Etter ønske frå finanskomiteen vil presidenten gjere framlegg om at taletida blir avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe og 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten gjere framlegg om at det ikkje blir gjeve anledning til replikkar etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det blir sett på som vedteke.
Vi har delvis hatt denne debatten allerede i Stortinget i forbindelse med et representantforslag fra Venstre, så jeg skal begrense debatten så langt det er mulig. Men noen ord er allikevel på sin plass. I proposisjonen fremmes forslag om endringer i sentralbankloven. Det foreslås å lovfeste regnskaps- og bokføringsregler for banken, å innføre en ekstern revisjonsordning samt å stille krav om internrevisjon. Videre foreslås å lovfeste representantskapets og hovedstyrets tilsyns- og kontrollansvar. Komiteen er enig i det meste av det departementet foreslår, ikke minst at styrings- og kontrollstrukturen for Norges Bank må utvikles i tråd med beste internasjonale praksis og anerkjente prinsipper for god virksomhetsstyring og god sentralbankstyring. Komiteen mener for øvrig at en styringsstruktur for kapitalforvaltingen av høyeste internasjonale klasse, med klare mandater og rollefordeling, tett oppfølging og kontroll samt gode offentlige rapporteringsrutiner – og det understreker jeg – er en nødvendig premiss for å sikre bred tillit til selve forvaltingsmeldingen. Så har det vært spørsmål – og det er her divergensen kommer – om hvem som skal stå for revisjonen. Flertallet går, i tråd med representantskapets og Regjeringens anbefaling, inn for at man får en ekstern revisor, og at det selvfølgelig bør være en som har bred kompetanse i å forvalte den type fond vi her for en stor del snakker om. Vi har også merket oss at Riksrevisjonen har skrevet brev både til kontroll- og konstitusjonskomiteen og til finanskomiteen, der de gir uttrykk for at de ønsker seg revisjonsoppdraget. Når flertallet ikke har gått inn på den ordningen, henger nok det sammen med at Riksrevisjonen p.t. ikke har den kompetansen som er nødvendig. De må i tilfelle få den utenfra, og da er det spørsmål om det er noe bedre enn en revisjon utført av de selskaper som faktisk har noe å sammenligne med, og som ikke minst kan bidra til en korrekt verdifastsettelse. Vi merker oss også at dette er den samme ordningen som Folketrygdfondet har, og som Riksrevisjonen i sin tid anbefalte for det fondet. Men like fullt har Riksrevisjonen ansvar for å gjennomføre forvaltningsrevisjon av finansministerens myndighetsutøvelse overfor Norges Bank samt å revidere verdien i statsregnskapet på posten Statens pensjonsfond – Utland. Vi understreker betydningen av at begge disse oppgavene blir gjennomført med høy kvalitet, og legger til grunn at Riksrevisjonen fortsatt vil ha full adgang til å innhente den informasjonen fra både Finansdepartementet og Norges Bank som Riksrevisjonen selv mener er nødvendig i disse sakene for å kunne løse sitt oppdrag på en tilfredsstillende måte. Avslutningsvis er det grunn til å merke seg at en samlet komité mener det kan være hensiktsmessig at departementet i neste års forvaltningsmelding belyser nærmere hvilke fordeler og ulemper som dagens organisering av det operative forvaltningsansvaret innen Norges Bank har, sammenlignet med en forvaltningsorganisajon ledet av et styre direkte utpekt av Finansdepartementet. Vi har hatt en ordning, og den har fungert. Men det er også med jevne mellomrom god grunn til å se på om dette er en ordning vi også skal ha for framtiden, og det oppdraget til Regjeringen står altså en samlet komité bak. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.
Jeg skal ikke gjenta det som saksordføreren har redegjort for på en utmerket måte. Jeg vil bare vise til at vi har debattert denne saken tidligere i uken i forbindelse med St.meld. nr. 20 for 2008–2009 og dokumentforslaget fra Venstre. Jeg har likevel lyst til å knytte noen kommentarer til den konkrete saken, og jeg vil også vise til at finanskomiteen har avviklet en egen høring med representantskapet i Norges Bank i denne saken og fått en klar tilbakemelding om at de ikke har motforestillinger til de foreslåtte endringene. Jeg vil også peke på at de under høringen støttet Regjeringens forslag om at dagens ordning, der representantskapet oppnevner en sentralbankrevisor som formelt er ansatt i banken, skal oppheves. Så over til det som gjorde at jeg ønsket å ta ordet, og det er at det er ulikt syn i spørsmålet om endringer med hensyn til eksternrevisjon, der Fremskrittspartiet og Venstre har merknader og forslag om at Riksrevisjonen skal ha ansvaret for revisjonen. Jeg har her lyst til å belyse historikken litt. Stortinget har valgt å lovfeste at representantskapet i Norges Bank skal være kontrollorganet for sentralbanken. Det er etter min mening sentralt at det organet som skal godkjenne regnskapet, har rett til å oppnevne revisor og også skal kunne stille krav om hvordan revisoroppdraget skal gjennomføres. Det er videre slik at sentralbankloven fastsetter at det samme representantskapet skal føre tilsyn med bankens drift, føre tilsyn med at reglene for bankens virksomhet blir fulgt, og sist, men ikke minst, fastsette bankens regnskap. For meg virker det unaturlig at Riksrevisjonen både skal revidere Finansdepartementet på vegne av Stortinget, og samtidig utføre revisjonsoppgaver Finansdepartementet har bedt representantskapet om å få utført. Etter min mening er det prinsipielt betenkelig og ikke riktig at departementet skal gi oppdrag til sin «egen» revisor. Er ikke dette uheldig, så vet ikke jeg. Jeg vil også vise til at Folketrygdfondet, som er ansvarlig for den operative delen av forvaltningen av Statens pensjonsfond – Norge, har samme ordning med eksternt valgt revisor. Da det ble opprettet som særlovsselskap, valgte Stortinget å overføre revisjonsansvaret fra Riksrevisjonen til eksternt valgt revisor. Så vil jeg avslutningsvis vise til Riksrevisjonens brev til Finansdepartementet 15. mars 1984, der Riksrevisjonen gikk inn for en ordning med ekstern revisor i sin høringsuttalelse til dagens sentralbanklov. Det vil si at den foreslåtte revisjonsordningen er i samsvar med det som Riksrevisjonen tok til orde for den gang. Helt konkret sier Riksrevisjonen at man antar at revisjonen i Norges Bank bør organiseres på samme måte som for de øvrige statsbankene. For disse har man en ordning med eksternt valgt revisor som er ansvarlig for revisjonen. Og da er mitt spørsmål: Hva er det som er så prinsipielt forskjellig? Jeg vil helt til slutt anbefale Odelstinget å støtte komiteens innstilling.
La meg aller først takke saksordfører for en god redegjørelse for saken. Fremskrittspartiet mener det er helt avgjørende at styringsstrukturen for kapitalforvaltningen i Norges Bank er av høyeste internasjonale klasse med klare mandater og klar rollefordeling, tett oppfølging og kontroll samt gode offentlige rapporteringsrutiner. Dette er helt nødvendig for å sikre bred tillit til forvaltningsmodellen. Fremskrittspartiet støtter derfor de fleste av de lovendringsforslagene Regjeringen legger frem i denne proposisjonen. Dagens revisorordning, der representantskapet oppnevner en sentralbankrevisor som formelt er ansatt i banken, imøtekommer ikke kravene nevnt ovenfor, og Fremskrittspartiet er enig i at denne ordningen bør opphøre. Fremskrittspartiet deler imidlertid ikke flertallets syn om at revisjonen av Norges Bank bør foretas av en ekstern revisor. Vi mener tvert imot at Riksrevisjonen som kompetent organ bør overta revisjonen av banken. Fremskrittspartiet viser i den forbindelse til riksrevisjonsloven § 9, hvor det presiseres at Riksrevisjonen har ansvar for revisjon av statsregnskapet og alle statlige fond. Da den vesentligste del av statens kapital forvaltes av Norges Bank, mener Fremskrittspartiet at en helhetlig revisjonsordning under Riksrevisjonen best vil bidra til den nødvendige innsikt, forståelse og rapportering til oppdragsgiver. Riksrevisjonen vil, som ansvarlig revisor for Norges Bank og Statens pensjonsfond – Utland, sørge for tilknytning til internasjonal finansfaglig revisjonsekspertise tilsvarende dagens ordning i Norges Bank. Fremskrittspartiet mener en slik ordning bedre vil ivareta Stortingets mulighet til å kontrollere at bankens virksomhet utøves i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. Jeg tar dermed opp forslag nr. 1, som Fremskrittspartiet fremmer sammen med Venstre. Jeg vil gjøre oppmerksom på at det er en feil i overskriften i forslaget. Det står: «Ny § 30 skal lyde». Det skal stå: «Ny § 30 a skal lyde». Det har jeg fått beskjed om å meddele.
Representanten Christian Tybring-Gjedde har teke opp det forslaget han refererte til.
Jeg har også bare noen få merknader. Jeg viser til debatten i Stortinget om dette temaet, og takker saksordfører både for godt arbeid med innstillingen og for innlegget, som jeg gir min tilslutning til. Jeg har bare noen få merknader fra Høyres side. Vi ser på det som nå legges frem, som en videreføring av et moderniseringsarbeid som har foregått både under denne og under den forrige regjering. Vi fremmer imidlertid et konkret forslag om at det skal utpekes et eget styre for Statens pensjonsfond – Utland. Vi mener at fondets størrelse tilsier at det bør være et eget styre for fondet som får den adekvate eller hensiktsmessige kompetanse samlet i sitt styre. Vi mener at oppgavene er så forskjellige at det vil være en fordel å ha et eget styre for Statens pensjonsfond – Utland. Høyre tar sammen med Venstre opp spørsmålet om oppnevningspraksisen til representantskapet. Her er det ikke naturlig å fremme et forslag, i og med at det er Stortinget som oppnevner representantskapet. Vi påpeker imidlertid at dagens oppnevningspraksis kan innebære at representantskapet ikke får den samlede og nødvendige kompetanse som oppgavene for representantskapet skulle tilsi. I og med at det er den enkelte partigruppe som oppnevner sine medlemmer, har vi ingen garanti for at representantskapet samlet sett får den kompetansen som det bør ha. Vi varsler derfor at Stortinget bør drøfte dette når medlemmer til representantskapet skal oppnevnes i neste runde, slik at man eventuelt kan vurdere om det bør være en annen praksis for oppnevning. Med dette tar jeg opp forslaget som Høyre fremsetter sammen med Venstre.
Representanten Jan Tore Sanner har teke opp det forslaget han refererte til.
Jeg skal ikke si så mye. Jeg vil bare vise til den debatten vi hadde tidligere og henvise til det saksordføreren var inne på, nemlig at Riksrevisjonen har en selvstendig mulighet til å gå inn og revidere forvaltningen og har ansvaret for det, etter oppdrag gitt av oss. Riksrevisjonen har jo gjennomført en forvaltningsrevisjon senest for noen få år tilbake, i fjor eller i forfjor, knyttet til deler av forvaltningen og investeringsstrategien. Jeg ønsker for all del Riksrevisjonen hjertelig velkommen til – jeg synes det er positivt – med jevne mellomrom å gjøre en jobb i forhold til å se alle de innspillene vi gir og det regelverket vi fastsetter når det gjelder Statens pensjonsfond, og at de følger opp det ansvaret hvis de synes det er behov for det. Når det gjelder forslaget fra Høyre og Venstre, vil jeg bare si at jeg synes det er et litt merkelig forslag. Vi har sagt at vi skal ha en diskusjon framover om strukturen og forvaltningen generelt. Det lå i den diskusjonen vi hadde om Statens pensjonsfond. Men å opprette to styrer som skal sitte over samme organ – Norges Bank – og konsentrere seg om to forskjellige ting, slik at direktøren i Norges Bank skal forholde seg til to forskjellige styrer i forskjellige saker, synes jeg er et underlig forslag, og det vil bli uryddig. Men vi har god mulighet til å diskutere bredt og i vid forstand hvordan vi kan sørge for at pensjonsfondet under Norges Bank drives på best mulig måte i tiden som kommer, og hvordan det skal skje etter hvert som pensjonsfondet vokser seg større og større. Det er en oppgave av formidabelt annerledes karakter enn da Norges Bank overtok ansvaret på 1990-tallet. Så den diskusjonen ønsker jeg vi skal ha i tiden som kommer, akkurat som vi gjorde under pensjonsfonddebatten tidligere. Men jeg synes at det forslaget Jan Tore Sanner fremmer på vegne av Høyre og Venstre, er et underlig forslag.
Jeg kan neppe påta meg oppgaven å bringe noe nytt inn i debatten som ikke har vært berørt tidligere, enten av saksordføreren – som jeg synes på en utmerket måte gikk igjennom flertallets syn på Regjeringens forslag – eller av de talerne som har hatt ordet på vegne av regjeringspartiene. Men det er verdt å merke seg at på de aller fleste punktene i denne saken er det bred enighet i Stortinget. Først vil jeg kvittere ut det ønsket som en samlet komité har, om å gå igjennom argumentasjonen for hvorfor forvaltningen av Statens pensjonsfond – Utland er lagt til Norges Bank. Det synes jeg det er rimelig og nødvendig å gjøre. Vi har gode erfaringer med å organisere arbeidet med Statens pensjonsfond slik de gjør det. Vi har gode erfaringer med at det er Norges Bank som forvalter fondet, men man skal alltid sørge for å begrunne de hovedvalg som er foretatt når det gjelder fondet, og på en slik måte at det er størst mulig eierskap til organiseringen av det. Jeg ser fram til å kunne legge fram en vurdering av disse spørsmålene på et senere tidspunkt. Så til de to spørsmålene der det er en uenighet i komiteen. Det ene dreier seg om hvem som skal være den eksterne revisoren for Norges Bank. Fremskrittspartiet og Venstre har foreslått Riksrevisjonen. Bakgrunnen for å fremme denne saken er at vi ser at det er en krevende organisering når det gjelder tilsyn og kontroll med og revisjon for Norges Bank, og at det har vært behov for både å klargjøre og å tydeliggjøre hva som er de ulikes ansvarsområder – men også å sørge for at man har en ekstern revisor. Det er bred enighet om at man ikke kan ha en revisor for Norges Bank som er ansatt i Norges Bank. Det jeg oppfatter er svakheten i forslaget om å gi Riksrevisjonen i oppdrag først å være ekstern revisor for Norges Bank og deretter ha revisjonsansvar med hensyn til forvaltningsrevisjonen som gjelder Finansdepartementet, er at forslagsstillerne glemmer at det er et representantskap i Norges Bank som har tilsynsansvaret for Norges Bank – det er hjemlet i Grunnloven § 75 c, hvis jeg ikke husker helt feil, at man skal ha den typen tilsyn – og det gir uklare oppfatninger om hva som er representantskapets rolle, stilt opp mot Riksrevisjonens rolle, for Riksrevisjonen er også Stortingets organ. Derfor mener jeg det er viktig å styrke representantskapets tilsyn, ved at deres revisjonsansvar understrekes slik vi nå organiserer det. Jeg er veldig glad for at det er bred enighet i Odelstinget om denne saken. Så til spørsmålet om styret og det å ha to styrer i en institusjon. Her er jeg enig med representanten Holmås, som har vært inne på dette. Det har også mange andre. Jeg tror det er meget krevende å ha to sidestilte styrer for ulik virksomhet samlet i én institusjon. Det er bakgrunnen for at dette ikke er fremmet. Det er viktig og riktig å sørge for at hovedstyret har nødvendig kompetanse til å utføre dette oppdraget. De knytter også til seg ekstern kompetanse for å kunne gjøre jobben skikkelig. Jeg skal ikke blande meg inn i hvordan Stortinget utnevner representantskapet – eller hva man legger vekt på når man setter sammen representantskapet. Men innlegget fra Jan Tore Sanner understreker jo nettopp at representantskapet er Stortingets organ, et organ som fører tilsyn med Norges Bank, med bakgrunn i oppdrag gitt i Grunnloven. Det understreker vel egentlig også det dilemmaet man kommer i hvis man ønsker at Riksrevisjonen skal være ekstern revisor i dette spørsmålet.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, sjå side 853]]
I denne proposisjonen blir det fremma forslag om nye føresegner og endringar av føresegner i ei rekkje lovar på finansmarknadsområdet. For det første blir det foreslått ei ny føresegn i verdipapirfondloven som opnar for samanslåing av verdipapirfond. Vidare blir det foreslått endringar i forsikringsverksemdsloven, med sikte på å betre konkurransen i marknaden for fripolisar, pensjonskapitalbevis og individuelle pensjonsavtalar. Det blir også forslått ei endring i rekneskapsloven, som inneber at børsnoterte føretak som ikkje utarbeider konsernrekneskap, skal ha plikt til å utarbeide årsrekneskap i samsvar med internasjonale rekneskapsstandardar. Vidare blir det foreslått å ta inn i sentralbankloven og banksikringsloven ei presisering av at kravet i finansavtaleloven § 45 om samtykke frå låntakar dersom lånefordringa blir pantsett eller avhenda, ikkje skal gjelde ved pantsetting eller avhending av lånefordringa til Norges Bank og Bankenes sikringsfond. Det blir foreslått enkelte tekniske endringar i verdipapirfondloven kapittel 6. Det blir vidare foreslått ei teknisk endring i føretakspensjonsloven og i innskottspensjonsloven som skal sikre at det er samsvar mellom den plikta føretaket har til å opprette pensjonsordning etter lov om obligatorisk tenestepensjon, og det tilgjenget føretakspensjonsloven og innskottspensjonsloven gir til å opprette pensjonsordning. Etter ønske frå Kredittilsynet blir det foreslått at Kredittilsynet skiftar namn til Finanstilsynet for betre å reflektere tilsynets verksemd, sidan tilsynet omfattar både bank-, forsikrings- og verdipapirverksemd. Det er brei einigheit i komiteen, og alle vedtaka er samrøystes, men det er nokre merknader der det er nokre skilnader mellom opposisjon og posisjon i den eine merknaden, og mellom Framstegspartiet og resten i den andre. Den første merknaden gjeld kapittel 2, samanslåing av verdipapirfond. Der har ein samla opposisjon peika på at det har gått lang tid for å få til denne lovendringa, og at ein er tilfreds med og glad for at det no har blitt fremma lovendringsforslag. Ein ønskjer òg at det tek til å gjelde så raskt som praktisk mogleg. Det har ikkje posisjonen gått inn på, men eg går ut frå at ein i alle høve les at dette er ein samla opposisjon, og at ein ønskjer at dette skjer så raskt som mogleg. Det kjem først og fremst av at bransjen er utolmodig, og at ein ønskjer å få dette på plass. Så er det ein merknad i kapittel 8. Merknaden omfattar dette med namneendring, frå Kredittilsynet til Finanstilsynet. Heile komiteen er einig om dette, men det som ein er ueinig om her, kan kanskje oppfattast som ein liten bagatell. Det er dette som går på kostnadene til dette. Saksordføraren har sendt brev til Finansdepartementet og bedt om ei oversikt over kor mykje denne namneendringa kostar i kroner og øre. Det ein har fått som svar, er at «merkostnaden ved navneendring er derfor ikke betydelig». Det som det blir vist til, er at namneendringa skal skje samtidig med at tilsynet flyttar, og at det derfor ikkje blir store kostnader. Det hadde likevel vore ryddig og greitt å få ei stadfesting av kva dette kostar. Når Finansdepartementet ikkje ønskjer å seie kva dette kostar i kroner og øre, kan det kome av to ting. Det eine kan vere at Finansdepartementet ikkje har oversikt over kva det kostar. Det andre kan sjølvsagt vere at ein ikkje ønskjer å gå ut og informere Stortinget om det. Framstegspartiet har likevel tillate seg å skrive ein merknad om at vi er litt i tvil om kva omgrepet «ikke betydelig» betyr i kroner og øre, men vi legg til grunn at kostnadene til namneendringa ikkje skal overstige 1 mill. kr. Dette er altså ikkje fleirtalet, dei andre partia, med på, og vi er framleis noko i tvil om kva omgrepet «ikke betydelig» betyr. Betyr det 5 mill. kr? Betyr det 10 mill. kr? Det kunne vore greitt å få oppklart det. I alle høve står heile komiteen samla om vedtaka, og det er altså berre to merknader som skil komiteen i denne saka.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, sjå side 855]]
Etter ønske frå finanskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 1 time og 5 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 20 minutt, Framstegspartiet 15 minutt, Høgre 10 minutt, Sosialistisk Venstreparti 5 minutt, Kristeleg Folkeparti 5 minutt, Senterpartiet 5 minutt og Venstre 5 minutt. Vidare vil presidenten foreslå at det blir gjeve høve til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg av hovudtalarane til kvar partigruppe og fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarliste utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er sjå på som vedteke.
Denne lovproposisjonen og innstillingen fra finanskomiteen om kapital- og organisasjonsformer i sparebanksektoren som vi nå behandler i Odelstinget, er viktig, og det har vært en lenge etterlengtet sak. I hovedsak innebærer lovforslaget at det tas inn tre nye kapitler i finansieringsvirksomhetsloven, om sparebanker og finansinstitusjoner som ikke er organisert i aksjeselskaps form. Det moderniserte regelverket knytter seg til henholdsvis kapitalforhold og grunnfondsbevis, struktur- og foretaksendringer samt finans- og sparebankstiftelser. Endringsforslagene har vært igjennom en lang og grundig prosess. Den bygger bl.a. på innspill fra Rammevilkårsutvalget nedsatt av Sparebankforeningen og senere Banklovkommisjonens innstilling, som ble avgitt i desember 2008. Det hører også med til historien at det våren 2008 var ute på høring et forslag til løsning ikke minst med hensyn til utvanningseffekten som ut fra innvendingene som kom i høringsrunden, ble trukket – bl.a. var innvendingene at utbyttebrøkordningen, som var foreslått, kunne virke komplisert. Det som nå fremmes fra Regjeringens side, har med andre ord vært gjenstand for en særdeles omfattende prosess, der ikke minst sparebanksektoren selv har kommet med konstruktive innspill. Lovforslaget legger vekt på å sikre videreføring av tradisjonell sparebank og grunnfondsbevisbank som hovedmodeller i sparebanksektoren. I tråd med Soria-Moria-erklæringen har Regjeringen vært opptatt av at bl.a. sparebanker skal ha rammebetingelser for grunnfondsbevis som gjør at dette framstår som realistiske alternativ til aksjer. Fra sparebankhold er det generelt pekt på behovet for å utvikle regelverket om grunnfondsbevis, slik at kapitalinstrumentet blir bedre egnet til innhenting av kapital til sparebanker som har behov for ny egenkapital, dette enten som grunnlag for eller videreutvikling av virksomhet. Samtidig skal det fortsatt være mulig å omdanne en sparebank til aksjesparebank. Det foreslås en rekke endringer som skal bidra til å gjøre dagens grunnfondsbevis konkurransedyktig med aksjer. Banklovkommisjonens forslag har fått bred tilslutning, og departementet har strammet opp forslaget på enkelte punkter i den proposisjonen som nå foreligger. Dette gjelder bl.a. Kredittilsynets mulighet til å gripe inn, prosedyrer for å melde og godkjenningsplikt i forhold til størrelsen på den samlede utbyttedelen. En målsetting med endringene er, som nevnt tidligere, at sparebanker og andre foretak som ikke er organisert i aksjeselskaps form, fortsatt skal kunne utgjøre et vesentlig innslag i det norske finansmarkedet. Gjennom disse lovendringene har en tilstrebet å legge til rette for rammevilkår som i praksis muliggjør foretaksendringer og strukturtilpasninger uten at det skal være påkrevet å gjennomføre omdanning til foretak i aksjeselskaps form. Rammene for at en sparebank skal kunne omdannes til aksjeselskap, skal fortsatt være snevre. Departementet foreslår at det ved vurdering av om det skal gis tillatelse til omdanning, skal legges vekt på at sparebanker som hovedregel bør være organisert som vanlig sparebank eller sparebank med eierandelskapital. Et annet vesentlig element som skal vektlegges, er om og hvordan virksomheten planlegges videreført lokalt. Det skal videre legges vekt på en konsesjonspraksis hvor transaksjoner med formål å restrukturere den eierløse kapitalen i sparebanker for kommersielle formål, kan avvises. Regelverket skal ikke legge til rette for at de store sentralt lokaliserte institusjonene skal kunne ekspandere ved å kjøpe opp innmaten i lokale sparebanker, for deretter å legge ned lokalkontorene. Jeg vil også vise til at det presiseres i lovteksten at hovedbegrunnelsen for omdanning skal være behovet for egenkapital. Dette betyr igjen at konsesjonsmyndighetene må legge avgjørende vekt på om det vil være vanskelig å hente inn tilstrekkelig ny kapital gjennom egenkapitalsbevis, og at omdanning til aksjesparebank fremtrer som den mest hensiktsmessige løsningen. Dette krever en særskilt begrunnelse fra bankens side. Det er også lagt stor vekt på at den lokale innflytelsen over sparebankenes virksomhet blir bevart, og ikke minst at den kapitalen som er opptjent over tid og avkastningen av denne, fortsatt skal komme det området hvor kapitalen er opptjent, til gode. Et sentralt tema i lovendringene som har vært et av de vanskeligste temaene, har hatt som formål å løse det såkalte utvanningsproblemet, som bidrar til å svekke grunnfondsbevisets stilling. Utvanning innebærer at grunnfondsbeviseiernes andel av bankens totale kapital over tid reduseres i forhold til den eierløse kapitalen. Grunnen til at dette kan skje, er at det oftest utbetales relativt mer i utbytte enn det som utbetales som gaver. Den løsningen som departementet etter hvert har kommet til, og som har bred tilslutning, er at utbyttemidler heretter skal fastsettes under ett for de to eiergruppene. Dette betyr at hver gruppe disponerer en like stor andel av overskuddet som utbyttemidler. Fra komiteens side er det gjennomført en åpen høring der proposisjonens forslag fikk bred tilslutning. Etter høringen er det fra flere hold, bl.a. fra Gjensidige, kommet innspill om at begrepet «eierandelsbevis» bør erstattes med «egenkapitalbevis». Dette er senere også støttet av representanter fra Sparebankforeningen. Begrunnelsen fra Gjensidige har bl.a. vært at de i undersøkelser har fått tilbakemelding om at begrepet «egenkapitalbevis» markedsmessig er å foretrekke framfor begrepet «eierandelsbevis». Dette begrepet som nå foreslås, er også i tråd med det som Banklovkommisjonen foreslo. Begrepet har vært diskutert, og det hører også med at Sparebankforeningen tidligere har sluttet seg til det forslaget departementet hadde om å bruke begrepet «eierandelsbevis». En samlet komité har hatt en pragmatisk tilnærming til navnebegrepet. En enstemmig komité har i sin innstilling endret lovteksten, der vi nå går inn for at begrepet «eierkapitalbevis» skal benyttes. Det er for øvrig stor samstemmighet både i merknader og forslag. Et forhold som en samlet komité har vært opptatt av, er det pågående arbeid i Europaparlamentet og EUs ministerråd knyttet til endring av kapitaldekningsdirektivene. Her viser komiteen til at når direktivene er vedtatt, må norske myndigheter vurdere eventuelle konsekvenser for det norske regelverket, og videre at departementet, om nødvendig, utarbeider forslag til høring av mulige endringer for det norske kapitaldekningsregelverket, der det da også blir en egen behandling av mulige endringer i norsk rett som følge av direktivene. Opposisjonspartiene Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre er i sine merknader opptatt av i at omdanningsadgangen til aksjeselskap eller allmennaksjeselskap ikke blir for snever, og mener at omdanningsadgangen må være reell, dette særlig ved kapitalbehov. Her vil jeg vise til hva jeg tidligere har nevnt i dette innlegget, og hva en samlet komité har sagt i Innst. O. nr. 41 for 2006–2007, i forhold til at ingen av modellene blir diskriminert, og at aktørene i bankmarkedet behandles likt. Det kan nok gjerne være nyanser i spørsmålet om når man skal bruke politisk skjønn når det ikke dreier seg om at omdanning er begrunnet i kapitalbehov. Innstillingen viser stor enighet i finanskomiteen om endringsforslagene, og ikke minst har det vært en konstruktiv dialog i arbeidet med innstillingen mellom alle partier. Det har vært stor tilslutning til Regjeringens opplegg, bortsett fra at en samlet komité, som nevnt overfor, har endret begrepsbruken i lovteksten fra eierandelsbevis til egenkapitalsbevis. Jeg anbefaler med dette komiteens innstilling.
Dette synes å være en kveld hvor finanskomiteen fremtrer gjennom en ganske uvanlig grad av samstemthet i de fleste saker. Saksordføreren har gjort veldig grundig rede for saken, som han pleier å gjøre i denne typen saker. Jeg skal derfor bare nøye meg med noen korte bemerkninger. Det er riktig, som saksordføreren sier, at denne saken har tatt svært lang tid, og bransjen og næringen synes nok også at den har tatt for lang tid. Men jeg tror at når resultatet foreligger, er man fornøyd med det slik som det er. Det viktige er nok ikke navnet på kapitalbevisene, som nå blir hetende egenkapitalbevis, men hvordan sparebankene, som er en så viktig næring og en så viktig finansieringskilde i Norge, kan kapitalisere seg, og ikke minst – i den tiden vi er inne i – hvordan de kan få lånt ut til og finansiert norsk næringsliv som en både motvekt og god konkurranse til forretningsbankene. Jeg er glad for at saksordføreren har tatt tak i den henvendelsen som Høyre i første omgang gjorde til Finansdepartementet, om prioriteringsrekkefølgen for egnekapitalbevis ved nedskrivning for å dekke underskuddene. Dette er en viktig sak, og det er bra at den er fulgt opp. Det er bra at en samlet komité nå er enig om å si at det arbeidet som pågår i EU og i Europaparlamentet om dette, og som kan endre betingelsene for prioriteringsrekkefølgen, må følges opp videre av Regjeringen, for å se hvilke konsekvenser det kan få for det norske regelverket. Det er klart at det er svært viktig – jeg skal ikke bruke ordet katastrofe, men det er svært viktig – hvis det skulle komme endringer som endrer på denne rekkefølgen, og det vil bli helt sentralt for konkurransekraften for de i dag nydøpte egenkapitalbevisene. Det er kanskje det viktigste som ligger i denne saken. Jeg har også lyst til å knytte noen få ord til adgangen til omdanning av bankene, som saksordføreren også var inne på. Jeg er glad for at også han nyanserte det en del, for departementet har en noe snever tilnærming til dette. Det er klart at det er en skjønnsavgjørelse hvorvidt man skal gi tillatelse til omdanning. Vi mener at denne adgangen til omdanning må være helt reell. Vi mener at skjønnsutøvelsen politisk ikke må gå på bekostning av at bankene må ha en høy grad av forutberegnelighet. Derfor blir det den enkelte banks både kommersielle og næringspolitiske vurderinger som må tillegges en betydelig vekt. Vi har skrevet, og det mener vi, at myndighetene må utvise stor varsomhet i å overprøve denne typen vurderinger fra bankene. Jeg oppfattet ikke at saksordføreren var enig i det, for i så fall hadde han sikkert sluttet seg til merknaden. Men jeg oppfattet at det var nyanser i dette som gjør at vi et stykke på vei er enige i at det skal være balanse mellom bankenes egne behov og ønsker, og myndighetenes politiske skjønn.
Vi er veldig for sparebanker og det er fordi sparebanker er lokalt forankret. De eies ikke av utenlandske eiere, og de kan ikke kjøpes opp av utenlandske eiere eller sentraliseres på samme måte som forretningsbanker kan. De har en viktig rolle i forhold til lokalt næringsliv, og de har en viktig rolle i forhold til kunnskap om og kjennskap til mennesker som bor og lever i lokalsamfunn. Det er bra med sparebanker. Sparebanker er det Norge har, og de er på mange måter det norske svaret på kooperative banker mange andre steder, der man har hatt en større grad av lokal forankring, og hvor de ikke er eid av forretningslivet, men av vanlige mennesker. Vi har i stedet hatt sparebankene med den lokale forankringen de har hatt. Derfor er vi i SV for å gjøre det som er nødvendig for at sparebankenes egenart skal kunne opprettholdes, og for at sparebankene skal kunne ha muligheten til å være konkurransedyktige overfor forretningsbanker i årene som kommer og i overskuelig framtid. Noe av det som sparebankene har gjort, er å sørge for å fornye det egenkapitalinstrumentet som gir dem tilgang til ny kapital, utenom den eierløse kapitalen som ligger i sparebankene med grunnfondsbevis – som vi nå gir et nytt navn og et mer moderne preg, og som gjør sparebankene mer konkurransedyktig når det gjelder å innhente kapital. Jeg har hatt kritiske innvendinger mot de moderniserte grunnfondsbevisene i forhold til den utvanningseffekten som ligger der, og det er på grunn av at grunnfondsbeviset i stor grad vanligvis har blitt sett på som et rentepapir som har hatt høyere avkastningskrav og høyere utbetaling enn det man har hatt av egenkapital fra forretningsbankene. Det betyr at dersom forretningsbanker og sparebanker har like stor avkastning på egenkapitalen sin, slik vi nå legger det opp, der man er nødt til å utbetale like mye penger i gaver eller avsetning til utbetaling til gaver, som det man har i prosentvis andel av den innskutte egenkapitalen gjennom grunnfondsbevis, vil det over tid kunne føre til en svekking av konkurransekraften, altså en stadig uttapping som er større enn det man har av egenkapital i forretningsbankene. Men sparebankene har sett det som avgjørende at de sikres tilgjengelig og tilstrekkelig kapital for å kunne hevde seg i konkurransen med forretningsbankene. Derfor slutter vi også opp om den nye grunnfondsbevisordningen, sånn som den ligger, og som saksordføreren redegjorde for på en utmerket måte. Vi husker jo tilbake til omdannelsen av DnB NOR til en aksjesparebank. Det er ingen tvil om at vi har vært kritiske til at det skulle være åpenhet, sånn som vi har sett i forbindelse med Bien Sparebank som ble omgjort til en aksjesparebank. Vi synes derfor at de kravene som vi nå setter når det gjelder omdanning til aksjesparebank, er gode presiseringer som er gjort av Regjeringen, og som vi slutter oss til fra SVs side og fra regjeringspartienes side. Det er gode og langsiktige vilkår som setter de nødvendige beskrankninger i denne omgang når det gjelder omdanning til aksjesparebanker. Med de argumentene slutter vi oss til Regjeringens framlegg.
Representanten kan bli stående, det blir replikkordskifte. Første replikant er Svein Flåtten.
Nå var det jo enighet her, sa Svein Flåtten i stad.
Ja, det er nettopp det som er poenget, for ofte når jeg hører representanten Holmås i denne sal, kjenner jeg ikke helt igjen de merknadene som han har vært med på. Derfor vil jeg bare prøve å klare ut litt av den enigheten som også jeg beskrev i mitt innlegg. Nå snakker Holmås plutselig om kooperative banker, han snakker om at sparebankene skal beholde sin egenart, og han snakker om at de ikke skal være eid av forretningslivet. Med det regner jeg at han mener investorer. Slik jeg har oppfattet endringene, gjør dette egenkapitalbevisene, som de nå heter, til et mer attraktivt investeringsobjekt som skal tiltrekke seg kapital, dvs. at investorer, næringsliv, forretningsliv o.a. skal investere. Det har de også gjort tidligere, men det skal bli lettere å få dem med. Slik har jeg oppfattet at saken er. Så denne replikken var bare for å forsikre meg om at også representanten Holmås egentlig mener dette.
Ja, det gjorde jeg jo klokkeklart i det jeg sa. Jeg snakket litt om de ulempene som vi ser på lang sikt når det gjelder de endringene vi gjør. Men vi er også dundrende enig i at for at sparebanknæringen skal kunne bestå, med muligheten og tilgangen til kapital, som de sier er helt nødvendig for at de skal kunne skaffe den kapitalen de må ha, er det nødvendig for oss å gjøre de endringene som vi nå foreslår å gjøre med grunnfondsbeviset. Svein Flåtten vet også utmerket godt at grunnfondsbeviset ikke er en aksje. Det er jo ikke å sidestille med en aksje. Man har ikke den samme innflytelsen som grunnfondsbeviseier som man har som aksjeeier eller A-aksjeeier i andre forretningsbanker. Det antar jeg også er hovedgrunnen til at man betaler ut høyere avkastning. Det er fordi man gir mindre innflytelse, altså at det følger mindre innflytelse med et grunnfondsbevis. Men slik er det. Vi er enige i denne saken. Og så tillot jeg meg å fremme noen av de innvendingene som det er mulig å komme med mot dette grunnfondsbeviset. Men vi er enige om å sørge for at sparebanknæringen får beholde sin posisjon sterk i det norske banksystemet.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Ot.prp. nr. 75 omhandler også omdanning av finansinstitusjoner som ikke er organisert i aksjeselskapsform, særlig omdanning av sparebanker. Sparebanker som har en dyktig ledelse, og som ikke er smittet av vekst-over-evne-sykdommen, har vist seg å gjøre en solid jobb og utfører bankhåndverket for sine kunder, sjøl i disse finanskrisetider, på en måte som er til alles tilfredshet. For et sparebanktilhengerparti som Senterpartiet er dette svært betryggende. Evnen til å omstille seg, slik Terra-Gruppen av sparebanker er et bevis på, viser at smått er godt, og at en evner å nyorganisere seg slik at både stordriftsfordeler og nærhet til kundene blir kombinert. Dette er å videreføre det beste i sparebanktradisjonen. Spørsmålet som i dag drøftes, er kriterier som må være oppfylt for at sparebanker kan omdannes til aksjeselskap eller allmennaksjeselskap. Regjeringa mener at denne adgangen bør være snever. Dette har Senterpartiets fulle støtte. Norge har tre hovedselskapsformer for banker: statseie ved statsbankene, aksjeeie ved aksjebankene og kundeide banker ved sparebankene. Disse ulike bankene har forskjellige formål og roller og tilhørende lovverk. Senterpartiet ser det som svært vesentlig å videreføre dette ulike særpreget, fordi eierformene utfyller hverandre og sikrer konkurransen i bankmarkedet. Konkurransen i privatkundemarkedet utøves i dag i hovedsak av sparebankene. Sparebanker kan ikke kjøpes opp, og selskapsformen er derfor også en robust eierform når Norge er underlagt reglene i EØS-avtalen – dette for å sikre nasjonalt eierskap i ei tid hvor det viser seg å få ny styrke og aktualitet. Etter Finansdepartementets vurdering er det et vesentlig hensyn å bevare den lokale tilstedeværelsen som de små sparebankinstitusjonene representerer. Det er et sentralt hensyn å unngå at virksomheter føres ut av lokalområdet på kortere eller lengre sikt, eller at virksomheten blir kjøpt opp, og lokalkontoret deretter lagt ned. Med sparebankenes mulighet for å innhente egenkapital gjennom egenkapitalbevis kan vi i dag ikke se hvilke situasjoner som skulle tilsi at sparebanker omdannes til aksjebanker, altså forretningsbanker.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 859]]
Den 23. april i år vedtok Stortinget at tenestedirektivet skal innlemmast i EØS-avtala. Formålet med tenestedirektivet er å forenkla handelen med tenester, fjerna unødvendige handelshindringar, gjera det enklare å etablera firma, auka forbrukarvernet ved kjøp av tenester og skapa fleire arbeidsplassar. I dag vedtek me tenestelova som ei følgd av direktivet. Det er ein samla komité som står bak innstillinga. Debatten om direktivet tok me veldig grundig den 23. april, så eg vil orientera om innstillinga og om innhaldet i lova, om gjennomføring av dei pliktene som følgjer av tenestedirektivet. Denne lova vil gjera det enklare å etablera seg og yta tenester i Noreg. I motsetning til mange andre EØS-land har Noreg eit relativt lite byråkratisk system for utanlandske firma som ønskjer å utøva tenester her. Dette betyr at dei endringane som direktivet vil føra til i norsk regelverk, er relativt avgrensa. Men det er verdt å merka seg at administrative forenklingar vil gjera det enklare for norske firma som opererer i andre land som er langt meir byråkratiske. Dei kan m.a. nytta seg av dei nasjonale kontaktpunkta som no vert etablerte. Det nasjonale kontaktpunktet her heime vil verta oppretta gjennom Altinn. Portalen skal no oppgraderast til òg å vera kontaktpunkt for utanlandske tenesteytarar. Kontaktpunktet gir bl.a. rett til informasjon om krav som gjeld for tenesteytarar, korleis ein kan kontakta ansvarleg myndigheit, og vilkår og framgangsmåte for å få tilgang til offentlege register og databasar om tenesteytarar og tenester. Vidare skal det vera informasjon om klagemoglegheit og kvar ein eventuelt kan få praktisk hjelp og annan nyttig informasjon. Eit slikt kontaktpunkt vil gjera det enkelt og oversiktleg for tenesteytarar som vil yta tenester i Noreg. Eg håpar at kontaktpunkta i dei andre EØS-landa òg gjer det enklare for norske tenesteytarar når dei vil yta tenester i andre land. Me bør kanskje ha ein link til deira kontaktpunkt frå vårt kontaktpunkt på Altinn. Det arbeidet me gjer på Altinn, vil òg gjere det betre for norske tenesteytarar. Lova omhandlar også tenesteytaranes rett til å etablera seg og mellombels grenseoverskridande tenesteyting. Det går fram at etablering ikkje kan vera eit postkassefirma. 80 pst. av all norsk handel skjer med EØS-landa. I lova vert det lagt til grunn at gjennomføringa av tenestedirektivet i norsk rett ikkje har betyding for organisering og finansiering av offentlege tenester og for moglegheitene for å løysa samfunnsmessige oppgåver gjennom offentleg sektor. Det vert òg lagt til grunn at tenestedirektivet ikkje endrar moglegheitene til å setja i verk tiltak mot sosial dumping, og at Regjeringa sin innsats på det området vil halda fram.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 869]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 877]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Presidenten vil videre foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
I betraktning av tidspunktet for behandlingen av denne saken skal jeg i korthet nevne at Regjeringen i denne saken ber om en utvidet hjemmel til å begrense behandlingen av nye oppdrettstillatelser for torsk. Dessuten ber Regjeringen om hjemmel til å kunne pålegge flytting av oppdrettsanlegg når overordnede samfunns- og næringshensyn tilsier det. Flertallet i næringskomiteen, dvs. alle partier unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, ser behovet for en endring av § 6 i akvakulturloven, fordi dagens lov krever fortløpende behandling av søknader om torskeoppdrett, uten at tillatelsene nødvendigvis ses i en større sammenheng. Følgelig er det nå gitt over 500 oppdrettstillatelser for torsk med en teoretisk produksjonskapasitet på hele 300 000 tonn. En ukontrollert utvikling i tallet på oppdrettstillatelser kan lett føre til en uhensiktsmessig arealbruk med negative nærings- og miljøkonsekvenser. Av den grunn bør tildeling av nye tillatelser kunne begrenses eller stoppes i avgrensede geografiske områder, eller i tidsavgrensede perioder. Det er utvilsomt behov for en noe sterkere styring med utviklingen i denne delen av havbruksnæringen. Akvakulturloven regulerer all akvakulturvirksomhet. Både tillatelser og endringer i tillatelser er hjemlet i loven. Da er det naturlig at pålegg om flytting av oppdrettsanlegg hjemles på samme måte. Dagens lov gir ikke slik hjemmel når overordnede samfunns- og næringsmessige hensyn skulle tilsi det. Dessverre finnes det i dag anlegg med ugunstig lokalisering i forhold til utslipp, biologisk mangfold, vern av villaks eller fiskehelse. Overordnede samfunns- og næringshensyn tilsier derfor at oppdrettsanlegg bør kunne tvangsflyttes. På ett punkt er det uenighet i komiteen. Det gjelder forholdet mellom akvakulturloven og matloven. Regjeringspartiene støtter Regjeringen i at fiskehelse skal kunne inngå som ett element i en samlet vurdering av flyttepålegget. Opposisjonspartiene viser til at matloven allerede gir hjemmel til å pålegge flytting når hensynet til fiskehelse tilsier det, og at en dobbelthjemling kan skape uklare ansvarsforhold mellom to direktorater. Jeg ber for øvrig statsråden merke seg at flertallet i komiteen viser til at flytting av anlegg uvegerlig også har en kostnadsside. Som konsesjonsmyndighet har staten et klart ansvar for å vurdere alle relevante hensyn ved tildeling av oppdrettstillatelse. Dersom staten senere skulle komme til en annen konklusjon, er det etter vår mening rimelig at staten også dekker sin del av flyttekostnadene. Vi synes derfor det er rimelig at staten dekker flyttekostnadene i de tilfeller der flyttingen hovedsakelig begrunnes med miljøhensyn. Er det overveiende næringsmessige grunner til å flytte på anlegget, bør oppdretterne selv kunne dekke kostnadene. Og om samfunns- og næringsmessige hensyn vektes likt, synes en kostnadsdeling naturlig.
Det var ganske interessant å lese høringsuttalelsene i forbindelse med utkastet til denne loven, og de sterke reaksjonene som kom mot loven. Det var interessant å lese at Mattilsynet gikk imot deler av denne loven, og påpekte den dobbeltreguleringen man nå legger opp til, uten at forholdet mellom akvakulturloven og matloven er belyst. Også FHL har reagert kraftig på dette, og kostnadene ved flytting er jo også uavklart. I det hele tatt er det en lov som egentlig skaper en mer uavklart situasjon enn tilfellet var før man satte i gang med denne endringen. For oss i Fremskrittspartiet virker det som om denne loven er lite konsekvensutredet med hensyn til hvilke virkninger den vil få – man har bare mer eller mindre gått igjennom den uten av man har tatt hensyn til næringen. På denne bakgrunn kommer Fremskrittspartiet til å stemme imot lovforslaget.
Havbruk er en av de viktigste næringene langs kysten vår. Gjennom denne sikres arbeidsplasser og bosetting, og ikke minst bidrar næringen med enorme eksportinntekter til landet. Norsk havbruk har vokst raskt, og kommer også i framtiden til å vokse og være en nøkkelnæring for landet vårt. Høyre mener, som resten av næringslivet, at også havbruksnæringen er avhengig av gode og forutsigbare rammevilkår, slik at det dannes et godt grunnlag for å starte opp ny virksomhet for at veksten i næringen skal kunne fortsette. I den nye akvakulturloven blir det stilt krav til deler av næringen når det gjelder hensynet til miljøet og disponering av areal. Høyre er enig i at en ukontrollert utvikling i tallet på oppdrettstillatelser lett kan føre til en lite hensiktsmessig arealbruk på deler av kysten, med derpå følgende negative nærings- og miljøkonsekvenser. Derfor støtter vi at saksbehandlingsprosedyrene må endres, slik at tildelingen av nye tillatelser kan begrenses eller stoppes i et avgrenset geografisk område eller i en tidsavgrenset periode. Høyre deler også derfor Regjeringens syn på at det trengs reguleringer i denne næringen, slik at offentlige myndigheter har kontroll med hvordan kysten, våre felles ressurser og felles eiendom disponeres på en mest mulig bærekraftig måte. Høyre har langt på vei støttet intensjonene med denne loven, men syns deler av forslaget bærer preg av ikke å være godt nok gjennomtenkt. Regjeringen mener at myndighetene skal kunne pålegge flytting av oppdrettsanlegg for å ivareta både miljøet og havbruksnæringens langsiktige interesser. Dette er ifølge Regjeringen nødvendig for å oppnå en «nødvendig effektivisering av lokalitetsstrukturen». Regjeringen mener det er oppdretterne som skal betale ved pålagt flytting. Dette virker noe urimelig for Høyre, og vi vil vise til at staten som konsesjonsmyndighet har et ansvar for å gjøre alle relevante vurderinger ved tildeling av oppdrettstillatelser. Dersom staten på et senere tidspunkt skulle endre sin vurdering, er det rett og rimelig at staten tar sin del av flyttekostnaden, særlig der det ligger miljøhensyn til grunn. Kostnaden ved flytting av store oppdrettsanlegg vil beløpe seg til millioner av kroner og kan få katastrofale følger for enkelte oppdrettsanlegg. Høyre syns det er urimelig at oppdrettsanlegget må ta hele denne kostnaden. Spørsmålet om hvem som skal bære kostnaden ved flytting, er gjort veldig dårlig rede for og kompliseres ytterligere ved at det i Regjeringens forslag står at departementet skal arbeide videre med å finne ut hvordan fordelingen av kostnader etter pålegg om flytting skal være, og at næringen skal konsulteres i forbindelse med dette arbeidet. Høyre mener denne tvetydigheten er en stor svakhet i loven, og syns at spørsmål om hvem som skal bære kostnaden ved pålagt flytting er for dårlig utredet og begrunnet, et syn Fiskeri- og Havbruksnæringens Landsforening, FHL, også deler med Høyre. Flytting og kostnader forbundet med detteer av en så viktig karakter at dette bør utredes nærmere. Høyre vil derfor gå imot § 16 tredje ledd i lovforslaget. Under høringen kom det også andre uttalelser som Høyre spesielt har merket seg. Blant annet påpekte Fiskeri- og Havbruksnæringens Landsforening og Mattilsynet at når det gjelder pålegg om flytting av hensyn til fiskehelse, er det allerede hjemmel for dette i matloven. Dette kan skape uklarhet i forhold til hvor ansvaret skal ligge. Høyre støtter FHL i dette synet og har derfor foreslått at ordet «fiskehelse» blir strøket i lovteksten og i merknaden.
Regjeringen har et ønske om at havbruksnæringen skal utvikle seg videre, og vi ønsker vekst i denne næringen. Men forutsetningen for det er at utvikling og vekst skjer innenfor miljømessig bærekraftige rammer, og de to lovendringene vi legger opp til nå, bygger opp under det. Havbruksnæringen har vokst raskt over flere år, og dagens plassering av oppdrettsanlegg er ikke ideell for å håndtere de utfordringene vi står overfor. For å oppnå en nødvendig effektivisering av lokalitetsstrukturen må også allerede klarerte lokaliteter kunne inngå i en helhetlig struktur. Loven har i dag ikke egnede redskaper til å pålegge flytting av oppdrettsanlegg selv om overordnede samfunns- og næringshensyn tilsier at det er nødvendig eller tjenlig. Regjeringen foreslår derfor å gi myndighetene adgang til å pålegge flytting av oppdrettsanlegg for å ivareta både miljøet og havbruksnæringens langsiktige interesser. Dette kan gi mer rasjonell drift som tar bedre vare på bl.a. fiskehelse og miljø. Det er kostnader knyttet til flytting. Når havbruksnæringen ønsker å vokse, og den benytter allmennhetens begrensede areal, er det rimelig at næringen dekker kostnader ved effektivisering av arealbruken. Regjeringen har imidlertid foreslått at flyttekostnadene ikke skal bæres av den enkelte oppdretteren som må flytte, men f.eks. av oppdretterne i det aktuelle fjord- eller kystområdet i fellesskap gjennom en fondsløsning. Så har jeg selvfølgelig merket meg flertallsmerknadene på dette punktet, og de skal følges opp i det videre arbeidet. Jeg mener det i framtiden er mulig å gi rom for vekst i havbruksnæringen og samtidig ta vare på miljøet. Det krever imidlertid at både myndighetene og næringen tar grep. Det gjør Regjeringen, og lovendringene er to viktige skritt i det arbeidet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 877]] Sigvald Oppebøen Hansen tok her over presidentplassen igjen.
Odelstinget skal votere i sakene nr. 1–6.
Under debatten er det sett fram to forslag. Det er forslag nr. 1, frå Christian Tybring-Gjedde på vegner av Framstegspartiet og Venstre forslag nr. 2, frå Jan Tore Sanner på vegner av Høgre og Venstre
Det blir først votert over I § 5 fjerde ledd nytt første punktum. Framstegspartiet og Venstre har varsla at dei vil stemme imot.
Det blir så votert alternativt mellom innstillingas I ny § 30 a og forslag nr. 1, frå Framstegspartiet og Venstre. Forslaget lyder: «I lov 24. mai 1985 nr. 28 om Norges Bank og pengevesenet mv. gjøres følgende endringer: Nåværende § 5 tredje ledd tredje til åttende punktum blir nytt fjerde ledd første til sjette punktum.
Det blir så votert over resten av I og over II.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir først votert over I § 16 nytt tredje ledd. Framstegspartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre har varsla at dei vil stemme imot.
Det blir votert over resten av I og II. Framstegspartiet har varsla at dei vil stemme imot.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile. Framstegspartiet har varsla at dei vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det ligg ikkje føre noko referat. Ber nokon om ordet i samsvar med § 37 a i forretningsordenen før møtet sluttar? – Møtet er slutt.