na loš smeštaj. Upravo zbog tog problema, Predlog zakona je posebno važan sa aspekta radnih migracija, sprečavanja nelegalnog upošljavanja i trafikinga radne snage od strane sumnjivih poslodavaca, koji u uslovima krize nude široku lepezu sumnjivih poslova uz visoke zarade. Novi Zakon o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti treba da obezbedi jasan uvid u to gde je i koliko radnika iz Srbije angažovano. Novim Zakonom uvedena je i obaveza poslodavaca da obaveštavaju Ministarstvo rada da vodi radnike u inostranstvo, tako da ćemo tačno znati ko radi, gde radi i pod kojim uslovima. Nadamo se da će ovaj Predlog zakona doprineti boljoj zaštiti naših radnika, jer su njime uređena prava zaposlenih koji se upućuju na privremeni rad u inostranstvo, uslovi, postupak i obaveze poslodavca, saradnja organa i organizacija državne uprave koje vrše zaštitu i nadzor nad primenom ovog zakona. Obaveza poslodavca je da, pre upućivanja zaposlenog na privremeni rad u inostranstvo, zaključi aneks ugovora o radu, sa obaveznim elementima propisanim zakonom, kao i da izvrši promenu osnova osiguranja u jedinstvenoj bazi centralnog registra, obaveznog socijalnog osiguranja, u skladu sa propisima. Novina koju donosi ovaj zakon je postupak pripreme zaposlenog za upućivanje na privremeni rad u inostranstvo. U okviru ove pripreme poslodavac je dužan da zaposlenog informiše o svim bitnim uslovima života u državi i mestu u koje se zaposleni upućuje i da odredi kontakt osobu u inostranstvu. Poslodavac je dužan da zaposlenog koga upućuje na privremeni rad u inostranstvo, obezbedi zdravstveno, penziono, invalidsko osiguranje i osiguranje u slučaju nezaposlenosti, bezbednosti zdravlja na radu, smeštaj, ishranu, prevoz za dolazak i odlazak sa rada, zaradu i pripremu za upućivanje na privremeni rad. Svaki poslodavac koji upućuje radnike na privremeni rad u inostranstvo biće u obavezi da obavesti Ministarstvo za rad o tome koliko zaposlenih radi u inostranstvu, gde rade i kakva su ima prava obezbedili. Sa druge strane, olakšava se poslodavcima procedura obaveštavanjem ministarstva, skraćeni su rokovi za podnošenje obaveštenja o upućivanju, smanjena je dokumentacija, a koriste se i podaci koje poslodavci već prijavljuju u centralnom registru obaveznog socijalnog osiguranja. Organi i organizacije koje obavljaju poslove državne uprave u vezi sa nadzorom nad ostvarivanjem prava zaposlenih na privremenom radu u inostranstvu, utvrđenih ovim zakonom, dužni su da međusobno sarađuju, razmenjuju informacije u cilju zaštite prava zaposlenih upućenih na privremeni rad u inostranstvo. Zaštitu zaposlenih za vreme rada i boravka u inostranstvu obavljaju diplomatska, odnosno konzularna predstavništva Republike Srbije u okviru delokruga svoga rada. Predloženim aktom posebno je uređena zaštita maloletnih lica, time što se zabranjuje upućivanje zaposlenih mlađih od 18 godina, osim kada je zakonom drugačije određeno. Novina zakona je i to što se uvodi u obavezu da poslodavac odredi predstavnika zaposlenih koji će biti kontakt osoba za svaki problem. Novi zakon donosi mnogo oštrije sankcije za poslodavce koji prekrše njegove odredbe što takođe treba da doprinese boljoj zaštiti radnika. Visoke kazne treba da nateraju poslodavce da poštuju zakon, obezbede radnicima propisane uslove, prijave ih da ih vode van granica. Logično je da naše inspekcije ne mogu da obilaze svet i kontrolišu uslove rada na terenu, ali će im zakon omogućiti da uspostave bolju saradnju sa lokalnim inspekcijama i da tako uz pomoć kolega provere sve što je sumnjivo. Na taj način će povećati bezbednost i zaštitu radnika i ministarstvo će imati informaciju o njihovom boravku van zemlje i moći će da ih zaštiti. Inspekcija rada moći će da se diplomatskim putem obrati inspekcijama u drugim državama i da tako obavi kontrolu mesta gde zaposleni rade. Donošenje ovog zakona ne znači da više neće biti radnika koji rade na crno, jer svako može da na turističku vizu ode u inostranstvo i da tamo nađe zaposlenje. Ovim zakonom omogućiće se da oni poslodavci koji upućuju svoje zaposlene na rad u inostranstvo to urade u skladu sa zakonom ili će u suprotnom morati da plate visoke kazne. Na nivou EU procenjuje se da je oko milion zaposlenih bilo upućeno svake godine od strane svojih poslodavaca u druge zemlje članice. Prema podacima Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja oko hiljadu zaposlenih biva upućeno na privremeni rad u inostranstvo, pre svega u zemlje koje su nam geografski blizu, zemlje bivše SFRJ, ali i zemlje sa kojima postoje tradicionalno dobri poslovni odnosi poput Rusije, Belorusije i pojedinih afričkih i azijskih zemalja. Ukoliko se primeni evropski prosek u delu upućenih zaposlenih, realan broj upućenih iz Srbije na privremeni rad u inostranstvo bio bi desetostruko veći od zvaničnih podataka kojima raspolaže Ministarstvo za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja. Najveći broj upućenih i zaposlenih je u sektoru građevinarstva. Sa otvorenim tržištem Srbije prema stranim investitorima i multinacionalnim kompanijama pojavili su se i novi oblici upućivanja koji nisu prepoznati važećom zakonskom regulativom kao što je npr. međukompanijsko kretanje. Zainteresovanost evropskih država za srpske radnike iz godine u godinu je sve veća. Prema podacima iz Građevinske komore Srbije naši neimari su traženi u Švedskoj, Danskoj, Nemačkoj, Švajcarskoj, Irskoj, gde su dnevnice između 12 i 40 evra. Radnici u turizmu i ugostiteljstvu najviše se traže u Crnoj Gori, Hrvatskoj, Grčkoj i Turskoj, dnevnice se kreću od 12 do 15 evra. U Norveškoj se traže stručnjaci u crpljenju nafte i gasa, građevinski tehničari, inženjeri, kuvari i pekari. Austrija pokazuje povećanu potrebu za kvalifikovanim konobarima i kuvarima tokom zimske turističke sezone. U pograničnom području Danske i Švedske, koncentrisana je farmaceutska industrija i biotehnologija i povećane su potrebe za radnicima u tom sektoru. Osim toga, Švedska ima i povećanu potražnju za kuvarima i zidarima. Nemačka sa kojom naša država ima potpisan detašman i gde su srpski radnici pod kontrolom države, potražuje radnike za sektor nege starijih i dece, za ugostiteljstvo, električare, elektroinstalatere i vodoinstalatere. Možda i najbolje regulisan odnos Srbija ima u slučaju sa Nemačkom. Srbija, odnosno tada SFRJ je još 1988. godine potpisala Sporazum sa Nemačkom o upućivanju zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo na osnovu ugovora o izvođenju radova. On omogućava da poslodavci iz Srbije, koja nije članica EU, na pojednostavljen način izvode radove i upućuju svoje zaposlene u ovu zemlju. Na osnovu Sporazuma, Nemačka odobrava godišnju kvotu o maksimalnom broju radnika koji se mogu angažovati po ovom osnovu. Državljani Srbije koji se odluče na privremeni odlazak na rad u bilo koju stranu državu, moraju dobro znati da se posao legalno traži isključivo preko Nacionalne službe za zapošljavanje i privatnih agencija koje imaju licencu za rad, jer ukoliko se odluče na odlazak sa agencijom koja nije registrovana i koja nema dozvolu za rad, rizikuju da rade bez ugovora o radu, da im bude oduzet pasoš, ali i da na kraju mukotrpnog rada ne dobiju zaradu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubica Mrdaković Todorović.
Hvala predsedavajući. Poštovani gospodine ministre sa saradnicima, koleginice i kolege narodni poslanici, ja ću se u svom izlaganju zadržati na Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu i ukratko reći zašto smatram da je ovaj Predlog zakona dobar i da ga treba izglasati. Naime, intenzivan razvoj nauke i tehnike, nove tehnologije i nova zanimanja koje nam donosi vreme u kome živimo zahtevaju i usklađivanje postojećih zakona koji pokrivaju te oblasti, a posebno su bitne odredbe koje se tiču bezbednosti i zdravlja na radu zaposlenih. Povrede na radu su česta pojava kod nas, hteli mi to da priznamo ili ne, a povređivanje jednog zaposlenog gde on narušava, oštećuje ili gubi trajno svoje zdravlje je veoma teško za zaposlenog, a takođe sa druge strane mnogo košta i državu i poslodavca. Namera nam je da usvajanjem ovog zakona u što većem broju slučajeva delujemo preventivno, znači kroz preventivne aktivnosti, da sprečimo uzroke koji dovode do povređivanja na radu, profesionalnih bolesti i bolesti u vezi sa radom, a takođe da sprečimo i uzroke koji neretko dovode do gubitka ljudskih života. Ulaskom stranih investitora na naše tržište, suočili smo se sa novom praksom zaštite zdravlja zaposlenih, gde se svaka povreda na radu tretira kao gubitak celog kolektiva, odnosno kompanije i gde se smatra da odgovornost za povređivanje leži na svima, posebno na onima koji su bili zaduženi da vode računa o tome, jer povrede na radu ometaju i prekidaju proizvodnju, dovode do ostvarivanja nižeg dohotka, smanjuju poslovni ugled, a samim tim i konkurentnost zbog neispunjavanja ugovornih obaveza. S druge strane, ne treba sumnjati da na terenu postoje i brojne zloupotrebe instituta povrede na radu i to najčešće od strane zaposlenih jer se zbog takvih povreda uzima bolovanje i dobija 100% zarada, što je svakako pojava koja mora biti svedena na najmanju moguću meru ako već ne može biti u potpunosti iskorenjena. Dakle, izmenama i dopunama ovog zakona stvaraju se uslovi da svi učesnici radno-pravnih odnosa preuzmu svoj deo odgovornosti i da kroz pojačanu zaštitu i angažovanje na terenu kroz odgovarajuću obuku i adekvatne treninge i provere zaposleni budu pripremljeni za rad za svako specifično radno mesto i nikada ne dođu u situaciju da budu izloženi bilo kakvoj povredi. Brojne analize pokazuju da je za povređivanje na radu najčešće kriv ljudski faktor, kada zbog nepotrebne žurbe i brzine u radu, a time i nepažnje, ali i zbog potrebe da se uštede sredstva neophodna za kvalitetnu zaštitu kod radnika koji rade na crno, dolazi do povreda koje su ponekad i fatalne. Osim lica koja su zadužena za bezbednost i zdravlje na radu i poslodavca koji moraju da usaglase svoje poslovanje sa novim rešenjima, ja u svemu ovome jako bitnu ulogu vidim i u inspekciji rada. Smatram da će inspekcija rada kroz kontinuirani radna terenu stvoriti uslove da brojne stvari koje su poslodavcima nejasne budu razjašnjene i primenjene na pravi način. U praksi se dešavalo da, recimo, neke firme imaju nedovoljno kvalifikovano lice koje se bavi tumačenjem zakona i to najčešće ispadne da u zakonu ispadne onako kako njima najviše odgovara. To dalje dovodi do neprimenjivanja zakona na pravi način, a često i do povređivanja zaposlenih, pa inspekcija rada može nakon prijave povrede da sačini zapisnik i podnese prekršajnu prijavu protiv poslodavca, a nema sumnje da će u prekršajnom postupku poslodavac biti kažnjen. Zato smatram da je dobar deo tereta u sprovođenju novog zakona upravo na inspekciji rada, koja će kroz edukativni rad na terenu delovati, pre svega, preventivno. Sve u svemu, namera nam je da postojeća zakonska rešenja unapredimo i usaglasimo po evropskim direktivama, ali i da u budućnosti sprečimo sve negativne posledice koje nedovoljna bezbednost i zaštita mogu da prouzrokuju zdravlju zaposlenih. Time se osim čuvanja zdravlja zaposlenih, koje je i najbitnije, smanjuju nepotrebni troškovi lečenja, bolovanja i nadoknade, koji su mogli biti izbegnuti da se radilo kako treba. S obzirom da je postojeći zakon donet pre devet godina i da je za brojne stvari već zastareo i prevaziđen, smatram da ovaj Predlog zakona treba usvojiti i smatram da ćemo kroz izvesno vreme i njega ponovo inovirati i usaglašavati, a sve za dobrobitradnika, poslodavaca, društva i države. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Gordana Topić. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege i koleginice narodni poslanici, u današnjem obraćanju govoriću o Predlogu zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvu i njihovoj zaštiti. Građani Srbije, što nam je i svima poznato, već decenijama odlaze na privremeni rad u inostranstvo, a važeći zakon koji reguliše ovu oblast star je 17 godina, tako da je bilo neophodno da se prilagode i uklone mnogi nedostaci, počevši od terminoloških, pa do suštinskih, među kojima je nedovoljna zaštićenost radnika i nepostojanje obaveza poslodavca da prijavi Ministarstvu gde se zaposleni nalaze. To je za posledicu imalo da nijedan državni organ u Srbiji ne zna koliko trenutno radnika radi u inostranstvu. Osnovni motiv za odlazak naših građana u inostranstvo ogleda se u egzistencijalnom smislu, kako zbog nezaposlenosti, tako i zbog većih zarada. Radnici odlaze uglavnomu zemlje u kojima je nedostatak radne snage. Međutim, oni su često zloupotrebljeni, borave u inostranstvu bez međudržavnih ugovora, pod neregularnim uslovima, bez evidencije o boravku u inostranstvu, bez socijalnog i zdravstvenog osiguranja, ne dobijaju radne dozvole, zarade im nisu fiksne, često umanjene, a ponekad čak i ne isplaćene. Zatim, tu su loši uslovi po pitanju ishrane, smeštaja, što uglavnom priče o nehumanim uslovima isplivaju na površinu, kao što je već i pomenuto, kada se desi neka tragedija, a imali smo u februaru ove godine da je bio požar u radničkim barakama u Sibiru, gde je život izgubilo šest naših državljana. Procena Uprave za dijasporu Ministarstva spoljnih poslova jeste da u Ruskoj Federaciji na crno radi oko 15.000 naših građana, a evidencija o tome ne postoji, jer se oni u Rusiji vode kao turisti, a u stvari su uglavnom radnici na građevinama. Verujemo da će se donošenjem ovog zakona položaj naših radnika u inostranstvu poboljšati, da će najveći broj naših radnika biti zaštićen i da će se rad na crno svesti na minimum. Isto tako smo svesni da nećemo moći u potpunosti ukinuti rad na crno, jer kao što je ministar napomenuo, svako može otići kao turista u inostranstvo i tamo naći zaposlenje. Ono za šta se moramo boriti kroz medijske kampanje je upoznavanje naših radnika sa pravima i obavezama, kao i podizanje svesti o važnosti poštovanja važnih pravnih normi, kako od strane poslodavca, tako i od zaposlenih, a i države. Smatramo da je to svima u interesu. Ovim zakonom propisana je i obaveza poslodavca da obavesti nadležno ministarstvo, Ministarstvo rada, zapošljavanja, boračkih i socijalnih pitanja, da vodi radnike u inostranstvu, izvrši promenu osnovnog osiguranja u jedinstvenoj bazi centralnog registra, obaveznog socijalnog osiguranja, kao i da zaključi aneks-ugovor, čime je omogućena bolja kontrola i vođenje evidencije nadležnih organa o zaposlenima. Takođe, svi podaci će biti objavljeni na sajtu Ministarstva, čime se obezbeđuje transparentnost i još jedan vid provere tačnosti podataka. Svaki poslodavac je u zakonskoj obavezi da pre potpisivanja aneksa ugovora pripremi radnika za odlazak u inostranstvo, kako opštih prilika sa kojima će se susresti, od klimatskih promena, političke situacije, tako i po pitanju bezbednosti, zdravlja, osiguranja, visine zarade, radnog vremena, smeštaja, ishrane, a sve o trošku poslodavca. Posebna novina je određivanja kontakt osobe u inostranstvu radi dodatnih informacija, koja bi uticala na kvalitetniji život i rad zaposlenih u inostranstvu, a koja je ujedno i ovlašćena za davanje informacija državnim i drugim organima. Donošenjem ovog zakona imaćemo tačnu evidenciju o svakom zaposlenom, ko radi, gde radi i pod kojim uslovima. Kao što je moj kolega Petronijević rekao, oni koji poštuju zakon, za njih kazne ne postoje, ali za nepoštovanje zakonskih odredbi, poslodavac će biti kažnjen novčano u visini do milion i po dinara. Shodno vrsti obavljanje posla, ovo su greške koje su nedopustive jer se radi o životu i radu naših zaposlenih u inostranstvu. Stoga sam mišljenja da se visina novčanih kazni treba povećati. Nadzor nad primenom ovog zakona vršiće inspekcije za rad. Znamo da naši inspektori neće putovati po svetu i kontrolisati uslove rada na terenu, ali im je zato zakonom i međunarodnim sporazumom omogućeno da dobiju podatke sa terena i provere ostvarenost ugovorenih obaveza između poslodavca i zaposlenog. Ovaj zakon se odnosi na radnike koji se nalaze u radnom odnosu na određeno vreme i poslodavac ih šalje na rad u inostranstvo, posle čega se vraćaju na rad kod poslodavca. Isto tako važi i za radnike koji su zasnovali odnos na određeno radno vreme, pa ih poslodavac šalje na rad u inostranstvo, s tim što im se boravak u inostranstvu ne računa u taj ugovoreni period rada na određeno. Pored navedenog, odnosi se i na zaposlene koje poslodavac radi svojih potreba šalje na stručno osposobljavanje i usavršavanje, kao i u okviru međukompanijskog kretanja. Istakla bih da je neophodno razlikovati privremeni rad u inostranstvu od službenog puta, pod uslovom da boravak u inostranstvu ne prelazi 30 dana u kontinuitetu ili 90 dana sa prekidom u toku kalendarske godine, kao i u slučaju upućivanja diplomatsko-konzularnih predstavnika gde se ovaj zakon ne primenjuje. Za stanje zaposlenog na rad u inostranstvu potreban je aneks-ugovor, sem u slučaju kada ugovorom o radu to nije predviđeno, jer bez prethodne pisane saglasnosti, radnik ne može biti upućen na rad u inostranstvo. Od ovog zakona posebnu korist će imati mala i srednja preduzeća, jer preciziranjem uslova i procedura poslovanja naša preduzeća će postati konkurentna na savremenom i inostranom tržištu u skladu sa međunarodnim standardima. Mi socijalisti verujemo da će cilj ovog zakona biti ostvaren, a to je pospešivanje legalnog zapošljavanja u inostranstvu, a ujedno kontrolisanoj i transparentnoj administraciji, da će zaposleni u potpunosti biti zaštićeni i da će dobiti obećano, biti bezbedni, osigurani socijalno, zdravstveno i penziono i primati redovno ugovorene zarade. Stoga ćemo u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milorad Cvetanović. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Irena Aleksić. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Mirjana Andrić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, danas u ovom visokom domu raspravljamo o tri veoma srodna zakona. Posle iscrpnog izlaganja ministra, kao i mojih kolega poslanika, posebno od predstavnika poslaničkih grupa, ja ću dati samo jedan kratak osvrt zbog gledalaca, koji pomno prate skupštinska zbivanja, na zakon o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti zdravlja na radu. Ovo je krovni zakon iz oblasti bezbednosti zdravlja na radu, a donet je 2005. godine. Zašto dolazi do promene? Najvažnije je to da se ovaj zakon uporno usaglašava, odnosno godinama usaglašava sa propisima EU. Do sada je dostavljeno preko 35 propisa iz ove oblasti, kao i činjenica da su određeni nedostaci u primeni ovoga zakona u praksi zbog dugog perioda u kom se on nije menjao, a posebno kada se to odnosi na specifične aktivnosti vojske i policije. Ulaganje u bezbednost na radu nije trošak, kako ste rekli vi, gospodine ministre, jer ovo ulaganje čuva ono što je najvažnije, a to je zdravlje i život zaposlenih ljudi. Ovim zakonom obrazovana je i Uprava za bezbednost i zdravlje na radu, kao organ uprave u sastavu Ministarstva za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja. Direktorka ove uprave, koja je takođe prisutna danas kao vaš saradnik, gospođa Vera Božić Trefalt je u jednom od intervjua rekla da na otklanjanju stresa, koji prati gotovo svaki posao, veliku ulogu ima razgovor između poslodavca i zaposlenog, a takođe treba uvesti i upražnjavanje mnogih vrsta sportova i drugih vidova rekreacije na poslu da bi se taj stres smanjio. Kada već govorimo o stresu, jedna od agencija koja se bavi ovom problematikom „Džobs ritejd“ je za 2015. godinu, kao najstresniju profesiju odredila profesiju vatrogasca. Ona je na skali od jedan do sto dobila 71 poen. Na drugom mestu je aktivna vojna služba sa ocenom 70,78, dok je na trećem mestu još jedno vojničko zanimanje general. U prvih pet stresnih profesija spadaju još i pilot i policajac, što je veoma logično, ali na opšte iznenađenje na šestom mestu je profesija glumca sa 50,33%. Možda to jeste iznenađenje za zapadne ekonomije, ali za našu smatram da nije, jer su primanja glumaca kod nas izuzetno mala, a broj snimljenih filmova i serija gotovo zanemarljiva. Kada bih ja pravila ovu listu, na prvom mestu bih stavila one radnike i službenike koji svakodnevno očekuju gubitak posla i odlazak na biro rada. Nadam se da će takvih biti malo. Zakon o bezbednosti zdravlja na radu ne odnosi se na obavljanje specifične vojne službe u Vojsci Srbiji i obavljanje policijskih i poslova zaštite i spasavanja. Zakon bliže definiše pojam „poslodavac“, a koliko se vodilo računa o interesima malih i srednjih preduzeća, koja su i u razvijenim zapadnim ekonomijama okosnica privrednog rasta i razvoja, govori član 16. „Poslodavci koji imaju manje od 20 zaposlenih u delatnostima: trgovina na malo, uslugama smeštaja i ishrane, informisanje i sl, poslove bezbednosti zdravlja na radu mogu da obavljaju sami, a nisu ni obavezni da polože stručne ispite iz ove oblasti“. Razumevanje zakonodavca, po meni, potiče iz činjenice da je po podacima iz 2013. godine u Srbiji bilo 93.754 preduzeća, a od tog broja su čak 81.444 mikro preduzeća ili 87,2%, a 9.353, odnosno 10% mala preduzeća. Velikih preduzeća ima svega oko 3%, što znači da se težište ovog zakona svakako mora usredsrediti na mikro, mala i srednja preduzeća. U delatnostima gde se najčešće dešavaju teške i smrtne povrede, građevinarstvo, poljoprivreda, rudarstvo, prerađivačka industrija i sl, poslodavac je dužan da za poslove zdravlja na radu odredi lice koje ima najmanje završeno visoko obrazovanje u trajanju od najmanje četiri godine. Ideja zakonodavca je dobra, ali neće biti dovoljna ukoliko se zajednički ne založe i poslodavci i zaposleni u cilju dizanja nivoa zaštite na radu. Odredbe člana 18. i 19. Predloga zakona, nalažu licu zaduženom za bezbednost i zdravlje na radu da mora kontinuirano da usavršava znanje iz tih oblasti kroz program usavršavanja znanja koji donosi ministar nadležan za rad. Zakon je pooštrio i uslove dobijanja licenci za obavljanje poslova bezbednosti zdravlja na radu, a utvrdio je rok na koji se licenca odnosi, a to je pet godina, kao i uslove po kojima se ona obnavlja. Namerno, nisam ništa govorila o kaznenim odredbama zakona, iako ih u potpunosti podržavam i što se tiče uslova pod kojima se izriču kazne, kao i njihove visine. Ukoliko dođe do raskoraka između normativnom i stvarnog, odnosno između teorije i prakse, zakon će izgubiti svoj smisao. Suština je u promeni svesti i poslodavca i radnika, kao i ljudi koji su određeni da se bave bezbednošću i zdravljem na radu. Poslodavcu ne sme cilj biti dobijanje licence, a radniku površno poznavanje sa propisima vezanim za bezbednost i zdravlje na radu, već stvarno ulaženje u srž problema, jer sve ono što je naučeno, a primenjeno u praksi doprineće, sa jedne strane, smanjenju broja povreda profesionalnih obolenja i smrtnih slučajeva na radu, a sa druge strane, smanjenju troškova preduzeća, lečenju, broju izgubljenih radnih sati, odšteta i slično. Zbog svega što ovi zakoni donose, ja ću u danu za glasanje glasati za, što će uraditi i moje kolege iz SNS, ali verujem i da će i koalicioni partneri, kolege iz opozicije dati svoje istorijsko da. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Milan Petrić.
Poštovani predsedavajući, poštovani predstavnici Vlade, poštovani ministre, poštovane kolege i koleginice, danas su pred nama, pored odluka tumačenja konvencije, dva predloga zakona koji uređuju dve ozbiljne oblasti. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu je veoma bitno urediti, što preciznije, a zarad bolje primene na samom terenu. Gledajući ko je sve učestvovao u izradi ovog dokumenta, siguran sam da su uloženi maksimalni napori da se napravi kvalitetan predlog zakona. Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti je zakon koji uređuje oblast u kojoj su se naši radnici, radeći u inostranstvu na raznim poslovima, susretali sa raznim problemima. Bitno je da svakom ko želi da radi da se pruži mogućnost zapošljavanja ili u državi ili van nje. Takvim načinom se i privreda oporavlja. Takvim načinom se izlazi iz krize. Kada se pruži takva mogućnost za takvim zapošljavanjem, onda se moraju zaštiti njihova osnovna radna prava. Radni status naših zaposlenih u inostranstvu je nestabilan. Neophodno je da se zaposleni osećaju sigurno i da je njihov radni status definisan, jer će to siguran sam uticati na kvalitet pruženog rada. Smatramo da će ovaj Predlog zakona, takođe, uticati i na smanjenje sivog tržišta radne snage. U tom sivom tržištu naši radnici su se posmatrali samo kao roba, pa su se samim tim prema njima tako i ophodili, a što je prouzrokovalo niz neprijatnih i naravno katastrofalnih situacija. Drago nam je što će ova oblast napokon biti uređenija i što će osobe koje su iskorišćavale takve situacije snositi zakonske posledice. Međutim, pričajući o rešenjima datim u ovom Predlogu zakona, smatram da period upućivanja zaposlenog na privremeni rad bi se trebao produžiti na period duži od 12 meseci, jer postoje projekti koji traju duže od navedenog roka. Mislimo da će ovaj zakon omogućiti bolju evidenciju zaposlenih van naše države. Takođe, mislimo da se drugim podzakonskim aktima treba pratiti i kontrolisati primena ovog zakona. Srpska narodna partija pozdravlja ideju o donošenju ovog zakona, kao i svaku ideju koja povećava zaposlenost naših građana, kao i set svih zakona koji poboljšavaju pravni poredak naše države. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik dr Muamer Bačevac.
Uvažene koleginice narodne poslanice, uvažene kolege narodni poslanici, časni ministre, uvaženi gosti, zaista kada govorimo o bezbednosti i kada govorimo o radnicima, to je tema koju mi iz SDP najviše volimo. To su pitanja kojima se mi značajno ideološki bavimo, jer briga o radniku zaista je naša osnovna motivacija i ulaganje praktično u radnike je osnova. Mislimo da je to preduslov za razvoj ove države. Izuzetno je dobar set zakona danas pred nama. Prvi zakon koji se bavi bezbednošću radnika i njihovim zdravljem uklapa se u strategiju bezbednosti koju smo mi pripremili, koja obuhvata period od 2013. do 2017. godine, a glavni cilj i mi hvala Bogu i zahvaljujući radu ovog ministarstva i samog ministra, idemo u tom pravcu, a pravac nam je i cilj nam je da smanjimo za 5% povrede na radu koje se dešavaju u odnosu na evidenciju koju imamo od strane stručnih komisija. Moram da pohvalim da rad ovih komisija je i ono što je naglasio sam ministar, bio intenzivan u prošlom periodu i pokazuje zaista jednu volju da se prevenira i da se smanji broj povreda na radu, što je izuzetno bitno za ovo društvo i za vaše Ministarstvo i za sve nas. Vrlo je bitno i srž ovog prvog zakona je ono što smo videli, da se praktično podigne nivo znanja i nivo veština koje imaju ljudi koji će se baviti zaštitom na radu. To je krucijalno i to je izuzetno dobro rešeno i ono što je rekao uvaženi ministar u uvodnom delu, a to je da će se uvesti sankcionisanje, ali moram da kažem da se ovim zakonom uvodi institucija nagrada i da će se odavati javna priznanja. Znači, u metodologiji psihološkoj najbitnije dve stvari je - kazni, nagradi. Mi u ovom zakonu imamo i to je nešto što je zaista inovativno, što je novo i što će biti jako dobro u ovom zakonu. Želim da pohvalim rad Uprave za bezbednost kojom zaista dugo godina rukovodi gospođa Vera Božić Trefalt, praktično je rad i sama ingerencije koje vidim ovde u članu 60, što mi i usvajamo je srž praktično zadatka i onoga na čemu ovaj zakon insistira. Jedna od tih tačaka kaže da ova uprava priprema metodologiju za obavljanje poslova, pregleda o ispitivanju, itd, itd. Najbitniji element ovog zakona verujem da je usaglašavanje ove uprave koja je do sada dobro radila. Ja vam zahvaljujem na tome i naravno, ovo shvatite kao podršku na tom putu, jer briga, ono što se ovim zakonom i ovom upravom radi o radnicima, pre svega o vulnerabilnim grupama, o mladim ljudima, o starim ljudima, o trudnicama, o dojiljama, mora biti na posebnom mestu i to je ono što ovo ministarstvo jako dobro radi i mi smo zaista zadovoljni time. Zakon je jako dobar. Mi iz SDP ćemo ga svakako podržati. Mogao bi o svakoj tački, čuli smo mnogo lepih reči o ovom zakonu, jer je zaista kvalitetan. Znate, ja sam lekar medicine. U fiziologiji postoji jedan fenomen zove se Aksonov fenomen, to je kada čovek proguta nešto oštro, organizam nađe načina da onim tupim delom ga izbaci iz sistema za varenje, na taj način smanjujući mogućnost povreda. Upravo verujem da ovakvim zakonima mi i u društvu to rešavamo i na pravi način to sprovodimo, da ako se desi povreda, a povreda će biti, da one budu što manje, da na pravi način pristupimo, jer vidite ovde će sada poslodavac morati u toku 24 sata da prijavi nešto što se desilo, što je od izuzetne važnosti. To je krucijalna stvar. Da ne ulazim u sitne detalje, još jednom pohvaljujem zakon, mi ćemo stati i glasati za njega. Za mene je izuzetno bitan zakon, obzirom da dolazim iz Novog Pazara, iz Sandžaka, verujem i za druge delove ove zemlje i unutrašnjosti, jeste zakon, odnosno Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i o njihovoj zaštiti. Zaista je dobro i zaista dobar predlog ovog zakona da obuhvatimo i da kompletno zakonodavstvo obuhvatimo praktično ovu grupu ljudi, jer moram da naglasim da ceo moj kraj zavisi praktično od tih ljudi koji rade u inostranstvu privremeno. To su brojne firme i izuzetno je dobro što ovaj zakon uređuje, jeste dobra komunikacija i informisanost tih ljudi. Verujem da će usvajanjem ovog zakona ovi ljudi imati bolje informacije, gde idu da rade, šta rade, kako su zaštićeni i na koji način i koja su njihova praktično prava i koje su njihove obaveze. To je zaista dobar predlog. Mi ćemo takođe stati iza njega i izuzetno mi je drago što su ovi danas predlozi zakona na raspravi. Još jednom hvala vam i podržaće Socijaldemokratska partija ove zakone.
Zahvaljujem gospodine Bačevac. Reč ima narodna poslanica Biljana Hasanović Korać. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, kao što smo iz dosadašnje rasprave već čuli i iz dnevnog reda, danas je pred nama set od tri predloga zakona. Prvi je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu i čuli smo da su razlozi za donošenje ovog zakona brojni, pre svega, to što je sada važeći zakon donet 2005. godine, od kada su se promenile mnoge okolnosti, praksa je pokazala i neke nedostatke i potrebe za promenama. Posebni problemi su u primeni Zakona o bezbednosti i zdravlja na radu uočeni kod specifičnih aktivnosti Vojske i policije, pa je bilo potrebno to regulisati na novi način i niz drugih pitanja nabrojanih u obrazloženju koje smo dobili uz Predlog zakona. Smatram da smo svi pročitali i Predlog zakona i obrazloženje, pa neću navoditi ono što tamo već piše. Slažemo se da je Zakon iz 2005. godine trebalo inovirati i usaglasiti sa sada postojećim potrebama. Mislimo da to ipak nije urađeno na dovoljno studiozan i celishodan način i svojim obrazloženjem nas baš i niste ubedili u to. Naša poslanička grupa Boris Tadić, Socijaldemokratska stranka, Zajedno za Srbiju i Zeleni Srbije je podnela amandmane kojima želimo naravno u interesu građana da konstruktivno utičemo na kvalitet teksta zakona. Nadamo se da ćete dobro razmotriti amandmane i da ćete imati razumevanja i shvatiti šta smo želeli i da ćete i prihvatiti. Čak i da je zakon najbolji ako se ne obezbedi puna primena, nema efekata. Zato gospodine ministre morate da preduzmete sve raspoložive mere da se zakon kad bude donet i primenjuje i to da se trajno primenjuje, da se ne desi kao sa Zakonom o radu, koji je takođe iz vaše nadležnosti. Naime, juče je u Dnevniku objavljena izjava Saveza samostalnih sindikata Srbije i Sindikata Nezavisnost koji su tražili od Ministarstva rada i Inspektorata za rad da hitno reše problem neisplaćenih plata. Takođe su ukazali da se zaposlenima ne dostavljaju obračuni zarada i naknada zarada tzv. platni listići, čime se krši Zakon o radu. Ukazali su da je postala masovna pojava da poslodavci koji ne isplaćuju zarade ne daju ni platne listiće, tako da zaposleni imaju još veći problem da ostvare svoje na papiru garantovano pravo i sudski naplate potraživanje proistekla iz radnog odnosa. Konstatovali su i da sudovi sada sporije rade i da ne žure da odmah rešavaju radničke zahteve, iako se zna da su sporovi iz radnih odnosa hitni. Žak i kada imaju kompletnu dokumentaciju ti se sporovi dosta dugo odvijaju. Naveli su spisak od 10 preduzeća koji ne daju obračunske platne listiće svojim radnicima, od kojih su šest javna komunalna preduzeća i mislim da bi i o tome morali da povedete računa i da Vlada preduzme mere koje ima kao ingerenciju nad ovim preduzećima. Poslodavci koji se ne pridržavaju zakonske obaveze da redovno radnicima daju obračunske listiće mogu platiti kaznu i do dva miliona dinara. Mi se zalažemo da u primeni zakona, koji je danas na dnevnom redu kad bude usvojen, kao i u primeni Zakona o radu i svim drugim iz vaše nadležnosti, inspekcije budu više angažovane i da deluju pre svega preventivno, pa tek onda i represivno, jer često postoji računica između plaćanja kazni i izvršavanja obaveze. Jeste problem, iako obračunski listić ima na sudu snagu izvršne isprave, da radnik podnese sudu taj obračunski listić. To se sve više događa, ali se još uvek u krizi sada kada su mnogi bez posla svaki posla svaki radnik zapita da li da pokrene spor pred sudom, jer treba da nastavi da radi kod tog poslodavca i naravno da se boji za svoje radno mesto. Zato kažem, ovo sam navela kao primer, važno je da se zakon koju bude donet primenjuje, da se obezbedi njegova kontinuirana primena. Drugi po redu je Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti. Gospodine ministre, kažete da Zakon o zaštiti građana SRJ na radu u inostranstvu koji je donet 1998. godine nije bio dobar, da je bio suviše komplikovan za primenu, konfuzan i da se zato i ne primenjuje. Pa, te 1998. godine vlast je vršila opcija kojoj ste i vi pripadali. Ovo kažem samo da se zna ko je doneo takav zakon i da ne napravimo opet istu grešku. Pored toga ova vladajuća većina koja sada vodi Srbiju već više od tri godine imala je dovoljno vremena i mogućnosti da se ranije pozabavi ovom materijom i da donese ovaj zakon ranije, ali očigledno da se Vlada i ministri više bave izborima, rekonstrukcijom Vlade, izborima i tako u krug. Onim što treba da bude jedna od osnovnih delatnosti izvršne vlasti, a to je predlaganje zakona i drugih propisa i kontrola primene istih nije u fokusu interesovanja trenutno, već se interveniše kad istekne neki rok, kad ne mogu da se ispune neki uslovi, kada se desi neka tragedija, kao što je tragedija u Rusiji sa našim radnicima bila povod za donošenje ovog zakona, kad se dogodi elementarna nepogoda, pa i kad treba da se usklade odredbe prema nekoj odličnosti, i to smo imali na dnevnom redu. Ali, bolje ikad, nego nikad. Dobro je da se i sad pristupilo donošenju ovog zakona i da se ova materija reguliše na novi način. Vlast treba da vodi računa o svim građanima pa i onima koji su upućeni na privremeni rad u inostranstvo, da ne bi tamo bili prepušteni sami sebi. Već je bilo dosta reči o sadržini samog zakona i o onome što želite da postignete njime. Naša poslanička grupa je takođe i na ovaj tekst zakona podnela nekoliko amandmana i o njima ćemo pričati kada bude na dnevnom redu rasprava u pojedinostima. Treći po redu je Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije o nadležnosti merodavnom pravu, priznanju i izvršenju odluka i saradnji u materiji roditeljske odgovornosti i mera za zaštitu dece. Konvencija je usvojena 1996. godine pod okriljem Haške konvencije za međunarodno privatno pravo. Stupila je na snagu 2002. godine. Moram da priznam da nismo baš žurili da je ratifikujemo, ali nismo ni poslednji od članica EU. Nije je ratifikovala još Italija. Ovoj konvenciji se pridružila ukupno 41 država. Od toga 27 članica EU.Pošto težimo pridruživanju ostalim članicama i EU i pošto težimo onim merama kvaliteta života koji važe u razvijenim zemljama dobro je da smo konačno dobili i ratifikaciju ove konvencije na dnevni red. Svesni smo svi koliko su za razvoj dece važni razvoj i zaštita odnosa u porodici, odnosa dece i roditelja, staralaca, hranilaca. Svesni smo, pogotovo mi koji se bavimo pravom, koliko ima problema kada dođe do problema u porodici, kada dođe do razvoda roditelja, do poveravanja dece, do odlučivanja ko će da se stara o njima, ko će da ih izdržava, a sve je još komplikovanije ako je prisutan i strani elemenat, ako je jedan od roditelja strani državljanin. Ja kao advokat sam u praksi imala čak i takve slučajeve i znam da smo vrlo često bili nemoćni, tako da zaista podržavam ratifikaciju ove konvencije. Konvencija uređuje pitanje roditeljske odgovornosti koja podrazumeva ne samo ovlašćenja i dužnosti roditelja, već i starateljstvo, hraniteljstvo i druge slične ustanove, kao i zastupanje deteta u prekograničnim situacijama. Konvencija uređuje materiju roditeljske odgovornosti i drugih mera za zaštitu dece, kombinujući dva metoda, metod unifikacije i metod saradnje, što takođe mislim da je veoma dobro. Postavljeni su osnovni ciljevi konvencije i ja neću da ih nabrajam. Oni su i u samoj konvenciji i u obrazloženju dosta detaljno dati. Samo ću da spomenem ono što se kao novi termini koje treba da usvojimo i mi da primenjujemo isteče, to su kriterijumi uobičajenog boravišta deteta, koje se sada uzima kao kriterijum za utvrđivanje nadležnosti organa koji će da odlučuju. Zatim, kriterijum pri radu organa – najbolji interes deteta, što i jeste najvažnije, ali je bitno da se to u praksi i primeni. Konvencija obavezuje države ugovornice da odrede centralne organe koji treba da međusobno sarađuju u cilju efikasne zaštite dece. Mislim da je to važno, da se zna ko je i iz koje države nadležan da međusobno sarađuje u rešavanju ovih pitanja. Srbija je do sada ratifikovala Hašku konvenciju o građanskim aspektima međunarodne otmice dece, Hašku konvenciju o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja i Haški protokol o određivanju merodavnog prava za obaveze izdržavanja, ali mislim da je ova konvencija…
Gospođo Korać, vaša poslanička grupa nema više vremena.
Dobro, ali samo da završim rečenicu.
Izvolite, završite.
Dakle, mislim da je ova konvencija od velikog značaja i naša poslanička grupa će je bezrezervno podržati.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Tanja Tomašević Damnjanović, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Živković. Izvolite, gospođo Damnjanović.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, kolege i koleginice narodni poslanici, danas su pred nama veoma dobri predlozi zakona i ja ću se u svom izlaganju fokusirati na Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti, za koji smatram da je veoma važan zakon za sve. Njime je pogođena suština interesa kako poslodavca, tako i zaposlenih. Cilj ovog zakona jeste da pospeši zapošljavanje u inostranstvu i da omogući poslodavcima da u jednoj olakšanoj proceduri zapošljavaju ljude u inostranstvu, ali i da ti zaposleni budu zaštićeni u potpunosti i dobiju ono što im je obećano, odnosno da ih niko ne prevari, da imaju bezbednost zdravlja na radu, socijalno i penziono osiguranje i da primaju zarade. Svedoci smo da su radnici upućivani na rad u inostranstvo od strane sumnjivih agencija, bez ikakvih papira, te za svoj rad nisu dobijali nikakve naknade, a da su proverom inspekcijskih službi u inostranstvu vraćeni u zemlju jer nisu imali dozvole za rad. Po ovom zakonu svaki poslodavac koji upućuje radnike na privremeni rad u inostranstvo, biće u obavezi da o tome obavesti Ministarstvo za rad, odnosno da pruži obaveštenje o tome koliko zaposlenih radi u inostranstvu, gde rade i kakva su im prava obezbedili.Ovim zakonom će se omogućiti da oni poslodavci koji upućuju svoje zaposlene na rad u inostranstvo to rade u skladu sa zakonom, ili će u suprotnom platiti visoke kazne. Naime, ovim zakonom mi se borimo i protiv rada na crno u Srbiji. Ciljevi koji se donošenjem ovog zakona postižu jesu: objedinjavanje zakonske materije, unutrašnja i spoljna usklađenost zakonske regulative, savremena zakonska rešenja prilagođena modernom, tržišnom, ekonomskom, finansijskom, pravnom, ustavnom i društveno-političkom poretku i sistemu, uspostavljanje novog zakonskog koncepta u postupku obaveštavanja državnih organa, nadzor i saradnje radi predupređenja i ispravljanja nepravilnosti u postupku, upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo, a na osnovu iskustva iz prakse, zakonsko prepoznavanje i regulisanje određenih posebnih oblika upućivanja zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo, kao i uvođenje posebne zaštite pojedinih kategorija zaposlenih. Bitno je da se ovim zakonom najcelishodnije i najpouzdanije rešavaju problemi koji nisu mogli biti regulisani starim saveznim Zakonom o zaštiti građana Savezne Republike Jugoslavije na radu u inostranstvu, niti Zakonom o radu. Zbog svega gore navedenog, u Danu za glasanje ja ću podržati ovaj predlog zakona, kao i druga dva predloga koji su danas pred nama na dnevnom redu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospođo Tomašević Damnjanović. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković, a nek se pripremi narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Jako je dobro kada se neki deo života u jednoj državi kodifikuje kroz zakon i to je, naravno, jedno od obeležja jedne civilizovane države, ali donošenje zakona je samo početak procesa. Mnogo važniji deo procesa je primena tog istog zakona. Ovde imamo objedinjenu raspravu za tri zakona, a jedan se tiče konvencije koja je nesporna i koju je trebalo i ranije verifikovati i tu nema nikakve sumnje. Ova dva zakona su dobar pokušaj, ali samo dobar pokušaj da se urede ove dve oblasti. Jako mi je žao da imamo 2015. godine, u godini kada svi predstavnici vlasti govore o tome da nam je toliko dobro da nas prosto sramota, da zapošljavanje blista, da se diže standard, da smo mi država bez bilo kakvih obeležja recesije, da ne možemo da se odbranimo od stranih investitora i domaćih, da tek sad donosimo zakon o radnom angažovanju, o upućivanju zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i o njihovoj zaštiti. Posebno u vreme kada je očigledno jasno da vrlo malo naših firmi radi bilo šta u inostranstvu. Naprotiv, ne mogu da dobiju posao ni u svojoj sopstvenoj državi Srbiji. Tako da, to je dobar pokušaj, ali malo nije u skladu sa vremenom u kome se nalazimo. Kada se govori o zaštiti ljudi koji se šalju na rad u inostranstvo, povod za ovo nije inostranstvo, nego Rusija, posebno Rusija, posebno te nama daleke, ali prijateljske zemlje, čije prijateljstvo ne možemo da protumačimo već decenijama ili vekovima. To se ne dešava u civilizovanim zemljama. Osnovni zakon, odnosno prvi zakon u ovom setu je Zakon o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. Tu smo čuli jedan interesantan podatak, da 40% stradalih, bilo ne dao bog smrtno, bilo sa povredama, je u onih koji rade na crno. Pa, nije to argument. Argument je da 60% onih koji stradaju su oni koji rade na belo, odnosno formalno. To je strašno. Naravno, strašna je i ova druga činjenica o radu na crno, ali nemojte time da pravdate to što postoji rad na crno i da je to razlog što ima puno povređenih i onih koji su doživeli smrt na svom poslu. To je posao vašeg ministarstva, da nema tih koji rade na crno, a ne da pravdate – veliki je broj povređenih time što oni rade na crno. Pitanje je ko je odgovoran za smrt dva radnika pre sedam-osam dana, ili 15 dana, ne znam tačno, koji su poginuli radeći na pruzi? Pruga teško može da bude privatna, teško može da bude tajkunska, teško može da bude bivši režim, teško može da bude bilo šta, nego je pruga apsolutno javno dobro. Kako je moguće da na pruzi rade ljudi koji rade na crno? Koji direktor, šef, ministar, zamenik ministra, pomoćnik ministra, sam gospod Bog ili predsednik Vlade je podneo ostavku zbog toga što se to desilo? Naravno, niko. Istovremeno bih voleo da mi ministar, ili neko ko to zna, objasni kako mislimo da povećamo bezbednost ljudi koji rade, ako bacamo pare za neki nacionalni stadion? Verovatno će to biti srpski stadion ili stadion „Srbija“. Kako to da objasnimo ljudima koji odlaze na posao svaki dan bez minimuma zaštitne opreme, bez bilo kakvih zaštitnih sredstava? To je pitanje koje je jako važno. Konačno, zdravstveni pregledi, sistematski pregledi, redovni, šteta što to nije uneto u ove izmene zakona i da počnu da se primenjuju sa vrha, da počnu da se primenjuju od Vlade Srbije, pa da se onda ide po dubini, jer, naravno, najvažnija stvar na svetu je da budu zaštićeni ljudi koji rade…
Gospodine Živkoviću, ja vas molim da pričate o temi, a ne da vređate nekoga ko ne može da se brani u ovoj Skupštini.
Koga vređam, izvinite? Ja govorim o tome da sistematski pregledi treba da budu dobar običaj u ovoj državi i, naravno, da se primenjuju po vertikali, odozgo pa na dole. To bi pomoglo i onima gore, ali mnogo više… [[Isključen mikrofon.]]
Zahvaljujem se, gospodine Živkoviću, isteklo je vreme. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, nerazumnom je teško dokazati da je nerazuman. Da se to može, on ne bi ni bio nerazuman. Što se tiče mog prethodnog kolege poljoprivrednika, ja ću da ga podržim oko rada na crno. Veoma ću da ga podržim. Ovog trenutka tražim od Ministarstva rada i od drugih ministarstava da mi se dostave podaci kako je zasađen vinograd na Fruškoj gori. Koja radna snaga je to zasadila? Da li su bili prijavljeni? Da li su bili uplaćeni doprinosi? Da li im je bio uplaćen PIO? Da li se to desilo prilikom sadnje? Da li se to desilo prilikom održavanja ili da li se to desilo povodom berbe? Želim da mi ministarstvo dostavi i da li je ta firma koja je dobila 525.000 evra od države da zasadi vinograd na Fruškoj Gori, da ga zasadi u proleće 2007. godine na zemljištu koje je zakupila 7. novembra 2007. godine, dakle, tražim od ministarstva da mi dokaže kako su to radnici u proleće 2007. godine sadili vinovu lozu na zemljištu koje je nastalo u novembru 2007. godine? Tražim tačne podatke da li se neko eventualno povredio na radu, da li je bio zbrinut, na koji način, da li se možda zasekao vinogradarskim makazama itd? Što se nacionalnog stadiona tiče, čuo sam izjavu mog poljoprivrednika da je Staljin imao nacionalni stadion. Nije tačno, nije ga imao, ali ga imaju recimo Rumunija i Poljska, ali nemaju takve vinove zasade od 52 ha bivšeg premijera. Za te pare su izgradili moderne nacionalne stadione koji imaju sadržaje, koji nisu samo sportski nego su i drugi sadržaji koji donose nove poslove. Uzgred budi rečeno Staljin nije imao konc logor na tom stadionu nekom nacionalnom, ali znam bivšeg premijera koji je uhapsio 12.000 ljudi 2003. godine, od tih 12.000 ljudi je procesuirano jedva 1.000 i od tih 1.000 devetsto i nešto je oslobođeno. Dakle, sa tih 12.000 ljudi mogao se napuniti poveći međunarodni stadion, pa ako već prigovara na tim nacionalnim stadionima, ako već prigovara na nekim dijagnozama, ako već nije smeo TV duel kod mene, pa je u Šapcu pobegao, ako već nije smeo sa mnom na poligraf, ako je već želeo da istakne svoju vojničku karijeru i pričao o dijagnozama, nudim da ukrstimo vojne knjižice. Dakle, da vidimo ko je bio slobodan da služi državi, a ko je bio slobodan samo da se državom služi. Prošli put je poželeo, neko se seća, rekao je da smo bili miševi, da smo se zavukli za vreme agresije itd. dok je on nosio uniformu, da vidimo da ako neko ko već priča o dijagnozama, poslednji koji treba da priča jeste moj kolega poljoprivrednik. Zahvaljujući toj nekoj lažnoj dijagnozi oslobođen je služenja vojnog roka. S obzirom da je on meni prigovorio, gospodine predsedavajući prošli put da nisam imao priliku da govorim, možete da snimite sve pečate na vojnoj knjižici o svim vojnim rokovima koji su trajali 15 meseci i vojnim vežbama i ratnim rasporedima itd. Nudim mu da ukrstimo vojnu knjižicu. Slažem se sa njihovim zalaganjem za radnička prava, u potpunosti se slažem. Podržaću ga u tom delu, samo da pronađem, poginuo radnik tu i tu, pao radnik sa zgrade, u „Tigru“ poginula tri radnika, to su samo naslovi, neki od naslova u štampi. Slažem se da radnička prava budu do maksimuma, ali nigde ne vidim da je poginuo neki njihov prijatelj tajkun. Možda se na Maldivima, na jahti sapleo o neku pevaljku, pa pao na klješta od jastoga, ja to ne mogu znati, ali to u štampi nije bilo. Dakle, ja se slažem kada se neko zalaže za radnička prava, jer ja se prvi za njih zalažem, bio sam radnik IMT i tada je Beograd imao 230.000 radnika u proizvodnji. Kada sam došao u ovu Skupštinu 2012. godine ponovo, Beograd je imao 20.000 radnika u proizvodnji, odnosno 10 puta manje iako je imao 50% više stanovništva nego što je to bilo 80-tih godina. Ukoliko se neko zalaže za radnička prava treba i da kaže da je radnička prava oduzeo neko ko se obogatio u divljoj, predatorskoj privatizaciji. Slažem se sa svim radničkim pravima, ali to treba da rade ljudi koji nisu bili umešani u uspostavljanje jednog divljeg kapitalizma koji nigde do sada nije viđen. Dakle, ukoliko su uništavali radna mesta, uništavali su stotine hiljada radnih mesta oni ne bi trebali time da se bave. Kad smo već bili kod vinograda molim ministra za rad da ovo zapiše, da se za sezonsku radnu snagu nekom uredbom propiše da ubuduće, da poslodavci, poljoprivredna gazdinstva kupuju nalepnice koje će biti po ceni da se makar socijalno i zdravstveno ti radnici zbrinu da u slučaju neke povrede na radu mogu zahvaljujući toj uredbi da se zbrinu jer su oni radna snaga koja ide u nadnicu, veoma su izloženi suncu, vetru, kiši, ponekad i mrazu i bilo bi red da ih na određeni način zaštitimo da pri tome mnogo ne opteretimo poljoprivrednike jer su oni na vrlo niskim granama što se tiče ekonomskog i socijalnog opstanka. Nestala je cela prerađivačka industrija. Nestali su poljoprivredni kombinati. Nestao je ogroman broj radnih mesta i sada neko ko je najzaslužniji za propast radničke klase, za to što nezaposleni tumaraju u predgrađima, zato što plata i penzija više nema, nemaju podršku u proizvodnji da bi bile veće. Sada neko ko je živeo od zaduženog i zaduživao državu i tako zaduživao preostali broj radnika, neko ko je sa prihodovne strane izbacio 400.000 radnika i prebacio ih na rashodovnu stranu i doveo ih u priliku da se njihove rane, psihičke rane zato što su ostali bez posla u pedesetim godinama ne mogu da se vide, a duboke su i lako ne zaceljuju. Takvi treba da znaju da su oni državu doveli na stanje koje je bilo na Marsu, bilo je uslova za život u Srbiji ali nije bilo života. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Rističeviću. Reč ima ministar Aleksandar Vulin.
Zahvaljujem. Mi ovde slušamo zapravo izlaganje nekih naših prethodnika, posebno ovih iz bivšeg režima, a mogli smo da slušamo auto projekciju. Ko je rekao iz Vlade da je ovde divno, da je sve sjajno. Ko je rekao da smo mi jako zadovoljni svime što se dešava. Ko je rekao? Niko. Mi govorimo istinu, ali istina je da je 25% nezaposlenosti mnogo više nego 17,9%. Da li je to dovoljno dobro? Nije, ali da li je bolje od 25%? Jeste. Da li je bolje kada imamo manji deficit ili kada imamo deficit kakav nam je ostavio bivši režim pre tri godine kada smo preuzeli odgovornost za ovu zemlju? Pa, bolje je. Da li je dovoljno dobro? Ne, nije. Bićemo srećni kada ne budemo morali da zadužujemo ni jedan jedini dinar, kad ne budemo morali da vraćamo kredite prethodnih premijera koje su uzimali sa kamatama o 16%. Pa, drogu da prodajete ne možete da vraćate takve kamate. Oružje da prodajete ne možete da vraćate takve kamate, a uzimali su takve kamate da bi kupovali izbore, da bi podizali plate i penzije koje nisu mogli da servisiraju. Pa, ko je ovde u ovoj zemlji, ko je od strane ove vlasti, ove većine govorio da smo jako srećni i zadovoljni zato što ćemo sada isplatiti vojnim penzionerima sve ono što je bivši režim napravio kao dug. To su stotine miliona, ali mi ćemo ih vratiti, mi nismo neodgovorna većina koja je to gurala pod tepih, koja je to puštala da se godinama prave dugovi. Nismo mi srećni, ali smo ponosni zato što imamo novca da to vratimo, a ne da podignemo kredit da bi vratili dugove one koji su bili pre nas, pa da dugove prenesemo na našu decu. Ovde smo slušali sve vreme auto projekciju, onako kako se nekad vladalo Srbijom, argumentima kojima se nekada vladalo. Da li treba da podsećam sve nas ovde u ovom parlamentu i sve one koji nas sada gledaju ko je govorio da je kriza naša razvojna šansa? Ko je govorio da ćemo se mi sjajno snaći u svetskoj ekonomskoj krizi i da ćemo otvoriti novih 200.000 radnih mesta samo jednim izborima. Posle smo doživeli 400.000 otkaza odmah nakon tih izbora, ali šta mari, važno je da smo pobedili i došli na vlast, pa i neka smo podigli kredit, neka smo se zadužili da bismo podigli plate i penzije, da bismo pobedili u jednom deliću vremena i ništa više. Mi smo ovde slušali auto projekcije, a o zakonima nismo čuli ništa. Prosto, nemate na šta da se osvrnete. Mislio sam da je mržnja prema državama, nacijama, da je to prošlost, da to više nikada niko neće govoriti i uraditi. Što smeta Rusija? Što je ta Rusija tako strašna? Što je toliko loša? Znam da je bilo jednog jako anti ruskog stava upravo prema toj Rusiji u vreme vlasti bivšeg režima, a sada slušam ponovo. Zašto? Zašto ne možete da prihvatite istok i zapad, a onda kada su došli u stanje opozicije počeli su da mrze Arape. Sećate se šta je sve izgovarano u ovom parlamentu o Arapima, o njihovom kapitalu, o tom groznom narodu. Sećate se šta je govoreno da će doći da nas opljačkaju, a evo danas smo imali priliku da čujemo kako u onoj seriji lažova se nalazi Američka privredna komora. Pitam se, ko je sledeći? Koji će sledeći narod biti sada na tom spisku, na toj listi, šta ćemo čuti za govornicom ovog parlamenta, koji će narod biti uvređen sa prostora najvažnijeg i najčasnijeg mesta u našoj državi, Narodne skupštine. Ne može niko da se obraduje kada čuje ovako nešto o Rusiji ili kada čuje nešto ovako o Arapima ili kada čuje nešto ovako o Americi. Ne može, mi nismo takva zemlja, mi poštujemo istok i zapad. Žao mi je što govorimo o svemu ovome trebali smo da govorimo o zakonu, ali nemate povoda da govorite o zakonu, kada zakon niko nije ni pominjao. Eventualno se neko osvrnuo na zakon, eventualno se neko osvrne na Zakon o radu. Kada smo govorili, evo o kako neko može da radi, to je za mene apsolutno nešto sa čime moramo da se borimo, da neko radi na javnom poslu, kroz pretpostavljam nekakvu tendersku proceduru, a da nije prijavljen na odgovarajući način. Ja da vam kažem da je moje ministarstvo i Vlada Republike Srbije donelo preporuku na inicijativu Ministarstva rada, Vlada Republike Srbije usvojila tu preporuku i prenela to svim javnim preduzećima, svim lokalnim samoupravama da svako ko bude zapošljavao javnim novcem, državnim novcem, bilo koje preduzeće koje ne poštuje odredbe Zakona o radu, preduzeće koje nije prijavilo radnike smatraće se odgovornim za to što je uradio, kao da je neposredno odgovoran. Naravno da ćemo se boriti sa tim. Znate, u odnosu na neka prethodna vremena, evo ponoviću, nikada nije loše ponoviti pogotovo kad se ne sluša, ponovićemo da inspekcija rada u odnosu na prošlu godinu ove godine imala 16,5% veći broj pregleda, to je 39.609 pregleda. U odnosu na 2013. godinu 29%, bilo bi zanimljivo, nisam se spremio ali doneću kada budemo razgovarali o amandmanima koliko ih je bilo 2000, 2001, 2003. godine, da vidimo koliko smo napredovali u međuvremenu, šta smo uradili u međuvremenu. Mi smo u prvih devet meseci 2015. godine kroz tu inspekciju rada zatekli na radu kao neprijavljene 10.901 lice, 6.183 lica je odmah prijavljeno na osnovu rešenja u inspekciji rada, što je značajno povećanje čak i u odnosu na 2014. godinu. Mi smo u avgustu i septembru, to mislim inspekcijom rada, otkrili 186 pravnih subjekta koji zapravo nisu pravni subjekti, koji nisu uopšte bili prijavljeni, a koji su radili, koji su zapošljavali nešto, koji su naravno uskraćivali PDV, porez i zaštitu na radu radniku, pa se i to svakako promenilo. Kritikuje se Zakon o radu, ali da ponovimo, 5.790 obračunskih listića je primljeno, 4.495 je završeno, 158 miliona dinara je naplaćeno. To jeste napredak. I podsetiću one koji sada kritikuju ovu meru, da su onda kada su usvajali zakon govorili sve najgore i u ovoj meri, ali vidite da ima efekta, vidite da ima svrhe. Da vam kažem samo da su na osnovu prekršajnih postupaka koje je pokrenula inspekcija rada naplaćeno u budžet 200.103.000 dinara. Dvesta miliona dinara. Nije nikome uskraćeno njegovo pravo, nego je samo kažnjen onaj koji se nije pridržavao strogo zakona, ko nije vodio računa o onome što jeste njegova obaveza. Dakle, to su rezultati, a ovo su brojke. Žao mi je, opet ponavljam, što ne pričamo o zakonima, dobri su zakoni, kvalitetni su zakoni, njima se zaista suštinski nešto menja i njima pokazujemo ono što smo rekli pre godinu dana i više da ćemo menjati sve radno zakonodavstvo, da ćemo zaokružiti celinu radnog zakonodavstva. Nažalost, ovde se više vodi računa o politici, nego o struci, a ovo su takvi zakoni. Što se tiče sistematskih pregleda, obavezni sistematski pregledi, nažalost, izgleda da je predmet sprdnje ovde, ali sistematski pregledi su predviđeni za sva zanimanja koja se smatraju visoko rizičnim i oni su obavezni i oni se rade po zakonu, i žao mi je što se i to ne zna, pa se ovde podsmeva tome i od toga će se praviti vic ili tako nešto. Žao mi je što nismo pričali više o zakonima, žao mi je što smo ovde čuli da se pojedine zemlje i čitavi narodi svrstavaju u nešto ružno i nešto neprijateljsko i žao mi je što ovako stručni zakoni postaju razlog da se govore ovako teške reči za govornicom našeg parlamenta, ali mi je zaista drago što donosimo zakone koji svojim kvalitetom, a jako ih je teško sa stručnog stanovišta kritikovati i sa stručnog stanovišta jako je teško osporiti kvalitet i vrednost zakona koje donosimo, jer kao što vidite, zakoni koji su bili mnogo osporavani i više nego ovi, sada se u primeni pokazuju kao efikasni i u primeni se pokazuju kao dobri.
Zahvaljujem gospodine Vulin. Na čije izlaganje, gospodine Živkoviću tražite reč? (Zoran Živković, s mesta: Na izlaganje ministra.) Ministar se obraćao gospodinu Rističeviću i pominjao je bivši režim, i ja nisam, ako ste se vi prepoznali, ja ne mogu na osnovu izlaganja ministra da dam vama repliku, zato što vas nije pomenuo nijednom rečenicom, a ako ste se vi prepoznali, ja ne mogu ništa. (Zoran Živković, s mesta: Ako nije, u redu.) Reč ima narodna poslanica Nevenka Milošević.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući i poštovani ministre sa saradnicima, drage kolege poslanici, građani Republike Srbije koji pratite danas naš rad, svoje izlaganje usmeriću pre svega na Predlog zakona o bezbednosti i zdravlja na radu, ali ću svakako podržati i ostala dva predloga zakona, a to je Predlog zakona o uslovima odlaska naših zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti, ali danas govorimo i o Konvenciji, koja se pre svega odnosi na materiju roditeljske odgovornosti. Ovde bih htela da istaknem da se poštuje veoma važan princip, a to jeste princip najboljeg interesa deteta. Same izmene zakona o bezbednosti i zdravlju na radu, donose puno novina. Cilj ovih izmena i dopuna veoma važnog zakona jesu upravo da unapredimo ovu oblast, a sa druge strane da smanjimo broj povreda na radu i profesionalnih oboljenja. Razlozi za donošenje ovih izmena i dopuna Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu, leže u tome da je postojeći zakon iz novembra od 2005. godine imao određenih nedostataka, koje u svakom slučaju prouzrokuju, smetnje u funkcionisanju u ovoj oblasti. Moram da kažem da samom strategijom za bezbednost i zdravlje naših zaposlenih, koja važi za period od 2013. do 2017. godine, imamo jedan zacrtan cilj da povrede na radu budu smanjene za 5%. Sigurna sam da će se taj cilj i ostvariti. Inače, sam nacrt ovog zakona je uradila Radna grupa koju je imenovao rešenjem ministar, da smo imali javnu raspravu, gde su svi zainteresovani subjekti mogli da iskažu svoje sugestije, primedbe i verovatno bolja rešenja. Čuli smo dosta argumenata u dosadašnjoj raspravi, pre svega od ministra, ali i od uvaženih kolega narodnih poslanika, koji govore u prilog donošenja ovih izmena zakona. Ja bih ukazala samo na neke od izmena i novina ovih zakona. Pre svega, ono od čega se polazi jeste usklađivanje i preciziranje odgovarajuće terminologije. To su pojmovi i termini kao što je – poslodavac, a neću da se ponavljam, dovoljno je rečeno u čemu je promena, zatim veoma važan termin, a to je prevencija. Moram da kažem da se uvodi jedan jezik koji je razumljiv svima koji su zaposleni. Da krenemo od prevencije, jer smatram da je ona najvažnija i sa ekonomskog aspekta, ali i sa onog ljudskog aspekta, jer ekonomski je opravdano uložiti mnogo više u prevenciju, kako ne bi došlo do povrede na radu i profesionalnih oboljenja, jer od uloženih sredstava u preventivne mere imaće dobrobit i poslodavac i zaposleni, a ja bih ovom prilikom rekla i celo društvo u celini. Odredbe ovog zakona ne odnose se na neke delatnosti, to je vojna služba u Vojsci Srbije, to je policijska delatnost, ali to su veoma važni poslovi koji se odnose na spasavanje i na zaštitu. Mnogo puta smo pomenuli jednu novinu koja je isto važna da u nekim delatnostima koje su manje rizične i gde imamo do 20 zaposlenih, u takvim delatnostima i sam poslodavac može vršiti ove poslove i ne mora imati stručni ispit. Sa druge strane, kod onih drugih, visoko rizičnih delatnosti, traže se naravno mnogo veće kompetencije i traži se jedno stalno, kontinuirano usavršavanje, i to ne stihijsko, već koje se donosi odgovarajućim programom za stručno usavršavanje, a ono što je veoma važno, da će biti plan periodične provere tih znanja u oblasti bezbednosti i zdravlja na radu. Ono što kao žena, kao danas narodna poslanica, želim posebno da istaknem i što je meni veoma važno, jeste član 3. jeste novi stav u članu 3. koji se odnosi na posebne mere bezbednosti zdravlja na radu naših mladih žena koje su trudnice i žene koja doji dete. U istom ovom članu, članu 3, imamo promenu terminologije, umesto termina „invalid“ upotrebljava se termin „osoba sa invaliditetom“, i to bih eto posebno pohvalila i mislim da neće imati toliko više zloupotreba, one se naravno ne mogu 100% iskoreniti, ali bar da će se dovesti na neku meru. Kao dugogodišnji prosvetni radnik, raduje me činjenica što se u ovim izmenama zakona prepoznala i odredba koja će se dešavati pri primeni ovog zakona, a to jeste povećavanje javne svesti. Da bismo promenili bilo koju svest moramo početi od najranijeg uzrasta, upravo edukacijom i tu naravno ima veliku ulogu i Ministarstvo prosvete, jer se moraju uneti ovi sadržaji od najranijeg uzrasta u osnovno i srednje školsko obrazovanje i vaspitanje, to svakako nikako ne smemo zaboraviti. Smatram zbog izuzetne važnosti ove oblasti da o njoj ne treba govoriti samo ove dane kada donosimo zakone, ili 28. aprila kada je svetski dan bezbednosti i zdravlja, već svaki dan upravo zato što ćemo se svi u tome složiti da zdravlje jeste najveći resurs koji imamo, da zdravlje jeste najveće bogatstvo koje imamo. Sigurna sam da će izmene i dopune ovog zakona unaprediti oblast bezbednosti i zdravlja, a da će uticati na smanjenje povreda na radu i profesionalnih oboljenja. Uvaženi ministre sa saradnicima, ja vam želim uspeh u daljem radu. Na kraju da kažem da ću u danu za glasanje zajedno sa svojim kolegamanarodnim poslanicima iz SNS podržati, glasati za sva tri zakona o kojima danas raspravljamo. Hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima ministar, gospodin Aleksandar Vulin. Izvolite, ministre.
Deo koji ste vi upravo istakli o zaštiti dojilja, vidite to je dokaz da se radi organizovano i da se radi tako što se misli malo unapred. Zakon o radu je taj koji je predvideo zaštitu dojilja, kao posebne kategorije, što do tada nije bio slučaj. Sada na osnovu tog krovnog zakona, u svim zakonima u kojima se bude obrađivala materija koja može da se odnosi na dojilje, ona će biti zastupljena i ona će biti zaštićena. Tako funkcioniše sistem. Javio sam se zbog još jedne stvari, pošto dugujem gospodinu Rističeviću odgovor, Zakon o regulisanju prava i obaveza sezonskih radnika je počeo da se priprema, i ja očekujem da ću imati čast da u ovoj Skupštini početkom iduće godine budem ovde i da pred vama branim taj, zaista veoma važan zakon, i nešto što do sada nije bio deo našeg pravnog sistema, a što će zaista biti od ogromnog značaja, ne samo za sezonske radnike u poljoprivredi, već za sezonske radnike kao takve, da ih zaštitimo, da im se uplaćuje porez, da im se uplaćuje penzijsko, socijalno, da izjednačimo za to vreme dok radite da budete izjednačeni sa bilo kojim drugim radnikom, ali da poljoprivredni proizvođač ne bude u obavezi da mora da ima čitavu birokratiju, da ne mora da ima maltene advokatsku kancelariju iza sebe da mu nešto radi, već da na vrlo jednostavan način može i da bude dobar prema državi, i dobar prema radniku i dobar prema sebi. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Peranović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, kolege poslanici, građani Republike Srbije pred nama se nalaze tri važna predloga zakona, od kojih ću ja da se osvrnem na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. Moje kolege su u današnjoj raspravi govorile dosta o tome, ja ne bih da oduzimam puno vremena, ali hoću u par reči da ukažem na nešto za šta mislim da je jako važno, jako bitno. Suština svakog zakona jeste da se on primenjuje onako kako treba i onako kako on glasi. Mišljenja sam da ovaj zakon o kom danas diskutujemo se naslanja na onaj krovni zakon, kako je ministar rekao, Zakon o radu, i to je nešto što je jako bitno za celu državu i pokazuje da Vlada Republike Srbije i svi mi želimo jedan boljitak, jedan napredak. Ovlašćeni predstavnik SNS, dr Rakonjac je rekla da korišćenje zaštitnih sredstava jeste nešto što treba da se primenjuje, ali mi u Republici Srbiji moramo da promenimo svest, zakon da poštuju svi, nošenje i rukavica, medicinska sestra kad vadi krv, i radnici na gradilištu, a isto tako bez diskusije, hirurg u operacionoj sali mora da izvšri hiruško pranje ruku i da nosi hiruške rukavice. To su stvari koje su jako bitne. Ovaj zakon će uspeti onog trenutka kada ga budu svi primenjivali. Inspekcija jeste nešto što treba da postoji, ali mi ne treba da se osećamo samoi da se bavimo time da inspekcija je tu da kontroliše, ona treba da kontroliše, ali ne da bude osnovni deo. Znači, svaki poslodavac jasno ovde kaže mora da prijavi sve. Poslodavac je taj koji mora da stvori uslove da primenjuje ovaj zakon, a radnik je taj da izvršava. Ako kažemo da je nošenje zaštitnog šlema na nekom gradilištu, ono mora. Ministar je rekao da u poslednjih, ne znam koliko godina, 40% smrtnih ishoda radnika koji su radili na crno. To je problem. Ja sam ubeđen da će jednim redom, uvođenjem sistema u sve pore da ćemo imati radnike koji su prijavljeni, gde nećemo imati te crne radnike, gde se ovakve stvari neće dešavati, upravo to je ovaj zakon. Ja neću da pričam o drugim stvarima, ali kao lekar hoću da kažem da preventiva je nešto što je najbolje. Posledice, mi hoćemo da posledice budu pozitivne korišćenjem i primenom ovog zakona, a ne negativne, kažemo tih 40% smrtnih ishoda. To je moja struka i moja neka Hipokratova zakletva, da preventivne mere ili prevencija je nešto što je najbolje. Odlična stvar je, to su i kolege rekle, da je prevencija, odnosno primena nad trudnicama i majkama koje doje, jednom rečju, vidim da i ovaj zakon i svi prethodni i kompletno funkcionisanje mi ulazimo u jedan sistem, odnosno u red država koje su uređene. Na svima nama je i na radnicima i na poslodavcima i na Ministarstvu da se ovakvi kvalitetni, jasni i pravi zakoni primenjuju. Hvala.
Zahvaljujem dr Peranoviću. Reč ima narodni poslanik Milorad Cvetanović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine Marinkoviću, uvaženi članovi Vlade i Ministarstva za rad i zapošljavanje, cenjene kolege narodne poslanice i narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, govoriću o Predlogu zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti. Neophodnost donošenja zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo, a istovremeno i briga o njihovoj zaštiti je proizašla iz nedovoljne uređenosti prethodnog zakona koji datira iz 1998. godine i odnosi se na uređenost uslova za zapošljavanje u inostranstvu tadašnje Savezne Republike Jugoslavije. Nedovoljna zakonska preciznost u evidenciji radnika koji su upućeni u druge zemlje na rad stvara pogrešnu sliku o evidenciji zaposlenih i otvara mogućnost mnogih špekulativnih radnji i malverzacija koje direktno utiču na smanjeni obim uplate novčanih sredstava u PIO fond kao i na otežavajući položaj radnika, kako na njihove redovne i tačne mesečne isplate, tako i na pravo na nesmetano zdravstveno osiguranje, kao i na lečenje usled povreda na radu koje nisu tako retke. Svedoci smo vrlo čestih, mučnih i neželjenih situacija koje su zadesile naše radnike u inostranstvu, naročito građevinske struke koje su se iz nemogućnosti zaposlenja u svojoj zemlji, teške materijalne situacije i potrebe da sebi i svojoj porodici obezbede kakvu takvu egzistenciju, veoma lakomu najčešće putem oglasa i preporukom otisnuli preko granice, uglavnom u gradove Rusije, Belorusije, Kazahstana, kao i zapadne Evrope, ne postavljajući pri tom nikakve uslove da bi sebe zaštitili, a sve u želji da se što pre domognu toliko željenog zaposlenja i sladunjavih obećanja o visokim zaradama. Reportaža i ispovest prevarenih, a poštenih i veoma dobrih majstora građevinske struke bila je čest gost naslovnih strana naših medija. Život u nehumanim uslovima, ostavljenih bez putne isprave i bez dinara isplaćenog za pošteno odrađeni ugovoreni posao je opasnost koja im je latentno pretila, a i zadesila, da ne govorimo o onima koji su pobegli iz zemalja 1000 kilometara udaljenih od Srbije samo da bi spasili goli život. Naravno da na našim prostorima egzistiraju i preduzeća koji i te kako poštuju zakonske propise i prema svojim zaposlenima koje upućuju na privremeni rad u inostranstvo se ponašaju u skladu sa zakonskih normi, vodeći pri tom računa o blagovremenoj isplati zarada zaposlenima, kao i o njihovoj zdravstvenoj zaštićenosti. Jedan od razloga za donošenje ovakvog zakona je baš i zaštita takvih privrednih subjekata od onih koji čak i decu od 15 godina šalju na rad u druge zemlje pod okriljem turističkih putovanja. Naša zemlja, Republika Srbija nezaustavljivo ide stopama progresivnog industrijskog razvoja, tako da će u budućim vremenima biti sve više preduzeća koja će na osnovu zaključenih ugovora o zajedničkim investicionim projektima sa stranim partnerima imati potrebu za slanjem radnika u druge zemlje i donositi značajni devizni priliv, a samim tim i smanjiti još uvek veliku nezaposlenost. Republika Srbija je poznata kao zemlja ekonomskih migranata, naročito u državama zapadne Evrope. Naši stručnjaci iz oblasti medicine, ugostiteljstva, građevinarstva su veoma cenjeni i priznati u svetu i svuda traženi i rado viđeni kao ljudi od poverenja i koji se veoma brzo i lako integrišu u društveno socijalne strukture zemlje u koju dolaze. Zakon koji je pred nama će uvesti preciznu i tačnu evidenciju zaposlenih koji su upućeni na rad u inostranstvu, suzbiti mogućnost slanja lica koja nisu navršila 18 godina, precizno odrediti uslove pod kojim lice može biti upućeno na rad van zemlje i u istoj dobiti adekvatnu zdravstvenu zaštitu. Pretpostavlja se da se u ovom trenutku nalazi preko 20.000 zaposlenih radnika u inostranstvu na crno, angažovanih po raznim osnovama i za račun fantomskih firmi i preduzeća bez ikakvog pravnog osnova, o kojima država nema ama baš nikakvu evidenciju. Transparentnim objavljivanjem na sajtu Ministarstva za rad i zapošljavanje svakog lica upućenog od strane pravnog subjekta suzbićemo veliki broj takvih pojava i radnicima omogućiti pravni i socijalni status u zemlji u koju odlaze. Naravno da se takve pojave neće stoprocentno iskoristiti, jer će ih kaznena politika svesti na minimum, ali ovaj zakon je veoma dobra osnova za uvođenje reda u oblasti zapošljavanja i poštovanja prava i obaveza radno uposlenih u inostranstvu, kao i njihova priprema, prijem, boravak i povratak u zemlju. Na osnovu svega rečenog, pozivam kolege narodne poslanike da u danu za glasanje prihvatimo ovaj veoma neophodan zakon. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Cvetanoviću. Reč ima narodna poslanica Irena Aleksić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi gosti iz Ministarstva, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, danas diskutujemo o tri predloga zakona, od kojih je jedna konvencija. Konkretno, u pitanju je Konvencija o nadležnosti, merodavnom pravu, priznanju i izvršenju odluka i saradnje u materiji roditeljske odgovornosti i mera za zaštitu dece. Ova Konvencija pre svega se odnosi na onaj deo zaštite dece gde postoji i veoma bitan faktor, a to je međunarodni element. Pošto je ova oblast sama po sebi dovoljno osetljiva, a naročito ukoliko uzmemo u obzir koliko je danas aktuelna, samo da vidimo svakodnevno koliko dece, izbeglica ima, koliko ima dece koja su međunarodno raseljena, naravno, zbog događaja u njihovoj zemlji, koji su takvi kakvi su, odnosno u njihovim zemljama, koji su takvi kakvi su i koji je broj te dece koja svakodnevno prolaze kroz našu državu i neka se zadržavaju po nekoliko dana, onda smatram da je više nego jasno zašto treba ovu Konvenciju podržati i zašto je ona dobra. Inače, ono što je karakteristično za ovu Konvenciju je isto tako da će ona omogućiti maksimalno dobro funkcionisanje drugih konvencija, koje je država Srbija do sada ratifikovala, tako da je to još jedan razlog zašto je treba podržati i, hvala Bogu, to je još jedan od obaveznih koraka koje država Srbija treba da učini na putu evrointegracija. To bi bilo o konvenciji. Sada nešto malo više o dva predloga zakona. Prvi je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. Drugi je Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti. Ja ću se u svom izlaganju više orijentisati na prvi predlog zakona. Doduše, bilo je dovoljno reči i o jednom i o drugom danas. Pokušaću bar delimično da se ne ponavljam. Ne znam koliko ću u tome uspeti. Ali, ono što je meni posebno privuklo pažnju u ovom Predlogu zakona, naravno, pored njegovog osnovnog cilja, o čemu je već bilo dovoljno reči, a to je, jasno je, da se maksimalno smanji broj povreda na radu, da se smanji broj bolesti na radu, a pre svega tako što će se preventivno delovati, jer prevencija je nešto što treba da zaživi u našoj zemlji i što je najbolji način da se zaštiti ljudsko zdravlje i da se uopšte ljudska bezbednost unapredi. Kada su članovi u pitanju, ono što je posebno privuklo moju pažnju jeste dopuna člana 34, za koju smatram da je izuzetno značajna izmena i svaka pohvala za resorno ministarstvo kada je taj član u pitanju, zato što sada zaposleni, ukoliko primeti da je njegova bezbednost, njegovo zdravlje u slučaju neposredne opasnosti, ima pravo da prestane sa radom, ima pravo da napusti radno mesto, a sada dolazimo do onog najbitnijeg dela, da pri tome nije odgovoran ukoliko tim njegovim postupkom je nanesena šteta poslodavcu. Smatram da je ovo jedna sjajna dopuna. Pre svega, tako resorno ministarstvo na najbolji mogući način dokazuje i pokazuje da brine o zaposlenom i da mu je pravo zaposlenog i njegovo zdravlje, njegova bezbednost na prvom mestu. U postojećem zakonu ovoga nije bilo, tako da, naravno, neko je mogao da se nađe u jako nezahvalnoj situaciji, da je spašavajući svoj život, svoje zdravlje, došao u jednu apsurdnu situaciju da mora da snosi odgovornost za štetu koja je prilikom toga načinjena njegovom poslodavcu, tako da u tom pogledu zaista svaka čast. Ono što bih takođe istakla kada je Predlog ovog zakona u pitanju, o izmenama i dopunama, jeste to što sada se jasno pravi jedna distinkcija i pravi se razlika između onih radnih mesta gde zaista postoji jasna i neposredna opasnost, visok stepen rizika i sada su tu maksimalno pooštrene mere, što smatram da je sjajno, kada je očuvanje bezbednosti i zdravlja u pitanju, a opet, s druge strane, odvajaju se ona radna mesta gde je bezbednost, zaista, ne postoji neki visok stepen rizika, odnosno gotovo da uopšte ne postoji, tako da, shodno tome, ovaj zakon je prilagođen tim potrebama, što smatram da je svakako za veliku pohvalu. Kada su u pitanju pooštravanja nekih zakonskih mera za ove poslove gde postoji visok stepen rizika, samo bih navela da tu postoji sada da su znatno pooštrene mere koje su potrebne da bi neko položio ispit za licencu, da bi uopšte mogao da obavlja poslove bezbednosti i zdravlja na radu, da sada ovim Predlogom zakona trajanje te licence je ograničeno na pet godina, što opet smatram da je dobro. Isto tako, ono što bih naročito napomenula kao pohvalu, evo, moja prethodnica je isto pričala o tome, značaj celoživotnog učenja. Jednostavno, osobe koje su prihvatile ovakav posao da rade ne mogu da kažu – ja sam položio licencu i to je sada to. Ja mogu da obavljam taj posao do kraja života. Zašto? Zato što je ovo jedna oblast koja je stalno živa. Neprekidno se nešto novo istražuje, neprekidno se dolazi do novih načina kako može zaista vrlo efikasno da se dodatno zaštiti život zaposlenih, njihovo zdravlje, tako da mislim da je ovde zaista za svaku pohvalu lica koja reše da se bave tim poslom u zakonskoj obavezi, podvlačim, to je jako bitno, da stalno, neprekidno rade na usavršavanju svog znanja, svojih veština, svog umeća, tako da zaista svaka pohvala na to. Tome u prilog samo bih veoma kratko napomenula, pošto sam profesor, da je nekada postojala u srednjim školama odbrana i zaštita, predmet, za koji ja smatram da je bio jako dobar, barem u nekim svojim segmentima, naročito ako uzmemo u obzir poplave koje su se desile. Jednostavno, ne moraju samo stručnjaci da znaju koje su to mere koje je neophodno znati primeniti u nekim situacijama, koje zaista svima nama mogu da se dese, tako da je možda jedan savet za jednu dobru saradnju između ovog ministarstva i Ministarstva za obrazovanje da razmislimo u kojoj oblasti, u kom vidu možda to treba vratiti u škole, možda ne onom klasičnom, ali da svakako naše učenike treba uputiti šta je to što svaki građanin treba da zna u slučaju neke elementarne nepogode, u slučaju toga kako da se zaštite na radu i slično. Zatim, ono na šta se ovaj predlog zakona posebno fokusira jeste naravno prevencija. To je ono što bih naročito pohvalila, jeste da se radi na tome, da se sve učini da do povreda, da do nezgoda, da do nesreća ne dođe, što je naravno, nažalost, nemoguće u potpunosti učiniti, ali verujem da će ovaj Predlog zakona značajno uticati na to da njih bude što manje i manje. Kada je prevencija u pitanju, tu postoje sada više stvari koje su učinjene, više koraka, koji su učinjeni. Između ostalog, zaista brojni segmenti ovog zakona, brojne zakonske odredbe odnose se na to koje su obaveze poslodavaca, šta moraju da učine, kako da daju maksimalno dobre uslove, kako bi se naročito, ukoliko su poslovi visokog rizika… Svi znamo koji su to poslovi. Ukoliko je građevina u pitanju, hemijske industrije, prerađivačke, naročito ukoliko se, naravno, rukuje sa različitim hemijskim opasnim supstancama i materijama, tako da ovaj zakon zaista detaljno, precizno, do tančina utvrđuje koje su to obaveze poslodavca koje on mora da učini. U suprotnom, naravno, tu postoji kaznena politika, koja zato i postoji da bi se zakon sprovodio u praksi. Ono što bih naročito pohvalila, jeste da su sada, kada je prevencija u pitanju, obavezne redovne kontrole da li se sve vrši u skladu sa propisima, obavezne kontrole osposobljenosti. Ono što je novo i što je jako dobro jeste da se sada te kontrole vrše jednom godišnje na poslovima, na radnim mestima za koja posebni rizik postoji i jednom u svake četiri godine, na onim poslovima gde to ne postoji. Ono što bih pohvalila, što je resorno ministarstvo učinilo za mala i srednja preduzeća, što je i te kako značajno za našu privredu, jeste da su tačno ustanovili i dali mogućnost poslodavcu da ukoliko ima manje od 20 zaposlenih, a ukoliko se zaista radi, to je jasno i evidentno, o nekom benignom zanimanju, recimo nekim kancelarijama, bilo da se radi o advokaturi, bilo nekretnine i slično, ili ukoliko se radi o malim trgovinama, da je više nego jasno da zaista ne postoji nikakav realan rizik ili postoji u najmanjoj mogućoj meri, omogućeno je da se smanji taj trošak malim i srednjim preduzećima, da ona mogu da rade, da im se na taj način pomogne da oni mogu da posluju, da sam poslodavac proverava bezbednost zdravlja na radu, a da pritom stručno lice ne mora da ima položen stručni ispit, što mislim da je stvarno za svaku pohvalu. Na samom kraju još jedan član koji bih volela da istaknem, jeste član 51. Ovaj član je izuzetno značajan po tome što je ovde sada poslodavac u obavezi da ukoliko se nesreća ipak dogodi, uprkos svim ovim preventivnim merama koje su preduzete, ukoliko do nesreće ipak dođe, ukoliko ipak dođe do profesionalnog oboljenja ili do povrede na radu, da je poslodavac sada u obavezi, znači sada postoji ona čarobna reč „mora“, što u postojećem Predlogu zakona ne postoji, sada je ta rupa u postojećem zakonu popunjena, poslodavac „mora“ svom zaposlenom da da na uvid izveštaj o povredi na radu, o profesionalnom oboljenju, kako? Kako bi zaposleni mogao sva svoja prava da ispuni. Znači, kako bi mogao da koristi taj izveštaj i da sva zakonski garantovana prava može sebi da obezbedi. Tu je još jednom pohvala za ministarstvo, jer pokazuje da vodi računa o zaposlenom, odnosno o tome da zaposleni može da ostvari svoja prava, što i jeste cilj svakoga zakona. Istakla bih na kraju, nažalost svedoci smo da se nesreće dešavaju, kao i povrede na radu i te povrede budu i fatalne. Sve je to ono sa čime se svakodnevno suočavamo, tako da zaista smatram, pošto je postojeći zakon usvojen 2005. godine, ukoliko se ne varam, zaista je bilo potrebno, pošto se dosta toga promenilo u poslednjih 10 godina, više nego potrebno, da dođe do ovih izmena i dopuna. Svaka čast na delu prevencije, ali nisam dodala da prevencija, pored toga, ljudsko zdravlje, ljudske povrede ne mogu da imaju cenu, ali da je i te kako isplativija. Znači, nema naknada, nema troškova lečenja, tako da se isplati najviše za zaposlene, samim tim za njihove poslodavce, a naravno samim tim i za samu državu. Smatram da su predlozi zakona zaista dobri, da će unaprediti jako bitan deo, tako da će svakako dobiti podršku SNS u danu za glasanje. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojičić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi članovi ministarstva, kolege poslanici i poslanice, poštovani građani Srbije, ja ću nastaviti svoju debatu koja se tiče, pre svega, Konvencije o nadležnosti, merodavnom pravu, priznanju i izvršenju i saradnji u oblasti roditeljske odgovornosti, kao i merama zaštite koje se preduzimaju prema deci, pre svega iz razloga što ova Konvencija predviđa neke nove termine kada je u pitanju nadležnost, a to je termin „uobičajenog boravišta deteta“. Takođe, moram da naglasim da su u Konvenciji u delu nadležnosti obuhvaćena deca izbeglice, deca međunarodno raseljena i deca bez uobičajenog boravišta. Moram da naglasim da je kompletna Vlada, na čelu sa premijerom Aleksandrom Vučićem, ali i druga ministarstva, i posebno Ministarstvo za rad i porodičnu zaštitu uložilo veliko angažovanje i veliki napor i veliku odgovornost u prihvatanju izbeglica iz Sirije, kojih je negde od januara meseca prošlo u ukupnom iznosu od 170.000 preko naše teritorije. Među njima je značajan broj dece. Što se tiče dece izbeglica, države preko čije teritorije oniprolaze nadležni organi preduzimaju svoju redovnu odgovornost. U tom smislu, ministarstvo za porodično-pravnu zaštitu, odnosno ministar u julu mesecu ove godine uputio je dopise svim organima starateljstva, odnosno centrima za socijalni rad u kome se oni obaveštavaju da u odnosu prema deci izbeglicama, koja se nađu na našoj teritoriji, preduzimaju mere u skladu sa zakonom i utvrđeno je povlačenje korak po korak i tačno je precizirana nadležnost organa starateljstva, koja u ovoj situaciji, zahvaljujući nadležnosti ministarstva, imaju velika ovlašćenja i veliku odgovornost kada su u pitanju deca bez pratnje roditelja, odnosno deca bez starateljstva. Što se tiče pitanja nadležnosti, moram da istaknem još jednu formulaciju ove Konvencije, a tiče se prioritetnog kriterijuma zaštite najboljeg interesa deteta, a to je dogovor nadležnih organa dve države da ustupaju nadležnost drugom organu ukoliko procene da taj drugi organ na bolji i efikasniji način može da štiti interes deteta. To su oni organi, odnosno one države u kojoj deca imaju svoje državljanstvo, zatim one države pred čijim se organima vodi postupak razvoda braka ili postupak poveravanja dece, zatim organi, odnosno države na čijoj se teritoriji nalazi imovina deteta. Ono što takođe moram da istaknem, a što ovu Konvenciju, odnosno zaštitu dece, jer je u fokusu ove Konvencije u stvari zaštita najboljeg interesa dece, jeste postupak neposrednog priznanja izvršenja. Znači, taj postupak neposrednog priznanja izvršenja ne zahteva nikakav dodatni postupak koji i te kako može da bude otežavajuća okolnost za dete koje je ugroženo bilo kojim prilikama, nasiljem u porodici ili da je ugroženo na neki drugi način. Takođe, moram da istaknem i nadležnost koja se odnosi na saradnju centralnih organa. Već sam iznela da se ta saradnja odvija na razmeni zakona koji važe u državama koje su potpisnice ove konvencije, ali ne samo na protok informacija koje se tiču zakonodavstva nego i protok informacija koje se tiču dostupnosti usluga socijalne zaštite, odnosno o dostupnim uslugama zaštite deteta na teritoriji države kao takođe i postupak pomoći prilikom prenošenja nadležnosti, odnosno prilikom transfera nadležnosti kao i pomoć prilikom medijacije, pomoć u posedovanju, pomoć prilikom otmice ili nezakonitog zadržavanja deteta. Sada bi htela da istaknem samo još jedan aspekt značaja ove konvencije za koju sam već iznela da ona ima krovni karakter. A taj aspekt značaja ove konvencije uporediću sa konvencijom o građansko pravnim aspektima međunarodne otmice dece. Naime, ova konvencija nadopunjuje konvenciju o građansko pravnim aspektima otmice dece, na taj način što ova konvencija precizira da država prethodnog boravišta deteta zadržava isključivo pravo da odlučuje o merama zaštite deteta i na taj način sesprečava da država utočišta deteta o tome redovno i merodavno odlučuje. Znači, sa aspekta otmice deteta i nezakonitog zadržavanja ova konvencija je itekako značajna. Ova skupština je 2013. godine, takođe ratifikovala konvenciju koja se odnosi na međunarodno usvojenje. Znamo da se usvojenjem deteta zasniva roditeljsko dečiji odnos. Ova konvencija u odnosu na tu već usvojenu konvenciju itekako ima značaj, jer ova konvencija se bavi roditeljsko dečijim odnosom, a usvojenjem upravo i nastaje taj roditeljsko dečiji odnos. Što se tiče Haškog protokola koji se odnosi na izdržavanje dece, ova konvencija ponovo ima itekakav značaj, jer znamo da u postupcima izdržavanja deteta, maloletno dete mora da ima zakonskog zastupnika a ova konvencija upravo to omogućava. Želela bih da kažem da se ovom konvencijom dodatno obezbeđuje potpuna zaštita najboljeg interesa deteta posebno u prekograničnim situacijama. Takođe bi htela da istaknem samo još jednu novinu koja se odnosi na zaštitu radnika koji se upućuju na privremeni rad u inostranstvo, a to je član 18. koji je i te kako značajan, odnosi se na prethodno upoznavanje zaposlenog koji treba da bude upućen na rad u inostranstvo. Zašto je to značajno? Značajno je zato što pre potpisivanja Aneksa ugovora o radu koji se inače dostavlja centralnom registru socijalnog osiguranja i nadležnom ministarstvu, radnik mora da bude upoznat sa svim uslovima i da da pisanu izjavu da se saglasio sa tim, naravno sem u slučaju akougovorom o radu nije predviđena takva mogućnost. Naravno, ovaj zakon predviđa da se na rad u inostranstvo ne mogu uputiti posebno osetljive kategorije, a to su žene trudnice, žene sa detetom starosti do tri godine života, samohrani roditelji ili lica koja su 11 meseci neprekidno boravila u inostranstvu a nije prošlo tri meseca od njihovog povratka kući. Takođe, ono što je novina to je da će Ministarstvo za rad imati sve informacije. Te informacije će biti transparentne, dostupne drugim državnim organima i biće objavljene na portalu Ministarstva. Znači, podaci o licima koja su upućena na rad u inostranstvu. Srpska napredna stranka u Danu za glasanje podržaće sva tri zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite.
Zahvaljujem se. Uvaženi predsedavajući, uvaženi predstavnici Ministarstva rada, socijalne politike, kolege poslanici, poštovani građani Srbije. Ja sam Milija Miletić i dolazim iz najlepše opštine u Srbiji, a to je Opština Svrljig, koja se nalazi pored najlepšeg grada u Srbiji, a to je Grad Niš, i ceo taj jugoistočni deo Srbije je veoma lep. Ja ću danas govoriti o Zakonu o bezbednosti zdravlja na radu. Zakon o bezbednosti zdravlja na radu koji je donet 2005. godine, izvršeno je usklađivanje sa direktivama EU o uvođenju mera za podsticanje poboljšavanja bezbednosti zdravlja na radu, ali je ipak u periodu koji sledi, doneto 19 podzakonskih propisa radi daljeg usaglašavanja sa propisima EU, kao i 11 podzakonskih propisa vezanih za sprovođenje zakona. Potreba za donošenjem izmena i dopuna zakona je nastala zbog uočenih nedostataka i nepreciznosti kao i dalje prisutne neusaglašenosti sa drugim propisima. Sve to se ustanovilo tokom ovih 10 godina primene zakona u praksi. Članom 1. se definiše oblast primene ovog zakona, kada su u pitanju vojska, policija i zaštita spasavanja tako se odredbe ovog zakona usklađuju sa direktivom EU, Zakonom o policiji i Zakonom o vanrednim situacijama. Takođe je značajno što se ovim zakonom precizira pojam poslodavca, tako da se poslodavcem smatra i fizičko lice koje se po bilo kom pravnom osnovu angažuje za poslove, osim angažovanja za poslove u domaćinstvu, kao i za nosioce poljoprivrednih gazdinstava koje poslove obavljaju sa članovima domaćinstva. Ovim izmenama se propisuje i obaveza poslodavca da vrši osposobljavanje zaposlenih za bezbedan i zdrav rad po programu osposobljavanja koji sam donosi i kojim obuhvata sva radna mesta za koja sagledava stepen opasnosti i štetnosti. Na taj način se obuhvataju svi zakoniti vidovi radnog angažovanja zaposlenih. Kroz praksu je uočen i nedostatak odredbe o rokovima vršenja periodične provere osposobljenosti za bezbedan i zdrav rad. Takođe se ovim izmenama propisuje taj rok, vodeći računa da li zaposleni obavlja poslove na radnom mestu, sa povećanim rizikom ili na radnom mestu koje nije sa povećanim rizikom. Primenom zakona u praksi uočena je potreba i da se u određenim delatnostima kao što su građevinarstvo, poljoprivreda, šumarstvo, rudarstvo, prerađivačka industrija, proizvodnja električne energije, gara, pare i snabdevanje ovih energenata, uklanjanje otpada, obezbedi bolja obuka i kompetentnost lica koja obavljaju posao bezbednosti izdravlja na radu, jer se u ovim delatnostima češće od drugih dešavaju povrede na radu, kao i da je u tim delatnostima više radnih mesta koja su sa povećanim rizikom. Ovim izmenama propisuje se obaveza poslodavca da licu koje obavlja poslove bezbednosti i zdravlja na radu omogući usavršavanje znanja iz ove oblasti, jer je uočeno da postoji velika potreba da ova lica prate nove propise, prate iskustvo iz ove oblasti kako bi odgovorili složnim zahtevima koji se nameću u cilju obezbeđivanja zdravlja i bezbednosti uslova na radu. Posebno bih naglasio značaj odredbe koja obavezuje poslodavca u oblasti građevinskih radova, da je dužan da uradi elaborat o uređenju gradilišta, koji je uz izveštaj dostavljen nadležnoj inspekciji rada. Time se definišu radovi za čije izvođenje je poslodavac dužan da izradi propisan elaborat o uređenju gradilišta, a sve u cilju smanjenja povreda na radu koje se po statistici i po izveštaju Inspektorata rada najčešće dešavaju u ovoj delatnosti. Prema ovim izveštajima oko 83% svih povreda na radu prijavljenih Inspekciji rada, dogodile su se u navedenim delatnostima. Novina je i to što se propisuje obaveza poslodavca da prilikom davanja zaposlenima na korišćenje opreme za rad, sredstva i opreme za ličnu zaštitu za rad, morao bi obezbediti i uputstva za njihovu upotrebu. Uvođenjem odredbe koja se za poslodavce i preduzetnike sa manje od 20 zaposlenih ne predviđa obaveza angažovanja posebnog stručnog lica za posao bezbednosti, već on to može obavljati san i bez položenog stručnog ispita, stvaraju se povoljniji uslovi za poslovanje malih preduzeća i preduzetnika, odnosno ovim odredbama se proširuje krug poslodavaca koji neće imati dodatne troškove u poslovanju po ovom osnovu. Pravo na posebnu zaštitu ostvaruje zaposlena žena za vreme trudnoće i porođaja. Zaposlena žena i otac radi nege deteta. U skladu sa ovim zakonom, zaposleni mlađi od 18 godina života i zaposleni i invalidi imaju pravo na posebnu zaštitu. Zakon o radu propisuje zabranu da zaposlen radi prekovremeno, ako bi po nalazu nadležnog zdravstvenog organa takav rad mogao da pogorša njegovo zdravstveno stanje. Isto tako zaposleni sa zdravstvenim smetnjama utvrđenim od strane nadležnog zdravstvenog organa u skladu sa zakonom ne može da obavlja poslove koji bi izazvali pogoršanje njegovom zdravstvenom stanju ili poslove opasne po njegov život. S obzirom da sam ja predstavnik Ujedinjene seljačke stranke, a izabran sa liste SNS, ja ću još jednom uporediti, kako je rekao i malopre moj kolega Marijan Rističević, sa ljudima koji su bili uposleni ili su uposleni u poljoprivrednim kombinatima, zadrugama, gde puno njih radi i ostvaruje svoje pravo za život. S tim, ova malopre prava koja sam naveo vezano za porodilje, za bolesne, za sve one koji rade u radnom odnosu, ja bih pozvao i nadležno ministarstvo da na neki način pomognu nekim, a mi ćemo to gledati nekim amandmanom ili nekim narednim predlogom zakona, da se ženama koje su prijavljene u poljoprivrednom gazdinstvu koji uplaćuju penziono osiguranje i socijalno osiguranje preko poljoprivrede, da se tim ljudima obezbede isti uslovi kao što je to sad, kao što smo malopre rekli, pravo na trudničko bolovanje, pravo na porodiljsko bolovanje, pravo na odmor i takve stvari, jer mislim da ljudi koji žive na poljoprivredi i rade na poljoprivredi imaju veoma otežane uslove rada. Imamo puno naših ljudi koji već izdvajaju svoja sredstva za poljoprivrednu penziju, za poljoprivredno osiguranje i ja bih zajedno sa vama gledao da naredni period, ukoliko ne može putem amandmana ili nekim narednim predlogom zakona, da pokušamo i tim ljudima da obezbedimo iste uslove kao ovi ljudi što imaju prijavljeni u radnom odnosu kod poslodavca ili na nekim drugim mestima. Ja ću, kao i do sada, uvek podržati set svih ovih zakona jer u potpunosti podržavam i ministra Vulina koji ima snage i volje da radi i u svemu onome što neko ranije nije smeo da radi on je to odradio, a normalno bih podržao i Vladu na čijem je čelu premijer naš gospodin Vučić, jer sam siguran da će to biti sigurna budućnost za sve nas i za one koji žive na selu i za one koji žive od sela.
Zahvaljujem, kolega Miletiću. Reč ima narodni poslanik Gordana Zorić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, gosti iz ministarstva, poštovane kolege narodni poslanici i poštovani građani, sva tri predloga zakona o kojima danas diskutujemo su od velikog značaja za značajan broj naših građana, pre svega za zaposlene. U današnjoj diskusiji u načelu mnogo je toga rečeno. Uglavnom je sve bilo pozitivno, što ovi predlozi zakona i zaslužuju i trudiću se da što manje ponavljam, mada je to jako teško jer je zaista mnogo toga je rečeno. Pošto sam specijalista medicine rada, posebno sam zainteresovana za bezbednost i zdravlje na radu. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlja na radu ima za cilj da popravi važeći zakon i bolje uredi sprovođenje i unapređenje bezbednosti i zdravlja na radu svih koji učestvuju u radnom procesu, kao i lica koja se nađu u radnoj okolini. Konačni cilj je sprečavanje tragičnog događaja, povrede na radu, oboljevanja od profesionalnih bolesti i bolesti u vezi sa radom. Ovo je zakon koji podrazumeva određene troškove za poslodavce, ali su sredstva uložena u preventivu dugoročno gledano od koristi i za poslodavca i za zaposlenog, a i za državu u celini, jer cena koštanja lečenja povrede na radu profesionalnog oboljenja ili oboljenja u vezi sa radom je sigurno mnogostruko veća od uloženog. O tragičnom ishodu ne treba naravno ni govoriti, a najvažnije je da popravljanjem važećeg zakona država pokazuje da ozbiljno vodi brigu o radnicima. Radno angažovano stanovništvo je nosilac ekonomskog razvoja svake države i zato je briga o njemu od izuzetnog značaja. Radni vek od 38 godina za žene i 40 godina za muškarce je jako dug. Brojni su faktori iz radne sredine fizičke, hemijske, biološke, ergonomske, psihosocijalni koji mogu dovesti do povreda i oboljenja. Kada su u pitanju povrede psihosocijalni faktori su naročito značajni. Rad treba da bude organizovan tako da omogući očuvanje zdravlja, spreči povređivanje i gubitak života, jer život i zdravlje nemaju cenu. Predloženim izmenama i dopunama preciznije se definiše pojam poslodavca koji je odgovoran za primenu mera za bezbednost i zdravlje na radu. Mnogo bolje od važećeg zakona je definisano šta je to prevencija u cilju sprečavanja i smanjenja rizika na radu, kako se ona sprovodi, ko je sprovodi, šta se reguliše podzakonskim aktima. Dosta smo o tome već čuli u dosadašnjoj diskusiji. Novina je i to da se zakonom poslodavac obavezuje da zaposlenom da opremu za rad i sredstva i opremu za ličnu zaštitu na radu samo ako su usaglašeni sa propisanim tehničkim zahtevima. To znači da se sredstva za rad i određena lična zaštita sredstva moraju biti strogo sa atestom, a ne kupljena u nekim kineskim radnjama ili proizvedena u nekim podrumima što se često događa da sredstva za rad, pogotovo sredstva za rad mašine i oprema takođe ne ispunjavaju određene standarde za odgovarajuća sredstva. Takođe, poslodavac je dužan da obezbedi zaposlenima uputstva za bezbedan rad po propisima o bezbednosti i zdravlju na radu za korišćenje opreme za rad i sredstva i oprema za ličnu zaštitu na radu. Važno je da postoji obaveza poslodavca da uputstva budu na jeziku koji zaposleni razume. Poslodavac ima obavezu da vrši osposobljavanje zaposlenog za bezbedan i zdrav rad po uređenom programu koji kada je potrebno mora da obnavlja i menja. Uvodi se obaveza vršenja periodičnih provera osposobljenosti za bezbedan i zdrav rad, jednom godišnje za rad na radnim mestima sa povećanim rizikom, a najkasnije u roku od četiri godine za ostala radna mesta, što je izuzetno važno jer poznato je da znanje koje se ne obnavlja vremenom bledi. Ako se zaposleni ne podseti nekih pravila ponašanja i postupaka, zanemaruje ih i to dovodi do greške koja može imati ozbiljne posledice. Važna dopuna zakona je da zaposleni kada mu preti neposredna opasnost po život ili zdravlje ima mogućnost da prestane da radi i napusti radno mesto, radni proces i radnu okolinu, a da pri tom nije odgovoran za štetu koju prouzrokuje poslodavcu. Dobro je što je zakonom zabranjeno zaposlenom da samovoljno isključuje, menja ili uklanja bezbednosne uređaje na sredstvima za rad. U praksi je bilo situacija da su zaposleni ih raznih razloga samovoljno uklanjali predviđenu zaštitu i zbog toga stradali. Korisna izmena u Predlogu zakona je i to što je predviđeno u kojim delatnostima brigu o bezbednosti i zdravlju na radu poslodavac može da obavlja sam, a u kojim mora da ima određeno lice sa odgovarajućim obrazovanjem. Važno je i da zakonom regulisana kontinuirana edukacija lica koja se bave bezbednošću i zdravljem na radu. Uključivanjem zaposlenih u brinu o bezbednosti i zdravlju na radu je takođe od velikog značaja. U predlogu izmena i dopuna zakona bolje je definisano ko i na koji način, pod kojim uslovima može dobiti licencu za obavljanje poslova u oblasti bezbednosti zdravlja na radu i kada se licenca gubi i ko može obavljati poslove inspekcijskog nadzora. Kaznene odredbe su vrlo precizno definisane i pored svih predviđenih situacija dobro je što će biti kažnjen poslodavac koji ne da zaposlenom opremu za rad i ličnu zaštitu usaglašenu sa propisanim tehničkim zahtevima ili nije obezbedio uputstvo za upotrebu i održavanje. Bezbednost i zdravlje na radu moraju biti zakonom regulisani. Dobar zakon i njegova dosledna primena su izuzetno bitni. Prevencija gubitka života, povreda na radu, profesionalnih oboljenja i oboljenja u vezi sa radom su izuzetno važni kako sa humanog, tako i sa ekonomskog aspekta. Gubici koji nastaju zbog odsustva sa posla, lečenja, usled eventualno trajno umanjene radne sposobnosti kao posledice povrede na radu ili profesionalnog oboljenja su ogromni i teško ih je izračunati. Uloga medicine rada u bezbednosti i očuvanju zdravlja zaposlenih je ogromna. Nažalost, prethodne vlasti su tu ulogu minimizirale. Nadam se da će biti sluha i da će se naći način da joj se vrati značaj koji je imala nekad. Predloženim izmenama i dopunama, od kojih sam navela samo neke, postojeći Zakon o bezbednosti i zdravlju na radu se značajno poboljšava. Poslodavac ima za cilj što veći profit, a organizovanje bezbednog rada košta. Bez zakona sigurno je da poslodavac ne bi ulagao u dovoljnoj meri u bezbednost na radu. Kao specijalista medicine rada, imala sam mnogo puta kontakt sa zaposlenima koji rade kod poslodavaca koji ne vode računa o bezbednosti i zdravlju radnika. Naravno, ima i pozitivnih primera. Takođe, ima i zaposlenih koji ne vode računa o bezbednosti i zdravlju na radu. Nepoštovanje pravila ponašanja na radnom mestu, nekorišćenje ličnih zaštitnih sredstava, uklanjanje bezbednosne opreme sredstava za rad, nisu tako retka pojava. Jasno je da su bezbednost i zdravlje na radu zajednička briga poslodavca, zaposlenog i države. Svi imaju određenu i podjednako važnu ulogu u toj brizi. Vlada na čelu sa premijerom Aleksandrom Vučićem je ovim Predlogom za izmenu i dopunu Zakona o bezbednosti i zdravlja na radu pokazala da vodi brigu o zaposlenima. Na poslodavcima i zaposlenima je da zakon poštuju, a na državi da organizuje kontrolu primene zakona. Mora se učiniti sve da se svest o važnosti bezbednog rada podigne na viši nivo kod svih aktera. Naravno, podjednak značaj ima i Predlog zakona o uslovima za upućivanje zaposlenih na privremeni rad u inostranstvo i njihovoj zaštiti. Predlog zakona je sveobuhvatan, a predlaganje ovakvog zakona od strane Vlade takođe govori o brizi za određeni broj zaposlenih od strane Vlade. Treći zakon je isto tako podjednako značajan. Svi ovi predloženi zakoni smatram da su izuzetno dobri i Srpska napredna stranka i ja sa njom ću u danu za glasanje glasati za. Zahvaljujem na pažnji.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Pajović.
Poštovani predsedavajući, uvažena gospodo iz Ministarstva, kolege poslanici, mi koji smo ostali do kraja ovog radnog dana, danas govorimo o ovim zakonima, predlozi zakona o bezbednosti na radu i zdravlju. Dosta je toga već rečeno, uglavnom su kolege sve iznele, koje su izmene i šta je svrha izmena. Ja bih sada krenuo kao lekar sa jedne druge strane, a to je otprilike sledeći podatak. U svetu se godišnje desi 120 miliona nesreća na radu, a od toga je 210.000 sa smrtnim posledicama. Statistika kaže da u svetu svakoga dana 500 radnika zbog nesreće na radu smrtno završi. Kada vidimo ovaj podatak, jasno je koliko je bitna zakonska regulativa od koje krećemo, zatim, usklađenost zakona sa modernim zakonima EU, kao i povezanost svih ovih zakona. Kada kažem povezanost svih zakona, mislim na ovaj Zakon o bezbednosti i zdravlja na radu sa Zakonom o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, jer sve ove nesreće na radu dovedu do toga da pojedini radnici budu trajno, neko privremeno i privremeno nesposobni, ne za svoj posao, ali treba radi njihove egzistencije naći neki drugi posao. Možemo da pogledamo Zakon o bezbednosti i zdravlju na radu i sa ekonomskog aspekta. Kada kažem sa ekonomskog aspekta, mislim na ogromne troškove i na ogromnu štetu koji trpi društvo, naše i svako, zbog povreda na radu. Poslodavac uglavnom trpi troškove obezbeđivanja zaštite radnika na radu. Međutim, društvo, uzmimo primer našeg društva, socijalno i penziono, dakle, ono ima druge troškove. Znači, bezbedan rad znači i bolju ekonomsku sigurnost samog radnika i stabilnost u jednoj državi. Možda je interesantno prokomentarisati, mi imamo, već su govorile kolege, ali moram toga da se dotaknem, dakle, mesta sa povećanim rizikom rada i radna mesta koja to ne zahtevaju. Sve to zahteva i povremene preglede, a oni su uglavnom regulisani aktom procene rizika i onda tim putem idemo i vrše se određeni pregledi, da li na godinu dana, da li na četiri godine. Često su i zakoni u koliziji, sada govorim jednu stvar iz prakse, iz struke, zato što imamo prekovremeni rad dozvoljeni 32 sata nemedicinskim radnicima, a 40 sati medicinskim radnicima. Govorim primer iz prakse. Međutim, znamo i sami kakva je trenutno Uredba o zapošljavanju na snazi. Nedostatak je kadra, pa često, svesno kršeći zakon, da bismo organizovali proces rada, ti radnici koji u stvari treba da se odmaraju, i zato su ograničeni sa ovim brojem prekovremenih sati, moraju radi funkcionisanja službi da rade duže nego što treba. Kažem, to je nešto o čemu svi treba da razmišljamo. Ono što je možda bitno, naša država ima Strategiju bezbednosti i zdravlja na radu od 2013. do 2017. godine, a ta je strategija, normalno, naslonjena na zakon. Jedna od mera iz te strategije je i ta tzv. zelena ekonomija. Na šta se tu misli? Tu se misli na nove tehnologije koje su manje štetne tehnologije. Neke procene govore o tome da će to donositi u nekoj perspektivi velika sredstva državama koje budu uspele da tu tehnologiju plasiraju, a sa znatno manjim rizikom od povreda na radu. Šta raditi u svi ovim situacijama kada govorimo o nesrećama, o povredama na radu? Svakako je prevencija nešto o čemu se mora voditi najviše računa. Poslodavac je taj koji mora da uloži određena sredstva, da obezbedi uslove za rad. Međutim, moramo da se dotaknemo i samog radnika. Koliko su radnici osposobljeni za posao na koji dolaze? Pored lekarskih uverenja koja dobijaju, bitna je i provera stručnosti radnika pri dolasku na posao i da se vrši povremeno edukacija, doškolovavanje tih radnika da bi te nesreće bile manje. Već je ranije govoreno, da ne pominjem o tome, da li se poštuju sredstva zaštite na radu itd. Znači, hoću samo da konstatujem, već smo sa vremenom odužili, da je potrebno svi ti elementi da se udruže. Prvo jedna dobra zakonska regulativa, koju ovim ispravkama mi već imamo, usklađenost sa drugim, stremljenja ka novim procesima rada, savremenim i novim tehnologijama, o kojima sam malopre govorio, i jako je bitan ljudski faktor, jer mora radnik biti stabilan da bi mogao da ispuni sve uslove rada. U svom ovom današnjem vremenu teškog rada, nezaposlenosti, teških uslova rada, možda i plate nisu dovoljne, ljudi nisu dovoljno i adekvatno nagrađeni i to dovodi do jedne pojave koju ne možemo da prenebregnemo, a to je stres u uslovima rada. To je nešto što je prisutno. Stres može biti iz različitih okolnosti, ali to je nešto što i te kako dovodi do eventualnih povreda na radu. Prevencija u savremenim državama, ekonomski bogatijim državama, koje mogu da edukuju radnike, da ih daju na doškolovavanje, svakako ide ispred, ali i u našim okolnostima ovim novim izmenama zakona mislim da idemo u pravom smeru. Što se tiče ovog drugog Zakona o uslovima odlazaka radnika u inostranstvo ja bih to mogao samo da pohvalim da je Ministarstvo krenulo u susret problemu da nam se ne dešava što se dešava, govorile su već kolege da ne ponavljam u kakve situacije dolaze naši radnici u inostranstvu. Znači, da ipak uredimo onoliko koliko je u mogućnosti jedne ozbiljne, organizovane države i jednog Ministarstva koje vi vodite to je sigurno osetljivo u ovim teškim vremenima, teškim ekonomskim vremenima ako neko ide van toga, van zakona to je u krajnjem i njegov rizik. Eto, ja bih toliko hteo i jasno je da ćemo podržati ove zakone i mislim da su dobri, a Ministarstvo u kome vi radite ima jedno teško breme u ovim teškim ekonomskim vremenima.
Zahvaljujem dr Pajoviću. Reč ima narodna poslanica Gorjana Marinković. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gosti iz Ministarstva, kolege narodni poslanici, moje današnje obraćanje odnosi se na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bezbednosti i zdravlju na radu. Smatram da je predloženi zakon suštinski jedan od najbitnijih, jer na najdirektniji način reguliše osnovne potrebe i probleme radnika u Srbiji. Pre nego što istaknem sve pozitivne aspekte koje ovaj zakon donosi, dozvolite mi da pomenem i to da je Ministarstvo za rad u proteklom periodu u oblasti bezbednosti zdravlja na radu usvojilo Akcioni plan za sprovođenje Strategije bezbednosti i zdravlja na radu za period do 2017. godine. Obrazovana je i stručna radna grupa za utvrđivanje posebnog osiguranja od povreda na radu i profesionalnih oboljenja radi utvrđivanja opcija za uvođenje ovog posebnog osiguranja, a radi nadoknade štete. Preduzete su i mnoge druge mere u promociji bezbednosti i zdravlja na radu, a sve u cilju kako bismo dobili jedan primenjiviji, jasno definisan oblik zakona koji će unaprediti celokupan sistem bezbednosti i zdravlja na radu. Nov Predlog zakona o bezbednosti i zdravlja na radu potpuno je prilagođen savremenim društvenim odnosima i zadovoljena su sva tri njegova aspekta. Humanitarno-društveni, ekonomski, sociološki aspekt. U odnosu na već postojeći zakon nov Predlog zakona pruža mnogo jasnije odredbe i propise, usklađena je terminologija teksta, uvodi se jezik koji zaposleni razume, podiže se nivo kompenticije lica za bezbednost i zdravlje na radu. Jasno se definišu prava i obaveze poslodavca i zaposlenih. Takođe, posebna pažnja poklanja se i prevenciji. Predloženi zakon omogućuje ozbiljne i kontinuirane preventivne aktivnosti, pre svega, nadležne inspekcije za rad, ali i poslodavca i zaposlenih. Bezbednost i zdravlje radnika je odgovornost celokupnog društva i kao što je ministar Vulin jednom prilikom istakao mi moramo da shvatimo i da razumemo da ulaganje za bezbednost u radu nije trošak. Naprotiv. Ulaganje za bezbednost u radu odlika je jednog zrelog društva. Predlog zakona o bezbednosti i zdravlju na radu jasno potvrđuje i interes države da se ostvari najviši nivo bezbednosti radnika i da se neželjene posledice kao što su povrede na radu i profesionalne bolesti svedu na najniži mogući minimum. Pokret socijalista i poslanici Pokreta socijalista apsolutno podržavaju sve predložene zakone, jer njihovim usvajanjem doprinosimo zaštiti svakog radnika, poboljšavamo nivo kulture rada, doprinosimo mogućnosti države da i dalje sprovodi započete socijalne i ekonomske reforme. Zahvaljujem.
Hvala vama koleginice Marinković. Reč ima narodna poslanica Branka Janković. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, gosti iz Vlade, kolege poslanici, poštovani građani, govoriću o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o nadležnosti merodavnom pravu, priznanju, izvršenju odluka i saradnji u materiji roditeljske odgovornosti i mera za zaštitu dece. Ova konvencija kako je i danas ministar rekao usvojena je 1996. godine pod okriljem Haške konvencije za međunarodno privatno pravo, a stupila je na snagu 2002. godine. Konvencija uređuje pitanje roditeljske odgovornosti koja podrazumeva ne samo ovlašćenja i dužnosti roditelja već i starateljstvo, hraniteljstvo i druge slične ustanove kao i zastupanje deteta u preko graničnim situacijama. Drugim rečima, mere za zaštitu dece iz Konvencije mogu se ticati njihove ličnosti i imovine. Dakle, Konvencija predviđa vrlo široku zaštitu deteta od njegovo rođenja do navršene 18 godine života. Bitno je naglasiti da Konvencija do sada okuplja 41 državu ugovornicu, uključujući i države EU osim Italije. Ova konvencija, odnosno pristupanje ovoj konvenciji je bitan korak u procesu evrointegracije naše države. Konvencija uređuje materiju roditeljske odgovornosti i drugih mera za zaštitu dece, a konceptirana je u nekoliko celina. Prvo, utvrđivanje međunarodne nadležnosti za odlučivanje o roditeljskoj odgovornosti i merama za zaštitu dece. Drugo, određivanje merodavnog prava za ta pitanja. Treće, međusobno priznanje izvršenja odluka o roditeljskoj odgovornosti i merama za zaštitu dece donete u državama ugovornicama. Četvrto, saradnja država ugovornica posredstvom sistema centralnih organa. Na ovaj način Konvencija omogućava jednak tretman dece koja žive u istoj državi, predviđa određivanje organakoji na najbolji način mogu da procene interes deteta. Omogućava da nadležni organi primenjuju svoja prava i omogućava jednostavniju cirkulaciju odluka o merama za zaštitu kroz pojednostavljen sistem priznanja i tome slično. Konvencija kao što smo videli ima sedam glava, polje primene, nadležnost, merodavno pravo, priznanje i izvršenje, saradnja, opšte odredbe i završne odredbe. Međunarodna nadležnost se prema Konvenciji određuje po pravilu na osnovu kriterijuma uobičajnog boravišta deteta. Nadležni organ u državi uobičajnog boravišta deteta ovlašćen je da preduzima sve vrste mera za zaštitu dece, ukoliko pak deca spadaju u posebno ugroženu kategoriju, a to su deca izbeglice, deca bez uobičajnog boravišta i međunarodno raseljena lica. Konvencija uspostavlja redovnu nadležnost organa države na čijoj se teritoriji deca nalaze. Dakle, Konvencija štiti princip najboljeg interesa deteta i to inapstrakto, dakle, jednak tretman dece u istoj državi bez obzira na njihovo državljanstvo. U atipičnim situacijama koriguje se ovaj princip nadležnosti tako da on odgovara najboljem interesu konkretnog deteta. To se postiže ustanovom transfera, odnosno ustupanja nadležnosti. Osim slučajeva transfera nadležnosti Konvencija dozvoljava i da sud koji odlučuje o razvodu ili poništaju braka može pod određenim uslovima odlučiti i o roditeljskoj odgovornosti i drugim merama za zaštitu deteta koje nema uobičajno boravište u državi suda. Konačno Konvencija predviđa nadležnost za odlučivanje o hitnim i privremenim merama za zaštitu deteta na osnovu kriterijuma pristupnosti deteta na teritoriji konkretne države ugovornice. Konvencija predviđa pojednostavljeni sistem priznanja mera za zaštitu dece tako što omogućava priznanje „ipso jure“. To znači da se mera za zaštitu dece priznaje bez potrebe sprovođenja posebnog postupka ako se u skladu sa njom postupa dobrovoljno, znači, bez protivljenja. Ukoliko je potrebno da se dokaže postojanje odluke o određenoj meri dovoljno je priložiti samu odluku ili potvrdu o njoj čak je u hitnim slučajevima dozvoljen i telefonski poziv centralnog organa koji će potom u što kraćem roku dostaviti i pisani dokument kojim bi se potvrdilo postojanje mere. Ovakav sistem je potpuno u interesu zaštite deteta, jer dete ne mora da čeka priznanje da bi bilo zaštićeno u državi ugovornici imajući u vidu da ponekad taj klasičan pristup priznanja može i da potraje. Takođe, Konvencija dozvoljava i priznanje unapred kada svako zainteresovano lice može podneti zahtev za priznanje ili odbijanje priznanja mere za zaštitu i konačno princip najboljeg interesa deteta se uzima u obzir i u postupku neposrednog izvršenja mere za zaštitu deteta. Konvencija obavezuje države ugovornice da odrede centralne organe koji treba da međusobno sarađuju u cilju efikasne zaštite dece. Centralni organi su dužni da pružaju pomoć u sprovođenju mera zaštite mere preduzetih na osnovu ove konvencije, a obzirom da je Srbija ratifikovala Hašku konvenciju o građansko pravnim aspektima međunarodne otmice dece, zatim Hašku konvenciju o zaštiti dece i saradnji u oblasti međunarodnog usvojenja i Haški protokol o određivanju merodavnog prava za obaveze izdržavanja koje svaka za sebe uređuje pojedine oblasti zaštite prava deteta, potrebno je i potvrđivanje ove konvencije koja nam je danas na dnevnom redu, jer tek na taj način dobijamo jednu celu u zaštiti prava deteta obzirom da se ovom konvencijom uređuje najvažniji odnos iz ugla deteta, a to je odnos između roditelja i deteta i pravo deteta na porodični život. Istovremeno ona štiti dete i ustanove starateljstva, hraniteljstava i slično. Treba napomenuti da se u svakoj odredbi ove konvencije nalaze i odredbe Konvencije UN o pravima deteta. Treba takođe napomenuti da je u skladu sa odredbama ove konvencije, kao centralni organ Republike Srbije određeno upravo ministarstvo nadležno za porodičnu zaštitu, odnosno Ministarstvo koje je i predlagač ovog zakona o potvrđivanju Konvencije, na čelu sa ministrom gospodinom Vulin Aleksandrom. Čisto zbog građana, koje mi, narodni poslanici, ovde predstavljamo, pomenula bih samo da je upravo ovo ministarstvo u 2014. godini zasnovalo 194 usvojenja, od toga 173 domaća, a 21 inostrano. Što je znatno više u odnosu na sve prethodne godine, odnosno prethodne periode. Takođe ću pomenuti da ovo ministarstvo aktivno učestvuje u Briselu na sastanku Pododbora za pravdu, slobodu i bezbednost, a u okviru tačke – Poslednje aktivnosti politike i mere koje su preduzete u oblasti ženskih prava i prava deteta. Što znači, odnosno što je inače i sadržina Poglavlja XIV. Takođe, predstavnik ovog ministarstva redovno učestvuje u radu Lanzarote Komiteta, Saveta Evrope, koji se bavi zaštitom dece od svih oblika seksualnog zlostavljanja. Dakle, Ministarstvo za rad, zapošljavanje, boračka i socijalna pitanja, naglašavam, izvršilo je analizu i doradu postojećeg teksta Nacrta o Zaštitniku prava deteta, koji je iz 2008. godine, a zatim ga je prosledilo Savetu za prava deteta, a Savet ga dao kao Inicijativu za donošenje zakona, odnosno usvajanje Vladi u maju mesecu ove godine. Kako je upravo gospodin ministar Vulin izjavio, a u okviru Dečije nedelje, a koja je bila u periodu od 7. do 11. oktobra ove godine, to su sve naše međunarodne obaveze, a i sami smatramo da je neophodno podići na viši nivo zaštitu,dečijih prava, uvodeći posebnog zaštitnika prava deteta. Dečija nedelja je inače posvećena poštovanju dečijih prava i unapređenju svesti o tome da deca imaju svoja prava. To je inače tradicionalni susret sa decom, njihovim porodicama, prijateljima dece, a sa predstavnicima Vlade Republike Srbije, koji inače svojim radom pružaju podršku odgovornog roditeljstva i podržavaju ostvarivanje prava deteta na život u porodičnom okruženju. Ove godine, Dečija nedelja je imala moto – Podrška porodici, najbolja podrška deci. Znači, deca su strateška stvar za ovu zemlju, na porodici je uvek bilo, pa i sada, najveća odgovornost na formiranju ličnosti čoveka. Direktor Kancelarije UNICEF-a u Srbiji Mišel Seulo, upravo je i rekao da je tradicija te Dečije nedelje dokaz koliko je društvo Srbije posvećeno deci i da se tom prilikom sastaju, kako bi razmotrili šta je promenjeno od poslednjeg puta, koji napredak je ostvaren i koji izazovi još predstoje. Poslednji put pozdravio je napore naše države, naše Vlade, zahvaljujući kojima su se poboljšale prilike dece da odrastaju u zdravlju i da razviju svoj puni potencijal. Mnogo toga je urađeno da se porodicama ponudi podrška za podizanje dece. Ovo se posebno odnosi na siromašne porodice i na decu suočenu sa socijalnim problemima. Dakle, sigurna sam da je ovo ministarstvo imalo i niz drugih aktivnosti, a ja sam navela samo neke koje su mi se učinile interesantne i vezane za ovu današnju tačku dnevnog reda i sasvim sam sigurna da je ispravno rešenje da upravo ovo ministarstvo bude centralni organ Republike Srbije, shodno ovoj konvenciji. Predlog zakona o potvrđivanju Konvencije, naravno u Danu za glasanje ću podržati. Zahvaljujem.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog i jedinstvneog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Enis Imamović.
Uvaženi predsedavajući, gosti iz Ministarstva, s obzirom da su moji prethodnici iz vlasti i opozicije dosta toga rekli što sam ja planirao da kažem, potrudiću se da u završnom delu dam jedan aspekt koji smatram da kolege nisu obuhvatile, a to je da, kada govorimo o ovim izmenama i dopunama, ali i o zakonima u celini koji regulišu ovu oblast rada, najpre moramo sagledati i na kom je nivou implementacija ovih važećih propisa zakona, da bi mogli da ocenjujemo koliko zapravo mogu biti delotvorne ove nove izmene i dopune zakona koje ovde donosimo. Meni je malo teško da se pridružim euforiji povodom ovog zakona i da prihvatim sva oduševljavanja koje su dale kolege i koleginice, kada znam da se radnicima u javnim preduzećima, u Novom Pazaru, pa čak i u gradskoj upravi, mesecima, pa i godinama ne isplaćuju plate, niti doprinosi za penzijsko i zdravstveno osiguranje. Ja već neko vreme bez uspeha pokušavam da dođem do odgovora na to ko iz Vlade i na osnovu čega dozvoljava toj koaliciji u Novom Pazaru da grad zaduži za visinu od tri godišnja budžeta i ko dozvoljava to da se radnicima u javnim preduzećima, kao što rekoh, i u gradskoj upravi, po nekoliko godina unazad, ne isplaćuju doprinosi za penzijsko i zdravstveno osiguranje. Kako će ova vlada ovim zakonom da natera nekog stranog poslodavca da u nekoj drugoj zemlji poštuje odredbe ovog zakona, a u isto vreme se u državnim organima i institucijama, najgrublje krše osnovna prava radnika. To je moje pitanje, ja se nadam da će neko iz Ministarstva, s obzirom da ministar nije tu, moći da da odgovor. Ovo nije prvi put da ja ukazujem na ove stvari u Narodnoj skupštini, što vašem ministarstvu, što Ministarstvu za državnu upravu i lokalnu samoupravu i godinama se nakupilo brdo materijala, koji dokazuju sve ove moje tvrdnje. Mi nemamo ništa od tih dobrih zakona, ukoliko ti dobri zakoni ostanu samo mrtvo slovo na papiru. Dakle, u prvom redu treba obratiti pažnju na postojanje kaznenih odredbi za one koji krše zakon, bilo ovaj, bilo neki drugi zakon i to je predlagač u ovom zakonu, u dobroj meri i predvideo. To je jedna dobra stvar koji ovaj predlog zakona ima. Zatim je neophodno posebnu pažnju posvetiti implementaciji zakona i sprečavanju zloupotrebe tih zakona, a kada govorim o zloupotrebama, postoji puno primera zloupotreba novog zakona, recimo o radu, gde poslodavci radnicima postavljaju nenormalno visoke norme bez konsultacije sa njima i bez nekog realnog osnova i time ih drže u stalnom psihičkom pritisku i pod pretnjom otkazom, zloupotrebljavajući taj čuveni član 171. i druge susedne članove članova o radu. Dakle, to nisu normalni uslovi u kojima naši radnici treba da obavljaju svoje radne zadatke. Ono što je moja dodatna sugestija, što se tiče ovih konkretnih predloga, jeste da se prilikom izrade novih izmena i predloga zakona treba konsultovati i statistika. Mi smatramo da se prilikom svake izmene i dopune zakona treba konsultovati i Republički zavod za statistiku i da se kod ovih zakona, naročito ovih koji imaju ovakvu opštu primenu, treba konsultovati i ti statistički podaci o nekim specifičnim zanimanjima. Ja ću iskoristiti jedan primer, nekome je možda promaklo, ali u našoj zemlji u poslednjih nekoliko godina je drastično recimo porastao broj napada, pljački, pa čak i ubistava, čija su meta bili taksisti. Samo je u Novom Pazaru u poslednjih nekoliko godina počinjeno nekoliko slučajeva pljačke, pa čak i slučajeva gde su pripadnici vojske maltretirali i tukli jednog taksistu. Nažalost, bilo je jedno ubistvo kada je ubijen dvadesetsedmogodišnji Mirza Radonjica, koje još uvek nije rasvetljeno i samo pre nekoliko dana neka dva bandita su u centru grada pretukli taksistu i koliko sam čuo oni su odmah pušteni na slobodu. Ovakvih primera je širom naše zemlje još mnogo, nažalost, i to je nešto što se mora uzeti u obzir kada se pišu nove izmene zakona i kada se definišu zanimanja koja imaju određene specifičnosti. Neko je već spomenuo primer zdravstvenih radnika, ja ga neću ponavljati. Želim samo na kraju da se osvrnem na jedan zanimljiv aspekt koji je dao kolega iz vladajuće koalicije koji kaže, hvaleći ovaj zakon, koji kaže da je on dobar zato što će pomoći velikom broju radnika koji su iz Sandžaka, iz Novog Pazara, koji se trenutno nalaze na radu u inostranstvu, navodeći to kao neki dobar podatak. Ja sada kažem da ti ljudi nisu na radu u inostranstvu zato što su to želeli nego zato što u svom gradu nisu mogli da nađu posao, pa su neki mladi ljudi sa fakultetskim diplomama prihvatili da na zapadu rade najmanje plaćene poslove i fizičke poslove sa fakultetskim diplomama samo da bi mogli da prehrane svoje porodice. To nije nešto čime neko ko je na vlasti u Novom Pazaru osam godina i čije je predsednik ministar u Vladi 15 godina, treba da se pohvali. To je poraz jedne politike i smatram da to ne treba koristiti kao dobar primer zbog čega ove zakone treba podržati. Mi smo podneli nekoliko amandmana na ove predloge zakona i nadam se da će predlagač uzeti ozbiljno u razmatranje zato što smatramo da oni u dobroj meri poboljšavaju ovaj Predlog zakona i u skladu sa tim mi ćemo se u danu za glasanje i određivati da li ćemo podržati ovaj zakon ili ne. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem kolega Imamoviću. Saglasno članu 98. stav 4. Poslovnika zaključujem zajednički načelni jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka 6, 7. i 8. dnevnog reda. Obaveštavam vas da nastavljamo sa radom sutra u 10,00 časova. Hvala i vidimo se sutra.