Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 14. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: mag. Jana Jenko, gospa Ksenija Korenjak Kramar, gospa Nada Brinovšek, gospa Jelka Godec, gospa Vojka Šergan do 15. ure, gospod Uroš Prikl, dr. Matej T. Vatovec,mag. Bojan Krajnc, gospod Žan Mahnič od 15.00 ure dalje, gospod Kamal Izidor Shaker do 12. ure, gospod Igor Zorčič do 13. ure, gospod Marjan Dolinšek, gospod Ivan Prelog do 15. ure in gospod Danilo Anton Ranc do 11. ure. Vse prisotne, lepo pozdravljam. Prehajamo na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBI IN DOPOLNITVI ZAKONA O PLAČILU ODŠKODNINE ŽRTVAM VOJNEGA IN POVOJNEGA NASILJA V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade, državnemu sekretarju na Ministrstvu za finance gospodu Metodu Dragonji.
Dobro jutro, spoštovani gospod predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! Zakon o plačilu odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja določa način zagotavljanja sredstev za plačilo odškodnin žrtvam vojnega in povojnega nasilja za negmotno škodo, vrste in višino odškodnin, način in roke za njihovo izplačilo, evidenco upravičencem po zakonu, ki ureja popravo krivic, ter druga vprašanja v zvezi z izvrševanjem pravnomočnih odločb o višini odškodnine. V 12. členu zakon določa, da pristojni organ po uradni dolžnosti pošlje akt o priznanju te odškodnine Slovenskemu državnemu holdingu. Na podlagi navedenega akta in meril, določenih z zakonom, SDH izračuna višino odškodnine in o tem izda odločbo. 12. člen obstoječega zakona določa, da mora pristojni organ SDH poslati akt z vsemi podatki, tudi davčno številko upravičenca. Ovire, povezane s pridobivanjem davčne številke od upravičencev, ki živijo v tujini, so pogosto razlog, da sklepov komisije ni mogoče poslati SDH v izvršitev po več mesecev po odločitvi o zahtevi priznanja statusa in pravic. Zaradi navedenega se predlaga črtanje davčne številke kot obveznega podatka za pošiljanje akta SDH kot pristojnemu organu oziroma da se ta davčna številka nadomesti z drugo ustrezno identifikacijsko številko v državi rezidentstva upravičenca. Od leta 2002 do konca maja letošnjega leta je bilo iz naslova odškodnin po zakonu izplačano 290 milijonov evrov. Ocenjujemo, da bo na osnovi te poenostavitve v postopkih za uveljavitev pravic do odškodnine dokončno lahko rešeno še nekaj sto vlog in da bo zakon lahko potem v celoti nemoteno izvršen. Vlada podpira amandma, ki so ga vložile koalicijske poslanske skupine in predlaga Državnemu zboru, da se novela zakona sprejeme. Hvala lepa.
Predlog zakona je obravnaval Odbor za finance in monetarno politiko kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici gospe Urški Ban.
Spoštovani, predsednik, hvala za besedo. Spoštovani vsi prisotni! Odbor za finance in monetarno politiko je na 17. seji dne 25. 11. 2015 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembi in dopolnitvi Zakona o plačilu odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo in sprejetje predložila Vlada. Odbor je k predlogu zakona prejel tudi mnenje Zakonodajno-pravne službe in mnenje Komisije Državnega sveta za gospodarstvo, obrt, turizem in finance. Do seje odbora so amandma k predlogu zakona vložile poslanske skupine koalicije k 2. členu predloga zakona. Seji odbora so prisostvovali predstavniki in predstavnice Ministrstva za finance ter Zakonodajno-pravne službe. V uvodni dopolnilni obrazložitvi je državni sekretar na Ministrstvu za finance pojasnil cilje in rešitve predloga zakona ter poudaril, da gre za tehnično rešitev, ki bo olajšala izpeljavo postopkov, kar bo zmanjšalo administrativno breme za upravičence, ki so nerezidenti Republike Slovenije. Zakonodajno-pravna služba je v svojem mnenju podala konkretne pripombe k 2. členu predloga zakona. Predstavnica je povedala, da je pripomba v celoti upoštevana s predlaganim amandmajem. Odbor je v skladu z drugim odstavkom 130. člena Poslovnika Državnega zbora obravnaval vložen amandma k členu predloga zakona. Odbor je sprejel amandma poslanskih skupin koalicije k 2. členu. Odbor je v nadaljevanju v skladu 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh členih predloga zakona in jih je sprejel. Hvala.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Miha Kordiš.
Lepo pozdravljeni. Hvala za besedo. V Združeni levici prištevamo ta zakon med tiste zakone s katerimi je bila izvršena restavracija kapitalizma na Slovenskem. To je tudi eden od tistih zakonov, s katerim je bila dosežena sprava med desnim in tako imenovanim levim delom slovenskega političnega razreda. Slovenski državljani zelo dobro poznajo zakon o denacionalizaciji in njegove ekonomske in politične posledice. Po podatkih z dne 31. decembra 2014 je bilo na ta način privatizirano za 2 milijardi in 92 milijonov skupnega premoženja naših državljanov. Od tega je bilo za 834 milijonov kmetijskih zemljišč in gozdov. Med drugim je na ta način nastala ekonomska podlaga za vpliv Rimskokatoliške cerkve na Slovenskem. Ta vpliv je sedaj tako velik, da so katoliški duhovniki kljub ustavni ločenosti države od cerkve zaposleni v Slovenski vojski in Policiji. Politične ambicije katoliške cerkve so tako velike, da hoče vsiljevati svojo ideologijo tudi v javne šole in bi rada svoje nazadnjaške poglede vsilila tudi na področju zakonske zveze in družine. Zakon o plačilu odškodnin žrtvam vojnega in povojnega nasilja je del teh procesov. Je podaljšek zakona o popravi krivic, ki je bil sprejet leta 2003 kot še en kompromis med desnico in levico, seveda na račun skupnega premoženja. Zakon o popravi krivic po našem mnenju bistveno preširoko opredeljuje upravičence do odškodnin. Določa namreč, da je do odškodnine upravičen vsak tako imenovani politični zapornik, ne glede na to, ali je zagrešil očitano kaznivo dejanje ali ne. Zakon namreč ne predpisuje, da bi moral upravičenec doseči revizijo obsodbe. Sicer pa tudi revizija ni merilo, ker je Vrhovno sodišče praviloma razveljavilo tovrstne sodbe na podlagi pavšalnih ugotovitev, da niso bila spoštovana pravila pravne države. Ni pa preverjalo dejanskega stanja in dejanj, ki so se velikokrat nanašala na gospodarski kriminal in na dejansko škodljive pojave. Tukaj gre za primere nedovoljene špekulacije in trgovine, povzročene škode na državnem in zadružnem premoženju in podobno. Ko se je razpravljalo o odškodninah za izbrisane prebivalce, so vsi zahtevali individualno obravnavo. Izločeni so bili tisti izbrisani prebivalci, ki se niso vrnili v Slovenijo. Ko pa je šlo za domnevne povojne krivice, pa zadostuje pavšalna razveljavitev sodb. V Združeni levici seveda dobro vemo, da ta tehnična sprememba zakona ne bo bistveno vplivala na izvrševanje zakona, vendar novel zakonov, s katerimi se revidira zgodovina in podpira politični in ekonomski vpliv desnice, ne bomo podpirali. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospod Jožef Horvat.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod državni sekretar gospod Dragonja, kolegice in kolegi! Najprej, spoštovani gospod predsednik, jaz upam, da si boste prebrali magnetogram. To, kar je pravkar govoril kolega Miha Kordiš iz Združene levice, so neresnice in tukaj ni prostor za širjenje neresnic in za žalitve. In prosim, gospod predsednik, da glede na njegovo stališče tekom te seje Državnega zbora tudi ukrepate. Spoštovani! Predlog današnje novele zakona je pravzaprav samo manjši popravek zakonskega besedila, ki po vsebini pomeni odpravo nepotrebnih administrativnih ovir pri uveljavljanju pravic po tem zakonu. Konkretno gre za črtanje obveznega sporočanja davčne številke prejemnika odškodnine. Poslanci Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov bomo Predlog sprememb in dopolnitev Zakona o plačilu odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja seveda podprli, saj je ena od osnov našega programa, torej programa krščanskih demokratov, odprava administrativnih ovir. Moramo pa ob tej priložnosti opozoriti na pomembno nerešeno vprašanje plačila gmotne vojne škode. Predlog zakona o plačilu odškodnine vojnega in povojnega nasilja namreč rešuje vprašanje negmotne škode žrtvam vojnega in povojnega nasilja. Seveda bi bilo potrebno v zvezi z današnjim zakonom vsekakor opozoriti na izredno nizke odškodnine za to negmotno škodo, ki ni primerljiva z drugimi odškodninami. O tej temi bi gotovo morali enkrat opraviti široko parlamentarno razpravo. Pereča pa je tudi tema plačila gmotne vojne škode, kjer se sploh še nismo lotili zakonskega reševanja tega vprašanja. V naših poslanskih pisarnah se oglašajo oškodovanci in seveda sedaj tudi njihovi nasledniki, ki kažejo listine iz povojnega obdobja o popisu in oceni vojne škode, ki so jo utrpeli med drugo svetovno vojno, in nas pozivajo k ureditvi pravnih podlag za uveljavljanje te škode. Sprejeti Zakon o denacionalizaciji je bil pravna podlaga za vračilo premoženja, ki je bilo upravičencem odvzeto oziroma podržavljeno s povojnimi revolucionarnimi predpisi po 16. 5. 1945. Medvojnega obdobja pa predmetni zakon ni zajel. Tako imamo primere, da je bila denacionalizacijskim upravičencem priznana odškodnina za podržavljene objekte, vendar po stanju v času podržavljenja, torej po vojni, kar konkretno pomeni, da so prejeli odškodnino za zemljišče, na katerem so bile le še ruševine. Prejeta višina odškodnine niti približno ni ustrezna vrednosti objekta, kakršno je imel upravičenec pred vojno. Seveda pa imamo tudi vrsto oškodovancev, ki so se zaradi v vojni porušenega doma znašli v vlogi pregnancev in so si morali dom poiskati drugje, morda celo v tujini ali ga na novo zgraditi. Reševanja področja plačila materialne vojne škode se bo treba slej kot prej lotiti in vladno koalicijo ob tej priložnosti tudi pozivam naj za to področje čim prej pripravi ustrezne zakonske podlage. Hvala lepa.
Postopkovno, Miha Kordiš.
Najlepša hvala za besedo, predsedujoči. Želel bi vas samo opozoriti, da stališča niso polemika in takšna obračunavanja z Združeno levico izza govornice pač niso korektna. Če je že tu na delu kakšen proceduralni zadržek, naj se intervenira z instrumentom postopkovnega, kot sem to ravnokar storil sam, naj se pa nikakor ne zlorablja stališč in govornice za takšna obračunavanja. Stvar se je zgodila. Smola. Bi vas pa rad opozoril samo na to, da se ne bodo takšne zgodbe ponavljale še v bodoče. Hvala.
Postopkovno, gospa Ljudmila Novak.
Tudi jaz prosim, da se govornica ne zlorablja za širjene ideološkega boja, kot ste vi naredili v svojem stališču. Moj kolega poslanec Jože Horvat je pač to dodal, ker se je že prej javil k proceduralnemu, pa ga žal predsednik ni slišal. Vi širite sovražni govor in tukaj bi moral predsednik ukrepati.
Preden bom dal karkoli naprej postopkovno in karkoli, da smo si zelo na jasnem. Smo na točki, ki se ji reče stališča poslanskih skupin. Stališča poslanskih skupin so zelo široka in vsebujejo pogosto, brez da na to opozorim, ideološko komponento. V tem vašem je bila ideološka komponenta, tukaj je bil ugovor na to ideološko komponento. S samimi postopkovnimi te zadeve ne bomo rešili. Ampak dejstvo je, ker tukaj ni razprave poslancev predvidene, ker so zgolj stališča poslanskih skupin, jih je praktično nemogoče očistiti ideoloških vsebin. Vprašanje je samo, ali to že postane moteče ali to ne postane moteče. Ne želim po eni strani zamejevati tega in reči, aha, nobene ideološke ne more biti, ker mejo med tem, kje je in kje ni, je zelo težko postaviti. Ampak res pa ne želim, da zdaj, ko je bilo povedano, in tisto, kar je pač kolega hotel povedati kot prvo predstavitev stališča Poslanske skupine Združene levice, in na drugi strani ugovor na to zadevo, ne želim, da s postopkovnimi nadaljujemo razpravo o tej polemiki. Prosim, da postopkovnega ne uporabljate za razpravo. To je prvi del zgodbe. Drugi del zgodbe je pa ta, da, ja, v prvem priznam, da je bila ideološka komponenta zelo jasno prisotna, v drugi razpravi pa ugovor na to ideološko komponento, razpravljalni del, ki je bolj ali manj namenjen predstavitvi stališča. Glejte, mislim, da vsaj kar se tega zakona tiče, je bilo povedano dovolj in ne želim nadaljevati s postopkovnimi. Ne bom dajal pa opomina za to, vsi smo opazili, kaj se je zgodilo, hote ali nehote je bilo to jasno izpostavljeno. Gospa Ljudmila Novak, postopkovno, pa mislim, oba imata postopkovno še. V redu, še eno rundo postopkovnih.
Gospod predsednik, eno je ideološka razprava, drugo je pa sovražni in lažni govor. In od vas kot predsednika parlamenta bi pričakovala, da boste dali za to opomin.
Postopkovno, Miha Kordiš.
Hvala za besedo. Predsedujoči, jaz se strinjam s to vašo poslednjo intervencijo, samo upam, da smo s to intervencijo tudi zaključili. Ampak če že nadaljujemo s to šarado, bi pa rad opozoril na dvoje. Najprej je prišlo do zlorabe instrumenta stališč poslanske skupine za obračunavanje z Združeno levico, potem je prišlo pa še do zlorabe postopkovnega za vsebinsko obreganje ob naša stališča. Je res, da pri tej točki razprava ni predvidena, ampak mislim, da to še vedno ni razlog za to, da se pa instrument postopkovnega zlorablja. In zdaj bi rad to polemiko zaprl. In za njen zaključek bi vas samo prosil, gospod predsednik, vi imate za seboj kar nekaj akademskega zaledja, zelo dobro veste, kaj sovražni govor je in kaj ni. Mogoče lahko poveznete mašnico, pentljo na to razpravo, s tem da ta sovražni govor definirate, ker je zame popolnoma nesprejemljivo, da poslušamo na levici obtožbe o tem, kako se poslužujemo sovražnega govora, dasiravno to nikakor ne drži. Hvala.
Tisto, kar bom naredil, je, da bom preveril verbatim zapis tega, kar je bilo izrečeno, mogoče vsebuje te elemente ali ne. Na podlagi tega verbatima bom ob koncu te točke povedal, kaj mislim, ali si ta zadeva zasluži opomin ali ne. Ali lahko zdaj nadaljujemo? Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospa Urška Ban.
Hvala lepa za besedo. Zakon o plačilu odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja določa način zagotavljanja sredstev za plačilo odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja za negmotno škodo ter ureja vsa druga vprašanja v zvezi z izvrševanjem pravnomočnih odločb o višini odškodnine. Zakon v 12. členu tudi določa, da pristojni organ akt, s katerim je odločil o upravičencih in njihovih pravicah, po uradni dolžnosti pošlje Slovenskemu državnemu holdingu, ki na podlagi navedenega akta in meril, določenih s tem zakonom, izračuna višino odškodnine ter o tem izda odločbo. 12. člen tega zakona prav tako določa, da mora pristojni organ SDH poslati akt z vsemi podatki, tudi davčno številko upravičenca. To pa pomeni nepotrebno administrativno oviro za upravne postopke v sektorju za popravo krivic Ministrstva za pravosodje, ki opravlja strokovna opravila za Komisijo Vlade Republike Slovenije za izvajanje Zakona o popravi krivic. In ovire, povezane s pridobivanjem davčne številke od upravičencev, ki živijo v tujini, so pogosto razlog, da sklepa komisije ni mogoče poslati SDH v izvršitev tudi po več mesecih po odločitvi o zahtevi za priznanje statusa in pravic. Zato je v tem predlogu zakona predlagano črtanje davčne številke kot potrebnega podatka za pošiljanje akta pristojnega organa na SDH. Gre torej za tehnično rešitev, ki bo olajšala izpeljavo postopkov, kar bo zmanjšalo administrativno breme upravičencev, ki so nerezidenti Republike Slovenije. S predlogom zakona se torej odpravljajo nepotrebne administrativne ovire pri postopkih za uveljavitev pravic do odškodnine. Poslanska skupina Stranke modernega centra se strinja s predlaganim popravkom zakona o spremembi in dopolnitvi Zakona o plačilu odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja in bo ta predlog podprla. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospa Marija Antonija Kovačič.
Spoštovani predsednik, spoštovani sekretar in sekretarka. Lep pozdrav poslankam in poslancem! Z zakonom o plačilu odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja se določa način zagotavljanja sredstev za plačilo odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja, za negmotno škodo, vrste in višine odškodnin, določajo način in roki za njihovo izplačilo, določajo evidence upravičencev po zakonu, ki ureja popravo krivic, ter druga vprašanja v zvezi z izvrševanjem pravnomočnih odločb o višini odškodnine. Zakon je bil sprejet v letu 2001, od leta 2002 do konca maja 2015 je bilo izdanih 109 tisoč 908 odločb, izplačanih pa je bilo za 298 milijonov evrov odškodnin. V tem znesku so zajete predvsem odškodnine internirancem, mobilizirancem in žrtvam vojnega in povojnega nasilja. Veljavni zakon v 12. členu določa, da pristojni organ akt, s katerim je odločil o upravičencih in njihovih pravicah, po uradni dolžnosti pošlje Slovenskemu državnemu holdingu, ki izračuna višino odškodnine ter izda odločbo. Tretja alineja drugega odstavka omenjenega člena določa, da mora pristojni organ Slovenskemu državnemu holdingu poslati akt z vsemi podatki, med drugim tudi davčno številko upravičenca. Pri izvrševanju zakona se je izkazalo, da ta določba predstavlja oviro pri ljudeh, ki imajo stalno bivališče izven Slovenije ali pa so davčni rezidenti izven Slovenije in s temi davčnimi številkami ne razpolagajo. Zato se z novelo predlaga črtanje davčne številke kot potrebnega podatka za pošiljanje akta pristojnega organa na SDH, hkrati pa se zakon dopolnjuje tako, da mora zahteva za izplačilo odškodnine vsebovati tudi davčno številko oziroma identifikacijsko številko za davčne namene in državo rezidentstva, če gre za upravičenca oziroma prejemnika, ki ni rezident Slovenije in nima davčne številke. V Poslanski skupini Desus bomo predlog zakona podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Janko Veber.
Hvala za besedo in lep pozdrav vsem. V samostojni Sloveniji smo sprejeli pomembne odločitve in med njimi tudi Zakon o plačilu odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja. In če je zakon sprejet, ga je treba tudi izvrševati. Vendar pri izvrševanju tega konkretno navedenega zakona se je izkazalo, da vendarle ni mogoče izpeljati postopke dovolj učinkovito, pregledno in predvsem tudi v interesu oškodovancev, zato je danes pred nami Predlog zakona o spremembi in dopolnitvi Zakona o plačilu odškodnine žrtvam vojnega in povojnega nasilja, s katerimi se pravzaprav odpravljajo administrativne ovire za izplačilo odškodnin po odločitvi pristojnega organa. Torej posebna komisija, ki obravnava vse te primere, mora Slovenskemu državnemu holdingu, ki je nasledil Slovensko odškodninsko družbo, posredovati tudi davčno številko upravičenca. In težava nastopi, če upravičenec živi v tujini, torej nima davčne številke, kot jo poznamo v Sloveniji, in to je pomenilo precejšnjo oviro, da bi se postopek lahko uspešno zaključil. S to spremembo ukinjamo pravzaprav podatek, torej davčno številko, ki jo mora pristojni organ posredovati Slovenskemu državnemu holdingu. Je pa res, da preden pride do izplačila, pa Slovenski državni holding mora dobiti podatek, komu in kateremu davčnemu zavezancu pravzaprav izplačuje odškodnino. Ta zakon bo zagotovo pripomogel k temu, da se hitreje zaključijo postopki za izplačilo odškodnin žrtvam vojnega in povojnega nasilja in s tem seveda tudi pripomoremo k temu, da se zakoni, ki jih sprejemamo, lahko tudi izvršujejo. Ob tej priložnosti je pa vendarle treba opozoriti, da pa prav za vse kategorije pa oškodovancev še nismo zakonsko uredili vsega, tako da tukaj še vedno ostaja nedorečen status materialnih oškodovancev in ravno tako so dnevno prisotna, lahko rečem, tudi prizadevanja društva izgnancev, ki se borijo za svoje pravice oziroma odškodnine, ki jim jih dolguje Nemčija. Torej v odnosu do Slovenije in prevzemanja te odgovornosti smo bili do sedaj, lahko rečemo, uspešni. Če gre pa za zahtevke, ki jih je treba oblikovati do drugih držav, ki so bile v času druge svetovne vojne okupatorji v Sloveniji, pa smo preveč prizanesljivi in s tem tudi povzročamo veliko težav tistim, ki so zagotovo upravičeni do odškodnin. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Glede tistega postopkovnega bom odreagiral v trenutku, ko bom zadevo preveril do konca. Upam in mislim, da še v roku do enajste ure. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili v petek, 18. 12. 2015, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 8. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O FINANČNEM POSLOVANJU IN POSTOPKIH ZARADI INSOLVENTNOSTI IN PRISILNEM PRENEHANJU. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 21 poslank in poslancev, s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 21 poslank in poslancev, s prvo podpisanim Jožetom Tankom, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, državni sekretarki na Ministrstvu za pravosodje gospe Tini Brecelj.
Hvala, gospod predsednik, za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! Danes je pred vami predlog novele insolventnega zakona, ki ga je v Državni zbor vložila skupina poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Tankom. Uvodoma naj povem, da gre pri insolventnem zakonu za predpis, katerega izvajanje Vlada še posebej spremlja in je, upoštevaje ugotovitve v praksi, že pripravila tudi svojo novelo, ki je trenutno v strokovnem in medresorskem usklajevanju. Vendar pa se iz novele, ki je v strokovnem in medresorskem usklajevanju, jasno vidi, da se z nekaterimi cilji, ki jih v svojem predlogu zasleduje tudi predlagatelj, Vlada strinja, ne strinjamo se pa z načini, ki jih predlagatelj, torej opozicijski poslanci v tem primeru predlagajo za doseganje zastavljenih ciljev. Vladna novela je tako namenjena predvsem vpeljavi dodatnih varoval, ki bi preprečila morebitne zlorabe na področju osebnih stečajev in pa dodatne ureditve oziroma spremembe ureditve na področju poenostavljene prisilne poravnave. Predlog, ki je danes pred vami, tudi naslavlja kot sem rekla, nekatere od teh ciljev, vendar na način, ki je drugačen od našega in je po našem mnenju ne najbolj primeren. Kot sem omenila, je vladna novela že v postopku usklajevanja in po našem prepričanju na ustrezen način naslavlja področja, ki so, kot se je v praksi pokazalo, potrebna dodatnega urejanja. Kljub temu da se Vlada z nekaterimi od ciljev, ki jih predlagatelj zasleduje v danes vam na mizo posredovanem predlogu, strinja, pa se, kot sem rekla, ne strinjamo za načini, zato tudi menimo, da je predlog iz razlogov, ki jih bom tudi na kratko predstavila, ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Uvodna obrazložitev ocene stanja in razlogov za spremembe vsebuje zgolj posplošene navedbe o dosedanji pravni ureditvi nekaterih institutov in zgolj splošno oceno, brez navajanja konkretnih statističnih podatkov in analize minulega in trenutnega stanja postopkov prestrukturiranja slovenskih podjetij v težavah ter teka sodnih postopkov zaradi insolventnosti. Vse te postopke Vlada s pomočjo Vrhovnega sodišča in implementacijske skupine, ki jo je minister za pravosodje imenoval posebej za spremljanje tega zakona, ažurno spremlja in so bili tudi že predstavljeni v Državnem zboru. Predlog zakona po našem mnenju tudi ne vsebuje posebne ocene o delovanju zbornice upraviteljev, čeprav, kot ste videli, predlagatelji na tem področju predlagajo korenite spremembe in tudi ni ocene o vodenju disciplinskih postopkov pred disciplinskimi organi. Pregled primerjalno pravne ureditve ne prikazuje trenutne pravne ureditve v drugih državah članicah EU na insolventnem področju in v bistvu predstavlja dobesedno skopiran prikaz primerjalnopravne ureditve, kot je že bil vsebovan v predlogu zakona leta 2007. Torej gre za v bistvu enako obrazložitev, ki v ničemer ni nadgrajena. In tudi zato nas predlagatelj ne prepriča o utemeljenosti svojih predlogov. Če sem prej uvodoma govorila, da sta dva cilja, ki jih zasleduje predlagatelj, tudi po mnenju vlade potrebna nekaj korekcije, gre za področje osebnih stečajev in ureditev poenostavljene prisilne poravnave, pa je v predlagateljevih gradivih še kup rešitev, ki pa po mnenju Vlade niso bile pripoznane kot potrebne spreminjanja. Naj med drugim omenim predlog, da bi se ponovno pri prisilno poravnavi uvedel obvezen delež poplačila in leta, v katerih je to treba doseči. Ta ureditev poleg nekatrih drugih, ki so predlagane, je, po mnenju Vlade preveč rigidna in, kot sem že rekla, tudi ocenjujemo, da niso potrebne spremembe na področju discipliniranja upraviteljev, ker so že sedaj ustrezno urejene. Iz vsega navedenega menimo, da predlog ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Najprej naj pojasnim, da očitno predlagatelji še naprej obstruirajo, zaradi tega jih trenutno ni. Ugotavljam zgolj kot dejstvo zaradi tega, da bo jasno, zakaj nekaterih sploh ne pozivam k besedi. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospa Iva Dimic.
Spoštovani predsednik, spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi! Področje insolventnega prava je v naši zakonodaji neustrezno urejeno in po prepričanju Nove Slovenije – krščanskih demokratov potrebujemo nov zakon na popolnoma novih temeljih, ki bodo primerljivi z insolventno zakonodajo v razvitejših državah Evropske unije. Lahko vzamemo za primer Avstrijo in Nemčijo. Novi zakon mora temeljiti na novem osnovnem izhodišču, kdaj sploh nastopi stanje insolventnosti. Izhodišče za nastop insolventnosti mora biti že nesposobnost dolžnika, da ob zapadlosti poravnava svoje terjatve, tako kot je to urejeno v nemški zakonodaji. Dosedanja praksa insolventnih postopkov pri nas je pokazala, da ureditev, ki opredeljuje stanje insolventnosti dolžnika šele ob daljšem časovnem obdobju nelikvidnosti oziroma plačilne nesposobnosti, pomeni v največ primerih podaljševanje agonije insolventnega dolžnika vse do njegovega končnega prenehanja oziroma stečaja. Vemo pa, da so v stečaju večinoma poplačane le banke, med tem ko ostanejo ostali upniki, med katerimi so zlasti delavci, nepoplačani ali poplačani v nizkem odstotku. Pravočasen začetek insolventnega postopka bi po našem prepričanju omogočal tudi uspešno finančno prestrukturiranje dolžnika, predvsem pa bi omogočal nadaljnje poslovanje takega dolžnika vsaj v zdravih jedrih. Drugo izhodišče, ki ga je treba v zakonodaji spremeniti, je, kdo sploh lahko nastopa v funkciji upraviteljev v postopkih insolventnosti. Po sedanji ureditvi so to v večini odvetniki in drugi pravniki, kar je po našem mnenju napačno v samem izhodišču. Po našem prepričanju bi morala biti funkcija upravitelja rezervirana za osebe, ki imajo znanje in izkušnje iz menedžmenta oziroma, še bolje, iz kriznega menedžmenta, ki mora poznati ne le predpise, pač pa tudi trg in ekonomičnost poslovanja insolventnega dolžnika. Tako bomo lahko ohranjali insolventnega dolžnika pri življenju. Sedanja praksa vodenja stečajnih postopkov s strani stečajnih upraviteljev, ki z redkimi izjemami razumejo stečaj le kot konec poslovanja insolventnega dolžnika, svoje delo stečajnega upravitelja pa praviloma le kot možnost zaslužkarstva zase. Ponovno bo treba pretehtati sestavo upniških odborov. V sedanji praksi se je izkazalo, da v upniških odborih večinoma sedijo predstavniki bank upnic, medtem ko ostali upniki, med katerimi izpostavljamo delavce pa tudi državo v vlogi upnice, sploh nimajo svojega predstavnika, če ga pa imajo, so v manjšini in so pri vseh ključnih odločitvah preglasovani. Novosti so potrebne tudi na področju osebnih stečajev. Treba je zlasti podaljšati rok za pregled premoženja dolžnika v osebnem stečaju. Po sedanji zakonodaji je ta rok tri leta pred uvedbo stečaja. Ta rok je treba podaljšati na 10 let. V praksi se dogaja, da dolžnik v osebnem stečaju svoje premoženje prepiše na družinske člane. Po treh letih pa predlaga uvedbo osebnega stečaja. Koristno bi bilo razmisliti tudi o omejitvah pri dopustnosti uvedbe osebnega stečaja na tiste dolžnike, kjer je upnikom zagotovljen določen odstotek poplačila. V Nemčiji je to 10 %. Sedanja ureditev pravzaprav spodbuja dolžnike k zlorabam tega instituta, spomnimo lahko na primer Zidar, tako da si nakopičijo čim več dolgov, premoženje prenesejo na sorodnike, nato pa se po treh letih lahko v celoti razdolžijo z osebnim stečajem tako dolgov kot tudi stroškov postopka, premoženje pa jim ostane. Dejstvo je, da obstoječa zakonodaja ne daje ustreznih rešitev za učinkovito vodenje insolventnih postopkov in tudi ne za učinkovito finančno prestrukturiranje insolventnega dolžnika. In teh rešitev ni mogoče odpraviti z noveliranjem zakonodaje. Z noveliranjem zakona ni mogoče odpraviti pomanjkljivosti zakonodaje na tem področju tudi ne v nadaljnjih obravnavah. Poslanci Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov zato Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o finančnem poslovanju, postopkih insolventnosti in prisilnem prenehanju ne bomo podprli.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo dr. Bojan Dobovšek.
Spoštovani vsi, ki spremljate to sejo! V dobi tranzicije smo nekako skočili iz enega političnega sistema v drugega in pri tem dobili tudi gospodarsko tranzicijo, za katero pa nismo imeli referenduma, niti smo se z njo strinjali. Stopili smo v kapitalizem, ki je v neki meri stopil v predatorski kapitalizem, in posledica tega so stečaji podjetij, ki jih nismo bili navajeni. Tudi zakonodaja, ki smo jo imeli, ni bila ustrezna tem pojavom. Glede na to smo spreminjali zakonodajo in temu smo priča tudi danes. Tako ugotavljamo, kot tudi razpravljavci pred menoj, da je neustrezna in bi bilo treba sistemsko pristopiti k rešitvam. Predlagane rešitve so po oceni Poslanske skupine nepovezanih poslancev dobre in je to dobra osnova za nadaljnjo razpravo ter bi se jih dalo z ustreznimi amandmaji, ki jih imamo tudi že pripravljene, ustrezno rešiti, da rešimo situacijo do sistemske rešitve, kajti, kot vidimo, sistemske rešitve še ni na vidiku. Gre za to, da tudi Sodni svet, Ministrstvo za pravosodje, celo sam minister ugotavlja, da je na tem področju treba nekaj storiti. Ključ vsega so poslovodstva podjetij, ki pripeljejo podjetje v takšno situacijo in bi morala že prej misliti na to, da se zadeve rešujejo takrat, ko je še nekaj kapitala, ko je še tisto zdravo jedro dovolj močno, da se zadeve lahko rešijo in da ne pride do prisilne poravnave ali potem do stečaja. Če se osredotočim na glavne probleme. Prejšnji sistem in prejšnja sistemska ureditev zakona je pripeljala do tega, da je na sodiščih začelo zmanjkovati denarja, kajti sprememba je prinesla to, da ni bilo več treba založiti denarja za stečaj in zato so se sodišča znašla v hudih finančnih stiskah, kar smo posledično reševali tudi v parlamentu, ko smo morali odobriti dodatna sredstva. Gre za to, da se nam rešitev zdi ustrezna, da mora poslovodstvo prej misliti na to in ima vsaj toliko denarja, da izpelje stečajni postopek. Kar se pa tiče osebnih stečajev, pa menim, da imamo še vedno tisti institut brezplačne pravne pomoči in se sedaj tovrstni primeri, ko sodišče založi denar, zlorabljajo in se denar ne dobi nazaj, kot je bilo predvideno. Se pravi, ključno je, da te pravne osebe prej razmislijo o tem. Kar se tiče prisilne poravnave, jaz menim, da je predlagana rešitev boljša od sedanje rešitve. Gre za to, da naj bi prisilna poravnava pripeljala do tega, da so upniki vsaj v neki meri poplačani. Analiza prisilnih poravnav pokaže, da se v večini plan prisilne poravnave ne realizira, zato pa so potrebne tu spremembe. Dolžniki kot takšni morajo bolj prispevati v samem postopku. Če smo prej rekli, da v prvi fazi poslovodstvo odgovarja za to, da imamo toliko stečajev, v drugi fazi, kaj se dogaja z dolžniki. Dolžniki morajo sami bolj aktivno delovati v samem postopku in že prej analizirati stranko, kako in kaj vstopajo v te pravne posle. Predlagana rešitev, da se tako kot pri stečajnih upraviteljih naredi tudi spisek pooblaščenih ocenjevalcev podjetij, je zelo dobra, kajti videli smo, da dokler so sodniki sami izbirali stečajne upravitelje, in to ni bilo naključno, je prišlo potem do tistega primera Prijatelji v stečaju, ki se je razkril šele po tem, ko se je sistemsko uredilo, da sodnik več ne izbira stečajnega upravitelja. To je bila dobra rešitev. In enaka predlagana rešitev je, da tudi dolžnik sam ne izbira, ampak se naredi spisek in se naključno izbere. Mi v Poslanski skupini nepovezanih poslancev gremo celo dlje. Menimo, da se tudi v revizorskih postopkih naredi podobna rešitev. Se pravi, da ni več izbire oseb po poznanstvih, ampak so to naključne rešitve po vzorcu, kot je to bilo rešeno že za stečajne upravitelje. To so tiste dobre rešitve. Lahko bi šli celo dlje. Ne morem se strinjati s tem, kar ugotavljajo na Ministrstvu za pravosodje, da stečajni upravitelji niso tisti, ki so ključ do uspeha. Jaz menim, da ureditev tega področja je ključ do uspeha, in je to naslednji korak. Naslednji koraki pa so potem cenilci in vse, kar pride zraven. Glede tega bi se tudi lahko vprašali, da zakaj potrebujemo v določenih postopkih cenilca, če pa imamo ocenjene nepremičnine že po Gursu. Zakaj? Ali ne verjamemo državnim institucijami?! Potem svetovalne pogodbe, ki so nekako obid zakona. Ugotavljamo, da v stečajnih postopkih se stečajni upravitelji preveč poslužujejo teh svetovalnih pogodb. Zdaj imamo celo svetovalne pogodbe in pravna mnenja. Za pravo skrbijo sodniki. Zakaj moramo prilagati pravna mnenja in s tem povzročamo stroške stečajni masi, prav tako stroške za razne svetovalne pogodbe. Se pravi, to bi bilo pametno na tem segmentu stečajnih upraviteljev urediti in prav določbe predlagane zakonodaje gredo v to smer. Jaz menim, da bi v nadaljnjem postopku to lahko uredili še bolje. Če nekako sledim naprej, imam zelo pozitivno mnenje do tega, da ugotovimo, da sodnik ne nadzoruje tega postopka, ampak to delata Zbornica upraviteljev in Ministrstvo za pravosodje. Pozdravljam rešitev glede disciplinskih postopkov. Pričakujem bolj aktivno vlogo, že po zdajšnji zakonodaji bi bilo to možno, Ministrstva za pravosodje in Zbornice upraviteljev. Sodišče pa skrbi za to, da postopek poteka po zakonu in da odloča o sporih. Prav to je vloga sodišča, ne pa to, da se jim skuša pripeti zdaj tudi tisto delo, ki ga morajo opraviti stečajni upravitelji. Glede na navedeno upam, da bo Ministrstvo za pravosodje razmislilo, kot tudi koalicija, da je mogoče pa pametno podpreti predlagane rešitve in z amandmaji dobiti ustrezno rešitev, dokler ne bomo imeli sistemske ureditve, kot jo predlaga Nova Slovenija, ali da Ministrstvo za pravosodje razmisli, kakšna bo nova sistemska rešitev, kajti vemo, gospodarske težave so velike, pred nami so še velike spremembe, tako da to področje moramo res dobro urediti. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev bomo predlagani predlog podprli. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo dr. Jasna Murgel.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Predstavniki ministrstva, kolegice in kolegi! Zakon o finančnem poslovanju podjetij, še daljši naziv ima, kot je to, je zelo zapletena materija. Ja, tukaj ste ga sprejeli v Državnem zboru, ampak samo tisti, ki dejansko res dela s tem zakonom, lahko reče, da ga pozna. Pa še to je večkrat vprašljivo, ker je res dejansko zelo zelo zapleteno napisan, sploh sam osnovni zakon, ki je doživel veliko sprememb. Če želiš materijo spreminjati, jo moraš najprej zelo dobro poznati in tudi poznati stanje kakršno je in imeti vizijo kaj želiš doseči s spremembami. Škoda je, res škoda, da ni kolega Gorenaka, da bi se soočila na tem področju. Zelo mi je žal, da ga ni tukaj, da zastopa svoje stališče, da vidim, kaj še dodatnega imajo za pojasniti v svojih stališčih. Po mojem mnenju in po mnenju marsikaterega sodnika je tisti stari zakon o prisilni poravnavi in stečaju bil kar dober, ker je bil bolj enostaven od tega, ki je sedaj. Recimo, ni bilo osebnega stečaja. Ta nam zakomplicira življenje, sicer mi je jasno, zakaj je, sploh kaj je namen osebnega stečaja. To je, da se oseba osvobodi prekomernih obveznosti, ki jih nikakor ne more do konca življenja poravnati in da se nekako usposobi za normalno življenje. Ampak ta prejšnji zakon o tečaju je vseboval možnost, da se stečaj začne in zaključi brez tega, da bi se imenoval upravitelj. Ker tukaj v tem postopku po sedanjem zakonu ni možnosti, da upravitelja ne bi bilo. Strinjamo se s tem, da je ena od ključnih vlog v tem postopku vloga upravitelja. To je oseba, ki ima poseben postopek skladno z zakonom in v tem postopku ima ključno vlogo. Zato je temu treba posvetiti veliko veliko pozornosti. Ampak nekako v zgodovini te naše še vedno mlade države je po osamosvojitvi sledila era ustvarjanja nove zakonodaje, v kateri so sodelovali z Ministrstvom za pravosodje mnogi zunanji strokovnjaki, ki so nekako bili gledani kot edini poklicani pri ustvarjanju zakonodaje, da sodelujejo kot glavni pri sprejemanju zakonodaje. Nekako je vedno bil prisoten občutek, da težko prodreš z nekim predlogom, ki bi nasprotoval tistemu, ki edini ve in zna, kako se piše zakon. To moram iskreno povedati. To poznam iz prakse na sodišču, kakšne zakone smo dobili, kako smo oziroma nismo imeli možnosti sodelovati v zakonodajnem postopku. In tega konkretno je pisala ena oseba, ni treba, da jo imenujem, ampak to je to, kar imamo. Ko spoštovani kolegi razpravljate o materiji zakona o finančnem poslovanju podjetij, dolg naziv ZFPPIPP, že kratica je dolga, moramo vedeti, kaj je sploh namen tega zakona. Moramo razlikovati med stečajem pravne osebe, nad pravno osebo lahko uvedemo prisilno poravnavo, takrat ta oseba ne umre, tudi pravna oseba ne, je ni konec, ima svoje organe upravljanja in vse. Če se začne stečaj, je končni rezultat stečaja smrt pravne osebe. Potem imamo pa osebni stečaj, ki ga je ta ZFPPIPP uvedel 2008, se tudi spomnim, kako se je to začelo še na okrajnih sodiščih. Fizična oseba pa ne umre, je ne ubijemo, v narekovaju, ker je v stečaju. Osnovni namen in zakaj v večini primerov se ta postopek sploh začne, zakaj ga v večini primerov predlagajo fizične osebe – dolžniki, je, da se doseže odpust obveznosti. In imamo potem preizkusno dobo, v kateri se poskuša doseči solventnost te fizične osebe. Po mojem mnenju ZFPPIPP, to smo že vsi izrazili velikokrat, kako se naj najbolj milo izrazim, ni preveč dober zakon. Zakaj ni dober? Zato ker ureja veliko podrobnosti, se sklicuje navzkrižno na ta člen, na oni člen, in če hočeš ugotoviti, kaj je vsebina, na kakšen način naj postopaš, in tudi kakšne so pravice in dolžnosti strank v postopku in upravitelja, skačeš po tem zakonu in ugotavljaš in se loviš in rabiš pripomoček Ius info, da ti odpira potem tiste člene, en poseben program, da ti odpira člene, ker ne moreš sam iskati po tistem zakonu, tega ne najdeš. Zelo težko se znajdeš, in to je prepodrobno urejanje teh podrobnosti. Potem rezultira, da ne vidimo več gozda od posameznih dreves. Smo pa zelo veliko delali na tem zakonu, Ministrstvo za pravosodje je skupaj s strokovnjaki na tem področju veliko delalo na tem, da bi se ta zakon obstoječi izboljšal. In tudi da bi se uvedle neke rešitve, ki bi prispevale k pospešitvi postopkov zaradi insolventnosti. Ti postopki so sami po sebi po zakonu nujni in so jih sodišča dolžna voditi kot nujna in jih tudi vodijo kot nujne postopke. Zdaj je bilo že veliko sprememb tega zakona ZFPPIPP in menimo, da je bil do neke mere vseeno izboljšan zakon in zdaj je v fazi, kot smo dobili tudi mnenje vlade, v fazi ocenjevanja, ampak resnega, strokovnega preizkušanja in ocenjevanja ter analiz, ali te zadeve delujejo. Mi ne moremo vsake pol leta spremeniti ZFPPIPP pa reči, zdaj pa imate spet spremenjene pogoje delovanja, ko še sploh ne ugotovimo, kaj imamo in ne zmoremo niti oceniti, ali smo se znašli. Ko spremenimo zakon, se mora sodišče s celotno svojo organizacijo referenti, strokovnimi sodelavci, sodniki, zapisnikaricami prilagoditi tistemu, kar se na leto dni, na pol leta dogaja v državnem zboru. In že to, da se na hitro dogajajo spremembe, nam pove, da je morda malce nepremišljeno. Zato je treba, ko načrtujemo spremembo tega ZFPPIPP, res globoko in korenito premisliti, na kakšen način te spremembe pripravimo in ali se res spoznamo na materijo, ali smo ocenili učinke v praksi in kako naj zdaj to izpeljemo, da ne zapletemo še bolj te zadeve, da ne otežimo in upočasnimo postopkov, ki jih vsi, se strinjamo, želimo pospešiti. Ampak osnovno sporočilo je, da na sodiščih zadeva poteka kar dobro tudi zaradi sprememb, ki jih je doživel ta zakon, in so se sodišča organizirala relativno dobro, predvsem ker tudi nekatere naloge lahko opravljajo strokovni sodelavci. V tem zakonu je veliko takšnih enostavnih opravil, ki jih lahko naredi strokovni sodelavec in tukaj ne potrebujemo sodnika, s tem je razbremenjen sam sodnika, ki se lahko ukvarja s sojenjem v tem postopku, ki je pretežno pisni. Zdaj menimo, da je treba počakati in popraviti ZFPPIPP po premisleku, globokem in tehtnem premisleku, ki ga Vlada že pripravlja, delovna skupina, ki je navedena v vladnem gradivu, kjer so strokovnjaki in tudi sodniki in vsi, ki kaj vedo o tem postopku. Predvsem moje skromno mnenje, ki sem te postopke delala v okviru okrajnega in okrožnega sodišča, je, da je, ker je bil na hitro vpeljan osebni stečaj, že prav, vse je dobro, da lahko imamo možnost za dolžnika, ki je prezadolžen, da se iz te situacije nekako zvleče. Ker kot fizična oseba ne bo upnikom poplačal do konca življenja svojih dolgov, in to zaradi različnih razlogov. Ampak problem je, kako mi tega dolžnika, ko je enkrat v preizkusni dobi, nadziramo. Večina ljudi niso neke barabe, ki želijo izkoriščati postopek, ampak problem je tudi tisto obdobje pred začetkom stečajnega postopka, ali je mogoče kaj podaril, prodal, premoženje skril. To je problem. Problem je pa tudi tisto, česar nimamo urejenega, da nadziramo, kaj dolžnik počne v preizkusni dobi. Veliko državljanov ve, da nekdo, ki je v preizkusni dobi pa bi moral imeti samo minimalno plačo in nič drugega, osebni stečaj ni neka takšna enostavna in nedolžna zadeva. Zelo veliko ljudi se je obrnilo takoj po uveljavitvi tega zakona na sodišče, češ, dajte nam, da se nam odpustijo dolgovi. In sedaj celo predujem za začetek stečaja založi po zakonu sodišče, torej je to brezplačno za tiste, ki dajo predlog za začetek osebnega stečaja, ampak to je postopek, ki ima zelo hude posledice za posameznika. Vse, kar lahko dolžniku ostane v tem postopku, je minimalna plača. Vse premoženje, ki ga ima, tudi če ima kakšno nepremičnino, če dobi z dedovanjem kakšno premoženje, vse kar dobi, razen minimalne plače, gre v stečajno maso. Marsikdo je mislil, ja, grem malo v osebni stečaj, ker je pač itak zastonj, ampak ko pa potem ugotovi, da to pa ni tako nedolžno, ker imaš potem upravitelja, ki mu moraš poročati, imaš obveznosti v zvezi s tem svojim postopkom, potem bi ljudje umaknili. Ampak umik ni možen. Tega zakon ne predvideva. Edino je možnost teoretična, da poplačaš vse dolgove, kar pa itak nisi sposoben, če si sam predlagal osebni stečaj, itd. Sedaj ne bi o podrobnostih. Ampak ta postopek je predvsem, dokler traja preizkusna doba, ki je lahko največ pet let od sklepa o začetku preizkusne dobe, je vprašanje, kako, na kakšen način ali damo mehanizem sodniku ali upravitelju, kako naj nadzira, kaj dejansko počne dolžnik, ali ima kakšno premoženje, ali ga še skriva, ali na skrivaj kaj počne. To mislim, da je tista osnovna stvar, ki boli državljane, ki vidijo, da se morda ta postopek izrablja, zlorablja. Večinoma pa niso vsi barabe in so v zelo hudem položaju. Spomnim se sama teh postopkov, da sem v izvršbi prodala nepremičnino, ki jo nekdo ima, babica in dedek sta imela tisto nepremičnino in potem sta imela samo še pokojnino, ki je znašala 500 evrov in zablokirane račune zaradi ostalih upnikov, ker niso bile vse terjatve poplačane, nikakor ne, ostali so dolgovi v desetinah tisoč evrov in računi zablokirani, ne moreš dvigniti denarja s tekočega računa, nič ne moreš. In sem rekla, gospa, prosim pojdite v osebni stečaj. Od vas upnik nikoli več ne bo dobil ničesar, ne more dobiti, ker pač do smrti ne boste ničesar več prislužili. V takih primerih je seveda smiseln postopek. Edino, kar je pomembno, je to, da nekako ugotovimo, ali je morda ta rešitev, da pa res plača država v izhodišču takoj predujme za kritje začetnih stroškov stečajnega postopka, prevedeno v laični jezik, to so stroški, ki jih ima večinoma stečajni upravitelj, pa objava sklepov na Ajpesu , upravitelj v tem postopku, prej je bil stečajni upravitelj. Skratka, vsi plačamo 2 tisoč evrov za to, da odpustimo tistim obveznosti, ki itak nič nimajo. Ampak s tem se sodišča seveda zelo veliko obremenjuje, ker ti stroški gredo neposredno iz proračuna sodišč, iz brezplačne pravne pomoči in problem je, da se nikoli ne ve v naprej, koliko bo predlogov za osebni stečaj. Ker pa je to zdaj na žalost zelo popularno, zelo veliko je teh postopkov še vedno in novih predlogov za stečaj, pogoji za začetek stečaja so relativno ohlapni in se ljudje tega poslužujejo. Razumem jih, da se poslužujejo, ampak če kakšna sprememba, menimo, da je potrebno spremembo uvesti tukaj v tem postopku osebnega stečaja, ki je bil nekako tudi mogoče morda na brzino spesnjen in malo narobe prepisan iz kakšnega drugega zakona. O predlaganih spremembah in posameznih rešitvah bom še potem iz klopi povedala, ampak stališče naše poslanske skupine je, da ne potrebujemo hitrih sprememb zakona, ki bi zdaj povzročile dodatne zaplete v postopku, ali da ukinemo poenostavljeno prisilno poravnavo. Ne. Tega sedaj ne moremo narediti. Če ste gledali statistiko, je največ teh poenostavljenih prisilnih poravnav. Če to olajša in pospeši postopek, sploh če imamo samostojnega podjetnika pa neko mikro podjetje, ne bomo sedaj celega postopka izvajali za načrt finančnega prestrukturiranja. To je takšen, kaj naj rečem, pok papirja, zato je to nesmiselno. Upniki imajo svoje pravice v postopku in so zastopani. Da pa mi sedaj zagotavljamo pravice upnikom, državi in ne vem kaj. V stečajnem postopku in sploh pri postopkih na sodišču politika ni dejavnik, in to dostikrat pozabljamo tukaj v parlamentu. Tam se presodi, aha, upnik ima toliko in toliko terjatev in odvisno od tega ima toliko in toliko pravic v postopku. Ene imajo prednost, kot so davki, terjatve delavcev in tako dalje, v določenem obsegu in tako dalje. In tukaj zdaj ni neke velike politične matematike, sploh je ne sme biti. Hitre, nepremišljene spremembe, večini med drugim nasprotuje tudi sodni svet, ne vem, kje je kdo poiskal, da bi zdaj sodni svet te rešitve predlagal točno takšne, kot so tukaj predlagane. Kar zadeva postopkov insolventnosti nad pravnimi osebami, niso dobrodošli, bi prej škodovali kot koristili insolventnim postopkom v Republiki Sloveniji. Tem spremembam nasprotujemo, ker tudi niso utemeljene, večina jih ni utemeljenih, zato tudi predlogu zakona, takšnemu, kot je, nasprotujemo. Hvala lepa.
Zdaj bom izpolnil tisto, kar sem dolžan iz prejšnje točke. Zatrjevane so bile tri stvari. Eno je, da je šlo za širjenje neresnic, žalitev, in drugo sovražni govor. Jaz sem celotno zadevo pogledal in tisto, kar lahko opredelim, je, da je šlo za ideološko oceno določene zadeve, nikakor pa ne za sovražni govor. Bom povedal tudi zakaj in kaj je možno v takšnih zadevah narediti. Namreč definicija sovražnega govora, če pogledamo kar tisto, ki je v naši ustavi, šteje za protiustavno vsakršno spodbujanje, tukaj je zelo važen vidik to spodbujanje k narodni, rasni del ali drugi enakopravnosti ter razpihovanje narodnega, rasnega, verskega in drugega sovraštva in nestrpnosti. Kazenski zakonik potem samo določa, da je to kaznivo. Tudi če bi šel še v malo širšo definicijo sovražnega govora Sveta Evrope gledat, pravzaprav tega na ta način notri ne bi našel. Tisto, kar je važno vedeti, kadarkoli boste začutili, da je prisoten sovražni govor, je vsekakor na mestu postopkovno, da na to opozorite, to absolutno, ali če gre, recimo, za žalitev ali pa za neresnico, če kdo to pač smatra. Jaz resnic in neresnic ne bom preverjal. Ampak že samo dejstvo, da nekdo zatrjuje, da gre za neresnico oziroma oporeka tej zadevi, je po mojem tisti namen dosežen, ki je dosežen. To sem hotel v osnovi povedati. Torej v tem primeru ne prepoznavam, da bi šlo za karkoli takšnega, ampak je pa prav, da imamo določena merila pri teh zadevah. Kadar mislite, da se to lahko zgodi, je prav, da na to opozorite. Moje osnovno stališče pa je, dokler smo v tem parlamentu, imate postopkovne možnosti, da na to opozorite. Ni treba mene neposredno opozarjati, razen če je zadeva absolutno samorazvidna, takrat moram pa sam reagirati. Drugače je pa parlament osnovni prostor svobode izražanja in sovražni govor spada v svobodo izražanja, in to razmejevanje med enim in drugim ni tako preprosto, kot zgleda na prvi pogled, in je treba včasih zadeve res pogledati tako, kot sem jih tokrat pogledal. Upam, da je s tem ta razprava vsaj za danes zaključena. Postopkovno, Miha Kordiš, izvolite.
Najlepša hvala, predsedujoči. To, kar ste povedali, seveda se strinjam s tem, kar ste ravnokar izrekli. Kar se mene tiče, je bila ta zadeva evidentna že od začetka. Pa vendarle obtožbe, ki letijo na Združeno levico o uporabi sovražnega govora in o zatrjevanju neresnic in tako naprej, veste, to so hude obtožbe, načenjajo in namensko ciljajo na našo kredibilnost. Zdaj, ko je bilo brez dvoma ugotovljeno, da temu ni tako, da te obtožbe ne premorejo substanc, bi želel, da so na desni tribuni toliko korektni, da vstanejo in izrečejo opravičilo za te svoje nemara preuranjene besede, ki so bile, zakaj pa ne, izrečene brez zlobe in v dahu trenutka. Hvala.
Saj pravim, bom na to najprej odgovoril sam, da ne bo treba karkoli. Ugotovil sem samo najprej osnovno zadevo, da ni šlo za sovražni govor. Ali je šlo za resnico ali neresnico, ne ugotavljam sam in ne bom ugotavljal sam, ker nisem na stališču boga, in veste, kaj je stališče boga. Kar se tiče tega, ali je šlo za žalitev ali ne, je vprašanje tistega, ki kot takšno prepoznava. Na to vedno lahko opozori, in to samo po sebi ne bi smelo biti žaljivo za drugo stran. Da je pa tudi parlament in da na splošno so politične stranke namenjene temu, da izhajajo iz določene ideologije in s tiste točke ocenjujejo, je pa tudi jasno. Jaz ne smatram, da bi bile tu kakršnekoli strašne kršitve narejene – razen mogoče, pa tudi tista je v bistvu bolj ali manj postopkovna, zaradi tega jaz nikoli ne posegam v stališča poslanskih skupin. Ne posegam, načeloma se ne posega, to je dolgoletna tradicija, res se mora nekaj strašnega zgoditi, da predsedujoči opozori, da je v stališču poslanske skupine nekaj narobe. In parlament je polje razprave, tako mislim, da smo s tem, tudi vašim postopkovnim, zaključili to zgodbo postopkovnih. Prav, bom dal tudi vam, seveda, vsaka stran ima vedno možnost postopkovnega. Ampak če bosta pa zdaj še enkrat, bomo pa že na polju zlorabe postopkovnega. Besedo ima za postopkovno gospod Jožef Horvat.
Hvala, gospod predsednik. Hvala, da ste si vzeli toliko časa in energije, da ste povedali svoj pogled na to razpravo. Mi samo pričakujemo, da imamo najbrž to pravico, da povemo, da so bila – bom zdaj zelo direkten – nekako napadena naša verska čustva. Zdaj bom tu obmolknil in bom nehal, ker so me učili, da tisti, ki molči, devetim odgovori.
Hvala. Nadaljujemo. Še vedno smo pri predstavitvi stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospa Marjana Kotnik Poropat.
Spoštovani predsednik, spoštovana državna sekretarka Tina Brecelj, spoštovani sodelavec, spoštovane kolegice in kolegi! Podala bom stališče Poslanske skupine Desus, kot je že predsednik napovedal. Namen predlagateljev novele Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju je dopolnitev nekaterih temeljnih načel z namenom večjega varovanja upnikov. Tako med drugim zaradi zaščite upnikov pred zlorabami predlagajo ukinitev instituta poenostavljene prisilne poravnave. V Poslanski skupini Desus menimo, da moramo ta institut ohraniti, saj vse do uvedbe tega instituta najmanjši poslovni subjekti niso imeli na voljo mehanizma, ki bi jim realno omogočil prestrukturiranje njihovih terjatev. Poenostavljenje postopka prisilne poravnave je za samostojne podjetnike in mikro podjetja pomenilo bistveno cenejši in hitrejši postopek finančnega prestrukturiranja. Če prihaja do zlorab, je treba ta institut poenostavljene prisilne poravnave modificirati, nikakor pa ga ne ukiniti. Nekatere izmed predlaganih rešitev so nepotrebne, saj so že vsebovane v veljavnem zakonu. Tako je, denimo, s predlogom spremembe pristojnost upniškega odbora, da pregleda poslovne knjige in celotno dokumentacijo v zvezi s stečajnim postopkom. Že veljavni zakon namreč določa, da ima upniški odbor pravico pregledati poslovne knjige in celotno dokumentacijo, ki jo je prevzel upravitelj v stečajnem postopku, ter pregledati dokumentacijo, ki jo mora upravitelj voditi v zvezi s tem postopkom. V Poslanski skupini Desus menimo, da je tudi dopolnitev zakona z določbo, v skladu s katero upravitelj ob prevzemu dolžnosti poda izjavo o vestnem in odgovornem opravljanju svoje dolžnosti nepotrebna. Že v veljavnem zakonu je namreč zapisano, da je eden izmed pogojev za pridobitev funkcije upravitelja prav izjava kandidata, da bo vestno in odgovorno opravljal svoje pristojnosti upravitelja. Prav izjava tega kandidata pomeni, da v vsakem postopku zaradi insolventnosti upravitelj te naloge tako opravlja in zato, kot sem že rekla, tega določila ni treba ponavljati. Prav tako so v obstoječem zakonu urejene tudi nekatere druge rešitve, ki naj bi jih prinašala ta novela zakona. S predlagano spremembo zakona naj bi se izboljšala tudi ureditev osebnega stečaja. V Poslanski skupini Desus se zavedamo možnosti izigravanja tega instituta. V zadnjem času smo lahko kar veliko brali in slišali o tem tudi v medijih. To področje je treba urediti, vendar pa naj glede predlaganih sprememb poudarim, da mora dolžnik v osebnem stečaju po že zdaj veljavnem zakonu upravitelju ali sodišču na njegovo zahtevo dati vsa pojasnila in dokumente o svojem premoženju in poslih, ki jih je izvedel v zadnjih treh letih pred uvedbo postopka osebnega stečaja. Veljavni zakon določa tudi možnost izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj, če so bila opravljena v treh letih pred uvedbo osebnega stečaja. V Poslanski skupini Desus menimo, da je treba temeljito proučiti obstoječe stanje in najprej zagotoviti, da se bo obstoječa zakonodaja spoštovala. Če pa se pokaže, da je treba spremeniti zakonodajo in vgraditi dodatne varovalke, pričakujemo, da bo vlada v najkrajšem možnem času v zakonodajni postopek vložila takšno spremembo zakona. Področje insolventne zakonodaje je zelo kompleksno, zato ga ne gre spreminjati na podlagi pavšalnih ugotovitev brez konkretnih statističnih podatkov in brez analiz stanja. V Poslanski skupini Desus menimo, da predlogi, vsebovani v tej noveli, niso primerni, zato bomo podprli stališče, da zakon ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Matjaž Nemec.
Hvala lepa, predsednik. Spoštovane kolegice, dragi kolegi! Z decembra leta 2007 sprejetim zakonom o finančnem poslovanju v postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju, ki se je začel sicer uporabljati s 1. oktobrom 2008, sta prenehala veljati dva zakona, in sicer Zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji ter Zakon o finančnem poslovanju podjetij, prav tako so z novim ZFPPIPP, kot mu radi rečemo, prenehale veljati posamezne določbe še v nekaterih področnih zakonih. Mnogokrat slišimo, da je ta zakon zapleten, da ga razumejo le posamezniki, pa še to le tisti, katerih cilj je izkoristiti njihov ugodni položaj. Vsaka novela tega zakona je spodbudila mnogo razprav še posebej v času velikega balonskega poka tam čez lužo. Tudi pri nas so začeli pokati balončki nekoč uglednih in uspešnih gospodarskih subjektov, vlečnih konjev gospodarske rasti in razvoja v Sloveniji. S pokom pa so za seboj puščali prazna podjetja, delavce brez zaostalih plač, delavce brez plačanih prispevkov, delavce brez zadovoljstva, ki so se čez noč znašli na strani tistih najrevnejših in najbolj občutljivih. Da se je kaj takšnega zgodilo, pa najbrž ni kriv sam zakon, ampak tudi neodgovorni menedžerji, ki niso znali ali želeli videti dogodkov onstran Atlantika. In kaj nam prinaša predlog novele zakona? Dopolnitev postopka prisilne poravnave, tako da se ponovno predpiše najmanjši delež poplačila in najdaljšemožno obdobje poplačila terjatev; ukinitev postopka poenostavljene prisilne poravnave; prenos ugotavljanja disciplinske odgovornosti in sankcioniranja upraviteljev na Ministrstvo za pravosodje ter prenehanje delovanja Zbornice upraviteljev Slovenije; sprememba pristojnosti upniškega odbora, da pregleda poslovne knjige in celostno dokumentacijo v zvezi s tečajnim postopkom; dopolnitev določb, ki ureja odločanje upniškega odbora na dopisnih sejah; možnost izplačevanja nujnih stroškov članom upniškega odbora; določitev omejitve glede izvedbe storitev pri drugih osebah; uzakonitev mnenja upniškega odbora o odmeri upraviteljeve nagrade in sprememba najemanja storitev arhiviranja; dopolnitev pravil o dokazovanju položaja insolventnosti; sprememba glede imenovanja upravitelja; razrešitev upravitelja, katerega imenovanje je začasno ustavljeno; sprememba glede založitve predujma začetnih stroškov stečajnega postopka; sprememba in dopolnitev ureditve izpodbijanja dolžniških pravnih dejanj in vzpostavitev varoval v izogib zlorabam instituta osebnega stečaja. Pri posameznih sklopih se bodo zagotovo našle skupine, ki bodo posameznim rešitvam nasprotovale. In to kljub temu, da so posamezne rešitve lahko dobre in prinašajo neko dodano vrednost. Vendar je treba opozoriti tudi na mnenje Sodnega sveta, ki opozarja na posamezne nedomišljene rešitve, ki bi lahko dodatno otežile izvajanje zakona in povzročile dodatno nedoslednost. Vlada je pripravila obsežno mnenje k predlaganemu zakonu, in to k vsakemu predlaganem sklopu posebej. V tem sklopu so tudi pripombe in ugotovitve implementacijske skupine. Ta skupina spremlja izvajanje zakona redno in sprotno realizira podatke, identificira probleme in pripravlja morebitne spremembe. Prav tako pa opozarja na zahtevnost te zakonske materije, ki kar kliče po tem, da se s hitrimi nedomišljenimi rešitvami še dodatno zakomplicira. Na podlagi tega obsežnega mnenja lahko k večjemu delu sprejmemo obrazložitve in ugotovitve, da predlagana novela zakona ni primerna za nadaljnjo obravnavo. Da pa je treba več poudarka usmeriti k boljšemu izvajanju zakona, smo našo skrb glede izvajanja zakona nekako podkrepili tudi s poslanskimi vprašanji, povezanimi s postopki insolventnosti, in opozorili na zlorabo postopkov na račun šibkejših v zvezi z zlorabami zakona na področju osebnih stečajev. Glede vzpostavitve varoval v izogib zlorabam instituta osebnega stečaja v okviru Vlade potekajo aktivnosti, ki bodo okrepile mehanizme preprečevanja zlorab v osebnem stečaju, ter določanje dodatnih varoval za upnike in izboljšanje njihovega položaja ter omejevanje tveganja njihovega nižjega poplačila. Socialni demokrati se zavedamo, da je treba zagotoviti takšne pogoje, ki bodo omogočili hitro in učinkovito prestrukturiranje sistemsko pomembnih podjetij ter hitrejše zaključevanje stečajnih postopkov in še posebej preprečevanje zlorab posameznikov na račun drugih. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Delavci uspešni v tožbah, a denarja ni. Podjetje v težavah, delavci brez plače. 348 delavcev ponovno ostalo brez plače. Delavci v štirih mesecih dobili 300 evrov. To so naslovi, samo nekateri izmed njih, ki odražajo realno sliko naše stečajne zakonodaje. Stečajne zakonodaje, na podlagi katere je povsem jasna samo ena stvar. Da delavci, ki so leta in leta ustvarjali podjetja, po končanem stečajnem postopku ostanejo popolnoma brez vsega. To trditev lahko podkrepim tudi z izkušnjo iz svojega lokalnega okolja, z izkušnjo škofjeloškega LTH, ki je šel zu grunde leta 2009 in zaradi katerega je na cesti ostalo nekaj čez 300 zaposlenih. Ti zaposleni so upravičeni vsaj do 15 tisoč evrov, vsak. Do danes še po šestih letih nihče od teh zaposlenih ni videl niti centa, nihče od teh zaposlenih tudi nima upanja, da bo ta denar, ki jim popolnoma pošteno pripada, kadarkoli zares prejel. In to je največji problem in krivica naše stečajne zakonodaje. Ampak s tem se ne ukvarja ne Vlada in ne predlagatelj tega zakona, ki je pred nami. Se pa s to problematiko ukvarja Varuh človekovih pravic, ki na agonijo delavcev opozarja praktično v vsakem letnem poročilu. Vlada priporočil Varuha do danes še ni realizirala. Ob obravnavi zadnjega poročila smo zato v Združeni levici predlagali, da jo k temu zaveže Državni zbor, ta državni zbor, s sprejetjem priporočila. Koalicija predloga, da naj se neizplačane plače določijo kot absolutna prednostna terjatev, ni podprla. Da je agonija delavcev ne zanima, pa jasno izhaja že iz tega, da ta tema ni omenjena ne v koalicijskem sporazumu, ne v socialnem sporazumu, pa tudi v normativnem programu dela in akcijskem načrtu prioritetnih aktivnosti ministrstev in vladnih služb ne. S koalicijo in predlagatelji se tako lahko strinjamo le v tem, da imamo na področju stečajne zakonodaje veliko težav ter da gre za enega najbolj kompleksnih in nerazumljivih zakonov. Vendar pa za razliko od ostalih v Združeni levici menimo, da je trenutna ureditev sporna, ker je v prvi vrsti naravnana k zaščiti bank in lastnikov propadlih podjetij. Rešitev, ki bi jih morali že zdavnaj uvesti, pa še do danes ni. Vlada in predlagatelji največ časa posvečajo vprašanju, kako zavarovane terjatve bank poplačati v čim večji meri, kako prestrukturirati podjetja in lastnikom omogočiti nadaljnje izčrpavanje podjetja. V Združeni levici pa smo na drugi strani prepričani, da je potrebno rešitve iskati povsod drugod. Če želimo zmanjšati število stečajev ter zmanjšati število malverzacij, ki se jih poslužujejo lastniki podjetij, je treba najprej zagotoviti demokratičen nadzor nad njihovim upravljanjem. Delavsko upravljanje z okrepitvijo ustreznih zakonskih pravic zaposlenih je namreč prva varovalka, ki lahko prepreči slabe prakse lastnikov podjetij. Če zagotovimo delavcem v podjetjih, ki so se pred stečajem znašla ravno zaradi slabega dela lastnikov in menedžerjev, možnost prevzema nadzora nad podjetjem, bo to vsekakor pripomoglo k nadaljevanju poslovanja ter ohranitvi delovnih mest. Zakonske ureditve, ki bi takšne delavske prevzeme omogočale, pa kljub temu še danes nimamo. Trenutno je stečajna zakonodaja namreč pripravljena tako, da imajo najšibkejši le malo možnosti za uspeh. Zakon je praktično nemogoče normalno brati, saj te vsak naslednji člen napoti na drug člen, pa ta ponovno tretjega. Vse skupaj izgleda kot neke vrste orientacijska tekma. In z vsako novelo postajajo stvari samo še slabše. Tako situacijo seveda s pridom izkoriščajo lastniki podjetij, medtem ko so delavci, ki po več mesecev ne prejemajo plač, praktično v naprej obsojeni na poraz. Drži, zakonodaja jim sicer daje nekatere pravice, ampak te pravice so efektivno popolnoma navidezne, ker jih v večini primerov delavci tako ali tako ne morejo učinkovito izvrševati. V Združeni leviti se tako zavzemamo za novo insolventno zakonodajo, ki bo razumljiva in učinkovita. Predvsem pa se zavzemamo za rešitve, ki bodo na ustrezen način zaščitile delavce, ki bodo neizplačane plače določile kot absolutno prednostne terjatve. Zavzemamo se za rešitve, ki bodo omogočale delavske prevzeme in odkupe, ustrezno podporo države pri ustanavljanju zadrug na pogoriščih podjetij, ki so jih delavski kolektivi pomagali graditi. Predvsem pa rešitve, ki ne bodo pisane prvenstveno v korist bank in lastnikov podjetij. V Združeni levici zato ne bomo podprli nobenega predloga, ki teh, za nas bistvenih, rešitev ne bo vseboval. Torej, tudi tega ne. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima gospod Jožef Horvat, pripravi naj se dr. Jasna Murgel in mag. Lilijana Kozlovič.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana državna sekretarka, spoštovane kolegice in kolegi! Seveda se najbrž tukaj vsi strinjamo. Strinjam se z razpravo spoštovane kolegice dr. Jasne Murgel, ki je povedala, da je Zakon o finančnem poslovanju v postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju izjemno kompleksen. In šele takrat, ko na konkretnih primerih vidimo, kako zadeve delujejo ali pa ne delujejo, kot bi si mi predstavljali, šele potem vidimo dejansko to kompleksnost in gotovo tudi – o tem bi želel, da bi danes tudi opravili razpravo in bi si odgovorili na vprašanje, ali je nujno potrebna generalna prenova tega zakona ali morda samo posameznih sklopov. Mi mislimo in stojimo na izhodišču, da bi morda morali v tako imenovano insolventno zakonodajo, torej v ta zakon ZFPPIPP vnesti več izhodišč iz nemške insolventne zakonodaje. Eno od izhodišč, ki jih je treba v zakonodaji nedvomno spremeniti po našem mnenju, je, kdo sploh lahko nastopa v funkciji upravitelja v postopkih insolventnosti. Po sedanji ureditvi so to v večini odvetniki in drugi pravniki, kar pa je po našem mnenju napačno v samem izhodišču. Da se razumemo, vse najboljše o pravnikih, vse najboljše o odvetnikih, ko opravljajo svoj corp-business, svoj posel. Ni pa rečeno, da imajo dovolj znanja o menedžmentu ali, če hočete, kriznem menedžmentu. Po našem prepričanju bi morala biti funkcija upravitelja rezervirana za osebe, ki imajo znanje in izkušnje iz, kot že rečeno, menedžmenta ali bolje, kriznega menedžmenta, ki morajo poznati ne le predpise, pač pa tudi trg in ekonomičnost poslovanja insolventnega dolžnika. Tako bomo lahko ohranili insolventnega dolžnika pri življenju. Včasih se zdi, da je stečaj zgolj pokop nekega podjetja, nekega gospodarskega subjekta, pa bi moralo biti ravno obratno – stečaj ni nujno pokop. Stečaj bi pravzaprav moral biti nek proces ponovnega vstajenja, če hočete, gospodarske družbe. Ne bi smeli dovoliti, da se proizvodnja v proizvodnih organizacijah ustavi. Ko se enkrat stroji ohladijo, če malo simbolično govorim, potem je konec. Vesel sem, ker sem od blizu opazoval, mislim, da leta 2005, stečaj Planike, bolj točno, obrata v Turnišču. Takrat je stečajni upravitelj svojo nalogo izjemno dobro opravil. Zakaj? Stroji se niso ustavili, stroji se niso ohladili. In tam danes teče uspešna proizvodnja. Šel sem obiskat to organizacijo, kjer je delalo takrat okrog 250 ljudi. Sedanja praksa vodenja stečajnih postopkov s strani stečajnih upraviteljev, seveda z redkimi izjemami, je, da razumejo stečaj le kot konec poslovanja insolventnega dolžnika, svoje delo stečajnega upravitelja pa praviloma le kot možnost zaslužkarstva zase. In kot je kolegica dr. Jasna Murgel povedala, da v konkretnih primerih šele pravzaprav razumemo, kako ta stečajna zakonodaja deluje, se bom tu osredotočil na 119.a člen. O tem sva imela razpravo s pristojnim ministrom mag. Goranom Klemenčičem, ki sem ga spraševal o tem, ali Vlada oziroma ministrstvo, ki ga vodi, spremlja izvajanje 119.a člena. Ta je dejansko prišel v zakon ZFPPIPP maja 2013, se pravi v času prejšnje vlade. In za kaj tu gre. Tu gre za to, da je prav ta 119.a člen ZFPPIPP upniškemu odboru dal pristojnost razrešitve upravitelja na podlagi proste presoje večine članov upniškega odbora ter njegovo zamenjavo s katerokoli osebo, ki izpolnjuje pogoje za upravitelja. Jaz seveda ne bi vedel, nikakor ne, kako ta člen funkcionira, kako deluje, če ne bi bilo praktičnega primera. In ta praktični primer je stečaj Aha Mure, d.o.o. V upniškem odboru sedijo predstavnik Nove Ljubljanske banke, delniške družbe, SID banke, delniške družbe, Banke Koper, delniške družbe, Gorenjske banke, delniške družbe in Republika Slovenija. Bolj točno MGRT, Ministrstvo za gospodarski razvoj in tehnologijo. Torej tukaj ni delavcev. In mi krščanski demokrati zagovarjamo socialnotržni model gospodarstva, poudaril sem socialni, ker trdimo, da je človek najdragocenejši kapital v gospodarski družbi. Človek kot delojemalec in seveda tudi človek kot delodajalec. Kaj se je pravzaprav tukaj zgodilo? Ko je stečajni upravitelj Aha Mure, d.o.o., želel, da bi delavci dobili to, kar jim pripada, pripada jim pa okrog 5 milijonov in pol evrov, to je skoraj 10 tisoč neto minimalnih plač. Ampak banke upnice so rekle: "Ne, tega ne damo delavcem, to želimo zase." In seveda smo davkoplačevalci alergični na banke, saj smo jih pred kratkim dokapitalizirali z našim davkoplačevalskim denarjem, pa še nihče nas za to niti ni vprašal. In seveda je upniški odbor zahteval glavo, če tako rečem, oprostite, stečajnega upravitelja, ker pač ni delal po njihovem okusu, po okusu bank, ker so banke v nekem pohlepu želele ves ta denar in so rekle: "Kaj nas brigajo delavci!" Ki so torej izkazovali prednostne terjatve v višini, bom točno povedal, 5 milijonov 342 tisoč 217 evrov. Na srečo zaradi angažiranja sindikata, morda tudi ustnega poslanskega vprašanja, ne vem, na srečo se ni zgodilo to, kar je nameraval upniški odbor, torej zamenjati stečajnega upravitelja, ki ni delal po intonaciji upniškega odbora. Imamo torej veliko anomalij, to je samo en mikro primer, ta 119a. člen, ki daje dejansko upniškemu odboru diskrecijsko pravico, da enostavno zamenja takole stečajnega upravitelja. Posledično bi se lahko to dogajalo, da bi delavci nikoli ne dobili denarja, ki ga terjajo od gospodarske družbe v stečaju. Torej to je samo ena od anomalij, jih je gotovo tudi veliko, zato mislim, da bi bilo treba, ampak tu seveda ima Vlada tiste resurse, da bi lahko pripravila in izboljšala to insolventno zakonodajo predvsem v tem smislu, da ne bo stečajni postopek zgolj pokop nekega gospodarskega subjekta, ampak neko ponovno rojstvo, če hočete. Ker kot rečeno, ko se enkrat stroji ustavijo, ko se stroji ohladijo, ko se proizvodne hale zaklenejo, potem je pač konec. Kdo tukaj najbolj nastrada? Ja delavci. In za to gre. Zato se mi potegujemo, da bi dejansko zakonodajo v tem smislu izboljšali, da bi vendarle seveda tudi delavci ne samo pohlepne banke dobili svoj delež terjatev. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem državni sekretarki na Ministrstvo za pravosodje, gospe Tini Bricelj.
Najlepša hvala za besedo. Veliko je bilo že povedanega, pa bi rada na nekaj stvari odgovorila. Sicer smo te stvari tukaj že večkrat povedali in moram reči, da včasih mi je kar težko razpravljati o stvareh, ki prvič, so bile že povedane, in drugič, v zakonu pišejo, pa očitno ne vemo, da pišejo. Torej rečeno je bilo, da je veliko anomalij, da je zakon neustrezen, da je potrebna sistemsko povsem drugačna ureditev. Če začnem s tem prvim delom anomalije, o kateri je govoril spoštovani poslanec pred menoj. 119.a člen je bil štirikrat do sedaj že uporabljen, ministrstvo dosledno spremlja uporabo tega člena. Kar se tiče tega, kdo je lahko upravitelj, je v 108. členu Zakona določeno, da ni treba, da si pravnik ali ekonomist, moraš pa imeti visokošolsko izobrazbo. Torej zakon ni ovira in zakon ne predpisuje, da so upravitelji pravniki, torej odvetniki. Zakon tega ne določa. Tako da stvari kar takoj jasno povemo. Kar se tiče zapletenosti, nerazumljivosti in podobnih izrazov, ki so bili uporabljeni kot pridevniki za opisovanje tega zakona, bi rada rekla oziroma jaz najraje rečem, da je zakon obsežen. To drži. Drži pa tudi, da sodniki, če govorimo o sodnikih, ki to področje res dobro poznajo, nimajo težav z uporabo tega zakona, se je pa treba v materijo poglobiti. Gre za zakon, ki je zmes pravne in ekonomske materije, gre za zakon, za katerega mogoče tudi ni najbolj ustrezno, da je v pristojnosti Ministrstva za pravosodje, ker pokriva tudi toliko gospodarskih, finančnih področij. Pa vendarle, kdor se poglobi, ga naštudira, verjamem, da večjih težav ne bi smel imeti, če zraven še upoštevamo, kakšni so kriteriji, da nekdo lahko postane sodnik. Rečeno je bilo, predhodni razpravljavci so nekako rekli, da nekako zakon pripravijo zunanji strokovnjaki, potem na Ministrstvo za pravosodje že pride čokolada in mi kot neki svizci jo samo še zavijemo v vijolični papir. Tukaj bi rada takoj povedala naslednje. Sodni svet je v mnenju, pa sedaj ni to odločilno, ampak s tem bom začela, Sodni svet je v mnenju, ki ga je dal v zvezi s predlogom novele, ki jo imate danes na mizi, torej s predlogom opozicijske novele posebej zapisal, da je nujno, da v postopku zakonskih sprememb sodelujejo pravni strokovnjaki s področja, ki je predmet sprememb. Mi na ministrstvu se tega še kako zavedamo, in prav ta zakon, ki je, kot sem rekla, zmes finančne, gospodarske, pravne materije, je nastajal, torej novele tega zakona so nastajale vse od novele C naprej s sodelovanjem številne strokovne javnosti. Tako naj povem, da novela F ni rezultat dela enega zunanjega strokovnjaka, ampak trinajstih institucij, poleg tega pa so še posamezniki sodelovali. Torej če med institucije štejem Banko Slovenije, Trgovinsko zbornico, Gospodarsko zbornico, Obrtno-podjetniško zbornico, različna ministrstva, da vseh ne naštevam, jih imate v vladnem gradivu taksativno naštete, so sodelovali, kot sem rekla, še posamezniki. Mi sami na Ministrstvu za pravosodje imamo strokovnjake posebej za to področje. Kolega sedi zraven mene. Je pa res, da pri, če se vrnem k čokoladi, pri oblikovanju recepta za to čokolado sodelujemo s strokovnjaki, in kot sem rekla, tudi Sodni svet to ocenjuje za primeren pristop. Tisti končni okus čokolade in vonj, če želite, pa vendarle določimo na ministrstvu. Tako da tukaj ne bo kakšnega nesporazuma. Lepo je povedala gospa Kotnik Poropat. Predvsem in tukaj se sama še posebej s tem strinjam, najprej je treba zagotoviti spoštovanje že veljavne zakonodaje. In če sem prej hotela prikazati, da niti ne vemo, kaj v veljavnem zakonu že piše, torej najprej je treba vedeti, kaj piše, potem je pa treba znati to spoštovati. Torej najprej je treba zagotoviti spoštovanje tega, kar je v zakonu že določeno. Naj povem, da je bil prav ta zakon tudi s strani Evropske komisije izjemno pozitivno ocenjen. Pa da ne bom govorila samo takole na splošno, nabolje je, da kadar se govori o dobrih rezultatih ali uspehu nečesa, se postreže s številkami. Mi vemo, da se je število sporazumov o preventivnem prestrukturiranju z leta 2013 na 2014 povečalo za 240 %, v številkah: v letu 2013 25, v letu 2014 85. Torej tako pomembno povečanje je prinesla samo zadnja novela. S tem želim poudariti, da instrumenti, instituti, zadnja novela F, če sem zdaj pri tem, delujejo. Če rečem zaključno misel. Kot je bilo rečeno, najprej je treba zagotoviti spoštovanje veljavnega zakona, na ministrstvu smo na stališču, če se uporablja vse tisto, kar je v zakonu napisano, in če vsi tisti, ki jih ta materija zadeva, torej sodišče, upravitelj, upniški odbori, če želite, aktivno delujejo in uporabljajo instrumente, ki so jim na razpolago, do zlorab ne bi smelo priti. Ko govorim o aktivnem sodelovanju, nimam v mislih sodnika, ki samo administrativno potrjuje, takega sodnika ne potrebujemo, sodnik je meritoren odločevalec, odločilen pri kreiranju sodne prakse in takega sodnika ta zakon predvideva. Torej če vsi tisti, ki jih materija zadeva, materijo dobro poznajo in jo aktivno izvajajo, do zlorab ne bi smelo prihajati. Naše stališče tudi je, da zaradi posameznih ekscesnih primerov, kjer so popustile vse varovalke že mnogo prej in ne šele takrat, ko so posamezniki prišli v cono urejanja ZFPPIPP, ne gre spreminjati sistema. Najbrž veste, o katerih ekscesnih primerih govorim. Bomo pa prav zato, čeprav, kot sem rekla, tega ne štejemo strogo za področje ZFPPIPP, poskušali še dodatno preprečiti morebitne zlorabe z novelo, ki sem jo danes že omenila, na področju osebnih stečajev. Čeprav še enkrat rečeno, je že sedaj v zakonu ogromno varovalk, bomo pa vijake, ki so že vgrajeni, še dodatno zategnili, zato je pripravljena novela, ki bo vpeljava še nekatere dodatne rešitve, ki so potrebne ne zato, ker bi bila obstoječa ureditev slaba, ampak zato, ker je naš družbeni prostor sposoben neverjetnih koruptivnih kreacij. In tudi na to se bo Vlada, kot sem že omenila, se je že in se bo, ustrezno odzvala. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Jasna Murgel, pripravi naj se gospod Jani Möderndorfer.
Hvala lepa za besedo. Če je to na mene letelo, da sem omenila, da je zakon slab, ni slab, zdaj je že z vsemi spremembami, kako naj rečem, sfriziran toliko, da lahko govorimo, da je dokaj v redu. Tisto, kjer imam največ pripomb, pa je osebni stečaj. Ne bi se zdaj spuščala v podrobnosti, ker bomo o tem razpravljali, ko bo Vlada dala svoj predlog. Ampak da pa je tam čisto vse krasno in v redu, oprostite, pač ni. Strinjam se pa, če sodnik pozna materijo, ko ima dovolj prakse, lahko najde rešitve za vsa vprašanja v postopku. Je pa res, ko pa si v postopku, ko pa vidiš, kaj pa si stranke v postopku izmislijo in kakšna orodja vse uporabijo, ko se ti niti sanja ne, da bi to bilo sploh možno uporabiti, potem pač prideš pred težavo. Ampak velikokrat gre za ekscesne primere, to je res, večinoma postopki tečejo kar v redu. Tudi analiza, ki ste jo podali v gradivu k mnenju k temu zakonu, je pokazala, da postopki tečejo tekoče in da tečejo nujno, kot je tudi treba, in da je marsikatera stvar že rešena. Rešena je bila tudi sproti z novelami ZFPPIPP. Sami ste rekli, da pa v izhodišču pri pripravi tega zakona ZFPPIPP brez kakršnekoli črke, tam pač sem na tisto mislila, da morda ni bilo toliko sodelovanja širše stroke kot pri ostalih novelah. Ampak zdaj imamo ZFPPIPP takšen, kot je. In še enkrat ponavljam, da pač takšnih hitrih sprememb, ki niso dovolj premišljene, ne moremo podpirati, ker tudi iz teh pripravljenih predlogov rešitev izhaja, da predlagatelj ne pozna zakona in pozablja, da rešitve že so. Tako slab pa spet ni. Jaz ga nisem mislila zdaj vse povprek pljuvati, ampak povedati, da je nekatere popravke še možno vnesti. In to bomo družno naredili potem, ko bo ministrstvo dalo svoj predlog. Zdaj pa, kar zadeva te predloge, samo nekatere stvari, ki jih predlaga predlagatelj. Določitev zakonskega minimalnega praga poplačila upnikov v prisilni poravnavi – to smo že imeli in zdaj spet nazaj vračati [[…]]Jaz sem se pogovarjala tudi s sodniki, če želite, neposredno, pred dnevom ali dvema, pa so rekli, mnenje nekaterih je bilo, da bi morda bilo smiselno uvesti, recimo 30-odstotno mejo. Ampak jaz menim kljub vsemu, da se prisilna poravnava doseže, samo če se upniki strinjajo s tem, kakršnakoli, poenostavljena ali redna prisilna poravnava. In upniki imajo dovolj sredstev, da se temu uprejo, da bi bila potrjena prisilna poravnava. Upniki potrdijo prisilno poravnavo in ne dolžnik. Če se upniki strinjajo z odloženim plačilom in plačilom v nekem znižanem znesku, je to njihova stvar, sami se odločijo. Glavno vodilo pri tem je, ali bomo poplačani, ali bomo na boljšem, če se potrdi prisilna poravnava, ali bomo na boljšem, če gre dolžnik v stečaj. Kot sem rekla, po prisilni poravnavi dolžnik še živi in preživi. Če se uspešno prestrukturira, potem še živi. Če odplača obveznosti pod pogoji pravnomočno potrjene prisilne poravnave, lahko preživi in nadalje posluje ter odplača vsaj del obveznosti. Sicer pa upniki, ki nimajo zavarovanih svojih terjatev – da vas zdaj ne utrujam s temi podrobnostmi – največkrat ostanejo brez vsega v stečajnem postopku, v prisilni poravnavi pa tako ali tako za njih ta stvar ne velja. Ukinitev postopka poenostavljene prisilne poravnave. Komaj se je prijela v postopkih, če jaz pravilno razumem iz tega, kar je dalo ministrstvo in kot sem se tudi pogovarjala s kolegi na sodišču. Skratka, tu je možnost, da se na hitrejši način v soglasju z upniki opravi postopek prisilne poravnave predvsem za espeje, samostojne podjetnike in mikro podjetja. Ker res ni potrebe, to bi morali videti, kako zgleda nek predlog za začetek postopka prisilne poravnave, ko imaš načrt finančnega prestrukturiranja, poročilo revizorja, ne vem, sem že malo pozabila, kaj vse, ampak vem, da tak predlog dobiš za neko tako pravno osebo, za redni postopek prisilne poravnave, in to seveda obremenjuje tudi sodišče. Mislim, da nekega upravičenega razloga za to, da bi zdaj to poenostavljeno prisilno poravnavo kar odpravili – ne vem, ali se nam zdi, da so upniki oškodovani, o tem tudi v obrazložitvi predlagatelja nimamo nekega prepričljivega razloga. Skratka, zdaj neko rokohitrsko spreminjanje tega postopka, zdaj ga imamo, potem ga ne bomo imeli, menim, da bi prej to spet prispevalo k povzročanju zmede v postopku kot pa k nekemu izboljšanju postopka. Prenos ugotavljanja disciplinske odgovornosti in sankcioniranje upraviteljev na Ministrstvu za pravosodje. Že zdaj nima Zbornica upraviteljev izključne pristojnosti za ocenjevanje disciplinske odgovornosti. To je urejeno v ZFPPIPP. Zbornica upraviteljev nima posebnega niti pretežnega vpliva na vsebino odločanja o disciplinskih kršitvah upraviteljev. Ministrstvo za pravosodje pa ima dovolj procesnih možnosti, da vpliva na to, da se disciplinske kršitve obravnavajo, in sicer pred disciplinskimi organi, v katerih je večina članov takih, ki niso povezani z Zbornico upraviteljev Slovenije. Vprašanje disciplinske odgovornosti upraviteljev je spet neka taka kompleksna zadeva, in ne gre – ker se nam zdi, da pač zdaj nekaj moramo spremeniti na brzino – sedaj celoten sistem zamenjati, pa spet izraziti nezaupanje, češ, tile sploh nič ne delajo, pa sami sebi ne bodo izkljuvali oči, vrana vrani ne izkljuje oči, ali kako je že to. Imamo sistem in po našem mnenju ni potrebe, da se spreminja. Že sedaj ne kontrolirajo upravitelji, ne nadzirajo upravitelji preko Zbornice upraviteljev sami sebe. In to je tisto, kar že sedaj obstaja. Neke velike potrebe po tem, da bi se to spreminjalo ni. Tudi Sodni svet sam je izrazil takšno mnenje, da ne moremo na hiter način spreminjati določb zakona o finančnem poslovanju podjetij, še daljši naziv ima, prej je bil en zakon o finančnem poslovanju, ZFPPIPP, ker to lahko povzroči posledice. Se pa Sodni svet z nekaterimi predlaganimi rešitvami strinja. In tudi sama se z nekaterimi rešitvami strinjam, ampak večina tega, kar je tu v teh predlaganih spremembah, pa bi povzročila spet samo nepotrebne zaplete v postopku. Pa tudi niso dovolj premišljene. Recimo, kar sem že povedala, da je problem, tudi sam Sodni svet izpostavlja problem tega predujma za kritje začetnih stroškov stečajnega postopka. Tu se od spremembe ZFPPIPP, jaz točno ne vem, katera točka je, dve leti nazaj, črka je potem na koncu novele bila, kot sem rekla, te stroške krijejo proračuni sodišč avtomatično. Prej se je ugotavljajo, ali nekdo izpolnjuje pogoje za dodelite v brezplačne pravne pomoči za kritje teh stroškov. To je ugotavljal poseben oddelek, ki se ukvarja z brezplačno pravno pomočjo na okrožnem sodišču. Potem pa je zakonodajalec to spremenil, ker je bil zasledovan namen, da ima vsakdo dostop do tega postopka osebnega stečaja, da se znebi presežnih obveznosti, ki jih sam ne more poravnati, pa recimo da nekako k vsemu temu sam ni prispeval. Skratka, ti stroški so stroški, ki res zelo obremenjujejo sodišča. Tudi Sodni svet ugotavlja, da je treba neko rešitev tu poiskati, ob tem da se zagotovi ustrezna raven pravnega varstva tudi tistim, ki tega predujma ne morejo plačati, založiti. Tu je ena taka pat pozicija. Če greš v osebni stečaj, menda ja nimaš 2 tisoč evrov. Če si že v taki hudi finančni situaciji, menda nimaš 2 tisoč evrov, da založiš predujem. Če nimaš, če si insolventen. Sem srečevala ljudi na sodišču, ko so dajali vloge in so rekli: "Ali ste normalni, kako naj sedaj plačam 2 tisoč evrov?" Malo več je ta predujem za kritje začetnih stroškov stečaja. In potem so morali dati vlogo za brezplačno pravno pomoč, ampak tam se pogoji za brezplačno pravno pomoč ocenjujejo po tem, kar dejansko imaš. In če imaš neko nepremičnino, ni šans, da dobiš brezplačno pravno pomoč. Sedaj je to avtomatizem, ki je posebej urejen v ZFPPIPP. Ampak ta avtomatizem pa predstavlja res breme za sodišča. Meni se res postavlja vprašanje, ali je to prava ureditev, da sedaj vsi skupaj plačamo, da nekdo, ko se zdaj toliko omenja davkoplačevalski denar [[…]]Sem za to, da se najde en sistem, ampak da sedaj vsi skupaj plačamo upravitelju, ker ta denar dobi upravitelj, da nekdo, ki tako ali tako nima, je insolventen, vsaj tako zatrjuje, da se osvobodi obveznosti. Vsi bomo plačali, da tisti, ki nič nima, še naprej se ugotovi, da pač nič nima in ne more poplačati, o. k., se mu dovoli postopek, preizkusna doba, in na koncu odpustijo obveznosti. Tu bi morda lahko razmislili o ustreznejšem načinu. Tega predlagatelj tukaj ne omenja, ampak marsikaj je odvisno, ali bo pač obstajala tudi politična volja in kakšno bo mnenje stroke tukaj. To je ena od stvari, ki je predlagatelj ne omenja in bi jo bilo treba urediti. Sodni svet se seveda strinja z nekaterimi vašimi predlogi, ampak večina predlogov v tem zakonu je takšnih, za katere ocenjujem, da so v tem trenutku nepotrebni in pomenijo dodatno zapletanje postopka in komplikacijo, niso dovolj premišljeni in zaradi tega zakona kot celote ni možno podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa. V imenu predlagatelja se je prijavil dr. Vinko Gorenak. Imate besedo, izvolite.
Hvala lepa. Ja, niso premišljene. Koliko časa boste še razmišljali? Ali rabite še pol leta, ali rabite še eno leto, ali bo mogoče dovolj dva dni? Dobro, da se vključim v razpravo v vlogi predlagatelja, je treba reči eno stvar, t. i. stečajni zakon, uradni naslov je čisto drugačen, tukaj ga večina ljudi niti ne razume, insolventnost in tako dalje. Recimo, da je to stečajni zakon, ker to ljudje tudi razumejo. Ta zakon je en najzahtevnejši zakonov, ki jih Slovenija sploh ima. Sodniki, ki se ukvarjajo s stečaji, vam bodo zelo jasno povedali, da je napisan na tak način, da ga tudi sami zelo težko razumejo, da je napisan na tak način, da lahko oni sami padejo v kakršnokoli past kadarkoli. Ampak hec je v tem, da v tej državi menda ni nobene osebe, ki bi znala ta zakon napisati, razen ene same, to je gospa Nina Plavšak, ki zakone piše s tega področja. Potem tolmači, izobražuje sodnike, pa izobražuje stečajne upravitelje, potem pa napiše nov zakon. In postopek se ponovi. Na račun njenega podjetja pa letijo tisoči in tisoči evrov. Zakaj smo se mi odločili za te spremembe? Naj v tem nastopu omenim samo eno, to je prenos disciplinske odgovornosti na Ministrstvo za pravosodje. Glejte, jaz sem nekaj poslanskih vprašanj postavil na temo: koliko pa je disciplinskih postopkov? Koliko pa jih imamo sploh v tej državi? Ne boste verjeli, nič jih nimamo. To je tudi logično, da jih nimamo nič, če pa stečajni upravitelji znotraj zbornice odločajo sami o svoji odgovornosti. Ja, kako pa bi potem to zgledalo, če bi sami sebe disciplinsko kaznovali? To je sistemska napaka, to je čista sistemska napaka, ki jo v zakonu imamo, mislim, da tam od leta 2009, 2010 naprej, ko je minister Zalar to pripeljal v ta zakon. Prenos disciplinske odgovornosti na pravosodno ministrstvo bi bila edina logična in pametna rešitev, da odloča nekdo drug, da ne odločajo sami o svoji usodi. To je zame logična rešitev. Precej logične rešitve so tudi nekatere druge, ki jih Sodni svet podpira. Takšne so štiri rešitve v tem zakonu. Ampak vi pravite, da so nedomišljene. Ja, kdaj pa jih boste pa domislili? Domnevam, da verjetno ob svetem nikoli, državna sekretarka, ker situacija je preprosto takšna, da vi pripravljate sistemske spremembe. To je floskula, je vladna floskula, ja, vladna floskula je, "bomo že mi, ko bomo mi mislili, da je temu tako". Ampak tega ni nič. Kdaj pa to bo potem s strani pravosodnega ministrstva? Kdaj boste kaj naredili? Na terenu pa so potrebe, ki jih je prepoznala. To me zelo čudi. Celo Sodni svet je to prepoznal. In celo Sodni svet je rekel, da so rešitve, ki jih predlagamo, potrebne in dobre. To je sicer redkokdaj, da oni to rečejo. In če oni to rečejo, potem mora biti zdaj že kar precej hudo, če oni to podprejo. Seveda pa potem koalicija in vlada tega ne podpira. Zakaj? Zaradi tega ker je predlagatelj napačen. Če vam je predlagatelj napačen in če vam je nerodno, vam jaz dam, bom rekel, elektronsko verzijo tega našega besedila, pa popravite predlagatelja in napišite SMC ali pa napišite koalicija ali kaj takšnega, pa se spodaj podpišite, pa potem to izglasujte. Ampak očitno tudi tega niste pripravljeni narediti, teren pa potrebuje spremembe na tem področju. Toliko za zdaj. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jani Möderndorfer, pripravi naj se gospa Marjana Kotnik Poropat [[..]]
Hvala lepa, predsedujoča. Danes imamo v resnici pred sabo zakon, pa bom kar takoj na začetku rekel, čeprav je rekla državna sekretarka, da je dober, da ni dober. To veva oba. Ni dober zaradi tega, ker v resnici, čeprav se je sprejemal v obdobju, ko sem sam aktivno sodeloval pri tem sprejemanju in bi pravzaprav lahko sam sebi lahko pljuval v skledo, pa v resnici je treba priznati in povedati na glas naslednje. Vsak dan je prišlo po 40 različnih predlogov amandmajev, pobud, kako naj se ta zakon spremeni, na posamezne določbe in člene. In to, kar je državna sekretarka omenjala, kdo vse je zraven sodeloval, so bili ti, ki so pošiljali predloge. Ampak v resnici vsi vemo, da gre samo za eno osebo, ki je bila aktivna pri celi zgodbi in je tudi tako imenovana avtorica, večna, bom rekel, služi pri nastajanju zakona in potem služi kasneje pri razlagi tega zakona in služi celo, kadar se je treba pritožiti na ta zakon znotraj postopka. Nehajmo se farbat, to je ena stvar. Druga stvar. Predlog zakona, ki ga je predlagala poslanska skupina, ni nič slabega, da so ga predlagali, ker so odprli določene teme in vprašanja, na katere je treba odgovoriti. In najmanj, kar je, obžalujem, da so v resnici amandmaja, ki so ga predlagali ob zadnji spremembi tega zakona, zdaj niso omenili v svojem predlogu. Jaz danes obžalujem, da sem pristal na logiko, da odvetnik je lahko istočasno tudi stečajni upravitelj. Je bil sicer sprejet amandma, ki sicer zdaj onemogoča odvetniku, da uporablja naziv odvetnik, kadar je stečajni upravitelj in tako naprej, ampak še vedno ga lahko. Zakaj nasprotujem temu predlogu še danes in tudi poziv Vladi, če zakon ne bo sprejet, da tukaj naredi to spremembo.? Dejstvo je, da odvetnik sicer ima status ustavne kategorije, kjer ga ustava omenja, tako kot so sodniki tožilci in še ostali. Pa vendar od vseh stečajnih upraviteljev, ki jih je 140, je samo 40 odvetnikov stečajnih upraviteljev. Samo 40. Kaj to pomeni? Da ne drži teorija Odvetniške zbornice, ki govori in razlaga, da je za stečajnega upravitelja treba imeti vrhunska znanja odvetnika, ker potem bi bili vseh 140 stečajnih upraviteljev odvetnikov. In od vseh tisoč 500 odvetnikov je samo 40 stečajnih upraviteljev. Nekaj ne gre skupaj. Torej gre za komercialno storitev. Ker pa imamo problem, in to je, da kadarkoli je odvetnik, ko seveda po zakonu vemo, kako mora spravljati svoje spise, ima problem, ko vodi stečajni postopek. Ko pride nadzor, in vsi vemo, za kaj gre, je enkrat stečajni upravitelj, drugič odvetnik. Nikoli ga ne moreš pregledati, tako kot se spodobi. In tega nadzora v resnici ni. Tukaj spominjam kolega Gorenaka, upam, da bo to tezo o nadzoru zagovarjal tudi, ko bomo govorili o Zdravniški zbornici, tudi ko bomo govorili še o kakšni drugi zbornici, da bomo zagovarjali ta zunanji nadzor oziroma kaznovanje in sankcije za to. Jaz sem za, ampak samo pod enim pogojem, če to velja potem za vse. Ne za eno stroko, da, za drugo stroko ne, potem imamo malo drugače narejeno. V tem primeru pozivam, resno pozivam vlado, naj resno razmisli pri spremembi, da prepove odvetnikom, da so istočasno stečajni upravitelji. Ni problem, pravnik je lahko, vendar če hoče biti stečajni upravitelj, potem naj se odloči in naj se ukvarja s stečajnim upraviteljstvom in ne odvetništvom. Kajti prevečkrat in kar nekaj primerov v preteklosti poznamo, ko se je ta institut zlorabljal, ko je v resnici podpisoval, v bistvu stečajni upravitelj sam sebe najel in vpeljal postopke in v resnici samo še dodatno imel vir zaslužka. Odvetniška zbornica bo norela. Pa kaj potem, naj nori. V končni fazi se ve, da je treba ene stvari v življenju tudi preprosto prepovedati. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima, gospa Marjana Kotnik Poropat, nato mag. Marko Pogačnik.
Hvala za besedo, spoštovana podpredsednica. Spoštovane in spoštovani! Jaz bi sedaj razpravljala še o zadevah, ki jih obravnava zakon, katere v stališču poslanske skupine nismo omenili. Ureditev prisilne poravnave, kot je bila dopolnjena z novelo F tega zakona, omogoča uporabo širokega nabora ukrepov prestrukturiranja in vse kombinacije teh ukrepov. Prav tako daje upnikom zadosti možnosti, da aktivno vplivajo na sam postopek in tudi na izid teh postopkov. Pri nobenem od postopkov, ki so bili končani ali še tečejo, ni nastal položaj, ki ga ne bi bilo mogoče ustrezno rešiti z uporabo sedanje ureditve tega zakona. Zato menim, da resnično, kot je že Vlada ocenila v svojem stališču, sprememba tega zakona v takem predlogu, kot ga je SDS predlagal, ni potrebna. Sprememba ureditve v zvezi s predujmi in brezplačno pravno pomočjo, ki jo je uveljavila novela F, je imela pozitivne učinke, saj se je čas trajanja predhodnih postopkov osebnega stečaja pomembno skrajšal. Podatek je iz povprečno 45 dni v letu 2013 na povprečno 18 v letu 2014. Kljub povečanemu številu stečajnih postopkov, zlasti postopkov osebnih stečajev, se trajanje postopkov ni podaljšalo. To pomeni, da so sodišča učinkovito prilagodila, berimo, racionalizirala svoje poslovanje povečanemu številu zadev. Delno je k temu pripomogla tudi ureditev, uveljavljena z novelo zakona F, po kateri lahko v enostavnejših zadevah odločajo tudi sodniški pomočniki. Torej dopolnjena ureditev sodnih postopkov prestrukturiranja, kot jo je uveljavila novela F, je nedvomno prispevala k izboljšanju možnosti za prestrukturiranje gospodarskih subjektov, saj se je v letu 2014 v primerjavi z letom 2013 pomembno povečalo tako število novih postopkov sodnega prestrukturiranja kot tudi število uspešno končanih postopkov sodnega prestrukturiranja. K temu so pomembno prispevali postopki poenostavljene prisilne poravnave nad majhnimi in mikropodjetji oziroma družbami, ki do ureditve postopka poenostavljene prisilne poravnave dejansko niso imele možnosti opraviti tega prestrukturiranja v sodnem postopku zaradi nesorazmernih stroškov, ki so nastali v zvezi z rednim postopkom prisilne poravnave. Po podatkih, ki so nam na razpolago, lahko ugotavljamo, da se aktivnosti razdolževanja slovenskega gospodarstva uspešno izvajajo tudi v letu 2015. Pa še nekaj besed o nadzoru nad Zbornico upraviteljev teh postopkov. Ministrstvo za pravosodje je po sedanjem zakonu pristojno opraviti nadzor nad Zbornico upraviteljev Slovenije, tako da ne drži predlagateljeva izhodiščna predpostavka, da gre pri Zbornici upraviteljev Slovenije za enega izmed zaprtih združenj, ki ščiti interese svojih članov in jih ne sankcionira. Kot primer bi še navedla, da je Ministrstvo za pravosodje opravilo nadzor na Zbornici upraviteljev Slovenije nazadnje 22. 10. 2015. In še o spremembah pristojnosti upniškega odbora, da pregleda poslovne knjige in celotne dokumentacije v zvezi s stečajnih postopkom. Po veljavnem drugem odstavku 87. člena zakona upniški odbor že ima pravico pregledati poslovne knjige in celotno dokumentacijo, ki jo je prevzel upravitelj v stečajnem postopu ter pregledati dokumentacijo, ki jo mora upravitelj voditi v zvezi s tem postopkom. V skladu z drugim odstavkom 87. člena zakona so te pravice upniškemu odboru dane zaradi uresničevanja njegovih pravic in izvajanja njegovih pristojnosti. Za zaključek naj rečem, da podpiram mnenje Vlade, da predlagana dopolnitev zakona na tem področju v tem trenutku ni potrebna. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Marko Pogačnik, izvolite.
Hvala, predsednica, hvala za dano besedo. Spoštovani kolegi in kolegice, spoštovani predstavniki Ministrstva za pravosodje! V Slovenski demokratski stranki smo se odločili za dopolnitev oziroma za spremembe zakona o insolventnih postopkih, finančnem poslovanju, za katerega bom v nadaljevanju raje uporabljal besedo stečajni zakon – to se verjetno tudi v širši javnosti boljše razume, za kaj gre –, vložili verjetno iz več razlogov. V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da je zakon slab in da je ta zakon, bi rekel, za konkurenčnost slovenskega gospodarstva zelo pomemben. Preseneča me izjava državne sekretarka, ki je izrazila, da po njenem mnenju imamo v Sloveniji dobro stečajno zakonodajo. Kako bi komentirali, da je bil v prejšnjem mesecu zaključen stečajni postopek, ki je trajal več kot 22 let? Več kot 22 let je trajal stečajni postopek podjetja Združena lesna industrija Tržič. Naštel vam bi samo še nekaj stečajev, recimo, Elan je trajal 7 tisoč 362 dni, slavni Internacional Koper je trajal 7 tisoč 328. Tukaj imamo potem še kopico stečajnih postopkov, ki so trajali več kot 6 tisoč 800 dni. Predvsem prakse iz tujine lahko povedo nekaj, da pri stečajnih postopkih ogromno v prid predvsem upnikom dela čas. Da tudi stečajni postopki, ki se hitro končajo, bi rekel, da lahko s tem ohraniš tudi precejšnje število delovnih mest in se začne z novimi proizvodnimi ali storitvenimi postopki, ki jih to podjetje izvaja. Pač, osebnega sem mnenja, da trenutni zakon je bistveno preobsežen, tukaj notri imamo več kot 400 členov. Problem tega zakona, kar osebno vidim, je predvsem to, da marsikateri člen od teh 400 napotuje na neke druge zakone. Mislim, da ta zakon, vsak zakon, v Sloveniji ne bi smel datineke usmeritve, to se pa sklicuje na ta in ta drugi zakon – naj bo zadeva kompleksno rešena, sistemsko v enem samem zakonu. Tudi bi rekel, kako komentirate število stečajnih postopkov, s katerimi se posamezne sodnice oziroma sodniki ukvarjajo. Ali lahko te zadeve rešujejo potem kvalitetno, učinkovito in seveda hitro? Recimo, iz podatkov, dostopnih na spletni strani Ajpesa, recimo, število postopkov, ki jih vodi sodnica Petra Giacomelli, je v danem trenutku 757, Andreja Zupan 586, Alja Cerovšek pa 571. Postopke vodi en sodnik stečajnik, mislim, da v tej zadevi se lahko izgubljajo in da bi bilo treba narediti tukaj določene spremembe. Razlog tudi, zakaj smo se odločili za te spremembe in dopolnitve, gre pa tudi za to, da lahko vsaj v zadnjem obdobju zasledimo, da verjetno pri nekaterih od teh postopkov obstaja tudi neko tveganje ali pa nek indic, da prihaja do zlorabe postopkov. Poglejte, prepričan sem, da je zakonodaja v zvezi s prisilnimi poravnavami in stečajnimi postopki ena velika rakrana, ki jo občutijo v gospodarstvu in predvsem upniki. Če si kdo želi, da se ti stečajni postopki zaključijo čim hitreje, so to izključno upniki in zaposleni v takem podjetju. Kot sem že prej omenil, imamo rekordne postopke. Spoštovana državna sekretarka, verjetno razpolagate tudi s podatki iz drugih držav, in me zanima, recimo, povprečno število trajanja stečajnih postopkov v drugih državah. Ali v nekaterih drugih državah imamo kakšen primer, da je stečajni postopek trajal 22 let tako kot v Sloveniji? In da imamo vrsto stečajev, ki trajajo že več kot 6 tisoč 800 dni? Poznamo določene prakse, ko se je začela finančno-gospodarska kriza v svetu, vsaj v primeru Amerike, kako so te zadeve rešili. V enem mesecu so bili stečajni postopki zaključeni in je podjetje začelo na novo delovati. Mislim, da bi morali resno razmisliti, ne glede na to, da ste rekli, da Vlada ocenjuje, da v danem trenutku dopolnitve in spremembe niso nujno potrebne. Pa tudi apel vsem koalicijskim poslankam in poslancem, da se morda v tej fazi postopka obravnave predloga zakona, ki smo ga vložili v Državni zbor, to zadevo podpre in potem skupaj poskušamo oblikovati takšno zakonodajo, ki bo učinkovita, ki bo hitrejša in bo predvsem v bran upnikom. Mislim, da stečajni postopki morajo biti taki, da obranijo upnike, kajti v stečajnih postopkih so oškodovani upniki. Glede procedur prisilnih poravnav in tega; poglejte, mislim, da prisilna poravnava je legalna kraja upnikov, vendar nekateri še naprej poudarjate, da je to pomembno, kajti drugače bi še več podjetij šlo v stečaj. Brali smo lahko tudi komentarje, da bi s temi spremembami in predlogi, ki jih je predlagala Slovenska demokratska stranka, lahko v zelo kratkem času povzročili plaz stečajev, vendar mislim, da je bolje, da imamo v nekem trenutku plaz stečajev, kot da imamo umiranje določenih podjetij na obroke, in predvsem, da v tem časovnem obdobju, ko je neko podjetje tako imenovano umetno priklopljeno na neke aparate, izgubljajo predvsem upniki in delavci, ki ostanejo brez plač. Pa tudi sklad za poplačilo teh upnikov, predvsem iz naslova neizplačanih plač, se včasih zgodi, da iz takšnih ali drugačnih razlogov ta zadeva ni poplačana v treh mesecih, kot bi morala biti. Predhodnica je rekla, kako se te zadeve zmanjšujejo, kako se zmanjša prezadolženost slovenskih podjetij, na drugi strani pa poslušamo poročila Banke Slovenije, ki pa razlaga nekaj ravno obratnega. Velikokrat je bilo rečeno, da banke so kvalitetne, banke imajo dovolj denarja, problem je pa, da se kreditov ne podeljuje podjetjem oziroma njihovim lastnikom, ki so v poraznem stanju. Zdaj se pa odločite, kakšna je situacija, ali je pozitivna ali je negativna; ampak uporabljate verjetno retoriko, ki vam v danem trenutku odgovarja. Mislim, da bi na področju stečajnih postopkov to morala biti ena prioritetnih nalog. Lahko bi rekli, da tudi ta naloga spada med neke reformne postopke, reforme, s katerimi se vlada Mira Cerarja tako rada v zadnjem obdobju pohvali, dejansko pa v Državni zbor, ne glede na to, da vaš mandat traja skoraj že več kot leto in pol, nismo dobili niti ene prave reforme, ki jo bi država Slovenija potrebovala, predvsem pa slovensko gospodarstvo. Mislim, da je potreben resen razmislek, resen razmislek tudi v vseh teh postopkih in predlogih sprememb, ki smo jih vložili v Slovenski demokratski stranki, da se te zadeve preučijo, da se ta proces sprememb in novel tega zakona odpre. Predvsem sem pa mnenja, da bi se ta zakonodaja morala zožiti, zakonodaja bi morala temeljiti na enem zakonu, ne na sklicevanju potem še na šest, sedem zakonov, ki so temu zakonu podrejene. Predvsem pa mislim, da bi moral biti zakon spisan tako, da ne bi dopuščal različnih interpretacij. Kajti, ti dolgotrajni postopki so danes izključno ali v veliki meri odvisni, ker si lahko ena ali druga stran bistveno različno interpretira te zakone. Osebno, kot jaz gledam na ta zakon, mislim, da bi morali v določenih zadevah iti še bolj v restriktivne ukrepe in v restriktivne kazni. Zame osebno, poglejte, če stečajna masa ne presega 50 odstotkov vseh terjatev, ki je, mislim, da bi morali razmisliti, da bi se tukaj proti poslovodstvu podjetij ali posameznim osebam, ki so odgovorne za vodenje teh podjetij, morali začeti tudi kazenski postopki. Kajti, prepričan sem, da vsako poslovodstvo podjetja lahko v danem trenutku oceni, kam zadeva pelje. Vemo, da pa pri stečajih potem verjetno so najbolj tisti, ki nastradajo oziroma ki so oškodovani upniki. Narediti je treba zakonodajo, ki bo predvsem omogočala hitrejše zaključevanje stečajev in predvsem zakonodajo, ki bo v interesu in ki bo dala določeno zaščito predvsem upnikom.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobite besedo še predstavnica Vlade in predstavnik predlagatelja. Najprej ima besedo predstavnica Vlade gospa Tina Brecelj, državna sekretarka na Ministrstvu za pravosodje.
Hvala lepa za besedo. Nekaj stvari sem že povedala, ki so bile še enkrat izpostavljene, ko vas ni bilo v dvorani, pa bom še enkrat na hitro. Najprej gospodu Gorenaku, ki je spraševal o številu disciplinskih postopkov. Naj povem, da so v mnenju Vlade na strani 10 te številke navedene, jih bom na hitro povzela. V letu 2013 je zbornica uvedla 11 disciplinskih postopkov, v letu 2014 je izdala 9 sklepov o uvedbi disciplinskih postopkov, v letu 2015 pa je minister podal 7 predlogov za uvedbo disciplinskih postopkov. Kar se tiče nadzora nad zbornico, naj še povem, da smo 22. oktobra letos, torej da je ministrstvo opravilo nadzor Zbornice upraviteljev Slovenije. Rečeno je bilo, pač, težave so, kdaj boste ukrepali, Vlada predolgo razmišlja. To je tisto, ko sem prejle rekla, da sem to že povedala, pa bom še enkrat. Predlog novele, ki jo je pripravila Vlada, je že objavljen, torej je v usklajevanju, in naj še enkrat rečem, da z dvema ciljema, ki jih tudi vi zasledujete v vašem predlogu, to je s ciljem, da se še nekoliko zategnejo vijaki, kot sem prej rekla, na področju osebnega stečaja in da se spremeni pri poenostavljeni prisilni poravnavi, da ne bi več bila uporabna za majhne družbe. Torej, s tema dvema ciljema se strinjamo. Ne strinjamo se za načinom, kako vi predlagate, da bi do teh dveh ciljev prišli. Mi smo predvideli nekoliko drugačne rešitve – sedaj imam v mislih osebni stečaj – z vsemi drugimi predlogi, ki jih zasledujete, pa po našem mnenju niso tisto, kar naša stečajna praksa, če lahko tako rečem, in stroka sedaj potrebuje. Torej, z večino ciljev ne, s tema dvema, ki ju predlagate, pa se strinjamo. Vlada je tukaj že prišla s svojim razmišljanjem do konca in je predlog že objavljen. Pričakujemo torej odziv strokovne in medresorske javnosti. V nadaljevanju bi pa še to, kar je gospod Pogačnik izpostavil, rada povedala, da kar se tiče trajanja stečajnih postopkov v drugih državah, naj povem, da je prav letos preko evropske pravosodne mreže Italija naslovila vprašanje, kakšno je trajanje stečajev v drugih državah, pa odgovora ni bilo oziroma povedano je bilo, da druge države spremljajo številčne podatke, koliko je stečajev, koliko je sklenjenih sporazumov, prisilnih poravnav in tako naprej, ne pa časa trajanja. Torej izrecno, recimo, Nemčija časa trajanja stečajev ne spremlja, enako tudi ne Velika Britanija. Je pa zanimiv podatek, če že govorimo o primerjalnih ureditvah, da je, recimo, v Nemčiji le slaba 2 odstotka predloženih sporazumov, torej v celi masi stečajnih zadev se v Nemčiji samo v 2 odstotkih predloži sporazume o prestrukturiranju, niti ni podatka, koliko jih je na koncu uspešnih. Ko sem prej govorila, ker vas, kot rečeno, še ni bilo, da naš zakon deluje. To sedaj lahko podkrepim še s številko, da se pa drugače, torej bistveno bolje pri nas, če je v Nemčiji 2 odstotka predloženih sporazumov, je pri nas 7 skoraj 8 odstotkov sklenjenih sporazumov o prestrukturiranju. Torej bistveno bolje nam gre prestrukturiranje gospodarstva na podlagi naše zakonodaje. Naj za konec, ko sem pri številkah, še povem, da po analizi Doing business, torej po zadnjih podatkih, je Slovenija, kar se tiče reševanja stečajev, uvrščena na 12. mesto, torej tukaj smo bistveno napredovali s prej 41. smo sedaj na 12. Tako, toliko. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predstavnik predlagatelja, dr. Vinko Gorenak. Izvolite.
Hvala. Vi ste zdaj povedali, koliko postopkov je bilo uvedenih – kakšen je pa rezultat? Rezultat bi bil bolj zanimiv kot pa to, koliko je postopkov uvedenih. Namreč, ker če je postopek uveden, še ne pomeni, da bo pripeljal do kakšnega rezultata. Dobro. treba reči nekaj, da se z Möderndorferjem redkokdaj strinjam, ampak tokrat pa se. Odvetniki so dejansko problem s tega vidika, odvetnik naj bo odvetnik, če pa stečajni upravitelj, pa naj bo stečajni upravitelj. Državna sekretarka je omenjala tudi novelo, ki jo je Vlada pripravila, torej jo je spisala Nina Plavšak. No, potem je pa prvič v zgodovini, da ni sodelovala, če ste jo naredili sami, mislim pa, da je običajno ona avtorica vseh teh zadev. Glejte, vseeno bi še opozoril v tem zaključnem nastopu na par reči, ki so še vedno problematične z mojega, vsaj jaz tako menim, z mojega vidika. Namreč, tam nekje leta 2008, 2007, 2008 je bil sprejeto določilo o tem zakonu, kako pridemo do nekega normalnega vrstnega reda stečajnih upraviteljev, ki prevzemajo posamezen stečaj. Takrat je bilo določeno, da je to abecedni vrstni red. Moram samo reči, da sodišča se tega ne držijo; sodišča se tega ne držijo. Če boste popravljali zakon, bi bilo dobro, da tudi na tem področju še kaj rečete. Tipičen primer izhaja iz Slovenj Gradca, kjer so kar preskočili tiste, ki bi morali biti na vrsti, pa so določili ene druge, ki so pač prijatelji od sodnikov, ki so o tem odločali. Tako bi bilo dobro tudi v to poseči. Tudi zaradi javnosti moram opozoriti še na kakšen problem na področju stečajne zakonodaje, ki mogoče ni neposredno vezan na ta naš zakon in to našo določilo in člene, ki smo jih pač zdaj odprli s tem predlogom zakona. Namreč, pred leti se je zgodil pravi mali škandal, če mene vprašate, ko je sodišče v Krškem stečajnemu upravitelju Videm Krško določilo 440 tisoč evrov denarne nagrade. Pred tem je pa sodnik preprosto pozabil, da mu je že izplačal 150 tisoč akontacije. In mož je lepo pospravil teh 150 tisoč evrov, sodišče v Ljubljani je kasneje ugotovilo, da je šlo za napako, ampak 150 tisoč evrov pokasiral in dal v svoj žep. Seveda ni niti enkrat pomislil, da bi ta denar vrnil. Nepravilnosti se pojavljajo tudi kje drugje. Tak primer je Elan in stečajni upravitelj Marinc, zelo znan priimek, ki za potrebe stečajnega postopka najame svoje lastni podjetje in tisto lastno podjetje potem seveda lepo služi. Skratka, da zaključim in polemiziram še malo z nekaterimi, recimo z gospo Poropat, ki do sedaj še ni uspela reči, da bi opozicija pripravila kakšen dober zakon. Ne vem, ali vi mislite – saj to velja za vas isto, v Vladi in koaliciji –, da je vse tisto, kar predlagamo v opoziciji oziroma kar predlagamo v SDS, nekaj, kar je treba stran vreči. To počnete iz nekega razloga, ne iz razloga vsebine, potem pa iz petnih žil vlečete obrazložitve, zakaj nek predlog zakona ne kaže podpreti. Veselim tistega se, kar ste napovedali, da gredo vaši predlogi nekako v isto smer, če bo ta zakon sploh prišel v Državni zbor in če ga bomo dobili, ga bomo podprli, če gre v pravo smer, sicer pa seveda ne. Toliko. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika še kdo razpravljati. Ugotavljam, da ni želja po razpravi. Zato zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, 18. 12. 2015, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 7. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SLOVENSKEM OGRODJU KVALIFIKACIJ V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Predlog zakona je obravnaval Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsednici mag. Mirjam Bon Klanjšček.
Hvala lepa. Spoštovani! Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino je na 15. redni seji 1. decembra 2015 obravnaval Predlog zakona o slovenskem ogrodju kvalifikacij, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila Vlada. Predloženi zakon je z vidika njegove skladnosti z ustavo in pravnim sistemom ter zakonodajno-tehničnega vidika proučila Zakonodajno-pravna služba, njena predstavnica pa je pojasnila, da so njihove pripombe glede pomanjkljivih definicij subjektov nepopolnega sklicevanja in neenotne uporabe kratic upoštevane v vloženih amandmajih koalicijskih poslanskih skupin. Mnenje je predstavil tudi predstavnik Komisije Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport, ki je v svojem mnenju predlog zakona podprla. Med drugim je podprla namen predlagatelja, da se vzpostavi učinkovit sistem povezovanja trga dela in izobraževanja, omogoči povezovanje in uskladitev slovenskih podsistemov kvalifikacij ter izboljša njihova preglednost, dostopnost in kakovost glede na trg dela. V poslovniškem roku so amandmaje vložile koalicijske poslanske skupine, in sicer SMC, Desus in SD, ki so bili po razpravi tudi sprejeti. Državna sekretarka na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport je povedala, da je namen zakona vzpostavitev slovenskega ogrodja kvalifikacij v Republiki Sloveniji ter z njim doseči transparentnost in prepoznavnost kvalifikacij v Sloveniji in Evropski uniji, podpreti vseživljenjsko učenje, povezati in uskladiti slovenske podsisteme kvalifikacij ter izboljšati preglednost, dostopnost in kakovost kvalifikacij glede na trg dela in civilno družbo. Pojasnjeno je, da so v slovensko ogrodje kvalifikacij umeščene vse kvalifikacije in pripadajoče listine, ki so pridobljene v sistemu in izven sistema izobraževanja in so uspešno prestale z zakonodajo določene postopke preverjanja in vrednotenja kakovosti oziroma postopke za pridobitev kvalifikacije. Prav tako so z zakonom slovensko ogrodje kvalifikacij umeščene tudi kvalifikacije, ki so bile v sistemu izobraževanje pridobljene na ozemlju Republike Slovenije pred 25. junijem leta 1991, saj je kovalentnost razmerij med novimi in starimi kvalifikacijami, ki bodo prisotne na trgu dela še mnogo let, pomembna tako z vidika pravic posameznih nosilcev kvalifikacij kot tudi z vidika boljše razumljivosti in preglednosti kvalifikacij na trgu dela s strani delodajalcev. Razprava je potekala predvsem o poteku nastajanja, ciljih in sami vsebini, ki jo prinaša zakon. Večina razpravljavcev je pozdravila njegov sprejem, saj bo zakon omogočal transparentnost in prepoznavnost kvalifikacij v Sloveniji in Evropski uniji, podprl vseživljenjsko učenje, vzpostavil učinkovit sistem povezovanja trga dela in izobraževanja, povezal in uskladil slovenske podsisteme kvalifikacij ter izboljšal preglednost, dostopnost in kakovost kvalifikacij glede na trg dela in civilno družbo. Odbor je v skladu 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o členih predloga zakona in jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerega so vključeni sprejeti amandmaji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospa Vesna Vervega. Postopkovno, se opravičujem, postopkovno, gospod Jože Tanko, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Včeraj oziroma v torek, na dan [[…]]
Samo malo, prehitro ste se prijavili, sekundico. Izvolite, gospod Tanko, vaša je beseda.
V torek, to se pravi 15. decembra, na dan začetka predčasnega glasovanja na referendumu, je Nacionalni preiskovalni urad po odredbi preiskovalne sodnice Deše Cener izvedel hišni preiskavi v Državnem zboru in na sedežu opozicijske Slovenske demokratske stranke. Medtem ko so preiskovalci na sedežu Slovenske demokratske stranke zasegli samo tisto komunikacijo, ki je bila povezana in narejena med osumljenci – to se pravi, šlo je zgolj za 26 elektronskih sporočil –, je bila v Državnem zboru odvzeta celotna dokumentacija, in to s soglasjem predsednika Državnega zbora. To se pravi dokumentacija gospoda Širclja z ostalimi osumljenci in tudi ostala osebna korespondenca. Skratka, vodstvo slovenske policije je dejansko lagalo, ko je dejalo, da so vzeli samo tisto dokumentacijo, ki je povezana z neposredno preiskavo, ampak so zajeli tudi vso ostalo. Odvetnik gospoda Širclja je temu dejanju nasprotoval, medtem ko ga je predsednik Državnega zbora dovolil. Zakon o kazenskem postopku ne dovoljuje zasega predmetov in sporočil, ki niso predmet preiskave, in takšno zlorabo represivnih metod izrecno prepoveduje tudi Ustava Republike Slovenije. Ravnanje Nacionalnega preiskovalnega urada v Državnem zboru, ki se je ponovila že četrtič, predstavlja grob poseg v ustavno delitev oblasti in vsebuje elemente vzpostavljanja policijske države. Ker se je ta poseg zgodil tokrat v času zaključne kampanje pred referendumom, gre za dejanje, ki še posebej ogroža parlamentarno demokracijo in vladavino prava. Poslanska skupina napoveduje, da pri tej točki dnevnega reda ne bo sodelovala. Hvala lepa.
Hvala lepa. Se pravi, sedaj ima besedo Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospa Vesna Vervega.
Hvala lepa za besedo, spoštovana podpredsednica. Ministrica, ekipa ministrstva! Z zakonom, ki je pred nami, je narejen še zadnji korak pri umeščanju slovenskega ogrodja kvalifikacij v evropsko ogrodje kvalifikacij za vseživljenjsko učenje in evropsko ogrodje visokošolskih kvalifikacij. Predlog zakona je rezultat večletnega sodelovanja in usklajevanja med številnimi deležniki, saj vzpostavitev nacionalnega ogrodja in njegovega umeščanja v evropsko kvalifikacijsko ogrodje poteka že od leta 2005. Veseli nas, da je prišlo do tega končnega koraka. Dovolite, da nekaj besed namenim slovenskemu ogrodju kvalifikacij oziroma materiji zakona, ki ga imamo danes pred seboj. Slovensko ogrodje kvalifikacij je enotno dogovorjen sistem za razvrščanje kvalifikacij v ravni glede na učne izide. Opisnik za vsako raven zajema tri kategorije učnih izidov, to so znanje, spretnost in kompetence. Prav tako se znotraj posamezne ravni poleg formalno zaključenega izobraževalnega programa, ki se izkazuje s spričevalom ali diplomo, upoštevajo še poklicne in dodatne kvalifikacije, ki se izkazujejo s certifikatom oziroma potrdilom. Slednje so še posebej pomembne, saj dopolnjujejo usposobljenost posameznika na določenem strokovnem področju. To bo koristilo tako delodajalcem, saj jim bo omogočalo lažjo presojo o izbiri kandidatov, kot tudi delojemalcem, saj se bodo lažje odločali o izbiri posameznih kvalifikacij, ki lahko dvigujejo njihovo konkurenčnost na trgu dela. Ne glede na to, da ima slovensko ogrodje kvalifikacij deset ravni, evropsko pa osem, sta ogrodji med seboj kompatibilni in primerljivi. Na spričevalu ali diplomi bo poleg ravni slovenskega zapisana tudi raven evropskega, za visokošolske kvalifikacije pa še raven evropskega ogrodja visokošolskih kvalifikacij. Pomembno je, da slovensko ogrodje kvalifikacij upošteva specifike slovenskega izobraževalnega sistema, saj so opisniki in ravni evropskega ogrodja zastavljeni preširoko in ne odgovarjajo specifikam našega izobraževalnega sistema. Posebej zahtevno je bilo doseči usklajenost, transparentnost in povezanost izobrazbe poklicnih in dodatnih kvalifikacij med aktualnimi, iztekajočimi se in preteklimi vzgojno-izobraževalnimi programi. Nekateri programi, na primer visoka strokovna izobrazba oziroma znanstveni magisterij so v izteku svojega izvajanja oziroma se ne izvajajo več, posamezniki s to vrsto izobrazbe pa bodo na trgu dela prisotni še več desetletij. Z zakonom se umeščajo tudi kvalifikacije, ki so bile pridobljene pred letom 1991, kar je pomembno z vidika pravic posameznih nosilcev kvalifikacij in preglednosti le-teh na trgu dela. Zagotavljanje kakovosti slovenskega ogrodja kvalifikacij je prav tako pomemben dejavnik, ki so mu pripravljavci zakona dosledno sledili. Kakovost sistema izobraževanj in kvalifikacij je odvisna od vzpostavljenih in kakovostnih akreditacijskih postopkov in sistemov, ki so v naši državi že vzpostavljeni. Kakovost ogrodja pa je zagotovljena tudi z določitvijo vseh inštitucij, ki so pristojne za zagotavljanje kakovosti. Te so NAKVIS, ki skrbi za sitem zagotavljanja kakovosti v visokošolskem ali terciarnem izobraževanju, Zavod Republike Slovenije za šolstvo, ki skrbi za kakovost na področju splošnega izobraževanja, Center Republike Slovenije za poklicno izobraževanje, ki zagotavlja kakovost na področju poklicnega in strokovnega izobraževanja ter nacionalnih poklicnih kvalifikacij ter Andragoški center Slovenije, katerega vloga zagotavljanja kakovosti je pomembna predvsem na področju izobraževanja odraslih. Zaradi vsega omenjenega bomo v Poslanski skupini Stranki modernega centra Predlog zakona o slovenskem ogrodju kvalifikacij podprli. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Peter Vilfan.
Spoštovana podpredsednica, ministrica z ekipo, kolegice in kolegi! Ne glede na to, da gre za tehnični zakon, ki postavlja izvedbene temelje za procesiranje umeščanja nacionalnega sistema kvalifikacij v evropsko ogrodje kvalifikacij, lahko rečemo, da bo pozitivno vplival na slovenski trg dela. Z uvedbo nacionalnega ogrodja kvalifikacij bodo imeli namreč državljani transparentno informacijo o svojih kvalifikacijah in njihovi primerljivosti s kvalifikacijami v evropskem prostoru, kar bo vplivalo na večjo mobilnost na trgu dela tako doma kot v državah članicah EU. Na nek način se s tem zakonu udejanja tisto, kar smo poslanke in poslanci Desusa že marsikdaj izpostavili in povedali. Smo namreč mnenja, da je nujno, da so izobraževalni sistemi, gospodarski sektor in trg dela tesno povezani. V Poslanski skupini Desus smo prepričani, da je pri oblikovanju izobraževalnih programov na vseh ravneh treba nujno izkazati dialog med gospodarstvom, trgom dela ter izobraževalnim sistemom zaradi ugotavljanja razvojnih tendenc in potreb po kadrih ter načrtovati takšno vsebino izobraževalnih programov ter kakovost učnih izidov in kompetenc, da bodo dijaki zaposljivi takoj po koncu poklicnega ali srednjega šolanja oziroma se bodo lahko izobraževali naprej in tudi po končanem višjem izobraževanju dobili primerno zaposlitev. S predlogom zakona se tako na nek način pomembno povezuje izobraževanje, gospodarski sektor in trg dela, saj bodo delodajalci poleg zavoda za zaposlovanje lahko bili pobudniki za umestitev dodatnih poklicnih kvalifikacij, ki so pomembno dokazilo o usposobljenosti kandidata za delo na določenem strokovnem področju, ki zahteva konkretna specifična znanja, slednja pa delojemalcu zagotovo povečujejo zaposlitvene možnosti in izboljšujejo njegovo konkurenčno vrednost na trgu dela. Hkrati tukaj ključno vlogo vsekakor odigra tudi načelo vseživljenjskega učenja, ki v izobraževalnem sistemu vedno bolj pridobiva na pomenu in se v procesu povezovanja izobraževalnega sistema s potrebami trga dela dandanes vedno bolj manifestira kot ključen dejavnik za zmanjševanje brezposelnosti. V Poslanski skupini Desus podpiramo zakon, ker se strinjamo, da se s tem zakonom vzpostavlja učinkovit sistem povezovanja trga dela in izobraževanja, omogoča se povezovanje in uskladitev slovenskih podsistemov kvalifikacij ter se izboljšuje njihova preglednost, dostopnost in kakovost glede na trg dela. Kot rečeno, poslanke in poslanci Desusa bomo glasovali za zakon.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Janko Veber.
Hvala za besedo in lep pozdrav tudi v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov, kjer bomo Predlog zakona o slovenskem ogrodju kvalifikacij podprl. Predlog zakona o slovenskem ogrodju kvalifikacij je sicer na videz tehničen zakon, vendar je treba poudariti, da ureja izjemno pomembno vsebino. Predlog zakona namreč zagotavlja transparentnost razvrščanja različnih kvalifikacij, ki jih je posameznik pridobil v obdobju izobraževanja in izven njega. Zelo jasen opis znanj in veščin bo v pomoč delodajalcem v postopkih zaposlovanja, posameznik pa se bo lahko z njimi ustrezneje izkazoval tudi na odprtem trgu dela v Evropski uniji. Torej, v slovenskem pravnem okvirju odpravljamo vrzel, ki je različnim subjektom oteževala vsakodnevno delovanje. Ne nazadnje to pomeni, da bo zakon omogočil tudi našim podjetjem, ali če hočete gospodarstvu, da bodo konkurenčnejša na tujih trgih, saj se je do zdaj velikokrat dogajalo, da ravno zaradi neusklajenosti pri priznavanju in dokazovanju kvalifikacij tistih, ki bi vodili ustrezen posel, ni bilo identično s pričakovanimi dokazili v posamezni državi, kjer je podjetje konkuriralo za posel. K temu zagotovo lahko dodamo samo to, da se veselimo tega, kajti konkurenčnost in tudi sicer uspešnost naših podjetij na tujih trgih nam zagotavlja ne nazadnje kar 70 odstotkov našega bruto domačega proizvoda. Predlog zakona je torej velik korak k povezovanju trga dela in izobraževanja in gospodarstva, zato je zelo pomembno in smo veseli podpore gospodarstva in ne nazadnje se zavedamo tudi opozoril, ki so bila sicer dana tudi v razpravi na komisiji Državnega sveta, da pa kljub vsem tem dobrim rešitvam je vendar treba imeti pred očmi tudi vzpostavitev ustreznega razmerja med upoštevanjem formalne izobrazbe in znanja ter kompetencami, primernimi za trg dela, oziroma kompetencami, ki jih zahtevajo delodajalci, da ne bi prihajalo do podcenjenosti dejanske izobrazbe, zlasti na poklicni oziroma strokovni ravni. Zakon bo torej zagotovil primerljivost in prepoznavnost kvalifikacij tako v slovenskem kot evropskem prostoru. Glede na to, da bo naš zakon vseboval deset ravni, evropski pa vključuje osem ravni, ne nazadnje lahko tudi tu zelo jasno povemo, da je ta razlika predvsem zaradi tega, ker smo imeli v Sloveniji in imamo v Sloveniji zelo dobro organiziran izobraževalni proces. Tako dobro organiziran proces je bilo mogoče vključiti v evropsko raven zgolj na ta način, da predstavljamo deset ravni, ki pa so zelo jasno opredeljene in označene v evropskih ravneh, tako ne bo prihajalo do odstopanj, ki sem jih navedel že v uvodu, da se zaradi nejasnosti določene stopnje izobrazbe težko opredeli usposobljenost kadra, ki je vključen v proces pridobivanja zaposlitve ali pa sodeluje v posamezni gospodarski družbi. Tudi to je dokaz uspešne poti, ki jo je slovenski izobraževalni sistem imel v svoji zgodovini, in je prav, da takšno pot nadaljujemo tudi v prihodnosti. Zavedati se sicer moramo, da je to razlikovanje v ravneh v Sloveniji in evropski ravni tema, ki jo je zaznala tudi Študentska organizacija Slovenije, ki je opozorila na problem, da naj bi bilo to nekako tudi tiho priznanje, da bolonjska reforma v Sloveniji ni bila implementirana pravilno oziroma v celoti. Tudi to pripombo je treba resno jemati in jo upoštevati predvsem pri izvedbi bolonjskega sistema in se mogoče pozneje to tudi odrazi v zakonodajnih rešitvah Zakona o visokem šolstvu. Ko pa govorimo o Zakonu o slovenskem ogrodju kvalifikacij, pa seveda tega ni mogoče reševati, zato bomo ta zakon v poslanski skupini podprli. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Združene levice, zanjo gospod Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoča. Predlog zakona o slovenskem ogrodju kvalifikacij prinaša nekatere odgovore na realne potrebe sistemiziranja in klasificiranja pridobljenega znanja in sposobnosti, še posebej v luči umeščenosti slovenskega izobraževalnega sistema v kontekst Evropske unije, zato bomo v Združeni levici ta zakon podprli. Proces nastajanja zakona je bil dolgotrajen, njegovi temelji pa segajo k zamisli Evropske komisije o primerljivosti pridobljene izobrazbe na različnih institucijah v vseh državah članicah Evropske unije. Se pravi, da se uskladijo različne diplome, certifikati, spričevala in tako naprej. V našem primeru je ta uskladitev še posebej pomembna zaradi vpeljave zloglasne in škodljive bolonjske reforme in bolonjskega sistema na visokošolsko raven. To je tudi razlog, da prehajamo z osemstopenjske kvalifikacije na desetstopenjsko, in s tega vidika, resnici na ljubo, zakon ponuja rešitve, ki so zadovoljive. Preglednost in prepoznavnost kvalifikacij ter usklajenost slovenske in evropske ravni sta pomembni predvsem z vidika pretoka delovne sile. Delovna sila ima to nesrečno značilnost v kapitalizmu, da je ne moremo ločiti od posameznika, kar pa vsekakor prinese določene zagate, ki jih izkušajo delovni ljudje, še posebej tisti, ki se nahajajo na evropski periferiji. Za prost pretok kapitala namreč ni omejitev, popolna mobilnost kapitala je popolnoma liberalizirana. Prost pretok ljudi pa je v Evropski uniji danes, žal, samo še zbledela fraza. Pa s tem ne mislimo samo na begunce ali migrante, ki prehajajo zunanje meje Evropske unije kot celote, ampak tudi državljane članic, držav članic te Evropske unije. Ravno odnos do migracij s strani držav članic in Evropske unije je vzrok za krepitev rasizma, ksenofobije in s tem tudi skrajne desnice, kar lahko spremljamo v številnih delih Evrope, kdo drug pa bi te procese našel tudi v Sloveniji. Zakon o slovenskem ogrodju kvalifikacij ilustrativno kaže tudi na neko drugo, še bolj bazično logiko. Izobraževanje v veliki meri razume kot pridobivanje kompetenc, se pravi, sploh ne govorimo več o znanju, o teoriji, o razumevanju oziroma o kritičnem mišljenju, ampak samo še o kompetencah. Te kompetence se praktično prevajajo seveda v fragmentirano znanje oziroma zelo ozke spretnosti, ki so na takšen ali drugačen način nemudno praktično uporabne v produkcijskem procesu za kapital. Vendarle pa je izobraževanja mnogo več, je razvoj in osvobajanje človeških potencialov in je zato tudi vrednota sama na sebi. Deklarirani cilji zakona, to je povezovanje trga dela in izobraževanja, za marsikoga zveni zdravorazumsko, ampak podrejanje izobraževanje logiki kapitala je škodljivo za njegovo kakovost in za univerzalno dostopnost. Se pravi, načenja samo bistvo javnega izobraževanja kot takega. Čeprav se ta zakon uspe izogniti večini ideološke retorične navlake, ki smo jo na tem področju že kar vajeni, in je z obrtniškega vidika dobro spisan, tudi to je treba priznati, se pač ideologiji nikakor ne more izogniti. Seveda z zakonom takšne logike ne bomo odpravili, vendarle ni ta zakon razlog sprememb v našem visokošolskem prostoru in škodljivih tendenc niti jih ta zakon ne more odpravljati. Bo pa vendarle ta zakon odgovoril na nekatere ključna vprašanja v zvezi s slovenskim ogrodjem kvalifikacij, na nekatere realno obstoječe in objektivne potrebe glede na transparentne in primerljive klasifikacije in, kot rečeno, ga bomo zato v Združeni levici tudi podprli. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije - krščanskih demokratov, zanjo gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovana, predsedujoča, ministrica, kolegice in kolegi! Urejanje enotnega sistema kvalifikacij v Republiki Sloveniji traja, traja enostavno predolgo. Postopek namreč teče že vrsto let in tudi predlagatelji v besedilu predloga zakona navajajo, da je gradivo odraz priporočil Evropskega parlamenta in Sveta iz leta 2008. Prve razprave v Sloveniji pa naj bi se pričele že leta 2005. V Poslanski skupini Nova Slovenija - krščanskih demokratov podpiramo predlagane rešitve v predlogu zakona in njegova temeljna načela, ker podpiramo vseživljenjsko učenje in vzpostavitev učinkovitega sistema povezovanja trga dela in izobraževanja. Treba je povezati in uskladiti slovenske podsisteme kvalifikacij z evropskimi ter izboljšati preglednost, dostopnost in kakovost kvalifikacij glede na trg dela in potrebe družbe. Sodobna družba se hitro spreminja in ljudje se moramo temu sproti prilagajati in pridobivati nova znanja. S članstvom v Evropski uniji in s tem pridobljenimi pravicami in okoliščinami pa je nujno potrebna večja preglednost in primerljivost kvalifikacij na trgu dela. Krščanski demokrati še posebej pozdravljamo, da se v slovensko ogrodje kvalifikacij, pridobljenih v sistemu rednega izobraževanja, umeščajo tudi kvalifikacije, pridobljene izven sistema rednega šolskega izobraževanja ter tudi neformalne delovne izkušnje in znanja. Slovensko ogrodje kvalifikacij se zaradi nekaterih specifik slovenskega šolskega sistema iz preteklosti sicer ne ujema popolnoma z evropskim ogrodjem kvalifikacij, je pa s tem predlogom zakona to bolj primerljivo. Poslanci Poslanske skupine Nove Slovenije - krščanskih demokratov bomo iz pravkar navedenih razlogov predlog zakona seveda podprli. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Glasovanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili v petek, 18. 12. 2015, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega. Prehajamo na 11. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBI ZAKONA O ORGANIZACIJI IN FINANCIRANJU VZGOJE IN IZOBRAŽEVANJA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 20 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 20 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja gospodu Tomažu Liscu.
Hvala, spoštovana podpredsednica, za dano besedo. Spoštovana ministrica z ekipo, kolegi, kolegice lep pozdrav! 4. 12. leta 2014 je Ustavno sodišče izdalo odločbo. Zadeva je jasna. Zapisano je, da v skladu z drugim odstavkom 57. člena Ustave je osnovnošolsko izobraževanje obvezno in se financira iz javnih sredstev. Ker koristi od obvezne osnovne izobrazbe nimajo le učenci sami, temveč posameznikova osnovna izobrazba hkrati služi tudi javni koristi, je ustava predvidevala tudi njeno javno financiranje. S tem pa je učencem zagotovila pravico do brezplačnega obveznega osnovnošolskega izobraževanja. Skratka, kratka, jasna in jedrnata odločitev Ustavnega sodišča. Že takoj smo v Poslanski skupini SDS predlagali zakon in v dokaj podobni obliki ga predlagamo tudi danes: ampak tisti zakon je bil zavrnjen. Zjutraj smo v Poslanski skupini SDS prebrali magnetogram tiste seje. Bivša ministrica, naša bivša poslanska kolegica, je rekla: Prehitro ste vložili, imamo čas enega leta, pripravili bomo sistemske rešitve za zasebno osnovno šolstvo. Eno leto bo naokoli, skratka, 4. 12. 2015 je že za nami, ko naj bi Državni zbor sprejel odločitev v skladu z odločitvijo Ustavnega sodišča, teh sistemskih rešitev pa na žalost ni. Še več, na naše veliko začudenje je ministrica javno povedala, da je časa premalo in da bo povozila odločbo Ustavnega sodišča. In to prihaja iz vrst ministrice, ki je pripadnica stranke, ki je prišla na oblast s paradigmo o spoštovanju pravne države! Na žalost je pri nas tako, da veliko govorimo predvsem proti zasebnemu šolstvu, na žalost, zelo malo pa ga imamo in to pokažejo vse evropske primerljive analize. V Sloveniji lahko, po našem mnenju na žalost, govorimo o 99-odstotni prevladi javnih osnovnih šol. Na drugi strani pa je tako imenovana bojazen o prevladi teh zasebnih šol, ki jih, kot sem že rekel, imamo na področju osnovnega šolstva manj kot en odstotek. V Poslanski skupini SDS ne vidimo nobenega straha pred ustanavljanjem novih zasebnih šol, ne verskih, ne takšnih in drugačnih, kajti vse vzvode za ustanavljanje in za potrditev programov zasebnih osnovnih šol imata ministrstvo, Vlada. Zelo pomembno je tudi izpostaviti, da pobudniki, ki so uspeli na Ustavnem sodišču, niso izpodbijali ureditve, po katerem naj bi zasebnim šolam pripadala sredstva za naložbe, investicijsko vzdrževanje, opremo in javno financiranje. Ne. Šlo se je izključno za financiranje oziroma izenačitev javnega in zasebnega sofinanciranja za programe. Čisto enostavna rešitev, eno leto smo čakali sistemske rešitve, rešitev pa ni. Še bolj žalostno je, ko pri nas na križ pribijemo zasebne šole, ob tem ne govorimo o tem, namesto da bi šole delili na zasebne in javne, bi morali govoriti o tem, ali so šole dobre ali slabe. V Poslanski skupini SDS menimo, da s temi tremi zasebnimi šolami bogatimo ne samo javno šolstvo, ampak bogatimo šolsko sfero. Skratka, pri tem zakonu ne gre za nobeno ideološko ali vrednostno vprašanje, zato prosim, da tudi v nadaljevanju razprave ne zahajamo na področje ideološkega, ampak da govorimo o odločitvi Ustavnega sodišča, ki je jasna in nedvoumna: 100-odstotno financiranje programov zasebnih osnovnih šol in začetek uvajanja tega z novim naslednjim šolskim letom, torej s 1. septembrom 2016. Apeliramo na vse tiste, ki toliko v besedah govorite o spoštovanju odločitev Ustavnega sodišča in o pravni državi, da podprete ta zakon – majhen model v nadaljevanju sistemskih rešitev, ampak verjamem, da s potrditvijo tega zakona damo tudi ministrstvu dve zadevi: lahko uredi tisto, kar je reklo Ustavno sodišče, in si kupi čas za nadaljnje sistemske rešitve na tem področju. Hvala.
Hvala lepa. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za izobraževanje, znanost in šport dr. Maji Makovec Brenčič.
Spoštovana predsedujoča, spoštovani poslanci! V zvezi s predlaganim zakonom Vlada Republike Slovenije podaja naslednje mnenje. Zasebno šolstvo je bilo urejeno z zakonodajo leta 1996. Ureditev tega dela šolstva temelji na 54. in 57. členu Ustave Republike Slovenije. Pri urejanju zasebnega šolstva so bila upoštevana tudi določila Splošne deklaracije o človekovih pravicah, ki v 26. členu zagotavlja, da imajo starši pravico do izbire vrste izobrazbe za svoje otroke, ter Konvencije o otrokovih pravicah, ki zasebne šole dodatno opredeljujejo k dodatku 29. člena. Pri tem je pomembno opozorilo, da te določbe ni dovoljeno razlagati tako, kot da bi posameznikom in organom kršila pravico ustanavljanja in ustanavljanje oziroma upravljanja izobraževalnih ustanov. Podobno opredelitev pozna slovenska ustava, ki v 54. členu določa, "starši imajo pravico in dolžnost vzdrževati, izobraževati in vzgajati svoje otroke. Ta pravica in dolžnost se staršem lahko odvzame ali omeji samo iz razlogov, ki jih zaradi varovanja otrokovih koristi določa zakon." V 57. členu pa navaja, "izobraževanje je svobodno". Koncept zakonske ureditve zasebnih šol na podlagi navedenih vodil v Ustavi Republike Slovenije, Splošni deklaraciji o človekovih pravicah, Konvenciji o otrokovih pravicah v Republiki Sloveniji temelji na razumevanju zasebnih šol kot šol, ki bogatijo šolski prostor. Programi zasebnih šol po navedenem konceptu predstavljajo dodatno izbirnost, bogatitev predvsem vsebinsko raznolikost in seveda tudi programsko raznovrstnost šolskega prostora. Področje zasebnega šolstva in vrtcev je bilo z zakonodajo iz leta 1996 urejeno tako, da so bili vrtci in zasebne šole deležni javnofinančne podpore v višini 85 odstotkov sredstev, ki so jih za plače in materialne stroške na učenca oziroma dijaka dobile javne šole, če so pridobili javnoveljavnost svojih programov in izpolnili še nekatere druge pogoje, povezane z zagotavljanjem pogojev, kot so prostor, oprema, programsko izvajanje, to je minimalno število oddelkov, vpliv na javno mrežo šol. Nekateri programi, predvsem tisti s posebnimi pedagoškimi načeli, so težko zagotavljali tako določen minimalni obseg vpisa. To je vodilo k spremembi zakonodaje, s katero so bili potem ti pogoji tudi črtani. Z zakonodaja iz leta 1996 je bil urejen tudi položaj zasebnih šol, ki so na področju Slovenije obstajale z uveljavitvijo zakona. Po sprejetju te zakonodaje, torej leta 1996, ki je dopolnjevala te možnosti, je bilo na novoustanovljeno večje število zasebnih vrtcev, tri osnovne šole in tri srednje šole. Številne družbene spremembe, ki so nastopile v zadnjih letih, so močno aktualizirale vprašanje razmerja med javnim zasebnim šolstvom, pa ne le v Sloveniji, seveda tudi širše, mednarodno. Prav v zadnjem času se nizajo številne študije različnih držav, pa predvsem mednarodnih organizacij, kot je OECD, kot je Unesco, Organizacija združenih narodov in tudi druge analize, kot jih kažejo PISA, tudi [[nerazumljivo]]in podobno. Kaj opozarjajo te študije? Recimo OECD študija opozarja na spremembe družbenega okolja ter na številne dimenzije, ki jih je treba upoštevati pri analiziranju obravnavanega področja. Predvsem opozarja na nujnost upoštevanja tradicije in razvoja posameznih šolskih sistemov, na različne dejavnike, ki vplivajo na umestitev zasebnega šolstva v nacionalne izobraževalne sisteme, pa tudi na samo opredelitev zasebnega šolstva v spremenjenih družbenih razmerah. Gre namreč predvsem za vprašanje, kdaj se neko šolo sploh všteva pod pojem zasebno – torej glede na upravljanje, glede na pridobivanje javnih virov, glede na lastništvo prostorov, glede na lastništvo programov in druge dejavnike. Tako navedena študija kot študija OECD iz leta 2014 – torej prva iz leta 2012 in druga iz 2014, v angleškem nazivu "How do public and private schools differ" – se ukvarjata s širšimi vidiki in vprašanji umeščanja zasebnega šolstva, dostopnosti izobraževanja, kakovosti, pravice do izbire, primerljivosti. O tem govorimo tudi v beli knjigi iz leta 2011 v slovenskem šolskem prostoru. Vlada Republike Slovenije iz navedenih virov in iz sprememb družbenega značaja, zato predlaga naslednje. Da se v tem trenutku ta predlagani zakon zavrne, saj meni, da je treba prav zaradi navedenih razlogov ob siceršnjem spoštovanju oziroma vprašanjih in financiranju obstoječih zasebnih šol urediti tudi druge elemente v zvezi predvsem z delovanjem novoustanovljenih zasebnih šol. Gre namreč za sprejemanje programov, izpolnjevanja zagotavljanja kakovosti program, vpis v razvid ter zagotavljanje kadrovskih in materialnih pogojev. Pri tem menimo, da so zasebne šole, ki delujejo v Republiki Sloveniji in so pridobile javno veljavnost, s svojimi rezultati dokazale, da vzgojno-izobraževalno delo izvajajo kakovostno. Jasnejša ureditev [[…]]
Ministrica, prosim, če zaključite [[…]]
[[…]]nadaljnjih vprašanj pa je potrebna v primerih predvsem nastajanja novih šol. Da je treba tovrstno vprašanje [[…]]
Ministrica [[…]]
[[…]]dokazujejo nedavni primeri dveh držav, to je predvsem Švedske in Avstrije. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospod Žan Mahnič.
Hvala za besedo, podpredsednica. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovana ministrica! Naj uvodoma povem, da bomo v Slovenski demokratski stranki zakon, ki smo ga tudi vložili namesto ministrstva, podprli. ZOFVI v 86. členu določa, da se zasebni šoli, ki izvaja programe iz prvega odstavka tega člena, za izvedbo programa zagotavlja 85 odstotkov sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja za izvajanje programa javne šole. Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti v delu, ki se nanaša na javnoveljavne programe osnovnošolskega izobraževanja, ugotovilo, da je v neskladju z ustavo, ter določilo, da mora Državni zbor ugotovljeno protiustavnost odpraviti v roku enega leta od objave te odločbe v Uradne listu Republike Slovenije. Svet Evrope v dokumentu številka 13010 z dne 4. septembra 2012, vezano na Resolucijo 1904 navedel, da morajo Svet Evrope in države članice zagotoviti izobraževalni sistem, ki zagotavlja enake možnosti in visokokakovostno izobraževanje za vse učence, da posredujejo tako znanje in vrednote, ki razvijajo spodbujanje temeljnih pravic in demokratičnega državljanstva. Prav tako morajo zagotoviti temeljno pravico do svobodne izbire v izobraževanju v skladu s členom Drugega dodatnega protokola k Evropski konvenciji o človekovih pravicah. Ta pravica, ki je tesno povezana s pravicami do izobraževanja in svobode vesti, pomeni obveznost države, da spoštuje pravico staršev, da zagotovijo vzgojno-izobraževanje v skladu z njihovim lastnim verskim in filozofskim prepričanjem. Zato je Odbor za kulturo, znanost, šolstvo in medije pri Svetu Evrope poudaril potrebo, da se podpira načelo nevtralnosti države in pluralizma v nacionalnem izobraževalnem sistemu ter zagotavljanje preživetja in kakovosti omrežja javnih šol. Prav tako poziva države članice, da jasno prepoznajo zakonsko pravico do ustanavljanja zasebnih šol in možnost za te šole, da so del nacionalnega izobraževalnega sistema in da za njih veljajo objektivni in nediskriminatorni pogoji. Ustavno sodišče Republike Slovenije je torej z odločbo z dne 4. decembra 2014, ki je bila objavljena v Uradnem listu dne 9. januarja 2015, določilo, da je treba sporni člen razveljaviti in spremeniti v roku enega leta. Torej, do 9. januarja 2016. Dejstvo, da starši šoloobveznih otrok že od leta 1996 neupravičeno plačujejo šolnino za svoje otroke, kaže na to, da je k spremembi treba pristopiti takoj. In ko Ustavno sodišče potem izda to odločbo, namesto da bi takoj pristopili k reševanju tega problema, namesto da bi takoj dobili zakon, ki bo sledil tej odločbi Ustavnega sodišča, se zgodi – kaj? Ministrica preprosto reče, da te odločbe ne bo spoštovala, Ustavnega sodišča ne spoštuje. Ampak, to je modus operandi te koalicije, ustava je za vas španska vas, kršite ustavo, ko vzamete mandat poslancu Državnega zbora, kršite ustavo, ko prepoveste referendum, kršite ustavo ob asistenci predsednika Državnega zbora, ki protizakonit, protiustaven sklep – na podlagi tega sklepa da dokumentacijo vaši politični policiji, politično policijo pošiljate na Slovensko demokratsko stranko, verjetno tudi zaradi zakonov, kot je ta, ki jih vlagamo, ki odpravljajo protiustavna stanja, zaradi zakonov, ki bi prinesli boljše življenje državljankam in državljanovem. Ampak, slej kot prej se bo to končalo. Z včerajšnjo akcijo ste se razgalili. Ne vem, zakaj se je treba tudi bati zasebnega šolstva, verjetno zato, ker vsi ne bodo predavali po tej teoriji spola, ki jo zdaj uvajate in kateri je v nedeljo treba reči jasen ne in na referendumu glasovati proti. Ampak veste, računi prihajajo. Eden je že bil včeraj, ko ste naredili takšno šlamastiko – mislim, da si v nobeni normalni državi tega koalicija ne bi privoščila na čelu z največjo opozicijsko stranko in njenimi lakaji v podobi Fanka, Japlja, Majheniča, to so ti vodje te politične policije. Ampak, v nedeljo bo prišel prvi račun, potem bodo prišli tudi vsi ostali računi. Državljanke in državljani vam bodo nastavili ogledalo tudi zaradi takšnih zakonov in tudi zaradi nespoštovanj odločb Ustavnega sodišča, razen v primeru Zakona o obrambi, ki vam je pa seveda ustrezal. V Slovenski demokratski stranki bomo glasovali za ta zakon.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Peter Vilfan.
Spoštovana podpredsednica, ministrica z ekipo, kolegice in kolegi! Pred nami je že drugi poskus Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, da zagotovi financiranje zasebnih šol iz državnega proračuna. Prvi je bil v nekaj dneh po izidu ustavne odločbe, zdaj drugi se je obelodanil tik pred iztekom roka, ki ga je Ustavno sodišče dalo na razpolago zakonodajalcu, da za zasebne šole uredi 100-odstotna finančna sredstva iz javnega denarja. Seveda ne gre oporekati odločbi Ustavnega sodišča, ki je najvišji varuh ustavnih pravic v tej državi. Ampak naj spomnim, da je s to zadnjo odločbo Ustavno sodišče v bistvu demantiralo svoji dve predhodni odločitvi, ki sta bili zapisani v smeri, da je odločitev zakonodajalca o tem, če in koliko bo financirala država zasebne šole, v polju njegove presoje in ni v neskladju z ustavo. Tudi eno od ločenih mnenj v zvezi z zadnjo odločbo pritrjuje temu, da je Ustavno sodišče z zadnjo odločitvijo preširoko razlagalo zahteve, ki izhajajo iz drugega odstavka 57. člena Ustave, in pretirano poseglo v pristojnost države, da za različne šole določi ustrezne načine financiranja osnovnošolskega izobraževanja. V Državnem zboru se je v sredini meseca februarja začel odvijati postopek za dopolnitev Ustave Republike Slovenije v 57. členu. V okviru Ustavne komisije je bila imenovana posebna strokovna komisija, ki pa v tem trenutku še ni prišla do strokovnih zaključkov o tem, ali je ustrezno v ustavi podrobneje urediti vprašanja financiranja obveznega osnovnega šolanja oziroma kako to področje sploh urediti. Slednje je po oceni Poslanske skupine Desus resno vprašanje, saj gre predvsem za vprašanje zagotavljanja kakovostnega in ideološko oziroma nazorsko neobremenjenega in nevtralnega sistema vzgoje in izobraževanja. V Poslanski skupini Desus se zavzemamo za ohranjanje javnega šolstva. Prepričani smo namreč, da le skozi javne oblike servisiranja državljanov lahko država zagotavlja pravice vsem in pod enakimi pogoji ter, ne nazadnje, enako kakovostno, pa bodisi da gre za področje izobraževanja ali katerokoli drugo – kot kritičen primer, kjer je stanje precej zamegljeno in problematično, je področje zdravstva. Zato je po naši oceni, preden na novo sploh določimo obseg sredstev, treba prioritetno na novo opredeliti in jasno vzpostaviti odnos med javnim in zasebnim. Šele kot to izkristaliziramo, lahko nadalje opredelimo zakonodajni ali, če hočete, tudi ustavni koncept zasebništva v izobraževalni in vzgojni sferi ter določimo namen in obseg financiranja. Ključno pa je, da se uredijo tudi drugi elementi v zvezi z delovanjem zasebnih šol, kot je na primer sprejemanje programov, izpolnjevanje in zagotavljanje kakovosti pri izvajanju programov, vpis v razvid ter zagotavljanje kadrovskih in materialnih pogojev. Poslanke in poslanci Desusa razumemo javno izobraževanje kot nosilca javnega dobra, ki kot nepristransko v ideološkem in religioznem smislu našim otrokom daje kakovostna in mednarodno navzven primerljiva znanja. Danes je tudi vsem enako dostopno, saj je mreža javnih osnovnih šol organizacijsko in ozemeljsko dobro zastavljena in vpeljana. Zaradi vsega tega v naši poslanski skupini menimo, da javne mreže šolskega prostora ne smemo rahljati, zasebne šole pa naj zgolj bogatijo obstoječi javni šolski prostor na način, da ob nujnem izvajanju javnoveljavnih programov predstavljajo dodatno vsebinsko obogatitev in raznolikost. Zato glede na povedano, kljub temu da je odločitev Ustavnega sodišča takšna, kakršna je, predlagane spremembe te novele, katere namen je osredotočen zgolj na vprašanje financiranja, ne rešuje pa celostne dimenzije problematike zasebnega šolstva, v Poslanski skupini Desus ne podpiramo.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Jan Škoberne.
Spoštovana gospa podpredsednica, ministrica, državna sekretarka, kolegice in kolegi! Avtonomija vzgojno-izobraževalnega polja je temeljni predpogoj demokratične družbe in s tem povezanega ustvarjanja razmer za mirno sobivanje različnih družbenih skupin. V državah, kjer je spoštovanje avtonomnosti tega sistema izraženo tudi skozi delovanje političnih in civilnodružbenih organizacij, je torej šolstvo presežne kakovosti in uživa visoko stopnjo zaupanja državljank in državljanov. Tako je doslej veljalo tudi v Sloveniji. Četudi se del politične javnosti nikoli in nikdar ni mogel upreti poskusom uzurpacije, je silovit odpor učiteljev in staršev vselej do sedaj uspel ohraniti politično, ideološko, filozofsko in versko neobremenjeno javno šolo. Ko so maliki načel zasebne pobude spoznali, da si javnega šolstva pač ni in ne bo mogoče podrediti, so se zatekli k ideji o vzpostavitvi paralelnega vzgojno-izobraževalnega sistema. Paradoksalno, navkljub poudarjanju načel, tržnih načel, so se pri tem zatekli k velikodušni participaciji proračunske blagajne, ki so jo v času svojega vladanja za ta namen in s tem ciljem tudi izdatno izpraznili. Peterica ustavnih sodnikov je pred dobrim letom odločilo, da mora država v enakem obsegu podpirati javne in zasebne osnovne šole. Ta odločitev je v neposrednem nasprotju z vsemi do tedaj sprejetimi sodbami te iste institucije, seveda v nekoliko spremenjenih kadrovskih sestavah. Zato bi pričakovali, da se tako radikalen odklon ustrezno obrazloži. A peterica sodnikov se je v argumentaciji poslužila skromnih besed in političnih pamfletov zagovornikov sistema zasebne vzgoje in izobraževanja. Zato gre v navedenem primeru za korenit odstop od razvoja pravne misli, ki ji ni mogoče nekritično pritrditi z dogmo o nezmotljivosti Ustavnega sodišča. Zlasti v tem primeru ne, ko so številna vprašanja, na katera bomo kasneje opozorili v razpravi, ostala neodgovorjena. Peterica sodnikov jih je spregledala, četudi sta nanje opozorili kolegici v dveh ločenih mnenjih. In glede na navedeno se torej ni mogoče izogniti vtisu, da gre v tem primeru za izrazito osebno, ideološko, še najmanj pa pravno odločitev. Zato v Poslanski skupini Socialnih demokratov predlogu novele Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, s katero bi zasebno izenačili z javnim, vsaj kar se tiče financiranja, nasprotujemo. Predlagatelji zakona kot edini argument polne proračunske podpore zasebnemu izobraževanju tako ponujajo mantro o pravici staršev, da svojim otrokom zagotovijo vzgojo in izobraževanja v skladu z njihovim lastnim verskim oziroma filozofskim prepričanjem. Naj poudarimo, da Socialni demokrati želji skupine staršev nismo nikoli oporekali, opozarjamo pa, da iz Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter iz sodb Evropskega sodišča za človekove pravice nedvoumno izhaja, da morajo zagotovitev te pravice uresničiti in zanjo poskrbeti starši, ne pa država kot taka. Država je dolžna tako pravico spoštovati, ne pa je izvajati, izvrševati ali financirati. Pri tem so zahteve siceršnjih apologetov svobodnega tržnega sveta, naj vsi državljanke in državljani sodelujejo pri uresničevanju izrazito zasebnega interesa – milo rečeno – nespodobne. Še več, po našem prepričanju bi ugoditev takšnim zahtevam in željam porušila vzpostavljena razmerja med javnim in zasebnim ter zasebnemu na široko odprla vrata ne le za uveljavljanje ekonomskega interesa, ampak tudi za dosego ideoloških, političnih ciljev, ki pa v osnovnih šolah nimajo kaj iskati. Še najmanj v šolstvu, kakor tudi na drugih področjih družbenega življenje. Podporniki sistema zasebnega izobraževanja javnost nagovarjajo z domnevami o relativnem majhnem deležu zasebnega šolstva in presežni kakovosti, ki naj bi jo domnevno dosegali. A kot kaže podroben pogled, ne eno ne drugo ne držita. Mednarodna primerjava namreč pokaže, da vse države, ki imajo nadpovprečno visoko financiranje zasebnega izobraževanja iz javnih sredstev, Slovenija je mimogrede med njimi na vrhu, nimajo nujno tudi velikega deleža zasebnega šolstva ali obratno. Obseg zasebnega šolstva je tako v večji meri rezultat družbenopolitičnega razvoja posameznih držav. Tudi domneve o večji uspešnosti šolajočih v zasebnih šolah ni mogoče potrditi. Tega ni mogoče reči zlasti za Slovenijo, kjer zasebna šola sama odloča o tem, koga bo sprejela, medtem ko javna, kakor je tudi prav, sprejme vsakogar. Je torej pravično, če država tak ekskluzivistični izobraževalni klub podpira v celoti in celo na račun javnega, kot izhaja iz obrazložitve presoje finančnih posledic? Ne! Kakor tudi ni pravično, da se s pretakanjem sredstev iz javnega v zasebno otrokom v javnih šolah odreka pravica do kakovostnega in dostopnega sistema vzgoje in izobraževanja. Vsakič, ko se torej odpira razprava med javnim in zasebnim, se del političnega prostora zateče na tanek led ideoloških spopadov. S poenostavljanjem problematike se želijo na ta način izogniti poglobljeni razpravi, ki se v razviti Evropi praktično vedno konča z nedvoumnim izrazom podpore prvenstveni skrbi in financiranju za javno osnovno šolstvo. Kar je edino logično, saj država z izvajanjem javnih služb uresničuje svojo temeljno in primarno vlogo. Kadar pa je njena skrb namenjena zasledovanju interesov zasebnikov, pa je prisotnost v tem primeru seveda povsem odveč. Socialni demokrati se zavedamo pomena izobraževanja za nadaljnji razvoj in ga razumemo kot javno dobro, zato smo somišljeniki vložili tudi predlog sprememb ustave z določilom, ki nedvoumno izraža zahtevo, da mora država prvenstveno skrbeti za kakovost in dostopnost javnega šolstva, medtem ko odločitev o sofinanciranju zasebnih šol prepušča tako kot do sedaj ureditvi zakona. Zaupanje v pravo je na koncu dneva eno izmed temeljnih pravic demokratične družbe. To pa ne pomeni, da morajo odločitve, ki jih sprejemajo sodišča, biti vsem vedno všeč, pač pa predvsem, kadar nam niso, morajo biti podrobno dovolj temeljito obrazložene. To je namreč pogoj za zaupanje v odločitev tudi Ustavnega sodišča, ki je v svoji odločitvi zahtevalo izenačitev financiranja javnih in zasebnih šol. Zaupanja v to odločitev, ki bi izhajala iz obrazložitve, temeljite in jasne, pa Socialni demokrati nimamo. Odgovor na eno ključnih vprašanj namreč v tem primeru sproža tudi vrsto drugih. Ali je primerno, da država na enak način podpira zasebno, četudi nudi bistveno manj kot javno? Da država na zasebno gleda enako, četudi kriteriji, kdo bo vključen v to izobraževanje, določi zasebnik, če hočete ponudnik izobraževanja sam, ali četudi se zasebno financira skozi šolnine, če obstajajo vrste drugih oblik izobraževanja, ki so v polju zasebnega, pa slednje, kakor je za zasebno običajno, niso podprte z javnimi sredstvi? Kje so torej meje in kje so torej logike sprejemanja tovrstnih odločitev oziroma predlaganja tovrstne zakonodaje? Kolegice in kolegi! Za razumevanje pomena posamičnih ustavnih določb je treba na ustavo gledati kot na enovit dokument. Iz njene osnovne opredelitve države kot socialne, zatorej izhaja tudi poudarek o pravičnosti in dostopnosti šolskega sistema, ki jih je mogoče primerno in v korist vseh izvrševati le v okviru javnega. V trenutku, ko pa bo meja med javnim in zasebnim izbrisana, socialne države tudi formalno ne bo več. Določilo, ki ga je v obdobju snovanja slovenske ustave uspelo vanjo umestiti mojim predhodnikom v poslanskih skupinah Socialnih demokratov, bo v primeru potrditve tovrstnih odločitev le še odvečno ustavno okrasje. Na to pa Socialni demokrati ne bomo pristali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo gospod Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoča. Predlog zakona o spremembi Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, ki ga že drugič letos vlaga SDS, je ilustracija trenda, hkrati pa tudi načrtnega prizadevanja v smeri spodkopavanja temeljev javnega, vsem dostopnega in kvalitetnega šolskega sistema, ter seveda nadomeščanje tega z zasebno ponudbo v naših izobraževalnih principih. V Združeni levici zavračamo kakršnokoli favoriziranje zasebnega šolstva, zato bomo glasovali proti predlogu zakona, ki ga imamo pred seboj. Odločba Ustavnega sodišča o financiranju javno priznanih programov zasebnih šol ni v duhu z Ustavo Republike Slovenije in ni v skladu z interesi večine ljudi v tej državi. Ustavni sodniki in sodnice imajo svoje nazore in v tem primeru so – in pri tem gre za vse prej kot za osamljeno odločitev – z majhno večino stopili na stran zasebnega interesa v škodo javnega, skupnega interesa. Prava pot je, da spremenimo 57. člen Ustave in jasno stopimo v bran javnemu šolstvu. Vzgoja in izobraževanje sta v zadnjih letih, če ne desetletju, predmet izjemno negativnega trenda vdora zasebnih interesov v javno dobro. Logično je, da zasebni lastnik šole nima in ne more imeti istega interesa kot država, bodisi ga motivira profit bodisi ga motivira to, da v kurikulum vključi na nek način svoje prepričanje oziroma kakšen drugačen, navadno ideološki cilj. Če so pristopi oziroma metode alternativnih modelov izvajanja pedagoškega pristopa objektivno bolj primerni, bolj humani in učinkoviti, in tako naprej, je seveda naloga javnega šolskega sistema, da jih v skladu s strokovno presojo vkomponira v svojo pedagoško prakso. Z druge strani zasebni interes vdira v javnega v obliki tako imenovanega sodelovanja z gospodarstvom, ki je neoliberalna mantra, kot jo ponavlja celoten politični establishment. Učenci in učenke so že v najzgodnejših letih podvrženi podjetniškim vsebinam v takšni in drugačni obliki. Seveda se za temi vsebinami skriva socializacija v prekarnost, usodo nestalnih in tipičnih zaposlitev ter neoliberalni principi v skladu z načelom: vsak posameznik je podjetnik. Predsedujoča, prosim, če opozorite desno tribuno, da premolkne, medtem ko predstavljam svoje stališče. Hvala. Rešitev je dosledna ločite med zasebnim in javnim. S tem bi hkrati stopili na prste privilegiranim elitam v javnem sektorju, ki bogatijo na račun večine zaposlenih, pa tukaj ne gre samo za bivšo ministrico za šolstvo, Setnikar Cankar, na katero smo očitno že vsi pozabili, čeprav se na tem področju še nič ni uredilo in spremenilo. Gre tudi za to, da v javnih institucijah obstaja sloj, ki ima privilegiran dostop tako do ekonomskih kot do političnih oblik moči, pa naj se pogovarjamo tukaj o zdravnikih, ki v popoldanskem času delajo preko espejev, ali o profesorjih na fakultetah, ki si izplačujejo astronomske honorarje. V Združeni levici odločno nasprotujemo javnemu financiranju zasebnih šol, tako tistih s koncesijo kot tistih brez nje. Kaj pomeni dodatnih 15 odstotkov financiranja za zasebne šole, ki izvajajo javnoveljavne programe? Polno financirane zasebne šole bodo le z majhnim prispevkom starše oziroma doplačilom, ki mu lahko rečemo šolnina, lahko dosega nadstandardno izobraževanje, kar seveda dolgoročno vodi v prevlado zasebnega šolstva nad javnim. Takšno šolstvo pa ni univerzalno dostopno, ampak je selektivno na podlagi premoženja, kar še utrjuje razredne delitve v družbi, ker dobimo eventualno en šolski sistem za revne in enega za bogate. Ob vsem tem ne pozabimo, kako je zaradi varčevalnih ukrepov in zategovanja pasov javno šolstvo absolutno podhranjeno, pa se vseeno vedno znova in znova napovedujejo novi in novi rezi. Na istih sredstvih, pri katerih se ostro varčuje, parazitirajo zasebne šole. Gre za jasen neoliberalen napad na javno šolstvo, ki vodi v vse večjo komercializacijo, za slabšo kakovost in vse večjo neenakost v slovenski družbi. Res je, odločba Ustavnega sodišča govori o financiranju javnoveljavnih programov, vendar gre pri zasebnih šolah dejansko za posebno obliko javno-zasebnega partnerstva, kjer se z javnimi sredstvi financira privatne interese. Če so šole zasebne, bi bilo edino razumljivo, da so tudi zasebno financirane. Da je šolstvo postalo javno, da je postalo sekularno, drugače rečeno, da ga je začela prevzemati in organizirati država, ne pa neke zasebne inštitucije, zgodovinsko vzeto so bile to predvsem verske skupnosti, je eden izmed večjih dosežkov evropskega razsvetljenskega projekta. Seveda tudi država zasleduje neke svoje cilje, saj izobraževanje ne poteka v družbenem vakuumu – šola v tem trenutku učence in učenke vzgaja za kapitalistično družbo. Kljub temu je univerzalna dostopnost do kakovostnega izobraževanja ključnega pomena, saj šolski sistem predstavlja enega najbolj egalitarnih mehanizmov v družbi, ki ji sicer prečijo takšna in drugačne nasprotja in neenakosti. Omogoča namreč družbeno mobilnost, pa to ne velja sicer v zadostni meri, odpravlja razlike družbenih prednosti in slabosti, ki jih je pač vsak deležen v različni meri ob svojem rojstvu. Za izenačevanje razlik in omogočanje enakih možnosti si mora šolski sistem prizadevati od osnovnega izobraževanja naprej, ne pa, da te razlike še utrjuje, kar bi bila seveda logična posledica 100-odstotnega financiranja javnoveljavnih programov na zasebnih šolah. Izobrazba in znanje morata biti dostopna vsem, saj je intelektualna dediščina lastnina vsega človeštva. Hkrati je z razvojnega vidika prav kakovostno in dostopno javno šolstvo alternativa periferni nerazvitosti, kamor nas s privatizacijo, zategovanjem pasov in strukturnimi reformami peljejo vse zadnje vlade brez izjeme. Namesto predlaganih sprememb je treba čim prej poskrbeti za spremembo 57. člena Ustave, ampak žal ponovno parlamentarno kolesje melje prepočasi oziroma so se te spremembe izgubile nekje pri preštevanju posameznih strankarskih interesov. Jasno pa je, da v Združeni levici SDS predlog sprememb Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja absolutno zavračamo. Zavračamo ga, ker gre za nadaljevanje neoliberalnega napada na javno šolstvo, zavračamo ga, ker v Združeni levici trdno podpiramo laično, kakovostno in vsem dostopno javno izobrazbo. Hvala.
Hvala lepa. Proceduralno. Gospod Tomaž Lisec, izvolite.
Hvala, podpredsednica. Škoda, da niste intervenirali med govorom, med sovražnim govorom poslanca v Državnem zboru, ki blati ustavni red Republike Slovenije in ga niste ustavili. Zato, spoštovana podpredsednica, v nadaljnje prosim, da ustavite poslance Državnega zbora, ko izvajajo sovražni govor in blatijo ustavni red Republike Slovenije, predvsem pa prosim, da ustavite poslance, ki 90 odstotkov svojega časa pri predstavitvi stališča poslanske skupine govori o vsem drugem kot pa o zakonu, ki je pred nami, ki je napisan na podlagi spremembe oziroma odločbe Ustavnega sodišča. Skratka, tri zadeve ste imeli, spoštovana podpredsednica, na voljo in možnost med samo razpravo, pa ste bili tiho. V naslednje prosim, da ustavite takšne razpravljavce, kot je bil predhodnik.
Hvala lepa. Proceduralno, gospod Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoča. Moram to zadevo naglas povedati, mogoče sem jo že kdaj prej, ampak strašno moteče in nekorektno je, da ko poteka v Državnem zboru bodisi na plenarnem zasedanju bodisi na kakšnem odboru razprava, poslanci SDS naglas zabavljajo, se smejijo, ropotajo; skratka, obnašajo se kot tisti iz zadnje klopi v prvih razredih osnoven šole, ki nikakor nočejo prisluhniti razpravi, nočejo tvorno sodelovati pri razpravi, delajo pa nekako "darmar" in se skrajno nevzgojeno obnašajo. To je izjemno problematično za kvaliteto diskusije. Zakaj sem se v tem trenutku vtaknil v to, je pa zaradi tega, ker me je tak način nekorektnega zabavljaškega obnašanja izjemno zmotil med predstavljanjem stališča Združene levice, ker saj tudi sami ste že stali kdaj, predsedujoča, za govornico in veste, kako moteče je to, da ti nekdo jap, jap, jap, jap na levem ali desnem boku kar naklada in naklada nekaj na ves glas. To je moja prva želja, da intervenirate ob takih instancah, ker kot rečeno, to danes ni bil osamljen, izoliran primer. To danes je konstantna praksa delovanja, postopanja in nekorektnosti Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. To je prva stvar. Druga stvar – kako zanimivo – posluževanje sovražnega govora očitajo ravno največ tisti, ki se ga pa dejansko poslužujejo. Očitajo pa to nam, vsem ostalim, ki pač se sovražnega govora v resnici nikakor in nikoli ne poslužujemo. Spet smo priča neki klasični strategiji desnice, ko se postavlja v vlogo žrtve, v tem slučaju z zvonkim izrazom, z izrazom sovražnega govora, čeprav ga očitno še definirati ne zna. Predsedujoča, v tem trenutku bi prosil, da zaščitite mojo integriteto in se ne uklonite tem manipulativnim pozivom po sankcioniranju sovražnega govora, pri tem da sovražnega govora v nobenem primeru na nobeni točki v tem trenutku, seveda, ni bilo. Hvala.
Hvala lepa. Postopkovno Žan Mahnič.
Gospa podpredsednica, hvala za besedo. Kljub temu da me ni bilo v dvorani, sem po televiziji gledal v pisarni. Mene zanima oziroma bi vas prosil, da mi poveste, glede na to, da je poslanec Kordiš dejal, da je bil s strani desnice, sedaj ne vem ,ali je mislil samo SDS ali tudi Novo Slovenijo, izvajan sovražni govor. Povejte mi, kaj v naših izvajanjih je bil sovražni govor. Če je dal postopkovni predlog, ki se nanaša na nas – sovražni govor –, bi rad slišal, kaj od naših besed je bil sovražni govor. Prosim, da mi to poveste.
Hvala lepa. Najprej glede tega sovražnega govora; pregledala bom magnetogram in vam med sejo sporočim. To se je že danes enkrat zgodilo, tako da glede tega vam povem to. V zvezi s samo razpravo razpravljavcev pa je tako; v bistvu tudi Poslanska skupina SDS, njihovo stališče je bilo malce drugače, kot se tiče same točke, tako da razpravo sem oziroma predstavitev stališča poslanskih skupin sem dovoljevala in tako bom tudi nadaljevala. Sedaj prehajamo na stališče Poslanske skupine Nove Slovenije - krščanskih demokratov, zanjo gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovana gospa ministrica! Težko je na takšen način voditi dialog v hramu slovenske demokracije. Vsaj nekih osnovnih pravil bi se morali držati, in sicer pravil dialoga, ki seveda niso zapisani ne v ustavi in nikjer drugod, je pa sleherni napad na ustavo problematičen. Predlagana novela zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja prinaša zelo pomembne spremembe. Dobro leto je minilo od odločbe Ustavnega sodišča Republike Slovenije, ki je v postopku za oceno ustavnosti odločilo, da je prvi stavek drugega odstavka 86. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja v delu, ki se nanaša na javnoveljavne programe osnovnošolskega izobraževanja, v neskladju z ustavo. Ustavno sodišče je določilo, da mora Državni zbor Republike Slovenije ugotovljeno protiustavnost odpraviti v roku enega leta od objave te določbe v Uradnem listu Republike Slovenije; torej, v roku enega leta! Ustavno sodišče je ob ugotavljanju neskladnosti določbe o stopnji sofinanciranja izvajanja javnoveljavnih osnovnošolskih programov med drugim tudi poudarilo, da je osnovnošolsko izobraževanje v Sloveniji obvezno, starši pa imajo pravico izbirati osnovnošolsko izobraževanje svojih otrok v državni ali zasebni šoli, ki izvajata javnoveljavni osnovnošolski program, lahko pa izberejo tudi izobraževanje na domu – čisto kot beli dan. V razvid osnovnih šol v Republiki Sloveniji so vpisani trije zasebni izvajalci javnoveljavnega osnovnošolskega programa od skupaj 458 osnovnih šol v Sloveniji, kar predstavlja le 0,7 odstotka; poudarjam, 0,7 odstotka! Krščanski demokrati ponovno ugotavljamo, da je ob takšnem odnosu države do zasebnega šolstva bistveno okrnjena pravica staršev do izbire načina šolanja svojih otrok. Dejstvo namreč je, da od zasebnih izvajalcev javnoveljavnega osnovnošolskega programa le eden prejema 100-odstotno sofinanciranje, torej, izenačeno z državnimi šolami, ostala pa le 85 odstotkov sredstev. Ob tem naj poudarimo, da gre za sredstva za zagotavljanje plač in drugih prejemkov ter za kritje materialnih stroškov dejavnosti in nalog, ki so potrebne za opravljanje izobraževalne dejavnosti. Naj nadaljujem. Ustavno sodišče je ob tem – ne glede na to, kaj si mislimo o Ustavnem sodišču, ga moramo spoštovati – izrecno napisalo, da se vloga in posledično odločba ter obrazložitev ne nanašajo na naložbe, investicijsko vzdrževanje in opremo ter da se ne nanaša na posebne vsebine, ki jih ponujajo zasebne osnovne šole, na primer, konfesionalni pouk in drugo. Odločba o neskladju z Ustavo Republike Slovenije se nanaša samo in izključno na različno državno financiranje javnoveljavnih osnovnošolskih programov v različnih šolah, državnih in zasebnih torej. Krščanski demokrati vemo, da so kakovostne zasebne šole obogatitev za slovenski šolski prostor, zagotavljajo namreč možnost izbire, vplivajo na izboljšanje kakovosti izobraževanja in spodbujajo zdravo konkurenčnost, ne nazadnje pa so za državo tudi cenejše kot pa državne šole. Poslanci stranke Nova Slovenija - krščanskih demokratov bomo predlagano novelo Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja seveda podprli, ker sledimo pravni državi.
Hvala lepa. Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo mag. Mirjam Bon Klanjšček.
Hvala lepa. Spoštovani! Z vprašanjem financiranja vzgoje in izobraževanja smo se v Državnem zboru nazadnje srečali ob odločitvi Ustavnega sodišča. Ta odločitev je tudi podlaga za novelo Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, ki je danes pred nami. Že takrat smo v Poslanski skupini Zavezništva Alenke Bratušek jasno poudarili, da nasprotujemo privatizaciji javnega izobraževalnega sistema, in to stališče zagovarjamo tudi v Poslanski skupini nepovezanih poslancev. Ustavno sodišče se je leta 2001 opredelilo do opravljanja javne službe vzgoje in izobraževanja in povedalo, do katere mere je država dolžna financirati javno mrežo in programe obveznega osnovnošolskega izobraževanja. Ustavni sodniki so takrat med drugim zapisali, citiram, " … pomislek, da so starši otrok, ki pošljejo otroke v zasebne šole in morajo plačevati šolnino, v neenakopravnem položaju v primerjavi s tistimi, katerih otroci obiskujejo javne šole, pa z vidika ustave ni utemeljen. Zakonodajalčeva odločitev, da države financira v celoti le javne šole, v katere lahko vpišejo svoje otroke vsi starši, je v polju njegove presoje in zato ni v nasprotju z ustavo." Konec citata. Novela zakona, ki je pred nami, ne sledi prvotni odločitvi Ustavnega sodišča, s katero se strinjamo, zato novele zakona ne moremo podpreti. Prepričani smo, da moramo krepiti javno šolstvo in se zavzemati za njegovo kakovost. Seveda ustanavljanja in delovanja zasebnih šol s tem ne oviramo, preprečiti pa moramo, da bi se javno šolstvo privatiziralo. Prepričani smo, da je vsem otrokom v Republiki Sloveniji treba omogočiti dostop do kakovostnega javnega izobraževanja, zato mora biti program osnovnega izobraževanja v javnih šolah veljaven za programe redne osnovne šole, programe dodatne strokovne pomoči otrokom z odločbami komisije za usmerjanje kot tudi prilagojenih programov za izobraževanje otrok s posebnimi potrebami v celoti financiran iz javnih sredstev. To pa naj velja tudi za tisti del izobraževalnih programov zasebnih osnovnih šol, ki se v celoti sklada z javnim, spremembe osnovnega programa in nadstandardni programi pa naj se financirajo iz drugih virov. Prepričani smo, da se le tako lahko zagotovi enakopravnost in enakovrednost na nivoju državnega pristopa do izobraževanja. Podpiramo torej stališče, da država ni dolžna v celoti financirati zasebnih šol, ne sme pa ovirati njihovega ustanavljanja in delovanja, saj s tem omogočamo zdravo konkurenčnost, pozitivno povratno informacijo in višji nivo zahtev sodobnega šolstva. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Irena Kotnik bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovana ministrica in ekipa, spoštovane kolegice in kolegi! Danes imamo ponovno pred seboj predlog zakona, ki sledi odločbi Ustavnega sodišča iz leta 2014. Sodišče je odločilo, da je prvi stavek drugega odstavka 86. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja v delu, ki se nanaša na javnoveljavne programe osnovnošolskega izobraževanja, neustaven. Gre za vprašanje javnega financiranja zasebnih šol brez koncesije, ki izvajajo javnoveljavne programe. Tako gre tudi za vprašanje pogojev, ki jih morajo te šole izpolnjevati, da jim pripadajo sredstva iz državnega proračuna oziroma proračuna lokalne skupnosti. Od sprejetja odločbe Ustavnega sodišča pa vse do danes je bila ta odločba velikokrat predmet polemik in žal tudi ideoloških nasprotovanj. V Poslanski skupini SMC menimo, da gre za veliko bolj pomembno vprašanje kot zgolj ideološko. Od sprejetja odločbe Ustavnega sodišča pa vse do danes se soočamo tudi z nekaterimi aktualnimi družbenimi spremembami in procesi, s katerimi smo soočeni prav vsi državljani in državljanke, ki jih tudi v kontekstu razmejitve med javnim in zasebnim na področju vzgoje in izobraževanja ne smemo zanemariti. Na to kažejo tudi nedavne izkušnje naše severne sosede, ki je delovanje ene od zasebnih šol že prepovedala. V Poslanski skupini SMC tudi danes stojimo na stališču, da mora biti zasebno izvajanje izobraževalne dejavnosti razumljeno kot dopolnitev javnega, v okviru katerega se zagotavljajo pravice staršev in otrok do izbire. Žal v naši državi še nismo uspeli odgovoriti na nekaj konceptualnih vprašanj razmejitve med javnim in zasebnim tako v osnovi kot tudi na posameznih področjih družbenega udejstvovanja. Polje izobraževanje je le en izmed njih, se pa na tem področju kaže tudi to, da je bilo v zadnjih 15 letih ena od pomembnejših tem prav obseg javnega sofinanciranja zasebnega šolstva ter pogoji zanj. Ostalih pomembnih vprašanj, kot so na primer verificiranje izobraževalnih programov, izpolnjevanje in zagotavljanje kakovosti programov, vpis v razvid in še nekaterih drugih nismo uspeli razrešiti. V zvezi s tem je pomemben uvid vnaprej, v prihodnost in ne le reševanje trenutno obstoječega stanja. Ponovno izpostavljamo, da je to še toliko bolj pomembno zaradi aktualnih družbenih tokov in sprememb. Človekove pravice so eden od razlogov za urejanje položaja zasebnega šolstva, predvsem ko govorimo o pravici staršev do izbire izobraževanja. To sklicevanje na mednarodne konvencije omenjajo tudi predlagatelji v obrazložitvi predloga zakona. S tem seveda nimamo težav. Mednarodni dokumenti pa od podpisnic zahtevajo le, da izbire ne prepovedujejo. V Poslanski skupini SMC zato danes ne želimo razpravljati, ali zasebno šolstvo da ali ne, saj je po naši zakonodaji že umeščeno v sistem, ga torej ne prepovedujemo ali omejujemo in je predvsem razumljeno kot obogatitev javnega šolskega prostora. Se pravi, da se z zasebnimi šolami oziroma njihovimi programi v šolski prostor vnaša nekaj, česar javne šole nimajo. Temu seveda ne nasprotujemo in v tej luči tudi spoštujemo odločbo Ustavnega sodišča. Omogočanje zasebne iniciative na šolskem področju pa nikoli ni bilo brezpogojno in v tem kontekstu je treba odpreti še nekaj že omenjenih vprašanj, predvsem glede ustanavljanja in delovanja novih zasebnih šol v prihodnje. Predlog zakona, ki ga imamo danes pred seboj, tega vprašanja ne ureja celovito, kot bi si to želeli, zato mu podpore v nadaljnjem zakonodajnem postopku ne bomo izrekli. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima najprej predlagatelj gospod Tomaž Lisec, izvolite.
Hvala, podpredsednik, za dano besedo. Sem upal, da mi sploh ne bo treba reagirati po stališčih poslanskih skupin, ker sem se že pri prvem zakonu, ki smo ga vložili januarja oziroma februarja leta 2015, rekel, da s stališči Združene levice ne bom polemiziral, kajti o njihovem sovražnem govoru glede zasebnega, njihovem spodbujanju h kršitvi ustave je itak škoda zgubljati besed, ampak dovolite, da se odzovem na nekatere druge navedbe, ki so jih poslanci navedli v stališčih svojih poslanskih skupin. Najprej, spoštovana ministrica, moram reči, da mi je kar malo žal, da v 5 minutah in pol ste samo dobre pol minute posvetili odločbi Ustavnega sodišča, govorili ste o vseh drugih dokumentih in na žalost sem dobil na koncu tega občutek, da ali imate sami idejo ali pa morda predvsem po stališčih poslanskih skupin, predvsem Desusa in SD, veje nek duh, ko govorite o tem, kako boste sistemsko rešili tematiko oziroma problematiko zasebnega šolstva, da se nagibate k temu, kar je že predlagala Poslanska skupina SD, to pa je sprememba ustave in ukinitev oziroma prepoved nadaljnjega vzpostavljanja pojma zasebnega na področju šolstva. Upam, da ni tako. Predvsem poslanska kolegica iz SMC daje še neko pozitivno upanje, da ne boste šli v tej smeri, kajti njeno stališče je bilo zelo verodostojno, razen seveda tega, da je rekla, da spoštujejo odločbo Ustavnega sodišča, bodo pa proti zakonu, za katerega pa vemo, da je zadnji čas, da na tej seji, če hočemo slediti odločbi Ustavnega sodišča, ta zakon tudi potrdimo. Ampak, resnično, spoštovana ministrica, če boste imeli problem znotraj koalicije glede te debate, kaj je javno, kaj je zasebno šolstvo, prosim, da vsem predstavnikom koalicijskih vrst preberete odločbo Ustavnega sodišča, ki govori o financiranju programa v osnovnih šolah. Danes pa smo poslušali o zasebnem šolstvu na splošno, kot da ne vemo, da imamo vrtce, osnovne šole, srednje šole, univerze in tudi na tisto, kar mnogokrat pozabimo, to pa je izobraževanje odraslih. Spomnim se ene nujne seje odbora za izobraževanje glede izobraževanja odraslih, kako je prav ta koalicija rinila izobraževanje odraslih, da naj kar gre v privat, samo da se mi na ministrstvu in mi poslanci koalicije rešimo kot javnega problema problematike izobraževanja odraslih. Skratka, še vedno imamo od vas velika pričakovanja, kar sem vam zadnjič sicer osebno tudi že zastavil poslansko vprašanje, in resnično upam, da ne boste šli v neki fami določenih delov te koalicije, ki želi načrtno rušiti vse, kar se dotika besede zasebno. Potem pa, če dovolite, podpredsednik, bi kot predlagatelj se rad odzval na posamezno stališče poslanskih skupin. Kolega Vilfan iz Desusa je rekel, da je bilo eno ločeno mnenje, ampak saj veste, koliko je odločitev Ustavnega sodišča in zelo redke odločitve Ustavnega sodišča so soglasne. Ali je kakšno 5 : 4, 6 : 3, 7 : 2, 8 : 1 – saj veste, saj to matematično obstaja in po navadi tisti, ki je v manjšini proti, pove ločeno mnenje, čeprav tudi včasih tistih, ki so za, ustavni sodniki, povedo še dodatno ločeno mnenje, zakaj so za. In sedaj reči, ker je pa eden ustavni sodnik izmed devetih imel ločeno mnenje, je pa njegovo zveličavno, je približno tako, kot če bi najmanjša poslanska skupina v Državnem zboru rekla, mi smo pa proti, ampak naša mora obveljati. Nekako tako – ne? Recimo, če bi, ne vem, pa naj mi ne zamerijo kolegi iz Nove Slovenije, ali pa iz SD, ali pa iz Združene levice, kot ene manjših strank, rekli: Ne, mi smo proti temu zakonu, ampak mora biti točno tako, kot mi želimo, ker je takšno naše ločeno mnenje. Govoril je gospod Vilfan o ohranjanju javnega šolstva. Nobeden ne jemlje nič javnemu šolstvu. En odstotek oziroma manj kot en odstotek imamo javnega oziroma zasebnega osnovnega šolstva. Tudi če bi vse skupaj dali, od vrtcev, kjer je sicer morda malo bolj naklonjeno ustanavljanju zasebnih vrtcev, osnovne šole, srednje šole, fakultete, smo daleč pod povprečjem, ki ga imajo evropske države, kar se tiče zasebnega šolstva. Vi pa želite ohraniti javno šolstvo. Seveda, Ustavno sodišče ni reklo, da je treba kršiti oziroma rušiti ravnovesje javno-zasebno, le treba je dati pravico, ki je v ustavi. Včasih imam občutek, da bi nekateri poslanci najraje ukinili področje zasebnega, pa me zanima, koliko vaših otrok hodi v zasebne vrtce, kdo se poslužuje zasebnega zdravstvenega sistema, zobozdravstvenega sistema, kdo od vas sploh še želi imeti zasebno gospodarstvo in tako naprej, kajti iz besed določenih je izšlo: Mi smo proti zasebnemu. Določeni! Predvsem je izstopala tista stran tamle nasproti mene in tiste tri stranke. Mi smo proti zasebnemu! Razumem, da imajo sedaj gospodarstveniki in obrtniki problem, da nimajo podpre te vlade, vsaj očitno določenega dela te vladne koalicije, ko želijo dobiti neko zasebno pobudo, pa če ne drugače, jih pa država po prstih udari pa reče: Ne, ne, zasebno pa pri nas – še malo pa bomo to vrgli iz ustave. Že zadnjič sem rekel, da zadnji skrajni ukrep bo na žalost pri takšnih debatah, kot je bila s strani določenih poslancev, ukinitev zasebne lastnine. kajti tudi določeni govori, ki so bili danes izrečeni, se mi zdi, da so imeli neko kontinuiteto obdobja izpred leta 1998. Ko govorimo o zasebnem, se postavimo na okope in to naredimo ideološko temo. Na žalost edino še obrtniki pa gospodarstveniki niso ugotovili, da je to res očitno neka ideološka tema in da zato niso več dobrodošli. Bilo je večkrat rečeno, da imamo nepristransko javno šolstvo, nepolitično, laično in ne vem kako. Res? V to neodvisno šolstvo, recimo – pa upam, da ne bom okarakteriziran, kot da nagovarjam k referendumu –, se aktivno vključi v referendumsko kampanjo, ko nas v nedeljo čaka referendum. To neodvisno in to neideološko šolstvo se ukvarja z referendumom in vsi vemo, v katero smer nagovarjanja gredo njihovi govori. Na koncu celo gospod Vilfan sam zaključi, da čeprav je odločitev takšna, kot je, smo proti. Pa so to tudi ponovili v SD in na žalost najbolj oziroma ne na žalost, najbolj seveda v Združeni levici. Odločitev Ustavnega sodišča – španska vas! Resnično žalostno za ta sestava državnega zbora, ko si ustavo ali pa odločitev Ustavnega sodišča razlagamo glede na svoje politično prepričanje. Na koncu seveda še naprti, da je sestava Ustavnega sodišča itak desna. Pa vsi vemo, pod katerim predsednikom države je bilo večina ustavnih sodnikov ne nastavljenih, imenovanih – spoštovani, imenovanih! Kot pravni strokovnjaki! Mi pa samo malo požvižgamo, če je treba kakšnega poslanca spravimo v zapor za kršenje ustave, potem ko Ustavno sodišče reče, da ste napako naredili, se nobeden ne bo opravičil, in tudi tukaj danes je tako. Imamo ustavo in Ustavno sodišče je reklo, da je treba to ustavo spoštovati – ampak ne! Ja, fino imamo odločitev Ustavnega sodišča, mi pa bomo proti. Še enkrat, gospod Škobrne je rekel, nekdo si želi podrediti javno šolstvo. 0,7 odstotka osnovnega šolstva je zasebnega. 0,7 odstotka! In kako si naj 0,7 odstotka podredi javno? S čim, kako? Resnično ne razumem! In niti ta strah o tem, kako naj bi nastajale, ne vem, katoliške šole, kako naj bi nastajale, ne vem, upam, da kdo nima straha pred islamskimi šolami in tako naprej. Vse je v rokah strokovnih organov na ministrstvu, potem je na koncu na Vladi in nobenega bavbava ni v tem 0,7-odstotka zasebnega osnovnega šolstva. Še enkrat poudarim, pa resnično prosim, da tisti, ki boste v nadaljevanju razpravljali, da boste razpravljali na podlagi predloga zakona in odločitve Ustavnega sodišča. Gre za izenačitev financiranja programov, danes smo pa govorili o zasebnem šolstvu. Kot sem že prej rekel, od vsega šolskega sistema pa dosega od investicij pa do ne vem česa. Izključno za 100-odstotno izenačitev in za 100-odstotno financiranje javnoveljavnih programov. Kot veste, če hočete imeti sploh javno-zasebno šolo, se mora ta zasebna šola najprej vpisati v razvid pri ministrstvu in ministrstvo ima vse pogoje, da reče ne, te zasebne šole pa ne izpolnjujejo pogojev. Na koncu 9. razreda dobijo vsi učenci isto spričevalo: opravili ste javni veljavni program, ne glede na to, ali imajo nekje 100 let staro telovadnico in šolo, ali pa imajo najmodernejše didaktične pripomočke, ali pa najmodernejšo šolo – vsi so po ustavi isti in upravičeni do 100-odstotnega financiranja programov. Resnično, spoštovani podpredsednik, v nadaljevanju se bom oglasil, ko bo vsakdo govoril o zasebnem splošno o financiranju zasebnega šolstva, ker o tem ta zakon in ta odločba Ustavnega sodišča ne govori; govori o zasebnih programih osnovnih šol. Verjamem, da ste lahko proti – nobenega problema, boste pač malo kršili ustavo, ministrica je rekla, boste pripravili sistemski zakon; ampak spoštovani, če bi kdo prebral magnetogram naše bivše kolegice gospe Klavdije Markeš, je točno to rekla, do imamo časa eno leta, v tem času bomo uredili financiranje programov zasebnih osnovnih šol in še določena druga vprašanja. Danes bi lahko rešili nek procent teh sistemskih rešitev, ki jih tako radi obljubljate, pa bi naslednjič imeli eno manj ideološko, če želite ,ali pa manj vrednostno debato v Državnem zboru. Ampak glede na govor posameznih poslancev imam občutek, da bomo imeli naslednjič še bolj vrednostno in ideološko temo, ker ne bomo govorili samo o tem majhnem segmentu, ampak tako kot danes že večina o celotnem segmentu. Na koncu verjamem, da se bomo srečali tudi s predlogi za spremembo 57. člena Ustave. Upam, da se je gospodu Škobernetu zareklo, ko je rekel, ni treba spoštovani odločb sodišč, če nam niso všeč. Upam, da bo v magnetogramu prav, ampak če sem si prav zapisal: "Ni potrebno spoštovanje odločb sodišč, če nam niso všeč." Upam, da je gospod Škoberne to rekel, upam, da se bo vsaj opravičil slovenski javnosti, če že ne predlagateljem zakona, ker dokler imamo sodišča, se ni treba z njimi strinjati, a moramo spoštovati sodbe sodišč. Kot sem že rekel, kolegom iz Združene levice je skoraj škoda debatirati, ker njihova logika izhaja ne samo iz časa pred letom 1989, ampak niti iz koncepta te Evrope, v kateri živimo. In še enkrat, ko je kolegica Bon Klanjšček govorila o odločbi Ustavnega sodišča iz leta 2001 in iz leta 2013 –in bom s tem tudi počasi zaključil – gre za popolnoma različni odločbi. Odločba iz leta 2001 je rekla ne, z zakonom se lahko uredi zasebno financiranje v šolstvu. Ta odločba pa govori izključno o enem momentu – osnovno šolstvo, financiranje programov. Zato je to malo ali nepoznavanje terena, ki mu gospa predseduje, ali pa lapsus, ali pa zavestno laganje. Še več, kolegica je rekla, da naj se nadstandardi financirajo iz drugih virov. Točno to! S tem pa res v Poslanski skupini SDS nimamo nobenih problemov. Kdor hoče nadstandard, naj si ga privošči, ampak naj si ga kupi. Ampak financiranje programov tako v javnem osnovnem šolstvu kot v zasebnem ni nadstandard, ampak je tisto, kar ustava in zakon dovoljujeta. Spoštovana ministrica, spoštovani kolegi, upam, da bo do naslednje razprave, tako morda pri tem zakonu s sistemskimi rešitvami kot na področju ostalega reševanja problematike na področju šolstva, ki ga je veliko, kar sva zadnjič tudi sama z ministrico ugotovila, šport, zakon o visokem šolstvu, zakon o gimnazijah, zakon o raziskovalni dejavnosti, da se ne bodo spet naša kopja lomila o tem, kaj je zasebno in kaj javno in kako zasebno uničuje javno. Spoštovana ministrica, ko bo prišlo do te debate, če bo do nje prišlo, glede na današnja stališča poslanskih skupin upam, da boste najprej podprli kolegi iz Poslanske skupine SMC, pri katerih še čutim, da verjetno predvsem na podlagi tega, da ste člani evropske politične grupacije ALDE, torej liberalcev, da boste vsaj en ali dva procenta dali tudi možnost zasebnemu znotraj šolskega polja, ker če boste poslušali drug del koalicije in dvorano Državnega zbora, me je strah, da ne bomo prišli samo do ukinitve zasebnega šolstva, ampak tudi do ukinitve marsikaterega drugega področja iz tako imenovanega zasebnega polja. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jan Škoberne, postopkovno.
Najlepša hvala, spoštovani podpredsednik. Želel bi, da kolega razpravljavca opozorite na to, da ne obrača naših stališč, da ne razlaga tega, česar mi nismo rekli, izpostavili, in da ne interpretira naših stavkov, besed, stališč zlonamerno ali pa, če štejem, manipulativno. Eno stvar bi želel, da ne bo predolgo trajalo za magnetogram, rekel sem: "To ne pomeni, da nam morajo biti odločitve, ki jih sprejemajo sodišča, vedno všeč, pač pa predvsem, kadar nam niso, morajo biti te odločitve ustrezno obrazložene." V nobeni točki nikjer in nikdar nisem pozval k nespoštovanju odločitev sodišč. To bi bilo izjemno neprimerno in se mi zdi nekorektno, da se tovrstne stvari dogajajo. Tudi včeraj, ko se mi je zdelo nekorektno, da je policija po mojem mnenju izvedla ne v celoti korektno preiskavo, sem to povedal, zato bi prosil, da se mi kakšne stvari ne očitajo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlagatelj, gospod Lisec, izvolite.
Hvala, kolega Škoberne! Saj pravim, rekel sem, da upam, da bo v magnetogramu točno in prav, ampak na hitro sem si pisal in sem rekel, da upam, da sem si narobe zapisal vaš govor. Če je res bilo to izrečeno, kot je bilo izrečeno, se opravičujem. Ni bil moj namen – kako ste že rekli, dele [[...]]– drugače govoriti, kot pa ste vi povedali, in se, če je res to rečeno, se globoko opravičujem. Ne opravičujem pa se za druge besede in niti sam vas nisem okategoriziral o tem, kako so govorili, kako pa se je drznilo pet sodnikov in ne celotno Ustavno sodišče izreči odločbo Ustavnega sodišča.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Matjaž Nemec. Pripravi naj se gospod Jožef Horat. Izvolite, gospod Nemec.
Hvala lepa, gospod predsednik. Lep pozdrav tudi v mojem imenu! Če je moj kolega Jan Škoberne bil kritičen do predlagatelja, ga bom jaz tokrat pohvalil. Namreč, predlagatelj sam ocenjuje, da smo Socialni demokrati prvi branitelj javnega šolstva, in to smo res. Kot je bilo mogoče iz podanih stališč parlamentarnih strank razbrati, nismo sami v tem, nas je kar več. Velika večina strank v Državnem zboru na nek način želi in išče ločnico med enim pa drugim, ampak bom tukaj še dodal, Socialni demokrati nismo izrecno proti zasebnimi šolami tam, kjer je javno šolstvo je nemogoče izvajati, in še posebej v primerih, ko se zasebno financira 100-odstotno iz virov, ki niso javni. Zato se nam zdi današnja razprava več kot pomembna, tako da bodo ostale predloge podali tudi moji kolegi v nadaljevanju današnje razprave. Sam se bi pa mogoče za odtenek od mojih kolegov oddaljil predvsem v opredeljevanju tiste problematike, ki se jo je predlagatelj uvodoma dotaknil, in to predvsem v mednarodnopravni vidik, ko govorimo o tem, da so tako Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin na nek način, če citiram, "nikomur ne sme biti odvzeta pravica do izobraževanja. Pri izvajanju nalog, ki so v zvezi z vzgojo in izobraževanjem, mora država spoštovati pravico staršev, da zagotovijo svojim otrokom takšno vzgojo in izobraževanje, ki sta v skladu z njihovimi verskimi in filozofskim prepričanjem." Niti ena mednarodna konvencija, bom dodal, niti mednarodna praksa ne zavezuje k financiranju zasebnih šol. To je pa temelj šol, to je pa temeljna razlika. Eno je financiranje, drugo je pa dopuščanje. V tistem delu, kjer je predlagatelj na nek način problematiziral, to je pa dokument 13-010 Resolucije 19-04, dokument je pravno neobvezujoč, to je moj poudarek. To je dokument, o katerem je predlagatelj razpravljal uvodoma. Ne gre za konvencijo ali drug mednarodni sporazum, ki bi ga država ratificirala v Državnem zboru. To je ključno. V tem primeru gre za izključno političen dokument Parlamentarne skupščine Sveta Evrope. V Sloveniji imamo velikodušen obseg javnega financiranja, čemur pa obseg vpisanih v zasebne šole ne sledi. Zanimivo je, moj poudarek je predvsem na Finsko. Finska je velikokrat izpostavljena kot država, ki ima izjemno dober izobraževalni sistem, ampak tukaj je treba poudariti, da je prav Finska tista, ki ima najnižji delež zasebnega šolstva v Evropi. Kot primerjavo, naša zahodna soseda ima veliko zasebnih šol, ampak naj poudarim, te so v 100-odstotni obliki financiranja, in sicer ne iz javnih sredstev. Naj se dotaknem samo še enega dela, ki je bil prejle omenjen: sodba Evropskega sodišča za človekove pravice in stališča Evropske komisije. To sta dva vidika, ki bi ju mogoče samo še ob zaključku rad izpostavil. Skupna značilnost vseh sodb in stališč, ki so presojale pravico staršev do vzgoje otrok v skladu z lastnimi religioznimi, moralnimi ali filozofskimi prepričanji, je, da mora država takšno pravico spoštovati. To je tisto, o čemer sem prej govoril. Nikakor pa ni dolžna to pravico država uresničevati v okviru javne šole, dopustiti pa mora, da starši to pravico uresničujejo v okviru zasebnega šolstva, ki pa ga, kot nedvoumno izhaja iz sodb in stališč, država ni dolžna niti financirati niti ustanavljati. Mi imamo relativno dobro šolstvo in takšnega moramo tudi ohraniti, da bo vsem dosegljivo, da bo dostopno javno šolstvo za tiste, ki so manj premožni, in tiste, ki so bolj premožni. Za to se bomo Socialni demokrati po svojih najboljših močeh borili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jožef Horvat. Pripravi naj se gospa Vesna Vervega.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovana gospa ministrica s sodelavkama, spoštovani predlagatelji, dragi kolegice in kolegi! Res je, imamo dober šolski sistem, najbrž je pa tudi res, da bi lahko bil boljši. In država, zakonodajalec, mora zadeve urediti tako, da bomo imeli najboljši šolski sistem. Kakšen bo ta, ali bo zasebni ali bo javni? Jaz, Nova Slovenija – krščanski demokrati zagovarjamo javni šolski sistem, v katerem pa so tudi zasebne šole. Ustavno sodišče je 6. januarja letos odločilo, da je različno financiranje osnovnošolskih programov javnih in zasebnih šol, kot ga določa Zakon o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, protiustavno. Mi smo s to odločitvijo zadovoljni, še več – navdušeni. Morda tudi zato, ker je med pobudniki za ustavno presojo tega zakona, torej protiustavnega zakona, bil tudi naš nekdanji zelo uspešen župan in poslanec v mandatu 2004–2008, tudi predsednik Odbora za zadeve Evropske unije, danes član Odbora regij in tako naprej, gospod Anton Kokalj, za njega gre, je član naše stranke. Kot rečeno, mi smo nad to odločitvijo navdušeni in pričakovali smo, da bo vlada v roku, ki ga je Ustavno sodišče določilo, to protiustavnost tudi sanirala. Verjamem, da ima gospa ministrica prof. Maja Makovec Brenčič dobre ideje in dobro voljo, da bi to realizirala, kar je naložilo Ustavno sodišče, hudič je pa v podrobnostih. In recimo tej podrobnosti danes pač koalicijska vlada. Vsaka stvar mora biti koalicijsko usklajena, saj to poznamo. Nekoč sem bil član sveta zavoda osnovne šole, ki so jo obiskovali moji, naši otroci. Ravnatelj je takrat povedal zelo pomenljivo misel, rekel je: "Tudi osnovne šole morajo biti konkurenčne." Na začetku nisem razumel, potem pa sem razumel, kaj je hotel s tem povedati. Morda zaradi tega, ker je prav v tistem času ta gospod ravnatelj obiskoval tudi neko visoko šolo za menedžment; ne vem, kako se je ta šola imenovala. Konkurenca – konkurenca v naravi, ki deluje po naravnih zakonih, konkurenca, če hočete, v šolstvu, konkurenca v gospodarstvu – je gotovo gibalo razvoja, tako pač mi na to gledamo. In jaz pravim naslednje, zakaj bi država morala vlagati v hardver, beri zidove, telovadnice, razrede, učilnice, če pa nima denarja. Zakaj tega ne bi naredil zasebnik, če ima voljo, saj ekonomskega učinka itak ne bo nikoli, ta investicija se mu nikoli ne bo povrnila. Država naj vendar vlaga v softver, to so pa programi, financiranje programov. To je ključno. Naj nadaljujem. Po mnenju Ustavnega sodišča ta določba učencem zagotavlja pravico do brezplačnega obiskovanja obveznega javnoveljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja ne glede na to, ali ga izvaja javnopravni ali zasebnopravni subjekt. Kolegice in kolegi, v Sloveniji imamo tri zasebne osnovne šole, zdaj govorimo o osnovnih šolah, tri. Ena, dve, tri osnovne šole, zasebne, ki izvajajo javnoveljavni izobraževalni program. Kot prva zasebna osnovna šola v Sloveniji je v šolskem letu 1992/1993 začela delovati Waldorfska šola Ljubljana. Pred nekaj leti sta začeli delovati še dve, in sicer Osnovna šola Alojzija Šuštarja in Montessori inštitut. In v tem šolskem letu je te tri zasebne osnovne šole obiskovalo nekaj več kot tisoč učencev. Obseg državnega financiranja za omenjene osnovne šole je različen, kar je Ustavno sodišče v januarja letos objavljeni odločbi označilo za protiustavno. Osnovnim in srednjim zasebnim šolam, ustanovljenim pred letom 1996, je tedaj veljavna zakonodaja omogočila opravljanje javne službe na podlagi koncesije v skladu s koncesijsko pogodbo. Zasebni šoli pa je na učenca pripadal enak odstotek sredstev kot za javno šolo. Pa poglejmo številke, če že govorimo o financiranju. Vir, nisem si izmislil, vir teh številk – realizacija sredstev po sklepu o obsegu financiranja dejavnosti v letu 2014. Ocenjen povprečen strošek izvajanja programa na povprečno osnovo šolo v letu 2014 na letni ravni. Redne osnovne šole, 450 jih je, skupni stroški izvajanja programa – milijon 288 tisoč 303 evre; od tega stroški dela – milijon 237 tisoč 654 evrov, od tega materialni stroški 50 tisoč 649 evrov. In drugo, zelo pomembno, ker sem govoril o hardveru, ocenjeni povprečni strošek za gradnjo osnovne šole s telovadnico, ker mora biti telovadnica, zdrav duh v zdravem telesu, mens sana in corpore sano, brez DDV je povprečje tisoč 280 evrov. Se pravi, da lahko uporabimo grobo oceno, da za povprečno 5 tisoč kvadratnih metrov veliko šolo s telovadnico pridemo do 6 do 6,5 milijonov evrov brez DDV. Brez DDV je kvadratni meter približno tisoč 280 evrov, če se dobro pogajate. Iz navedenih podatkov je dovolj jasno in eksperimentalno dokazljivo, da vsak ustanovitelj zasebne šole nosi celotni strošek investicije, ki je več milijonarska in ki se mu nikoli ne povrne, kot sem že povedal. Ali boste vlagali, ali imamo kakšnega tukaj, ali smo junaki, gospe poslanke in poslanci, da vržemo skupaj 6 milijonov in zgradimo osnovno šolo?! Roke gor. Nobenega ne bo. Imamo pa nekaj zasebnikov ali zavodov zasebnega značaja, ki pa ustanovijo, zgradijo šolo ali obnovijo neko staro arhitekturo. Stoodstotno financiranje zasebne osnovne šole v največjem deležu predstavljajo stroški izvajanja programa, ki ga osnovna šola mora izvajati v skladu s predpisi, ki se v ničemer ne razlikuje od javne šole. V vsakem primeru morajo učenci javne in zasebne šole dodatno plačevati nadstandard; v vsakem primeru. Ustavno sodišče torej izenačuje financiranje javnega in zasebnega standardnega, od države zahtevanega ali potrjenega programa, kot je to v primeru posebnih pedagoških metod. Z vidika države se financiranje v primeru zasebne šole zmanjša za investicijo in vzdrževanje objektov. Tudi na področju kadrov se nič bistvenega ne spremeni, saj mora zasebna šola prav tako zaposliti učitelje z ustrezno izobrazbo, ki so na trgu delovne sile v državi. V primeru odločitve Ustavnega sodišča lahko govorimo in dejansko moramo govoriti o 100-odstotnem financiranju programa v zasebnih osnovnih šolah in ne o 100-odstotnem financiranju zasebnih osnovnih šol, ker tega Ustavno sodišče ne določa in ne zahteva. Govorimo o 100-odstotnem financiranju obveznega, od države požegnanega programa. Samo za to gre, ne gre za hardver. Argument, da ima zasebno šolstvo dodatna sredstva, tudi ne drži, saj jih imajo tudi javne šole, ki prav tako lahko pridobivajo sredstva za nadstandard od udeležencev ali od donatorjev. Zaključujem, da se nam ne zdi spodobno, da imamo zdaj zaradi te odločbe Ustavnega sodišča iz januarja letos s strani ene od koalicijskih strank predlog za spremembo Ustave. To pa je bilo rečeno nedostojno. Podprl bom ta zakon.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Vesna Vervega. Pripravi naj se gospod Janko Veber. Izvolite, gospa Vervega.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik. Ministrica, sodelavki, kolegice in kolegi! Imamo Ustavo, imamo odločbo Ustavnega sodišča, pravi kolega Lisec. S tem se popolnoma strinjamo in v luči tega bomo tudi danes razpravljali. Odločbo Ustavnega sodišča je treba upoštevati. Zakon o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja je najpomembnejši zakon v vzgojno-izobraževalni vertikali in že od leta 1996 umešča v svoj sistem tudi delovanje zasebnih šol. Zato je zelo pomembno, kako in s katerimi spremembami bomo izvedli vsako novelacijo tega zakona. Res je, da je Ustavno sodišče zakonodajalcu naložilo, da mora protiustavnost prvega stavka drugega odstavka 86. člena ZOFVI odpraviti v roku enega leta, to je do januarja 2016. Vendar je treba poudariti, da imamo številne odločbe, druge odločbe Ustavnega sodišča, ki zaradi takšnih in drugačnih razlogov do sedaj niso uresničene. Pa bom dala en primer, na področju visokega šolstva sicer odločba iz leta 2011, je zakonodajalcu naložila odpravo neskladnosti Zakona o visokem šolstvu in Uredbe o javnem financiranju visokošolskih in drugih zavodov z Ustavo Republike Slovenije. Gre za definiranje javne službe v visokem šolstvu ter ureditev načina financiranja. Rok za izpolnitev te odločbe Ustavnega sodišča je bil zelo kratek. Zakonodajalec je imel samo devet mesecev časa, da odpravi to ugotovljeno neskladje. Do tega še vedno ni prišlo, vmes sta se menjali dve vladi in uresničitev te odločbe se pripravlja, kolikor smo seznanjeni, znotraj novelacije Zakona o visokem šolstvu. Takšni primeri kažejo na to, da reševanje posameznih kompleksnih vprašanj presega neko časovno dimenzijo, ki jo določi ustavno sodišče. S tem seveda ne želimo ali ne želim zmanjševati pomena te odločbe Ustavnega sodišča, ki, še enkrat poudarjam, jo je treba spoštovati. Res je tudi, da je v Sloveniji okrog 1,5 % osnovnih in srednjih šol zasebnih; in ne stojim na stališču, da zasebne šole ogrožajo javno šolstvo. Nasprotno – dopolnjujejo jo in jo bogatijo, omogočajo staršem prosto izbiro vrste izobraževanja svojega otroka, kot je že bilo izpostavljeno s strani predlagateljev. Vendar višina financiranja zasebnih osnovnih šol ni edini kriterij, ki ga je treba upoštevati, in zato menim, da je predlog zakona pomanjkljiv. Če dodatno izpostavim enega od kriterijev, o katerem bi bilo treba spregovoriti, je sprejemanje programov zasebnih šol. Drugi odstavek 17. člena veljavnega ZOFVI določa, da izobraževalni program zasebne šole pridobi javno veljavnost, ko pristojni strokovni svet ugotovi, da je program v skladu s cilji sistema vzgoje in izobraževanja v Republiki Sloveniji, kot ga določa 2. člen ZOFVI, ter da zagotavlja enakovreden izobrazbeni standard. Javne osnovne namreč šole izvajajo veljavne programe, zasebne šole pa te veljavne programe lahko uporabijo; dodatne vsebine, ki pa jih želijo vključiti v svoj vzgojno-izobraževalni program, pa mora tudi dodatno verificirati strokovni svet. V tem primeru gre torej za program, ki pridobi javno veljavnost; in ne javno veljavni program. Menim, da bi bilo v luči zasebnega šolstva treba spregovoriti tudi o verifikaciji izobraževalnih programov. Izpostavila sem eno od takšnih vprašanj, ki jih predlog zakona s strani predlagateljev nekako ne ureja. Tudi historiat sprememb ZOFVI v delu, ki se nanaša na zasebne šole, in to ni samo 86. člen, kaže, da so se do sedaj polemike nanašale tudi na vprašanje pogojev za financiranje zasebnih šol, ki so s temi zakonodajnimi spremembami in novelacijami do sedaj postajale vedno bolj fleksibilne, če mogoče uporabim tudi besedo – ohlapne. Predmet javnih razprav je bil tudi 87. člen, ki govori o varovanju javne mreže; potem 34. člen, ki določa zagotovitev pogojev za vpis v razvid. Vsa ta omenjena vprašanja ostajajo odprta in jih aktualni predlog zakona ne predvideva. Zato je prav in tudi čas, da se o tem hkratnem spoštovanju odločbe Ustavnega sodišča v neki širši razpravi na neki konceptualni ravni rešijo vprašanja zasebnega šolstva. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janko Veber, pripravi naj se mag. Matej Tonin. Izvolite, gospod Veber.
Hvala za besedo in lep pozdrav vsem! Odločba Ustavnega sodišča, mislim, da lahko ocenim ali pa dam oceno v tem smislu, da sledi nekako splošnemu prepričanju v Sloveniji, da si lahko zasebnik; vendar na račun države. In to je tista ključna polemika, ki poteka ne samo na področju izobraževanja, ampak tudi na drugih področjih v Sloveniji zelo intenzivno. Mnogi bi bili zasebniki, vendar država naj zagotavlja denar. Zelo pomembno bi bilo, da izčistimo ta pogled v prihodnost. Če želi kdo opravljati tudi izobraževanje kot zasebnik, potem je za pričakovati, da bo zagotavljal tudi lastna sredstva pri tem in tudi zagotavljal zelo kvaliteten program, ki bo dovolj zanimiv, da se bodo učenci, dijaki ali študentje tudi vpisovali v takšno šolo. Če pa gre za dejstvo, da imajo tudi enak javno veljavni izobraževalni program, kot tudi velja v javnih šolah, nismo naredili ničesar, saj je mreža predvsem osnovnih šol zgrajena in ni nobene potrebe za to, da bi to mrežo širili še z zasebnimi šolami. Če te mreže ne bi bilo, bi bilo treba iskati rešitev, še posebej če država ne bi uspela zagotavljati sredstev za takšno mrežo. V izogib nejasnosti pri podpori ali nepodpori temu zakonu, ki so ga vložili predlagatelji v obravnavo, pa moram tudi zelo jasno navesti predlog za spremembo Ustave, ki je oblikovan in sopodpisan tudi s strani Socialnih demokratov. Ta govori o tem, da je osnovnošolsko izobraževanje obvezno in se v javnih šolah financira iz javnih sredstev. Pod pogoji in v višini, kot to določa zakon, se lahko iz javnih sredstev sofinancirajo tudi zasebne osnovne šole. S to spremembo Ustave bi zagotovo lahko prišil do tiste točke, ko bi spodbudili zasebnike, ki imajo interes za izobraževanje, da ponudijo kvalitetnejše programe, da ponudijo tudi zasebna sredstva v ta namen, kajti kvaliteta se običajno tudi na trgu splača oziroma jo ljudje plačujejo. In ta rešitev Ustave bi bila tista, ki bi bilo to dilemo, ki jo je nekako vzpostavilo Ustavno sodišče s svojo odločbo, da je pač osnovnošolsko izobraževanje obvezno in se financira iz javnih sredstev, treba razumeti, da se financira ne glede na to, ali se izvaja v zasebni ustanovi ali v javni ustanovi, v stoodstotni višini. Mislim, da bi bilo bolje, da omogočimo čim kvalitetnejše izobraževanje v Sloveniji ravno na način, da se zasebniki poskušajo dokazovati s kvaliteto in tudi z lastnimi sredstvi. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Matej Tonin, pripravi naj se gospod Ivan Škodnik.
Odločitev Ustavnega sodišča in tudi zakona, ki je danes pred nami, je relativno enostavna. Gre pa takole – za enako delo enako plačilo. In težko razumem nasprotovanje druge strani oziroma ideološke levice, da ima s tem tako velik problem. To je resnično težko razumeti, od kje takšen strah, da bi za enako delo dobili enako plačilo. Kje je tista enakost, o kateri lahko v zadnjem času ogromno slišimo? Zakaj se ta enakost tudi na tem področju ne uveljavlja? Treba je biti zelo natančen. Privatne šole, ki izvajajo javni program, imajo natančne kriterije, kakšen mora biti ta kurikulum in na kakšen način se to izvede. Privatne šole počnejo nekaj popolnoma istega kot izvajajo javne šole, s tem da so plačane manj. Kje je tukaj logika?! Jaz logike tukaj ne vidim. Še ena zelo zanimiva stvar, recimo gospod Veber kot dolgoletni župan bi to moral vedeti, da so občine dolžne vzdrževati šole. Plače za učitelje daje država, to je breme in strošek države; medtem ko šole, infrastrukturo, streho, če želite okna, vse te zadeve pa vzdržuje občina. Ko imamo javno šolo in privatno šolo, ko obe šoli izvajata enak program, za javno šolo plačujemo vsi mi davkoplačevalci, da se ta šola vzdržuje; na drugi strani pa za privatno šolo plačujejo tisti privatni ustanovitelji. In poleg tega, da jim naložimo breme vzdrževanja objekta, jim ta vladna koalicija ne želi priznati vsaj te pravice in enakosti, da bi za enako delo bili enako plačani. To zadevo težko argumentirate. Tukaj so neki ideološki predsodki zaradi tega, ker naj bi te privatne šole razvijale še dodatne dejavnosti zraven, še neke druge usmeritve. Se pa kdaj vprašate, kaj pa tisti otroci, ki obiskujejo javne šole, tisti imajo lahko tudi potem po šoli, morda celo v okviru popoldanskega pouka, ali kako se temu reče, tudi nekaj dodatnih dejavnosti, ki so morda celo plačljive, ki niso v okviru šolskega programa. Jaz tega argumenta, da hočete prepričati zaradi tega, ker na primer je v neki privatni šoli tudi križ, v drugi javni šoli ga pa ni, da je to tista razlika, zaradi katere rečemo – vam damo denar, vam pa ne. Tukaj ni nobene enakosti. Bi resnično rad prisluhnil vašim argumentom, kako se da to neenakost utemeljiti. Zelo težko se jo utemelji. Vsaj jaz je ne znam. Ko smo v mesecu, ko se intenzivno zagovarja enakopravnost, bi si jaz želel, da bi jo glasni zagovorniki enakopravnosti zagovarjali tudi v primeru šolstva.
Hvala lepa. Repliko ima gospod Janko Veber. Izvolite.
Hvala. Samo dopolnil bi rad stališče, ki ga je predstavil mag. Tonin, glede tega, ali kot bivši župan poznam financiranje osnovnih šol. Veljavni zakon zelo jasno govori, ki ga imava pred seboj, ker se nanaša na spremembo tega člena, zasebnim šolam ne pripadajo sredstva za naložbe, investicijsko vzdrževanje in opremo. To je veljavna zakonodaja, ki sem jo kot župan tudi spoštoval. Enako predlagate tudi v tem zakonu, ki je danes v obravnavi. Torej ne gre za nobeno spremembo. Jaz pa sem govoril o kvaliteti izobraževanja in vas spodbudil, da tisti, ki ste zagovorniki zasebnega izobraževanja, dopustite možnost, da zasebniki oblikujejo kvalitetnejše programe, za to zagotovijo potem tudi lastna sredstva in s tem spodbudijo tudi starše in otroke, dijake, študente, da se vpisujejo v te šole. To je tisto, kar je ta hip tudi v demokraciji res uzakonjeno in na ustavni ravni tudi uvedeno v Sloveniji. Tudi te primerjave ni mogoče jemati kar tako et taces. Ne, zasebnost, pobudo po Ustavi moramo spodbujati in želim jo spodbuditi, želim ji dati možnost, da ponudi kvalitetnejši program, za to zagotovi sredstva. Samo to je tisti poudarek, ki sem ga imel pri svojem izvajanju. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Ivan Škodnik, pripravi naj se gospod Saša Tabaković. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovana ministrica z ekipo; kolegice in kolegi poslanci! Jaz bom skušal danes v svoji razpravi prikazati zasebno izobraževanje v Sloveniji in tudi nekaj primerjav, kako je to v tujini, vsaj v nekaterih značilnih evropskih državah. V Sloveniji se je formalni položaj zasebnega šolstva začel ponovno urejati z Belo knjigo o vzgoji in izobraževanju v Republiki Sloveniji, v kateri so bila leta 1996 predstavljena izhodišča za prenovo šolstva v Sloveniji. Načelni položaj zasebnih šol je bil opredeljen takole. Država mora zakonsko urediti in omogočiti ustanavljanje zasebnih vrtcev in šol, ta dolžnost izhaja iz mednarodnih dokumentov. To smo pravzaprav uresničevali in ta položaj vse do danes – bistveno se ni nič spremenilo, to moram poudariti. Tukaj nismo nič kaj zgrešili. Podrobnejše načelne opredelitve urejanja zasebnega šolstva najdemo v poglavju Zasnova ureditve položaja zasebnih šol in vrtcev. Bistvena med njimi se zdi tista, ki se nanaša na razmerje med javnim in zasebnim področjem. Razmerje javnega in zasebnega sektorja naj bo tako, da zasebne šole bogatijo javno ponudbo, staršem omogočijo večjo izbiro, prispevajo k večji prilagodljivosti sistema in dopolnjujejo javno šolsko mrežo; je ne omejujejo ali rušijo. Vsaj tam, kjer zasebne šole nadomešča javni šolski sistem, so potrebni mehanizmi za nadzor kakovosti zasebnih šol. Ključno je, kako bomo te kakovostne mehanizme ohranjali tudi v prihodnje. Javni šolski sistem je odprt za vse, je pluralen in nevtralen glede posameznih pogledov na svet, predstavlja javno dobro in vzpostavlja prostor skupnega življenja državljanov. Zasebne šole pa so na voljo tistim, ki bi radi bolj poudarili kakšno posebno nazorsko ali pedagoško usmeritev. Tukaj bom jaz nekako prikazal to financiranje, kako je v državah v Evropski uniji; predvsem bi prikazal, mogoče nekaj povedal o plačah, materialnih stroških in investicijah. Če pogledamo Avstrijo, je 100-odstotna plača samo učiteljev. Materialni stroški in stroški investicij ni s strani javnega financiranja, to se pravi s strani države. 100-odstotno financiranje investicij, materialnih stroškov in plače učiteljev imata edino Nizozemska in Švedska. Vse ostalo je več ali manj financirano manj, kot pa v Sloveniji. Recimo na Danskem imamo stroški investicij – nič, materialni stroški – 80 oziroma 85 % in tudi plače – 80, 85 %. Na Finskem imamo tam do 50 %, seveda različno po področjih, do 50 % investicije je plačane, 50–100 % materialni stroški; enako tudi plače učiteljev. V Italiji imamo pa vse nekako do 50 %.Veliko slabše stvari se plačujejo s strani države ali financiranje kot pa v Sloveniji. V Nemčiji materialni stroški in stroški investicij niso omenjeni, so materialni stroški nekje od 50 do 100 %, enako tudi plače učiteljev. Rad bi tukaj pregled ureditve zasebnega šolstva. V Evropi kaže na to, da so prakse v drugih državah članicah različne. Pomemben dejavnik, ki na to vpliva, je tradicija in zgodovinski razvoj posameznih izobraževalnih sistemov v posameznih državah. Zato moramo biti pazljivi, ko umestitev slovenskega zasebnega šolstva primerjamo z ureditvami ostalih držav. Na koncu bi poudaril, da predlog ZOFVI, ki ga predlaga SDS, ne ureja odprtih vprašanj; govori samo o financiranju, predvsem o 85–100 %. Če že urejamo to področje izobraževanja, ga moramo urediti celovito, zato tega predloga zakona SDS ne bom podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Saša Tabaković. Pripravi naj se gospa Marija Bačič.
Spoštovani predsedujoči, hvala za besedo. Spoštovana ministrica, spoštovani kolegice in kolegi! Današnja razprava je z vidika sistemske ureditve izobraževanja izjemno pomembna, ker nagovarja širše družbeno razumevanje, kakšno šolstvo si v resnici pravzaprav želimo in kje so tisti temelji dostopnosti šolanja in obveznosti države, da jih uresniči. Ker je bilo danes kar nekaj zelo splošnih izjav, se mi zdi potrebno osvetliti historiat tega problema, če lahko tako rečem, da bo javnost vedela, o čem se danes pogovarjamo. Zaradi preteklih praks je stanje v tem smislu slabo. Slabo je predvsem z vidika urejenosti financiranja, ki je bilo zaradi – moramo priznati – interesov določenih skupin uveljavljeno na način, ki ni ravno sledil ideji dejanskega javnega interesa. Država se je takrat v preteklosti znašla pod nekimi pritiski, v precepu in da bi bil volk sit ter koza cela, je potegnila neke poteze, ki so bile morda na prvi pogled mišljene kot dobronamerne; ampak hkrati so bile izjemno kratkovidne in s tem tudi škodljive. Rezultat, s katerim se danes soočamo in se sooča ta sklic Državnega zbora, je sledeč. Mi imamo v državi, republiki javne šole, ki so financirane 100-odstotno; imamo tudi zasebne šole s koncesijo, ki so prav tako financirane 100-odstotno, ampak mi se danes ne pogovarjamo o teh šolah. Mi se danes pogovarjamo o šolah, ki koncesije nimajo, pa so vseeno s strani države financirane 85-odstotno. In kaj je pomembno? Osnovna ideja koncesij je, da kadar država ne more zagotavljati dejavnosti, ki jih je po zakonu dolžna, podeli koncesijo nekemu subjektu, ki to potem uresničuje oziroma izvaja namesto nje. In bistvo trenutnega problema je to, da še vedno imamo šole, ki te koncesije nimajo; pa so vseeno pridobile pravzaprav zakonsko možnost, da so kar 85-odstotno financirane s strani države, čeprav koncesije nimajo. To pomeni, da so dejansko zasebne šole, ki so se ustanavljale izključno iz lastnih interesov. Da bi bil še bolj jasen – da bi bile zasebne šole lahko izvajale svoj program, ga morajo verificirati na način, da pripravijo program, ki ga odobri tudi strokovni svet; in na takšen način dobi tudi veljavo javnega programa. In ker so bili v preteklosti pogoji za ustanovitev šol izjemno fleksibilni in so zasebne šole, recimo temu, minimalno nadgradile ta veljavni program, tako da so ga obogatile z verskimi vsebinami ali s katerimikoli drugimi vsebinami, so dobile zeleno luč s strani strokovnega sveta in so se na takšen način lahko tudi ustanovile oziroma odprle; in so temeljile predvsem na tem, da morajo starši in otroci imeti tudi neko izbiro. Jaz osebno z zasebnim kot takim nimam nobenega problema. Moj otrok obiskuje zasebni vrtec, ampak je pa razlika ta, da jaz ta zasebni vrtec plačujem več kot nekdo, katerega otrok obiskuje javni vrtec; in to je tista bistvena razlika, ki je še kako pomembna, če želimo razumeti načelo enakosti, da ne govorim o neki obči socialni empatiji posameznika oziroma državljana. V tem smislu tega razumevanja, o katerem sem govoril, pa na ravni osnovnih šol, ki koncesije nimajo, to je zelo pomembno, ki koncesije nimajo, tega razumevanja seveda ni. Tega razumevanja tudi ni pokazalo Ustavno sodišče, ki je odločilo, da morajo tudi tiste šole, ki koncesije nimajo, vseeno biti financirane s strani države stoprocentno, ker izvajajo javno veljavni program, ki naj bi bil edini interes državljanov ne glede na to, kako so te šole do tega statusa v začetku, ko so se ustanavljale, sploh prišle. In sedaj pomembno vprašanje. Kaj ta odločba pomeni? Ali to pomeni, da bo vsak, ki bo imel pet minut časa, da bi ustanovil zasebno šolo, to seveda tudi naredil, ker bo tako ali tako financiran stoodstotno s strani države ne glede na to, da koncesije ne bo imel?! Ali to morda pomeni v prihodnje, da bomo dobili inflacijo nekih šol ne glede na to, kakšna je njihova vsebina; pa naj bo to verska ali kakršnakoli druga – jaz osebno s tem nimam nobenih problemov –, ali to pomeni, da bo inflacija takšnih šol dejansko načela javno mrežo javnih šol. Namreč ker vreča denarja, s katero razpolagamo, bo morala biti razporejena enako – tistim šolam, ki so javne, in tistim šolam, ki so že zdaj zasebne, pa imajo koncesijo, ter tudi tistim šolam, o katerih se danes pogovarjamo, ki te koncesije nimajo, pa bodo vseeno morale biti financirane stoprocentno. Dejstvo je, da se celotna Evropa v resnici sooča z vprašanjem možnosti izbire, dostopa, kakovosti šolstva; ampak se mi zdi, da bi ta razprava morala iti tudi v smeri, kako je potem s pridobivanjem samih programov, kako je z razvidom, kako je s financiranjem, kaj je s šolninami. Študija OECD, na katero se večkrat v svojih razpravah sklicuje desna stran, če lahko tako rečem, je ugotovila, da mi v Republiki Sloveniji zasebnih šol sploh nimamo, ker so večinoma zasebne šole financirane z javnim denarjem. Večinoma so financirane z javnim denarjem in zato je tudi študija OECD govorila o tem, da mi pravzaprav zasebnega šolstva kot takega nimamo. Preprosto ga nimamo. Me pa zelo čudi, ko tudi iz vrst SDS, pa tudi iz vrst Nove Slovenije govorijo, da te razlike ne bi smelo biti oziroma da je ni in da moramo spoštovati odločbo Ustavnega sodišča; s čimer nimam nobenega problema. Ampak vseeno, izključno me moti zato, ker konstantno ponavljajo, kako potraten je javni sektor in šele kako zelo je potratna javna poraba. To pa je tisto dejstvo, ki ste ga vi zamolčali, gospod Tonin, pa je zelo pomemben. Mislim, da se moram odzvati še na gospoda Horvata, ki je govoril o konkurenčnosti narave kot temelju konkurenčnosti. Treba je priznati, da smo kot civilizacija se odmaknili od nekih Darwinovskih pravil, ki so govorili o konkurenčnosti, kjer mora močnejši zmagati nad šibkejšim, zato pa imamo družbo takšno, kakršno jo imamo, ki je izumila antibiotike, življenjska doba se je podaljšala. V tem smislu sem jaz zelo zadovoljen, da smo se od te naravne konkurenčnosti, ki jo Poslanska skupina NSi tako zelo rada opeva, končno odmaknili. Da zaključim, ker je ministrstvo že v svoji uvodni besedi govorilo o tem, da pripravlja svoje lastne zakonske rešitve, bi rad poudaril, da v tem smislu pa na nek način tudi pričakujem varovalke, ki bodo veliko bolj restriktivne pri pogojih, kdaj lahko posameznik odpre svojo šolo in kateri kriteriji kakovosti morajo biti izpolnjeni, da je takšna šola primerna za slehernega otroka. To govorim tudi v tem smislu, kot sem govoril v svoji razpravi, ki se tiče tudi tistih šol, ki koncesije nimajo, ker za to v nekem smislu ni nobene potrebe, da bi jo imele. In to, kot sem že dejal, mora veljati tudi za tiste zasebne šole, ki obstajajo že danes. Hvala.
Hvala lepa. Mag. Matej Tonin je bil narobe razumljen. Izvolite.
Kolega Tabaković me je narobe razumel; zlasti v delu, ko govorimo o treh različnih šolah. Imate javne šole, imate privatne šole s koncesijo in imate privatne šole, ki izvajajo javni program. In ta javni program je potrdila država. Torej je država dala soglasje tem privatnim šolam, da lahko ta javni program izvajajo. In je resnično nelogično razumeti, da za isto delo vi hočete različno plačilo. To je nelogično in to morate priznati in tukaj ne gre za enakost. Ker če bi država ocenila, da te privatne šole izvajajo kakšen čuden verski program, da poučujejo kakšno šeriatsko pravo ali pa kakšno drugo versko pravo, potem bi lahko rekla država – veste kaj, mi vam pa ne priznamo tega vašega programa in vam ne priznamo, da vi izvajate javni program. Tukaj ima država najboljšo varovalko, da lahko reče – privatna šola, tega vam pa mi ne priznamo. In ko država to reče, potem ta program ni financiran v stoprocentnem izhodišču. Zdaj pa glede konkurenčnosti oziroma stroškov v javnem sektorju, kar ste govorili. S tem boste stroške javnega sektorja znižali, pa vam bom povedal, zakaj. Bilo bi zelo dobro, pa nočem kogarkoli poučevati, da bi vsi poslanci tudi kakšen mandat občinskega svetnika pred tem obdelali, ker potem bi vedeli, kakšna so bremena občin in kaj je občina vse dolžna poskrbeti. Mi smo morali zdaj recimo v Kamniku dati za neko šolo, Osnovno šolo Toma Brejca 9 milijonov evrov. Če bi imeli mi v Kamniku privatno šolo, to ne bi bil strošek občine in bi lahko občina teh 9 milijonov evrov porabila prav za karkoli, kar bi hotela. In to je prav poanta, kjer govorim, da se stroški države znižujejo. Država financiranje infrastrukture preloži na nekoga tretjega, plačujemo pa samo program, ki ga izvaja v imenu države, torej javni program. Gospod Tabaković, upam, da se tukaj razumeva, da ste vi mene pravilno razumeli, jaz sem vas razumel, da ste razločili tri različne vidike šole; ampak da se pa tudi oba dva strinjava in da sva se razumela in da ste tudi vi mene razumeli, da te privatne šole tudi brez koncesije izvajajo javni program. In tega programa, se najbrž strinjate, si niso izmislile same, ampak je ta program država potrdila. In tukaj mislim, da je odločitev Ustavnega sodišča več kot korektna, če država za neko vsebino v tej šoli plača toliko, potem mora za isto vsebino plačati tudi v drugi šoli. Zagotovo pa imajo te privatne šole lahko tudi kakšne nadstandardne storitve, ampak to se pa vse tam dodatno plačuje. In tudi tista primerjava, ki ste jo dali z vrtcem, ni bila najbolj korektna, [[…]]
Tri minute, lepo prosim.
Prosim?
Replika je tri minute.
Ali je že končana?
Ja.
Dobro. Smem končati še tole?
Ja, seveda.
Hvala lepa. Samo glede javnih vrtcev in zasebnih vrtcev. Ogromno je zasebnih vrtcev zaradi tega, ker enostavno občine ne morejo zgraditi toliko javnih vrtcev in je pritisk takšen, ampak ti javni vrtci izvajajo svoje programe. Ker če bi jim občina priznala program, potem bi občina dala koncesijo. Tu imamo kolega Möderndorferja, ki je bil podžupan in to zna razložiti, kako lahko občina podeli neki ustanovi koncesijo oziroma da koncesijo vrtcu in izvaja ta javni program. In za to je plačan ta vrtec, isto kot bodo te šole. Mislim, da imate tukaj neke ideološke zadržke, ki so brezpredmetni. Gre samo zaradi tega, ker je cerkev [[…]]
Hvala lepa, gospod Tonin.
[[…]]Rimskokatoliška, ustanoviteljica neke šole – in to je problem. Bom zaključil, podpredsednik, hvala lepa, ker ste me pustil, vsem vam hvaležen. Upam, da smo sedaj debato bolj razčistili. Hvala lepa.
Besedo ima dr. Maja Makovec Brenčič, ministrica za izobraževanje, znanost in šport.
Najlepša hvala, predsedujoči. Podala bi samo tehnično pojasnitev in opredelitev treh segmentov, ker vidim, da gre diskusija v različne smeri, ki jih v resnici izvajamo v osnovnih šolah v Sloveniji. Prvi segment, ki je najobširnejši, gre za javno veljavne programe, javne šole. To je v skladu s 15. členom in odobritvijo ministra v skladu z mnenjem strokovnega sveta, da gre za javno veljavne programe, ki so tudi običajno najbolj razširjeni. To je ta večinski del v Sloveniji. Druga dva segmenta pa sta namenjena lahko tudi zasebnemu delu, in sicer gre za programe, ki so pridobili javno veljavnost. Torej nimajo v osnovi javne veljavnosti, ampak so jo pridobili; in to je zasebni segment, seveda spet v skladu s strokovnim mnenjem oziroma mnenjem strokovnega sveta. In tretji del so koncesije, kadar država ugotovi, da nima sicer izvajalca, ki bi lahko zagotovil izvajanje teh programov. O teh treh segmentih danes razpravljamo, ker se mešajo pojmi, zato oprostite; samo za konkretno pojasnitev. [[oglašanje iz dvorane]] Vse je v redu, leti na celoto, ne na vas konkretno. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marija Bačič, pripravi naj se gospod Jani Möderndorfer.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa ministrica, državna sekretarja, kolegice in kolegi! Veliko se govori, da so zasebne šole zaradi manjšega, a še vedno zelo velikodušnega financiranja v slabšem položaju od javnih šol. Ker smo danes slišali, da ni razlike med javnim in zasebnim šolstvom, dovolite, da vam jaz v svoji razpravi malo povem o teh razlikah. Zakon o financiranju vzgoje in izobraževanja in Zakon o osnovni šoli zasebne in javne šole razlikuje po obsegu storitev, ki jih nudijo. Zasebna šola je po predmetniku obvezana izvajati predmete: slovenščina, madžarščina, italijanščina, seveda na mednarodno mešanih področjih, matematika, prvi tuji jezi, zgodovina, domovinska in državljanska kultura in etika, šport, vsaj en družboslovni predmet in vsaj en predmet s področja umetnosti. V zasebnih šolah ni nujno, da so zastopani vsi predmeti kot v javni šoli. Sprašujem se, kako bodo izvajali nacionalno preverjanje znanja, če ne bodo poučevali predmeta, ki ga ministrstvo določi vsako leto posebej za ta program, če ne bodo ti učenci tega predmeta poslušali. Menim, da vsi učenci v zasebni šoli nimajo enakih možnosti in enakega dostopa do znanja. Program, ki ga izvajajo zasebne šole po posebnih pedagoških načelih, lahko oblikujejo po teh načelih tako, da zagotovijo le minimalna znanja; in s tem so zahteve znanja veliko manjše. Tu se spet sprašujem, če bodo učenci v zasebni šoli dobili ustrezna znanja, ki jih bodo potrebovali v nadaljnjem izobraževanju. Za potrebe otrok s posebnimi potrebami tudi zasebne šole sicer zagotavljajo učitelja s specialno pedagoško izobrazbo, vendar je vprašanje, kako se izvaja diferenciacija pouka za učence z učnimi težavami. Ti učenci potrebujejo velikokrat individualen pristop ter prilagojene oblike in metode dela pri preverjanju in ocenjevanju znanja ter upoštevanje vseh prilagoditev pri pouku, ki izhajajo iz odločbe o usmeritvi otrok s posebnimi potrebami. Razlika je tudi, da javne šole vpišejo vsakega otroka ne glede na njegov status, na njegove sposobnosti. Tako se učenci v javnih šolah v sobivanju z različnimi učenci učijo socializacije, kar je za osebnostni razvoj vsakega otroka velikega pomena. Zasebne šole pa izbirajo učence same, po kriterijih, ki jih same določajo. Razlika med javno in zasebno šolo je tudi, da zasebne šole niso obvezne določiti vzgojno izobraževalnih obdobjih, torej triad, kot ga določa 33. člen Zakona o osnovni šoli. Obvezna tudi niso določila o šolskem koledarju in tako same določajo dneve obiskovanja pouka in proste dni. Prav tako za njih niso obvezna oblikovanja razredov, oddelkov in učnih skupin. Zasebna šola tudi ne rabi upoštevati sočasne prisotnosti vzgojitelja in učitelja v prvem razredu. V prvem obdobju poučujejo učitelji razrednega pouka, v tretjem obdobju predmetnega pouka. Zanjo ne veljajo kriteriji oziroma zakonsko izobraževalni pogoji v oddelkih podaljšanega bivanja in jutranjega varstva. V zasebnih šolah torej enako visokega izobrazbenega standarda ni treba nujno zagotoviti. Na podlagi navedenega je očitno, da zakonska določila, ki veljajo za zasebne šole, bistveno odstopajo od tistih, ki veljajo za javne šole. Delovanje zasebnih šol je bistveno bolj prilagodljivo in cenejše. Takšno razlikovanje je zato utemeljeno tudi v razlikovanju obsega financiranja. Če bi prišlo do izenačitve obsega financiranja, pa so ta določila v razmerju do javnih šol izrazito nepravična in očitno favorizirajo zasebne šole. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj gospod Tomaž Lisec. Izvolite.
Hvala. Bi se morda odzval na predhodnico in morda povprašal predstavnice ministrstva, ali to drži. Prvo; razlike so in ravno to želimo ukiniti. Želimo ukiniti razliko med financiranjem programov zasebnih šolah. Zdaj pa me je malo zmotilo, ker je predhodnica rekla, da kljub temu da imamo javno veljavne programe, če sem prav razumel, upam, da se mi ne bo treba opravičevati, da zasebnim šolam ni treba izpeljati obveznih predmetov teh javno veljavnih programov. Pa me zanima, ali to drži. Hvala.
Hvala lepa. Gospa državna sekretarka dr. Andreja Barle Lakota, izvolite.
Hvala lepa. Pojasniti moram naslednje, da po Zakonu o osnovni šoli, govorimo o osnovnih šolah, jasno piše, katere predmete in katere vsebine mora vključevati tudi program zasebnih šol. Še enkrat pa poudarjam, da so programi zasebnih šol programi, ki so pridobili javno veljavnost. Torej so programi zasebnih šol in jih zasebne šole kot predlagateljice oblikujejo same. Ne gre za enak predmetnik, ni nujno, da je enak.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jani Möderndorfer. Pripravi naj se gospa Marjana Kotnik Poropat.
Hvala lepa, predsedujoči. Ne bom razpravljal toliko o tem, kar si danes že kar nekaj časa pripovedujete in iščete argumentacije ter kdo več ve o tem, kakšne vrste šol poznamo. Diskusije so bile zanimive in dobre ter jih pozdravljam. Jaz bom predvsem govoril o tistem drugem delu, zakaj danes, za božjo voljo, sploh imamo ta zakon v državnem zboru. In ta zakon smo imeli mi v tem državnem zboru že enkrat. Mislil sem, da bo takrat vlada kaj naredila, kakšen korak, da se bo kaj spremenilo. Ne, minilo je 1 leto in mi imamo popolnoma isto materijo na mizi, to je problem. Ne glede na to, da danes ta zakon ne bo sprejet. Kdo je odgovoren, da se stvari ne premaknejo?! Prvega, se pravi z januarjem 2016 moramo mi imeti zadevo urejeno, mi je ne bomo imeli. Ministrica sama priznava in je priznala, da ima časovno stisko in da bo to nekako urejeno drugo leto, ko bo za to primeren čas, da ne definiram časa. Pa vendar imam jaz osebno drug problem. Mi imamo na Ustavni komisiji materijo za spremembo Ustave o tem istem vprašanju. Predsednik Ustavne komisije – jaz ga danes pozivam uradno, naj, za božjo voljo, skliče komisijo in ugotovi, da bomo vedeli, pri čem smo, ali zadeva gre naprej, ali ne bo šla naprej; in s tem olajšamo delo ministrici, da bo vedela, v katero smer iti. Ker po svoje jo razumem, ker tudi jaz, če bi bil na njenem mestu, bi po svoje malce taktiziral. In seveda govori v tem duhu, da je treba celovito in tako naprej in še vse ostalo urediti, kar vemo, da je včasih težje, kot pa samo eno materijo urediti. Ker na koncu se vam lahko zgodi, da bo šlo na referendum, ko boste celovito materijo uredili, in vam bo na koncu 90 % dobrih stvari, ki jih želite urediti v zakonu, padlo. Ne vem. Zdaj pa tisto, kar je za mene pomembno. To, kar Ustavno sodišče odloči, še ne pomeni, da je nekaj zveličavno. Sami dostikrat pravite v SDS, da ni le nebo nad Ustavnim sodiščem, ampak je še kaj drugega. Tudi leta 1989 je Ustavno sodišče ugotovilo, da je proporcionalni sistem v naši državi nezakonit, neustaven in ga je treba spremeniti v večinskega. In takrat smo spremenili ustavo. In danes, leta 2015, imamo še vedno proporcionalni sistem; in zaradi tega je vse okej. Zato ne misliti, da zdaj, ker je Ustavno sodišče nekaj reklo – jaz se s to odločitvijo ne strinjam ter to zelo jasno in naglas povem –, je treba razmisliti, zakaj bi pa to morali ravno zakonsko urediti, če pa lahko ustavno uredimo to materijo. In ugotovimo, da je to javni interes. Javno dobro je znanje v slovenskem prostoru, o tem govorim. In če tega ne spoznamo, potem bomo imeli take diskusije. Za zaključek – predlagateljem. Vse lepo in prav, dokler imamo zasebne osnovne šole takšne, ki ustrezajo slovenskemu prostoru, smo zadovoljni. Zdaj bom pa namenoma navrgel nekaj, ker mi sicer ta diskusija ni všeč. Prvič, ko bomo dobili privatno muslimansko osnovno šolo, me zanima, ali boste še za to. In prvič, seveda bo država takrat rekla – ja, če bo tak kurikulum, zakaj pa ne. Ampak običajno imajo te šole vedno nadstandard, kot ima že ena šola nadstandard; in tu bomo imeli problem. In ker smo tako razslojeni Slovenci, ker smo to že pokazali ob burkah pa še kje drugje, se bojim, da bo to resen problem. Ustavo je treba urediti, ker je to tako pomembno vprašanje, da si zasluži, da je ta materija ustavna materija. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Tomaž Lisec kot predlagatelj.
Hvala. Naj kar odgovorim. ZOFVI je predpogoj za ustanavljanje zasebnih šol, kar verjetno vemo. Postopek je dolgotrajen, vsaj tako sem bil seznanjen, potrebuje pa potrditev Strokovnega sveta za izobraževanje, tega pa imenuje Vlada. In smo v bistvu poslanci, hočemo ali nočemo, odvisni od strokovnega sveta in vlade. In če bo kdaj pobuda, ne bom rekel o tem potem; ampak, ja, če bo kakršnakoli šola, islamska ali kakšna druga, verska ali politična, zaradi mene lahko Združena levica glede na to, da ima tako radikalno stališče, ustanovi svojo zasebno šolo in imajo lahko na stenah slike Che Guevare in vseh ostalih svojih idolov, če bodo izpolnjevali pogoje, če bo strokovni svet dal kljukico, če bo vlada dala kljukico; zakaj pa ne.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marjana Kotnik Poropat. Pripravi naj se gospa Irena Kotnik.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovana ministrica, državna sekretarka, spoštovani kolegice in kolegi! Najprej bom povedala to, kar smo danes že večkrat slišali, da je Ustavno sodišče izdalo odločbo, s katero je Državnemu zboru naložilo, da mora protiustavnost drugega odstavka 86. člena Ustave, ki določa financiranje osnovnih šol, ki izvajajo javno veljavne programe, odpraviti v roku enega leta, to je do januarja 2016. Naslednje, kar je tudi pomembno, bom opozorila na to, da je v Državnem zboru odprta pobuda o dopolnitvi 57. člena Ustave Republike Slovenije, ki govori o tem, da je osnovnošolsko izobraževanje obvezno in se financira iz javnih sredstev. Postopek poteka na Ustavni komisiji Državnega zbora in trenutno smo tako daleč, da smo ustanovili posebno strokovno komisijo eminentnih pravnih strokovnjakov v Sloveniji. Ta komisija bi naj pripravila svoje poglede na spremembo tega člena. Rešitev o odločitvi Ustavnega sodišča je tehnične narave in jo je možno relativno hitro udejanjiti, vendar pa menim, da je osnovnošolsko izobraževanje tako pomembno področje, da določila o tem ne gre na hitro spreminjati, zato menim, da je potreben temeljit razmislek o tem, kako in kaj v osnovnem šolstvu. Načelno pa menim, da je naše osnovno šolstvo dobro organizirano, da svoje delo opravlja zelo kvalitetno in da se programi izvajajo, zato ni potrebe po ustanavljanju zasebnih šol. Če pa pride do ustanovitev zasebnih šol, nekdo je danes že razlagal, kako se to dogaja, kako se to zgodi; potem pa seveda ne more biti država tista, ki bi bila odgovorna za financiranje teh programov, ker pač gre za zasebne pobude. Želela bi opozoriti na mnenje gospoda kolega Lisca, ki je danes povedal, da je treba spoštovati odločbe sodišč. Seveda se z vami, gospod Lisec, zelo strinjam, vendar pa moram tukaj opozoriti še na neke zadeve, ki se v našem sodstvu dogajajo in za katere včasih ne veš, zakaj prihaja do takšnih odstopanj, takšnih različnih tolmačenj in mnenj ter tudi sodnih odločb. In se včasih sprašujem, kaj se zgodi sodniku, ki nekega dne odloči tako, kasneje o enaki zadevi, o isti zadevi odloči drugače. In tukaj se bom zdaj osredotočila na odločitve Ustavnega sodišča. Prva zadeva, ki se je zgodila, Ustavno sodišče je poseglo v pristojnost Državnega zbora, ker je Ustavno sodišče pred leti ustanovilo občino. Oprostite, to je pristojnost Državnega zbora. Ustavno sodišče si je enostavno uzurpiralo to pristojnost in je odločilo, da se ustanovi občina. Mi v Državnem zboru, poslanci smo bili tiho, nihče ni nič rekel in tako je pri tem ostalo. Zakaj smo bili tiho, jaz lahko samo zase rečem, drugi pa si boste odgovorili vsak sam. In druga odločitev Ustavnega sodišča je ta odločitev, o kateri sem v uvodu govorila, da je izdalo januarja letos odločitev, da je treba uskladiti oziroma dopolniti 86. člen Ustave v zvezi z izobraževanjem. Ustavno sodišče je odločilo, da je protiustavno financiranje javnih šol treba odpraviti, kot sem že rekla, do januarja leta 2016. Predlagam, da pogledamo malo nazaj, predhodne odločitve Ustavnega sodišča o tej zadevi so šle popolnoma v drugo smer, kot je ta zadnja. Pa bom to povedala, kako se je dogajalo. Ustavno sodišče je leta 2001 povedalo, da je zakonodajalčeva odločitev, da država financira v celoti le javne šole, v katere lahko vpišejo svoje otroke vsi starši v polju njihove presoje; in zato ni v neskladju z Ustavo. Tako je odločilo 2001. Tokrat pa so ustavni sodniki obrnili ploščo in sicer res abstraktno ustavno določilo zelo široko razumevali ter zato izpeljali sklep, da imajo otroci pravico do brezplačnega obiskovanja obveznega javno veljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja ne glede na to, ali ga izvaja javnopravni ali zasebnopravni subjekt. Na mestu je vprašanje, kako ustavni sodniki sprejemajo svoje odločitve, kje je bila v tem konkretnem primeru analiza starejših odločitev Ustavnega sodišča in ali so se ustavni sodniki poslužili konteksta celotnega nastajanja, beri oblikovanja besedila oziroma konkretnega določila Ustave. "Pisci slovenske Ustave so namreč pri njenem nastajanju razpravljali tudi o tem, ali naj vanjo zapišejo, da je osnovnošolsko izobraževanje brezplačno. Končna odločitev je bila, da se to ne zapiše." Citiram dr. Franceta Bučarja. Nakup učbenikov, zvezkov ter potrebščin in tako dalje. Opozorila bom še na ločeno mnenje ustavne sodnice dr. Etelke Korpič Horvat, ki je zapisala: "V kolikšni meri bo država financirala osnovnošolsko izobraževanje, je njena suverena pravica". Desus si vseskozi prizadeva za ohranjanje javnega šolstva. Pri tem bomo v poslanski skupini vztrajali, saj le skozi javne oblike servisiranja državljanov lahko država zagotavlja vsem enake pravice in pod enakimi pogoji. Za zaključek bi komentirala še gospoda Horvata, ki je predlagal, kako naj zgradimo objekte za potrebe šolstva. Tukaj bi povedala svoje mnenje, da menim, da imamo objekte za osnove šole zgrajene, da je država dolžna le vzdrževati to infrastrukturo za izvajanje osnovnega šolstva in da je treba zagotavljati izvajanje programov skozi proračun; to se pravi javno veljavnih programov v javnih šolah. Hvala lepa.
Hvala lepa. Proceduralno ima gospod Jani Möderndorfer.
Hvala lepa, predsedujoči. Zelo kratek bom. Niti ne minuto. Zaradi zapisnika se mi zdi korektno in prav, ker sem rekel, da je Ustavno sodišče reklo 1989 leta; ni res, takrat Ustavno sodišče sploh še ni zasedalo, ker smo imeli Socialistično Republiko Slovenijo; ampak leta 1998. Zamenjal sem številke. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj gospod Tomaž Lisec, izvolite.
Hvala, podpredsednik. Zelo nerad debatiram s pravniki, pa sploh jih nočem poučevati, ker s poučevanjem pravnika imam doma probleme. Z eno sem poročen, drugi pa je moj brat. Ampak očitno gospa Kotnik Poropat ni bila v dvorani, ko sem v prvem delu kot predlagatelj želel pojasniti nekaj zadev. Najprej, mi imamo Ustavo. Drugo pa je, mi imamo pobude za spremembo Ustave. Mislim, da dokler imamo Ustavo, se moramo po njej ravnati. Gospa Kotnik Poropat bi se že sedaj rada ravnala po pobudi za spremembe Ustave, češ tega ne bom podprla, ker bo itak verjetno prišlo do spremembe Ustave. Potem sploh ne rabimo več sprejemati, kaj šele spreminjati zakonov. Najbolje, da vse stlačimo v Ustavo in to je to. Po možnosti naj bo Ustava čim bolj enostavna, da ne bomo komplicirali življenja nam kot zakonodajni veji oblasti, niti izvršilni veji oblasti, še najmanj pa državljanom in državljankam. Strinjam se, da se zakonov ne sme na hitro spreminjati, ampak januarja 2015 je bilo s strani ministrstva rečeno – pripravili bomo spremembe, ki bodo šle v smeri odločbe Ustavnega sodišča. In kaj se je naredilo po enem letu? Zelo podobni zapisniki s strani koalicijskih poslancev ter tudi na žalost predstavnikov oziroma predstavnic ministrstva. Še enkrat, jaz upam, da se je gospe Kotnik Poropat zareklo, ko je rekla, da država ne more biti odgovorna za financiranje zasebnih šol. Imamo pa predlog zakona in imamo odločitev Ustavnega sodišča, kjer Ustavno sodišče reče točno to, da moramo izenačiti financiranje programov v osnovnih šolah. In tukaj se navezujem na naslednjo zadevo. Že spet je ven prišla tista odločba Ustavnega sodišča iz leta 2001. Prej je kolega Horvat, se mi zdi, rekel, da je hudič v podrobnostih. Ja, takrat je bilo rečeno, da lahko zakonodajalec določi, v kakšnem obsegu se bodo financirale javne šole. Odločba z decembra 2014 pa govori o financiranju programov osnovnih šol. Odločba ne govori o financiranju investicij, naložb, opreme in tako naprej; ampak o programih. In ne govori nič o vrtcih, ne o srednjih šolah, ne univerzah; ampak govori o osnovnem šolstvu. In še enkrat, spoštovani, predvsem pravniški del tega Državnega zbora, dokler imamo Ustavo, jaz upam, da se ravnamo po njej; ne pa po tem, kaj bi, če bi, ko bi spremenili Ustavo. Jaz sem že enkrat rekel, da je najlažje, da napišemo v 1. člen Ustave – Slovenija so butale, pa bo najlažje spreminjanje in lahko delamo vsi prosto po Prešernu. In ko rečete – ja, odločbe Ustavnega sodišča imamo, prej je kolegica Vervega lepo rekla – neizpolnjena odločba, jo bomo rešili. Se popolnoma strinjam. Ampak rok enega leta bo minil in namesto da bi eno odločbo Ustavnega sodišča zaprli, naredili kljukico, bomo imeli ponovno še eno odločitev Ustavnega sodišča. Ne samo tisto o volilnem sistemu, o katerem je kolega Jani prej govoril; še veliko več jih imamo. Tudi v Poslanski skupini SDS imamo včasih problem z uresničevanjem kakšne odločbe Ustavnega sodišča. Ampak, spoštovani, v tej vladi in v vladni koaliciji ni ne Nove Slovenije, ne SDS, ne kolega Janija Möderndorferja. V tej koaliciji imamo tako kot vedno, od leta 1996 naprej tudi Desus. In Desus vedno govori, kako vsi ostali spreminjajo stališče; pa vam bom povedal, kaj ste včeraj naredili, spoštovani poslanci Desusa. Oktobra 2013 – dimnikarstvo, prosti trg; najbolj goreči zagovorniki SD in Desus. Dve leti kasneje – podaljšamo koncesijske pogodbe. Ustavni sodniki spreminjajo odločbe, pri tem pa navajate popolnoma druge odločbe Ustavnega sodišča, ki ne govorijo o isti materiji. Ampak na področju dimnikarstva, en dan nazaj, pa glej ga zlomka, Desus za prosti trg, za podaljšanje koncesij. In jaz sem že rekel, da bodo verjetno prav poslanci Desusa tisti, ki bodo naenkrat 16. decembra 2016 predlagali državno podjetje na področju dimnikarstva, da bodo še tretjič spremenili mnenje, saj so na oblasti, vedno so na oblasti. Spoštovani poslanci iz Desusa, ne drugim očitati, česar sami ne naredite. V Poslanski skupini SDS smo vedno zagovarjali, da mora biti zasebno; in nikjer nismo govorili, da mora zasebno uničiti javno ne na področju šolstva, ne na področju sociale, zdravstva, lastnine, ne vem kaj. Ampak pravimo, da mora biti, in v skladu s pobudo pri tem zakonu pravimo, da mora biti točno takšno, kot je odločilo Ustavno sodišče. Odločilo je Ustavno sodišče in ne pet sodnikov Ustavnega sodišča. Že tretjič danes je bilo rečeno, da imamo ločeno mnenje. Kot sem že rekel, to bi bilo isto, kot če bi kolegi iz Nove Slovenije rekli, ne, mi smo pa za tak zakon; in bi njihova obveljala. Večina odloča in pet od devet je kaj?! Večina, jaz še vedno upam, da me matematika iz drugega razreda osnovne šole ni izdala. Verjamem, da je kakšno ločeno mnenje; verjetno ima vsak izmed nas kakšno ločeno mnenje, tudi pri kakšnem zakonu, pri katerem včasih s težkim srcem pritisne "za"; čeprav glava dela "proti, proti, proti, proti". Ampak odločitev je tista, ki jo sprejmemo. In večina je tista, ki sprejme odločitev. Tako kot imam včasih probleme, ko rečejo, da je Državni zbor sprejel. Ne, vladna koalicija je sprejela. Vsak nosi odgovornost za svoj glas, kakor ga nosijo tudi ustavni sodniki. Njihovo večinsko mnenje je takšno, kot je v našem predlogu zakona. In zato vsakršno sklicevanje na ustavno odločbo iz leta 2001, ki je drugačna, kajti ta odločba iz 2014 povzame le delček tega, pa ne bom spet stotič ponavljal, financiranje programov v osnovnih šolah, vi pa rečete – ah, saj so odločitve Ustavnega sodišča iste. Niso! Upam, da na predlog ministrice, ki ji še zaupamo v Poslanski skupini SDS, upamo, da čim prej dobimo ta zakon. In ne, da ga dobimo decembra 2016, kajti upam, da tudi vsi vemo, da se šolsko leto začne s 1. 9., da ne bomo septembra reševali zadevo, kar pomeni posledično za eno leto podaljševali obstoječo neustavno materijo. Hvala.
Hvala lepa. Repliko ima gospa Marjana Kotnik Poropat. Izvolite.
Hvala, spoštovani predsednik. Najprej bi želela, to je postopkovno, da opozoriš gospoda Lisca kot predlagatelja, da zdaj govorimo o Zakonu o osnovnem šolstvu. Ne govorimo o dimnikarjih in nič takega in lepo prosim. Midva sva danes tukaj kot poslanca. Jaz nisem zdaj kot ne vem kakšen pravnik, ampak povedala sem stvari, ki so v Državnem zboru v teku, tukaj mislim na postopek spremembe 57. člena Ustave, ki poteka na Ustavni komisiji. To je dejstvo in ni nobeno prejudiciranje nekih zadev, kaj bo, če bo in če ne bo. Postopek je odprt, povedala sem, da je imenovana strokovna komisija, kaj se bo zgodilo – ali bo prišlo do spremembe, ali bo predlagano, ali ne bo, ali bomo ugotovili, da je sedanje besedilo najboljše, ne vem. Ampak ni pa pošteno, da se tukaj na take stvari, češ kot da jaz nekaj prejudiciram. Opozorila sem, samo povem. Naj zaključim; dimnikarje pa pustiva za drugič, za prihodnje leto. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Irena Kotnik. Pripravi naj se gospa Marinka Levičar. Izvolite, gospa Kotnik.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Najprej bi rada predstavila svoje stališče oziroma svoj pogled kolegu Toninu, ki je govoril o razmejitvi javnega in zasebnega, in sicer iz plati ideološke neenakosti. Sama vidim to razdelitev med javnim in zasebnim kot pravico staršev in otrok do izbire šolanja ter zasebno šolstvo kot bogatenje in dopolnjevanje javnega šolskega sistema, in sicer z dodatno izbirnostjo, vsebinsko bogatitvijo, raznolikostjo in programskimi dopolnitvami. Glede razmejitve javnega in zasebnega so to vprašanje ne postavlja samo pri nas, ampak se o tem sprašujejo tudi evropske države, in sicer vsi nekje iščemo odgovore, kako najti najboljše načine in razlage javnega in zasebnega šolstva. Pri tem mislim, da je na prvem mestu vprašanje javnega dobra in kako postaviti okvirje za izbiro, pravičnost, dostopnost in kakovost izobraževanja mladih. Želela bi kolegu Liscu odgovoriti na vprašanje, ko je vprašal, da ga zanima, kje imamo poslanci vključene svoje otroke v šolah in vrtcih. Zase lahko povem, da sem imela hčerko vključeno v javni vrtec, ravno tako tudi vnuke. In bi rada tukaj povedala, da sem mnenja, prihajam iz pedagoških voda, da imamo kvalitetno izobraževanje, naj bo to v vrtcu, naj bo to tudi v osnovni šoli in tudi naprej, kar se kaže tudi v tem, da zelo veliko mladih uspe in so zelo strokovni. Žal mi je samo to, da veliko mladih potem tudi od nas odide v druge države. Mislim, da je to področje, ki se ga bomo morali kdaj še dotakniti in se o tem pogovarjati. Ne vidim težave v financiranju, ker po podatkih imamo dve katoliški šoli in eno šolo, ki temelji na načelih pedagogike montessori, kar bi to letno znašalo 300 tisoč evrov proračunskih sredstev letno. Tukaj ne vidim težav, se mi pa postavljajo vprašanja za prihodnost. Kako bo, če bo teh zasebnih šol več? To je ena stvar. Druga stvar, opazujem družbene spremembe in procese, ki se sedaj odvijajo. Odraz tega je sedaj povečanje zanimanja za urejanje tega področja. Drugo vprašanje, ki se mi postavlja, je upoštevanje tradicije in razvoja posameznih šolskih sistemov. Mislim, da v teh okvirjih bomo sigurno še imeli kakšne diskusije, da se bomo o tem pogovarjali, kajti vidimo, da nekatere evropske države imajo, kar se tega tiče, že nekaj težav. To sta Švedska in recimo Avstrija, ki je delovanje ene od zasebnih šol že prepovedala. Postavlja se mi naprej še nekaj vprašanj o sprejemanju programov, o verificiranju programov zasebnih šol. Kako bodo ti programi oblikovani, kako bodo upoštevali znanje, kakovosti, spretnosti, kompetence? Postavlja se mi vprašanje izpolnjevanja in zagotavljanja kakovosti izobraževanja. Menim, da imajo vsi otroci, naj bodo vključeni v javne ali v zasebne vrtce in šole, pravico do kvalitetnega šolanja, do kvalitetnega izobraževanja. Postavlja se mi vprašanje, kako je z vpisom v razvid, saj vemo, da izvajalci javno veljavnih programov na področju vzgoje in izobraževanja pridobijo oziroma zagotavljajo minimalna znanja, ki omogočajo uspešno zaključitev izobraževanja; in ga je priznalo ustrezno mednarodno združenje šol. Kaj bo pa s tistimi zasebnimi šolami, ki pa ne bodo vključena v kakšna mednarodna združenja; in bo tudi težko nekje postaviti mnenje oziroma oceno kvalitete. Potem zagotavljanje kadrovskih in materialnih pogojev, kjer se mi postavljajo vprašanja šolnine, plače učiteljev, ali šola lahko izvaja program za vse letnike nekega izobraževanja. Kot vem, na ministrstvu že pripravljajo novelo ZOFVI, ki bo celovito uredila področje zasebnega šolstva z vidika financiranja in ureditve statusa zasebnih šol. Prepričana sem, da se bomo o teh stvareh še pogovarjali na odborih in verjetno pa tudi tukaj, v državnem zboru. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Marinka Levičar, pripravi naj se dr. Dragan Matić.
Hvala lepa, predsedujoči. Lep pozdrav ministrici z obema sodelavkama in vam, kolegice in kolegi! Mislim, da ne bom povedala nič novega, če tudi jaz izrazim svoje mnenje, da je slovensko javno šolstvo dobro in kvalitetno ter da je mreža osnovnih šol zelo dobra, tako da imajo vsi otroci možnost, da tudi osnovno šolo obiskujejo v svojem lokalnem območju, čim bližje svojega bivanja. Vendar pa ugotavljam, tako je tudi slišati v javnosti, da je vseeno za to javno šolstvo premalo denarja; rabili bi ga več, da bi bilo še bolj kvalitetno. To nam zagotavljajo učitelji, ko želijo višje plače, boljše programe in tako naprej. Zato se v zvezi s tem sprašujem sledeče – 2,8 milijona evrov je država v letu 2013 namenila za financiranje zasebnih šol. Samo tri zasebne šole so, kot je razvidno iz materialov, ki jih imamo, jaz posebej nisem raziskovala tega, koliko zasebnih osnovnih šol res imamo. In če bi želeli stoprocentno financirati še te zasebne šole, bi dodatno rabili še 290 tisoč evrov. Kje bi jih vzeli? Jaz ne vidim nobenega drugega vira, kot da se vzame iz javnega šolstva. Pa javnemu šolstvu tudi ne moremo vzeti, saj vemo, da bi potrebovali še več denarja za javno šolstvo, zato jaz mislim, da je sedanji način financiranja čisto v redu in da ostanemo pri tem, kot smo, in da racionalno trošimo sredstva, ki jih ima država za te namene in tudi za vse druge namene. Poudariti pa moram tudi, da se vsekakor strinjam s tem, da je treba uskladiti, da je treba upoštevati to, kar je Ustavno sodišče reklo, zato sem tudi podprla pobudo, ki je bila dana, da se spremeni 57. člen Ustave v to smer, kot ste nekateri že povedali, da država prispeva sredstva za financiranje javnih šolskih zavodov. Me pa res zanima, če bi kakšno pojasnilo dobila v zvezi s tem, že toliko časa traja postopek, že skoraj dobro leto, ker že do konca tega leta bi morali imeti to usklajeno, kje se je zataknila ta pobuda, ki smo jo dale leve stranke. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Dragan Matić, pripravi naj se mag. Bojana Muršič. Izvolite, gospod Matić.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovana gospa ministrica, spoštovana gospa državna sekretarka, dragi kolegice in kolegi! Danes je bilo slišati, zdi se mi, da s strani gospoda Tonina oziroma s te moje leve strani, neke vrste implicitni ali tudi eksplicitni očitek, da gre pri vsem skupaj za neke vrste ideološki problem oziroma težavo, ki naj bi jo imeli vsi tisti, ki nasprotujejo predlogu tega zakona. Implicitno se je dalo čutiti, da nekako očitajo nek komunistični relikt vsem, ki ne mislijo tako, kot je predlagano v tem zakonu. Rad bi poudaril, da ideja, da je šolski sistem utemeljen na javnem šolstvu, je ideja razsvetljenega absolutizma iz 18. stoletja. Utemeljili so jo Habsburžani s terezijanskimi reformami, kasneje v 19. stoletju dodatno utrdili. Ta ideja ni nekaj, kar bi bilo iz teh polpreteklih totalitarnih časov. Gre pač za preprosto dejstvo, da gre za javno dobrino, ki mora biti najbolj dostopna vsem državljanom, ker ima od tega vsa družba tudi koristi, in je to dobro za splošen prospčh. V tem smislu je razumeti tudi to stališče, ki ga ima vlada, da sicer samo odločbo Ustavnega sodišča je treba spoštovati, vendar to ni največji problem, ki ga imamo v razmerju med javnim šolskim sistemom in zasebnimi šolami. Kot je bilo že danes večkrat povedano, so zasebne šole dobrodošle kot obogatitev javnega šolskega sistema oziroma kot možnost pravice svobodne izbire staršev. Vendar – in tukaj je treba poudariti vendar – povsod takrat, kadar so res dodana vrednost in res obogatitev. Če pa imamo, tako kot imamo danes težave s tem, da zasebne šole pač vzamejo državni program, ga nekoliko prilagodijo, potem prijavijo; potem to verjetno ni obogatitev. Potem obstaja realna nevarnost, da bo šlo za navadno zaslužkarstvo, tudi na račun šolskega sistema, da bo prišlo do tega, da se bodo ustanavljale šole na neutemeljeni podlagi. Ta program se ne bistveno razlikoval od tega, kar imajo javne šole, in tu je vendarle treba poudariti, da se odmikamo od tega načela, da mora zasebno šolstvo pomeniti neko dodano vrednost, neko obogatitev nečesa, kar javni šolski sistem že sedaj ponuja. In v tem smislu je utemeljeno, da se zakon sistemsko pripravi, da ga vlada pripravi. Verjetno je tudi to dobrodošlo, kar bi bilo dobrodošlo, kar je omenjal kolega Möderndorfer, da tudi glede te ustavne pobude pride do končnega izplena in neke rešitve, kar bo tudi olajšalo delo pripravljavcem zakona. In v tem smislu ne gre za nasprotovanje odločbi Ustavnega sodišča, ampak gre za to, da je treba to zadevo celostno obravnavati in sistemsko rešiti, da ne bomo potem imeli kontra efekta, ko bo prišlo v neki nadaljnji perspektivi od erozije javnega šolstva zaradi tega, ker bomo pač slepo sledili nekim odločbam Ustavnega sodišča zgolj na tehnični ravni; vsebinsko plat in razsežnost celotnega problema, ki dejansko obstaja med zasebnim in javnim šolstvom, pa bi izgubili izpred oči. V tem smislu želim gospe ministrici in njeni ekipi na Ministrstvu za šolstvo čim več uspeha in da bodo v doglednem času prišli s celovitim predlogom zakona, ki bo rešil to problematiko.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Bojana Muršič.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Spoštovana ministrica, kolegice in kolegi! Predlagatelj je v uvodu navedel, da je odločba Ustavnega sodišča iz leta 2014 jasna in kratka. Res je jasna in kratka. Le-ta pa temelji na odločitvi petih ustavnih sodnikov od devetih ustavnih sodnikov. Kratka je res, jasna pa za moje pojme nikakor ne. Predlog je uveljavljen in Ustavno sodišče je reklo, da mora Državni zbor spremeniti zakon do januarja 2016. Tega seveda ni storilo. Poudariti je treba, da je Ustavno sodišče velikokrat tudi v preteklosti govorilo o vprašanju zasebnega šolstva in v letu 2001 o tem tudi odločilo. Zapisalo je, da zakonodajalčeva odločitev, da bo država financirala le javne šole, v katere lahko vpišejo otroke vsi starši v polju njegove presoje, ni v nasprotju z Ustavo. Ta odločitev je bila soglasna s strani devetih ustavnih sodnikov. V enem izmed stališč je bilo celo omenjeno, da nam je koaliciji Ustava "španska vas", citiram. Temu ne moremo reči tako, kajti če bi upoštevali ustavno odločbo iz leta 2001 in jo tudi izvajali, je bil naš sistem pravilen. Moram reči, da pričakujem, da bo v prihodnjem letu tudi ustavno spremenjen ta ustavni zakon in bo v Ustavi opredeljeno javno šolstvo tako, kot je treba. Odmik od pravne misli je opredelila tudi peterica sodnikov, pozabili so pa pogledati v to odločbo iz leta 2001. V tej ustavni odločbi je pomembno opredeliti, da na področjih, na katerih delovanje verskih skupnosti posega v pristojnosti države, je svoboda delovanja verskih skupnosti kot sestavni del načela ločenosti države in verskih skupnosti omejena s suverenostjo države. Verskim skupnostim ne preprečuje opravljanja dejavnosti na različnih področjih družbenega življenja, se pravi tudi vzgojne, socialne, zdravstvene in gospodarske dejavnosti. Zaradi načela suverenosti je ključno, da država določa meje, do katerih je opravljanje nalog iz državne pristojnosti mogoče prepustiti zasebni sferi in pod kakšnimi pogoji. Jaz nimam težav z zasebnim šolstvom. Vsekakor so zasebne šole obogatitev programa, vendar če se kot starš odločim za zasebno šolo, se zavedam, da bom to nadgradnjo morala tudi dodatno plačati. Dovolite, da za zaključek dodam še, da je Ustavno sodišče sprejelo tudi stališče, da država ni zavezana podpirati in posploševati delovanja verskih skupnosti, in je tudi dodalo, da načelo o ločenosti države in verskih skupnosti ne pomeni izključitve vsakršne podpore in pomoči, seveda pod pogojem zagotovitve enakosti vseh verskih skupnosti. Ko govorimo o uresničevanju konkretne odločitve peterice sodnikov Ustavnega sodišča, da je treba zasebnemu šolstvu namenjati enaka sredstva proračuna kot javnemu, se glede na pomanjkljivo obrazložitev in direktno nasprotovanje preteklim odločitvam ni mogoče skriti za dogmo o pravni zmoti peterice sodnikov Ustavnega sodišča; zlasti v primeru, ko vemo, da je odločitev neposredno v nasprotju s sodbami Evropskega sodišča za človekove pravice. Naj na tem mestu zaključim. Verjamem, da bomo v prihodnjem letu s strani ministrstva dobili zakon, ki bo ustrezen, in da bomo tudi ustavno uredili financiranje zasebnega in javnega šolstva. Hvala lepa.
Hvala lepa. Izvolite, gospod Lisec kot predlagatelj.
Hvala, podpredsednik, za besedo. Meni je resnično žal, da nekateri napišejo govore kak dan prej in imajo potem probleme. Kako odločitev Ustavnega sodišča ni jasna?! "Prvi stavek drugega odstavka 86. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja je v delu, ki se nanaša na javno veljavni program osnovnošolskega izobraževanja, v neskladju z Ustavo. Državni zbor mora ugotovljeno protiustavnost odpraviti v roku enega leta." Ni jasna. Kako ni jasna?! Potem je škoda, da sprejemamo zakone, če nam takšna odločitev Ustavnega sodišča ni jasna. Drugič, pet sodnikov. Še enkrat ponavljam, matematika prvega razreda, zdaj verjetno že v vrtcih to učijo, 5 je večina od 9, 46 je večina od 90. Mene tudi vedno zmoti, ko pravijo, "poslanci so sprejeli", pa včasih mislim, da je kak neumen zakon, ampak je sprejet. Tudi če bi bil eden za, pa vsi ostali vzdržani, bi bil zakon sprejet; večina odloča. In tu je danes problem pet ustavnih sodnikov, ki so večina; drugič pa 46 glasov ni problem, kadar gre seveda za vas kot poslance koalicije. In še enkrat, ne metati v isti koš odločb Ustavnega sodišča samo zato, ker se vse dotikajo področja izobraževanja. Odločba iz leta 2001 pravi, da zakonodajalec lahko uredi področje zasebnega šolstva z zakonom. Odločba iz decembra 2013 pa, kot piše prvi stavek drugega odstavka, izenačenje financiranja programov osnovnega šolstva. In osnovno šolstvo je še zaenkrat obvezno in upam, da bo tako tudi ostalo. Čeprav me je malo strah glede na napovedi o spremembah Ustave, da boste prekršili Ustavo, potem pa spremenili Ustavo in naredili bypass, samo da vam ne bo treba izvrševati odločbe Ustavnega sodišča. To so ti pravni postulati, kjer delate obvode, da bo pravna država po vaše. Žalostno.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Miha Kordiš.
Najlepša hvala za besedo. Svojo razpravo sem prihranil za zaključek te točke, ker sem se nadejal polemike, da si bom beležil takšne in drugačne argumente ter se bom potem na te argumente odzival in jih poskušal ovreči. Ampak, žal, je bilo takih argumentov bore malo v tej razpravi. Slišali smo nadaljevanje ideološkega "kriega", zakaj je zasebno izobraževanje oh in sploh. In slišali smo trmoglavljenje ter vztrajanje pri odločbi Ustavnega sodišča, brez da bi se zagovorniki, predlagatelji današnjih sprememb povprašali po nekem družbenem kontekstu. Za uvod svoje intervencije naj povem, da v Združeni levici zagovarjamo javno, kvalitetno, vsem dostopno izobraževanje na celotni vertikali; ne samo na področju osnovnega šolstva. In če že mora obstajati zasebno šolstvo, potem naj se to zasebno šolstvo popolnoma financira iz nekih svojih lastnih virov; ne pa da parazitira na javnih sredstvih, sploh pri tej isti malhi, iz katere se poji tudi naše javno izobraževanje. Osebno pa moram reči, da smatram izobraževanje in cel ta šolski podsistem za tako bistvenega pomena za družbo, da je nujno, da nad njim bdi demokratičen nadzor, da je nujno, da je to šolstvo podvrženo demokratični kontroli, da je univerzalno. Neki tržni interesi, zasebni interesi, bože ne daj še ideološki interesi posameznikov v našem izobraževanju nimajo česa iskati. Zato zasebnemu šolstvu osebno ne samo da mu odrekam javna sredstva, odrekam mu tudi pravico do obstoja. Šolstvo, ki ga v tej državi potrebujemo, mora biti kvalitetno, mora biti univerzalno, vsem dostopno in mora biti javno, v celoti. Neki parcialni, profitni motivi ali ideološki, religiozni, kakršnikoli že motivi nimajo mesta v takšni razsvetljenski pridobitvi, kot je šolski sistem. Zdaj če grem naprej na posamezne razdelke, kar se tiče odločbe Ustavnega sodišča, saj ne vem, ali bi rekel famozne, ali bi rekel notorične odločbe Ustavnega sodišča, okoli katere se zdaj preganjamo že nekaj ur. Že leta 2001 je Ustavno sodišče odločilo, da je vprašanje zasebno ali javno šolstvo v prosti presoji zakonodajalca; in se je šele letos pomladi, petnajst let kasneje, odločilo, da to pa iz ne vem kakšnega razloga ni dobro; in svojo odločitev obrnilo za 180 stopinj ter samo sebi naložilo pristojnost, da odloča o tem. Utemeljitev Ustavnega sodišča je bila v tem primeru šibka, zelo šibka, kar je jasno že iz ločenega mnenja ene od ustavnih sodnic, ki izpostavlja, da bi bila pravica do brezplačnega osnovnošolskega izobraževanja kršena samo v primeru, če se otroci sploh ne bi mogli vključiti v eno izmed šol iz javne mreže osnovnega šolstva. Se pravi, da šele takrat lahko govorimo o kršitvi pravice do dostopa do izobraževalnega sistema in da to nikakor ni aplikativno grobo, površno na delitev javnega in zasebnega izobraževanja. Nasploh je bila ta delitev sprejeta v razmerju glasov 4 proti 5. Vemo, da je Ustavno sodišče v takšnem razmerju sprejelo že kar nekaj odločitev, s katerimi so izrazito, očitno privilegirali in dali prednost zasebno proti javnemu ter nedvoumno stopili na stran desnice. Govorim o referendumu v primeru Zakona o zakonski zvezi, o prepovedi referenduma Zakona o obrambi in tako naprej, saj teh primerov je kar nekaj. In če je Ustavno sodišče že sporočilo, da stoodstotno javno financiranje javno veljavnih programov, izvajanih v sklopu zasebnega osnovnega šolstva, zapoveduje Ustava, potem je edini racionalni, razsvetljenski odgovor na to, da je skrajni čas, da spremenimo Ustavo. Mislim, da je to najbolj elegantna rešitev zagate, ki je pred nami; mislim tudi, da je najbolj primerna, najbolj trdoživa in dolgoživa. Saj vemo, ustavni sodniki vseeno imajo omejen mandat, pri imenovanju ustavnih sodnikov ima politika tudi zelo močno roko in nemara je lažje zacementirati pravico do javnega izobraževanja v naši Ustavi, kot porezati teh pet rumenih kravat Ustavnega sodišča. Kar se tiče samega razmerja med javnim in zasebnim izobraževanjem, kot sem uvodoma že omenil, je stališče nas socialistov v tej dilemi jasno; oziroma tega niti ne razumem kot dilemo. Na izobraževanje v prvi vrsti gledamo kot na pravico, na brezpogojno pravico. Izobraževanje vase vključuje in vgrajuje intelektualne dosežke celotnega človeštva ter je edino primerno, da so ti intelektualni dosežki last vseh. Hkrati mora biti vsem enakopravno in enakovredno omogočeno, da skozi kakovostno javno šolstvo pridobijo, osvojijo in plemenitijo te intelektualne dosežke. In tukaj ne gre samo za osnovnošolsko raven, ampak gre za principe, ki morajo veljati za vse stopnje izobraževanja. Izobrazba mora biti univerzalno dostopna. Edini način, da zagotavljamo to univerzalno dostopnost, je samo, če je ta izobrazba, prvič, javno financirana in, drugič, izvajana skozi javne institucije. Če se odrečemo tej dimenziji univerzalnosti, potem naše izobraževanje takoj prečijo takšne in drugačne neenakosti – ideološke, kulturne, razredne in tako naprej. Take neenakosti pa spodjedajo, spodžrejo bistveni smisel izobraževanja, ki je med drugimi tudi emancipacija in zagotavljanje družbene enakosti ali pa, nemara bo ta izraz komu ljubši, družbe enakih možnosti. In seveda je šolstvo, če spregledamo to načelno držo, vendarle del nekega družbenega, ekonomskega sistema in v tem kontekstu proizvaja tudi določene učinke in igra neko specifično vlogo. Tukaj lahko govorimo o dveh vlogah. Prvič, govorimo lahko o družbeni mobilnosti, na to sem se že naslonil, ki zagotavlja družbeno enakost. To je pač nekaj izjemno pomembnega za družbeno kohezijo in tudi za posameznike, ki izhajajo iz bolj deprivilegiranih okolij. Instrument za to, da se ti ljudje lahko emancipirajo, da lahko zasledujejo neko srečo v svojem življenju, ključni instrument tega je ravno javno, univerzalno izobraževanje. Drugo pa je vprašanje ekonomije oziroma gospodarskega življenja pri nekem narodu ter razvoj in učinek na razvojno usmeritev neke države, ki jo javno izobraževanje ima. Tukaj je pa pri nas – čisto po pravici povedano – v tem trenutku situacija izjemno slaba. Zakaj? Če želimo, da naše gospodarstvo sestavljajo sklenjene proizvodne verige, ki ustvarjajo dodano vrednost, in ta dodana vrednost ostaja doma, tukaj v Sloveniji, poganja naprej razvoj; potem potrebujemo izobraževanje, ki je relativno neodvisno od gospodarstva, ki ne temelji na kompetenčenju, ki ne temelji na uporabnosti za trg dela, ki se ne podreja gospodarstvu oziroma interesom posameznih kapitalov. Šele takšno izobraževanje je izobraževanje, ki proizvaja temeljna znanja, ki je neodvisno, ki lahko ponudi neko razvojno prebojnost. Trendi v našem izobraževanju, vsaj zadnjih 15 let, pa gredo v popolnoma nasprotno smer. Izobraževanje se podreja za nemudne koristi posameznih kapitalov, podreja se neki logiki aplikativnosti, podreja se neki logiki kompetenčenja. To mogoče lahko servisira naše gospodarstvo na izjemno kratek rok, ker zagotavlja konkurenčnost posameznih podjetij in produktov, ki je kratke sape; ne more pa proizvesti nikakršne prebojne, razvojne vizije in nekega prebojnega temeljnega znanja. In če res hočemo to državo in tudi gospodarstvo gospodarsko postaviti na noge, potem rabimo našo šolsko ladjo obrniti naokoli za 180 stopinj in odpraviti vse te negativne trende, učinke in posege, ki so se zgodili v zadnjih 15 letih, vključno oziroma na prvem mestu z bolonjsko reformo, takoj na drugem mestu pa z varčevalnimi rezi. Varčevanje v šolstvu, še posebej v visokem šolstvu, je treba nemudoma ukiniti. Kaj dejansko prinaša zasebno šolstvo na nivoju osnovnih šol? Zasebnik ima nek poseben interes, zakaj se bi sploh spuščal v to šolsko dejavnost. Mislim, da je zelo iluzorno in netočno pričakovati, da so zasebniki neki dobri strički, ki bi radi bolj kakovostno učili otroke. Seveda to ni res. Vseeno se tukaj pogovarjamo o investiciji v mladino, ki je izjemno pomembna za razvoj te mladine. Zelo iluzorno je pričakovati nekaj predobre stričke, ki vse skupaj počnejo z najboljšim namenom; to preprosto ne gre pri vseh teh milijonih, ki so v našem izobraževanju. Zasebnik ima svoj, nek poseben, določen svetovni nazor. Šolstvo se je šele dobrih 200 let nazaj iztrgalo iz rok verskih skupnosti v sklopu razsvetljenstva, ampak ta pridobitev danes žal ni več tako samoumevna, kot bi morala biti. Zaradi tega se socialisti, pa se nadejam, da še kdo v tem Državnem zboru, tovrstni privatizaciji izobraževanja postavljamo kontra in stojimo na branikih javnega, razsvetljenskega, univerzalnega šolstva. Zasebna šola lahko svoje učence izbira in na podlagi tega izvaja lahko tudi v bolj prikritih oblikah diskriminacijo na podlagi etnične pripadnosti ali pa recimo kakšnega hendikepa, da bi se izognila kakšnim učencem, ki se soočajo z največjimi težavami pri učnem procesu. In to je zelo nevaren trend stratifikacije, do katerega lahko s šolstvom v rokah zasebnikov pride brez težav. In edini način, da se temu izognemo, je pač kvalitetno javno izobraževanje, ne pa da na njegovih financah parazitira zasebno. Naprej. Polno financirane zasebne šole lahko samo z majhnim prispevkom, šolnino dosegajo nadstandardno izobraževanje, kar dolgoročno vodi v prevlado zasebnega šolstva nad javnim. Eventualno po takemu trendu dobimo neko dobro izobraževanje, ki je v veliki meri samoplačniško in servisira elite, vladajoče razrede v neki družbi in v neki državi; potem za vse ostale, za rajo seveda pa imate neko izobraževanje, ki ni vredno piškavega oreha, to je javno izobraževanje, žal za boljšo izobrazbo nimate denarja. Potem je neka razredna delitev družbe bolj ali manj zacementirana, kar pa vsekakor ni nek razsvetljenski cilj, ki bi ga izobraževanje moralo zasledovati. Ohranitev in razvoj javno financiranega osnovnošolskega sistema sta družbeni temelj in nikakor ne moremo dopustiti, da neoliberalna ofenziva na izobraževalni sistem podre tudi nivo osnovnega izobraževanja in da se že pri otrocih začne s produkcijo in reprodukcijo oblik družbene enakosti. Že tako so razlike uspešnosti v izobraževanju v veliki meri pretežno pogojene z razredno in slojno pripadnostjo. Seveda, nekdo pride v izobraževalni sistem s takim kulturnim kapitalom, nekdo pride v izobraževalni sistem z drugačnim kulturnim kapitalom, ekonomska moč okolja, iz katerega nek otrok izhaja, je tudi nezanemarljiva. In zasebno izobraževanje lahko zelo hitro privilegira bogate nasproti revnim. Cilj javnega izobraževanja pa gre ravno v kontra smer. Javno šolstvo izenačuje te pogoje ozadij, iz katerih učenci izhajajo; ter vsaj poskuša – čeprav je v našem primeru to v tem trenutku v Sloveniji nezadostno – izenačevati neke pravice in možnosti za uspeh. Za zaključek – osnovno šolstvo in tudi ostale ravni izobraževanja morajo stremeti k temu, da so dostopne vsem, da ne diskriminirajo določenih družbenih skupin glede na premoženje, etično, nacionalno pripadnost ali kakršnokoli drugo družbeno delitev, da so ideološko ne samo nevtralne, ampak da so dovzetne za civilizacijske in družbene napredke ter jih sproti vgrajujejo v svoje učne program in da služijo v širšem smislu za emancipacijo človeštva; ne pa servisiranje posameznih individualnih kapitalov. In takšno šolstvo je lahko samo javno, takšno šolstvo lahko zagotavlja samo država. In tak princip bi morali vnesti in zapisati tudi v Ustavo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jan Škoberne.
Najlepša hvala, gospa podpredsednica. Kolegice in kolegi! Pri tej razpravi je včasih pomembno, da se vprašamo, kaj je smiselno in kaj je logično. In smiselno in logično skozi prizmo tega, da moramo zagotavljati dostopnost in enakopravnost v izobraževanju, je, da imamo kar se da močno, laično in široko mrežo javnega osnovnošolskega izobraževanja, ki je ustrezno financirana in kjer je omogočen ustrezen razvoj otroka kot celovite osebnosti. Logično je tudi to, da v primeru, ko se nam zgodi, da ta mreža ni dovolj, da imamo luknjo, podelimo koncesijo nekomu, ki namesto države, torej zasebnik, opravlja funkcijo, ker je država ni zmožna. In povsem logično in smiselno je, da za tretje skupine, torej tiste, ki preprosto ne želijo biti v sistemu javne mreže, pustimo odprta vrata, da si sami uredijo sistem izobraževanja; vendar ga morajo verificirati kot javno veljavni program, če želijo na koncu tega izobraževanja izdati neko listino, spričevalo, torej potrdilo, da človek neka znanja ima. Povsem nelogično pa je, da iz mreže za javno izobraževanje financiramo to tretjo kategorijo. Zakaj? Ker se iz iste vreče deli denar obema kategorijama. To pomeni, da ga bo v javnem sistemu manj, ta bo manj kvaliteten, v ta sistem pa se lahko in morajo vpisati vsi; pri čemer zasebniki lahko otroke, ki se vpišejo v sistem, izbirajo sami. Hkrati pa si ti otroci lahko privoščijo nadstandard, ki ga s plačilom, šolnino, nadomestilo, kakorkoli opredeli zasebnik. To pa je odstop, če pogledamo dolgoročno, od norme, da moramo zagotavljati enakopravno dostopnost [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnica Vlade, kajti predstavnik predlagatelja je že porabil čas. Ministrica dr. Maja Makovec Brenčič, izvolite, beseda je vaša.
Hvala, predsedujoča. Spoštovani poslanci, spoštovani razpravljavci! Seveda smo na ministrstvu skrbno poslušali vse odzive in refleksije. Tisto, kar smo že predstavili v uvodnem nagovoru, bomo skušali tudi v najkrajšem času zagotoviti, da bo prišlo v nadaljnji razmislek in nadaljnja uveljavljanja vsega danes predstavljenega na način, da zadostimo na eni strani spoštovanju ustavnih odločb, oziroma na drugi strani vsem izzivom, ki so jih prinesli novi družbeni izzivi. In razmisleki tudi o izobraževalnem sistemu, zagotavljanju ne samo vse vključenosti, pravičnosti in hkrati tudi dostopnosti v sistem, temveč tudi sledenju enovitih standardov kakovosti ter tudi izpolnjevanju ustreznih pogojev, ki izhajajo iz vseh teh spremenjenih pogojev in razmer, ki so se dogodili v zadnjem času. Z naše strani lahko zagotovim, da smo mi že v pripravah tega predloga in da bomo skušali priti pred vas v najkrajšem možnem času. Hvala.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Če se želita k besedi prijaviti tudi predstavnica Vlade in predstavnik predlagatelja gospod Tomaž Lisec, naj se prijavita s pritiskom tipke za vklop mikrofona. Besedo dobita kot zadnja, in sicer naprej predstavnica Vlade, nato pa še predstavnik predlagatelja. Prosim za prijavo. Besedo ima gospod Jan Škoberne. Izvolite.
Najlepša hvala, gospa podpredsednica. Če nadaljujem z razpravo, ki sem jo malo prej končal. Nevarnost je ključna v tem, da se nam na dolgi rok lahko zgodi, da bomo imeli v državi dve kategoriji otrok. Tiste, ki si standard lahko privoščijo, in tiste, ki si standarda ne morejo privoščiti. Ker ob istem kolaču denarja za zasebne in javne pod enakimi pogoji preprosto pomeni, da šole v javni mreži danes ob povečanju izdatkov za to šolstvo – pri čemer pa imamo, kot vidite, pri sprejemanju proračunov že sedaj težave, kaj šele v prihodnje – ne bodo mogle več na račun financiranja zasebnih zagotavljati enakega standarda vzgoje in izobraževanja za vse otroke. Zgodilo se bo tudi to, tudi če bi bili izpolnjeni finančni in materialni pogoji za to, da se otroci lahko vpišejo v zasebne šole, bodo te šole iz tretje oziroma četrte kategorije imele vso pravico, da se določenim skupinam otrok odrečejo oziroma da znotraj svojega izobraževalnega sistema oblikujejo neko socializacijsko okolje, ki pa ne bo enako tistemu, v katerem bodo otroci živeli. Lahko da bo pogojeno svetovnonazorsko, lahko da bo pogojeno religiozno, lahko da bo pogojeno kakorkoli drugače. Ampak znotraj skupine otrok, ki so isto misleči, iz istih tradicij, lahko tudi iste etične pripadnosti, se otroci ne bodo naučili ne multikulturnosti, se ne bodo naučili ne reševanja sporov z različno mislečimi; predvsem pa bodo privzeli norme, ki v realnosti ne obstajajo. Naučili se bodo živeti v umetno ustvarjenem okolju, v balončku, ki se mu potem na dolgi rok, ko pride do stika dveh ali več balončkov, reče konflikt civilizacije. Temu se menda želimo izogniti. Nihče tukaj ne oporeka ustanavljanju zasebnih šol, pobudi – na tej strani niha –, da se te šole ustanavljajo, gradijo in financirajo; vendar ne iz javnih sredstev, tudi če imajo potrjen javno veljavni program. Ker potrjen javno veljavni program pomeni samo to, da lahko izdajo listino, da so šola, da lahko izdajo spričevalo. Nikjer to ne pomeni, da država potrebuje še en tovrstni program, da si ga želi in da ocenjuje, da je lahko v polni meri tudi ustrezno izveden na nekem območju, kjer ga pa sploh že izvaja šola v javni mreži. In ena izmed manipulacij, da ne rečem laži, ki je bila danes izrečena, da ta predlog pomeni zgolj enako plačilo za enako opravljeno delo. Ni res! Ta predlog danes pomeni, da se nekomu, ki delo opravlja in ga je dolžan opravljati, odvzame del denarja in se ga da tudi nekomu, ki želi to delo opravljati drugače, na drugih filozofskih, etičnih podstateh; pri čemer z vidika vpisa ali omogočanja obiskovanja osnovnošolskega programa za to ni nobene potrebe, ker ta mesta že lahko zapolni in izpolni obstoječa javna šola v javni mreži. In ne gre za enakost, gre za dvojnost financiranja. Dvojnost financiranja bomo morali zagotavljati v proračunu Republike Slovenije. Tam se bomo pa soočili s tem, da bo nekdo rekel, da imamo premalo denarja, da moramo konsolidirati, treba je omejiti izdatke. In bomo rekli, da najbolj kar je, je pravično, da ne zmanjšujemo na izobraževanju, ne bomo pa tudi dvigovali, na primer. Kaj se bo zgodilo? Na dolgi rok boste udarili tiste, ki si doplačila nadstandarda ne morejo privoščiti. To pa je civilizacijsko nesprejemljivo. In to gre v nasprotju z ustavno normo, ki je vgrajena tudi v principe delovanja javnega sistema izobraževanja. To je enakost možnosti in enakost dostopa do izobraževalnega sistema. Tudi zasebna pobuda je ustavna kategorija, ampak nikjer se ne predpostavlja, da je država dolžna to zasebno pobudo financirati in skrbeti za njeno uspešnost na trgu. Če mi imamo dovolj kvalitetnih učnih programov, kvalitetnih osnovnih šol v javni mreži, ni prav nobene potrebe po tem, da bi jim ustvarjali dodatno konkurenco, na račun katere [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Besedo ima gospod Saša Tabaković, izvolite.
Hvala za besedo. Bom kratek. V Poslanski skupini Stranke modernega centra nimamo nič proti zasebni lastnini. Zasebna lastnina je ustavno varovana kategorija in prav je tako; ampak za današnjo razpravo pa je potreben kontekst in razumevanje. Ta kontekst je, ali je prav, da je neka zasebna ustanova, ki nima koncesije – to pomeni, da ni nobenega javnega interesa, da bi obstajala, ampak da se ta zasebna ustanova utemeljuje izključno na potrebi trga, če lahko tako rečem, torej neki prosti izbiri, – financirana 100-odstotno iz javnih sredstev. Tukaj se postavlja tudi vprašanje, če bi to seveda sprejeli, kje bi se takšna praksa končala. Mislimo, da je to problem, ker takšna ureditev, če bi obveljala, kot jo na nek način predlaga tudi predlagatelj, ne bi bila v skladu z načelom javno dobrega. Za zaključek bi samo dejal, da se ta razprava v resnici dotika veliko širših vprašanj. Ne dotika se samo šolstva, dotika se v končni fazi tudi zdravstva in vseh javnih storitev, ki so kakorkoli vezane na javna sredstva. In to je zelo pomembno vprašanje ter zelo široko. Zaključil bi, da v Poslanski skupini Stranke modernega centra smo liberalni; ker je bilo to vprašanje, če smo liberalni oziroma če to vprašanje razumemo liberalno. Seveda ga razumemo popolnoma liberalno. Kot liberalne smo se tudi sami prepoznali v evropskem političnem prostoru, nas kot take sprejemajo in razumejo. Ampak je zelo pomembno ne samo liberalni, seveda tudi socialno liberalni; kar pa seveda nismo. To, da bi liberalno razumeli kot anarhično, to pa nikakor ne. Zato zakona v takšnem smislu, kot je bil predlagan, ne moremo podpreti. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v petek, 18. 12. 2015, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 14. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri.