Poštovano predsedništvo, poštovani narodni poslanici, potpisivanjem Sporazuma prestaje da postoji Savezna Republika Jugoslavija. Srbija i Crna Gora su se odrekle zajedničkog imena da bi pokušale da sačuvaju zajedničku državu. Rekao bih da po onome što piše u Sporazumu o preuređenju odnosa Srbije i Crne Gore ostaćemo bez Jugoslavije u imenu i bez zajedničke države u stvarnosti. Ovo što se nudi je država na poček. Trajaće do tri godine, kako je i zapisano, uz pretnju Evropske unije da će onaj koji se pre toga odluči za referendum izgubiti njenu podršku i simpatije. Ovaj sporazum je rezultat pritisaka međunarodne zajednice. Niti smo država, niti smo savez, rešenje bez rešenja. Kada pregovarači nemaju rešenje, prihvataju ono što im drugi nude. Socijalistička partija Srbije smatra da građani Srbije i Crne Gore imaju pravo da odluče hoće li zajedničku državu. Postoji minimum ovlašćenja koji svaka zajednička država mora imati da bi bila od neke koristi i da bi bila od interesa za republike članice. U suprotnom, to bi bila fiktivna zajednička država, koja može da zagorča život i jednima i drugima. Nisam optimista i ne verujem da će ovakva država, kakva se nudi, preživeti rok od tri godine. Po isteku tog vremena, najverovatnije će postojati nezavisna Srbija i nezavisna Crna Gora. Ono što se nudi u Polaznim osnovama iz Palate federacije lični na sve drugo osim na zajedničku državu. Neki njeni organi su rotacioni, neki delegirani, a neki nedefinisani. Pojedine državne institucije će delovati iz Beograda, druge iz Podgorice, a najviše njih se gasi. Iz ekonomskog dela sporazuma faktički se vidi da su pregovarači de fakto doneli odluku o mirnom razlazu. Potpuno je jasno da država sa dve centralne banke, dve valute i dve carine ne može da bude jedna država, tako da ovo rešenje provizorno može da traje godinu-dve, može i tri, ali je definitivno jasno da se ide ka osamostaljivanju Crne Gore, a možda i Srbije. Mi socijalisti se ne slažemo sa time i zalažemo se za savremenu i efikasnu zajedničku državu kao federaciju da, pored jedinstvenog međunarodnog subjektiviteta na bazi vekovnog kontinuiteta, jedinstvena država mora da ima: jedinstven sistem i politiku odbrane; inostranih poslova; jedinstven sistem ostvarivanja zaštite ljudskih prava; jedinstven prirodni prostor; jedinstven ekonomski prostor, koji znači potpunu slobodu kretanja roba, usluga, radnika i kapitala; slobodu osnivanja preduzeća i banaka; jedan novac, jednu centralnu banku, jedinstven carinski sistem, jednu carinsku tarifu; fiskalni federalizam, porez na dodatnu vrednost i savezni budžet sa značajnim sopstvenim izvorima prihoda. Zbog svega napred rečenog, u najmanju ruku je nekorektno upotrebljavati u tekstu pojam "zajedničko tržište". Umesto državnog ustava postojaće ustavna povelja koja svakog dodiruje, pa smatram da sve značajne skupštinske političke stranke na paritetnom principu treba da budu zastupljene u izradi ustavne povelje i da se tako pripremljena ustavna povelja uputi građanima Srbije i Crne Gore na izjašnjavanje putem referenduma, imajući u vidu činjenicu da su građani nosioci suvereniteta države. Ako toga ne bude, otvara se pitanje da li političari mogu, iza zatvorenih vrata i u tako uskom krugu ljudi, da se igraju voljom naroda i takvim sudbonosnim pitanjem kao što je država. Iz ovoga što nam je ponuđeno naslućuje se neizbežan kraj države koju smo imali i koja se do juče zvala Jugoslavija. Od funkcionalne zajedničke države nema ništa i sporazum je samo verifikacija postojećeg stanja, sa nizom ograničenja. Ostaće ono šta je ko postigao. Taj neizbežan kraj je u režiji evropskog komesara Havijera Solane, čoveka koji je 24. marta 1999. godine povukao oroz da počne bombardovanje Jugoslavije. Da iole drži do moralnih obzira, međunarodna zajednica je bar mogla da nas poštedi cinizma, da našu državnu zajednicu spasava čovek koji je 78 dana razarao. Nije problem u Solani nego u onima koji su u tome učestvovali i koji su prihvatili da Solana bude učesnik u razgovorima, svedok ili naredbodavac. Sporazum označava kraj federalne države i kraj jedne istorijske epohe, a vi ste obećali da ćete biti ti koji ćete sačuvati zajedničku državu.
Reč ima narodni poslanik Đuro Popović, a posle njega narodni poslanik Stevo Dragišić.
Dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, danas razgovaramo o predloženim osnovama za preuređenje ove naše savezne države, a u prilici smo da spoznamo do kraja sumrak vladajuće koalicije u ovom visokom domu i uopšte na političkoj sceni Srbije. Svakako da to nije iznenađenje za većinu dobronamernih i mislećih ljudi na prostorima naše Republike i zemlje u celini. Jednostavno, sledom događaja jedna promašena i haotična politika doživljava svoju kulminaciju. Dokument pred nama, makar samo u predloženom obliku, ne može imati podršku ne samo u opozicionim krugovima srpskog parlamenta, nego i od svih onih koji žele dobro i Srbiji i Crnoj Gori, odnosno tzv. ostatku Jugoslavije. Najpre treba imati u vidu da 5. oktobra nikome, ama baš nikome, biračko telo nije dalo mandat za dalje rasparčavanje ove zemlje. Bez gorčine se ne može govoriti o tzv. Beogradskom sporazumu o redefinisanju odnosa i ustrojstvu današnje federacije. Preslan je čorbuljak koji nam je zasolio gospodin Solana, niko drugi već čelnik humanitarne intervencije sa predznakom milosrdnog anđela, taj starter bezdušnog ratnog pohoda nevidljivim, a ipak uhvatljivim, vazduhoplovima i raketama izvan dometa odbrane. Kojim pravom su potpisnici Beogradskog sporazuma dali sebi za pravo da bez široke javne rasprave samostalno kroje sudbinu srpskog i svih drugih naroda Srbije. Zaboravili su čelnici DOS-a na svoja predizborna obećanja, a pre svega da će nakon pada režima Slobodana Miloševića biti razrešen međusobni nesporazum dve republike. Umesto da preseku Gordijev čvor i uspostave pravične odnose unutar federacije, nosioci Dosovske vlasti dozvolili su konačan raskol. Nepobitna je činjenica da je zapravo reč o upornom nastojanju vrhuške u Srbiji i Crnoj Gori da očuvaju svoje političke i druge pozicije. Kako drugačije objasniti da je nakon dogovora u Beogradu evro nominovan za crnogorsku monetu? Da li je to doprinos budućem iskrenom i poštenom zajedništvu? Najzad, čemu uopšte rasprava u našem parlamentu o predloženom? Ima li izlaza? Najbolje rešenje je zaista jednostavno, a sadrži samo dve reči - vanredni izbori, i to u najkraćem mogućem roku. Ako DOS da ispuni svoja predizborna i postizborna obećanja o samoograničenosti svog mandata, jedino ćemo u tom slučaju imati narodne predstavnike sa mandatom da daju konačnu reč o sudbini zajedničke države Srbije i Crne Gore. I zbog svega iznetog, poslanička grupa SSJ neće podržati ovaj predlog Vlade Republike Srbije. Hvala na pažnji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Stevo Dragišić.
Dame i gospodo, da bi se neka tvorevina nazvala državom, po definiciji mora da ima teritoriju, stanovništvo i suverenu vlast. Ova buduća tvorevina, tzv. država Srbija i Crna Gora, imaće nesumnjivo teritoriju i stanovništvo, ali suverenu vlast neće imati, kako na unutrašnjem, tako i na spoljnjem planu. Što se tiče suverenosti, ona je nema zbog toga što je njen autoritet potpuno uništen, nasleđujući to stanje iz prethodne SRJ. Stvaranje ove države, buduće države Srbije i Crne Gore, ne može se nazvati procesom sjedinjavanja dve federalne jedinice, posledicom nekog nacionalnog oslobođenja, nekog nacionalnog zanosa, kako su se obično u istoriji stvarale federacije između dve srodne države. Ovo je proces koji ide u kontrasmeru, proces razgradnje države. Mi sada pravimo jedan savez država, zbog toga što želimo da odložimo njeno definitivno rasturanje, i to je već samo po sebi dovoljan razlog zbog koga budući zajednički organi neće imati autoritet, a samim tim ni unutrašnju suverenost. Pogledajte skupštinu; u klasičnim federacijama skupština je dvodomna - gornji dom predstavlja građane, ravnopravne građane, bez obzira na kom delu teritorije te savezne države stanuju ili imaju državljanstvo; i taj gornji dom je bio ranije veće građana u našoj skupštini. Donji dom se obično formira da bi obezbedio ravnopravnost između država članica. Mi ćemo u budućoj skupštini imati samo taj dom, koji treba da ima mehanizam zaštite od nadglasavanja. Znajući kakvi su nasleđeni odnosi, taj mehanizam će u stvari predstavljati problem, koji će sprečavati normalno funkcionisanje te buduće skupštine. Ako još znamo da će i ostali zajednički organi biti zasnovani na paritetnom principu - ne vodeći računa o nekom opštem, zajedničkom interesu te buduće zajedničke države, neće se voditi računa ni o nekom pozitivnom odabiru kadrova, već samo o tome da se obezbedi ravnopravnost država članica - jasno je da ti budući zajednički organi neće imati apsolutno nikakav autoritet u sprovođenju svojih odluka, kako u Crnoj Gori, tako i u Srbiji. S druge strane, spoljni suverenitet prema velikim silama je uništen, odnosno ne postoji samim načinom na koji je ta država konstituisana, jer je ovaj sporazum donet pod velikim pritiskom Evropske unije ili, da kažemo, zapadnih sila. Štaviše, kada se pojavi sporno pitanje između Srbije i Crne Gore ili država članica, taj spor rešava Evropska unija. Znači, unutrašnje pitanje jedne federativne ili savezne države rešavaće neke druge države, neke inostrane sile. Gde je tu onda suverenost? Ako država ne može sama da rešava svoje unutrašnje probleme, nego će ih rešavati neka druga država, pa makar ona bila i susedna, onda tu suverenosti nema. Postavlja se onda pitanje - zbog čega ovakav sporazum, ako ta država već u samom startu nije država u pravnom smislu te reči. Ako već ovaj sporazum predstavlja mehanizam za odloženo rasturanje sadašnje federacije, šta je interes Republike Srbije da učestvuje u svemu tome? U Srbiji se nikada ozbiljno nije postavljalo ili makar ozbiljni politički faktori nisu razmišljali o rasturanju SRJ. To pitanje se uvek postavljalo u Crnoj Gori. Na toj platformi sadašnja vlast, sadašnji režim je osvojio vlast u Crnoj Gori. Pa zašto onda režim u Crnoj Gori nije tu svoju političku platformu sproveo već u delo? Evo, promenom režima, dolaskom DOS-a na vlast, vi ste im sve moguće granice i barijere koje su im stajale na tom putu potpuno otvorili. Takav problem, problem odvajanja Crne Gore iz SRJ ne bi naišao ni na kakav otpor, ni na protivljenje sadašnjeg režima u Srbiji. Zaključak je samo taj da se režim u Crnoj Gori nije odlučio na takav korak, želeći da izbegne unutrašnje sukobe. Ovde je Miroljub Labus rekao da je postojala opasnost od građanskog rata u Crnoj Gori, to su njegove reči. Možda ta opasnost zaista postoji, možda se nadaju da će za tri godine tu opasnost uspeti da otklone, čekajući neke buduće događaje koji bi mogli da se dese, koji bi im olakšali referendumsko izjašnjavanje o izdvajanju Crne Gore iz SRJ. Zašto Srbija onda učestvuje u tome, što im jednostavno niste rekli - organizujte referendum, da se ne zamajavamo. Ako već savezna država ne postoji, ako ćemo imati samo na papiru neke zajedničke organe, koji neće moći nikakve odluke da sprovedu, zašto onda da učestvujemo u tome? Vi kažete - obezbedili ste da se Rezolucija 1244 odnosi u celosti na Srbiju, ukoliko se Crna Gora referendumom izjasni za izdvajanje iz SRJ. Ako je to tačno i ako tako bude, onda ne smete postavljati pitanje referenduma u Srbiji, da se Srbija izdvoji iz SRJ, jer onda gubite ono pravo koje ste navodno postigli. A s druge strane, treba da znate da je ovo unutrašnji sporazum između država članica i da na međunarodnom planu ne može da proizvodi nikakve pravne posledice. Treba da se setite da UNMIK na Kosovu neprekidno ponavalja da će se definitivan status Kosova i Metohije tek rešavati. S obzirom da je trenutni status Kosova i Metohije utvrđen rezolucijom Saveta bezbednosti, on će definitivno biti rešen nekom novom rezolucijom. Podsetiću vas, ako ovo ima nekog značaja, ovo vam je garantovala Evropska unija, a u Savetu bezbednosti još sede SAD. Vi ćete onda morati i sa njima da postižete neki sporazum, neku trgovinu i neke buduće ustupke. Prema tome, nikakvog ozbiljnog političkog interesa Srbija nije imala da učestvuje u ovome, već ste jedino bili dužni da podlegnete pritisku kome je naša država bila izložena.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Stevan Ž. Gudurić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Đinđiću, danas, kada pričamo o ovim polaznim osnovama, pa pogledamo deo gde kaže da su države članice odgovorne za neometano funkcionisanje zajedničkog tržišta, uključujući slobodno kretanje ljudi, roba, usluga i kapitala i svega ostalog napisanog, shvatamo da će u stvari samo slobodan protok vode biti između Srbije i Crne Gore, kroz reke i potoke, a ostalog otprilike nema u ovome. Ili, još gora situacija, kada pogledamo onaj deo gde se priča o vojsci, zato što kaže - vojskom Srbije i Crne Gore komanduje Vrhovni savet odbrane, koga čine tri predstavnika, i oni odlučuju konsenzusom. Ima da prođu tri ratadok se oni dogovore, njih trojica među sobom, kako se radi. I, onda, ima tu još pametnih stvari, u tom delu o vojsci kaže - regrutni vojni rok služe na teritoriji svoje države - članice, pa sam onda tu razumeo da će ispasti da će gospodin Čanak tražiti da Vojvođani služe u Vojvodini, da će gospodin Kasa tražiti da iz te regije tamo, koja se pravila, Panonije, vojsku služe u drugoj državi, a da li je članica nije ni važno u ovom slučaju. Dalje, razumeo sam, kako sve to ide, da će na kraju moj Boba, koji nema još 12 godina, izgleda odslužiti vojsku kod kuće, jer neće biti države, a kad nema države nema ni Vojske, ondaznači - to će se tako dogoditi. Zameram zašto gospođa Mićić, kao predsednik ove skupštine, nije na ovo zasedanje pozvala, u stvari, samo dva uvodničara, gospodina Koštunicu i gospodina Solanu, jer smo razumeli ovde, gospodin Đinđić je rekao, da je sve čuo od gospodina Solane, a gospodin Labus da je to bio neki dokument koji je, sa jedne strane, dala Crna Gora, a sa druge, dao DOS sa SNP-om kao koalicionim partnerom. Samo, izgleda da se u ovoj državi mnogi ne mešaju u svojposao, kao što se svojevremeno nije mešao ni Zoran Lilić. Vi ste nama, gospodine Đinđić, kada ste predstavljali Vladu, predstavili je kao tim stručnjaka i eksperata. A, na osnovu vašeg izlaganja pre neki dan, gospodina Batića i gospodina Veselinova, mi smo shvatili da je ta vlada grupa neodgovornih građana ove i izgleda još nekih zemalja, pošto neki imaju pasoše i dvojna državljanstva. Šta je u toj vladi bio gospodin Perišić kazaće, vojni sud. Građani su kazali, njima je već odavno jasno kako tu stoje stvari. Ovde je bila i priča da li ima neke razlike između gospodina (Glasovi: Tema.) ... sve je tema. Oni koji su potpisali su ovde isto tako tema. Pričamo o državi, izgleda. Ako neko slučajno shvati drugačije, izgleda da je došao na pogrešnu sednicu. Kakva je razlika između Koštunice i Mesića... Milka, ti seu ovo ne razumeš. Postoji razlika, zato što je Mesić, kada je došao, odmah rekao zašto je došao; i kada je to uradio, rekao je - uradio sam svoj deo posla; i otišao zadovoljan kući u Zagreb. Gospodin Koštunica izgleda ne zna gde je došao ili ga nisu obavestili, zato što je on isto tako rasturio državu na čijem je čelu; kao predsednik jedino daje neka nesuvisla i nemušta objašnjenja - kako to baš nije tako; samo iz ovog ovde što piše ne vidim nikakvu državu, a ni tu državu kojoj je on predsednik. Predsednik voljom građana, nažalost. Vi, gospodine Đinđiću, putujete Srbijom sa sloganom "Srbija na dobrom putu", a ja bih rekao da nije,da je ovo novi originalni put u budućnost i da će narod koji živi u ovoj državi imati mnogo čvoruga na glavi od novog originalnog puta u budućnost, zato što ovo što ovde piše nigde u svetu nema. Znači, originalni put. A nije nam ni prvi put, čak ni za tih 60 godina, koje vi pominjete. Samo se setite da ste i vi živeli u tom vremenu, da ste i vi doktorirali na nekim naukama, da se ne podsećamo svi šta je unazad bilo. I ako je ceo, fenomenalan uspeh tih pregovora bio da se zadrži jedna stolica u Ujedinjenim nacijama mogli ste da metnetejedno kanabe da mogu da sede dvoje, pa da se ne sedi toliko i razglaba oko jedne stolice u Ujedinjenim nacijama, kada se u stvari ništa drugo nije dogovorilo. Jer, ako pričamo o ucenama Crne Gore, napraviću samo poređenje između Crne Gore i Južnobačkog okruga, gde moj Beočin spada. Ono što je isto između Crne Gore i Južnobačkog okruga jeste da i tamo i ovamo, uglavnom u i najvećem delu, žive časni i pošteni ljudi i to nije sporno. U svemu drugom Južnobački okrug je bolji i veći od Crne Gore. Jedino u čemu je lošiji je što je i ove, kao i ranijih godina, u Crnoj Gori rodilo bolje kamenje nego u Južnobačkom okrugu. U svemu ovome gospodin Labus je pomenuo - pusto ostrvo. Mislim da bi bilonajbolje da su potpisnici seli na to pusto ostrvo i otplovili u istoriju, zato što sa njima nema budućnosti ovoj državi. Hvala lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, a posle njega Ljubiša Maravić. Preostalo vreme poslaničke grupe Srpske radikalne stranke je sedam minuta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao pripadnik srpskog naroda iz Srpske radikalne stranke ponosno nosim svoj krst i već decenijama trpim... [[Žagor.]] Milka, pa i Bora Dugić nekad skloni ono sviralče, osuši ga, a ti ne zatvaraš ta usta. I, već decenijama trpim teror proganjanja i beskrajna ponižavanja. Kome sam sve bio primoran da dokazujem da se ne bojim - komunističkom režimu, ustašama, mudžahedinima, šiptarskim teroristima, kapitalističkom svetu, socijalističkoj i novoj, nazovidemokratskoj, vlasti. Mislio sam da sam proživeo dovoljno i da ništa lošije od onoga što sam doživeo ne može da mi se desi. Ako ništa, nadao sam se da ću, dok ne dočekam veliku Srbiju, živeti u miru u sadašnjoj srpskoj državi. Svestan sam, okupirali su srpske teritorije, ne misle lako da nam ih vrate, ne zaustavljaju se, traže još, ali sam mislio da će sudbina prethodne vlasti biti opomena novoj, pošto je videla da Srbi vlast kažnjavaju čak i za nedovoljnu brigu za državu ili da bar više niko iz Srbije neće pomagati okupatoru. Naravno, i dok sam učestvovao u vlasti, koja je čuvala srpsku državu, bio sam svestan da će sve propasti ako na vlast dođu oni koji su, kao opozicija, podržavali NATO dok nas je tukao i Mila Đukanovića dok je otimao deo srpske države. Ovu državu volim srcem, ali mi se 5. oktobra prevrtao stomak dok sam gledao kako demokratske snage puškama dolaze na vlast. Meni je tada bilo jasno da će se zebnja, nespokoj i plač useliti u većinu srpskih porodica, u neku pre, a u neku kasnije. Većini građana je jasno to danas i još uvek nije kasno. Danas u Skupštini sede istaknuti predstavnici DOS-a i jedva čekaju da se rasprava završi da bi njihova većina ukinula Saveznu Republiku Jugoslaviju. Govorili su, slušao sam ih, u njihovim izlaganjima parepoznao sam stavove Brisela, Tel Aviva, Bona, Vašingtona, zavisi čiji je ko, i vrteo kroz glavu protekle godine, 12 godina našeg nestajanja. Evo, predsednik Vlade ne može da se seti ko je zastupao Tel Aviv. Sve je isto, a sve drugo... znate ko je koga. Sve je isto. Sednice Vlade kojima prisustvuju strane diplomate, putujući cirkusna relaciji Beograd - Podgorica, koji su, tvrdite u ovoj žvrljotini, glavni gradovi država - članica, i farsa sa javnom raspravom, kao da DOS nas Srbe pita šta ćemo da radimo i kako ćemo to da uradimo. Danas je u srpsku skupštinu Havijer Solana poslao ferman da dovrši ono što nije uspeo marta 1999. godine, kada je pritiskom na dugme na našu decu bacio desetine hiljada razornih raketa, uglavnom zabranjenih kada se ratuje protiv ljudskih bića. Ferman nam, kao izričito naređenje, poslednju opomenu, "Ä Il se skloni ilÄ mi se prikloni", čita i predstavlja jedna tužno-šarena grupa ljudi, skupljena po čudnim moralnim kriterijumima. DOS zastupa američku doktrinu da je međunarodna zajednicasve ono što ima silu da sprovede svoju volju. Znači, NATO, SAD, međunarodnazajednica i Havijer Solana. Zato su čelnici DOS-a potpisali ovaj novi trojni pakt. Srbi, potpisnici prvog trojnog pakta, nisu upamćeni po dobru, a nisu se nešto ni naživeli. Za ovu današnju kapitulaciju odgovaraće i potpisnici i oni koji će glasati da se ovo prihvati. DOS se, onakav kakav je bio 5. oktobra, silan, bezobziran, vredan 176 poslanika, zaklinjao na transparentnost: sve svoje poteze vući će pred građanima; građani ćeznati sve, učestvovati u kreiranju, donošenju, sprovođenju odluka. To nije bilo davno. Sada nas je predsednik Vlade, Zoran Đinđić, obavestio da su negde zaseli zaverenici, da su dobili napisani tekst od Havijera Solane, koji im je predat po principu - uzmi, ne smeš da ostaviš. Čak smo od gospodina Đinđića saznali da je predlog koji je doneoSolana bio predlog bez prava na amandmane: prihvatite ili ćete propasti; i tu ne možete ama baš ništa. Da li nas laže Zoran Đinđić? Miroljub Labus nam je rekao da uopšte nije bilo nikakvog Solaninog papira. Samo naša dva domaća, iz kojih je popuštanjem Srbije nastao papir koji imamo pred sobom. Da li nas laže Miroljub Labus, ili - ko nas više laže? I, kada smo već kod gospodina Labusa, zašto on prisustvuje sednicama Narodne skupštine? Kao predstavnik Solane? Liči mi na to, zato što je odmah po potpisivanju priznao da je protiv, nateran od kolega koje će ga podržati u predsedničkoj kampanji, a sada je došao nas da ubeđuje da i mi uradimo ono što je on uradio, da prihvatimo nešto za šta nismo ni mozgom ni dušom. Ili je ovo, možda, predsednička kampanja gospodina Labusa. Čime ide u kampanju za predsednika Srbije? Ovaj papir bi mogao da bude samo inicijativa za promenu saveznog Ustava. Nije predlog za promenu Ustava, nisu ga potpisali ovlašćeni predlagači, nije ga dvotrećinskom većinom usvojilo Veće građana Savezne skupštine i nema osnova da bude danas na raspravi u Narodnoj skupštini Republike Srbije, osim ako Skupština nema šta drugo da radi. Ne može ishod današnjeg ili sutrašnjeg glasanja o papirčiću, koji još nije videlo Veće građana Savezne Republike, Savezne skupštine Savezne Republike Jugoslavije, da bude saglasnost Narodne skupštine Republike Srbije, da se usvoji ustavna povelja, kako nazivate najviši pravni akt državne zajednice Srbije i Crne Gore. Nemoguće je. Narodna skupština mora da dobije kompletan predlog za promenu Ustava. U tekstu koji je već usvojilo dvotrećinskom većinom Veće građana Savezne skupštine Savezne Republike Jugoslavije. Ali, zašto da pričam o Ustavu koji nam ovde pravi i obrazlaže čovek koji je ukinuo Ustavni sud. Znam šta hoću i šta neću. Neću državu koju složno nude Đinđić i Koštunica, Đukanović i Bulatović. Samo je strani diktat mogao da složi ljude koji se ni u čemu ne slažu, a složiće se da odnose u državi regulišemo kako nije niko u svetu. Mi prvi i najnapredniji, mi kao beli miševi. Neću državu koja treba za godinu dana da izgleda kao DOS-ovska Srbija, pocepana, prožeta kriminalom, posvađana. Neću državu u kojoj stranci ponovo pravo na samoopredeljenje priznaju republikama, a ne narodu. Neću državu u kojoj bih neprekidno strahovao od želje Crnogoraca da imaju nezavisnu državu. Neka oni strahuju. Dovoljno sam pročitao o krvavoj božićnoj pobuni 1915. godine...
Upozorovam vas na prekoračenje vremena.
završavam... o Petrovdanu 1941. godine i nezavisnosti pod Italijom; a sećam se i oktobra 1991. godine i učešća rukovodstva Crne Gore, zajedno sa četiri druge republike, u razbijanju SFRJ; sećam se novembra 1991. godine i Karingtonovog, odnosno Haškog dokumenta, posle koga je rukovodstvo Crne Gore povuklo vojsku iz Srpske Krajine i ponovilo 1916. godinu, kada je Crna Gora, iako pravno vezana ugovorom da deli ratnu sudbinu sa Srbijom, separatno potpisala sporazum sa okupatorom i ostavila Srbiju samu na ratištu. Proživeo sam teške godine u kojoj je crnogorskidržavni establišment ponižavao državu, koji je sam ozvaničio ustavom pisanim po njegovom diktatu, povraćao sam od muke kada je rukovodstvo Crne Gore optuživalo Vojsku Jugoslavije...
Gospodine Nikoliću, drugi put vas upozoravam na prekoračenje vremena i na temu.
... što se od NATO-a brani sa teritorije Crne Gore i mladu demokratiju izlaže opasnosti da bude bombardovana. Neću državu u kojoj bi postojale dve pravoslavne crkve. Neću državu u kojoj će biti zabranjena demokratija, izražena kroz poslaničko preglasavanje. Neću da ponižavam Srbiju i da prihvatim da 17 njenih stanovnika vrede kao jedan stanovnik Crne Gore. Kako, kojom matematikom ili logikom da to objasnim u mojoj Bajčetini, u kojoj žive skromni, ali mudri ljudi, da ih lažem kao što mene ovde lažu. Neću državu u kojoj se odnosi regulišu mehanizmima zaštite od nadglasavanja, neću državu u kojoj bi krava pasla u Srbiji, a mleko davala u Crnoj Gori. Neću više nikakvu državu koja ne bi bila po volji srpskog naroda. Hoću da mi braća u Crnoj Gori rezultatom referenduma ili popisom stanovništva kažu da li su Srbi ili Crnogorci, pa ako su Srbi, da oteramo Havijera i čauše, a ako nisu Srbi zašto da čekamo tri godine da uradite ono što ste naumili, bolje da se odmah raziđemo.
Reč ima narodni poslanik Ljubiša Maravić, a posle njega narodni poslanik Dragan Todorović.
Poštovano predsedništvo, uvažene kolege poslanici, gospodine predsedniče Vlade, slušajući prve komentare o potpisanom sporazumu, odmah se dalo uočiti da se nekima činilo i čini da je to maksimum dobijenog u postojećim uslovima, a neki su mislili i misle da treba ići sopstvenim putem. Međutim, tek nakon uvida u kompletan tekst i pažljivijeg čitanja istog, shvata se kuda vode pojedine odredbe ovog teksta. Uočava se zabrinutost za budućnost naše države, pa samim tim i za položaj Autonomne Pokrajine Kosova i Metohije i njenu budućnost. Kao Srbin koji živi na Kosovu i Metohiji ne vidim na koji način iz ovog teksta proizilazi da bi Rezolucija Saveta bezbednosti 1244 bila poštovana u slučaju odvajanja i da bi ostala na snazi, a da je Srbija pravni naslednik te rezolucije, pogotovo ako znamo činjenicu da je prilikom donošenja iste namerno izbegnuto pominjanje države Srbije i izričito naglašeno da je Kosmet samo sastavni deo Savezne Republike Jugoslavije. Dakle, veoma je teško očekivati da će isti onaj albanski lobi koji je negirao suverena prava države Srbije na delu svoje teritorije sada prihvatiti da je Srbija pravni naslednik Savezne Republike Jugoslavije. Što se tiče samog teksta, smatram svojom obavezom da u najkraćem iznesem šta mislim o istom i da kažem koje to posledice proizilaze iz njega. Pod jedan, ovo ni u kom slučaju ne može biti sporazum o principima međusobnih odnosa, već je očigledno reč o razbijanju Savezne Republike Jugoslavije i stvaranju dve suverene države. To je dakle samo ugovorni odnossklopljen između dve države, ograničenog trajanja, oročen na tri godine, što se ni u kom slučaju ne može smatrati zajedničkom državom. Međutim, ovde je veoma interesantna i podudarnost sa istim takvim oročavanjem vezanim za jedan drugi deo teritorije naše države, za Autonomnu Pokrajinu Kosovo i Metohiju. Pod dva, u sporazumu stoji da ustavnu povelju, koja bi trebalo da bude najviši pravni akt države, usvajaju skupštine republika, pa ga dostavljaju Skupštini međunarodno priznate Savezne Republike Jugoslavije, koja je članica Ujedinjenih nacija. Iz teksta se ne vidi zbog čega,da li republike tekst dostavljaju na usvajanje ili samo Saveznu skupštinu obaveštavaju o onome šta su učinile. Na taj način Savezna skupština postaje samo izvršni organ republičkih parlamenata, čime se de facto i de jure negira Savezna Republika Jugoslavija. Znamo činjenicu da je Savezna Republika Jugoslavija po drugi put priznata u Ujedinjene nacije, a postavlja se pitanje da li je to samo zbog priznavanja Haškog tribunala ili i sporazuma o sukcesiji, čime smo se dobrovoljno odrekli nasleđa naših predaka. Treće, kao primer u kojoj meri se dovodimo u zabludu nekim rešenjima navešću novouvedenu instituciju - Savet ministara, koji nije mogao da ima naziv vlada jer ne raspolaže ni predmetom, tj. državom, ni instrumentima vladavine, tj. sredstvima prinude. Tako će ukoliko republike članice ne budu dobro sprovodile odluke ovog saveta onbiti samo savetovalište, što nas dovodi u dilemu - hoće li se na njegovim sastancima ministri savetovati međusobno ili će savetovati nekog drugog? Četiri, poseban problem predstavlja sudbina vojske i način komandovanja, jer kako sada stvari stoje imaćemo i nećemo imati više vojsku, imaćemo i nećemo imati njenu komandu. Naime, ako se jedan od članova Vrhovnog saveta odbrane ne složi sa odlukom, ne može se dati određena komanda. Dakle, za izdavanje iste postupili bi protivustavno, čime bi i sebe i vojsku doveli u protivzakonit položaj i sebe i vojsku pretvorili u paravojnu formaciju, a njihova odluka može imati moralno, ali ne i zakonsko pokriće za dalje činjenje. Time smo iz okolnosti da imamo pravo da se branimo došli u sasvim suprotnu poziciju, a ukoliko bismo to ipak uradili, to bi, kao što sam već rekao, bio protivpravni akt, za šta bi nam po već viđenom haškom scenariju svet trebalo da sudi, naravno po tužbi napadača. Dakle, u slučaju napada, poraz je izvestan i to bez pružanja ikakvog otpora. Prema tome, na koga bi ovaj vojni puž sporać delovao kao faktor odvraćanja? Ovakav karikaturalan odnos prema sopstvenoj vojsci teško da ima presedan u ljudskoj istoriji, ovakvo rešenje naša slavna, hrabra i odlučna vojska nije zaslužila. Na kraju ovog osvrta veoma mi je teško da podržim ovakav sporazum upravo zato što se i SPS i ja svim srcem zalažemo za očuvanje zajedničke države. Gospodine predsedniče Vlade, vi ste u svom izlaganju najavili da ćemo i u ovoj skupštini raspravljati o Kosovu i Metohiji. Mislim da bi o tome trebalo koliko već sutra da se raspravlja, zbog situacije koja na Kosovu i Metohiji postaje sve teža, zbog najnovijih hapšenja mladića u Kosovskoj Mitrovici - Stevana Žigića, Slavoljuba Jovića i drugih, zatim, brutalnog odnosa pripadnika KFOR-a i UNMIK-a prema srpskom življu u severnom delu Kosovske Mitrovice, grubog kršenja Rezolucije Saveta bezbednosti i posete albanskih zvaničnika Kosovu i Metohiji (na šta je gospodin Svilanović već uložio i protest), i najave izuzimanja iz ustavno-pravnog sistema države Srbije, što je i protivno Rezoluciji 1244, glavnog stožera opstanka i ostanka srpskog naroda na Kosovu i Metohiji, zdravstva i prosvete. Kosovo i Metohija su najveći državni interes i trebalo bi da imaju prioritet u skupštinskoj proceduri.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović, a posle njega narodni poslanik Bora Stanimirović.
Dame i gospodo, dozvolite mi da na početku svog izlaganja napravim malu digresiju, da iskoristim prisustvo uvaženog premijera koji je nedavno boravio u gradu iz koga dolazim, da mu prenesem pozdrave iz "proklete avlije", kako je definisao naš grad, uz podsećanje da je u tom gradu na vlasti jedno pet godina Demokratska stranka i da ta "prokleta avlija" nije bila toliko prokleta, kao što je sada, pre jedno pet godina. Međutim, da ne bih previše trošio reči, rekao bih samo kratko da se u vezi sa predlogom Polaznih osnova za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore javljaju neka mišljenja u Pirotu da se i sam naziv grada preinači i da se Pirot više ne zove Pirot, nego da bude promenjen u uniju Pazara, to je deo levo od Nišave, i Tijabare, desno od Nišave. Ima nekih ideja i da se tok Nišave okrene u suprotnom pravcu, dakle da ide ka Bugarskoj, ali nadam da ćemo imati razumevanja da nešto tako nije moguće. Na početku sam napravio malu digresiju da bih vam skrenuo pažnju i da pokušam da vas ubedim da se od ovih polaznih osnova zaista treba što pre i što jasnije distancirati, da ne treba dozvoliti da se ove polazne osnove shvate tako kao što nam nameću oni koji su ih i napisali i da, u suštini, ne treba ići tokovima politike koja se svodi na jednu marionetsku poslušnost u odnosu na zahteve onih koji žele da nama upravljaju. Takođe, koncepcijski bismo mogli da uporedimo ovaj vid politike sa vidom politike koja je vođena do pre dolaska DOS-a na vlast. Naime, mi jesmo trpeli izvesnesankcije i napade na našu zemlju upravo zbog toga što smo želeli da sami odlučujemo o svojoj sudbini. Nažalost, ovo je jedan eklatantan primer da se zahtevi iz sveta, iz Evropske zajednice, poštuju danas, da se uvažavaju bespogovorno, bez obzira na to kakav će njihov uticaj biti na život svih nas. Naime, na početku moram da kažem da je ovim polaznim osnovama jasno pogažen Ustav SRJ, koji propisuje načine za promenu državnog uređenja i pitanja tipa zajednice u koju treba da stupe Srbija i Crna Gora. To ustavno pitanje, prevashodno, koje je na ovaj način rešeno bez ustavotvorne skupštine, a svi znamo da kada se važeći ustav ignoriše ustavotvorna vlast postaje sasvim slobodna, nevezana ustavom; ili ustavotvorna skupština ili Ustav daruje narodu šef države. Ovde šefa države kao potpisnika ovog dokumenta nemamo. U njegovo ime je potpisao neko drugi, što je još jedna od formalnih grešaka i nedostataka ovog sporazuma. Takođe, moram da kažem da je način i koncept države koja se stvara ovim aktom vrlo nejasan, jer zaista u praksi nigde ne postoji jedna takva simbioza državnog sistema koja nije imanentna ni konfederaciji ni federaciji. Naime, ono što je vrlo bitno (a to je nešto svi moramo da znamo), u međunarodnim okvirima, naročito kada se jedna država rastura, posledice se odnose i na međunarodne ugovore i na državne dugove. Ovim sporazumom i uništavanjem Jugoslavije dovodimo u pitanje i izvesnost Rezolucije 1244, koju vi čas napadate, čas branite, ali ona je, nesumnjivo, način na koji se garantovao suverenitet Republike Srbije i SRJ na Kosovu i Metohiji. To će, u slučaju rasturanja Jugoslavije ili preimenovanja Jugoslavije, biti zaista dovedeno u pitanje, bez obzira na to što ovaj unutrašnji politički akt, koji se zove Polazne osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore, ima jednu odredbu koja, kao bojagi, garantuje da će odredbe Rezolucije 1244 biti važeće i posle rasturanja Jugoslavije. Međutim, sa međunarodno-pravnog aspekta to je vrlo diskutabilno. Takođe, moram da kažem da u ovom aktu zaista nema ništa o izboru poslanika u Saveznu skupštinu. Kako će se birati, koliko će njih biti u Saveznoj skupštini, vrlo je nejasno. Moguće je da to budu delegati iz republičkih skupština, u kom slučaju bi oni zaista imali imperativni mandat i onda je to zaista nešto drugo od skupštine koja zaistapredstavlja i zastupa biračko telo. Takođe, postoji niz nelogičnih rešenja koja upravo proističu iz toga da je ovo jedan nametnut akt isve te stvari jasno nam ukazuju da ovaj akt ne treba prihvatiti, da ovaj akt nije dobar i da neće doprineti boljem životu svih nas. Da završim - pošto ističe vreme predviđeno za moje izlaganje, s obzirom da imam samo pet minuta, a već sam ga prekoračio - gospodo, raspišite što pre izbore kako bismo mogli da utvrdimo biračku volju našeg naroda i kako se ne bi zamajavali ovakvim stvarima koje ne doprinose boljem životu svih nas.
Reč ima narodni poslanik Bora Stanimirović, a posle njega narodni poslanik Rade Bajić.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedniče Vlade, dozvolite mi da pozdravim i čoveka koji je dva dana radio sa nama, potpredsednika Vlade SRJ, države koje više nema. Dame i gospodo, ovom prilikom bih krenuo prvo od samog početka ove sednice, kada smo počeli da razgovaramo o jednom ovako važnom pitanju kao što je Sporazum između Srbije i Crne Gore. Ja bih taj početak nazvao stanjem opšte konfuzije i zbunjenosti. Zašto? Prvo, došlo je pismo predsednika Republike Jugoslavije kojim je tražio da dođe na početak sednice a da govori na kraju. Onda sledi odluka parlamenta da se zabranjuje predsedniku da govori na kraju, odnosno da prisustvuje. Na taj način pokazali smo i jedan oblik demokratije, koliko možemo čak i predsedniku Republike zabraniti. Mislim da je posebno ekspoze predsednika Vlade na neki način, a i diskusija kasnije, uveo još veću konfuziju. Predsednik je veoma razložno objasnio koji su to razlozi zbog kojih moramo potpisati ovaj sporazum, a on je u stvari već bio i potpisan. Na kraju je priznao da nije bio obavešten o svemu tome, tako da me predsednik Vlade sve više podseća na predsednika Republike Jugoslavije, gospodina Koštunicu, jer on je obično neobavešten, ali su nekako promenili uloge. Sada predsednik Republike ne obaveštava predsednika Vlade. Mislim da je to još više na početku sednice stvorilo ovakvo stanje o kojem sam malopre govorio. Drugo, samo izlaganje ministra pravde,gospodina Batića, bilo je dijametralno suprotno. Stvorilo je takvu zabunu i toliko je uticalo na parlament, pa i na same glasače, da ljudi nisu mogli u toj situaciji da se snađu. Šta se to dešava kada predsednik Vlade iznosi jedan predlog o stvaranju jedne države, ili rasturanju, svejedno, a njegov ministar, koji mu praktično sedi u krilu, govori dijametralno suprotno o svemu tome. Ko se tu može snaći? Ne u krilu? Dobro. Drugo, koliko je ova zajednica gora od prethodnih, sa stanovišta, njene perspektive; počev od 1918. godine i od stvaranja Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, pa preko Kraljevine Jugoslavije 1929. godine, pa čak i Nedićeva Srbija je duže trajala, nego što će ova zajednica. Kažem, duže trajala, a nisam rekao da li je gora ili bolja, a da ne govorimo o novoj državi, Federativnoj Narodnoj Republici Jugoslaviji; pa je čak gora i od one države iz 1974. godine, kada su autonomije u toj novoj konfederaciji dobile veća prava i od samih republika. Prema tome, ako se sve to vidi, onda se može uočiti u kojoj meri je ta konfuzija bila još veća na početku same sednice. Kakve su reperkusije za jug Srbije, što se tiče ovog sporazuma? S obzirom da dolazim iz Pčinjskog okruga, iz Vranja, govorio bih o tome, jer su drugi govorili dosta o ovim drugim pitanjima. Radi se o veoma teškoj situaciji na jugu Srbije, jer su Albanci još 1992. godine sproveli tajni referendum u opštinama kao što su Preševo, Bujanovac i Medveđa, o stvaranju istočnog Kosova koji će se pripojiti Kosovu. Sada, kada Jugoslavije više nema, oni sami ističu da nemaju razloga da se drži Rezolucija 1244, jer znamo da je Rezoluciju 1244 doneo je Savet bezbednosti, a ne Evropska unija. Prema tome, zna se ko može da promeni tu rezoluciju i da li će je promeniti. Utoliko pre, što je sada stanje u ovim opštinama još teže, s obzirom da je pod pritiskom svega ovoga, a naročito posle saznanja da se stvara jedna nova država koja će promeniti status ovog dela Srbije, da se Albanci pozivaju na Berlinski kongres, na granicu koja je bila do Ristovca, da će stanje biti još teže i da je masovno počela prodaja kuća i zemljišta, imovine - i ne samo u Preševu, nego i u Bujanovcu, pa i na samom jugu Srbije. To je velika opomena i mislim da bi tu jedino rešenje bilo da Skupština donese, bez obzira na evropske zakone, odluku kojom se privremeno zabranjuje prodaja i prenos imovine i nekretnina, inače će se desiti ono što se desilo sa Kosovom. Četvrto, sve ovo je počelo, kao što vidite, zbog jedne stolice. Prosto neverovatno! Nije ni džentlmenski, jer ja sam čuo kada je potpredsednik Savezne vlade govorio da bi u Crnoj Gori, da nismo potpisali ovaj sporazum, došlo do građanskog rata i da bi se verovatno i Srbija možda uključila. Znači, ratovaćemo sa Crnogorcima. Vi znate da su Grci ratovali samo zbog lepih žena, a ne zbog stolica. Ako je i zbog te stolice, Crnogorcima smo mogli da ponudimo trosed, jer stolica je ozbiljna stvar, na njoj se mora sedeti, ali se mora i raditi. Prilikom pregovora, dame i gospodo, o ovako važnom pitanju postoje neki minimumi ispod kojih se ne može ići. Oni koji prate istoriju znaju da je i prilikom stvaranja Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca napravljen jedan kompromis, ali je jedan minimum bio, i od strane srpske vlade i od strane jugoslovenskog odbora, gde su predstavnici srpske vlade insistirali da na čelu ove nove države bude dinastija Karađorđević, srpska dinastija, a predstavnici jugoslovenskog odbora, znači Slovenci i Hrvati su insistirali da se država nazove Kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca. Zato ove polazne osnove možemo nazvati i prelazne. Prelazne, jer se ne zna ko je koga prešao, ko je u svemu ovom dobio. Dobila je Evropska unija, a izgubio je narod Crne Gore i Srbije, dobila je Evropska unija zato što je prvi put pokazala da može nešto sama uraditi u Evropi bez podrške Amerike. Dobio je Đukanović koga je spasio, normalno, Solana. Pošto mi mašu ovi da je vreme isteklo, završio bih - ovo što je stvoreno, niti je federacija, niti je konfederacija, nego je neka nova tvorevina koja ne postoji i, što narod kaže, drži vodu dok majstori odu. Solana nije stigao ni do sedišta Evropske unije, a šavovi ove države počeli su da pucaju. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Rade Bajić, a posle njega narodni poslanik Golub Rajić. Preostalo vreme poslaničke grupe SPS je 24 minuta, a ima devet prijavljenih govornika. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, gospodine predsedniče Vlade, dame i gospodo poslanici, šta o ovim prelaznim osnovama koji su danas pred nama misli narod. Najbolje je otići na bilo kakav neformalan skup, bila to utakmica, svadba, mesna zajednica, autobuska stanica - na jedan duhovit i častan način, kakav je naš narod, na vrcav način i kroz vic je rekao i prokomentarisao ove polazne osnove; pa kaže - kako se zove država, zove se solanija. Koji joj je glavni grad? Ulcinj. A zna se zbog čega i šta se sve u Ulcinju radi. Ako već nije došao sa gotovim rešenjima kako smo ovde čuli, mada kontradiktorno, ako je Solana došao da bude mentor ove države, čovek koji je 1999. godine pritiskom na dugme, ali sa bezbedne visine od 80 i više hiljada metara, razarao ovu zemlju, trovao je mecima od osiromašenog uranijuma, ubijao decu i mladost. To zaista niko ne može da prihvati. Ako pređemo na ekonomski deo, čini se kao da nijedan ekonomista nije učestvovao u ovim razgovorima, jer sva ekonomska priča je potpuno šuplja. Zašto ne upitaše Solanu da li bi u svojoj ili u nekoj evropskoj zemlji dopustio da se podeli zemlja tako da ima dve valute, dve centralne banke, dve carinske tarife, različite carinske stope. Ako je to nametnuto, trebalo je reći da jednostavno ta država ne stoji, da takvu državu niko neće da primi ni u kakav savez, ni u kakvu uniju. Postavlja se jedno praktično pitanje, jer će biti vrlo komplikovano - šta sa robom, a zna se da će biti bescarinski protok robe između Srbije i Crne Gore, koja uđe po nižoj carinskoj stopiu Crnu Goru i prenese se u Srbiju (a zna se da će biti šverca i da će biti falsifikata porekla robe), bez carine. Sigurno je da neće Srbija dopustiti da takva roba ulazi u Srbiju. Dakle, mora se postaviti granična linija, a onda se pitamo zbog čega ste dok je bila predizborna kampanja godinama uporno govorili da smo postavili carinsku liniju između Srbije i Crne Gore. Bila je kuka i motika na SPS, na Miloševića, a sada će se to morati uraditi, jer Srbija mora sebe da zaštiti. Ako su različite stope i dve carinske tarife, kako se onda pretpostavlja zajedničko tržište, valjda to znamo i ko je god ekonomiju malo učio, to je osnovna fraza, da slobodno tržište pored slobodnog protoka robe, kapitala, ljudi predviđa i carinsku uniju. Carinska unija ne može da ima dve carinske tarife i različite carinske stope. Koji je niz problema koji će se pored toga javiti? Šta, recimo, sa penzijama, jer veliki deo penzija odavde ide u Crnu Goru. Ne govori se uopšte o budžetu, a podrazumeva se jedna vojska. Kakva jedna vojska kada će regruti iz Crne Gore služiti u Crnoj Gori, a Srbi će služiti u Srbiji. Prema tome, za pretpostaviti je da će se oficirski kadar podeliti - jedni će biti oni koji su iz Crne Gore i biće u Crnoj Gori, a oni koji su iz Srbije biće u Srbiji. Ako još uzmemo da Savet odbrane konsenzusom donosi odluke, jasno je da nema ni zajedničke vojske, ni zajedničke države. Jednostavno, to je jedan prelazni period, to je jedno nedonošče koje će za tri godine postati ono što Crna Gora i Evropska unija žele. Već ako kažemo interes Srbije, tamo negde piše da će Srbija preuzeti sve obaveze kada su u pitanju ugovori, recimo i Rezolucija 1244; kako međunarodna zajednica radi na Kosmetu, sto posto je sigurno da posle tri godine... a, vidite kakav paradoks je uveo Solana - tri godine i kada je bio pregovor u Rambujeu da Kosovo uvede referendum, a sada isto tri godine do referenduma, kada treba odlučiti o konačnoj sudbini zajedničke države. Prema tome, mi sa ovim sporazumom praktično udaljavamo Kosovo i Metohiju od Jugoslavije. Obzirom da imamo takvo demokratsko vreme, koje je drastično umanjilo mogućnost poslanika da se obrate građanima, a da bi svi moji drugari imali mogućnost da kažu svoje mišljenje, završavam sa ovim.
Reč ima narodni poslanik Golub Rajić, a posle njega narodni poslanik Slobodan Pavlović.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo poslanici, gospodine predsedniče Vlade, u dnevni red Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine po hitnom postupku je uvršten Sporazum o polaznim osnovama za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore, dokument koji je rađen na jedan totalno nedemokratski način, iza zatvorenih vrata, bez učešća parlamentarnih poslaničkih grupa i poslanika kao predstavnika građana i naroda. Ovo je jedan protivustavan dokument pomoću koga se vrši pokušaj ukidanja ustavnog poretka ili njegova suspenzija, gde je ključni faktor Solana i oni koji stoje iza njega. To je još jedna tehnologija produženog kažnjavanja srpskog naroda i Jugoslavije za ono što se dešavalo u prošlosti. Ovo nisu osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore, ovo je dokument za ukidanje države, za ukidanje Jugoslavije, jer mi do sada nismo imali odnose između Srbije i Crne Gore, pa da treba da ih preuređujemo. Imali smo državu koja se zvala Jugoslavija i ovo je papir koji treba tu državu da ukine, ali na rate, u naredne tri godine. Crna Gora već duže ne poštuje savezni Ustav, krši ga i da je Ustavni sud radio svoj posao morao je da poništi sve zakone i da neko bude odgovoran za to. Međutim, predloženim sporazumom se legalizuje postojeće stanje. Oni će i dalje raditi isto i posle tri godine se po Sporazumu mogu otcepiti, bez prava da se osude ili da im se može prigovoriti. Ovaj sporazum ne obezbeđuje saveznu državu koja će funkcionisati u korist Srbije i Crne Gore, a da ne govorim o privredi i o tome da u naredne tri godine neće biti stranih ulaganja, neće država funkcionisati, a njenom daljem rasturanju doprinosiće i još veće udaljavanje Kosova i Metohije od Jugoslavije. Da li su dovoljne garancije da će se problem Kosova rešavati unutar Srbije? Dakle, odgovornost za ove principe nove zajednice snose oni koji su pregovarali, koji su to stvorili i potpisali. Da li su potpisnici ovlašćena lica za jedan ovakav dokument i da li je u redu da pored postojećih i živih predsednika Srbije i predsednika Savezne vlade, gospode Milutinovića i Pešića, umesto njih to rade republički premijer Đinđić i potpredsednik Labus. Da li je ovo državni ili partijski dokument ili dogovor od ranije kojim se i dalje razgrađuje država? Ovih dana se i kod mene u istočnoj Srbiji potenciraju neka pitanja koja nikada nisu postavljena - baš u vreme popisa postavlja se vlaško pitanje. Socijalistička partija Srbije smatra da građani Srbije i Crne Gore imaju pravo da odluče hoće li zajedničku državu. Postoji minimum ovlašćenjakoji svaka zajednička država mora imati da bi bila od neke koristi. U suprotnom, fiktivna zajednička država može samo da zagorča život i jednima i drugima. Potrebno je kreirati savremenu i efikasnu zajedničku državu kao federaciju. Onaje neophodna,kako za stvaranje ambijenta socijalno pravedne tržišne privrede, ostvarivanje demokratije i ljudskih prava, tako i za ravnopravno povezivanje sa evropskim i ostalim svetom. Socijalistička partija Srbije smatra da je Savezna Republika Jugoslavija najbolji izbor za Srbe i Crnogorce, za sve građane, za ostvarivanje nacionalnih i državnih interesa Republike Srbije i Republike Crne Gore, garancija nezavisnosti, napretka i slobode. Posle višedecenijskog rasturanja jedinstvenog privrednog prostora Jugoslavije, javlja se još jedna prilika za efikasno privredno uređenje kroz ustavno uređenje odnosa između dve republike u saveznoj državi, ali uz neki minimum funkcija, kao što su jedinstveni sistem i politika odbrane, inostranih poslova, ljudskih prava, privredni prostor, jedna valuta, centralna banka i carinski sistem. Dakle, mi smo za zajedničku državu, ali ne onu koju obezbeđuje ovaj sporazum, nešto što još nije viđeno u svetu. Ovo je ipak poniženje za Srbiju i srpski narod, jer je Srbija manje ravnopravna od Crne Gore, što nije dobro; i o tome treba da se izjasne građani Srbije i ne trebaju nam tri godine za nove podele, ako već sada možemo spasiti jedinstvenu Srbiju, uz nerešeni status Kosova.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Pavlović, a posle njega narodni poslanik Vladimir Garčević.
Gospođo Mićić, gospodine predsedniče Vlade, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, stavove poslaničke grupe SPS u ovom parlamentu, a u vezi Polaznih osnova za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore, na početku zasedanja izneo je šef naše poslaničke grupe prof. dr Branislav Ivković, a o tome su, kao što ste i sami videli, govorili uglavnom svi poslanici SPS u ovom parlamentu. Naravno, kao poslanik ove partije, u svakom slučaju prihvatam, podržavam i zastupam ove stavove, ali ne iz partijske discipline, jer smatram, kao uostalom i većina vas, da ovo nije političko i partijsko pitanje, nego visoko državno pitanje, da je u pitanju sudbina države i našeg naroda, a ne nijedne partije. Zbog toga su i zaključci, ako ste zadržali u sećanju, pošto to niko drugi nije predlagao, išli u tom pravcu i na tim pozicijama, a okrenuti su pre svega budućoj ustavnoj povelji, kao najvišem aktu, ukoliko ova naša država zaživi, a ne ka polaznim osnovama. Ako se postavi pitanje zašto - zbog toga što mi ne podržavamo ovakve polazne osnove kao politički dogovor, iz razloga koji su navedeni kod prethodnih učesnika u raspravi, iz moje poslaničke grupe, a dozvolite mi da iznesem i lični stav u 10 tačaka, precizno i jasno. Prvo, mi se zalažemo za zajedničku državu Srbije i Crne Gore, dakle federalnu zajednicu svih građana u obe republike, sa minimumom zajedničkih funkcija koje će biti u korist svih građana obe republike, a ovo što se predlaže Polaznim osnovama nije to, već nešto drugo i po mojim i našim ocenama će biti na štetu Srbije, što u suštini i uvodničari na zasedanju, premijer Đinđić i potpredsednik Labus, nisu sporili. Drugo, celokupni postupak, pregovori, razgovori, izrada, usaglašavanje obavljeni su, po našem mišljenju, nedemokratski, iza leđa naroda i građana, iza leđa relevantnih organa i institucija u Srbiji i (moram i ja da pomenem tu stvar) bez učešća parlamentarne opozicije u ovoj skupštini, jer bi pozicije pregovarača možda bile drugačije da smo mi učestvovali. Naši pregovarači koji su učestvovali u pregovorima, pre svega mislim na dr Koštunicu kao glavnog medijatora i potpisivača, na premijera Đinđića i potpredsednika Labusa, uz sva obrazloženja koja su ovde izneli, bez ljutnje, moram da kažem, očigledno nisu bili uspešni pregovarači u ovim pregovorima. To kažem zbog toga što su i sami priznali da nisu uspeli da u pregovorima nametnu polaznu platformu koju je pripremio DOS i koalicija "Zajedno za Jugoslaviju", već su pod pritiskom, kako oni kažu, morali da prihvate i potpišu Polazne osnove koje očigledno nisu u korist naše republike. Neću da pominjem nedolazak gospodina Koštunice, neću da pominjem izjavu premijera Đinđića da je čuo od Solane za rešenje, neću da govorim o tome šta kaže i prof. dr Labus da je bio iznenađen, zaprepašćen i uvređen, ali je morao da prihvati, jer je to očigledno proces koji je tako trajao. Peto, Polazne osnove, po svom sadržaju i rešenjima, praktično ukidaju SRJ i ispunjavaju sve zahteve Mila Đukanovića i njegovog režima da bez referenduma, koji bi sasvim sigurno izgubili, dobiju sve što su hteli i tražili; istovremeno, to predstavlja poniženje za Srbiju. To sam čuo i od poslanika crnogorskog parlamenta, u direktnom prenosu preko JU kanala. Dakle, Polazne osnove potpuno nejasno definišu karakter i oblik državne zajednice, jer je očigledno da ova naša zajednica nije ni federacija, ni konfederacija, ni državna zajednica, ni zajednica država,ni savez, ni unija. Neki unikat, čudo neviđeno. Dakle, prema Polaznim osnovama imaćemo državu sa republičkim granicama, bez slobodnog protoka roba, usluga, radnika, bez jedinstvenog ekonomskog prostora, sa dve monete, dve centralne banke, dve carine itd, što sasvim sigurno nije država. Osmo, Polazne osnove predlažu i novo ime, dame i gospodo, naše buduće države, naše buduće zajednice, koja treba da se zove Srbija i Crna Gora. Bez ljutnje i bez vređanja, liči na ime države Cao Tome i Principe, Trinidad i Tobago, ja ne znam treću zemlju koja se tako zove, jer spaja dva ostrva itd. Moram da kažem da svaka država, naravno, ima pravo na svoje ime, ime kojim se izražava osobenost položaja i tradicija naroda koji je naseljavaju. Stvar je političke mudrosti i kulture da se pronađe imekojim ćemo ne samo biti zadovoljni, nego kojim ćemo se i ponositi. Nemam vremena, zbog ostalih kolega, da vas podsećam i na Ä17. i na Ä 18. i na Ä 21. i na Ä 29. i na Ä 45. i na Ä 46. i na Ä 63. i na Ä 92. - sve su to godine u kojima smo se mi raspravljali i dogovarali i zadržali, u suštini, samo dva imena koja smo imali. Ako bi sada postavili pitanje - kome smeta takva država i njeno ime, ja bih odmah tipovao na dvojicu, na dr Koštunicu, kao aktuelnog predsednika SRJ, koji kaže - svaku Jugoslaviju u mutnu Maricu i prekid sa bivšim režimom (to je, naravno, nešto što "ne pije vodui ne drži", bar što se mene tiče) i gospodina Havijera Solanu, ako je uopšte gospodin, prvog bombardera NATO pakta na našu zemlju, koji je u stvari realizovao ono što je hteo NATO, SAD i ujedinjena Evropa. Isteklo mi je vreme, za moje poslanike. Želim na kraju samo da predložim sledeće - predlažem Narodnoj skupštini, predlažem premijeru Đinđiću, kao zastupniku Vlade, znam da će poslanička većina, koju ima DOS i ostale stranke u parlamentu, usvojiti Polazne osnove, predlažem da uz to usvojimo i radni zaključak, pored onoga što je i predložila naša poslanička grupa, a to je - kako je polaznim osnovama ova državna zajednica predložena sa ograničenim trajanjem na tri godine, kako je Rezolucijom 1244 Kosovo definisano takođe na tri godine, kako ćemo se posle tri godine svi izjašnjavati ponovo o istoj stvari, predlažem da za to vreme ne menjamo ime postojeće države, SRJ, da ne menjamo državne simbole, da ne menjamo obeležja, da ne menjamo lična dokumenta svih građana. Siguran sam da bi to bilo u interesu i države i naroda. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Garčević, posle njega narodni poslanik Toma Bušetić. Preostalo vreme poslaničke grupe SPS je 7,5 minuta.
Poštovane kolege poslanici, očekivao sam da ni jedan građanin nema pravo da uništi zemlju, da ni jedan građanin nema pravo sa teritorije Srbije da pomaže neprijatelju srpskog naroda i crnogorskog naroda u Crnoj Gori. To se pre svega odnosi na Mila Đukanovića, koji je izdao interese i zajedno sa određenim, manjinskim delom naroda u Crnoj Gori, dobio prethodne izbore. Gospodine predsedniče Vlade, obećali ste i rekli - čuvaćemo zemlju, preuredićemo je. Što niste, kao čovek, i Vi, i Koštunica, pustili Mila Đukanovića da izvrši referendum u Crnoj Gori. Čudi me ponašanje i onih drugara "za Jugoslaviju", Peđe Bulatovića, trebali ste ga pitati - šta je doživeo u Komovima, u Andrijevici, kako gledaju na rasturanje Jugoslavije i zajedničke države Srbije i Crne Gore? Hoćete li granicu, da je moram preći iz Vojvodine kod Zemuna, da je moram preći kod Sandžaka, da moram preći granicu da bih ušao u najsrpskije područje, Vasojeviće? Ko to ima pravo da se igra i u čije ime? Dosta je bilo što je Milo Đukanović pasivno posmatrao bombardovanja u majskim događajima, malog sela Murine, sa sedam mrtvih, od toga troje dece, bez fabrike tu i bez ičega što je bilo potrebno. Dozvolite Milu neka ide na referendum. Tvrdim odgovorno - ukoliko nema podrške muslimanskog naroda, što sam shvatio da imacilj da živi u jednoj državi, Milo Đukanović ne može referendumom Crnu Goru da odvoji. S druge strane, sigurno je da, ukoliko je interes rastakanje i stvaranje javnog mnjenja pod pritiskom, maltretiranje građana Crne Gore od strane vlasti, onda ste napravili uslugu da se naredne tri godine maltretiranjem dođe do razaranja ove naše lepe zemlje. Niste imali na to pravo, ni vi, ni predsednikKoštunica. Solana, koji je ubijao decu, a sada evo, potpredsednik Vlade se nalazi lepo tamo, pregovara sa Milom, šta će u novoj državi? Nema od te države ništa, vratite nam Jugoslaviju, da možemo da živimo u miru.
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, sporazum o polaznim osnovama za preuređenje Srbije i Jugoslavije je tačka na zajedničku državu. To što je predložio Solana, u sadejstvu sa Đinđićem i Koštunicom, i nije država, jer nema nikakve atribute države. Ali, šta smo mi mogli da očekujemo - Milo Đukanović je već nekoliko godina protiv zajedničke države, a Zoran Đinđić, Koštunica i Batić 10 godina su protiv te zajedničke države. Uostalom, Vladan Batić već mesecima vodi kampanju sa parolom - i Srbija da se pita. To je krajnje politički nepismeno, jer ko bi se odrekao dela svog naroda i dela svoje teritorije? To je isto kao kada se Francuska sada odriče Baskije, samo što je ovo još rigidniji slučaj. Ali, šta smo mi mogli, opet, da očekujemo od Batića, jer jednostavno kako Dinkić i Đelić dobijaju gotova rešenja za ekonomska pitanja, tako Batić i Đinđić dobijaju gotova rešenja za državna i politička pitanja. Predsednik Vlade rečeda smo tokom čitave istorije imali ustavne krize i loša rešenja i tu je posebno apostrofirao 1992. godinu. Međutim, Ustav iz 1992. godine je sjajno rešenje u donosu naovo što danas donose Koštunica, Đinđić, Batić i ostalo društvo.Imali smo veće građana, princip jedan čovek - jedan glas, veće republika, gde se obezbeđuje ravnopravnost. E, Đinđić kaže - to nije moglo da zaživi. Živelo je to sve dok nije došao Đukanović, ucenjeni političar i podstican od zemalja NATO pakta. Kada je on uzeo DPS, bio je kraj. Đinđić reče - nema mogućnosti da se dogovorimo, jer nema relevantnih političkih stranaka u Srbiji i u Crnoj Gori. To je tačno, ali 1992. godine je bilo. DPS je imao plebiscitarnu podršku u Crnoj Gori, a SPS u Srbiji. Je li tako? Tako je. Miroljub Labus, potpredsednik Vlade, reče da je bio u dvostrukoj ulozi. Pa mi i znamo, Labus je stalno u dvostrukoj ulozi. Čas predstavlja MMF, čas Saveznu vladu. U ovom slučaju, oko ovog sporazuma, istovremeno je predstavljao i zapadne vlade i SRJ. Ali, kakav je ishod - vidimo. Zastupao je interese ovih drugih. I Vojislav Koštunica nije amnestiran. Naprotiv, izuzetna je njegova odgovornost. Prva mu je izjava za ovu nakaradnu tvorevinu - "važno je da smo izvršili diskontinuitet sa bivšim režimom". Pa, bivši režim je bio sjajan u odnosu na ovo što sada Koštunica vodi, i Đinđić, i svi ostali. [[Žagor.]] To je istina. Kaže predsednik Vlade - ovim sporazumom zaustaviće se dezintegracija Srbije. Gde će se zaustaviti? Sve je veća dezintegracija. Čović pravi izborne jedinice u Medveđi i Bujanovcu, čime će predati Medveđu i Bujanovac Šiptarima. To je svima jasno. Dalje, što se tiče dezintegracije, samo još ostaje da Stefanos Anino izrazi zabrinutost za Rašku, a toće se desiti. To će se, predsedniče Vlade, desiti. Drugo, kada ćete da zaustavite Sonju Biserko i Natašu Kandić, koje su otvoreni neprijatelji ovog naroda. Pa, u svakoj državi njima bi mesto bilo znate gde. [[Žagor.]] Znate gde. Mi nećemo glasati jer ovde nema ni "d" od države, od carine, neću o tome da pričam, o tome su već pričali svi. Na kraju, samo jedno pitanje: predsedniče, zašto samo srpske glavešine u Hag? Nemojte da nam kažete - pa, nije naš problem šta je sa Muslimanima i Hrvatima. Zašto samo Srbi? Gde je Izetbegović? Gde je Ejup Ganić? Gde je Mesić? Gde su oni? To se u Srbiji više ne prima.
Reč ima narodni poslanik Dušan Cvetković, jedan minut, ako hoće da govori. Nije tu. Reč ima Sreten Mitrović. Imate jedan minut, izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedniče Vlade, pitanje tipa zajednice u koju, prema Polaznim osnovama za preuređenje njihovih odnosa, treba da stupe Srbija i Crna Gora je, nema sumnje, istorijsko pitanje, posebno za Srbe sa Kosova i Metohije. Svima nama je jasno, kada je reč o nama, o Srbiji, da ove polazne osnove, rasturanjem države, doprinose daljem udaljavanju Kosova i Metohije od Jugoslavije. Ostaje nam samonada koju smo od potpisnika u uvodnom izlaganju čuli da, u slučaju da se Crna Gora otcepi, Srbija nasleđuje pravona sukcesiju međunarodnih dokumenata, a posebno po Rezoluciji 1244. Poseban problem je u tome što o našoj sudbini odlučuju oni koji su nas 78 dana bombardovali. Naročito su opasni i neprihvatljivi oni koji direktno ili posredno sugerišu mogućnost konstituisanja Kosova i Metohije kao posebne federalne jedinice u okviru Jugoslavije, što implicira izdvajanje iz Republike Srbije, a u slučaju nestanka Jugoslavije Kosovo bi postalo nezavisno. Zbog nedefinisanog odnosa Srbije i Crne Gore i na osnovu Polaznih osnova, koje se nude u tekstu, teško će Srbi preživeti na Kosovu i Metohiji, a to javno govore predstavnici Zapada, koji zagovaraju nekakvu demokratiju i navodno žele multietničko Kosovo, poput Mareka Malickog, koji javno kaže da će Srbi na Kosovu teško preživeti za tri godine. Smatram i delim mišljenje 95% Srba sa Kosova i Metohije, onih koji su ostali, kao i onih koji su u progonstvu: nema nam opstanka a ni povratka u južnu srpsku pokrajinu sve dok se vodi Solanska politika, potpomognuta sa jedne ili druge strane linije koja razdvaja koaliciju DOS, a koja govori - ja sam to uradio,on je kriv, on osporava ekonomski preporod Srbije, on neće Srbiju u Evropi. Otuda vas, gospodo iz DOS-a, pitam - da li ćete imati snage da se oduprete; ne sadašnjoj generaciji rođenih na jugu Srbije, već istoriji da odgovorite, na to pitanje. Mnogo ste obećavali za vreme svoje revolucije, a mi od te vaše,nazovi revolucije, imamo sve dublje nabijanje glave u pesak i bavljenje samima sobom. (Predsednik - vreme.) Preko nekakvih promena organa vlasti na jugu Srbije, omiljenih u krugu ljudi bliskih - uvek kada je Kosovo u pitanju... [[Žagor, glasovi - vreme.]] vama je vreme - potpredsedniku Vlade, Nebojši Čoviću, koji se trudi da celoj Srbiji i celom svetu dokaže da podržava i dosledno sezalaže za sprovođenje Rezolucije 1244, a na drugoj strani, uporno izbegava da, kao potpredsednik Vlade, kaže - ne, i zaustavi dalje pogubno delovanje ljudi koji predvode razna udruženja, koja su oličenje ili duplo ja neprijateljske politike koja je izmislila platformu razbijanja Jugoslavije. Ta politika je ...
Gospodine Mitroviću, drugi put vas upozoravam na prekoračenje vremena.
Evo, još pola minuta. Ta politika je poslala Kušnera da zajedno sa 50.000 tzv. mirovnih snaga protera 300.000 Srba sa Kosova i Metohije, Hekerupa da usvoji ustavne okvire i sprovede izbore na Kosovu i Metohiji, Štajnera da izabere vladu, predsednika Kosova i Metohije. Pitamo se koju će i kakvu odluku sprovesti sledeći naredbodavac politike koja nam sada predlaže Polazne osnove za razbijanje Jugoslavije, odnosno Srbije i Crne Gore. Hvala.
Ovim smo završili raspravu narodnih poslanika prema prijavama za reč. Da li se predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa javljaju za reč? Izvolite, narodni poslanik Ratimir Svirčević, predstavnik poslaničke grupe Reformisti Vojvodine i Sandžačka demokratska partija, posle njega narodni poslanik Pelević.
Poštovano predsedništvo, gospodine premijeru, kolege narodni poslanici, poslanički klub Reformista Vojvodine i Sandžačke demokratske partije glasaće, odnosno podržati Polazne osnove za preuređenje odnosa između Srbije i Crne Gore. To ćemo učiniti iz nekoliko razloga. Pre svega zato što je reč o Polaznim osnovama; dalje, zato što imamo grejs period, ili tajm aut od tri godine; zato što je predloženi dokument svojevrsna inicijacija za donošenje novog ustava Srbije, a naravno i Jugoslavije, koji bi, kozna kada, bio predmet rada ovog parlamenta da nije ova prilika; dalje, i zbog toga što je svaka izvesnost u životu uopšte bolja od neizvesnosti; i, na kraju, zbog toga što smatramo, a to se moglo zaključiti i iz ove rasprave, da je svaka alternativa ovim polaznim osnovama lošija varijanta. Eto, to su ti argumenti. Pokušaću da ih obrazložim. Prvi, mislimo da Polazne osnove dozvoljavaju veći stepen slobode u koncipiranju i usvajanju konačnih rešenja. Dakle, nemamo betonirano rešenje iz koga nema daljih mogućnosti da se određene stvari koriguju. Ustavnu povelju tek treba da donesemo, a u ovom dokumentu imamo načelo tzv. preispitivanja. Dalje, u tokunaredne tri godine i Srbija i Crna Gora, po predloženom dokumentu, mogu slobodno, samostalno, bez tenzija, ucenjivanja, nelogičnosti u zastupanju svojih interesa, da se samostalno razvijaju i grade svoje države. Kakvu mi to imamo situaciju danas najbolje govori to što je Socijalistička narodna partija, SNP, opozicija u svojoj zemlji - članici, a na vlasti je u državi; pošto Crna Gora ne prihvata i ne priznaje odluke Saveznogparlamenta, naročito ne odluke Savezne vlade, praktično ova hotelska "hajatovsko - kontinentalska" ekipa je vlast u Srbiji. Znači, Srbija ima dve vlade, dva parlamenta i još gomilu dupliranih institucija. U Saveznom parlamentu, podsetiću vas, još uvek postoje, po mom mišljenju, predstavnici nepostojećih partija. Vi znate da u Saveznom parlamentu još postoji desetak članova, odnosno poslanika iz JUL-a. Oni treba da odluče sutra o tome da li će se usvojiti zakon o Haškom tribunalu, utiču na mnogo toga, a mislim da nikakvo utemeljenje u biračkom telu nemaju. Da ne spominjem sada pitanje troškova savezne administracije. Kažu da ima oko 12.000 zaposlenih i pogodićete ko to sve plaća. Plaćaju poreski obveznici iz Srbije. Za reformisteje od izuzetnog značaja treći argument koji sam ovde izneo, a to je inicijacija za promenu Ustava Srbije. Ovde se u dokumentu kaže da pored usaglašavanja do kraja 2002. godine, obe zemlje članice treba da donesu nove ustave. S obzirom da Vojvodina nije pitana u izradi ovog dokumenta, nije bila pitana u mnogim drugim stvarima, što je potpuno neopravdano, podsetiću da je Vojvodina autonomna pokrajina jedne od država članica, nadam se da kod izrade Ustava ta greška neće biti ponovljena, da ćemo u takvom novom ustavu promeniti ustavni položaj Vojvodine, definisati ga na način kako treba; nećemo donositi improvizacije i provizorijume tipa omnibus zakona i slično, nego ćemo trajno rešiti tu situaciju. Nadam se, dalje, da je veoma važan faktor taj trogodišnji grejs preiod zbog toga što će biti najmanje jedan ciklus izbora i u Srbiji i u Crnoj Gori. Kažem, najmanje, a teorijski je moguće, a i praktično, da ih bude i više. Možda će u naredne tri godine u parlamente doći neki novi ljudi, neki ljudi koji će imati bolja, novija, razumnija rešenja. Moguće, teorijski i praktično, da neće biti ovi sadašnji predsednici republika, neće biti ni predsednik savezne države, odnosno unije Srbije i Crne Gore, verovatno će biti neko drugi. Moguće je čak, i praktično i teorijski, i da sadašnji premijer Srbije neće biti tada premijer. To ja ne znam, ali je praktično i teorijski moguće. Mislim da se i gospodin premijer slaže s tim i šta tu ima nečeg lošeg? Možda je moguće, slažem i sa tim, da ćemo imati bolja rešenja. Ta odgoda od tri godine ima daleko veći značaj nego što je samo, kako ovde neko kaže, mrcvarenje i tome slično. Kamo sreće da je Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija imala trogodišnji grejs period. Što se tiče priče da međunarodna zajednica glumi, neko bi rekao da dobro glumi, a neko bi rekao da loše glumi, mislim da ne glumi. Oni jednostavno imaju svoju tačku topljenja, do određene granice podržavaju ono što smatraju da je razumno i kada vide da to nije moguće, onda prihvate ono rešenje kakvo je jedino moguće. U ovom trogodišnjem periodu šta može da se desi? Može da se desi da imamo istu valutu. A kako? Neće Crna Gora prihvatiti dinar, ali možda će Srbija prihvatiti euro, evo vam iste valute. Imamo različite carine. Međunarodna zajednica će nas naterati da usaglasimo carine, imaćemo iste carine. Da li su to dometi, da li je to ono što mi želimo ili nije? Nadam se da neće biti preimenovanja, nadam se da predsednik Savezne Republike Jugoslavije neće biti preimenovan u predsednika Srbije i Crne Gore, nego da će ga birati. Nadam se da, recimo, guverner Narodne banke Jugoslavije neće biti preimenovan nego ćemo novog birati. To su sve mogućnosti koje se, kako bih rekao, nameću i koje su po meni pozitivne. Znači, u svakom slučaju ide se ka novom, efikasnijem i demokratskijem načinu razrešenja. Ono što mene ovde posebno čudi, a s obzirom da veliki broj poslanika ovde zagovara nove izbore odmah, ove polazne osnove i njihova razrada podrazumevaju izbore kada se preuredi Ustav, kada se donese novi ustav Srbije itd. Glasajte za ovo, izbora će pre biti, ukoliko se pre izborimo za ove promene u odnosu na ovo što stalno tražite. Vi kao da nikada nećete biti na vlasti, pa tražite prethodne izbore, iako vam se ovo ovde nudi. Znači, glasaćemo za ovo rešenje i voleo bih, ako je moguće, još neko da me ubedi da postoji bolja alternativa.
Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SSJ za ovu tačku dnevnog reda. Da li se još neko od predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Narodni poslanik Branislav Ivković.
Poštovani građani Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Vlade, dragi gosti, danas će nažalost u ovom visokom domu Srbije biti doneta odluka kojom će se dati podrška Polaznim osnovama za preuređenje odnosa između Srbije i Crne Gore. Kažem, nažalost, jer će to biti na štetu građana Srbije, jer će time građani Srbije još jednom biti poniženi i degradirani. Ovaj sporazum su potpisala tri čoveka, potpuno samovoljno, bez pitanja naroda Srbije. To su gospodin Koštunica, gospodin Đinđić i gospodin Labus. Nisu pitali narod Srbije, ni preko sredstava informisanja, ni okruglih stolova, ni javnom raspravom, ni referendumom, ni plebiscitom. Oni su već pre toga obezbedili skupštinsku većinu i u republičkom, i u saveznom i u parlamentu Crne Gore. Ovo samo predstavlja običnu farsu i verifikaciju već donete odluke. Svako tumači ovaj sporazum na svoj način i to samo pokazuje koliko on nije dobar za građane Srbije. On je dobio 90% podrške u Crnoj Gori jer su i SNP, i Narodna stranka i Srpska narodna stranka, kao predstavnici opozicije, za ovaj sporazum, ali i vladajuća DPS Mila Đukanovića. Jedino su dve male partije, koje nemaju ni 10% uporišta u biračkom telu Crne Gore, protiv, jer su želele od početka nezavisnu Crnu Goru, sad i odmah, Liberalni savez i Socijaldemokratska partija. Ovo znači samo prolongiranje odvajanja Crne Gore od Srbije, znači samo dalje mučenje na tri godine, kada će po ovom sporazumu Crna Gora imati pravo da se odvoji i kada će za to steći međunarodni kredibilitet i međunarodno priznanje. To je jasno rečeno u ovom dokumentu. Ali, postavlja se pitanje -šta će biti sa Kosovom i Metohijom posle tri godine? Da li ste imali u vidu, gospodine predsedniče Vlade, da je na tri godine verifikovan mandat kosovskoj Skupštini i Vladi Kosova? Dakle, postoji velika opasnost da se istog dana, kada se odvoji Crna Gora i kada nestane zajednička država, odvoji i Kosovo i Metohija i da dobije međunarodno priznanje za svoju nezavisnost, kao nezavisna albanska država u Srbiji. Da li ste o tome razmišljali, gospodine predsedniče Vlade? Siguran sam da niste, jer ovo znači da će biti ispoštovana Rezolucija 1244, po kojoj se Kosovo i Metohija posmatra kao deo Jugoslavije, dakle zajedničke države. Onog momenta kada je ne bude, Savet bezbednosti će doneti rezoluciju da nema ni Kosova ni Metohije u sastavu zajedničke države, jer nema gde da bude Kosovo i Metohije, pošto se po toj rezoluciji posmatra kao deo zajedničke države Jugoslavije koje već neće biti. Našu budućnost danas rešavaju drugi. Srbija korak po korak gubi svoju samostalnost, svoj identitet, donose nam papir koji mora da se potpiše. Srbija polako postaje polukolonija, država u kojoj mi Srbi više nemamo pravo glasa i u kojoj mi građani Srbije više ništa ne odlučujemo. To nije dobro, a to sve zato jer smo mi Srbi jedini narod na ovim prostorima koji nije doneo svoj nacionalni program i koji nema svoje nacionalne ciljeve. Svi narodi u okruženju su imali svoje nacionalne ciljeve i svoje nacionalne programe, i Slovenci, i Hrvati, i muslimani, pa čak i Šiptari i Makedonci, samo mi Srbi nismo znali da donesemo svoj nacionalni program. Dan danas ga nemamo i zato se dešavaju ovakve stvari, kao što je ovaj sporazum o polaznim osnovama o preuređenju odnosa Srbije i Crne Gore. I sve dok vladajuća koalicija, u saglasnosti sa nacionalnim institucijama kao što su Srpska pravoslavna crkva, Akademija nauka i umetnosti i druge naše institucije, ne donesu nacionalni program, dešavaće nam se ovakve stvari. Mi lutamo i dalje. DOS nema strategiju da izvuče ovu zemlju iz krize u kojoj se nalazi, iz nacionalne krize, iz političke krize, iz bezbednosne krize, iz ekonomske i socijalne krize. Nova država će biti poprište sukoba i unutar same Srbije, jer, kao što znate, čak ni u DOS-u nije postignuta saglasnost o ovim polaznim osnovama. Nije postignuta saglasnost u Srbiji, u Crnoj Gori. Svi ovo tumače onako kako njima odgovara: SNP kao pobedu zajedničke države, DPS Mila Đukanovića samo kao prolongiranje nezavisne Crne Gore na rok od tri godine. Šta mi u Srbiji slavimo? Ništa. Još jednom su građani Srbije degradirani, poniženi, još niko nije čuo njihovo mišljenje. Štaznači naziv - Srbija i Crna Gora? Mogao je bolji naziv, primereniji stanju u kome se nalazimo, recimo Crna Srbija ili, Gora Srbija, jer čini mi se da gore od ovoga gde se danas nalazimo teško da može da bude. Šta znači odrednica - pozitivna diskriminacija? Postoji diskriminacija koja je diskriminacija. Šta znači pozitivna diskriminacija poslanika Crne Gore? Pre bih rekao da je to diskriminacija poslanika Srbije, odnosno naroda Srbije, građana Srbije u saveznom parlamentu, koji će biti, gle čuda, jednodomni, a ne dvodomni. Ovo nije ni federacija, ni konfederacija, ni unija. Čak i Evropska unija ima više zajedničkog nego što ima Srbija i Crna Gora po ovom sporazumu. Imaju makar zajedničku carinu i zajedničku valutu - evro. Kod nas će biti u Crnoj Gori - evro, u Srbiji - dinar, na Kosovu i Metohiji - evro. Kakva je to unija? To nije ni unija, ni federacija, ni konfederacija. Šta znači da se vojni rok služi u dve države? Naravno da će svaki regrut, ma koliko bio rodoljubiv i patriota, služiti što bliže svojoj kući. To je normalno za sve vojnike. Mi ćemo ovim dati saglasnost za stvaranje crnogorske vojske, koja će koristiti infrastrukturu koju smo mi sagradili u Crnoj Gori, koja će koristiti sve naše elementa koje smo mi dali toj našoj vojsci, bivšoj JNA, a sada Vojsci Jugoslavije. Dakle, mi potpisivanjem ovog sporazuma učestvujemo u stvaranju nezavisne crnogorske vojske kao elementa buduće nezavisne Crne Gore. Šta znači rotacija i jedna stolica? Kakva je to jedna stolica u Ujedinjenim nacijama, kada će godinu i po dana na toj stolici sedeti neko iz Srbije, a godinu i po neko iz Crne Gore? Da li mislite da će taj neko iz Crne Gore štititi interese Srbije? Naravno da neće, štitiće samo interese Crne Gore. Crna Gora je dobila dve stolice u Ujedinjenim nacijama, formalno - pravno ne, ali faktički da. Šta znači ravnopravnost i paritet? Kako može biti paritet između 8,5 miliona građana Srbije i 650.000 građana Crne Gore? Ne postoji takav paritet. To ne postoji nigde na svetu i zaista je ovo samo na štetu građana Srbije, a posebno Srba koji žive u Srbiji. Naravno, dobro je što se u ovom dokumentu kaže da će biti održani izbori. To je jedino rešenje, novi izbori na svim nivoima u Srbiji, i lokalni, i republički, i predsednički i savezni. To je jedini način da se tačno vidiko koliko vredi u ovoj zemlji i da se ovakvi akti, koji štete građanima Srbije i Srbiji kao državi, anuliraju i ponište. Sasvim je sigurno da ovo ne može biti dobro za građane Srbije i da ovo ne može biti u korist građana Srbije. Zato što je ovaj dokument u stvari separistički, zato što obezbeđuje nezavisnu Crnu Goru, zato što predstavlja veliku opasnost za Kosovo i Metohiju nakon tri godine, zato što su građani Srbije ovim sporazumom degradirani, poniženi, SSJ će glasati protiv ovog sporazuma.
Reč ima narodni poslanik Branislav Ivković, predsednik poslaničke grupe SPS-a, a posle njega narodni poslanik Zoran Ćirković, zamenik predsednika poslaničke grupe Nove Srbije.
Dame i gospodo poslanici, poštovani gospodine Đinđiću, nije mi bilo prijatno da slušam vašu reakciju tokom izlaganja narodnog poslanika Tome Bušetića, kada je govorio o jugu Srbije, niti mi je bilo prijatno da slušam vašu reakciju na izlaganje narodnog poslanika Sretena Mitrovića, koji i dan-danas živi u Čaglavici na Kosovu i Metohiji, kada je govorio o Kosovu i Metohiji. Zarad vas i vaše odgovornosti prema srpskom narodu i građanima Srbije, u ovom dokumentu nalazi se i koje slovo Rezolucije 1244. U tom dokumentu je gospodin Havijer Solana potpisao da garantuje da će se tragovi Rezolucije 1244, pošto se ona u suštini i ne primenjuje u poslednjih godinu i po dana, primenjivati na Srbiju ukoliko nakon tri godine dođe do razlaza između Crne Gore i Republike Srbije. Ko je Havijer Solana, šta je on za donosioce odluke o Rezoluciji 1244? Sve vas da podsetim da je Havijer Solana zastupnik Evropske unije, a da je Rezoluciju 1244 doneo Savet bezbednosti Ujedinjenih nacija, koji u ovom trenutku nema blage veze sa Solanom, jedino što je morao na neki način, posredno, da verifikuje njegovu odluku o agresiji na našu zemlju. Ponavljam, SPS smatra da treba težitiulasku Republike Jugoslavije, naše države, u Evropsku uniju. Sigurno se zalažemo za međunarodnu saradnju, ali, ponavljam, najblaže rečeno, nije fer od njih što nam šalju ovde gospodina Havijera Solanu, da nam našeg premijera Đinđića obaveštava šta se prethodno dogovorio sa predsednikom Koštunicom. Moram da kažem i sledeće o jugu Srbije, da sigurno on jeste deo Srbije i Jugoslavije, a da na tom jugu Srbije gospodin Čović potpisa dokument po kojem u Bujanovcu Šiptari imaju 24 izborne jedinice, Srbi 14, a Romi tri, a inače je odnos otprilike 50%:50%. Čović rešava probleme, a iz Preševa su nagla iseljavanja u poslednjih mesec i po dana. Govorim i o Kosovu i Metohiji, odakle je naš Sreten Mitrović. Nije stigao da vam kaže da je Čović potpisao da našeg obrazovnog i zdravstvenog sistema verovatno od septembra više nema za Srbe na Kosovu i Metohiji. O tome i te kako treba govoriti. Da se vratim na ovo o čemu danas razgovaramo. Radi vas i radi sebe, pročitao bih deo Odluke Velike Narodne skupštine srpskog naroda u Crnoj Gori, donete na sednici od 13. novembra 1918. godine u Podgorici: "Srpski narod u Crnoj Gori jedne je krvi, jednog jezika i jednih težnji, jedne vjere i običaja sa narodom koji živi u Srbiji i drugim srpskim krajevima. Zajednička im je slavna prošlost kojom se oduševljavaju, zajednički ideali, zajednički narodni junaci, zajednička patnja, zajedničko sve što jedan narod čini narodom. Kada je u srednjem vjeku formirana srpska država pod dinastijom slavnih Nemanjića, odmah u početku njenog stvaranja srpski narod u granicama današnje Crne Gore ušao je u sastav njen i za sve vrijeme njenog trajanja, oko 200 godina, igrao u njoj važnu ulogu". Preskačući jedan deo, vratio bih se samo na Berlinski kongres, kako su ga protumačili učesnici Velike Narodne skupštine srpskog naroda u Crnoj Gori, zarad današnjice: "Na Berlinskom kongresu, posle krvavog rata koji su vodile Srbija i Crna Gora, pomagane bratskom Rusijom, za oslobađanje i ujedinjenje svojih suplemenika, Austrougarska je uspela da im osujeti i oduzme sve plodove te borbe i da prigrabi sebi dvije klasične srpske oblasti: Bosnu i Hercegovinu, u kojima je i pukla prva puška za oslobađanje, i da između Srbije i Crne Gore, u novopazarskom Sandžaku, naseljenim kompaktnom masom srpskog življa, ostane i dalje turska vlast, a uz nju i austrijski garnizoni, te da Austrija i Turska zajednički čuvaju da se Srbija i Crna Gora ne ujedine i da pokušaj za to onemoguće". Neka one koji govore danas o Srbiji i Crnoj Gori, dozove pameti ideja o bošnjačkom narodu danas na tlu Sandžaka. Na kraju, za gospodina Labusa, koji danas pregovara, nije tu, pa mu prenesite šta su rekli učesnici velikog skupa srpskog naroda u Crnoj Gori: "Ekonomski interesi Crne Gore nerazdvojno su vezani za Srbiju i ostale srpske krajeve. Odvojena od njih, a pri tome po samoj prirodi zemljišta najsiromašniji kraj možda u celom svetu, ona ne bi imala nikakvih uslova za samostalni život, ona bi bila unapred osuđena na smrt. Dakle, i ekonomski interes srpskog naroda u Crnoj Gori imperativno traži ujedinjenje sa braćom u Srbiji i ostalim našim krajevima. Politički interesi takođe iziskuju ujedinjenje. Pored velike ujedinjene Jugoslavije, kakav bi bjedan politički značaj imala malena, slaba i sirota Crna Gora, mislimo da nije potrebno naročito ni isticati". Zbog toga je poslanička grupa SPS, podrazumevajući da će se poštovati skupštinski Poslovnik o radu, predložila zaključke. Naime, proceduralno se podrazumeva da ova skupština ne bi trebalo da usvaja dokument koji je potpisan mimo njenog znanja i koji je sada ovde njoj dat. Taj dokument ova skupština može samo da oceni i da da svoj stav, zaključke o njemu, a nikako da ga sada glasa. Zbog toga smo mi podneli sledeći predlog zaključaka. Polazeći od načina predviđenog za razmatranje dokumenta Polazne osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore u Narodnoj skupštini Republike Srbije, poslanička grupa SPS u Narodnoj skupštini predlaže sledeće zaključke: 1. Polazne osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore ne definišu dovoljno jasno karakter državne zajednice Srbije i Crne Gore i njene nadležnosti. Predlažemo da tokom izrade ustavnog dokumenta osnova budu sledeći stavovi: opstanak zajedničke državeuslovje daljegrazvoja,mira i stabilnosti na Balkanu i čitavom regionu. Njen nestanak bio bi u suprotnosti sa vekovnim zalaganjima mnogih pokolenja srpskog i crnogorskog naroda. SRJ je najbolji izbor za Srbe i Crnogorce,za sve građane, kao i za ostvarivanje nacionalnih i državnih interesa Republike Srbije i Crne Gore, garancija je nezavisnosti, napretka i slobode. Građani Srbije i Crne Gore imaju pravo da odluče hoće li zajedničku državu. Postoji minimum ovlašćenja koje svaka zajednička država mora imati da bi bila od interesa za republike članice. U suprotnom, bila bi to fiktivna zajednička država. Zato je potrebno kreirati savremenu i efikasnu zajedničku državu kao federaciju. Ona je neophodna kako za stvaranje ambijenta socijalno pravedne tržišne privrede, za ostvarivanje demokratije i ljudskih prava,tako i za ravnopravno povezivanje sa evropskim i ostalim svetom. Pored jedinstvenog međunarodnog subjektiviteta na bazi višedecenijskog kontinuiteta, federalna Jugoslavija mora da ima jedinstven sistem i politiku odbrane i inostranih poslove, jedinstven sistem ostvarivanja i zaštite ljudskih prava i jedinstven privredni prostor. Efikasno privredno uređenje podrazumeva jedinstven ekonomski prostor sa potpunom slobodom kretanja robe,usluga, radnika i kapitala, slobodom osnivanja preduzeća i banaka, jednom monetom, jednom centralnom bankom, jedinstvenim carinskim sistemom i jednom carinskom tarifom, fiskalnim federalizmom, porezom na dodatu vrednost i saveznim budžetomsa značajnim sopstvenim izvorima prihoda. 2. Ustavna komisija koja će se formirati radi izrade ustavnog dokumenta, ustavne povelje, treba da bude sastavljena na paritetnom principu uz učešće svih parlamentarnih stranaka u republičkim skupštinama i u Skupštini SRJ. 3.Tako pripremljen ustavni dokument upućuje se građanima Srbije i Crne Gore na izjašnjavanje putem referenduma, imajući u vidu činjenicu da su građani nosioci suvereniteta države. Ovo su zaključci koje SPS preko svog poslaničkog kluba predlaže vama na usvajanje. Želim na kraju da kažem, i premijer Đinđić je ovde istakao, da su dosadašnji ustavi bili na štetu Srbije. Zaista jesu.Posebno Ustav iz 1974. godine koji je jednoj jedinstvenoj državiuveo granice, uveo tarabe, zarad Kardeljevih ideja o secesionizmu Slovenije i Srbije iz Jugoslavije. Ustavnim promenama iz 1990. godine mi smo postali normalna država. Sigurno je da danas nije nimalo lako ni onima koji danas odgovaraju, jer su imali većinu na saveznim i republičkim izborima. Nije prijatno slušati gospodina Koštunicu koji prijem kao 199 banana države u UN proslavlja time da kaže da je Jugoslavija očuvana. Nakon godinu dana kaže da Jugoslavije nema. Mislim da je odgovornost lidera DOS-a danas da organizuju okrugli sto kome će prisustvovati predstavnici svih parlamentarnih stranaka i u Republici Srbiji i u SRJ, kao i da se dogovori o konsenzusu nacionalnih interesa oko kojih se nećemo preganjati, koji neće biti argumenti za međustranačka prepucavanja. Jednostavno, vi koji sada imate trenutnu većinu u saveznom i republičkom parlamentu imate većinsku odgovornost da okupite sve političke provencijencije ovde na tlu Srbije, da se dogovorimo šta je konsenzus oko nacionalnih interesa, oko čega nema prepucavanja, da zajednički delujemo, da delujemo kao celina gde nema nijedne pukotine koja može postati razvojna i iskorišćena spolja. Ako tako jedinstveno delujemo, ako se dogovorimo oko nacionalnih interesa, verujem i da će međunarodna zajednica takav jedinstveni stav prihvatiti. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, zamenik predsednika poslaničke grupe Nove Srbije. Da li se još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.)
Gospođo predsednice Skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Vlade, poslanička grupa Nove Srbije je u debati koja je prethodila ovoj završnoj reči iznela određene rezerve prema tekstu Polaznih osnova o preuređenju zajedničke države Srbije i Crne Gore. Iz tog razloga te naše rezerve, neću ponavljati. Prosto postoje stvari, ugrađene u ove polazne osnove, za koje mi verujemo da država sa takvim temeljima nema svoje budućnosti. Prvo, iako je pretpostavljam dobra namera međunarodne zajednice da se harmonizacijom ekonomskih odnosa prevaziđu početne tačke sukoba i spora, nažalost ne verujemo da će harmonizacija biti moguća, jer već prva faza tih odnosa jeste metastaza; metastaza ekonomskih odnosa, metastaza međusobnog poverenja itd. Istina je da je Evropska unija dala Crnoj Gori ekskluzivno pravo da koristi evro kao svoju monetu, mada nije članica te monetarne unije. Kao što je i dala, tako ga može i suspendovati. Mi u ovom momentu zaista izražavamo sumnjuda je zajednička država moguća, ako ne postoji zajednička valuta, a konačno ne postoji monetarna unija. Dalje, moram da podsetim - opozicija u ovom parlamentu je pre deset godina, 1992. godine, bilaskeptična prema stvaranju zajedničke države,pogotovo je bila zaista negativno određena prema načinu njenog formiranja, prema Žabljačkom ustavu i, konačno, prema nazivu zajedničke države. Recimo, sećam se da smo tada gospodin Đinđić i ja bojkotovali u Saveznom parlamentu proglašenje zajedničke države. Niko tada iz opozicije nije podržao taj projekat. Sada su se stvari prosto pomalo izokrenule. Maločas smo imali prilike da čujemo predstavnika SPS-a koji se poziva na sjajne tekovine Podgoričke skupštine. Podgoričku skupštinu, gospodine Ivkoviću, komunisti su osudili. Komunisti nisu priznali odluku Podgoričke skupštine iz prostog razloga što su već na Drezdenskom kongresu proglasilicrnogorsku naciju kao novi nacionalni subjekat na prostoru Balkana. Ne znam stvarno dokle ide ta vaša nakaradna pamet, da li to znači da ćete vi da reafirmišete i odluke kongresa u selu Ba. Nisam zaista siguran kakva je ta vaša metamorfoza itd. Uostalom, dogovorite se o tome sa gospodinom Tomislavom Nikolićem, on će vam dati, pretpostavljam, uputstva koja će biti korisna i vama i njima kao nosiocima propale vlasti. Dakle, još jednom da kažem, poslanička grupa Nove Srbije ne spori potrebu zajedničke države. Ako je takva država potrebna, a očito je potrebna, potrebna je na zdravim osnovama. Spori ovaj papir. Iz tog razloga, mi nećemo podržati Sporazum o polaznim osnovama između Srbije i Crne Gore. Hvala lepo.
Hvala. Pravo na repliku, narodni poslanik Branislav Ivković, a posle toga pravo na repliku ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Izvinjavam se narodnim poslanicima što oduzimam vreme, ali jednostavno ne mogu a da ne prokomentarišem pustu želju koja je često prisutna kod onih koji nemaju argumenata da večito pokušavaju da prilepe etiketu komunizma na današnje socijaliste i pripadnike SPS-a. Moram da kažem da sam lično, kao dete koje je rođeno u toj Jugoslaviji, Titovoj Jugoslaviji 1952. godine, jako zadovoljan kakvo sam imao detinjstvo i mladost i da bih silno želeo da i moja deca tim putem žive. Konačno, u vreme tog komunizma bili smo zaista u jednom razvoju, ali je nevolja u tome što su mnogi koji su i te kakve dobrobiti stekli u vreme tog komunističkog perioda to zaboravili. Mnogi doktori nauka bi danas čuvali ovce da nije bilo tog obrazovnog sistema koji svakom pametnom i vrednom čoveku omogućava da se školuje i da se besplatno leči. Ali, gospodine Ćirkoviću, kao veliki drug i prijatelj vašeg brata Desimira Ćirkovića, on je čovek socijalista, moram da kažem, i da vam objasnim da su socijalisti uveli tržišnu privredu u ovu zemlju, da su socijalisti počeli proces privatizacije, da su socijalisti uveli višepartijski sistem i formirali prvu višepartijsku skupštinu i mi jesmo kamen međaš za otklon od onoga što nije valjalo kod komunizma, a to je planska privreda. Mi smo uveli tržišnu privredu, ali smo zadržali iz tog vremena težnju da stvaramo humano društvo, društvo socijalne pravde i solidarnosti.
Pravo na repliku, narodni poslanik Tomislav Nikolić, takođe na izlaganje narodnog poslanika Zorana Ćirkovića.
Ne znam zašto sam smetao govorniku. Ja sam mu, kao i uvek, samo dao pravu reč za ono što je nazvao kongresom u selu Ba. Naravno, to nikada nije bio kongres, a pripadam opozicionoj stranci koja je bila za ovu Saveznu Republiku Jugoslaviju 1992. godine, kao jedina tada opoziciona stranka. Pošto rekoste da je to propali bivši režim, kome sam i sam pripadao, da vam kažem - dok smo bili u Vladi Republike Srbije pravili smo mostove, a vi dok podržavate Vladu Republike Srbije pravite fabriku duvana. Sada kada ste udarili kamen temeljac čini vam se da možete malo i da prigovorite predsedniku Vlade Zoranu Đinđiću, koji to sigurno neće da vam zaboravi. Ja ga poznajem vrlo dobro, a znam i ove koji pripadaju njegovoj političkoj stranci. Ja bih vas, iako mi delujete kao da ste iz 19. veka, ipak mnogo više cenio da ste zapeli u Čačku da napravite fabriku keksa, fabriku biskvita, nešto čemu bi se deca radovala. A vi napraviste fabriku duvana, da nam se deca još više truju, da vaš gospodin ode na Kipar i kaže da je potpredsednik Vlade Republike Srbije, da na taj način zaradite za svoju poslaničku grupu još neki dinar, ali "maca dođe na vratanca" i svi vi što ste dobijali od Zorana Đinđića po neki kolačić, dok mu je bio potreban vaš glas, uskoro ćete da povraćate te kolače.
Reč ima predsednik Vlade Republike Srbije gospodin dr Zoran Đinđić.
Dame i gospodo, uvaženi narodni poslanici, sigurno da niko nije ni očekivao da će rasprava na ovu temu, koja je komplikovana i teška, biti jednostavna. Ona je bila ozbiljna i u najvećoj meri vrlo argumentovana, sa primedbama koje su bile obrazložene, sa nekima koje su imale logično obrazloženje, ali na žalost se teško mogu povezati sa realnošću, jer naša realnost nije uvek baš logična, nego u njoj ima puno stvari koje su iracionalne, a realnost je takva da se ne sastoji samo od argumenata i logike. Pokušaću ukratko da najčešće pominjane teme i prigovore prokomentarišem sa nekoliko rečenica, a da ne bih ponavljao ono što sam rekao na početku i u uvodnom izlaganju, želim samo da ponovim dva ili tri stava, koji su krozraspravu delimično, možda pomalo izokrenuti i tako je meni bilo pripisano da sam rekao nešto što nisam. Ja ću ponoviti ono u šta sam čvrsto ubeđen. Prva stvar u koju sam čvrsto ubeđen je da Srbija ništa ne gubi ovim sporazumom i ustavom koji će biti napravljen na osnovu ovog sporazuma. Srbija neće izgubiti ništa od onoga što sada ima. Sigurno da je jedno vrlo arbitrarno pitanje proceniti šta Srbija sada ima; jer, kao u svakom životu, ljudi u ono što imaju ponekad računaju i ono što bi želeli i što misle da imaju, iako im neko drugi to osporava ili to zavisi od nekog drugog, a oni misle da imaju podršku tog drugog i konačno, ima stvari kojima sami raspolažu. Dakle, od onoga čime Srbija sada, kao svojim političkim uticajem,svojom moći i mogućnosti da definiše svoju sudbinu, raspolaže, neće ništa izgubiti ovim sporazumom, naprotiv. Želim da ponovim ono što sam rekao pre nekoliko dana: Srbija od onoga što sada ima i što od zajedničke države sada ima, sasvim sigurno ništa neće izgubiti. Možemo da raspravljamo zašto od zajedničke države sada nema više nego što bismo mi voleli da ima; da li je to samo pitanje nekoliko poslednjih godina ili je to neki defekt utkan u ovaj naš politički prostor; da je jako teško uspostaviti partnerske odnose između većega i manjega; da je jako teško na duži rok obezbediti zajedništvo;to je pitanje možda za neku drugu raspravu; ali, mi smo političari koji treba da rešavamo trenutne probleme i trenutno imamo jednu zajedničku državu koja je potpuna fikcija. Zbog toga mislim da nije u redu da se stvara utisak da nešto gubimo i da nije u redu da neki ljudi, koji nemaju hrabrosti da se suoče sa realnošću koja nije prijatna,traže utočište u fikcijama i da onda kažu - mi imamo državu koju neko rastura, mi imamo Jugoslaviju i hoćemo da nastavimo da živimo u njoj, mi imamo dobar ustav samo ga treba na određeni način malo promeniti, malo ga modernizovati i on će da funkcioniše, jer na njemu je 1992. godine uspostavljena jedna dobra država. To naprosto nije istina. Naprosto, ne samo da nije istina da ta zajednička država sada uopšte ne funkcioniše, nego nije istina ni da je 1992. godine taj ustavni poredak funkcionisao. Imate Ustav koji ste dobili kada ste izabrani za poslanike došli ovde i položili zakletvu; onda Ustav Savezne Republike Jugoslavije, u čijimzavršnim odredbama je predviđeno kako da se sprovodi, da se 40-tak bitnih zakona usaglasi u određenom roku, da bi taj ustav mogao da preuzme nadležnosti koje su mu ustavotvorci propisali;bilo je predviđeno1992. godine, kada je donet taj ustav, da se te nadležnosti onda prenesu, da se usaglase sa tim ustavom i da se sprovode; da dve članice te zajedničke države prenesu svoje nadležnosti na tu zajedničku državu. Onda imate na 69. stranici prvo pomeranje roka, pa neće se desiti te godine, nego će se desiti sledeće godine; onda na sledećoj stranici imate iz 1993. godine drugo pomeranje roka, pa se neće desiti do 31. marta 1993. godine nego do 31. decembra 1993. godine; onda imate na sledećoj stranici sledeće pomeranje roka i neće se desiti do 31. decembra 1993. godine, nego do 30. septembra 1994. godine. Na sledećoj stranici imate ponovo pomeranje roka, pa se neće desiti do 31. decembra 1994. godine nego do 31. decembra 1995. godine, pa se nikada nije desilo. Znači, nikada taj ustav nije profukcionisao. Godine 1992. on nije bio dobar ustav. On je napravljen na nerealnim osnovama kao jedan lažni federalni ustav, koji je zapravo imao konfederalnu osnovu u sebi, ali nije bilo hrabrosti da se to kaže. Zašto to 1992. godine niste rekli? Ako već imamo utkane konfederalne elemente, hajde da ih nazovemo tako, pa da onda kažemo - gledamo istini u oči, imamo problem, on se sastoji u konfederalnoj strukturi te države i hajde da polako taj problem tretiramo, a ne da nam on iza leđa naraste i da onda - onog trenutka kada jedna federalna jedinica kaže:ne priznajem taj ustav - ta država nema nijedan mehanizam da to reši osim da pošalje vojsku i da izazove rat. Ta kriza, koja je1996. i1997. izbila na površinu, bila je sistemski utkana u taj Ustav 1992.i u sve prethodne ustave. Nije taj Ustav iz 1992. godine ništa novo doneo, to je istorija naše konfederalne ustavnosti na ovim prostorima. I zato samrekao pre nekoliko dana, možda malo preterujem, svi ustavi od 1918. godine su bili na štetu Srbije, zato što je u svim tim ustavima bio utkan mehanizam da se kontroliše veći, ali tako da se to ne primeti, nego u ime slovenstva, braća Hrvati,Slovenci i Srbi, ili ne znam ko sve, pa u ime bratstva i jedinstva, pa u ime ljubavi prema manjem, sve su to bili izgovori za jedan mehanizam, koji je na kraju vodio nezadovoljstvuvećega i sve većim apetitima manjih. Dosta je toga bilo. Hajde da budemo zreli ljudi i da pogledamo istini u oči, da kažemo - vrlo je teško napraviti jedan savez između jednog velikog i jednog malog. Mi to želimo, i jedan i drugi to želimo, ali dajte da shvatimo da to ne može da bude bratstvo i jedinstvo - sve nam je zajedničko, s tim što taj veći onda mnogo više daje i mnogo više žrtvuje. To tokom vremena postaje problem. Nego, bolje je da kažemo otvoreno koje su činjenice i da na osnovu tih činjenica pokušamo da napravimo najpre minimum, pa ako možemo i ako hoće jedna i druga strana vremenom sve više i više da uvećavamo zajedničke stvari. Bio sam protiv tog Ustava iz 1992. godine, iz istih ovih razloga iz kojih govorim danas. Ja sam, ako se neko seća, 1994. godine pokrenuo tu temu:jedan čovek - jedan glas. Pokrenuo sam temu da zapravo Srbija mora da poveća svoja prava u zajedničkoj državi, a naišao sam na opštu osudu i kod vlasti i kod opozicije, i u Srbiji i u Crnoj Gori. Svi su rekli - hoće da rasturi državu; jer, šta fali da imamo dva veća i da su oba konfederalna; šta fali da imamo paritet u Saveznoj vladi i da neki ljudi koji nisu izabrani na teritoriji Srbije vrše vlast na teritoriji Srbije, zašto da ne, ako se dve stranke koje su na vlasti slažu oko toga? Ali, to nije dugoročno rešenje.Čim se te dve stranke posvađaju, raspada se država. Titova Jugoslavija je postojala na Komunističkoj partiji, ne na standardu ljudi. Možemo da pričamo sate i sate kako je taj standard veštački stvaran, kako je veštački stvarana jedna građanska klasa, bez privatne ekonomije, preko prinudne osnove građanske klase i srednjeg sloja - kreditima. I možda jedna vest za vas, gospodine Ivkoviću, od 1982. godine ta država nije vraćala kredite. Prvi stend baj aranžman je sklopljen 1982. godine i posle toga smo jedno vreme vraćali kamate, a onda nismo vraćali ni kamate, ni kredite. Znači, dve godine posle Titove smrti ta država je zapala u svoju krizu. Pet godina posle Titove smrti ta država je počela da se raspada, jer je Komunistička partija počela da se raspada, a država je počivala, na jedinstvu partije koja je vodila tu zemlju. Nije dobra država koja počiva na partiji, nije dobra država čiji opstanak zavisi od slaganja, ili neslaganjao partijskih oligarhija, bilo da su one dobre ili da nisu dobre; one se menjaju. Država mora da bude stabilna i da počiva na temeljima koji ne zavise od ličnih odnosa među partijskim elitama. Mislim da smo posle toliko godina sazreli da pogledamo istini u oči i da kažemo - imamo jedan problem, da uspostavimozajednicu na ovimprostorima,i mamo i mnoge druge probleme, imaćemo za godinu dana problem da definišemo naš odnos sa Kosovom. Isto će biti maksimalista koji će da kažu - hoćemo da se vrati kao da se ništa nije desilo, hoćemo sve ono što mislimo da treba da bude. Imaćemo problem da zajednički definišemo realnost i da nađemo instrumente da iz te realnosti izvučemo maksimum za svoju zemlju, a svoj narod, ali da se to desi što mi budemo planirali, a ne da ovde donesemo neke deklaracije za koje u trenutku donošenja znamo da neće biti sprovedene u život. Ostalo nam je tri godine, i meni je žao što je tri godine, mislim da to jeste jedan problem, ali tri godine nije ni tako malo. Postavlja se pitanje - šta ćemo mi u te tri godine da uradimo? Ako ne uradimo ništa u tri godine, onda će nam i 30 godina biti malo, jer mi živimo u jednom svetu u kome se za godinu dana desi više nego prethodnih vekova za 10 ili 20 godina. Ako mi za tri godine ne uspemo da uspostavimo jednu državu koja funkcioniše na ovom prostoru, koja ima svoje jasne ciljeve i instrumente da ih sprovede, neće nam pomoći ni dodatnih tri, ni dodatnih 6 godina. Znači, tri godine jesu malo, jeste problem što je to ušlo u sporazum, ali to je takođe realnost. Nije tačno da će posle tri godine automatski da dođe do izjašnjavanja, ni u Srbiji, ni u Crnoj Gori. Potrebno je da se ispune određeni uslovi, da se posle tri godine preispita ovaj ustav. Videćemo da li će u Crnoj Gori postojati većinsko političko raspoloženje i da li će ti uslovi da budu ispunjeni. S druge strane, od trenutka kada se ti uslovi ispune, pa do trenutka kada procedura preispitivanja i eventualnog referendumabude sprovedena, proći će izvesno vreme. To se neće poklopiti sa tim vremenom za Kosovo i Metohiju. Znači neće se desiti da u istoj godini imamo pred Savetom bezbednosti pitanje statusa Kosova i Metohije i da imamo, eventualno, preispitivanje odnosa između Srbije i Crne Gore. Ali, blizu su, vremenski su blizu. Mi nismo previše mogli da utičemo da se taj rok nešto produži. Nekome smeta da se ta država zove Srbija i Crna Gora. Ranije sam imao dosta protiv imena Jugoslavija. U poslednje vreme nisam toliko. Mislim da je to ušlo u neku međunarodnu upotrebu i ljudi su počeli da nas doživljavaju kao jednu državu, a da ne pitaju - a Dubrovnik, a, ne znam, Bled, je li to ta Jugoslavija, nego su počeli da shvataju da je to Beograd. Sigurno je da bi naredne dve ili tri godine, da je ostalo ime Jugoslavija, to ime dobiloneko svoje međunarodno priznanje, što je najvažnije. Tako da nemam neki svoj odnos prema tome, da kažem - po svaku cenu, dajte da se tog imena rešimo. Ali s druge strane, ne mogu da razumem da neko kaže - Srbija, to je Trinidad; pa onda, to što će se Srbija naći na nekom međunarodnom sporazumu i što će ime Srbija biti u međunarodnom političkom opticaju, to je nešto što je ponižavajuće; pa kaže - ponižavajuće je ovo rešenje, pre svega za građane Srbije, jer se u imenu države pominje Srbija; pa je onda "Crna Srbija", pa je onda još "Gora Srbija". To ne razumem. To sam u uvodnom izlaganju i rekao. Mislim da će biti teško - himna, simboli, identifikacija građana sa tim, ali je bilo teško i prethodnih nekoliko godina. Ljudi su zviždali himni, ljudi nisu ustajali na himnu. Znači, nemojte da idealizujete, pa kažete - do sada je bilo jako lepo i sada je došao neki zli čovek iz NATO pakta i odneo nam naš san. Pa nije to baš bio san, puno toga je bilo košmarnog u tome. Mi smo zatekli državu u slobodnom padu, državu koja je padala, nije se znalo gde će da se zaustavi. Moram da priznam, i ja sam bio iznenađen stepenom destruktivnosti kod nekih ljudi u Crnoj Gori. Ali, upoznate ljude u istorijskim situacijama, ne možete inače da znate kakvi su sami ljudi sebe ponekad upoznaju kada dođu u neku krizu, pa se onda ponašaju tako da i sami sebe iznenade. Ali, stepen spremnostida se ide do kraja je bio vrlo visok. To - do kraja - ne bi ostavilo ni Srbiju bez posledica. Sada smo taj slobodni pad zaustavili. Mi nismo mogli da ga i zaustavimo i da vratimo stanje pet godina unazad. Ne, on je zaustavljen na mestu na kome se sada ova država nalazi. To znači da mi sada imamo šansu da u narednih nekoliko godina to dogradimo, da se postepeno izvučemo iz krize, ili da ne uradimo mnogo i da nastavimo taj slobodan pad. Ali, mi ništa nismo izgubili. Nije istina da je ovde nešto legitimisano, legalizovano, što inače nije priznato. Znači, to što mi ponekad imamo kao predrasudu, da moramo da verifikujemo nešto da bi svet to priznao, to naprosto nije istina. Postojanje ovakve Crne Gore je bilo manje više gotova činjenica, Crna Gora je i od Evropske unije i od međunarodnih organizacija direktno dobijala pomoć, nije ništa išlo preko savezne administracije. Mi smo na tome insistirali, to se nije dešavalo, i ona je postepeno, posle nekoliko godina, kao de fakto nezavisna država, ulazila u međunarodni politički saobraćaj. Dakle, nije sada njima bilo neophodno baš da dobiju neku verifikaciju. Naravno da bi time stvari išle lakše da smo mi rekli - ta nezavisnost sada se definitivno priznaje, zbog unutrašnjih odnosabi bilo lakše, ali zbog međunarodnih odnosa nije neki sertifikat koji mi izdajemo nešto naročito bitan, pa da bismo mi sada razmišljali o tome - e, sada smo mi njima dali nešto sa čim će onda oni da budu srećni i ostvarili su onda svoj istorijski separatistički cilj. Rekao bih da smo mi i u ranijim ustavnim projektima uvek polazili od prilično velikih ambicija, i 1918, i 1945. i 1992. i nekako smo više u svojim namerama pravili neku konstrukciju, da bi onda, već prvog dana posle toga, a onda iz godine u godinu od toga pomalo odustajali i to pomalo pokušavali da svedemo na neku realnu meru, ali pošto je taj plan obavezivao, onda, na kraju, sve se to događalo nekako iza leđa, nekako u mraku, i nekako se taj prvobitni projekat smanjivao, smanjivao, dok se na kraju nije pretvorio u svoju suprotnost. Sada prvi put idemo obrnutim putem. Definišemo nešto što je zaista minimalno. Minimalnije od toga nije moguće, tu se sa vama slažem - minimalnije od toga nije moguće, ali to je tačka od koje mi možemo da počnemo da nešto gradimo, ako hoćemo, ako postoji volja i ako postoji većina u Srbiji i Crnoj Gori. Ne volim i ne sviđa mi se kada o Crnoj Gori govorimo čas sa potcenjivanjem, čas sa svojatanjem, da je deo srpske države, da je to deo istoga naroda, da mi to ne damo i ne znam šta sve; a onda posle toga kažemo da njima treba tronožac da bi sedeli ili im treba sofa da bi legli, jer oni, inače, ne rade, i - kamenje rađa; pa ako je tako što se onda toliko trudite; pa, šta će vam onda zajednica sa nekim o kome imate tako loše mišljenje. Zaista, mislim da je i Crna Gora bila ponižena u jednoj državi gde su velike nadležnosti, bar formalne, imali organi u kojima su sedeli ljudi koji nisu išli na izbore u Crnoj Gori. Isto bih imao grižu savesti ako bih u Beogradu donosio odluku koja se odnosi na građane Crne Gore, a nikada moja partija ne bi išla na izbore u Crnoj Gori. Mislim da ono što važi za Srbiju važi i za Crnu Goru i zato sve dok se ne bude uspostavio jedinstven politički prostor, sve dok ne budemo imali značajne, velike stranke koje će se kandidovati na celom tom prostoru, dok ne bude više bilo pitanja - stranka iz Crne Gore, stranka iz Srbije - nego stranka koja počiva na političkom programu,na ekonomskom programu, pa se njeni kandidati i poslanici kandidujuna celom prostoru, sve dotle mi ne možemo da imamo jake zajedničke institucije. Jer - jake zajedničke institucije ne znače dati mandat nekome ko će da vrši vlast na teritoriji na kojoj nije izabran. Tonije dobro i to nije federalizam. Znači, mi smo došli do jedne tačke na kojoj smo morali da se opredelimo da ta stvar ide nekontrolisanim raspadom ili da je zaustavimo tu gde jeste, pa da pokušamo da napravimo nešto u narednih nekoliko godina. Tu sada dolazim do pet ili šest konkretnih tema i konkretnih prigovora. Prvi koji je dosta ozbiljan, nazvao bih ga proceduralni prigovor, kaže - mi imamo savezni Ustav, kakav je da je, ta procedura promene ustava treba da ide na način opisan u tom ustavu, a to znači najpre u Saveznoj skupštini, pa dvotrećinska većina, pa onda ide republičkim skupštinama, pa se vraća Saveznoj skupštini i načelno rečeno to je tačno. Međutim, to bi bilo tačno kada mi ne bismo imali ustavnu krizu. I to nije nepoznato. Znači, nismo mi prvi u istoriji koji imamo ustavne krize. Često se dešava da postoje ustavne krize. Recimo, dvadesetih godina DžDž veka je bilo puno ustavnih kriza u Evropi i tu su stvarane državne i ustavne teorije koje su se time bavile. Jedna od najuticajnijih u to vreme, otprilike, zasnovala se na stavu - ako pravna norma ne funkcioniše, vrati se u život i vidi šta je ta pravna norma regulisala. Ako Ustav ne funkcioniše, vrati se u političku realnost i vidi koje snage postoje u političkoj realnosti. Da li su one spremne, a na osnovu novog dogovora, da proizvedu novu pravnu normu. To da ćeš da se vrtiš samo u krug i da jedan ustav koji ne dodiruje realnost menjaš, da praviš većine koje su fiktivne, to ništa neće uticati na političku realnost i na politički život, a smisao normi je da uređuju život. To znači - glavni razlog zbog čega Savezna skupština nije imala inicijativu jeste taj što Savezna skupština ne funkcioniše, što se njene odluke odnose na jednu federalnu jedinicu od samo dve. Da imamo državu sa 20 federalnih jedinica, pa da onda jedna ne učestvuje, ni pola muke. Ali, imamo državu od dve federalne jedinice, jedna ne učstvuje, znači mi nemamo zapravo savezne organe. Oni tu postoje, oni zauzimaju mesto za neke za koje smo se mi nadali da će doći,zato Savezna skupština postoji i zato postoje,sve te institucije koje, zapravo, samo dupliraju institucije Srbije, jer mi nismo hteli da se to faktičko stanje odmah prihvati, jer bi onda bio problem, znači onda bismo imali de facto dve razdvojene države. Ali, to sada ne treba pretočiti u iluziju da ta Savezna skupština zaista postoji, pa onda - poverovati u vlastitu fikciju. Ne. Ta Savezna skupština je bila i jeste korisna fikcija, jer ona čuva statusno mesto za neku skupštinu koja će imati nadležnosti u obe federalne jedinice, ali pokušati regulisati njihove odnose, polazeći od tog mesta koje zaista ne deluje u obe federalne jedinice, bilo bi gubljenje vremena. To bi značilo samo popravljati nešto što zapravo ne funkcioniše. Zato smo se spustili na političku realnost. Tu smo na drugom problemu i drugom prigovoru, a to je - ko je sve konsultovan prilikom nalaženja ovog rešenja. Ne mislim u smislu obaveštavan, jer tu sam rekao svoje mišljenje, nego u smislu ko je odlučivao. Kada dođemo sa nivoa normi na nivo političkog života, pitanje je koje političke snage treba da budu u to uključene. Da li sve? Da li samo neke? Obično je da u to budu uključene one snage koje imaju dovoljnu većinu da to rešenje koje se predlaže održe ili ospore. Znači, svi oni koji su važni. To je isto princip političke teorije. Vi morate da dobijete podršku onih snaga čija podrška je važna da neko rešenje bude prihvaćeno ili bez čije podrške bi to rešenje bilo srušeno, ako su oni dovoljno jaki da ga na ulici, u parlamentu ili u nekim institucijama blokiraju. To je onda neka politička većina koja je, jednim delom, rezultat procene, a drugi rezultat političke intuicije i nekog očekivanja. Otprilike, ako nekone bude saglasan sa tim, da li je on dovoljno jak da sutra pokrene neke snage i da kaže - mi to rušimo. Pa, ako mislite da jeste vi morate da ga pridobijete. U Crnoj Gori je bilo teško jer se tu radi o dve po svojoj snazi, skoro poravnate, partije i koalicije pa je bilo neophodno i jednu i drugu imati u tom dogovoru. Jer, bez jedne ili bez druge, ta mogućnost da snaga koja nije uključena u dogovor destruktivno deluje je bila vrlo realistična. I zbog toga su te dve partije ili njihovi predstavnici podjednako učestvovali u sklapanju ovog dogovora i možemo da kažemo da svako ko je demokrata danas mora da prizna da je 80% Crne Gore za taj dogovor. I, ako neko sada želi da brani interes Crne Gore više nego političari u Crnoj Gori, mislim da to nije u redu, da niko nema pravo da sada definiše poziciju Crnogoraca, osim onih koje su građani izabrali da to definišu. S kojim pravom može bilo ko, bilo da je dobio jedan posto glasova na izborima u Crnoj Gori ili da uopšte nije učestvovao, može sada da kaže - Crnogorci su ovo ili ono; ako tamo imamo političke predstavnike koji su na ovim temama išli na izbore,dobili glasove koje su dobili i imaju dve podjednake grupacije. Oni su rekli, kao i mi, ovaj sporazum nije sjajan, ali je bolji nego stanje koje smozatekli i daje neku šansu da se to stanje popravi. Da, pitanjeje kako to stoji u Srbiji. U Srbiji je u principu tu učestvovala vladajuća koalicijakoja je na izborima dobila, ne znam koliko, 60 ili 65% glasova, koja ima dovoljnu većinu u parlamentu da se to izglasa. Ta je pretpostavka bila, kao i da je to sasvim dovoljan politički krug za donošenje odluke. Opet kažem - za konsultovanje, za dogovaranje bi trebalo izabrati malo širi krug, ali za donošenje odluke u svakoj demokratskoj zemlji bi to bila dovoljna većina. Neko to osporava i kaže - ali, to su bili izbori pre godinu i po dana, sada i svakom ovakvom prilikom bi trebalo održatinove izbore. Moram da vas razočaram. Po istraživanjima javnog mnjenja, novi izbori vama ne bi doneli većinu. Vi koji mislite da biste osporili tom većinom ovo rešenje ... [[žagor]] ne bi vam doneli većinu, stvarno. [[žagor]] Ako biste želeli da proveravate silu zemljine teže svaki put, onda ćete svaki put da skačete sa desetog sprata? Pametni ljudi ne proveravaju uvek, s vremena na vreme ... [[žagor.]] I, zato je, dame i gospodo, utvrđeno... [[žagor]] u parlamentarnim demokratijama, koje imaju malo duže iskustvo nego što je naše, da se izbori održavaju svake četiri godine. A, ovi koji imaju malo kraći fitilj, oni bi svakih mesec dana. Jer, zapravo ... evo, neki bi svakoga dana. Bolje neke druge stvari da radiš svakoga dana [[aplauz]] Izbori su prilika da svako nešto pročita i nauči iz državne teorije, iz teorije demokratije, iz teorije parlamentarizma, jer pravljenje od države ringišpila, gde bi svako hteo, kada god mu se svidi, da uđe bilo gde i da izađe bilo gde, to rastura državu. Izbori svake četiri godine daju stabilnost određenoj političkoj orijentaciji koja je dobila većinu, a ako neko to spori svakih dva meseca, onda neka izađe iz parlamenta, jer parlament je izabran na četiri godine. No, nisam hteo to da mnogo komentarišem, mislim da su i u Srbiji i u Crnoj Gori konsultovane relevantne političke, snage koje će svojim glasanjem u parlamentu da kažu svoje mišljenje o koncepciji koja se ovde predlaže. Treći problem koji je ovde bio pomenut - zašto nije organizovan referendum u Srbiji? Sada, imamo jedan nivo, neki bi izgleda hteli da gube izbore svaka tri meseca, a ako je to njihovo zadovoljstvo, nije naše - zaista. Dakle, imamo problem da Ustav ne funkcioniše i njegovom promenom na ustavan način problem ne bi bio rešen. Spuštamo ga na sledeći nivo, a to su političke snage koje svojim dogovorom izražavaju političku većinu, legitimisanu na izborima i te političke snage su postigle neki dogovor. Postavlja se pitanje, a zašto ne referendum, zašto ne ići korak dalje i reći - te političke snage nisu dovoljne, zašto ne bi u Srbiji bio organizovan referendum da se proveri šta narod misli o tome, da li narod želi takvu zajedničku državu? Dame i gospodo, postoji procedura, uređena procedura za raspisivanje referenduma. Niko nikoga ne sprečava da pokrene tu proceduru i da onda vidimo da li u Srbiji postoji raspoloženje za referendum, ali mislim da je pomalo neodgovorno da se očekuje od predlagača jednog dokumenta, koji veruju da je taj dokument dobar, da oni predlože referendum. Pa, predložite ga vi koji sumnjate u to. Nisam video da u Srbiji postoje organizovane političke snage koje su tražile da se o zajednici Srbije i Crne Gore ljudi izjasne na referendumu, kao štopostoje u Crnoj Gori. Da postoje, valjda bismo ih videli. Postoje pojedinci, postoje stranke, ali one nemaju ni priblžno dovoljnu većinu da se to pitanje stavi na dnevni red. Ako budu imali većinu, naravno da će referendum biti na dnevnom redu, ali ne izgleda mi tako. To znači, referendum bi samo bilo bežanje od političke odgovornosti onih koji su dobili političku većinu da donesu političke odluke i mislim da to ne bi bio dobar politički potez. Četvrto je jedno konkretno pitanje; osporava se da je to rešenje dobro zato što ne garantuje jedinstveno tržište. Tu ima, naravno, razloga za prigovor. Zaista, u ovom trenutku, sada, nema jedinstvenog tržišta i zaista postoje različite carinske stope, različita valuta i različiti propisi za delovanje preduzeća u Srbiji iCrnoj Gori, i to jeste zatečeno stanje. Međutim, kada govorimo o jedinstvenom tržištu, tu se mešaju dva argumenta; jedan je politički, a jedan je ekonomski. Politički argument kaže - moramo da imamo državu koja funkcioniše unutar sebe da bismo mogli prema svetu da nastupamo kao jedinstveni pravni subjektivitet i to je ispravan argument. Ako mi sklapamo sporazume koji važe samo za deo teritorija, a ne za celu teritoriju, onda ćemo imati problem sa svojim partnerima u međunarodnim odnosima. Mi smo to pitanje rešili. Rešili smo i pitanje dugova, plaćanja dugova i zaduživanja, tako da praktično i Srbija i Crna Gora preuzimaju svoj deo obaveza, a da preko savezne administracije pregovaramo sa međunarodnim kreditorima, poveriocima ili već ko je partner. Time se to političko pitanje rešava. Ostaje ekonomsko pitanje koje je realno, a to znači da u okvirunaše teritorije, postoji deo gde važe jedni principi ekonomskog poslovanja, a na drugoj strani važe drugi. To bi bilo ozbiljno pitanje kada bismo imali dve federalne jedinice iste veličine. Međutim, pošto Crna Gora čini pet do sedam posto ukupnog zajedničkog tržišta, da li vi mislite da ćemo imati neke ozbiljne ekonomske poremećaje, ako na pet do sedam posto zajedničkog tržišta jedno izvesno vreme važe neki drugi principi nego na ostalih 93%. Da li mislite da je interes većeg tržišta da otvori manje tržište;da li vi mislite da je briga Srbije da sada ima pristup na tržište od 500.000 ili 600.000 stanovnika; ili, mislite obrnuto, da taj manji treba da ima životni interes da dođe na veće tržište. Pa, da vam kažem, u istoriji zajednica, može se videti one nastaju zbog želje da se dobije veće tržište, a ne nastaju zbog želje većih da imaju manje tržište. I utolikoočekujem da će u narednom periodu doći do velike inicijative crnogorske privrede da ponovo dobije pristup na tržište Srbije, kao što Srbija ima ogroman napor da dobije pristup na tržište Rumunije, a ne na primer na neko drugo manje tržište, jer je uvek želja manjega da otvori sebi tržište koje je veće zato da bi tu nudilo svoje proizvode i usluge. Što se tiče carina, mi ćemo biti prinuđeni u naredne dve ili tri godine da menjamo svoje carine, i Crna Gora i Srbija; to znači, Srbija da nešto malo smanji, a Crna Gora da nešto malo poveća, jer se iz obe države putem Jugoslavije nalazimo u pregovorima sa Svetskom trgovinskom organizacijom koja ima određene carinske stope. Kod nas su nešto malo više zbog zaštite naše industrije, a u Crnoj Gori su malo manje jer nema te industrije, ali ćemo i jedni i drugi morati da ih prilagođavamo i negde ćemo se naći na sredini. To bi se desilo čak i da smo dve nezavisne države, kao što ćemo imati sa Bosnom, sa Hrvatskom, sa Rumunijom, sa Bugarskom slične carinske stope, jer smo svi u jednom istom procesu harmonizacije sa Evropskom unijom i sa Svetskom trgovinskom organizacijom. To nije nikakav naš uspeh, to je naprosto trend koji vlada u Evropii u regionu. Ali, nije razlog za brigu. Za to vreme ćemo imati, naravno, kontrolu na granici između Srbije i Crne Gore iz razloga koji je ovde bio naveden; jer, dok je u Crnoj Gori carina manja, postoji opasnost da naša privreda bude na šteti, pošto će preko tih vrata ulaziti na naše tržište roba koja će biti konkurentna našoj industriji i time onda gube smisao naše carine. To se podrazumeva, to ne piše u sporazumu, ali sasvim sigurno da će taj mehanizam,izvesno vreme još nastaviti da traje. Peti prigovor se odnosio na to da će biti velikih troškova zbog novih pasoša i ostalih ličnih dokumenata, koji su regulisani na saveznom nivou. Tu moram da vam kažem da ćemo mi, zbog bezbednosti i zaštite od falsifikovanja, morati da promenimo te dokumente u narednih godinu i po dana. U dogovorima za ukidanje vize za našu zemlju sa zemljama Evropske unije, jedan od glavnih uslova jeste da imamo dokumenta koja su otporna na falsifikovanje, što naši nisu. Naši pasoši se lako falsifikuju. Znači, imamo nekoliko uslova, i jedan od tih uslova čije je sprovođenje u pripremi, jeste da ćemo mi morati, bilo da ostanemo u Jugoslaviji ili da smo Srbija i Crna Gora, ako želimo da idemo u pravcu ukidanja viza, da promenimo lične isprave koje važe u inostranstvu, tako da to nije neki jak, protivrazlog ili poseban trošak. I poslednja stvar koju želim da kratko komentarišem jeste vojska. Najpre, to da su svi zaboravili da je Vrhovni savet odbrane, dok Milošević nije to jednog trenutka odlučio drugačije, konsenzusom odlučivao. Znači, i sada Vrhovni savet odbrane komanduje vojskom, ne komanduje predsednik Jugoslavije, nego Vrhovni savet odbrane. I to nije smetalo izvesno vreme, ali odjednom sada se to pojavljuje kao rasturanje vojske. Zatim, što me jako čudi, mada govori možda malo i o našem mentalitetu, to je stav da ako ljudi mogu da izaberu gde će da služe vojsku, da je to rušenje vojske. Sećam se, kada sambio u vojsci, onda je važilo tih 12 meseci - (Tomislav Nikolić dobacuje sa mesta,), pošto sam završio fakultet, za razliku od Vas gospodine Nikoliću, koji ste bili 15 meseci, kada vi dođete, prvi čas koji imate, kapetan vas tamo postroji i kaže - ti nisi ovde da razmišljaš, ti si ovde da sprovodiš naređenja. I što manje razmišljaš, to si bolji vojnik. To je bila teorija,što je veći dril,što te više maltretiraju i što su ti manja prava, to je navodno bila bolja vojska. To vreme je prošlo. Dame i gospodo, postoje ljudska prava i ona će u ovoj zemlji da važe i u vojsci. Ne vidim nikakav problem zašto neko ko je iz Podgorice ne bi služio vojsku u Podgorici, zašto neko ko je iz Leskovca ne bi služio u Nišu, nego je obavezan da služi u Subotici ili Somboru; zašto njegova rodbina ne bi mogla da ga poseti svaki vikend; zašto bi vojska kod nas bila neka represija. Zašto? Je lÄ to povećava uspešnost te vojske? Je lÄ bila uspešna ta vojska u kojoj se nije razmišljalo, nego su se sprovodili nalozi? Ko garantuje da su ti nalozi bili pametni? Ako su bili pametni, zašto smo zavšrili ovde gde se sada nalazimo, da vadimo stvar iz provalije. Zašto? Dame i gospodo, mislim ponekad, ajde, razmišljajte da bar ponekad i dobrovoljne stvari nisu loše. Nemojteda mislite da je uvek dobro ono što je na silu. Nemojte uvek da mislite da je dobro ono što je nametnuto. Nemojte da mislite da će u 21. veku još dugo vremena moći da se nameće nešto građanima. Građani imaju svoja prava, plaćaju poreze, idu u vojsku i oni će tu vojsku da reformišu u skladu sa svojim pravima. Građani će imati pravo u ovoj zemlji da služe vojsku tamo gde oni odaberu, ako to nije suprotno nekim strateškim i vojnim interesima. Sigurno nije suprotno tome da neko, ako želi, iz Podgorice može da dođe u Beograd, u Sombor ili u Suboticu. Ako ne želi, onda neka svako ostane da služi vojsku tamo gde želi. Mislim da, završavam time, ovaj sporazum počiva na dobrovoljnosti. Njega niko nije nametnuo, u smislu diktiranja teksta.On je rezultat stanja stvari, koje je takvo kakvo jeste. Zbog toga što je takva situacija, optimista sam da možemo, polazeći od ovog stanja stvari, da napravimo jednu državu koja će posle sto i nešto godina konačno da funkcioniše.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, pravo na repliku. Da li je osnov da niste išli u vojsku odmah posle fakulteta?
Osnov za repliku je nezadovoljstvo što moram sat vremena da slušam predsednika Vlade, filozofa, koji nas ovde na sve moguće načine vređa, ali ga vi, naravno, ne opominjete zato što od te opomene nema 3.000 dinara, pa ne možete da se hvalite posle toga da imate obezbeđena sredstva za nekakve humanitarne fondove. Mi smo se ovde naslušali svega i svačega, posebno napada na vojsku. Molim gospodina Đinđića da Vojsku Jugoslavije, koja se branila od NATO pakta, ne napada. U njoj je bilo mnogo radikala, bilo je članova moje porodice. Za to vreme vi ste bili kod svojih prijatelja u inostranstvu. Vojsku Jugoslavije ne dirajte, o njoj se ne izjašnjavajte. Mogu da vam dam jedan pametan savet, uvek vam dajem pametne savete. Savetujem vam da što pre raspišete izbore dok je SRS blokirana na državnim medijima i dok vam vaši članovi stranke daju rezultate istraživanja po kojima ste najpopularniji, po kojima ćete sigurno pobediti. Ako hoćete da znate kako vas narod ceni, prerušite se malo, gospodine Đinđiću, malo se prilečite od gestikulacija da vas ne bi prepoznali i idite pitajte građane Srbije jesu li zadovoljni Vladom koja nas je zaista dovela na nivo Crne Gore. Kod njih nema proizvodnje, ali nema, bogami, više ni kod nas. Da vas podsetim kako vam je vlast slatka,kako vam je to lepo ušlo i u glavu i u džepove. 9. marta 1991. godine bili ste na ulicama i tražili nove izbore, samo tri meseca posle izbora koje ste izgubili. Da li se sećate kako ste se onda ponašali? Šta je bilo 1997. godine? Bojkotovali ste izbore i posle tri dana ste tražili nove izbore. Taj strah od izbora moraćete jednom da prebrodite. Izbori vas sigurno čekaju. Tada nećete imati ovoliku podršku glasova u Skupštini Srbije. Kad vas strah uhvati, onda se kao čopor grupišete, smejete se grupno. Samo još jedna stvar. Zaista ste uvredili mnoge građane Srbije izgovarajući neke seksizme u Skupštini, koji ne bi trebalo da budu dozvoljeni. Pa, evo, pošto se ova lezbejska mreža smeje, da vam kažem samo nešto: ono što ste preporučili ovde pojedincima, vi radite narodu svaki dan, gospodine Đinđiću.
Reč ima predsednik Vlade, gospodin Zoran Đinđić.
Govorio sam o vojsci u kojoj sam ja bio. To je bilo 1979. godine. Gospodine Nikoliću, ako vi 20 godina ne razlikujete, onda imate malo veće probleme od političkih. Drugo, ako se radi o tome, nikad se ne prerušavam. Sve vreme, i tadai danas govorio sam, nekada sa manjim političkim uspehom, nekada sa većim. Vi ste majstor za prerušavanje, od patriotskog folklora do mudrosti, od umerenosti, do ekstremizma. Zaista, kao onaj petao na vetru koji se vrtiza koga ne znate gde će da stane i u kom će pravcu da pokaže. Vašem poslaniku sam savetovao da svakoga dana čita nešto o teoriji države i demokratije da ne bi tražio izbore svakoga dana, da bi shvatio da je izborni mandatčetiri godine kako bi država bila stabilna. Ne znam šta vi u tome vidite, da ne preterujemsada kao vi, ali u svakom slučaju to bi se u psihoanalizi nazvalo projekcija. Znači, vi u tome vidite nešto štonisam rekao. Nikav to seksizam nije bio da su izbori u parlamentarnim demokratijama svake četiri godine. To je, naprosto, jedan princip u kome nema nikakvog seksa, nego je to čista politička teorija.
Gospodine Ivkoviću, možete po Poslovniku, nema osnova za repliku.
Gospodine Đinđiću, vi ste bili narodni poslanik i molim vas objasnite predsednici Skupštine da kao poslanik imam pravo na repliku ukoliko me govornik pogrešno protumači - član 98. stav 4. Po Poslovniku tražim svoje pravo na repliku, jer sam pogrešno protumačen. Jednostavno, imam pravo na svoju emociju o Jugoslaviji u kojoj sam živeo, zemlji koja je, pre svega, zadovoljila pravo mog srpskog naroda da živi u jednoj državi, ne ugrožavajući pravo ni jednog drugog naroda. Ako je to vreme bilo oličeno Centralnim komitetom i Titom, ovo vreme oličeno je politbiroom DOS-a. Mogu samo da kažem, ona Jugoslavija se raspala posle Tita, a ova se raspada za vaše vreme. (Tomislav Nikolić: Replika.)
Gospodine Nikoliću, nemate pravo na repliku. Nisam vam dala reč. Već ste jednom koristili. Gospodine Nikoliću, molim vas da se udaljite sa govornice pošto vam nisam dala reč. Prema članu 98. stav 3, moje diskreciono ovlašćenje je da odlučim da li imate pravo na repliku ili ne. Ovaj put sam odlučila da nemate. Malopre ste imali pravo na repliku, sada nemate. Zaključujem pretres. Stavljam na glasanje dokument Polazne osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore. Za 146, protiv 79, uzdržan jedan, nisu glasala tri, od ukupno 229 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila dokument Polazne osnove za preuređenje odnosa Srbije i Crne Gore. Određujem pauzu do 15,00 časova. [[Posle pauze - 16,05.]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da radi utvrđivanja kvoruma ubacite svoje kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum i možemo nastavitirad. Zahvaljujem se na strpljenju onima koji su došli na vreme. Do zakašnjenja je došlo zato što su bila u toku dva skupštinska odbora i molim predsednike skupštinskih odbora da više ne zakazuju odbore za vreme zasedanja. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O ZDRAVSTVENOM OSIGURANjU (zajednički načelni pretres sa izmenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti) Podsećam vas da je Narodna skupština donela Odluku da se obavi zajednički načelni pretres o ova dva predloga zakona i da je ukupno vreme za raspravu pet časova. Otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenom osiguranju iPredlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Da li predstavnik predlagača, prof. dr Žarko Korać, potpredsednik Vlade Republike Srbije, želi reč? (Da.) Izvolite.
Gospođo predsednice, poštovani narodni poslanici, s ozbirom da ste objedinili ovu raspravu prvo ću govoriti o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenom osiguranju, a zatim o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Razlog za donošenje zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenom osiguranju je pre svega u tome da bi se on uskladio sa Zakonom o radu, koji je stupio na snagu 21. decembra 2001. godine. Može se reći da predloženim izmenama i dopunama, a u vezi sa ranije izvršenim izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenom osiguranju iz maja meseca 2001. godine, započinje sprovođenje reforme u sistemu zdravstvenog osiguranja, sa ciljem usklađivanja sa principom bruto zarada. Tako da predložene izmene imaju cilj definitivno napuštanje neto principa obračuna naknade zarade za vreme privremene sprečenosti za rad. Kako je Zakon o radu na nov način regulisao zaradu i pravo zaposlenog na naknadu zarade za vreme privremene sprečenosti za rad zaposlenog kod poslodavca, kao i prava na odsustvovanje sa rada zaposlenog roditelja zbog neophodne posebne nege deteta zbog teškog stepena psihofizičke ometenosti, bilo je neophodno izvršiti odgovarajuće izmene i dopune u Zakonu o zdravstvenom osiguranju. S tim u vezi, predloženo je nekoliko bitnijih izmena i obrazložiću ih po onom redosledu kako se pojavljuju u ovim izmenama. 1. Zakon o radu je propisao da naknadu zarade za vreme privremene sprečenosti za rad osiguranika za prvih 30 dana obezbeđuje poslodavac iz svojih sredstava. Bilo je neophodno da se utvrdi obaveza Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje da isplaćuje ove naknade nakon 31 dana sprečenosti za rad osiguranika, imajući u vidu činjenicu da je, po sada važećim odredbama Zakona o zdravstvenom osiguranju, Republički zavod za zdravstveno osiguranje isplaćivao naknadu zarade za vreme privremene sprečenosti za rad, od 61 dana, odnosno da je od tog dana ovu obavezu imao poslodavac. Ovaj predlog ima za cilj rasterećenje poslodavca, isplatu naknade zarade nakon 30 dana sprečenosti za rad, a što će naravno omogućiti veću ekonomičnost u poslovanju. Pored toga, predložena mera može dovesti do racionalnijeg korišćenja prava na odsustvovanje sa rada zbog bolovanja, odnosno do smanjenja zloupotrebe navedenog prava, a što je inače u ranijem periodu bila vrlo česta pojava. 2. Predloženo je da osnov za naknadu zarade čini zarada utvrđena u skladu sa Zakonom o radu, opštim aktom ili ugovorom o radu koji bi osiguranik ostvario u mesecu za koji se isplaćuje naknada zarade, da nije nastupila privremena sprečenost za rad, bolest, povreda ili nešto drugo. Na predloženi način napušten je neto princip obračuna osnova za naknadu zarade, koji je bio do sada zastupljen u Zakonu o zdravstvenom osiguranju i prihvaćen je bruto princip obračuna osnova za naknadu zarade, čime se ovo pravo usklađuje sa bruto principom obračuna zarade. Takođe je predloženo da u naknadu zarade ne mogu ući troškovi druge naknade koje u skladu sa propisima o radu nemaju karakter zarade, a čime je zadržan princip da osiguranik ima pravo na naknadu zarade koju bi po zakonu ostvario da nije nastupila privremena sprečenost za rad, kao i da mu se ne nadoknađuju druge vrste naknade zarade koju po Zakonu o radu nemaju karakter zarade. 3. Predloženo je da se iznos naknade zarade isplaćuje u visini od 65% od osnova za naknadu zarade, odnosno zarade koju bi osiguranik ostvario u mesecu za koji se isplaćuje naknada zarade da nije nastupila privremena sprečenost za rad, s tim što tako obračunata naknada ne može biti niža od minimalne zarade utvrđena u skladu sa zakonom. U cilju zaštite kategorije - oboleli i povređeni, a to pre svega u slučaju kada je uzrok sprečenosti za rad povreda na radu i profesionalna bolest, dobrovoljno davanje tkiva ili organa, kao i održavanje trudnoće, predloženo je da se naknada zarade u tom slučaju isplaćuje u iznosu od 100%osnova za naknadu, odnosno da ne može biti niža od minimalne zarade utvrđena u skladu sa zakonom. 4. Takođe je predloženo da naknade zarade za lica koja obavljaju samostalnu delatnost odnosno koja su osnivači radnji ili preduzeća, koji u njima obavljaju određene poslove, iznosi 65% od bruto prosečne osnovice na koje je to osigurano lice plaćalo doprinos za obavezno zdravstveno osiguranje u prethodnom kalendarskom periodu. Kod ove kategorije osiguranika utvrđeni su slučajevi kada naknada zarade iznosi 100% od osnova od koga se naknada zarade utvrđuje i to u slučajevima poverede na radu, profesionalne bolesti, dobrovoljnog davanja tkiva i organa, kao i u slučaju održavanja trudnoće. 5. U cilju zaštite zaposlenih, čiji poslodavac privremeno ne isplaćuje zarade, koji su na bolovanju, zadržano je pravo na naknadu zarade onim licima koja u prethodnom periodu nisu primala zaradu u skladu sa Zakonom o radu. 6. Imajući u vidu karakter napred navedenih normi, odnosno način utvrđivanja osnovice od koje se naknada zarade zaposlenih osiguraonika obračunava, predloženo je brisanje onih odredbi koje regulišu dosadašnji način usklađivanja naknada zarade, u slučajevima kada privremena sprečenost traje više mseci. 7. Kako je Zakon o radu propisao da se naknade zarade za vreme odsustvovanja sa rada jednog od roditelja deteta kome je neophodna posebna nega zbog teškog stepena psihofizičke ometenosti isplaćuje u skladu sa propisima o društvenoj brizi o deci, bilo je neophodno ovo pravo brisati iz sistema obaveznog zdravstvenog osiguranja. Dakle, praktično je izmešteno u drugu oblast. 8. Predložene su naravno i određene izmene odnosno dopune koje pre svega imaju pravno-tehnički karakter, a sa ciljem da se određeni članovi Zakona o zdravstvenom osiguranju usklade sa napred iznetim. Nekoliko reči o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Razlog za donošenje zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti je to što je potrebno da se on uskladi sa Zakonom o radu, koji je stupio na snagu 21. decembra 2001. godine. Predložene izmene nemaju karakter reformskih rešenja, s obzirom da je u toku rad na celovitoj reformi sistema zdravstvene zaštite. Tri osnovna segmenta koji su ovim zakonom usklađena sa Zakonom o radu su sledeća: 1. Predloženo je regulisanje dežurstva zdravstvenih radnika u zdravstvenim ustanovama kao vrste prekovremenog rada, s obzirom da Zakonom o radu ova oblast nije regulisana u celini, već je ostavljena mogućnost da se posebnim zakonom za zdravstvenu delatnost ova oblast uredi na celovit način. Zakonom je predloženo da zdravstvena ustanova može uvesti dežurstvo kao prekovremeni rad, ako uvođenjem rada u smenama preraspodelom radnog vremena ili novim zapošljavanjem nije u mogućnosti da obezbedi neprekidnu vanbolničku i bolničku zdravstvenu zaštitu. Dežurstvo se može uvesti za noćni rad, rad u dane državnog praznika i nedeljom, a tu odluku donosi direktor zdravstvene ustanove, s tim da prekovremeni rad po osnovu dežurstva ne može trajati više od 10 časova nedeljno po zaposlenom. Na osnovu takvog prekovremenog rada zdravstveni radnici imaju prava na uvećanu zaradu u skladu sa zakonom i drugim podzakonskim aktom. Na ovaj način, želim da napomenem, ova oblast dežurstva je bila po tim principima i do sada praktično primenjiva na organizaciju zdravstvene službe. 2. Predloženo je uvođenje volonterskog rada u zdravstvenim ustanovama i drugim privatnim oblicima obavljanje zdravstvene delatnosti, odnosno u drugim pravnim licima koja obavljaju zdravstvenu delatnost za obavljanje određenih poslova u zdravstvu, a za koje se ne zasniva radni odnos. Volonterski rad se uspostavlja zaključivanjem ugovora o volonterskom radu sa nezaposlenim zdravstvenim radnikom i zdravstvenim saradnikom, a u cilju obavljanja pripravničkog staža, koji predstavlja uslov za samostalno obavljanje zdravstvene delatnosti. Takođe je predviđeno i zaključivanje ugovora o volonterskom radu sa zdravstvenim radnikom i zdravstvenim saradnikom u cilju stručnog usavršavanja napred navedenog lica, odnosno sticanja specijalizacije prema utvrđenom programu usavršavanja, odnosno specijalizacije. 3. Predloženim izmenama i dopunama predviđena je mogućnost zaključivanja ugovora o dopunskom radu, kao radu van radnog odnosa koji se zaključuje između zdravstvene ustanove, drugog oblika zdravstvene delatnosti, odnosno drugog pravnog lica koje obavlja zdravstvenu delatnost i zdravstvenog radnika. Na taj način omogućeno je dodatno angažovanje zdravstvenih radnika i zdravstvenih saradnika, za čiju specijalnost odnosno stručno iskustvo i znanje postoji potreba i kod drugog poslodavca, kako u cilju razmene iskustva, tako i u pružanju kvalitetne zdravstvene zaštite, odnosno ostvarivanja većih prihoda zdravstvenih radnika i zdravstvenih saradnika. Predloženim izmenama zakona predviđeno je da se ugovor o volonterskom radu, kao i ugovor o dopunskom radu, zaključuju u pismenom obliku koji sadrži precizno definisanu vrstu, način, vreme trajanja rada, utvrđenu novčanu naknadu i dr. Na taj način postiže se uspostavljanje potpune evidencije o radu i angažovanju zdravstvenih radnika i zdravstvenih saradnika s jedne strane i sa druge strane sagledavaju se kadrovske potrebe u svim oblicimaobavljanja zdravstvene delatnosti, što može imati značaj pri utvrđivanju kadrovske politike u oblasti zdravstva.
Zahvaljujem gospodinu potpredsedniku Vlade. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Odbor za zdravlje i porodicu, gospođa Živodarka Dacin? (Ne.) Zakonodavnog odbora? (Ne.) Da li žele reč narodni poslanici Predrag Mijailović Lune i Mihajlo Jagodić, koji su na sednicama odbora izdvojili mišljenje? (Da.) Molim predstavnike poslaničkih grupa da mi dostave listu sa prijavljenim govornicima, ukoliko to već nisu učinili.
Dame i gospodo narodni poslanici, predstavnik Vlade nam je ovde lepo izneo obrazloženje, sve je to u redu i tako treba da bude. Tačno je da zakoni o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju treba da se usklade sa Zakonom o radu, ali nešto drugo nije tačno i nije dobro. Počeću prvo da pričam o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, čiji se član 9. mora uskladiti sa članom 38. Zakona o radu. Zakonodavac je Zakonom o radu predvideo da postoje specifičnosti koje se ne mogu uklopiti u klasičan rad, odnosno ne mogu se regulisati Zakonom o radu i zato je to potrebno regulisati posebnim zakonom o zdravstvenoj zaštiti. Šta je predlagač ovde uradio? Predlagač je jednostavno uradio sledeće: prepisao je član 44. bivšeg Zakona o radnim odnosima, a taj članmi koji mo radili u zdravstvu znamo da apsolutno nije bio primenjiv i jednostavno se nije u praksi primenjivao, jer je to bilo nemoguće i kada je pokušano tada je nastao haos u organizaciji zdravstvenih ustanova. Sve su to razlozi zbog kojih sam izdvojio mišljenje. Pre svega, dopunom člana 9, prekovremeni rad i dežurstvo u zdravstvenim ustanovama tretiraju se kao ista kategorija rada, što u praksi nije isto i nije moguće izjednačiti. Da vam pobliže objasnim šta znači prekovremeni rad u zdravstvenim ustanovama. Prekovremenim radom u zdravstvenim ustanovama može se tretirati kao onaj rad kada, recimo, hirurg u toku operacije ostane sat, dva ili tri da bi završio operaciju, jer je nelogično da hirurška ekipa napusti operaciju i da to mora neko drugi dalje nastaviti. Prekovremeni rad u zdravstvenim ustanovama jeste ako neko počne neku medicinsku proceduru, jer se to nikada ne može predvideti,mora ostati da to završi sat ili dva i normalno, po pravilu, to treba da se plati. Zatim, prekovremeni rad može u zdravstvenoj ustanovi biti ako je potrebno da se po hitnom postupku pozove neki stručnjak da bi odradio jedan deo posla ili pak da se pozove konzilijum, da to dalje ne elaboriram. Dežurstvo je posebna vrsta i posebna kategorija rada u zdravstvenim ustanovama. Imam pravo to da kažem, jer u zdravstvenoj ustanovi radim 30 godina. Dežurstvo počinje, po pravilu, u 14,00 časova i završava se izjutra u sedam časova, a to je ukupno 17 časova. Ta dežurna ekipa se svodi na jednog dežurnog doktora i grupu medicinskih sestara, koje idu u smenski rad i ta ekipa je obavezna da opslužuje isti broj pacijenata u stacionarnoj ustanovi, zatim da rešava sve hitne slučajeve i po potrebi da saziva konzilijum. Gospodo narodni poslanici, mora vam biti jasno da dežurstvo i prekovremeni rad nisu dve iste kategorije. Ovde se pominje mogućnost smenskog rada. Smenski rad u zdravstvenim ustanovama stacionarnog tipa bukvalno je nemoguće organizovati. Da je to moguće organizovati, to bi organizovali svuda u svetu. Pokušavao se organizovati smenski rad, ali nije mogao da zaživi i najviše je štetio bolesnom čoveku. Ako bi smenski rad trebalo da se organizuje u jednoj bolničkoj ustanovi, ako je čovek operisan ili je počela terapija endoskopske procedure, posle sedmog ili osmog dana dolazi lekar da vidi svog pacijenta i ukoliko su nastale komplikacije... Vreme, neću se posle javiti u načelnoj raspravi, gospodine Zorane. U pitanju je zdravstvo i bolestan čovek i ako treba da prekinem odmah ću prekinuti, nema nikakvih problema. Samo pokušavam da kažem ljudima koji o ovome nisu informisani. Ukoliko nastanu komplikacije ko to može da reši? Jedino može na adekvatan način da reši onaj koji je počeo da leči pacijenta.
Gospodine Mijailoviću, molim vas da se prijavite za načelni pretres, pošto kao član odbora koji je izdvojio mišljenje imate pet minuta. Reč ima narodni poslanik Mihajlo Jagodić, koji je takođe izdvojio mišljenje na sednici odbora.
Poštovano predsedništvo, poštovani gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo poslanici, izdvojio sam mišljenje na Odboru za zdravlje u delu zdravstvene zaštite, znači u delu Predloga zakona o izmenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Prihvatio bih u celini ovaj predlog o zdravstvenom osiguranju, ali bih imao primedbe na Predlog zakona o izmenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Tu bih naveo slične stvari, kao što je i moj prethodnik rekao, dr Lune. Smatram ipak da je ovaj predlog urađen na brzinu i po hitnom postupku je došao u našu proceduru, a u stvari je prepisan skoro u celosti Zakon o radnim odnosima iz 1996. godine. Jedine dve novosti koje se tu nalaze su neke stvari oko evidencije ugovora o radu, bilo volonterskog, bilo dopunskog i deo koji se odnosi na dužinu radnog vremena koje može zdravstveni radnik da obavlja kod drugog poslodavca. U Zakonu o radnim odnosima iz 1996. godine to je bila jedna trećina radnog vremena, a u ovom predlogu zakona je to polovina radnog vremena. Drugo je, od tačke do tačke, prepisano iz Zakona o radnim odnosima iz 1996. godine. Znači, član 44, pa onda član 129, pa član 131, pa onda član 130. stav 1, pa onda član 132. Ipak, uvažavam to što je gospodin potpredsednik Vlade rekao, da ovo nije reformski zakon, faktički, nego je nešto iz nužde urađeno, ali se neke stvari rade u tom smislu da se ne vrše promene, nego da se uredi situacija takva kakva jeste. Dakle, da se ozvaniči sadašnje stanje. Poznato je da su neke stvari postojale, a nisu ozvaničene zakonom, pa se ovo sada ozvaničava. Naročito u domenu dopunskog rada, pošto su zdravstveni radnici, posebno vrhunski stručnjaci i kvalitetniji lekari, bili u prilici da rade, bilo u različitim ustanovama državnog sektora, bilo u privatnom sektoru, a to je bilo protiv zakona koji je važio, pa da se to ozvaniči. Pored toga, do sada je bilo potrebno da, zdravstveni radnik, ako pokuša da zasnuje ugovor o radu, mora da dobije saglasnost od svog pretpostavljenog iz radne organizacije u kojoj radi, a ovde se, faktički, omogućava da samo obavesti svog pretpostavljenog, a da ne traži pismenu saglasnost. Što se tiče dopunskog rada, takođe imam primedbe, tako da ću u daljoj načelnoj diskusiji da se osvrnem na sve to, a ovo je samo najava.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Ima reč narodni poslanik Živodarka Dacin, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS.
Poštovani predsedniče, gospodine potpredsedniče Vlade, poštovane kolege narodni poslanici, mi smo danas objedinili raspravu o predlozima izmenama i dopuna dva zakonska projekta, i to Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Zakona o zdravstvenom osiguranju. Sigurno je da je nama socijalistima apsolutno jasno da su praktično ova dva zakonska akta usaglašavanje sa Zakonom o radu, koji je vaša skupštinska većina donela decembra meseca prošle godine. Mi socijalisti smo i tada bili protiv donošenja takvog zakona, jer se, jednostavno, u ova poslednja tri meseca pokazalo da smo bili u pravu, da je taj zakon najmanje rađen da bi išao u prilog radniku, nego naprotiv, išao je u prilog tome da bi poslodavac mogao da stekne neke privilegije, koje bi bile posledične za radnika. Zbog svega toga, s obzirom da smo i onda bili protiv, poslanička grupa SPS će i danas u načelu glasati protiv ova dva usaglašavanja zakonskihprojekata. Htela bih da kažem da bismo bili mnogo srećniji da je predlagač dao predlog izmena i dopuna Zakona o radu, jer bi onda ova skupština, zajedno sa skupštinskom većinom, bila bar u prilici da jedan deo nepravdi, koje je radnicima naneo Zakon o radu, možda ispravi. Ako bi se postavila lestvica na koju bi trebalo da se stavi uspešnost i kvalitet u sprovođenju zakona, mislim da od svih zakonskih projekata koje je ova skupština donela, Zakon o radu bi verovatno zauzeo poslednje mesto. No, da krenem redom. Da kažem ovde par reči o Predlogu zakona o zdravstvenoj zaštiti. Jednostavno, već ste čuli od kolega koje su izdvojile svoje mišljenje na Odboru za zdravlje i porodicu da postoji veoma ozbiljna polemika svih kvalifikovanih ljudi od struke o izjednačavanju pojma dežurstva i prekovremenog rada, pogotovu što zakonodavac traži permanentnost u pružanju zdravstvene zaštite, kako u primarnoj zdravstvenoj zaštiti, dakle u domu zdravlja, tako isto i u stacionaru, odnosno u bolnici. Međutim, već se ovim prvim članom dolazi do limitiranja tih prekovremenih sati i ograničava ih zakonodavac na 10 časova nedeljno, odnosno na 40 časova mesečno. Rekla bih da je jedan od najozbiljnijih razloga za ovo rešenje upravo taj da se poštedi trošak Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje, jer je sigurno njegova obaveza da vrši isplatu istih. Apsolutno mi je jasno da tu nedostaju dovoljna sredstva. Dokle god se zdravstvo finansira kako se finansiralo sve ovo vreme, ne vidim načina da će doći do boljitka, niti za naše pacijente, zbog kojih mi postojimo, a isto tako ne vidim da će se nešto povoljnije desiti ni za sve one koji su zaposleni u zdravstvu. Rekla bih da, naravno, funkcionisanje Republičkog zavoda za zdravstvenu zaštitu zavisi pre svega i od stalnosti uplate te stope, koja se izdvaja iz svake nadoknade za rad, ali isto tako i od visine uplaćene stope. To ne može da funkcioniše, jer nam je privreda na umoru, jer nam je svakoga dana sve više radnika bez posla, koji ne primaju nikakvu nadoknadu za rad, a ono malo što je ostalo da radi, imaju primanja ispod nivoa standarda življenja. Sigurno da i ta sredstva ne mogu da budu dovoljna i da ovog puta Vlada ponovo, normlano, štiti Republički zavod za zdravstvenu zaštitu. Rekla bih i to da što se tiče obezbeđivanja permanentnosti službe, i u vanbolničkom i bolničkom sektoru, i u primarnoj i u sekundarnoj zdravstvenoj zaštiti, sigurno je da postojii problem ljudstva, bez obzira što pretpostavljam da ovde u velikim centrima, kao što su Beograd, Novi Sad, Kragujevac, Niš, univerzitetski centri, verovatno postoji suficit u zdravstvenim radnicima. Kod nas, u manjim sredinama, evo primer zdravstvenog centra Kikinde iz koga dolazim, i te kako nedostaju lekari opšte prakse i stomatolozi. Nema mogućnosti da se popune ta slobodna radna mesta, jer morate priznati da je vrlo teško da neko iz velikog grada, makar ne imao posla u struci, dođe u neke lepe varoši na platu od 10.000 dinara i bez mogućnosti za dobijanje stana. Ono što bih svakako pozdravila u ovom predlogu zakona, to je praktično zabranjivanje dopunskog rada, jer konačno, došli smo i do toga da zdravstveni radnici mogu da zarade nešto preko svoje plate, od posla koji najbolje znaju i za koji su se školovali najmanje 20 godina, a ne kao do sada što smo imali različite slučajeve. Ja ću vam odgovorno reći, jer znam ljude, svoje kolege specijaliste, koji su vozili kamione kod privatnih autoprevoznika, koji su mesili hleb kod pekara, radili kod automehaničara, ne bi li koliko-toliko obezbedili egzistenciju za svoju porodicu. Međutim, i ovde imam jednu malu dozu rezerve, s obzirom na to, kada se na prvi pogled sagleda ovaj predlog zakona, svako zamišlja da je sada pružena mogućnost da onaj ko radi u državnoj ustanovi može kod privatnika (i može) prekovremeno da radi četiri sata i o tome samo da obavesti svog direktora, a direktor nadležno ministarstvo. To je opet nešto što je povoljnija prilika za velike centre, gde sigurno ima mnogo privatne prakse, ali ponovo su zdravstveni radnici u manjim sredinama stavljeni u drugu poziciju, a pogotovu imajući u vidu da ovde zakonodavac ne limitira da to može da bude ugovor samo između radnika iz državne ustanove sa privatnom ustanovom, nego može i sa državnom, tamo gde je odvojen dom zdravlja, gde je poseban poslodavac i tamo gde u bolnici postoji jedan poslodavac. Ali, postoji jedan objektivan kamen spoticanja u svemu ovome, da još uvek u mreži zdravstvenih ustanova postoje institucije kao što su zdravstveni centri, upravo je zdravstveni centar i Kikinda iz koje dolazim, gde imamo jednog poslodavca, jednu kasu i jedan žiro račun. Dakle, on nema mogućnosti, zbog limitiranja ovih 10 sati prekovremenog rada, da omogući angažovanje lekara specijalista iz bolnice da popodne, radi u nekoj ambulanti opšte prakse, bilo da je u pitanju grad ili selo; i na taj način da opravdamo uopšte naše postojanje, a to je da su nam sigurno pacijenti na prvom mestu; do sada smo se tako ponašali. To su problemi. Pored toga što smo limitirali i onemogućili pacijente da dobiju lek, jer je toga sve manje, na kraju će oni biti limitirani i činjenicom da više neće moći da dobiju ni zdravstvenu uslugu upravo zbog ovog problema. Što se tiče kaznenih odredbi, kao čovek sam apsolutno protiv kaznenih odredbi, jer smatram da svako ko se opredelio za rad u zdravstvu nosi u sebi, prvo, jednu osnovnu dozu humanosti, ljubavi prema ljudima i želju da im pomogne. Ali, u principu apsolutno se slažem da za svakog ko dosledno ne poštuje pravila ponašanja i rada u zdravstvu, treba da postoje ove kaznene odredbe. Samo bih ipak obrnula situaciju i rekla da bi trebalo, sa jedne strane, ova država, Vlada Republike Srbije i naše resorno ministarstvo, da se obaveže i da pored logističke podrške dobijemo konačno i finansijsku podršku za elementarne uslove funkcionisanja zdravstvene zaštite, pa onda potom, normalno, da slede i sve ove kaznene odredbe. Što se tiče Predloga zakona o usaglašavanju i dela zdravstvenog osiguranja, jasno je rečeno da se tu praktično radi samo o primenjivanju Zakona o radu za sve one kod kojih je nastupila nesposobnost za rad, odnosno kod kojih je došlo do bolovanja. Mi smo mnogo o ovome, kao poslanička grupa SPS-a, govorili kada je bio na dnevnom redu Zakon o radu, rekla bih da je matematika apsolutno ista jer se sada radi o 65% bruto nadoknade za bolovanje, a ranije je bilo zakonom 75% neto nadoknade, gde sada u bruto ulazi jedna dvanaestina pripadajućeg regresa i naravno topli obrok za svaki mesec, ali nijedna matematika me ne može ubediti da je to isto, 65% bruto i 85% odnosno 95% neto, što je bilo u prethodnom zakonu. Zašto? Sigurno je da je tamo bilo predviđeno da ukoliko se radi o bolovanju dužem od 31 dana nadoknada je bila 85%, a ukoliko se radi o bolovanju dužem od 60 dana nadoknada je bila 95%. S druge strane, tu postoji još jedna restrikcija u primeni, a to je da je ranije bolovanje bilo isplaćivano na teret radne organizacije u periodu trajanja do dva meseca, a sada se to smanjuje i ide na period od mesec dana. Jasno je da je ovde ostavljena klauzula da ukolikoposlodavac ima finansijska sredstva, ima dobru volju, može i preko toga da isplati bolovanje, ali da tada radna organizacija bude ta koja će čekati na refundiranje istih sredstava od strane Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje.
Upozoravam vas na prekoračenje vremena ili hoćete da pređete na sledećih deset minuta?
Ne, ne bih, za sada bih se zahvalila, pa ću se javiti još jednom. Hvala lepo.
Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Goran Cvetanović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo narodni poslanici, premijer je, kada je formirana Vlada, obećao da će u roku od šest meseci da se formira minsitarstvo za zaštitu životne sredine. Ne samo da to obećanje nije ispunjeno, već evo duži vremenski period nemamo ni ministra zdravlja. Tako uopšte nije čudno što nam je potpredsednik Vlade, gospodin Žarko Korać, koji je inače samo zdravstveni saradnik, upravo i pročitao ono što je na dnevnom redu - izmene zakona o zdravstvenoj zaštiti i osiguranju. Zbog toga moram da krenem od nekih definicija zdravstvene zaštite, a kasnije i da obrazložim neke članove zakona. Zdravstvena zaštita je organizovana sveukupna delatnost društva na očuvanju i unapređenju zdravlja, zatim sprečavanju, suzbijanju i ranom otkrivanju bolesti, blagovremenom i efikasnom lečenju i rehabilitaciji obolelih i povređenih ljudi. Zdravstvena zaštita je skup mera kojim je obuhvaćeno najpre zdravo stanovništvo i njegova okolina, a zatim bolesti i poremećaji u svim razvojnim fazama, i to kako pojedinca, tako i među grupama stanovništva. Zdravstvena zaštita predstavlja sveukupnu meru i aktivnost kako zajednice u celini, tako i njenog integralnog dela zdravstvene delatnosti i samog čoveka na unapređenju, očuvanju i poboljšanju zdravlja. Obim zdravstvene zaštite varira od zemlje do zemlje u zavisnosti od društveno-ekonomskih odnosa u celini, materijalnih mogućnosti društva, stepena razvoja i organizovanosti zdravstvene zaštite i zdravstvene delatnosti. Naše zdravstvo je veoma skupa delatnost koja ni iz daleka ne pruža kvalitetnu zdravstvenu zaštitu stanovništva. Organizacija zdravstva je kruta i glomazno postavljena, a finansira se obaveznim doprinosima za zdravstveno osiguranje, koji spadaju u vrstu javnih prihoda. Od osiguranika 60% su deca, stariji od 65 godina, trudnice, hronični bolesnici, invalidi, dobrovoljni davaoci krvi, oboleli od zaraznih i malignih oboljenja. Za njih je besplatna zdravstvena, zaštita zbog visokog stepena socijalne zaštite, kao i uzajamna solidarnost korisnika zdravstvenih usluga. Osnovno zdravstvo i prevencija, ovakvi kakvi jesu, nisu u stanju da ispune svoje funkcije. Srpska radikalna stranka se zalaže za apsolutnu slobodu izbora lekara i zdravstvene ustanove. Na primer, onemogućavanjem trudnice da o njenom porođaju brine izabrani akušer, koji je trudnoću vodio, krši se njeno pravo na izbor lekara i odgovornost za eventualno loš ishod relativizuje i zamagljuje, što prevedeno može da znači da onaj ko vodi trudnoću treba i da odgovara za njen ishod. Upravo su to razlozi da je, na primer, perinatalna smrtnost, više nego trostruko veća, kod nas iznosi 19 promila, a svuda u svetu je oko 5 promila, a razloge dobrim delom treba tražiti iu trudnoći sa pogrešnom procenom datuma porođaja. Postoji problem i u nejednakoj kadrovskoj raspoređenosti. Primera radi, u Beogradu na jednog lekara opšte prakse dolazi šest specijalista. Zdravstveni sistem je jako glomazan. Zato je potrebno hitno razviti informacioni sistem. Informacioni sistem je bitan i zbog snabdevanja u zdravstvu, a fabrike lekova bi trebalo da zdravstvenom osiguranju Srbije prodaju lekove po ceni nižoj od komercijalne, tako da bi građani Srbije došli što lakše i jeftinije do deficitarnih lekova, kao što su monizol, presolol, dilkoran, dovicin, verapamil, berodual, nitroglicerin itd. Cilj svakog zdravstvenog radnika je da deluje preventivno da ne dođe do bolesti, da organizuje aktivnosti na unapređenju i zaštiti zdravlja naroda. Građani znaju da je medicinska oprema neadekvatna i da je potrebno zameniti dotrajale dijagnostičke aparate, da nema dovoljno lekova i da zdravstvo funkcioniše zahvaljujući visokom moralnom, etičkom integritetu većine lekara i zdravstvenih radnika. Srpska radikalna stranka se zalaže za početak funkcionisanja lekarske komore, koja je u funkciji svuda gde je medicina na visokom stepenu razvitka. Lekarska komora bi bila nezavisna od vlasti, autonomna i tu bibili primenjivani etički principi u praksi koje bi sprovodio etički komitet. Srpsko lekarsko društvo u svom statutu od 29. februara 2000. godine u drugom članu, kaže: Društvo se udružuje u savez lekarskih društava Jugoslavije. DOS-ova vlast u novom, predloženom statutu, u članu 108, kaže: Srpsko lekarsko društvo sarađuje sa društvom lekara Crne Gore i lekarskim društvima i organizacijama lekara u zemlji i inostranstvu. Očigledno da Srpsko lekarsko društvo, kao organizacija svih lekara, u našoj zemlji trpi negativne posledice DOS-ove vlasti. Stanje u zdravstvu, kao i plate zdravstvenih radnika su višegodišnji problem. Zdravstveni radnici, iako pripadaju elitnoj profesiji, neadekvatno sunagrađeni za svoj humani rad. Rade u teškim uslovima, nemaju ni praznike ni odmore, kao drugi radnici, a da ne pričamo o težini hirurškog posla, koji ne može da se meri sa težinom nijednog drugog posla. Država pre svega treba da brine o zdravlju nacije. Moramo dati primer zdrave nacije našem podmlatku, adekvatnom platom zdravstvenih radnika, a time ćemo prvenstveno delovati i na smanjenje korupcije u zdravstvu. Ako ministar pravde obećava sudijama i javnim tužiocima platu od 1.000 maraka, ne vidim razloga zašto 130.000 zdravstvenih radnika u Srbiji nemaju adekvatnu platu, tako da bude što manje potreba za nekim dodatnim aktivnostima ili prekovremenim radom. Pre svega, uvek je bila filozofija da zdravstveni radnik ili lekar ima nižu platu, da bi se na taj način kupovao socijalni mir i da se građanima, koji su dostigli neki donji prag socijalne izdržljivosti, stalno ukazuje da ako lekari imaju nisku platu, da onda mogu i oni da izdrže sa malim platama. Stalno je preko leđa lekara kupovan socijalni mir. Zbog toga su predložene i ove promene kao recimo dežurstvo. Videli ste da je predlagač samo pročitao sve članove predloženog zakona gde se kaže da dežurstvo može da se uvede samo noću, u dane državnog praznika i nedeljom. Ako radna nedelja traje pet dana, ne vidim zbog čega je subota izbačena, ona uopšte ne postoji kao dan u nedelji, kao da subotom lekari ne rade, ne dežuraju i ne operišu. Tako je za prekovremeni rad definisano da ne može da traje duže od 10 časova. Podsetiću predlagača, a verovatno nije ni upućen, da prosečno porođaj traje 12 sati. Ako vi imate samo dežurstvo 10 sati, da li to znači da ginekolozi, akušeri koji to rade treba da prestanu sa radom, a treba da nastavi neko drugi ili treba zaista povećati vremenski period da apsulotno hirurzi ili akušeri koji rade taj posao, adekvatno i do kraja urade ono za šta su plaćeni i dužni po Hipokratovoj zakletvi. Čak i kod dopunskog rada, gde je definisano da može da se radi kod jednog poslodavca najviše do jedne polovine punog radnog vremena,očigledno se možda prvim pogledom i ne vidi da lekari faktički imaju prava iz zdravstvenog osiguranja samo u slučaju povrede na radu i profesionalne bolesti, faktički štiti se poslodavac, što znači da će država, odnosno bolnice i zdravstvene ustanove da plaćaju zdravstvenim radnicima osiguranje, da će lekari dopunski da rade, a poslodavac da se maksimalno štiti. Očigledno da to nije najadekvatnije rešenje i tek tu i te kako treba nešto da se menja. Pošto je još malo vremena ostalo do kraja ovog prvog izlaganja, samo ću još par rečenica o zdravstvenom osiguranju.Predlog izmene i dopune Zakona o zdravstvenom osiguranju razmatran je još 16. marta 2001. godine. Tu je lepo definisano u obrazloženju da u toku 2001. godine očekujemo sprovođenje reforme zdravstvenog osiguranja u Republici Srbiji. Ta 2001. godina je prošla, nikakva, apsolutno nikakva reforma nije urađena, a čak i u ovom predlogu zakona koji je sada pred nama, a to je potpredsednik republičke Vlade i rekao, predložene izmene i dopune nemaju karakter reformskih rešenja. Očigledno da reformska Vlada, koja stalno potencira svoje reforme, u zdravstvu reforme nisu... molim, pa, očigledno nemam to što vama treba, ali daću vam terapiju posle mog izloženog govora, tako da nema problema. Čak u svim predloženim članovima, u članu 12, u članu 14, u članu 15, u članu 18, u članu 19. definisano je da je samo pravno-tehnička redakcija u pitanju, tako da je evidentno da od vaših reformi nema ništa, a s obzirom da je tačno 10 minuta prošlo pozivam gospodina Čedu Jovanovića neka izađe van Skupštine da mu ponudim adekvatnu terapiju.
Reč ima narodni poslanik Torde doktor Laslo, zamenik predsednika poslaničke grupe DOS - Savez vojvođanskih Mađara.
Poštovano predsedništvo, gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, zdravstvo je jedna vrlo osetljiva oblast društva gde i najmanje izmene zbog osetljivosti funkcionisanja tog segmenta izazivaju normalno diskusije, a naročito tada ako se radi o nekoj problematici koja zadire u samo funkcionisanje sistema zdravstvene službe. Poslanička grupa DOS - Savez vojvođanskih Mađara bez primedbi može da podrži izmene i dopune Zakona o zdravstvenom osiguranju. Međutim, iz dosadašnje rasprave mogli smo primetiti suštinu nekih primedbi, to se čulo i na Odboru za zdravstvo, znači tamo gde je ipak, što bi se reklo, skup stručnjaka raspravljao o ponuđenim rešenjima, ali pre svega bih hteo da pohvalim činjenicu da će te stvari biti zakonom regulisane. Neće se moći nekim podzakonskim aktima neki put zabraniti dopunski rad lekara kao što je bio slučaj u prethodnim godinama, pa onda sledećim podzakonskim aktom opet dozvoliti, isto tako nekim vladinim uredbama zaustaviti dežurstvo, limitirati na određeni broj, a kasnije pustiti. Svakako treba pozdraviti što se te osetljive stvari sada regulišu zakonom. Međutim, nisam potpuno siguran i ubeđen da su ponuđena rešenja baš ona najbolja. Sigurno je da se odredbe Zakona o zdravstvenoj zaštiti, koje se odnose na te kategorije moraju uskladiti sa Zakonom o radu. Ipak, dužan sam isto tako kao stručnjak iz te oblasti da ukažem na neke probleme koji će se neminovno javiti ako prihvatimo ponuđeno rešenje. Pre svega, radi se o limitiranju dežurstva na 10 sati nedeljno, tj. na 40 sati mesečno. Sigurno je da u velikim zdravstvenim centrima to neće predstavljati problem, tu će se moći posao organizovati, ali već u bolnicama većih centara čak, pošto potičem iz Zrenjanina pa bih mogao navesti primer zrenjaninske bolnice, nisam siguran da se permanencija na svim odeljenjimamože na taj način organizovati. Smatram da bi tu ipak trebalo malko oko toga da se naknadno dogovaramo. Takođe, primedbe koje su upućene na dopunski rad, tj. na fiksiranje, ili limitiranje dopunskog rada kod samo jednog poslodavca, tu će se takođe javiti određeni problemi i to u tom smislu što manji domovi zdravlja koji gravitiraju prema većim centrima, koji nemaju bolničke kapacitete, ipak su po zakonu dužni da određene specijalističke profile imaju, bilo kao stalno zaposlene, bilo honorarno ili dopunski angažovane. Ako stručnjacima limitiramo da mogu raditi samo sa jednim poslodavcem u vidu dopunskog rada, nisam siguran da će te institucije moći da obezbede zakonom propisani broj i profil specijalista, tako da smatram i apelujem na gospodina potpredsednika Vlade da sutrašnju sednicu Odbora, koja će se održati povodom podnetih amandmana na taj zakon, iskoristimo kao mogućnost da još jedanput o tim problemima raspravimo i da donesemo na kraju neko kompromisno rešenje, koje će zadovoljiti zahteve Ministarstva za rad, ali takođe i zahteve stručne javnosti. Mislim da će nakon toga i naša poslanička grupa, kao i verovatno ostale poslaničke grupe vladajuće većine, moći podržati zakon o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Hvala na pažnji.
Hvala. Da li se još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Nastavljamo raspravu prema prijavama za reč u zajedničkoj načelnoj raspravi. Reč ima narodni poslanik Dragoljub Vojinović, a posle njega narodni poslanik Predrag Čanović.
Poštovano predsedništvo, gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo, koleginice i kolege, relativno se retko javljam da govorim i smatram da treba da govorim o onome za šta se smatram kompetentnim. Međutim, posle 40 godina rada u zdravstvu izgleda da sam u zabludi u jednoj činjenici. Naime, mislio sam da je zdravstvo delatnost od posebnog društvenog interesa. Doduše, to i sada mislim, ali gledajući odnos izvršne vlasti, odnosno Vlade prema zdravstvu, kao da sam u zabludi. Naime, iako raspravljamo o zakonu o izmenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju, gde se predložene izmene samo odnose na nekoliko članova, ovde nemamo ministra zdravlja kome bi trebalo da se obratimo, da iznesemo mišljenje o predloženim izmenama. I čak, uz sva uvažavanja gospodina potpredsednika, meni se čini da je on ovde samo dežurni potpredsednik. Mi u zdravstvu obično kažemo da postoji dežurni u bolnici, ali on zna kad zagusti da pozove hirurga. Ne znam koga će pozvati gospodin potpredsednik. Predloženi zakon o izmenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti govori, reklo bi se, o kozmetičkim izmenama uslovljenim usvojenim Zakonom o radu. U zdravstvu, gospodo, radi oko 130.000 ljudi, i to u katastrofalnim uslovima. Ne kažem u teškim, nego u katastrofalnim uslovima. Možda sam subjektivan, ali ne mogu da zamislim važniji posao od spasavanja života naše dece, naših ljudi i sada, u relativnom miru. Kažem relativnom miru zato što se i dalje puca po ulicama, imamo nesreće itd, a tek tokom rata, još dok su se pušile eksplozije bombi, zdravstveni radnici su uletali i izvlačili ljude, lečili, operisali ih u nezagrejanim objektima. Stalno govorimo o reformama.Gospodo, da li zdravstvo kao važna društvena oblast ne treba da izvrši reforme? Ovo što nam je ponuđeno na usvajanje, da ponovim još jednom, to su samo oni delovi Zakona o radu koje je bilo potrebno rešiti posebnim podzakonskim aktima, da bi se ta specifičnost rada u zdravstvu ispoljila i na neki način zakonski omogućila, govorim o Zakonu o zdravstvenoj zaštiti, da bi ljudi mogli da dobiju svoje plate. Pa, čak i na ovaj predlog poslanici DSS-a su podneli amandmane koje je Vlada odbila. Reč je o definisanju dežurstva i prekovremenog rada. Bilo je govora o tome i na Odboru za zdravlje, mi smo dobili odgovor od vas, gospodine potpredsedniče, pomalo ljuto, ne znam zašto, izvinjavam se ako sam vas ja naljutio. Videćemo ko ima većinu i kako ćemo to izglasati. Međutim, potrglo se argumentima da je bilo zloupotreba u dežurstvima, zloupotreba i manipulacija u zdravstvu, korupcije. Voleo bih dasetojavnokaže ovdeida točujusvizaposleniuzdravstvu,da se odgovori zašto se to reformskim zakonima u zdravstvu ne pokuša da ispravi, da onemogući ili pak da izmeni. Ni jedan zakon iz oblasti zdravstva nije ušao u proceduru i neće do kraja ove godine da uđe, kao da nemamo vremena, a nemamo ni ministra već 7 - 8 meseci. Moram da kažem da jedino za šta se imalo vremena i volje, to je da se smenjuju direktori zdravstvenih ustanova. Gospodine potpredsedniče, mi u medicini imamo izraz "Ljui bene interrogat, bene diagnostic" - ko dobro pita, dobro dijagnosticira . Ako niste znali kako da rešite pitanje reformskih zakona, mogli ste da pitate institucije zdravstva, sindikat lekara i farmaceuta, kao i sve ostale sindikate, pa da ovde izađete, već je vreme bilo, sa predlogom reformskih zakona. Imao sam sreću ili nesreću da prošlog petka prisustvujem Komisiji Vlade Srbije, koju su sačinjavali direktori kliničkih centara Srbije, od kojih ni jedan nije bio iz moje stranke, ali su ljudi vapili i pokušavali da reše tu katstrofalnu situaciju u zdravstvu. Dobili smo vapaje i od komore zdravstvenih ustanova Srbije, koji traže da tako važna oblast zdravstva najzad dobije ministra. Sve to kao da se ignorisalo i na tome se stalo. Ono što želim da kažem, a ne može se ne znam šta mnogo reći u načelu o nekoliko članova zakona koji se menjaju, imali ste dosta vremena. Zahtevamo hitno predloge reformskih zakona, jer zaposleni u zdravstvu i pacijenti to čekaju i to se mora brzo uraditi. U obrazloženju koje ste dali povodom člana 9a, gde smo mi amandmanima pokušali da vam predočimo da dežurstvo i prekovremeni rad nije isto, vi uvodite novu odrednicu, gospodine potpredsedniče, koja govori da rad van radnog vremena nije rad nego radno angažovanje. Počinju da se javljaju nove kovanice. Da li to proizilazi iz smanjenja obaveza prema povredama, penzionom osiguranju ili kako, ali sam dosta star da se sećam i pozitivne nule, i studenta radnog čoveka i nisam spreman da nove odrednice od nove Vlade čujem.
Reč ima narodni poslanik Predrag Čanović, a posle njega narodni poslanik Predrag Mijailović - Lune.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poslaničkoj grupi SSJ je jasno da su predložene izmene i dopune zakona o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju donete pre svega radi njihovog usklađivanja sa Zakonom o radu. Dakle, suština izmena i dopuna ovih zakona nije ni u kakvim radikalnim reformama, već jednostavno samo u usklađivanju sa pomenutim zakonom. Naime, predloženim izmenama Zakona o zdravstvenoj zaštiti predviđa se uvođenje dežurstva kao prekovremenog rada, predviđaju se institucije volonterskog i dopunskog rada, predviđena je i obaveza zdravstvenih ustanova da vode evidenciju o zaključenim ugovorima o volonterskom i dopunskom radu, a takođe je i predviđeno da dopunski rad može da traje najviše do polovine punog radnog vremena. Principijelno, poslanička grupa SSJ nema ništa protiv uvođenja dopunskog rada za zdravstvene radnike, jer smo mišljenja da će to doprineti legalizaciji rada lekara na crno, koji evidentno postoji. Međutim, mišljenja smo datrajanje prekovremenog rada treba povećati do 15 časova nedeljno po zaposlenom, umesto do 10, kako predviđa ovaj zakonski projekat. Sa druge strane, predložene izmene i dopune Zakona o zdravstvenom osiguranju podnete su iz potrebe da se prava iz obaveznog zdravstvenog osiguranja usklade sa uspostavljenim bruto principom obračuna plata i potrebe da se izvrši usklađivanje sa odredbama Zakona o radu, a koje se odnose na naknadu zarade za vreme privremene sprečenosti za rad i odsustva sa posla radi nege deteta. Naša konkretna primedba, kada je reč o izmenama Zakona o zdravstvenom osiguranju, odnosi se na brisanje stava 2. u članu 33. važećeg zakona, koji je predviđao da osiguranik kod koga je privremena sprečenost za rad nastala zbog povrede na poslu ili zbog profesionalne bolesti ima pravo na naknadu zarade od prvog dana te sprečenosti i sve vreme njenog trajanja. Mišljenje poslaničke grupe SSJ je da, ukoliko vaj stav nije pravno utemeljen, treba naći neki modus kako bi se ovim ljudima obezbedila naknada zarade. Jasno je da suština i svrha zakona o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju jeste u tome da se pacijent postavi u sedište odnosno u centar zdravstvenog sistema. To je ono što je dobro. Uostalom, zdravstvena služba i postoji zbog pacijenata. Međutim, da bi se taj cilj ostvario potrebno je pre svega rešiti krajnje težak položaj zdravstvenih ustanova i loš materijalni status zdravstvenih radnika. Zdravstvo u Srbiji nalazi se, čini mi se, u najtežoj situaciji, u katastrofolanoj sistuaciji i verujem da većina zdravstvenih radnika deli ovo naše mišljenje. Prvo, poznato je da sredstva za pokriće materijalnih troškova, koja Republički zavod za zdravstveno osiguranje dostavlja zdravstvenim ustanovama, pokrivaju svega do jedne petine potrebnih materijalnih sredstava koja su neophodna da bi se obezbedio minimum rada. Drugo, cenovnik zdravstvenih usluga koje je formirao Republički zavod za zdravstveno osiguranje je ekonomski potpuno iracionalan, jer su realne cene zdravstvenih usluga 10 do 100 puta veće. Dalje, poznato je da su prošle godine sve zdravstvene ustanove ugovorom između Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje i veledrogerija postale obveznici plaćanja robe iz tzv. kreditnog aranžmana, a pri čemu rabati za ovu robu pripadaju Republičkom zavodu za zdravstveno osiguranje. Pri tome se Zavod za zdravstveno osiguranje nije obavezao da će robu iz kreditnog aranžmana plaćati u određenom roku. A da ne govorim o smešnoj uredbi o platama u zdravstvu, gde je odnos plate između fizičkog radnika i doktora nauka 1:2,2, a što bi u prevodu značilo da jedan doktor nauka vredi nešto više od dve čistačice. Na sve ove probleme nedavno je javno ukazao i upravni odbor komora zdravstvenih ustanovau svomotvorenom pismu. Prematome,briga o pacijentima mora biti na prvom mestu i upravo zbog toga neophodno je što pre pristupiti rešavanju svih ovih problema vezanih za funkcionisanje zdravstvenih ustanova i loš materijalni status zdravstvenih radnika. Znači, država je ta koja mora da prihvati odgovornost za katastrofalnu situaciju u zdravstvu, a ne da tu odgovornost prebacuje na zdravstvene ustanove i zdravstvene radnike. Ove godine zdravstvo čak nije ušlo ni u budžetski prioritet Vlade Republike Srbije. Više smo od pola godine i bez resornog ministra. S obzirom da je poslanička grupa SSJ glasala protiv Zakona o radu, a da se ovde radi o usklađivanju ova dva zakonska projekta sa tim zakonom, principijelno naša poslanička grupa glasaće protiv ova dva zakonska projekta. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Predrag Mijailović-Lune, a posle njega narodni poslanik Goran Cvetanović. Izvolite.
Gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti umesto da donese novine i mogućnost boljeg organizovanja u zdravstvu, ona će nažalost pogoršati stanje i mogućnosti organizovanja zdravstvene službe u Republici Srbiji. Ovaj haos sigurno pogađa najviše bolesnog čoveka, a to ću vam objasniti na koji način. Pre svega, pacijent da bi bio dobro dijagnostikovan, mora da bude praćen od jedne dijagnostičke ekipe, jednog lekara i ostale grupe, a koja ide iza toga; potrebno je da se izvrši prava dijagnostika. Ukoliko lekar uđe u smene, on će svog pacijenta videti posle četvrtog ili petog dana. Svaki lekar ima svoju koncepciju lečenja odnosno dijagnostike. Molim vas, nemoguće je prenositi, kao što je to u fabrici, da neko sedne za strug i nastavlja dalje da radi, već je koncepcija same dijagnostike specifična za svaku bolest, kao i za svakog lekara i za svaku ekipu u zdravstvenim ustanovama koje to rade. Znači, u svemu vidimo da najviše gubi bolestan čovek. Ako pogledamo sa aspekta finansija, gde se vrlo često zaklinjemo da imamo makar reforme u finansijama, da imamo jake ekonomiste, da imamo te koji znaju svaki dinar gde se daje, ako uzmemo da treba umesto dežurstva da organizujemo smenski rad, pitam predstavnika koji je ovde zadužen za zdravstvo, pošto nema ministra zdravlja, na koji način on misli da organizuje smenski rad kada imamo tri, četiri ili pet lekara i kada će ponovo doći pacijent kod tog istog lekara. Svi ovde, a i u svetu, znaju jednu stvar, da je dežurstvo četiri do pet puta jeftinije, naglašavam jeftinije. Nigde na Zapadu nemamo da je uveden smenski rad. Na Zapadu je uveden pripravnički rad, ne bih želeo da komentarišem, pošto čujem da na Zapadu kažu ima. Na Zapadu ima od 9 do 6 uveče. Ono vreme od 6 izjutra do 9 to je dežurstvo, gospodine. Mimožemo ponovo o tome pričati. To znaju lekari i studenti na Medicinskom fakultetu šta znači dežurstvo. Zatim, gospodo narodni poslanici, radi efikasnosti, reforme i racionalizacije u zdravstvu, ako gledamo svaki dinar gde ćemo dati, onda u toj situaciji moramo dobro zdravstvo organizovati. Šta ako u toku 24 sata treba da smenskim radom prati ekipe koje idu uz dijagnostiku. Mora da se pokrene ceo mehanizam laboratorije, rendgena, skenera, a da ne pričamo o svemu ostalom što treba da se radi. Još jednu stvar koju moraju da znaju, oni koji su s tim upoznati, a zato bih želeo da je ovde minsitar zdravlja koji zna o tome, pa da ga upitam: kolega, kada se uzimaju laboratorijski rezultati. Izjutra. Svuda pre podne to se uzima, jer bioritam svakog čoveka, nivo hormona u ljudskom organizmu je različit i standardizacija hormona i drugih rezultata su svukuda standardizovani u svetu za prepodnovne časove. Ako to ne znamo, onda i ne treba da se bavimo time, ni da zastupamo sferu s kojom nismo upoznati. Nikada ne bih pokušao da zastupam ono što ne znam. Iza svake izrečene reči ću da stojim. Još jednom, molim Vladu, molim Ministarstvo, neka naredi uredbom ili zakonom da mi lekari i svi radimo u smenama, da bi sami sebe opravdali, a u isto vreme ćemo i biti zahvalni, jer mi smo spremnisamo zbog pacijenata, a ne zbog para. Gospodo, mi svoje zdravlje prodajemo u toku 24-časovnog rada; i iza toga da ponovo dođem na posao. Sve su to razlozi zbog čega ove izmene i dopune zakona, nažalost, mislim da Vlada ne bi uradila da je znala šta se krije iza toga. Uzeli su jednostavno i samo prepisali član 44, a računajući, to je bilo u vreme socijalista, dobro je. Ali, socijalisti ga nisu primenjivali, jer su shvatili da je to nemoguće i uredbom ga sklonili. Zatim, gospodo narodni poslanici, moram da kažem, mi zdravstvenim radnicima, a pre svega pacijentima moramo umesto preporuka, umesto povelja o zaštiti pacijenata, ponuditi lekara zadovoljnog, sestru zadovoljnu, medicinskog svakog radnika zadovoljnog sa platom, dobro plaćene. Tada će, gospodo, biti dobro pacijentu i biće dobro i lekaru. Gospodo narodni poslanici, da upitam zašto se ne donose reformski zakoni, a pre svega zakon o lekarskim komorama. Ne donose se iz praktičnih razloga, zato što bi lekarska komora bila partner u pregovorima, pravi partner, i tada niko ne bi mogao da pomisli da ovako nešto predloži u ovom parlamentu. U suprotnom ovako će se uvek dešavati. Ove moje primedbe su dobronamerne i morao sam da ih iznesem zbog pacijenata, zbog lekara, a i zbog Vlade, da ne bi pogrešila. Ne pripadam ljudima koji kažu - političkog protivnika ne sputavaj u greškama. Pokušavam da im ukažem da ne dođe do grešaka. Ukoliko se ovo usvoji, sav teret će biti na Vladi.
Reč ima narodni poslanik Branislav Blažić.
Dame i gospodo, dobili smo Predlog izmena i dopuna Zakona o zdravstvenoj zaštiti. Mislim da ovakav predlog, od svega šest članova zakona, pokazuje u stvari odnos vlasti prema zdravstvu. Mislim da toliko lažnih obećanja, dezorganizacije i potcenjivačkog odnosa, koji vlast ima prema zdravstvu, u stvari pokazuje svu dubinu krize u kojoj se nalazi zdravstvo i mislim da to prelazi onaj prag izdržljivosti i tolerancije, kako profesionalne i intelektualne, da samo strah koji vlast širi Srbijom može da spreči jednu opštu socijalnu pobunu. Još uvek je u ovoj situaciji strah jači od gladi, ali glad preti da nadjača taj strah i onda će se Srbijom širiti neminovni socijalni nemiri. Situacija u zdravstvu je haotična i tragična, prema tome odnos vlasti pokazuje to što osam meseci nemamo ministra zdravstva. Ako nema ministra zdravstva, zbog čega onda postoje uopšte ovi drugi ministri, a da ne govorim o tome da ova vlada nije izašla sa jednim jasnim strateškim planom i pravcem ili transparentno objasnila u kakvoj se situaciji zdravstvo nalazi. Ljudi koji rade u zdravstvu znaju za nedostatak lekova, znaju kako je tragično gledati pacijenta koji sa najlon kesicom ulazi u operacioni blok, jer je morao da kupi povidon jonid, morao je da kupi rukavice, špriceve, kanile, igle, sve, da bi mogao da bude operisan i to svesno kršeći zakon, jer zakon to ne dozvoljava. Ova vlada je u zdravstvu još više pogoršala jednu ukupno tešku situaciju. Pogoršala je što je to po svom uvela enormno velike cene lekova i došlo je do povećanja cena od 200 do 300 %, ne konsultujući nikog, a pogotovo što su neki lekovi daleko skuplji nego lekovi u Zapadnoj Evropi. Pore toga, ova vlada je prvi put uvela porez na lekove, što nikada do sada nije bilo i na taj način samim uvođenjem poreza, cena lekova je otišla za 20%. Ono novo što je uradila Vlada da poboljša ovu situaciju u zdravstvu je da je od 300 lekova, koji su bili na pozitivnoj listi, 200 skinula i ostalo je svega 100 lekova. Prema tome, situacija je daleko komplikovanija i teža, da bi se sada sa šest članova zamazale oči zdravstvenim radnicima i priznalo da se ovde ne radi o reformskom zakonu, nego samo o usklađivanju ovog zakona sa Zakonom o radu. Međutim, bilo je dovoljno vremena da se pokuša da se definišu pravci i na koji način će se izvršiti reforme u zdravstvu, da se na neki način smanji ova haotičnost koja postoji u procesu privatizacije u zdravstvu, dok na drugoj strani dolazi do potpunog osiromašenja državnih ustanova. Prvo je moralo da se krene sa osnivanjem lekarskih komora. Bez jedne takve organizacije, koja pre svega treba da bude stručna, depolitizovana, koja treba, sa jedne strane, da zaštiti interese zdravstvenih radnika, ali i pacijenata, da obezbedi sve pravce i stručna viđenja razvoja našeg zdravstva, da ukaže vlasti na stanje i da se bori protiv onoga što danas postoji, a to je praktično isključivanje zdravstva iz finansiranja, jer pacijenti sve kupuju i finansiraju. Znači, to je nešto što je neminovnost, a ova vlada očigledno o tome ne razmišlja. Sledeće je uvođenje informacionog sistema radi povezivanja, snabdevanja, znanjašto treba da pokaže novi razvojni pravac i metode usavršavanja u zdravstvu. Zatim, ono što je trebalo da bude sistem, to je sistemzakupauzdravstvu.Privatizacija obezbeđujedaljudi koji imaju pare kupuju strašno skupe aparate, grade operacione sale, a sve to ovo društvo već ima i sve je to ovo društvo već napravilo. Dobrom organizacijom da se to postojeće što imamo u zdravstvu da u zakup onim ljudima koji su rešili da privatno počnu da se bave zdravstvenom zaštitom i na taj način obezbede dopunska sredstva za državne i društvene bolnice, mogao se iskoristiti postojeći kapacitet i zaraditi određena sredstva da se poboljša ukupan nivo zdravstvene zaštite. Niko ne vodi računa i jednostavno sve se preliva tako da u privatnom zdravstvu svega ima, sve može da se pruži, samo se ne misli o tome da to privatno zdravstvo u ovoj državi može da koristi svega 5% stanovništva, toliko može da plati te usluge, a 95% svakako je naslonjeno na državno zdravstvo i niko se ne pita kakav nivo zdravstvene zaštite će ti ljudi imati. To je ono što je tragično u svemu ovome, a u ovom zakonu se ne dotiče, jednostavno se vodi briga o tome da li će biti dežurstvo ili smenski rad. Ovaj koji je ovo pisao očigledno ne zna sistem funkcionisanja zdravstvene zaštite u našoj zemlji. Dežurstvo i prekovremeni rad su dve potpuno različite kategorije. Ovde pokušavaju da se izjednače. Dežurstvo je rad koji pre svega obezbeđuje permanenciju u zdravstvenoj zaštiti, a prekovremeni rad je nešto kao nužno zlo, što u datom momentu od strane zdravstvenih radnika mora da se obezbedi da bi se pružila zdravstvena zaštita. Znači, što je apsolutno nespojivo. Nigde u svetu hirurgija ne funkcioniše na smenskom radu. Svako onaj ko zna šta je hirurgija i na koji način treba da se radi operacija, da su potrebna dva ili tri hirurga da bi se jedna operacija uradila, treba da zna da u bolnicama gde imamo pet, šest hirurga smenski rad je apsolutno nemoguće organizovati. Prema tome, desiće se svesno kršenje ovog zakona, jer nijedna bolnica u unutrašnjosti neće biti u stanju da obezbedi smenski rad od 10 sati prekovremenog rada, koji treba da se prelije u dežurstvo. Da li je uopšte neko konsultovao ljude koji ovo znaju i da li je uopšte neko razmišljao o tome kako će se to na terenu odigravati. Uostalom, ako ste konsultovali nekoga na Zapadu, da dođu i da vam pišu te zakone, onda je trebalo da pitate kako je to na Zapadu urađeno. Nigde na Zapadu nema smenskog rada u hirurgiji, jer je to apsolutno nemoguće. Drugo što je bitno, dežurstvo je rad koji je u svakom slučaju najjeftiniji i na ovaj način vi ćete toliko tanku zdravstvenu kasu još više opteretiti, jer ni ovo ne možete da platite. Vi, gospodo, imate situaciju da medicinske sestre sve više odlaze da rade u butike. Pričate da ćete zapošljavati nove ljude da biste mogli da organizujete ovakvu službu, kako to ovaj zakon traži. Koga da zaposlite kada imate manjak izvršilaca i kako da obezbedite kada nijedna sestra neće da dođe da radi za 7.000 dinara? Da li ste se pitali kakve su to plate i dajeraspon platauzdravstvu1:2,2. Takavraspon plata nije bio ni kod boljševika, ni u vreme Staljina. To je uravnilovka koja ne može da obezbedi ni razvoj, ni kvalitetnu zdravstvenu zaštitu, nego može samo da uspori i ukoči sve ovo što danas imamo. Prema tome, problemi su daleko složeniji, ali ono što je evidentno u ovoj vlasti, to je da ne postoji pravac, da ne postoji strategija, da ne postoji viđenje i predviđanje kako i u kom pravcu će to zdravstvo ići. Imali ste, gospodo, dovoljno vremena i morali ste to da definišete. Ovog momenta je trebalo da izađete i da kažete - prvo uvodimo lekarsku komoru, a drugo imamo pravac kako ćemo regulisati odnos privatnog i društvenog zdravstva, kako ćemo iskoristiti kapacitete, kako ćemo uštedeti pare, kako ćemo obezbediti novac, sredstva za funkcionisanje zdravstva, kako ćemo popraviti organizaciju i obezbediti minimum zdravstvene zaštite. Imali ste vremena da kažete da li ćemo ići na nivoe zdravstvenog osiguranja ili ćemo i dalje lažno pričati kako su svi osigurani, kako svi imaju pravo na zdravstveno osiguranje, a nikome ne obezbeđujete ništa. Svako, da bi se lečio, mora da kupi lekove, materijal, da plati bolničke dane, a i neku hranu da vuče od kuće. Prema tome, situacija je daleko komplikovanija i bojim se da ćete na ovaj način, kako razmišljate, zdravstvo ukopati tragično i da je ovo što se dešava samo pritisak određenog broja lekara, koji pokušavaju da obezbede dopunski rad, i ništa više.
Reč ima potpredsednik Vlade, gospodin Žarko Korać.
Govorim na samom kraju ove objedinjene opšte debate, ali ipak, nekoliko rečenica. Ja nisam pisao ove zakonske izmene, već je pisalo Ministarstvo zdravlja. U potpunosti uvažavam vašu želju i zahtev da postoji ministar zdravlja, i on je opravdan. Dakle, u tom smislu ja vas u potpunosti podržavam. Razlog što ministar zdravlja nije bio, što je prethodni dao ostavku, to je zato što je potrebno imati politički konsenzus oko ministra zdravlja, odnosno, predugo se čekalo da se vidi da li će naš koalicioni partner da uđe u Vladu i eventualno on sam da istakne ministra za mesto koje je ranije imao. Dakle, to je glavni razlog, a ne, moram da vam kažem otvoreno, neko potcenjivanje ovog veoma značajnog segmenta društva. Dakle, u potpunosti smatram opravdanim vaše zahteve da postoji ministar zdravlja. Ja se nadam da će biti ovog meseca, ali ako nema ministra zdravlja, ima zamenika ministra zdravlja, ima pomoćnika ministra zdravlja i postoji Ministarstvo zdravlja, u kome radi veliki broj vaših kolega. Ja bih vas molio da se ne stiče jedan utisak u javnosti da su neka neovlašćena lica pisala ove predloge. Pisale su vaše kolege. Dakle, vaše primedbe, vaše kritike, odbacivanje, to je u redu iz političkih, profesionalnih i drugih razloga, ali ovo je urađeno u Ministarstvu zdravlja od strane vaših kolega. Što se tiče druge primedbe koja se ovde isticala, ja bih samo rekao da se zakoni o komorama, o zdravstvenoj zaštiti, o zdravstvenom osiguranju rade, da postoji veći broj predloga. Neki su bili u javnosti i u delu javne debate. Ukoliko neko želi da ovu raspravu iskoristi da otvori te teme, ja to uvažavam, ali bih samo rekao,dao bih informaciju i vama i javnosti, da se ove godine ti zakoni rade. Ti zakoni će biti predočeni javnosti, biće prilika i pre nego što vama dođe, kao poslanicima, koji dajete konačnu reč, da javnost kaže nešto o tome. Radi se o izuzetno javnim oblastima. Molim vas, svaki zdravstveni radnik u ovoj sali odlično zna, i drugi koji su ikada koristili zdravstvene usluge, a to su praktično svi građani, da brzopleta rešenja, nagla rešenja i radikalizam nikakvo dobro u ovoj oblasti nikome neće doneti, s obzirom na opšte stanje. Treće, bilo bi dobro da oni koji kritikuju kako izgleda sistem zdravstvene zaštite, a imali su odgovornost za to kako je on ranije urušen, pokažu neku dozu samokritike i da ne zaborave da nismo mi stvorili ovaj sistem, nego smo ga svi ovde nasledili, ali neko, bogami, ima odgovornost zašto on danas ovako izgleda, a drugi, ako mogu tako da kažem, nemaju direktnu ili imaju mnogo manju odgovornost. Prema tome, nemojmo sa takvom lakoćom govoriti o urušenom sistemu zdravstvene zaštite, a da onda niko od onih ko je odgovoran ovde ne odgovori - a zašto taj sistem tako izgleda? I konačno, ja sam ovde ovlašćeni predlagač od strane Vlade i predsednik Odbora za javne službe. Tačno je da ja nisam lekar, ali se čuvajte logike da o zdravstvu mogu govoriti samo lekari ili eventualno zdravstveni radnici. Po toj logici, ni poslanici u ovoj skupštini ne bi trebalo uopšte da glasaju kad je ova tema, nego samo lekari. Dakle, naravno da ne treba tako. Prema tome, u ovoj skupštini mi vodimo jednu javnu debatu, u kojoj sigurno vodeću reč imaju ljudi koji rade u zdravstvu, lekari i ostali zdravstveni radnici, i to u potpunosti uvažavam. Ali, dozvolite i svima ostalima, i korisnicima, pa i saradnicima u zdravstvenoj zaštiti, da takođe nešto kažu, jer, kao što znate, zdravstvo je nešto što se tiče apsolutno svih građana ove zemlje, naravno, najviše zdravstvenih radnika kojima je to životna profesija, koji u njoj rade, ali i svih ostalih. Čuvajte se te logike da o zdravstvu mogu da razgovaraju isključivo zdravstveni radnici i niko drugi. To je sve što želim da kažem, uz potpuno uvažavanje da je glas zdravstvenih radnika najvažniji. To nije uopšte sporno, ali i drugi ljudi i te kako o tome treba nešto da kažu. Ja ću reći da su oko izrade ovih dopuna (i s tim završavam) konsultovana dva ministarstva - to su Ministarstvo za finansije, jer kao što znate, mi imamo finansijsko ograničenje šta se u zdravstvu može platiti, i to vrlo teško, naravno Ministarstvo za rad, pošto je ovo usklađivanje sa Zakonom o radu, što su kolege, koje su zaista korektno govorile pre mene, već istakle. Drugim rečima, Zakon o radu, koji je važeći zakon (važi od decembra meseca prošle godine) obavezuje Vladu Srbije, odnosno Ministarstvo zdravlja, da usaglasi ovu oblast sa Zakonom o radu. Hvala vam lepo.
Reč ima narodni poslanik Mihajlo Jagodić.
Poštovano predsedništvo, poštovane koleginice i kolege, ja bih nastavio ono što sam počeo u prvom javljanju. Nešto bih rekao o sebi. Prvo, ja sam kompetentan da odgovorim potpredsedniku Vlade, jer sam radio 15 godina u državnom sektoru i 7-8 godina u privatnom sektoru zdravstva i sigurno mogu govoriti o zdravstvu i sa jedne i sa druge strane. Sigurno da privatizacija u zdravstvu i privatni sektor u zdravstvu čeka da mu se reguliše status i da dođe na pravo mesto koje mu pripada. Znači, on mora da bude konkurencija državnom sektoru. I, sigurno da sam kompetentan kao osoba da kažem i sa jedne i sa druge strane. Ja bih prvo nešto rekao o pojmu dežurstva. Ovde su mnoge kolege pričale o tome i mislim da je to glavni kamen spoticanja u svemu ovome što ste nam predložili. Znači, nikako ne možemou malim sredinama, kao što je Knjaževac, Zaječar (ja dolazim iz Zaječara), da pokrijemo tako kvalitetnim i stručnim ljudima dežurstvo, jer ste ovde rekli da bude 10 sati, a to je nemoguće. Znači, mojim kolegama dežurstvo dolazi svaki četvrti dan, svaki peti dan, negde čak i na treći dan dežuraju. Zdravstveni centri u provinciji su pokušali da to reše slobodnim danima, pa su onaj deo od dva sata popodne do deset sati uveče rešili davanjem slobodnih dana, a noćnu smenu su plaćali. Ali, to je bilo vrlo teško, jer ima ljudi koji imaju nakupljenih po 50, 70, 100 slobodnih dana, a nikada ne mogu to da iskoriste. A drugo, kolege koje hoće da napuste svoje dežurstvo, npr. da posle završetka dežurstva napuste ustanovu, ne mogu, jer ih čeka velika ambulanta. Znači, moraju da usluže tamo 20, 30, pa i 40 pacijenata, koji ih čekaju posle napornog dežurstva. Sigurno da su to veliki problemi ; dežurstvo mora da se reši posebno, van svih ovih pusula koje su ovde napisane. Da li će to da bude putem nekog ugovora za državni sektor, ili će posebnim kolektivnim ugovorom ili nečim drugim biti regulisano, izdvojeno kao neki poseban pojam, koji će posebno i da se plati i posebno da se uvažava? Onda bi dobili veći kvalitet rada na dežurstvu i ljudi bi bili motivisaniji da rade i da budu, da tako kažem, celi na tom poslu. Jer, znate, sada dolazi do toga u malim sredinama da ko god može on izbegne dežurstvo, znate. Ili kaže radi četiri sata, znači, invalid je druge kategorije, ili je na neki način već doajen, pa kaže - čekajte, hajde neka rade mlađi. A ovako, uz bolje uvažavanje tog pojma dežurstva i samim tim bolje plaćanje, ljudi bi se radije odlučivali da izađu i da dežuraju, jer je dežurstvo vrlo značajno, naročito u urgentnim odeljenjima, gde dolaze ljudi, pa im je to lutrija - kod koga će da dođu građani. Znate, mogu da dođu kod vrhunskog specijaliste, a mogu da dođu i kod nekog specijaliste koji i nije baš tako vrhunski, što može da bude na neki način vrlo... [[Žagor.]] Nisu svi isti, po kvalitetu su različiti. Zato mislim da bi trebalo i u okviru dežurstva podeliti lekare po specijalnostima, pa da budu više uvažavani oni lekari koji imaju više posla na dežurstvu. Na primer, hirurzi, internisti, kardiolozi, neuropsihijatri koji primaju akutne slučajeve, da budu na neki način obeleženi u pozitivnom smislu, da su značajniji i da imaju veći lični dohodak ili platu. U svakom slučaju, tu je velikinesklad, znate. Ljudi sada na dežurstva gledaju kao na neki namet, a trebalo bi da bude drugačije, da budu zadovoljni kad idu na dežurstvo. Što se tiče volonterskog rada, tu postoje razne nesuglasice i razne nejasnoće, naročito kada je u pitanju pripravnički staž. U stvari, to je sve u redu, ali kod volonterske specijalizacije ima dosta nejasnih stvari, pa dolazi do problema, posebno u manjim sredinama, da ljudi koji nisu zadovoljni, dobiju specijalizaciju koju žele i krenu da upisuju volontersku specijalizaciju i onda dođu na red da se zaposle na tom mestu, na tom odeljenju, pre nego ljudi koji to poštuju neka pravila igre. Zbog toga mislim da bi to trebalo jasnije definisati uokviru volonterskih specijalizacija. Posebna priča je dopunski rad u zdravstvu. Novi Zakon o radu ne poznaje na pravi način dopunski rad, iako ga daje u članu 82. po kome bi mogao čovek da radi dopunski, odnosno moglo bi tako da se kaže. Sigurno da tu dolazi do uvođenja termina - ugovor o radu, koji je već uveden 1996. godine, gde možemo da uvedemo i konkurenciju u radu zdravstva. Konkurencija u zdravstvu može da bude dobra, posebno konkurencija između privatnog i državnog sektora. Ali, mi ovde uvodimo konkurenciju koju stvara čovek koji izlazi iz državnog sektora i prelazi u privatni sektor. U samom Zakonu o radu imamo neku vrstu zabrane kroz član 93. gde se limitira ta mogućnost,jednu vrstuzabrane konkurencije, što mora bolje da se definiše. Sigurno je ovo limitiranje mogućnosti da se radi dopunski četiri sata teško kontrolisati, jer ljudi koji se zaposle i izađu, bilo kod privatnika ili u neku drugu državnu instituciju, da rade, teško je kontrolisati da to bude baš četiri sata. Zbog toga je taj limit vrlo problematičan. Sigurno je problematično i to što se limitira da vrhunski stručnjak može da se zaposli samo kod jednog poslodavca. Limitira mu se mogućnost da može da radi kod sebe samog. Po Zakonu o radu ne može da radi kod sebe samog, ali znam u svojoj sredini, a i u drugim sredinama, da se zdravstveni radnici teško odlučuju da napuste svoj zdravstveni centar i sramežljivo pripremaju prostorije za ambulante, i možda im treba omogućiti da se osmele dauđu u privatni sektor. Tako bismo posredno radili na tome da ojačamo privatni sektor, koji bi mogao u nekim trenucima da konkuriše našem državnom sektoru. Jer, državni sektor, kakav je sada, nema konkurenciju i zbog toga je on nedovoljno efikasan. On mora da dobije konkurenciju da bi bio bolji i efikasniji. Ovako se ponaša dosta uljuljkano. Znate, kao privatnik razmišljam da li ću primiti neku sestru na rad. A, državni sektor vrlo lako prima kadrove, sestre, bolničare, spremačice, šofere, vodoinstalatere, komercijaliste, razne profesije i naši zdravstveni centri u državnoj svojini su prebukirani. Tako, imaćemo velike probleme kad počnemo o tome da razgovaramo i da na tome radimo. Tu reformu moramo što pre da uradimo, a bez ministra smo sedam meseci. Reformski zakoni su neophodni, jer će zdravstvo da se urušava sve dublje i dublje.
Reč ima narodni poslanik Milan Stanković, a posle njega narodni poslanik Arsen Kurjački.
Poštovano predsedništvo, gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, kao što je i potpredsednik Republičke vlade kazao, pred nama su dva predloga zakona - Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i o zdravstvenom osiguranju. Svakako da se ovde ne radi o reformskim zakonima i to se vidi iz ovih predloga. Nije potrebno govoriti da je zdravlje najvažnije za sve nas, pa i za društvo u celini. Od toga zavisi ne samo lična sreća, već možemo, ako bismo to stavili na papir i izračunali, da konstatujemo, zdravlje nacije, odnosno praktično i njeno materijalno blagostanje. Nažalost, ovoj vladi zdravlje građana je na poslednjem mestu. Podsetiću vas da je osnovni moto ove vlade bila reforma i donošenje reformskih zakona, kojima bi trebalo da se urede oblasti za koje se ovi zakoni donose, i koji bi trebalo praktično da dovedu do prosperiteta u tim oblastima. Ako se radi o reformskim zakonima u oblasti zdravlja, to je trebalo da dovede i do unapređenja čitave oblasti zdravstva, koja je vrlo osetljivo pitanje za svako društvo, o čemu su pričale moje kolege, prethodni govornici. Većina građana je, svakako, videla da to nije baš tako kako je Vlada želela da prikaže, a svoj odnos prema ovoj oblasti, prema oblasti zdravstva, Vlada je pokazala prethodnih godinu dana kroz dve stvari. Prvo, ako je Vlada dobronamerna i iskrena i ako je htela da pokaže brigu za zdravlje građana, trebalo je da zakoni iz oblasti zdravlja budu na sednici Narodne skupštine među prvima, a ne među poslednjima, kao što se to dešava sada, što svi možemo da vidimo. S druge strane, drugi pokazatelj odnosa Vlade prema zdravlju nacije je i činjenica da mi već mesecima nemamo ministra zdravlja. Možda ministar i nije najvažniji u celoj priči, ali nepostojanje ministra je dobar pokazatelj odnosa Vlade prema ovoj oblasti. Umesto svega ovoga jedino čime se Vlada bavila prethodnih meseci su personalna pitanja, kao da je sada građanima mnogo lakše zbog tih personalnih pitanja. Vladi je od unapređenja najosetljivije oblasti, a to je oblast zdravstvene zaštite, bilo važnije da promeni sudije i tužioce, da predloži zakon, npr. o kulturnim dobrima, da menja direktore u zdravstvenim ustanovama. Umesto toga, pred nama su dva predloga zakona - o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Zakona o zdravstvenom osiguranju, a nikako se ne radi o reformskim zakonima. Ove izmene koje su predložene ne samo da su nepovoljne za većinu građana, već su nepovoljne i za zaposlene u zdravstvu. Prva primedba se odnosi na član 1. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o zdravstvenoj zaštiti, i primedbe s moje strane, odnosno od strane poslaničke grupe SPS-a, su slične ili gotovo identične sa primedbama kolega koji su govorili pre mene. Jedno se odnosi na pitanje dežurstva i prekovremenog rada, jer, praktično, predlagač je ovde pokušao da izjednači prekovremeni rad i dežurstvo. Ja bih pomenuo jednu treću kategoriju koju Vlada nije pomenula niti uvrstila u ovaj predlog zakona, a to je takozvana pripravnost koja je i te kako poznata u zdravstvenim ustanovama. Moje kolege su pokušale da objasne šta je to prekovremeni rad; zaista ne znam da li neko ne želi ili ne može da shvati šta je prekovremeni rad, ali ja mislim da je to potpuno jasno - rad koji se obavi posle završetka redovnog radnog vremena, je praktično prekovremeni rad. Znači, ako je neko započeo svoj rad ujutro u 07,00 sati i završio ga u 15,00 časova popodne, a mora da nastavi rad i posle tog vremena, onda se to zove prekovremeni rad. Što se tiče dežurstva, što su i moji prethodnici pokušali da objasne, radi se o jednoj posebnoj kategoriji rada koja se obavlja u zdravstvenim ustanovama i koja se praktično obavlja ne samo u noćnim časovima, nego i u popodnevnim časovima. Poznato je da u popodnevnim i noćnim časovima u zdravstvenim ustanovama, naročito stacionarnog tipa, ostaje mnogo manji broj lekara i ostalih zdravstvenih radnika koji moraju praktično da obavljaju isti obim posla kao i u toku prepodnevnog rada kada je većina zaposlenih prisutna. Ono što sam još pomenuo, to je takozvana pripravnost (to je posebna kategorija i treća kategorija koju Vlada ovde nije pomenula), a to je kada je neko obavezan da bude dostupan za određeno vreme zdravstvenoj ustanovi, što bi, naravno, trebalo zdravstvena ustanova posebno da plati. Sa druge strane, u istom članu Predloga zakona daje se mogućnost da zdravstveni radnici rade u smenama. Zamislite samo šta će se desiti sa pacijentom koga zbog smenskog rada leči više lekara na potpuno različite načine. Što se tiče zakona o zdravstvenom osiguranju, rečeno je i to, što je apsolutno tačno, da su ove izmene potrebne zbog usklađivanja bruto principa obračuna zarada, kao i usklađivanja sa Zakonom o radu. Poslanička grupa SPS-a je glasala protiv Zakona o radu, te će zato glasati i protiv ovog predloga zakona, jer je Zakon o radu, kao i ovaj zakon, nepovoljniji za građane Srbije od prethodnih zakona. Mi smatramo da je mnogo veća, odnosno Jedan od razloga zbog kojih ćemo glasati protiv ovog zakona o zdravstvenom osiguranju pored ostalih članova je i član 10, kojim je predviđeno da se iz sredstava zavoda naknada isplaćuje u sledećim slučajevima - povreda na radu i profesionalna bolest, dobrovoljno davanje tkiva i organa i održavanje trudnoće. Mi smatramo da bi trebalo uvrstiti i četvrtu kategoriju, a to je nega deteta, bez obzira što je to već uvršćeno u druge zakone, zbog toga što je mnogo veća sigurnost po roditelje i po to bolesno dete da se naknada u iznosu od 100% uplaćuje iz Republičkog zavoda, a ne da se to prebacuje na lokalnu samoupravu, jer u tom slučaju pitanje je da li će lokalna samouprava imati dovoljno sredstava za ovu nadoknadu. Iz svih ovih razloga mi ćemo glasati protiv ova dva predloga zakona - i protiv Predloga zakona o zdravstvenoj zaštiti, i protiv Predloga zakona o zdravstvenom osiguranju. Zahvaljujem na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima predsednik poslaničke grupe DOS, narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospođo Mićić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, pokušao bih u ovu našu raspravu koja je, bar po mom mišljenju, otišla dosta izvan okvira u kojem bi trebalo da se kreće, da unesem neki red. Dakle, danas ne razgovaramo o reformi srpskog zdravstva, koja se sasvim sigurno mora sprovesti i koja se objektivno nije mogla sprovesti za samo godinu dana jer ne postoji nijedna država u tranziciji koja je sprovela tu reformu za 365 dana. Govorimo o usaglašavanju ovog segmenta zakonodavstva sa radnim zakonodavstvom, dakle o nečemu što bi trebalo da predstavlja stavljanje znaka jednakosti između zakona o zdravstvenom osiguranju, odnosno zakona o zdravstvenoj zaštiti i Zakona o radu. Oni koji se suprotstavljaju ovakvoj vrsti inicijative zapravo podržavaju "bezakonje" koje je proisteklo iz činjenice da dva zakona nisu usaglašena. Mislim da svi koji su do sada govorili kritički o ovim zakonima, posmatrajući ih pre svega kroz njihove reformske kontekste, zaboravljaju činjenicu da niko ovim nije ni pokušao da reformiše srpsko zdravstvo. Kada govorimo o stanju srpskog zdravstva, mislim da ne govorimo o SPS-u, o SRS-u, o DS-u, o DSS-u, govorimo o društvu koje ima pravo da se leči i u tim situacijama ima pravo da ne istura u prvi plan partijski ili politički kontekst. Dakle, mi govorimo o problemu koji je jedan od najozbiljnijih i najdubljih, problemu koji ne može biti rešen ovakvom vrstom inicijative o kojoj danas razgovaramo. Kada se upire prstom u ovu vladu i traže njeni rezultati, ne može se zanemariti činjenica koja zapravo ovu vladu predstavlja Vladom koja je kao svoj prioritet istakla reformu zdravstva i koja je tu reformu započela, pre svega kroz personalnu, dakle kadrovsku obnovu, i potom kroz zakonsku obnovu koja u izvesnoj meri kasni, pre svega zbog političkih problema koji su proistekli unutar naše koalicije i koji ne mogu imati opravdanja, ali koji su takođe realni. Dakle, nasledili smo srpsko zdravstvo koje je imalo dug od dve milijarde maraka. Jednu petinu našeg društvenog proizvoda Fond za zdravstveno osiguranje je nasledio kao minus. Nasledili smo srpsko zdravstvo koje, proporcionalno onome što je uloženo u prethodnoj deceniji, počiva na tehnološkoj opremljenosti zastareloj četvrtinu veka; 25 godina tehnološki zaostajemo u ovom trenutku u najisturenijim segmentima našeg zdravstva za svetom. Ako vam tako nešto nije jasno kroz ovakav jezik brojki, pogledajte na šta liči Institut za onkologiju, pogledajte na šta liči Tiršova, pogledajte na šta liče domovi zdravlja, na šta liči Prva hirurška, Klinički centar i pogledajte odnos zaposlenih i rezultate njihovog rada. Mislim da ovde možemo da razgovaramo o konkretnim činjenicama i bilo bi dobro da se usmerimo na to, dakle da razgovaramo o dopunskom radu, o prekovremenom radu i radu u smenama. Ona argumentacija kojom se ruši sistem rada u smenama nije prihvatljiva i nije održiva. Tačno je da takvog primera nema u Evropi, ali nema ni takve situacije u Evropi, kakva je ova sa kojom se mi danas suočavamo. Koliko košta prekovremeni rad ovu državu, a koliko košta rad u smenama? I, da li svi oni koji svakog prvog primaju platu tu platu zarađuju kroz isti rad? To neko može zvati uravnilovkom, ali je to naša situacija koju smo pokušali da otklonimo, između ostalog i onom uredbom koja nije imala puno efekata i koja je u svojoj postavci bila pogrešna jer je praktično izjednačila neke vrste rada koje same po sebi nemaju nikakvih dodirnih tačaka. Dakle, smenski rad je nešto što se mora podržati. Situacija je takva da mi nemamo sredstva za prekovremeni rad. Najbolje lekari među sobom znaju ko koliko od njih radi i te razlike su velike, ali su te razlike praktično anulirane svakog prvog u mesecu kada za svoj rad prime platu. Vi imate lekare koji operišu po 12 sati dnevno, ali su oni presedani u svojim sredinama i njih nema puno. Mi jednom moramo staviti tačku na takvu vrstu ponašanja i potom ući u reformu koja će ispraviti sve one nelogičnosti koje ponajviše plaćaju građani i lekari koji su dužni da se staraju o našem društvu i tom njegovom segmentu. Mislim da je ideja dopunskog rada nešto što svaki lekar treba da podrži i nisam prepoznao nikakav racionalni argument u kritici ove vrste izmene koju su izrekli moji prethodnici sa ove govornice. Dakle, dopunski rad je legalizovanje aktivnosti lekara u onim situacijama u kojima on mimo svog radnog mesta može da se angažuje u nekoj drugoj bolnici, u nekoj drugoj zdravstvenoj ustanovi, bez obzira da li je reč o društvenom ili privatnom sektoru. Što se tiče ugovora o volonterskom radu, odnosno ugovora o dopunskom radu, to je samo pravo regulisanja nečega što je i do sada postojalo u našem životu i nečega što je, zbog toga što nije bilo pravno regulisano, proizvodilo mnoge nelogičnosti i opterećivalo one koji se na ovakav način tretiraju. Klauzula o prekovremenom radu postoji. Niko ne isključuje mogućnost prekovremenog rada, ali se limitira vreme tog prekovremenog rada i utvrđuju okolnosti pod kojima se može prekovremeno raditi. Mislim da možemo razgovarati i o nekim pogrešnim, odnosno lošim posledicama koje prate smensko organizovanje rada u zdravstvenim ustanovama, u onim situacijama u kojima je reč o malim zdravstvenim ustanovama ili u kojima dolazi do neravnopravnosti pacijenata, s obzirom da nisu došli u pravu smenu kod lekara. Zato vas ja pozivam da se vratimo korak unazad i da pogledamo kako je organizovan sistem osnovne zdravstvene zaštite. Tamo postoje smene, pa kada vodite svoje dete kod pedijatra, vi pratite da li taj lekar radi ponedeljkom pre podne ili radi popodne. Kada odlazite kod lekara opšte prakse, vi pratite da li onaj lekar koji vas leči godinama, koji ima vaš zdravstveni karton i koji vas poznaje upravo onako kako je potrebno da vas poznaje lekar da bi mogao pažljivo da uradi taj posao, radi pre ili po podne. Taj sistem će se preneti i na onaj segment zdravstva koji je do sada ostao mimo takve vrste radnog angažovanja. Ali, to nije ničiji hir. To je naša potreba. Oni koji misle da to nije realno neka kažu gde se nalaze sredstva u budžetu Republike Srbije kojima se može plaćati prekovremeni rad i kojima se može tolerisati nešto što u svetu ne postoji. Radni dan lekara u Evropskoj uniji počinje u 9,00 časova, a prestaje u 18,00. Radni dan našeg lekara počinje u 7,00 časova, a prestaje u 14,00 popodne. Mi dopunski, odnosno prekovremeni rad zapravo pokrivamo od 14,00 do 7,00 časova narednog dana. To ova država ne može da plati. Bolje je pošteno reći ljudima nego ih gurati u neki posao iz koga se posle izlazi sa minusom od dve milijarde ili sa uništenim bolnicama. Ova vlada i ova poslanička grupa pažljivo nastupa u segmentu zdravstvenog osiguranja, u segmentu zdravstvene zaštite, pažljivo nastupa u reformi zdravstva. Žao nam je što je ona politizacijom ometena, ali mislim da nemamo u ovom trenutku drugačiji izbor od onog kojem pribegavamo, uz obavezu da ministar zdravlja, koji će biti izabran nakon izmena Zakona o ministarstvima, nadoknadi sa svojim zaposlenima sve ono što nije urađeno u periodu od septembra meseca, pa do danas. Dakle, ovi primeri koji su izneti su neodrživi. Citiranje roka u kome se mora obaviti operacija, vremena koliko operacija traje, podsećanje da porođaj traje 12 sati, nešto je što je potpuna besmislica. Mislimda bismo mogli da doprinesemo kvalitetnom rešavanju ovog problema ako bismo partijske knjižice bar u ovoj situaciji ostavili u džepu od svog sakoa ili u tašnici, torbi, ukoliko je reč o nekim našim gospođama ili gospođicama, koleginicama. U svakom slučaju, podržaćemo ovaj zakon. Oni koji misle da ga ne treba podržati konfrontiraju zdravstvo sa Zakonom o radu i time podržavaju bezakonje.
Pravo na repliku, narodni poslanik Dejan Mihajlov, predsednik poslaničke grupe DOS-DSS.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo uvaženi poslanici, lako je od svake konkretne stvari napraviti demagošku raspravu, kao što smo malopre čuli, i sve iskoristiti da se optuže ovi za antireforme, ovi za ono. Ako je šest članova ovog zakona sve što je Vlada uradila za reformu zdravstva po pitanju zakona, onda je ta vlada stvarno reformska. Ako se vi sa ovih šest članova hvalite da ste reformska vlada i da unosite reforme u zdravstvo, onda ja ne znam šta su reforme. Ako ste vi najreformskija vlada u Evropi u ovom trenutku, onda su vam reforme ono na šta se sveo ovaj zakon, a to je šest članova. Dame i gospodo, dajte da vidimo reformske zakone, da vidimo kako se nabavljaju lekovi, da li u kolegijumu Vlade ima jačih i da li je zaključak kolegijuma Vlade jači od zaključka Vlade po pitanju nabavke lekova, da vidimo kako se nabavljaju lekovi, kako to funkcioniše, da vidimo šta i kako u ovoj državi funkcioniše po pitanju nabavke lekova i po pitanju organizacije zdravstva. Dajte da vidimo kako se smenjuju direktori u zdravstvu, da li može vršilac dužnostida potpisuje razrešenja direktora zdravstvenih centara ili šta već ostalo. Mi iz DSS-a, to se vidi po listi onih koji su govorili o ovoj tački dnevnog reda, a to su isključivo ljudi koji se razumeju u zdravstvo, nismo hteli da politizujemo ovu raspravu; ona se uglavnom odnosila na stručne ljude koji su iznosili stručne primedbe i koji su na taj način raspravljali. Ovo što smo sada čuli je jedna obična politizacija jedne teme kao što je zdravstvo, koje obuhvata najveći deo naših građana koji svi imaju potrebu da se leče. Mi iz DSS-a pre svega smatramo da ovaj zakon, kao takav, (naravno glasaćemo za njega) jeste nešto što je promena, ali apsolutno nedovoljna, nešto što je usklađivanje sa Zakonom o radu i kao takav ćemo ga podržati, ali je to nešto što je apsolutno nedovoljno, neadekvatno. Smatramo da reformska Vlada treba da nam pruži više, nego što je šest članova i protivzakonito smenjivanje direktora zdravstvenih centara po Srbiji.
Pre nego što završimo, samo kratko obaveštenje: sednica Zakonodavnog odbora održaće se u pauzi sednice, u 14,00 časova, u sali I u prizemlju.