Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 27. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: dr. Andreja Črnak Meglič, Janja Klasinc, Silva Črnugelj, Breda Pečan, Melita Župevc, mag. Andreja Rihter do 15.30, Renata Brunskole, Bogdan Barovič, Franc Pukšič, Anton Colarič, Milenko Ziherl, Danijel Krivec, Miro Petek, Iztok Podkrižnik in dr. Vinko Gorenak od 13. ure dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZA ZAČETEK POSTOPKA ZA SPREMEMBO 160., 161. IN 162. ČLENA USTAVE REPUBLIKE SLOVENIJE Z OSNUTKOM USTAVNEGA ZAKONA. Predlog akta je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Besedo dajem predstavniku Vlade za dopolnilno obrazložitev predloga akta. Gospod Aleš Zalar, minister za pravosodje, izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, hvala za besedo. Spoštovane gospe poslanke in gospodje poslanci! Pred enim letom in enim mesecem je Vlada v Državni zbor predložila predlog ustavnih sprememb, ki se nanašajo na pristojnosti in položaj Ustavnega sodišča. Že Vlada se je odločila, da morajo biti te spremembe zelo premišljene, pretehtane in v tem pogledu tudi minimalistične, v Ustavo naj se posega samo toliko, kolikor je to res nujno potrebno. Vlada je predlagala, da se Ustava spremeni v delu, ki se nanaša na pristojnost Ustavnega sodišča, na način, da bi se pristojnosti tega sodišča v celoti uredile v Ustavi, tako da ne bi bile več določene v področnih zakonih, niti da jih ne bi bilo več mogoče širiti s spremembami ali novimi zakoni. Predvsem pa je Vlada tu zasledovala cilj, da se Ustavnemu sodišču zagotovi tak sistemski položaj, da bo lahko res učinkovito izvajalo svojo temeljno nalogo, in to je varovanje ustavnega reda in temeljnih človekovih pravic in svoboščin. Da bi Državni zbor sploh kvalificirano začel z razpravo o ustavnih spremembah, je po oceni Vlade nujni predpogoj širok strokovni konsenz o morebitnih spremembah. V ta namen je že Vlada vodila postopek na način, da je bilo v pripravo tega besedila vključeno res široko zaledje ustavnopravnih in drugih pravnih strokovnjakov. Besedilo je nastalo v okviru strokovne skupine, temu je sledilo več širših strokovnih posvetov, potem pa je prišlo do predložitve tega gradiva v Državni zbor. Te minimalistične spremembe Ustave so ključnega pomena za razvoj pravne države v Sloveniji predvsem v tistem delu, kjer je predvideno, da bi Ustavno sodišče prosto odločalo, ali bo vložene pobude za oceno ustavnosti oziroma ustavne pritožbe fizičnih ali pravnih oseb vzelo v obravnavo. Gre za tako imenovano diskrecijsko izbiro zadev. Poleg tega pa je bilo tudi predvideno, da se krog predlagateljev za začetek postopka ustavnosti in zakonitosti določi v Ustavi in na ta način taksativno. Temeljni cilj teh ustavnih sprememb je predvsem v zagotovitvi čim večje kakovosti ustavnosodnega varstva. Gre torej za to, da zasledujemo interese tistih, ki potrebujejo zaščito našega vrhovnega varuha ustavnosti, pa naj si gre tu za posameznike, kadar uveljavljajo kršitev kakšne z ustavo zajamčene pravice ali svoboščine, ali ko gre za vprašanje kontrole ustavnosti na sploh, ki se običajno sproža preko različnih pobud za oceno ustavnosti. Ta garancija kakovosti je po oceni Vlade tesno povezana z možnostjo, da Ustavno sodišče izbere tiste zadeve, ki res odpirajo pomembna ustavnopravna vprašanja. V okviru razprave, ki se je vodila na Ustavni komisiji in kasneje tudi v strokovni skupini Ustavne komisije, se je izkazalo, da bi bilo smiselno okrepiti to besedilo sprememb Ustave na način, da bi se odpravil kakršenkoli dvom v to, da bi Ustavno sodišče na nek način arbitrarno odločalo, katere zadeve bo obravnavalo in katere ne. Zaradi tega je strokovna skupina predlagala, Vlada pa to rešitev tudi podpira, da bi se že v Ustavi sami določili kriteriji, na podlagi katerih bi Ustavno sodišče lahko opravilo to izbiro. To pa je pomen ustavnopravnega vprašanja, to je prvi kriterij, drugi kriterij je teža posledic za pritožnika oziroma pobudnika, če izpodbijani predpis oziroma sodba ostaneta v veljavi. Poleg tega je bila predlagana še ena izboljšava, in sicer, da lahko manjšina sodnikov na Ustavnem sodišču odloči, katero zadevo vzame v delo. Vse to po naši oceni, po oceni Vlade zagotavlja ustrezno pravno varnost vsakomur. Zaradi tega Vlada predlaga Državnemu zboru, da skrbno pretehta, premisli predlog Vlade in ga v nadaljevanju podpre. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog akta je obravnavala Ustavna komisija kot matično delovno telo. Besedo dajem predsedniku gospodu dr. Pavlu Gantarju za predstavitev poročila komisije. Prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Res je, Ustavna komisija je na 2. seji 16. 4., v nadaljevanju 2. seje 6. 5. in na 3. seji 27. 10. 2010 in v nadaljevanju 3. seje 17. 3. 2011 obravnavala Predlog za začetek postopka za spremembe 160., 161. in 162. člena Ustave Republike Slovenije z osnutkom ustavnega zakona, ki ga je Državnemu zboru predložila Vlada 19. 3. 2010. Kot je običajno v ustavnorevizijskih postopkih za Ustavno komisijo je bila na 1. seji 16. 4. opravljena predstavitev predloga, v nadaljevanju smo ustanovili posebno strokovno skupino za to področje in potem opravili splošno razpravo in prišli v zaključku 3. seje tudi na odločanje na podlagi 175. člena Poslovnika Državnega zbora. Predlogi za spremembo Ustave so bili predstavljeni s strani ministra, zato ga jaz posebej ne bom predstavljal. Ključno je vprašanje je bilo, ali lahko v Ustavi uvedemo vprašanje diskrecijske pravice pri presoji, kaj vzeti v ustavnosodno presojo, ali je smiselno zmanjšati krog pobudnikov in prenos ostalih stvari na redna sodišča. V zvezi z diskrecijsko pravico je treba zelo jasno poudariti, da to ne gre za arbitrarno pravico, ampak za pravico, ki se uveljavlja, kot je bilo rečeno, tudi s predlogom delovne skupine na osnovi posebnih kriterijev in pravice manjšinskega dela sodnikov Ustavnega sodišča, da vendar odločijo, da se nek akt obravnava pred Ustavnim sodiščem. Kot običajno so bila predstavljena stališča. Državni svet je načeloma podprl to predlagano spremembo Ustave, opozoril pa je, da je treba zadržan in preudaren glede možnosti prenosa njegovih pristojnosti na druga sodišča. Strokovna skupina je predstavila dve mnenji, prvega in potem dopolnilnega. Že uvodoma sem omenil glede kriterijev in odločanja, katere zadeve se sprejmejo in katere ne. V uvodni razpravi in pozneje ob zaključku razprave so predstavniki poslanskih skupin koalicije načelno podprli spremembe in s tem tudi predlog za začetek postopka spremembe Ustave. Načelno je ta predlog podprla tudi Poslanska skupina Slovenske ljudske stranke. Prav ona je poudarila pomen tega, da se takoj razčistijo in razrešijo vprašanja, ki so povezana z vprašanjem diskrecijske pravice. Očitno pa je bilo, da je vsaj za koalicijo in tudi za Poslansko skupino SLS bilo dopolnilno mnenje zadosti dobro, da bi lahko šli naprej s postopkom ustavnih sprememb. Dana je bila tudi načelna podpora poslancev narodnosti. Poslanci Slovenske demokratske stranke pa ne verjamejo v te spremembe in jim niso naklonjeni. Kar zadeva to stališče, je treba poudariti, da je po razpravi prešla Ustavna komisija na odločanje. Odločali smo o predlogu sklepa, in sicer, da Ustavna komisija predlaga Državnemu zboru Republike Slovenije, da na podlagi predloga Vlade Republike Slovenije z dne 19. 3. 2010 ter na podlagi drugega odstavka 168. člena Ustave sprejme naslednji sklep o začetku postopka za spremembe 160., 161. in 162. člena Ustave Republike Slovenije z osnutkom Ustavnega zakona: Državni zbor Republike Slovenije sprejema predlog Vlade Republike Slovenije z dne 19. 3. 2010 za začetek postopka spremembe Ustave. Tega sklepa Ustavna komisija ni podprla s potrebno dvotretjinsko večino navzočih članov Ustavne komisije, saj je od 17 navzočih članov glasovalo "za" 10 članov, 7 članov pa je glasovalo "proti". Zaradi tega je Ustavna komisija predlagala Državnemu zboru, da takšnega predloga ne sprejme, seveda pa je od poslank in poslancev odvisna usoda tega predloga. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Milan Gumzar v imenu Poslanskega kluba Liberalne demokracije.
Hvala za besedo. Spoštovani podpredsednik, kolegice in kolegi, gospod minister s sodelavci, lepo pozdravljeni! Vlada Republike Slovenije je Državnemu zboru Republike Slovenije predlagala v obravnavo predlog ustavnih sprememb. Predlagane so bile minimalne spremembe Ustave Republike Slovenije, in sicer spremembe treh členov Ustave: 160., 161. in 162. člena. Temeljno izhodišče predlaganega novega sistema določitve pristojnosti Ustavnega sodišča Republike Slovenije v ustavi je, da pristojnosti Ustavnega sodišča praviloma uredijo v ustavi in da se Ustavnemu sodišču da takšen sistemski položaj, da bo lahko učinkovito izvajalo pristojnosti varovanja ustavnega reda Republike Slovenije ter človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Cilj predlaganih ustavnih sprememb je v razbremenitvi Ustavnega sodišča Republike Slovenije, ki pa se ne more doseči z drugimi ukrepi, kot je sprememba Ustave Republike Slovenije. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije tovrstne spremembe podpiramo, saj smo prepričani, da je učinkovito Ustavno sodišče v interesu vseh državljank in državljanov Republike Slovenije. Namen predlaganih ustavnih sprememb je povečanje učinkovitosti delovanja Ustavnega sodišča Republike Slovenije kot najvišjega ustavnega organa za varstvo ustavnosti in zakonitosti ter varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Predlagane ustavne spremembe so dobile široko podporo ustavnopravne stroke, saj je splošno znano, da je treba Ustavnemu sodišču dati v ustavi takšen položaj, da bo lahko učinkovito izvrševalo svoje temeljne pristojnosti. Bistvene predlagane spremembe so naslednje: pretežen prenos pristojnosti Ustavnega sodišča, ki jih urejajo drugi zakoni, v določbe Ustave Republike Slovenije; prenos dela dosedanjih pristojnosti Ustavnega sodišča v pristojnost sodišč s splošno pristojnostjo in specializiranih sodišč. Predlaga se možnost, da se Ustavnemu sodišču podelijo nove pristojnosti le v primeru, če tako z zakonom odloči dvotretjinska večina navzočih poslank in poslancev Državnega zbora Republike Slovenije. Predlaga se, da se Ustavno sodišče prosto odloči, ali bo obravnavalo vložene pobude za ocene ustavnosti oziroma ustavne pritožbe fizičnih ali pravnih oseb, uvedba diskrecijske izbire zadev, kar je ena od najpomembnejših rešitev iz predloga ustavnih sprememb. Ustavno sodišče bo v praksi verjetno odločalo o izbiri zadev glede na njihovo pomembnost za pravni sistem Republike Slovenije oziroma precedenčnost glede varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter odprave posledic njihovih kršitev. Odločanje Ustavnega sodišča bi v prihodnosti potekalo podobno kot na Vrhovnem sodišču Združenih držav Amerike in Vrhovnem sodišču Kraljevine Norveške. Predlaga se, da se krog predlagateljev za začetek postopka ustavnosti in zakonitosti taksativno določi v Ustavi Republike Slovenije. Ne glede na to, da na seji Ustavne komisije Državnega zbora predlagane spremembe niso dobile zadostne podpore, apeliram na kolege in kolegice, da še enkrat premislijo o podpori ustavnih sprememb, saj je učinkovito delovanje Ustavnega sodišča interes vseh državljank in državljanov, pravnih oseb in drugih subjektov ter tudi zakonodajne, izvršne in sodne oblasti. Konec koncev, kot sem že navedel, predlagani ustavni zakon uživa podporo ustavnopravne stroke. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije bomo predlog ustavnih sprememb podprli, saj menimo, da so nujne za učinkovito funkcioniranje Ustavnega sodišča Republike Slovenije. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo predstavil Andrej Magajna. Prosim.
Gospod predsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! Skupina nepovezanih poslancev podpira spremembe ustave v delih, ki se nanašajo na pristojnosti Ustavnega sodišča. Številne pristojnosti in širok dostop do Ustavnega sodišča so povzročili, da je Ustavno sodišče prejemalo ogromno število zadev, o katerih ni moglo odločati v razumnem roku. Vprašanje je tudi kvaliteta odločanja. Poleg številnih ustavnih pritožb je Ustavno sodišče odločalo o velikem številu sporov glede pristojnosti med sodiščem in državnimi organi. Primerjava z ustavnimi ureditvami drugih držav in dosedanje izkušnje pri delu Ustavnega sodišča kažejo na to, da nekatere pristojnosti, na primer presoja podzakonskih predpisov, odločanje o določenih spornih zadevah glede pristojnosti, ne pomenijo reševanja tako pomembnih ustavnopravnih vprašanj, da bi moralo o njih odločati Ustavno sodišče kot najvišji varuh ustavnosti, saj se vprašanja nanašajo zlasti na presojo zakonitosti aktov in ravnanj. Zato je drugo izhodišče, spremembe 160. člena, možnost prenosa takšnih pristojnosti z Ustavnega sodišča na druga sodišča, če tako določi zakonodajalec. Temeljno izhodišče predlaganih sprememb je, da se pristojnosti Ustavnega sodišča praviloma uredijo v ustavi. Na podlagi tega predlog predvideva, da se v 160. členu Ustave določijo tudi nekatere izmed pristojnosti, ki so sedaj določene z zakoni. Poleg tega je predvideno, da lahko tudi zakon določi dodatno pristojnost, vendar mora tak zakon Državni zbor sprejeti z dvotretjinsko večino glasov navzočih poslancev. Po predlagani spremembi 161. člena naj bi tako kot Ustavno sodišče tudi druga sodišča imela pri izvrševanju teh pristojnosti pooblastilo razveljaviti oziroma odpraviti navedene predpise. Predvideno je črtanje tretjega odstavka 161. člena, kjer ni potrebna posebna ustavna določba za ureditev pravnih posledic odločitev Ustavnega sodišča. Spremenjen naj bi bil tudi 162. člen. O njihovi zahtevi Ustavno sodišče mora odločati, torej o določenih zadevah pa mora Ustavno sodišče v vsakem primeru odločati in tudi to naj bi bilo bolj definirano ter opredeljeno. Vendar so tudi sporna vprašanja. Po navedbah predlagatelja se z namenom zagotoviti učinkovitejše varstvo ustavnosti ter človekovih pravic in temeljnih svoboščin predlaga, naj Ustavno sodišče samo izbere pobude in ustavne pritožbe, o katerih bo odločalo, tako imenovana diskrecijska pravica Ustavnega sodišča. O tem bo verjetno v nadaljevanju tudi največ besedi. Strokovna skupina pod vodstvom Mira Cerarja se je zavedla teh dilem in je pri svojem stališču opozorila predvsem na dve varovalki oziroma na zahtevo po uveljavitvi teh varovalk. Prva varovalka naj bi bila upoštevanje možne teže posledic, ki jih sproža pobuda za oceno ustavnosti, in sam pomen oziroma pomembnost ustavnopravnega vprašanja, vendar tudi ta dva kriterija ne obideta dileme diskrecije kot take. V zvezi s pomisleki, da bi lahko tako ali drugače orientirana večina na sodišču pri tem sistemu proste izbire samovoljno favorizirala ene in izločala druge pritožnike oziroma njihove predloge po kakršnihkoli kriterijih, je pri takem sistemu selekcije potrebno, kar jasno potrjujejo tudi ameriške izkušnje, da za sprejetje zadeve v obravnavo zadoščajo že glasovi manjšine sodnikov. Mislim, da je to ključna zadeva, ki bi morda te dileme glede diskrecije razrešila, da ne bo neka politična večina, žal, tudi na tem sodišču, temu se ne bomo mogli verjetno nikoli povem izogniti, da bi lahko tudi manjšina zahtevala obravnavo določenih zadev. Vendar, kot pravimo, se bo o tem še veliko govorilo predvsem v strokovnih krogih, pa tudi politika bo imela svojo besedo pri tem.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Miran Potrč.
Hvala lepa, gospod predsednik. Gospod minister za pravosodje, kolegice in kolegi! Poslanska skupina Socialnih demokratov bo podprla predlog sklepa za začetek postopka za spremembo 160., 161. in 162. člena Ustave Republike Slovenije v prepričanju, da je vreden še enkrat resen razmislek, ali so utemeljeni razlogi in pomisleki nekaterih strank, predvsem nekaterih strank opozicije, da se predlog ne sprejme in da ne dobi potrebne dvotretjinske večine prisotnih v Državnem zboru. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bi radi poudarili, da vprašanje o tem, ali je Ustavno sodišče preobremenjeno in ne more dovolj pravočasno odločati o pomembnih ustavnopravnih vprašanjih, o katerih bi na zahtevo ali na pobudo predlagateljev moralo odločati, najbrž v slovenski javnosti ni več sporno. O tem govorimo vsaj nekaj let, sprejeli smo tudi krajše spremembe zakona o Ustavnem sodišču, ki nekaj učinka dajejo, vendar ta učinek ni zadosten. In po našem prepričanju vsak tisti, ki želi, da bi se v Sloveniji krepila pravna država, nima pa to krepitev pravne države samo na jeziku, ampak bi rad pri tem tudi pomagal, nima nobenega resnega razloga, da predloga ne bi podprl. Pri tem poudarjam, da ni nujno, da se predlog na koncu v ustavnih spremembah sprejme točno in dobesedno v besedilu, kakor je predlagano. Na podlagi odločitve o tem, da se začne postopek, se bo komaj začela razprava v Ustavni komisiji in tudi v stroki o nekaterih konkretnih rešitvah, ki so lahko tudi modificirane in se morda namesto, da poenostavim, sedmih predlagateljev zahteve, ki jih ima zdaj predvidena ustavna sprememba, napiše, da jih je osem ali šest. O vsem tem je možna razprava, samo odkloniti razpravo o teh vprašanjih, ne razumemo, ni nam jasno in pričakujemo res tehtne argumente tudi v današnji razpravi. Pri tem opozarjamo, da smo na nek način formalne pobude za spremembo Ustave v cilju zagotavljanja večje učinkovitosti in s tem ustavnosti in zakonitosti v naši državi dobili od predsednika države že pred koncem oziroma ob polletju leta 2008, da so od takrat, na kar je opozoril minister za pravosodje, bile opravljene mnoge, mnoge, ampak res mnoge razprave med strokovnjaki in da je bilo enotno mnenje, da so spremembe potrebne. Vlada je 19. marca lani predlagala skromne, najbolj možne skromne in potrebne ter nujne ustavne spremembe v prepričanju, da se Ustava ne spreminja brez premisleka in v vedenju, da glede na obstoječe stanje v parlamentu z dvotretjinsko večino ustave ni tako enostavno spreminjati. Smisel in cilj predlaganih sprememb je večja učinkovitost dela Ustavnega sodišča. Upamo trditi, da vsi, ki so doslej imeli to možnost, imajo še naprej možnost zahtevati presojo svojega položaja pred Ustavnim sodiščem. Menimo, da skrčenje kroga predlagateljev zahteve za presojo ne onemogoča, da se presoja tudi o drugih vprašanjih samo na podlagi pobude, ne pa na podlagi zahteve, ki jo mora obravnavati Ustavno sodišče. Trdimo, kar je bilo v predstavitvah že poudarjeno, da so tudi po razpravi na Ustavni komisiji, predvsem pa na podlagi mnenja strokovnjakov, pripravljene rešitve, ki tudi v delu, kjer ima pravico Ustavno sodišče samo odločati ali bo nek predlog, neko pobudo vzelo v obravnavo ali ne, dane zadostne varovalke, ki zagotavljajo, kakšni so kriteriji, po katerih bo Ustavno sodišče to presojalo, in to je enkrat ocena posledic za samega pobudnika in drugič splošen ustavnopravni pomen te pobude. Oba kriterija morata biti izpolnjena, da se to obravnava. Posebej pomembno pa je poudariti, kar je bilo tudi že danes sporočeno, manjšina je lahko tista, ki reče, da mora biti določen predlog obravnavan, da ne bi večina v Ustavni komisiji imela pristojnosti in možnosti, da izloča te pobude in jih ne obravnava. Kakšna bo ta manjšina, je prepuščeno ustavnemu zakonu in za enkrat ni vsebina predloga za spremembo Ustave. Ne razumemo torej razlogov, ki bi tehtno in s premislekom oporekali možnostim, da se postopek začne. Še enkrat poudarjamo, da ga bomo mi podprli. Menimo, da je prav, da se v Ustavni komisiji, če predlog, da se postopek zavrne, ne bo sprejet še enkrat razmisli o predlaganih rešitvah, vse s ciljem, da se zagotovi večja učinkovitost in sodno varstvo tudi na ustavnopravni ravni. Če velja za redna sodišča, velja za Ustavno sodišče v enaki meri, da je pomembna ne samo vsebina, ampak tudi čas, v katerem je o določeni zahtevi odločeno, posebej ko gre za splošno kršenje določenih človekovih pravic ali ustavnih norm, saj je v tem primeru prizadeta množica ljudi ali skupine ljudi in ne samo eden, ki je prizadet, kadar se prepočasi rešujejo konkretna vprašanja na rednih sodiščih. Predlog, da se sprejme pobuda, bomo podprli in pričakujemo, da bo današnja razprava vsem nam dala dodatne argumente, da je to vredno storiti v korist varstva ustavnosti in zakonitosti in pogojem za učinkovitejše delo Ustavnega sodišča. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil France Cukjati. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav kolegice, kolegi! Takoj na začetku Ustave smo zapisali, da je Slovenija pravna in socialna država. Vsi se tudi zavedamo, da brez učinkovite in nepristranske sodne veje oblasti ni pravnega varstva, ni pravne države, pa tudi ne brez Ustavnega sodišča, ki bedi nad skladnostjo zakonov in drugih predpisov z Ustavo, ratificiranimi mednarodnimi pogodbami in z načeli mednarodnega prava. Kot druge veje oblasti tudi sodstvo in tudi Ustavno sodišče ne deluje vedno brezhibno. Iz negativnih izkušenj se zato logično rojeva pobuda po spremenjeni in bolj odločni normativni ureditvi njegovega delovanja. Predlog ustavnih sprememb, ki ga predlaga Vlada, zadeva tiste člene slovenske ustave, ki določajo pristojnosti Ustavnega sodišča, nabor predpisov, ki se lahko presojajo, in sam postopek pred Ustavnim sodiščem. Slovenska demokratska stranka tega predloga že na Ustavni komisiji ni podprla, in to iz naslednjih razlogov. Prvič. Predlog sledi le enemu cilju, to je razbremenitvi Ustavnega sodišča, a to na način, da se omejuje dostopnost do ustavnega varstva. Če je doslej veljalo, da lahko vsakdo, ki izkaže svoj pravni interes, pod določenimi pogoji sproži postopek pred Ustavnim sodiščem, pa sedanji predlog to omogoča le določenim subjektom, kot so Vlada, Državni svet, tretjina poslancev, predsednik države, varuh človekovih pravic in tako dalje. Poleg tega se posamezne pristojnosti Ustavnega sodišča prenašajo na druga sodišča, na upravno sodstvo. Drugič. Ustavnemu sodišču se daje diskrecijska pravica izbire zadev za odločanje, kar pomeni, da bo Ustavno sodišče prosto odločalo, ali bo ali ne bo obravnavalo posamezno pobudo oziroma ustavno pritožbo. Kriterije za izbiro si bo, če si bo, določilo Ustavno sodišče samo. Pri zavrnitvi pobude pa se ne bo obremenjevalo niti z odgovorom, kaj šele z obrazložitvijo svoje zavrnitve. Zato tudi ne bo nobenih ustreznih letnih statistik in poročil, nobenega zunanjega nadzora standardov, ki vodijo Ustavno sodišče pri sprejemanju zadev v obravnavo. Tretjič. Do predloga imajo zelo tehtne pomisleke ne le vladna služba za zakonodajo, ampak v veliki meri tudi stroka. Kritike veljajo predvsem glede čiste arbitrarnosti, diskrecije Ustavnega sodišča, glede sprejemanja pobud v obravnavo, zaradi česar bi moral predlog vsebovati določbe vsaj glede dveh obveznih ustavnih vodil. Najprej je to pomembnost ustavnopravnega vprašanja, sproženega s takšno pobudo ali pritožbo za nadaljnjo sodno prakso rednih sodišč in z zakonodajo, nato teža posledic, ki jo za pritožnika pomenijo izpodbijani splošni pravni akti, če ostanejo v veljavi. Odziv Ustavnega sodišča na ustavno pritožbo, pa čeprav le zavrnitev obravnave, je nujno potreben tudi zato, ker se pritožnik šele po izčrpanju domačih pravnih sredstev lahko obrne na Evropsko sodišče za človekove pravice. Če tega odziva ni, če ni odgovora, te pravice ni. Mnogi tudi opozarjajo, da prenos zadev z Ustavnega sodišča na upravna sodišča, govorim v množini, na upravna sodišča, ki niso ustrezno usposobljena, lahko povzroči neenotno sodno prakso, kar se je pokazalo na primer pri čisto banalni računski operaciji odmere nagrad stečajnim upraviteljem, ko niti štiri višja sodišča niso enotno odločala, ampak diametralno nasprotno. Znan je primer Maribor proti Višjemu sodišču Ljubljana. Naj zaključim. Slovenske demokratska stranka nasprotuje predlagani spremembi Ustave. Če je Ustavno sodišče preobremenjeno, ga je treba kadrovsko ojačati, ne pa zapirati dostopa do pravnega ustavnega varstva. Razpravi na Ustavni komisiji so nekateri zagovorniki predlaganih sprememb opozorili oziroma na neki način zagrozili, da če ne bo prišlo do sprememb, bo Ustavno sodišče samo začelo samovoljno selekcionirati zadeve, ki jih bo obravnavalo. Če smo konkretni, to počne že sedaj. Pa tudi redna sodišča so glede obravnave zadev zelo, morda preveč, svobodna. Nekatere zadeve obravnavajo že čez nekaj dni, nekaj čez leto dni, nekatere pa nikoli, ker prej zastarajo. Pa ne vemo, po kakšnih kriterijih se tako različno lotevajo zadev. Včasih lahko le slutimo te kriteriji, ki nam pa res ne morejo biti v ponos, saj nakazujejo na težko politično korupcijo. Po dvajsetih letih ugotavljamo, da mnoge stvari v slovenski državi slabo delujejo in bi res potrebovali ustavne spremembe. Pa ne le nekaj členov in ne le na področju delovanja Ustavnega sodišča. Čas je za širok pristop in resen usklajen premislek o številnih pomembnih vprašanjih slovenske ustave. In na to Slovenske demokratska stranka čaka.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil Franco Juri. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani minister, drage kolegice in kolegi! Ustavno sodišče je izjemno pomembna ustanova, prepomembna, da je ne bi obravnavali z vsem spoštovanjem. Zato menimo, ko izhajamo iz problematike Ustavnega sodišča, si moramo najprej zastaviti ključni cilj, Ustavno sodišče je treba spoštovati in odločbe Ustavnega sodišča je treba spoštovati. V Poslanski skupini Zares spremembe Ustave Republika Slovenija, ki jih predlaga Vlada, podpiramo, saj smo prepričani, da je mogoče zgolj s spremembo Ustave doseči razbremenitev Ustavnega sodišča, ki se bori z zaostanki. Ustavno sodišče bo o izbranih zadevah na zahteve in pobude ter pritožbe lahko odgovorilo v bistveno krajšem času kot doslej, s čimer bo tudi v postopku pred Ustavnim sodiščem zagotovljena pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja in dejansko zagotovljeno varstvo ustavnih pravic. Ustavno sodišče zaradi izredno številnih pristojnosti in izjemno širokega dostopa do sodišča namreč ne morejo več učinkovito upravljati svoje ustavne funkcije. Vse ostalo, kot so na primer zakonske spremembe za omejevanje dostopa ali drugo, je lahko le v obliž na rano, ki jo lahko zacelijo samo ustavne spremembe. S spremembami bi dosegli, da bi se sodišče posvečalo le pomembnim zadevam, ustavnomerodajnim vprašanjem, ustavna pritožba pa bi postala posebno in izredno pravno sredstvo, na podlagi katerega sodišče preverja le posebej utemeljene primere. Ustavno sodišče dobi namreč več primerov, kot jih zmore rešiti v doglednem času, zato mora določiti prioritete. To so primeri, ki lahko izrišejo standarde varovanja človekovih pravic ali zelo hude kršitve človekovih pravic ali svoboščin ali posebna narava primera. Mislimo, da je neprimerno, da mora sodišče odločati v tisočih primerih, kjer so stališča jasna. Na primer, sodišče je leta 2007 prejelo kar 4 tisoč 354 zadev, te zadeve so bili v veliki meri, kako bi rekli temu, bagatelne, vložene na tipiziranih vlogah, ki so krožile na spletu. To je pripeljalo do nerazumnih obremenitev. Šele zakonska sprememba je leta 2007, kolikor je bilo mogoče, razbremenila Ustavno sodišče. Kljub temu je lani število vloženih zadev spet poraslo za 1,9 % na tisoč 880 zadev, kar pomeni približno 200 novih zadev na posameznega ustavnega sodnika. Dvomimo, da je to koristno. Res pomembne za varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin pa so zadeve, kjer prihaja do kršitev ustavnih pravic, in so načelnega pomena za razvoj ustavnopravne prakse. Ustavno sodišče bi po našem mnenju le tako lahko vnovič izvrševalo svoje temeljno poslanstvo, to je varovanje Ustave in človekovih pravic. V Poslanski skupini Zares podpiramo ameriški model kriterijev, kdaj se ta zadeva sprejme v obravnavo. Ta tega namreč ne določa. V bistvu gre za tako imenovano diskrecijsko pravico, ki je bila danes tudi tukaj že pojasnjena, diskrecijsko pravico ustavnih sodnikov, da sami presodijo, kdaj gre dejansko za ustavna vprašanja oziroma za hude kršitve človekovih pravic ali svoboščin ali posebno naravo primera. Po tem modelu bi Ustavno sodišče samo izbralo, katere vloge bo obravnavalo in za ta model se je odločila tudi Vlada. Mi menimo, da se je odločila pravilno. Nekaj fundamentalističnega je v trditvah pa ugotovitvah, da v nobenem primeru ne bi smela biti spodkopana pravica do individualne pritožbe. Nihče ne želi ukiniti pravice do individualne pritožbe. Če imamo več tisoč primerov, je že s tem v bistvu okrnjena pravica do individualne pritožbe. Kvantiteta, ekstenzivnost in neselektivnost primerov so prvi dejavnik, ki izničuje sam pomen Ustavnega sodišča in tudi presoje ustavnih sodnikov. Mislimo pa, da imamo državljani pravico, da dobimo odgovor oziroma da smo deležni odločitev sodišča v doglednem času. Zapoznela pravica ni pravica oziroma je zanikana pravica, in to se žal ne po krivdi ustavnih sodnikov dogaja zaradi nepreglednosti zahtev in pričakovanj od njihovega dela. Zato bomo predlog, da se začne postopek za spremembo Ustave Republike Slovenije, ki bodo Ustavnemu sodišču Republike Slovenije zagotovile, da bodo lahko učinkovito opravljali funkcijo varuha Ustave ter človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podprli. Žal ugotavljamo, da je že na matičnem odboru oziroma Ustavni komisiji prišlo do polemik, do ugovorov, do nasprotovanja tem potrebnim spremembam in se bojimo, da se tukaj razprava ne odvija o samem predmetu, torej o samem problemu, ampak da je spet ta razprava zašla v politične meandre in se v bistvu to nasprotovanje napaja zlasti na političnih okopih. Če bi lahko citirali predsednika Ustavnega sodišča na nedavnem intervjuju, je zanimivo, da sam opozarja, da je Ustavno sodišče tako pomembna ustanova, da je treba do nje pristopiti vedno filigransko, vedno preudarno. Ustava je tak dokument, ki zahteva dolgoročno stabilnost, spremembe morajo biti vedno preudarne. A hkrati pravi predsednik Ustavnega sodišča, da to ne pomeni, da ne sme priti do sprememb, zlasti do takih, ki omogočajo nemoteno, neovirano delo Ustavnega sodišča. In tega bi se nasprotniki sprememb ustave morali zavedati, se malo distancirati od vloge opozicije, razmišljati državotvorno oziroma ustavnotvorno in razumeti, da so pravzaprav to spremembe, ki jih zahteva družba v celoti, ne samo ena politična opcija. V tem primeru in tudi v ostalih primerih se nasprotniki pri svojem odločanju ne bi smeli, vsaj po našem mnenju, ravnati po reklu, kolikor slabše za državo in njene institucije, toliko bolje za nas, kajti na koncu tega procesa nas čaka pogorišče pravne države. Zato v Poslanski skupini Zares pozivamo, apeliramo na nasprotnike sprememb ustave, da s skupnimi napori občutek, da je Slovenija vse manj pravna država, ki je značilen za ta čas in za to krizo, presežemo in ponovno vzpostavimo spoštovanje pravne države. In konec se navezuje na moj začetek, na moj uvod, da hkrati, ko skušamo razbremeniti Ustavno sodišče in mu ponuditi z ustavo jasen okvir delovanja in učinkovitega ukrepanja, želimo poudariti pomen Ustavnega sodišča in pomen spoštovanja Ustavnega sodišča in odločb Ustavnega sodišča. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil Jakob Presečnik.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavcem, kolegice in kolegi! Predsednik Republike Slovenije je že leta 2008 v Državnem zboru predstavil predlog, da bi se s spremembami ustave razbremenilo Ustavno sodišče in tako poskušala zagotoviti večja stopnja kakovosti odločanja in obravnava najzahtevnejših primerov na Ustavnem sodišču. Pri predsedniku republike je bila takrat ustanovljena skupina strokovnjakov, ki so začeli s pripravami tez. Kasneje pa je z začetim postopkom nadaljevalo Ministrstvo za pravosodje in strokovno skupino okrepilo z novimi priznanimi ustavnopravnimi strokovnjaki, ki so začeli s pripravo ustreznih gradiv. Naše mnenje v tistem obdobju, seveda ob upoštevanju takratnih podatkov in dejstev, je bilo naklonjeno spremembi ustave, kar je razvidno tudi iz poročila predsednika Ustavne komisije Državnega zbora. V poslanski skupini pa ocenjujemo, tudi po podatkih, ki jih imamo in jih lahko razberemo iz poročil o delu Ustavnega sodišča, da se stanje glede pripada zadev na Ustavno sodišče glede na leta 2006, 2007 in 2008 bistveno spreminja. Stanje se je od takrat, ko je bila ta pobuda dana, bistveno spremenilo. Zagotovo je k temu prispevala tudi sprememba Zakona o Ustavnem sodišču iz prejšnjega mandata. Že na podlagi tega zakona je bila uvedena neke vrste arbitrarnost pri selekciji na Ustavnem sodišču, katere zadeve Ustavno sodišče obravnava in katerih ne obravnava. Iz tega našega razmišljanja sledi, da se je potreba po spremembah bistveno zmanjšana in da tudi ni več očitnih signalov s strani Ustavnega sodišča v smeri problematiziranja obstoječih določil njihovega poslovnika, zakona in ustave v zvezi z vodenjem postopkov na Ustavnem sodišču. Pomeni, da so se po naši oceni te zadeve le precej uredile v zadnjem času, tisti apel predsednika republike je bil dan v nekem povsem drugem času in je situacija na Ustavnem sodišču danes bistveno drugačna. V poslanski skupini torej v tem trenutku ne vidimo potrebe po teh spremembah, zato predloga sprememb ustavne ne bomo podprli. Poudariti pa moram, da ocenjujemo, da je bilo delo pri pripravi predloga tako ustavno-pravnih strokovnjakov, ki jih je angažirala Vlada, kot posebne strokovne skupine v okviru Ustavne komisije Državnega zbora opravljeno zelo kvalitetno in bo zagotovo dobra podlaga za obravnavo in sprejem ob kakšni drugi potrebni priložnosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Anton Urh. Prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod predsednik, spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi, vsem lep pozdrav! Že kar nekaj časa je minilo od tedaj, ko je Vlada v Državni zbor vložila predlog za začetek postopka za spremembo naše ustave v zvezi z razbremenitvijo Ustavnega sodišča, že več kot tri leta je, odkar je predsednik Republike Slovenije predstavil predlog Državnemu zboru, že kar precej let pa si strokovna javnost tudi sama, Ustavno sodišče kot tudi del politike intenzivno prizadeva, da bi se rešilo vprašanje preobremenjenosti najvišje instance varovanja človekovih pravic in svoboščin. Danes imamo zopet pred seboj strokovno argumentiran, popolnoma sprejemljiv predlog, da se pristopi k sprejemu spremembe ustavnih določil, katerih cilj in namen je zagotoviti večjo stopnjo kakovosti odločanja Ustavnega sodišča. Predlog je podprla tudi strokovna komisija, ki je bila posebej ustanovljena za obravnavo tega specifičnega področja in v kateri so sodelovali vrhunski strokovnjaki ustavnega prava. Argumentov za podporo na tem mestu ne bom ponavljal, saj so celovito in podrobno nanizani v dokumentaciji. V Poslanski skupini DeSUS priznavamo, da je treba pristopiti k reševanju problematike preobremenjenosti Ustavnega sodišča, kot najvišjega samostojnega in neodvisnega organa, in da je takšen pristop oziroma takšne rešitve, ki so predlagane, popolnoma primerne. Tak masovni pripad zadev na Ustavno sodišče, kot ga ima naše, je v tujini prej izjema kot pravilo. In edino rešitev tudi poslanci DeSUS vidimo le v tem, da se omeji dostop do Ustavnega sodišča. Moram pa tudi pripomniti, da ne more biti na račun kršenja človekovih pravic in svoboščin. Tako se v naši poslanski skupini v celoti strinjamo, da se vse pristojnosti Ustavnega sodišča določijo v Ustavi Republike Slovenije, prav tako se v celoti strinjamo s predlagano spremembo, ki predvideva možnost, da se lahko presoja pravne pravilnosti iz splošnih pravnih aktov, ki so nižji od zakona, prenese tudi na drugo sodišče. Imeli smo, priznamo, nekaj pomislekov glede predloga novega pravila, po katerem bi Ustavno sodišče prosto odločalo o tem, ali bo ustavne pritožbe in pobude za presojo predpisov obravnavalo. Tudi mi smo tehtali, ali takšna rešitev pomeni uvedbo diskrecije pri izbiri zadev za odločanje v smislu arbitrarnosti in pristranskosti odločanja. Ustavno sodišče po veljavni ureditvi iz razloga meril in pogojev, določenih v Zakonu o Ustavnem sodišču, sicer že danes odloča, katere izmed ustavnih pritožb in pobud bo sprejelo v obravnavo in bodisi v postopku odločanja o ustavni pritožbi bodisi v postopku za presojo ustavnosti oziroma zakonitosti predpisa odločilo o njihovi utemeljenosti. Vendar to pomeni, da mora postopek odločanja izpeljati v vsaki posamezni zadevi. Vedno mora odločati tudi o tem, da niso izpolnjene procesne predpostavke za odločanje oziroma da niso izpolnjena merila in pogoji za sprejem v obravnavo. Glede na raziskavo predlagatelja navedeno pomeni, da se o zahtevnejših zadevah praviloma odloča bistveno dlje – tudi štiri leta in več, kot bi se odločalo, če ne bi bilo treba izvesti vseh postopkov, ki se tudi po skrbni proučitvi zadeve končajo z negativno odločitvijo za udeleženca v postopku. Predlog izhaja iz izhodišča, da naj ima ustavno sodno varstvo subsidiarno naravo, kajti človekove pravice in temeljne svoboščine morajo ustrezno varovati že redna sodišča. Kriterije za izbiro zadev pa naj bi po predlogu Vlade razvilo Ustavno sodišče samo, pri tem pa naj bi predvsem upoštevalo, ali je mogoče od odločitve pričakovati dvig ravni varstva ustavnosti v širšem pomenu. Nadalje naj bi izbiralo zgolj vloge, ki bodo izkazovale resen dvom v ustavnost zakonskih določb, ki bodo podlaga za odločanje sodišča v posamičnih sodnih postopkih, pa tudi vloge, za katere bo Ustavno sodišče ocenilo, da glede na morebitno resnost kršitev človekovih pravic ali njihovo nespoštovanje, kljub temu da je Ustavno sodišče kot varuh Ustave že opredelilo njihovo vsebino, zahtevajo njegovo odločanje. Glavni razlog za pristop k sprejetju predlaganih rešitev je razbremenitev Ustavnega sodišča, ki danes zaradi občutnega prirasta zadev težko izpolnjuje svojo primarno funkcijo. Poslanci DeSUS menimo, da je večina predlaganih sprememb nujnih in koristnih, saj bo le-tako mogoče doseči sojenje v razumnem roku, Ustavnemu sodišču pa povrniti ugled najpomembnejšega sodišča v državi. V tem okviru je po eni strani dobrodošla predlagana diskrecija Ustavnega sodišča, ki naj bi po novem prosto odločalo o tem, ali bo ustavne pritožbe in pobude za presojo predpisov obravnavalo ali ne. To bi vsekakor razbremenilo Ustavno sodišče in pripomoglo k ločitvi za sodno prakso pomembnejših od manj pomembnih zadev. Po drugi strani pa slednje brez jasnih in vnaprej določenih meril lahko vodi v arbitrarnost in pristranskost. Vendar, odkrito, mislim, da lahko tako visoki instanci, kot je Ustavno sodišče Republike Slovenije, prepustimo in zaupamo, da sámo določi merila, po katerih naj bi izvrševalo svojo diskrecijsko pravico. Poslanci DeSUS podpiramo ideje in predlagane rešitve, ki stremijo k razbremenitvi in upamo in pričakujemo, da bo to spoznanje vodilo tudi druge poslance Državnega zbora. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Silven Majhenič. Prosim.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani minister! Kot je bilo že povedano, naj se ustava spremeni le toliko, kolikor je res treba. S spremembami ni treba hiteti, kajti aktualna ustava, ki je v veljavi, zagotavlja vse potrebno za zakonito funkcioniranje države. Seveda pa smo v Slovenski nacionalni stranki za spremembe, vendar takšne, ki bodo imele temeljni značaj suverenosti države v okviru Evropske unije. Kakšne radikalne spremembe verjetno niso potrebne, je pa vendarle nekaj takšnih, ki bi jih kazalo narediti, kar pa mora biti plod skupnih razprav za spremembe, ki bodo predložene poslancem v Državnem zboru in bodo sprejemljive za večino. Ko bomo sprejeli ustavne spremembe, upam, da bodo napisane dovolj jasno, da ne bo dvoma okrog pravne države, o kateri se danes največkrat krešejo mnenje. Jasnost ustave je zelo pomembna, saj je potem tudi garant za vse, da si jo znamo razlagati, kot je zapisano. Nelogično je, da se ustavni sodniki v določenih primerih izrečejo neenotno oziroma s preglasovanjem, kar je dokaz, da ustava ni dovolj jasno zapisana. Ustavno sodišče razlaga ustavo, zato je enotnost potrebna in odločbo Ustavnega sodišča je treba spoštovati, saj izhaja iz ustave. Ustavno sodišče je nad sodišči, zato je treba njihove odločitve spoštovati. Če pa so mnenja ustavnih sodnikov različna, potem Ustavnega sodišče ne rabimo in si bomo zakone razlagali vsak po svoje. Ustavnemu sodišču je treba zagotoviti zagotavljanje izvajanja pravnega reda. V Slovenski nacionalni stranki se strinjamo, da mora biti kakovost pravnega varstva nadgrajena, kar pa bomo dosegli, kot sem že omenil, ne s hitrostjo, ampak s premišljeno konstruktivno razpravo in predlogi vseh strank, ki bodo tudi upoštevane in predlogi pretehtani. Ustava se ne piše vsako leto, zato ni treba hiteti. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima Cvetka Zalokar Oražem. [[Je ni.]] Besedo ima mag. Radovan Žerjav. [[Ne.]] Joško Godec. [[Ne.]] Miran Györek. [[Ne.]] Andrej Magajna. Pripravi naj se László Göncz.
Spoštovani! Že večkrat je bilo danes omenjeno, da je bilo v preteklih letih Ustavno sodišče dobesedno zasuto s pripadom zadev, v tisoče gre številka. Pa bodimo malo kritični. Primerjave vedno niso najbolj primerne, ampak kljub temu. Približno desetkrat manj imamo v Državnem zboru predlogov zakonov, ki jih sprejemamo, pa nas je 90, pa nihče od nas ni v stanju, da bi pregledal vsega gradiva, ki ga dobivamo na klop ali v digitalni obliki. Še tako vestni poslanci, pa tudi poslanci, ki nimajo nobenih drugih funkcij, niso župani in niso obremenjeni z drugim delom, ne morejo predelati zadeve. Potek dela na Ustavnem sodišču je pač takšen, da si delijo delo. Poročevalci, ki dobijo zadevo v obravnavo, seznanijo svoje kolege. Zadeve se odvijajo v naglici in tako presojanje ne more biti kvalitetno. Kaj pomaga deklarirana pravica, če ta pravica potem ni ustrezno uresničljiva. Pravica mora biti uresničljiva in tudi, kot rečemo, iztožljiva. Ob takem pripadu zadev sodišče navkljub najboljši volji ne more delati kvalitetno. Treba je najti odgovore, kako to rešiti. Prvi korak je sprememba ustave. To sigurno je. Tu velja previdnost, kako se zadeve lotiti. Imamo strokovnjake, odprimo debato, dajmo možnost Komisiji za ustavna vprašanja, da te zadeve začne proučevati, reševati in da končno postavimo zadevo v tako obliko, da bo možno, ne samo odločanje, ampak tudi kvalitetno odločanje. Zato pozivam vse poslance, potrebna je pač dvotretjinska večina, da spregovorimo o teh zadevah in da premislimo. Mogoče bomo prišli do tega, da ni treba nič spremeniti oziroma v ustavi zelo malo, da pa je treba določene področne zakone drugače oblikovati. Vendar ne a priori odklanjati te zadeve, a priori odklanjati možnosti, da se lotimo tudi tega perečega vprašanja. Sodišče dela pri takem prilivu zadev ne more opravljati, to je dejstvo. Predlagam in prosim poslance, da odpremo vsaj to možnost, da se o tem razpravlja.
Hvala lepa. Besedo ima László Göncz. Pripravi naj se Franco Juri, za njim Darja Lavtižar Bebler.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Nadaljeval bi tam, kjer je gospod Magajna končal. Dajmo možnost za to, da se o tem vprašanju razpravlja, torej treba bi bilo podpreti s potrebno večino predlagane spremembe ustave. Menim, da je to iz več razlogov pomembno. Verjetno se vsi strinjamo s potrebo, da se kvalitetno nadgradi ustavnopravno varstvo v Republiki Sloveniji. Mislim, da tukaj ni dvoma, da bi v zvezi s tem kdorkoli karkoli oporekal. Seveda se težava začenja pri smiselni diferenciaciji zadev, ki bi jih moralo obravnavati ali pa bi jih lahko obravnavalo Ustavno sodišče. Osebno menim, da če se razprava sproži, potem bo nekakšna diferenciacija na kakovostni ravni le uspela in bo nek korak naprej lahko pomenila ta razprava in tudi postopek. Vsi se zavedamo, da gre za izredno občutljivo vprašanje in današnji čas še morda ni naklonjen tovrstnim tehtnim vsebinskim razpravam, hkrati pa terja današnji čas, da se zadeva premakne, saj vidimo ovire, ki sistemsko onemogočajo določen pozitiven premik na področju delovanja Ustavnega sodišča. Morda bi v splošnem še rekel, če bi se lahko konsenzualno ugotovil vsaj obseg tistih kompetenc v primeru katerih bi lahko odločala tudi neka manjšina ustavnih sodnikov. To je eno takšno vprašanje, ki morda lahko pomeni nek začetek te razprave, če do tega sploh pride, torej tisti konsenz pri vprašanjih, kjer lahko manjšina odloča. Verjetno je z vidika človekovih pravic in še določenih drugih področij pomembno, da se ne ustvarja občutek, da se zapira pravno varstvo za kogarkoli in zato je verjetno lahko to neko ključno vprašanje. Mimogrede, vsi ste verjetno marsikaj slišali o sprejemanju ustave na Madžarskem, ki je bila včeraj potrjena. V zvezi s tem so se ravno pri tem vprašanju, pa še nekaterih drugih vsebinah, najbolj lomila kopja. Če je na področju manjšinskih zadev zadeva do neke mere uspela priti na boljšo raven, kot je bilo prvotno načrtovano, hvala bogu, je pa ravno pri ustavnovarstvenem vprašanju oziroma pri Ustavnem sodišču zadeva ostala kar precej odprta in nekateri grozijo kar z referendumom. Jaz menim, da so določena vprašanja tudi upravičena, ker se morda prav takim občutljivim vsebinam ni namenjalo dovolj časa in dovolj strokovnosti. No, ampak kakorkoli, da se vrnem na današnjo razpravo in zaključim. Z vidika narodnih skupnosti smo mi že v fazi obravnave na Ustavni komisiji podprli to razpravo in si želeli, da pride do nadaljevanja razprave v Državnem zboru. Pri tem smo z narodnostnega vidika omenili pomen kompetence pristojnih organizacij narodnih skupnosti. Če se spreminja 162. člen Ustave in se opredeli, kdo lahko vloži oziroma se izjasni z določenimi vsebinami, da bi o teh vprašanjih zaradi ustavnega varstva narodnih skupnosti v Sloveniji pristojne organizacije narodne skupnosti nedvomno morale imeti ta pomen. Sedanji predlog tega ne omogoča, ampak če bi do te razprave prišlo, jaz menim, da bi bila morda pripravljenost in potreba, da se v tej smeri zadeva premakne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Franco Juri. Pripravi naj se Darja Lavtižar Bebler.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Mi se vsi tukaj danes zavedamo omejene možnosti, da bomo s tem predlogom uspeli, ker je to predlog in je to sprememba, ki zahteva dvotretjinsko večino. Vsi se dobro zavedamo, če ne bo podpore opozicije, te dvotretjinske večine ne bo. Vseeno se mi zdi pomembna ta razprava, ki ne izhaja iz dnevnopolitičnih predpostavk in tudi kalkulacij, kajti to vprašanje ustavnih sprememb se je pojavilo ob samem začetku tega mandata. Če se spomnite, tukaj ne govorimo o tistih spremembah, ki jih prav tako smatramo za pomembne spremembe za deblokado države, ampak govorimo o prvi spremembi za deblokado, za deblokado Ustavnega sodišča. Dejstvo je in statistika nam to dnevno dokazuje, da je Ustavno sodišče, ki je pomembna vrhovna inštanca pri presojanju ustavnosti, danes blokirano zaradi preobremenjenosti. Ko smo vzpostavili sistem ustavne presoje in odločanja o relevantnih ustavnih vprašanjih in smo želeli biti skrajno demokratični, se je ta skrajna demokratičnost izrodila v nekaj, kar je vse bolj podobno kaosu oziroma popolni blokadi. Na tisoče vprašanj, s katerimi se ukvarja Ustavno sodišče, pomeni, da objektivno ne more priti do kvalitetnega dela še tako dobrega Ustavnega sodišča, še tako dobrih ustavnih sodnikov. Na to so opozorili in opozarjajo strokovnjaki. Stroka se je večkrat oglašala v tej smeri. O tem je opozarjal tudi predsednik republike. Sami ustavni sodniki, ustavni pravniki in mi politiki imamo v rokah škarje in platno. Danes tukaj razpravljamo o prvi preudarni, ampak potrebni spremembi ustave, ki v ničemer ne zmanjšuje pravne varnosti državljanov. V ničemer. Vsa pravna varnost bo zagotovljena s tistimi inštitucijami, ki so za to pristojne. In določena vprašanja bi enostavno prišla k upravnim sodiščem, torej tistim sodiščem, ki so v mnogih vidikih v bistvu še bolj fleksibilna, bolj elastična, bolj agilna, kot je samo Ustavno sodišče, pri odločanju o manj pomembnih zadevah, družbeno manj pomembnih, vsekakor pa pomembnih za posamezne državljane. Gre za spremembo, ki omogoča učinkovitejše delo Ustavnemu sodišču, ki v ustavi v bistvu že opredeljuje pristojnosti in tudi nekatere varovalke, nekatere mehanizme, ki zagotavljajo nadaljevanje pravne varnosti za vse državljane. Diskrecijska pravica, to pomeni, da tudi strokovnosti ustavnih sodnikov zaupamo in s tem poudarjamo, da ne more priti do zlorab. Kvalificirana manjšina pri odločanju je tudi pomemben institut, ki ponuja varovalke in omogoča učinkovito delo Ustavnega sodišča. Ko o tem razpravljamo, se moramo hkrati zavedati, kar sem tudi povedal uvodoma v imenu poslanske skupine, da je treba zaščititi to ustanovo. Ustavno sodišče je dejansko tista ustanova, ki nam pove, kje ga v bistvu "kiksnemo" včasih z vidika ustavnosti, kaj je ustavno, kaj ni ustavno. Ko imamo te dileme, se obračamo na Ustavno sodišče. Ampak predpogoj za to, da je Ustavno sodišče priznana inštitucija, je, da jo mi politiki priznamo kot tako in jo spoštujemo. Žal se to ne dogaja, in to se ne dogaja tudi z alibijem, da tako ali tako se Ustavno sodišče ukvarja z vsem in so tako bagatelne zadeve, da včasih si mi lahko privoščimo tudi ne obravnavati resno nekaj, o čemer je odločilo Ustavno sodišče Zato mislim, da gresta ta dva vidika zelo skupaj. Spoštovanje do te ustanove, spoštovanje do odločitev te ustanove in hkrati tudi razbremenjevanje te ustanove vsega tistega balasta, ki v bistvu sedaj preprečuje, da bi se Ustavno sodišče ukvarjalo z relevantnimi vprašanji ustavnosti, človekovih pravic, državljanskih pravic. In za to gre. Jaz mislim, da če bi res ustavnotvorno razmišljali v Državnem zboru, danes ne bi bilo nobene dileme in bi ta poizkus, ki mora biti nevtralen, ni politično in ideološko opredeljen in ne sme biti talec različnih političnih poigravanj oziroma politične dialektike, strankarske dialektike, ki pa seveda legitimno domicilno pravico nekje drugje, ne pa pri ustavnih vprašanjih. Jaz upam, da se bo na koncu te skupne refleksije nekaj spremenilo. Sicer ne vlagam velikih upov v to, ampak še vedno menim, da bi bilo dobro, če bi se pri tem poenotili.
Hvala lepa. K besedi se je javil gospod minister gospod Aleš Zalar. Prosim.
Hvala, gospod predsednik. Javil sem se k besedi, zato ker se mi zdi dobro še enkrat ponoviti tisto, kar je uvodoma rekel cenjeni gospod poslanec Juri. Spreminjanje ustave v tej fazi postopka je seveda politični proces in je popolnoma jasno, da se tukaj išče ustrezna politična podpora, ki mora biti kvalificirana. V naših političnih razmerah pomeni, da mora tukaj, če si želimo doseči kakršnokoli spremembo, priti do visoke stopnje politične soglasja, tudi politična opozicija naj bi v tem procesu sodelovala na konstruktiven način. Razumem pa, da je v teh časih marsikomu težko podpirati Vlado in da obstaja bojazen, da bo podpora kakšnemu vladnemu predlogu razumljena tudi kot podpora Vladi in tej koaliciji kot taki. Rad bi opozoril, da v tem primeru ne bo šlo za podporo Vladi, čeprav je Vlada formalni predlagatelj, šlo pa bo za podporo eni pravni državi. Tisti, ki radi govorijo o tem, da imamo dve pravni državi, lahko največ naredijo za to, da bodo ljudje imeli občutek, da je res samo ena in da je za vse enake in da ima za vse enake vatle, če bodo podprli to spremembo ustave, ki sega na področje pristojnosti Ustavnega sodišča, ki je naš zadnji varuh ustavnosti, zakonitosti in varstva človekovih pravic. Višjega v Sloveniji nimamo. Imamo še določene kontrolne institucije v Evropi, ampak obseg njihovega varstva je dokaj omejen in je vezan na nekatere ratificirane mednarodne konvencije, zato, še enkrat, predlagam ta premislek vsem. Če vam res gre za državljanke in državljane, za to, da bodo oni imeli ustrezno pravno varstvo tudi pred Ustavnim sodiščem, potem omogočite to možnost, da Državni zbor odloča o teh ustavnih spremembah. Gre predvsem za državljanke in državljane. Po drugi strani pa gre tudi za krepitev avtoritete Ustavnega sodišča. Na problem spodjedanja te avtoritete Ustavnemu sodišču je pred časom v Državnem zboru upravičeno opozoril predsednik republike. Rad bi spomnil tudi na to, da je Ustavno sodišče skoraj ob vsaki priliki, ki jo je imelo, pa naj si bo to predstavitev letnega poročila o delu Ustavnega sodišča, ali ob slovesnostih ob dnevu ustavnosti, ali ob drugih priložnostih, recimo ob intervjujih, ki so jih imeli posamezni predsedniki Ustavnega sodišča, vselej plediralo na politiko, naj omogoči te spremembe. Ustavno sodišče je prepričano, da to lahko prispeva k krepitvi pravne varnosti v tej državi za vse tiste, ki se obračajo na Ustavno sodišče. Komu bomo torej verjeli? Ustavnemu sodišču ali tistim, ki mislite, da je to bolj stvar dnevnopolitičnega prestiža? To vprašanje bi jaz s tega mestna naslovil tudi na državljanke in državljane, da bodo lahko imeli objektivno oceno tega, kakšno podporo ta predlog ima in zakaj jo morda nima v zadostni meri. Drugo, na kar bi rad opozoril, je to, da ne gre za neko dramatično spremembo. Skuša se prikazati, kot da selekcija, izbira zadev, ki jih bo Ustavno sodišče vzelo v obravnavo, predstavlja nek radikalen odmik od naše trenutne ustavne in zakonske ureditve. Pa ni tako. Selekcijo zadev opravlja Ustavno sodišče že danes in ima za to tudi vso ustrezno zakonsko podlago. Razlika med tistim, kar ima Ustavno sodišče danes, in tistim, kar predlaga Vlada v teh ustavnih spremembah, je v tem, za kakšne vrste selekcijo gre. Ali je ta selekcija pozitivna ali je ta selekcija negativna? Trenutno ta selekcija poteka tako, da Ustavno sodišče vsako zadevo vzame v obravnavo, jo mora vzeti v obravnavo, celo tisto, ki je očitno neutemeljena in se mora o njej izreči, ampak opravi selekcijo, Naj vam dam en konkreten primer, tudi v gradivu za potrebe odločanja Ustavne komisije je bilo dostopno. V letu 2009 je Ustavno sodišče prejelo tisoč 500 ustavnih pritožb. Ustavno sodišče je zdaj delalo selekcijo v tem smislu, ali jih sprejme v obravnavo ali ne. Od teh tisoč 500 pritožb jih je sprejelo 78. Torej je Ustavno sodišče sprejelo izredno majhen delež utemeljenih ustavnih pritožb. Od teh 78 je v tem istem letu odločilo o 51. In znotraj njih je bilo uspešnih pritožnikov, torej tistih, ki so uspeli z ustavno pritožbo, 37. In zdaj poglejte, od teh 37 uspešnih v razmerju do tisoč 500 vseh, ki so se obračali na Ustavno sodišče, mnogi se obračajo na Ustavno sodišče, ko že zamudijo roke, mnogi kljub temu, da ne izčrpajo vseh pravnih sredstev, rednih in izrednih, kar je obvezna procesna predpostavka, ki mora biti izpolnjena. Vrsta razlogov je, zaradi katerih Ustavno sodišče teh pritožb ne sprejme – ampak o vsaki se mora izreči in o vsaki morajo pisati obrazložitve. Na to opozarja Ustavno sodišče, da gre za izredno porabo časa, za primere, ki so neutemeljeni ali celo očitno neutemeljeni, namesto da bi bilo obratno, da bi bil največji del časa ustavnih sodnikov namenjen obravnavi tistih primerov, ki odpirajo posebej zahtevna, zapletena, za prihodnji razvoj sodne prakse pomembna ustavnopravna vprašanja oziroma ki se nanašajo na zadeve, kjer gre lahko za škodljive posledice za pritožnika v zvezi z neko konkretno presojeno zadevo. Za to torej gre, za to spremembo v pristopu, v selekciji zadev. In ta sprememba pomeni kakovost. Na to opozarjajo ustavni sodniki sami. To zagotavlja več časa za študij, več časa za pripravo argumentacije tistih zadev, ki si zaslužijo to presojo. Ta model ni izviren, nekatere države ga poznajo, prav po njih se je tukaj predlagatelj tudi zgledoval. Tudi v strokovni skupini Ustavne komisije je bilo v zvezi s tem precej govora in napisano je bilo kar precej zanimivih ekspertiz. To je ta dodana vrednost teh ustavnih sprememb, če bi bile sprejete. Problem pripada zadev na Ustavno sodišče je še vedno aktualen. Res je, da ta trenutek Ustavno sodišče ne prejema letno več kot 4 tisoč zadev, kar se je dogajalo v določenem obdobju. Res je pa tudi to, kar pravijo ustavni sodniki, da se je struktura teh zadev močno spremenila in da nominalna primerjava teh številk sama po sebi ne pove ničesar. Predvsem je pa res to, da ustavni sodniki prejemajo v delo več zadev, kot so jih sposobni rešiti. In to je glavni problem. Ta težava našega ustavnega sodišča ni nekaj posebnega. Praktično vsa sodišča zadnje instance v Evropi, na čelu z Evropskim sodiščem za človekove pravice, se soočajo s temi težavami in iščejo različne načine, kako premostiti te težave. Predvsem zato, ker gre ta preobremenjenost na račun tistih, ki imajo pravico terjati sodno presojo, sodno varstvo. Naj vam dam primer Evropskega sodišča za človekove pravice, ki ima identične probleme, zaradi česar je bil sprejet 14. protokol k Evropski konvenciji o človekovih pravicah. Na nek način se je spremenila, če smem to konvencijo poimenovati kot ustavo s področja varstva človekovih pravic, je Evropa spremenila svojo ustavo, da bi Evropskemu sodišču omogočila, da lahko vzame v obravnavo tiste zadeve, ki so res pomembne. Pa niti to ni zadoščalo. In bomo zdaj ministri za pravosodje prihodnji teden v turškem Izmiru na ministrski konferenci iskali še nove možnosti. Nekatere nam niso všeč. Na primer to, da se razmišlja o tem, da bi se uvedlo plačevanje posebne sodne takse, ki naj bi delovala kot mehanizem odvračanja pritožnikov od obračanja na Evropsko sodišče. Hočem vam samo povedati, da je treba iskati rešitve, da ne moremo biti zadovoljni s tem stanjem, in da ta predlog, ki ga je strokovna skupina še nadgradila s pomembnima dvema dopolniloma, ki omogočata zelo jasne kriterije, ki jih povzdignemo na nivo ustave, pod katerimi pogoji Ustavno sodišče vzame zadevo. To je torej tisto, kar je smiselno, da Slovenija sprejme, če želimo res storiti nekaj za naše državljanke in državljane v smislu izboljšanja pravne varnosti v državi. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Darja Lavtižar Bebler. Pripravi naj se Franc Bogovič.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Vsakomur v Državnem zboru je jasno, da brez ustrezne dvotretjinske podpore vseh poslancev Državnega zbora ni mogoče začeti postopka za spremembo ustave. Seveda se zastavlja tudi vprašanje, na kakšni osnovi se bodo tisti, ki bodo odrekli to podporo, odločili. Prepričana sem, tudi če se ne strinjajo s takšnim začetkom postopka za spremembo ustave, je edino prav, da se odločijo odgovorno za takšno nepodporo tem spremembam. Danes je priložnost poudariti tudi to, da ko govorimo o spremembah ustave v teh členih, ki se nanašajo na pristojnosti, položaj in vlogo Ustavnega sodišča v našem ustavnem redu, da gre za spremembe, ki so neideološke narave. In zaradi tega bi res tudi po moje morali imeti pred očmi predvsem cilje, ki jih s takšnimi spremembami zasledujemo, in učinke takšnih, upajmo, vendarle doseženih sprememb ustave na uveljavitev pravne države in tudi na izboljšan tovrsten položaj slehernega državljana in državljanke v državi. Uvodoma je bilo tudi rečeno, da smo sicer aprila 2008, ko je predstavil svoje predloge za tovrstne spremembe Državnemu zboru predsednik republike dr. Danilo Türk, čeprav smo menili, da so te ustavne spremembe potrebne, da smo takrat tudi s spremembo Zakona o Ustavnem sodišču in z drugimi ukrepi položaj, ki zadeva Ustavno sodišče glede njegove preobremenjenosti in drugih problemov, bistveno spremenili. Vendar pa naj spomnim, da so vse strokovne komisije, ki so na tem področju doslej delovale, ugotovile, da se pa resnih sprememb in izboljšav na tem področju brez ustavnih sprememb ne da doseči. In o tem pravzaprav danes govorimo. Ali želimo doseči tovrstne spremembe, in če jih, potem moramo v ta namen pač ustavo spremeniti. Leta 2008, kot sem omenila, je dr. Danilo Türk, predsednik republike, nagovoril Državni zbor in predlagal, da se začne postopek za spremembo ustave v odnosu do položaja, vloge in pristojnosti Ustavnega sodišča, in je svoj predlog takrat strnil v šest točk. Prvič. Predlagal je, da naj Ustavno sodišče preneha s presojo glede ustavnosti in zakonitosti podzakonskih predpisov. Drugič. Ustavno sodišče naj preneha z odločanjem o sporih glede pristojnosti med sodišči in drugimi državnimi organi. Tretjič. Vlaganje pobude za oceno ustavnosti zakona naj se omeji na tiste primere, ko pravna ali fizična oseba nima možnosti vložiti ustavne pritožbe za varstvo ustavnih pravic. Četrtič. Ustavnemu sodišču naj se zagotovi možnost, da prosto odloči o tem, katero ustavno pritožbo bo glede na njen pomen za pravni red in varstvo ustavnih pravic prejelo v obravnavo, ne da bi se moralo formalno opredeljevati do vseh vloženih ustavnih pritožb, o čemer je ravnokar tudi minister gospod Zalar govoril. Petič. V ustavi naj se določi da Ustavno sodišče lahko o manj pomembnih stvareh odloča v ožjih senatih in se s tem doseže tudi racionalna udeležba ustavnih sodnikov pri odločanju. In šestič. Spremeni naj se sistem volitev ustavnih sodnikov. Vi se sami dobro spomnite, da smo zelo pogosto ob priložnostih, ko je Državni zbor volil ustavne sodnike, vedno sprožali tudi zaskrbljenost oziroma pripombe na to, kako poteka izvolitev ustavnih sodnikov in da je takšen sistem neprimeren. Tudi v posebnem mnenju je tudi strokovna skupina, ustanovljena pri Ustavni komisiji, teh šest točk dodobra še dodatno razdelala in predlagala še nekaj dodatnih predlogov ali še bolj preciziranih določb. Vse to je po mojem mnenju nesporno zadostna podlaga in podkrepitev dejanske nujnosti, da ustavo v teh členih spremenimo. Racionalizacija pristojnosti Ustavnega sodišča, zožitev kroga predlagateljev in osredotočenje Ustavnega sodišča na tiste presoje, ki imajo res relevanten pomen za pravni red in varstvo ustavnih pravic, so nujni pogoji za to, da bi dosegli večjo učinkovitost Ustavnega sodišča in da bi s tem nadgradili pravno državo in načelo vladavine prava, o katerem v zadnjem obdobju v naši državi zelo veliko govorimo. In zdaj imamo priložnost, da nekaj k temu tudi prispevamo. V tej zvezi seveda ni odveč omeniti tudi potrebe, da bi se sam Državni zbor hitreje in ustrezneje odzival na odločbe Ustavnega sodišča, kadar se te nanašajo na ustavnost oziroma neustavnost posameznih zakonov. Zavedam se zahtevnosti slehernega poseganja v ustavno materijo, zavedam se, da je potrebna vsa previdnost pri teh posegih, toda podpiram, da se vsaj začne postopek za spremembo ustavo. Tudi v drugih državah, bilo je tudi že omenjeno, se soočajo s preobremenjenostjo ustavnih sodišč in iščejo ustreznejše rešitve. Omenjen je bil tudi protokol 14 k Evropski konvenciji o človekovih pravicah, ki uveljavlja določene podobne spremembe, kot jih zdaj predlagamo mi v teh predlogih. In prav je, da damo vsaj priložnost vsem tistim, ki bi hoteli dejavno prispevati k pripravi teh sprememb in da danes podpremo predlog, da se vendarle postopek za začetek spremembe ustave začne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Bogovič. [[Ga ni.]] Matjaž Zanoškar. [[Ne.]] . Silven Majhenič se ne bo prijavil. Besedo ima mag. Branko Grims, pripravi naj se Franci Kek.
Hvala za besedo. Vsem prav lep pozdrav! Najprej moram reči, da me zelo veselijo uvodne besede ministra Zalarja, ki je dejal, da v teh razmerah ne gre podpore nobeni stvari več povezovati s podporo Vladi, ki je ni, kar razumem kot izraz vladnega spoznanja, da ne Vlada sama in ne njena koalicija resnično ne zaslužita prav nobene podpore več. In glede na učinke njihove dveinpolletne vladavine, moram reči, da se s tem res iskreno strinjam. Žal mi je samo, da temu spoznanju ne sledijo potem tudi načelna dejanja – tako kot pri njegovi ministrski kolegici včeraj. Vsekakor bi bila dobrodošla. Ko gre pa za vprašanje Ustavnega sodišča, pa imam občutek, da gledamo ponovitev filma Sviščev dan Ustavnega sodišča v tem parlamentu. Namreč, tisti, ki ste gledali film Sviščev dan, Groundhog day, veste, da je bil zaplet v tem, da se je točno eno in isto dogajanje začelo ponavljati vedno znova in znova in znova. In razprava, ki smo ji danes priča, o položaju, o vlogi in o ciljih aktualne ureditve, ko gre za Ustavno sodišče, ter predlaganih spremembah, je točna ista, kot je bila, ampak do pičice ista, kot je bila razprava, ko se je oblikovala nova slovenska ustava in se je prav tako odprlo vprašanje vloge, namena in ciljev, ki naj bi jih imelo Ustavno sodišče v ustavnem redu države Slovenije. Vsi, ki ste bili v taki ali drugačnih vlogi takrat pri soustvarjanju končnega besedila slovenske ustave v Državnem zboru zraven, veste, da so se pojavili isti argumenti. In ne boste verjeli, celo zagovorniki posamezne rešitve so bili, politično gledano, isti kot danes. Tudi takrat je tranzicijska levica zagovarjala, da bi morali Ustavnemu sodišču dovoliti, da ima popolnoma prosto presojo, katere zadeve sploh obravnava in katere ne. Medtem ko je bil večinski del takratnega parlamenta, to se pravi koalicija Demos, ki je osamosvojila Slovenijo, na nasprotni poziciji in je zagovarjal stališče, ki ga danes zagovarjam tudi sam. To pa je, da v teh razmerah, ki smo jim, žal, še vedno po 20 letih priča, naj bo Ustavno sodišče tisti najvišji varuh človekovih pravic, ki mora biti dosegljiv vsem. Tudi izkušnje zadnjih 20 let potrjujejo pravilnost te odločitve, da se omogoči vsakomur, da poišče pravico na Ustavnem sodišču, če oceni, da so mu kršene človekove pravice ali da gre za protiustavnost posameznega predpisa oziroma akta, ki zadeva njegove neposredne pravice. Ustavno sodišče je v tem obdobju velikokrat dejansko reševalo čast slovenskega pravosodja, ki je včasih sprejemalo, če sem silno diplomatski, milo rečeno, čudne odločitve. Naj spomnim samo, kot primer navajam, tisto, ki je res taka, da jo je vredno omeniti ob 20-letnici slovenske osamosvojitve, ko je celjsko sodišče pred leti presodilo, da ni moglo priti do kršitve človekovih pravic s strani oficirjev JLA, ki so sicer dokazano ugrabili in pretepli nekaj civilistov na celjskem območju, in jih s to obrazložitvijo oprostilo, ker,citiram: "JLA do oktobra 1991 ni bila Sloveniji sovražna vojska". Zanimiva sodba, boste priznali. Na srečo je Ustavno sodišče kar nekajkrat v minulih 20 letih v svojih sodbah zelo jasno opredelilo, kdo je bil agresor na Slovenijo, kakšen je bil značaj agresije, da je šlo za poskus okupacije, in da prejšnji sistem, ki se je s tem poskušal ohraniti, ni bil demokratičen. O tem obstaja več precedenčnih odločb Ustavnega sodišča, zelo dobro utemeljenih in z obširno obrazložitvijo. S tem je bila pravzaprav čast slovenskega pravosodja rešena. Po drugi strani pa za tiste, ki so poiskali pomoč oziroma sodno varstvo na Ustavnem sodišču, so bile samo na ta način omogočene sploh dejanske zaščite njihovih pravic. Verjamem, da je Ustavno sodišče zasuto z delom, ampak to je na nek način tudi odraz slabega stanja v slovenskem pravosodju. In tega ni mogoče sedaj reševati tako, da še zadnjo delujočo varovalko izklopiš oziroma jo zelo relativiziraš, jo narediš marsikomu praktično nedosegljivo. Zaradi tega tega predloga ne podpiramo. Najprej je treba urediti razmere v slovenskem pravosodju, da bo po učinkovitosti in po sodni politiki postalo primerljivo z drugimi demokratičnimi državami Evropske unije, potem bi šele veljalo pogledati, ali bi kakorkoli ureditev Ustavnega sodišča prilagodili tem novim razmeram. Do takrat pa je bolje za stanje človekovih pravic v Sloveniji, za stanje na področju pravnega varstva, posameznikov, skupin in pravnih oseb, da ostane ureditev taka, kot je, da vsakdo, ki so mu bodisi kršene človekove pravice, bodisi je žrtev neustreznega očitno protiustavnega akta ima možnost, da poišče pravico tudi na Ustavnem sodišču. Ustavno sodišče pa s tem ostaja v polni vlogi kot zaščitnik človekovih pravic in najvišji negativni zakonodajalec, torej tisti, ki odloča, kaj v pravnem redu Republike Slovenije ni skladno z ustavo, še naprej.
Hvala lepa. Franci Kek. [[Ga ni.]] Sara Viler. [[Je ni.]] Mag. Franc Žnidaršič. [[Ga ni.]] Vito Rožej. [[Ne.]] Jožef Jerovšek. [[Ne.]] Anton Urh. [[Ne.]] Borut Sajovic, želite razpravljati? Pripravi naj se Zmago Jelinčič Plemeniti. [[Ga ni.]] Borut Sajovic, izvolite.
Hvala lepa. Bistveno bolj pomembno za to državo je, ne, kaj si misli svizec ali pa kaj bo on porekel, ampak kaj bodo imeli od te zgodbe ljudje in kako bomo razmerje na področju zakonodaje z ustavo urejali. Zato na vsak način, podpiram razmišljanja in pa prizadevanja stroke, da končno pridemo do tega, da naredimo selekcijo, spremenimo te tri ključne člene in naredimo Ustavno sodišče operativno, da bo lahko hitro odločalo o konkretnih, predvsem pa za državo pomembnih stvareh. In tudi ta trenutek ta debata, ker gre za minimalne spremembe Ustave, kaže na to, da je v tej državi nekaterim še kako v političnem interesu, da na niti pri eni ključni točki, kjer bi se morali vsi strinjati, ne pridemo niti za korak naprej. To področje kaže na eni strani na zrelost koalicije, ki se trudi, da bi področje, ki ni dobro urejeno, izboljšali, nadgradili, in pa na prizadevanja tistih drugih, ki jih po večini tudi ni v dvorani, svojih glasov za dobro rešitev pa ne želijo prispevati in iz kratkoročnih političnih ciljev in razlogov nasprotujejo odločitvi, ki je še kako v korist Sloveniji kot državi, kot celoti, še bolj pa tudi posameznim državljankam in pa državljanom. Če Ustavno sodišče ne bo zatrpano in preobremenjeno z zadevami, ki niso velikega pomena, in če bomo to jasno stališče dali tudi državljankam in državljanom, potem bodo tudi oni vzeli na znanje, da morajo pravico in resnico poiskati na drugih instancah. To bo na eni strani pomenilo dodatni pritisk na boljše delo drugih sodnih stopnic in na Ustavnem sodišču bomo odločali res o tistem, o čemur se tam odloča. Je pa potem pomembna in pa velika vloga v nadaljevanju tudi za nas v Državnem zboru. Seveda imamo tudi mi pravico v določenih členih si ustavo razlagati po svoje in to upoštevati pri svojih odločitvah. Ustavno sodišče kot vrhovno pravno avtoriteto pa bomo s tem samo okrepili in zato ustavne spremembe podpiram. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Zmago Jelinčič Plemeniti. [[Ga ni.]] Franc Jurša. [[Ga ni.]] Alojz Potočnik. [[Ga ni.]] Tadej Slapnik. [[Ne.]] Jože Tanko. [[Ga ni.]] Vili Trofenik. [[Ga ni.]] Anton Anderlič. [[Ne.]] Alojz Posedel. [[Ga ni.]] France Cukjati. [[Ne.]] Miran Potrč.
Hvala lepa. Skrbno sem poslušal argumentacijo opozicije za njihovo oceno predlaganih sprememb Ustave, ki bi razbremenile pristojnosti in možnosti odločanja Ustavnega sodišča, vendar ne na škodo niti človekovih pravic niti varstva ustavnosti in zakonitosti, ampak moram priznati, da kakšnih posebnih argumentov nisem slišal. Postavljeno je bilo vprašanje, ali je razbremenitev že zadosten cilj za pripravo spremembe Ustave. Jaz mislim, da je, ker posledica razbremenitve je večja kvaliteta, posledica razbremenitve je bolj pravočasno odločanje. In to sta najbrž dva cilja, ki sta tudi pri Ustavnem sodišču pomembna, če jih tako poudarjamo – upravičeno, ko govorimo o kritiki dela rednega sodstva. Rečeno je bilo, da ni več v vseh primerih mogoče predlagati presoje Ustavnega sodišča in da so zelo omejeni primeri, ko je to mogoče. To, gospe in gospodje, je daleč od resnice. Zožen je krog subjektov, ki lahko zahtevajo presojo in v katerih Ustavno sodišče nima možnosti samo reči, bomo ali ne bomo presojali, medtem ko je krog tistih, ki lahko predlagajo pobudo, o kateri Ustavno sodišče odloča, ostal nespremenjen. Vsaka državljanka in vsak državljan ima to pravico, Ustavno sodišče pa presoja, ali bo postopek vzelo v obravnavo ali ne, enako kot je v veljavni ustavni ureditvi, s to razliko, da je predlagateljev nekaj manj, po mojem pa so vsi bistveni zajeti. Zato ustvarjati mit samemu sebi ali pa javnosti, da bi se možnost pristopa do Ustavnega sodišča z amandmaji zmanjševala, ni res, ni res, ne bi se zmanjševala. Tudi ni res, da niso določeni kriteriji, po katerih bi Ustavno sodišče ocenjevalo, kdaj bo takšno pobudo vzelo v obravnavo. Iti mora za resno ustavnopravno vprašanje, iti mora za resen problem, ki ga povzroča ta rešitev posamezniku, pa še v tem primeru lahko manjšina, določena bo z Zakonom o Ustavnem sodišču, presodi, da je treba primer obravnavati, da se ne bi dogajalo, da ga večina izloča. Tako na tej točki nisem našel nobenega argumenta, ki so ga navajali nasprotniki predlagane spremembe. Rešitev naj bi bila v kadrovski okrepitvi. Prav gotovo je strokovno delo v Ustavnem sodišču kot tudi na rednih sodiščih pomembno, vendar problema ne more rešiti, odločajo ustavni sodniki. Imamo jih 9, prav je, da odločajo oni, vendar strokovne podlage morajo biti dobro pripravljene. Če bi vse reducirali na to, da bo namesto ustavnih sodnikov več stvari reševala strokovna služba, svetovalci v Ustavnem sodišču, potem moram reči, da bi jaz takšnemu predlogu nasprotoval. Potem to ni odločanje ustavnih sodnikov kot najvišje ištance, ki jim vsaj praviloma, razen izjemoma kdaj, ne samo štejemo, da jih moramo spoštovati, ampak jim tudi vsebinsko verjamemo, pravim, razen izjemoma kdaj, kar je pa normalno, ker ne morejo o vsaki stvari vedno vsi imeti enako mnenje. Po mnenju nekaterih je treba najprej urediti razmere v pravosodju, potem pride na vrsto Ustavno sodišče. Gospe in gospodje, prvič je pravosodje veliko, veliko večji, zahtevnejši, medsebojno soodvisen in povezan kompleks, ki ga enostavno z eno ustavno spremembo ali pa tudi spremembo zakonodaje ni mogoče rešiti. Vlada enako kot prejšnja, in o prejšnji smo bili kdaj pa kdaj kritični, do te smo manj kritični, predlaga praktično vsakih nekaj mesecev spremembe in dopolnitve procesne in materialne zakonodaje, povezane s tožilstvom, sodiščem in podobno, z željo, da bi olajšala odločanje, povečala kvaliteto in odgovornost sodišča. Deloma nam uspeva, v mnogo čem nam ne uspeva, ampak na položaju Ustavnega sodišča bi lahko s temi predlaganimi spremembami dosegli veliko. Zato povem sam zase, najbrž bo opozicija temu nasprotovala, da ne najdem enega samega resnega argumenta razen "mi smo proti temu". Tudi to je stališče, vendar priznajte, da je potem vsaj na tej točki vaše kritika, da koalicija ni pripravljena sprejeti dobrih opozicijskih predlogov, neupravičena. Tudi vi v tem primeru, pa ponavljam tudi jaz za ministrom, ki je rekel, da ne gre za politično vprašanje, ampak za položaj Ustavnega sodišča in možnost urediti, da bi se ustavnost in zakonitost bolje uresničevala. Tudi vi priznajte, da tega enostavno niste pripravljeni sprejeti, in to iz izrazito političnih razlogov. Ker čakate, da boste lahko z novo, z ustavo druge republike uredili vse v Sloveniji. Saj najbrž sami sebi ne verjamete, dajte še enkrat premisliti in omogočite, da se vsaj na področju Ustavnega sodišča, ki je pomembno, ne zadeva pa ta predlog v ostale elemente sistema, začnejo problemi reševati. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima minister za pravosodje Aleš Zalar. Prosim, gospod minister.
Hvala lepa, gospod predsednik. Rad bi pravzaprav nadaljeval tam, kjer je spoštovani gospod Potrč zaključil, ko je govoril na primer o urejanju razmer v pravosodju na sploh, kar naj bi bila prva domača naloga, in potem šele morda izboljšanje razmer, kolikor se to nanaša na pristojnosti Ustavnega sodišča. Rad bi vas nekaj spomnil. Kdo pa je v Sloveniji največ naredil za spoštovanje ustavnosti in varstva človekovih pravic v sodnih postopkih? Ustavno sodišče, gospe in gospodje! Ustavno sodišče v prejšnjih sestavah je tukaj trasiralo pot. Še pred 20 leti ste zelo težko našli sodbo rednega sodišča, v kateri se je v okviru argumentacije uporabljala tudi ustava ali pa judikatura Ustavnega sodišča. Zelo redke so bile take sodbe. Ustavno sodišče je tisto, ki je tukaj izboljšalo kakovost presoje rednih sodišč. Dajmo sedaj Ustavnemu sodišču možnost, da nadaljuje s tem poslanstvom. Nadaljuje pa s tem, da poveča kakovost lastnih presoj in argumentacij in hkrati poveča hitrost odločanja o tistih zadevah, ki si zaslužijo presojo Ustavnega sodišča, ker odpirajo pomembna ustavna vprašanja oziroma ker lahko povzročijo občutne škodljive posledice za ustavnega pritožnika. Za to gre pravzaprav. Mi imamo primer dobre prakse, ki jo je razvilo Ustavno sodišče samo prav glede tega vprašanja, kako lahko Ustavno sodišče spodbudi redno sodstvo, da gre naprej, da spodbudi pravni napredek in pravni razvoj. Tukaj gredo nedvoumno največje zasluge vsem dosedanjim sestavam Ustavnega sodišča. Ko sem ravno pri sestavi Ustavnega sodišča, spoštovani gospe poslanke in poslanci, kaj pa se nam dogaja že nekaj časa v zvezi z Ustavnim sodiščem? Težave imamo pri pridobivanju kandidatov, ki bi jih sploh zanimalo opravljati poklic oziroma funkcijo ustavnega sodnika in ki izpolnjujejo vse zakonske kriterije, torej da so ugledni pravni strokovnjaki. Zakaj imamo to težavo? Spomnite se, zakaj je odstopil eden od bivših ustavnih sodnikov, ugleden pravni strokovnjak s področja ustavnega prava. Kaj je povedal takrat, ko je pojasnil svoj odstop? Napovedal je to, kar se nam sedaj dogaja, ker nič ne naredimo za to, da bi izboljšali, okrepili avtoriteto Ustavnega sodišča, ta pa je močno povezana s tem, da se Ustavno sodišče ukvarja s tistim, kar je res ustavnopravno relevantno, ne pa, da obravnava tisoč 400 in več zadev letno, ki si ustavnosodne presoje ne zaslužijo, in iz tega izvzame 50 takih, ki so sprejete v obravnavo, ko gre za ustavne pritožbe. Za to gre. Treba je pri vprašanju, ali bomo tukaj naredili korak naprej ali ne, gledati nekaj let naprej, kakšen nivo ustavnosodnega varstva sploh hočemo in kaj želimo, da Ustavno sodišče naredi v razmerju do rednega sodstva. Zato se mi zdi, da zamujamo to priložnost in da jo bomo, če tukaj ne bo možnosti nadaljevati s postopkom, zamudili za lep čas. In v tem delu bodo pa državljanke in državljani, tisti, ki že danes iščejo sodno varstvo, pa tisti, ki bodo jutrišnji potencialni pritožniki ali pobudniki, upravičeno lahko imeli kritičen odnos do tistih, ki sprejemamo ali pa sprejemate odločitev o tem, kako zagotoviti večji nivo pravne varnosti v tej državi. Zaradi tega zaključujem to svojo razpravo s ponovnim pozivom, vzemite si čas za premislek, odprite vrata tej pobudi, temu predlogu in omogočite, da naše ustavno sodišče dejansko zaživi, če lahko tako rečem, s polnimi pljuči, ko gre za vprašanja varstva ustavnosti in zakonitosti in varstva človekovih pravic. Hvala.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ugotavljam, da ne. zaključujem razpravo. O Predlogu za začetek postopka za spremembe 160., 161. in 162. člena Ustave RS z osnutkom Ustavnega zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, v sredo, 20. 4. 2011, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O DAVČNI SLUŽBI V OKVIRU SKRAJŠANEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade. Mateja Vraničar, državna sekretarka na Ministrstvu za finance, izvolite.
Spoštovani gospod predsednik, gospe in gospodje poslanci! Zakon o davčni službi ureja organizacijo službe in njena pooblastila ter davčni register. Sprejetje novele zakona narekuje potreba po spremembi nekaterih rešitev, in sicer na podlagi spoznanj glede izvajanja dosedanjega sistema in uporabe zakona v praksi, pridobljenih izkušenj in ugotovljenih pomanjkljivosti. Tako je že zaradi prej uveljavljenih sprememb postala nepotrebna določba, ki daje Davčni upravi pooblastilo za poveritev izterjave terjatev države in lokalnih skupnosti, tistih terjatev samo, ki niso davki, izvršiteljem. S predlogom zakona se določene naloge, ki jih v skladu z veljavnim zakonom opravljajo davčni uradi, prenašajo v pristojnost generalnega davčnega urada, v okviru katerega bo oblikovana posebna uprava za računovodstvo in finance. Le-ta bo odgovorna za računovodske in finančne naloge s področja pobiranja davkov, ki vključujejo tudi izvršbo in vračilo preveč plačanih davkov, nekatere naloge pred uvedbo davčne izvršbe, prav tako bo izvajala nadzor nad delom davčnih uradov v zvezi s tistimi nalogami izvršbe, ki ostanejo še vedno na ravni uradov, ter skrbela za enotno in celovito izvajanje sprejete strategije na področju davčne izvršbe. V tem kontekstu bo dajala navodila in usmeritve za delo ter odločala v davčnem postopku na prvi stopnji, to je ugotavljala zastaranje pravice do vračila preveč plačanega davka in odpis davka na tej podlagi, zastaranje pravice do izterjave davka zaradi poteka absolutnega zastaralnega roka in odpis davka na tej podlagi ter odločala o obročnem plačilu davka na podlagi Zakona o davčnem postopku. Nadalje se dopolnjujejo pooblastila davčnega inšpektorja, tako da bo omogočeno pregledovanje podatkov v elektronski obliki ali zahtevati izdelavo kopije. Če zavezanec ne bo izdelal kopije, bo lahko inšpektor sam kopiral določene podatke. Pregledovanje in kopiranje teh podatkov se nanaša le na podatke, ki se nanašajo na opravljanje dejavnosti in pridobivanje prihodkov, ne pa na vse podatke v elektronski obliki, s katerimi razpolaga zavezanec za davek. Nadalje, črta se določba, ki določa, da davčni organ zavezance obvešča o stanju njihovih terjatev in obveznosti do davkov na dan 31. avgusta. Ta ureditev je postala nepotrebna, odkar Davčna uprava od maja 2010 dalje omogoča novo spletno storitev, s katero lahko zavezanci ob uporabi kvalificiranega digitalnega potrdila preverijo svoje trenutno stanje terjatev in obveznosti do davkov in zato predlagamo ukinitev pošiljanja pisnih obvestil zavezancem. Po veljavni ureditvi sta lahko dva davčna urada krajevno pristojna za davčnega zavezanca, fizično osebo, ki je hkrati tudi samostojni podjetnik. En urad je pristojen zanj kot za fizično osebo, glede na prebivališče, drug urad pa glede na sedež opravljanja dejavnosti. Za večjo ekonomičnost postopkov, preglednost in celovito obravnavo davčnega zavezanca predlagamo, da je davčni urad, pri katerem je davčni zavezanec kot fizična oseba vpisan v davčni register, pristojen za davčnega zavezanca v celoti. In ne nazadnje, uredi se spregled strokovnega izpita za izterjevalca, ki je v veljavnem zakonu o davčni službi določen kot pogoj za zasedbo delovnega mesta. Določi se prehodno obdobje, v katerem bodo možne premestitve na takšno delovno mesto, ne da bi oseba izpolnjevala pogoj posebnega strokovnega izpita. Morali pa ga bodo opraviti najkasneje v enem letu od imenovanja na to delovno mesto. Določba je povezana z oblikovanjem uprave za računovodstvo in finance in tako sproščene kadre zaradi te reorganizacije je treba prekvalificirati in jim omogočiti ustrezno delovanje tudi naprej. Spoštovani poslanke in poslanci, predlagam, da predlog zakona podprete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za finance in monetarno politiko, kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku gospodu Bogdanu Čepiču.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi, spoštovana državna sekretarka! Odbor je kot matično delovno telo predlog zakona obravnaval na 26. seji 6. 4. 2011. Posredovano mu je bilo mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki je podala uvodno opozorilo glede nedoslednega nadomeščanja pojma "davčni prekršek" s pojmom "prekršek", in konkretne pripombe k 2., 7. in 8. členu predlaganega zakona. Koalicijske poslanske skupine so vložile amandma k 7., 8. in 9. členu. Odboru je bilo kot dodano gradivo posredovano mnenje Komisije Državnega sveta za gospodarstvo, obrt, turizem in finance, ki predloženi zakon tudi podpira. Odboru so bili posredovani tudi predlogi za amandmaje odbora k vloženim amandmajem koalicijskih poslanskih skupin k 7., 8. in 9. členu, ki jih je pripravilo Ministrstvo za finance. V dodatni predstavitvi mnenja Zakonodajno-pravne službe je njena predstavnica poudarila, da ne glede na vložene amandmaje ostaja aktualna pripombe k 7. členu glede umestitve materialne določbe med prehodne določbe zakona. Odprto ostaja tudi vprašanje vračila preveč plačanega davka skupaj z obrestmi. V razpravi o posameznih predlaganih rešitvah in vloženih amandmajih so člani odbora največ pozornosti namenili določbam 7. člena in vloženemu amandmaju koalicijskih poslanskih skupin k temu členu. Ker se ta člen uporablja za osebe, ki se jih premesti na delovno mesto izterjevalca do določenega roka, na podlagi predloga za amandma odbora, ki ga je pripravilo Ministrstvo za finance, bi bilo to do 1. oktobra 2011, je bilo zastavljeno vprašanje, ali gre ob tako predlaganih rešitvah za povečanje učinkovitosti izterjave in za reševanje nastalih tehnoloških viškov, pa tudi vprašanje glede vpliva te ureditve na število zaposlenih. V zvezi s tem je bilo v razpravi sicer poudarjeno, da davčna služba zahteva kvalitetnejšo kadrovsko strukturo, zaradi česar zgolj premeščanje zaposlenih verjetno ne bo prispevalo k realizaciji cilja večje učinkovitosti Davčne uprave. Državna sekretarka na Ministrstvu za finance je ob tem opozorila na razloge, ki so predlagatelja vodili k takšnim rešitvam, in poudarila njihovo začasnost. Za kratko obdobje se zagotavlja možnost premestitve na delovno mesto izterjevalca tudi v primeru, da zaposleni ne izpolnjuje pogoja, da ima opravljen poseben strokovni izpit za izterjevalca. Gre za izjemno rešitev po ustanovitvi uprave za računovodstvo in finance in ne za generalni ukrep. Zato je bojazen glede premeščanja nepotrebnih kadrov kot tehnoloških viškov odveč. Premestitev bo dejansko uporabljena predvsem v primerih tistih oseb, ki so doslej vodile oddelke oziroma sektorje za izterjavo po posameznih davčnih uradih. Zaradi reorganizacije potrebe po tovrstnih sektorjih ne bo več, te osebe pa lahko opravljajo naloge izterjevalcev. Vendar pa po mnenju predlagatelja zakona zaradi upoštevanja načela enake obravnave vseh zaposlenih v okviru Davčne uprave te zakonske določbe ni možno oblikovati tako, da bi jo omejili samo na te osebe, temveč je treba enake pogoje za premestitev v tem kratkem prehodnem obdobju zagotoviti vsem zaposlenim na Davčni upravi. V tem delu zato tudi ni bilo mogoče slediti predlogu Zakonodajno-pravne službe, da bi to zakonsko določbo na nek način zamenjali. Zastavljeno je bilo tudi vprašanje o prihodnjem delovanju davčnih uradov na področju odlogov, odpisov in izterjav zaradi predvidene centralizacije računovodskih in finančnih nalog v okviru uprave za računovodstvo in finance oziroma o predvidenem prihodnjem kontaktiranju zavezancev z uradi in pa vprašanje, ali bo takšen centralizem, ki ga je sicer mogoče oceniti kot pozitivno rešitev, kaj pripomogel k skrajšanju sedaj nerealno dolgih rokov za vračilo nekaterih preplačanih obveznosti, na primer sodnih taks. Odgovor na zastavljena vprašanja je podala generalna direktorica Davčne uprave Republike Slovenije in ob tem med drugim poudarila, da se aktivnost davčnih uradov ne spreminja. Še vedno bodo odločali o odlogih, odpisih in izterjavah. Nova uprava pa bo prvič po 20 letih spremljala delo davčnih uradov iz enega centra in od tod tudi ocena o pričakovanem povečanju učinkovitosti izterjav. Do leta 2013 bo informacijski sistem spremenjen in poslovni proces drugače organiziran, da bo odmerni postopek boljši, predvsem krajši, in bo mogoče ugotoviti dejanski prihranek časa in ljudi. Odbor je v nadaljevanju sprejel amandmaje k amandmajem koalicijskih poslanskih skupin k 7., 8. in 9. členu. Odbor je v okviru opredelitve do vloženih amandmajev sprejel vse amandmaje koalicijskih poslanskih skupin. Sprejeti amandmaji so vključeni v dopolnjeni predlog zakona, ki je sestavni del poročila odbora, in ste ga dobili.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališča poslanskih skupin. Gospod Bogdan Čepič, imate ponovno besedo v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Delovanje davčne službe predvsem pa nadzora nad davki in njihovim plačilom je naloga vsake finančne politike in države, ki usmerja davčno in finančno politiko. Pošteno določanje davčnih bremen in še posebej pošteno plačevanje le-teh, in to od vseh, ki so davčni zavezanci, je cilj vsake vlade oziroma države. Takšna obremenitev davčnih zavezancev je pravična, z doslednim pobiranjem davkov od vseh zavezancev pa bomo dosegli tudi to, da bo davčno breme porazdeljeno pravično in enakomerno. Zaradi določenih anomalij, ki se pojavljajo, Vlada s predlogom zakona določene naloge, ki jih v skladu z veljavnim zakonom o davčni službi opravljajo sedaj davčni uradi, prenaša v pristojnost generalnega davčnega urada. Predvideva se namreč oblikovanje notranje organizacijske enote generalnega davčnega urada, in sicer uprave za računovodstvo in finance. Uredba o notranji organizaciji, sistematizaciji delovnih mest in nazivih v organih javne uprave in pravosodnih organih Dursu omogoča oblikovanje uprave v okviru generalnega davčnega urada za izvajanje nalog na širšem zaokroženem delovnem področju. Uprava za računovodstvo in finance bo oblikovana v okviru sprememb akta o notranji sistematizaciji in organizaciji delovnih mest v Dursu. Uprava za računovodstvo in finance bo izvajala naloge, ki se s predlogom zakona prenašajo s pristojnosti davčnih uradov v pristojnost generalnega davčnega urada. Nekatere naloge, ki so bile sedaj v pristojnosti davčnih uradov, bodo sedaj centralizirane v generalnem davčnem uradu, s tem da bodo pa kontakti z davčnimi zavezanci ostali na področju davčnih uradov, tako kot je to sedaj. Gre predvsem za centralizacijo določenih podatkov davčnih zavezancev. Uprava za računovodstvo in finance bo opravljala računovodske in finančne naloge s področja pobiranja davkov, ki vključujejo tudi izvedbo vračil preveč plačanih davkov, nekatere naloge pred uvedbo davčne izvršbe, na primer telefonsko in pisno opominjanje davčnih zavezancev in priprava podatkov za davčno izvršbo, prav tako bo izvajala nadzor nad delom davčnih uradov v zvezi z davčno izvršbo, skrbela za enotno, celovito izvajanje sprejetih strategij na področju davčne izvršbe in dajala navodila in usmeritve za delo ter odločala o davčnem postopku na prvi stopnji, to je ugotavljala zastaranje pravic do vračila preveč plačanega davka in odpis davka na tej podlagi, zastaranje pravic do izterjave davka zaradi poteka absolutnega zastaralnega roka in odpis davka na tej podlagi in odločanje o obročnem plačilu davka na podlagi drugega odstavka 103. člena zakona o davčnem postopku. Davčna politika se bo torej poenotila in bo vodena centralno, čeprav bo del nalog še vedno opravljal davčni urad. Naloge, ki se zaradi nepovezanih informacijskih sistemov ponavljajo na različnih lokacijah, torej davčnih uradih, se bodo v upravi za računovodstvo in finance z novim prenovljenim informacijskim sistemom izvajale na enem mestu, zato ne bo več podvajanj nalog. S centralizacijo računovodskih in finančnih nalog bo zagotovljena celovitost knjigovodskih evidenc, s knjigovodskimi evidencami se z vidika davčne obravnave zagotavljajo podatki o davčnih obveznostih, plačilih, vračilih in dolgovih davčnega zavezanca. Ti podatki so pomembni za izvajanje izterjave davčnega nadzora, načrtovanje in spremljanje javnofinančnih prihodkov in izvajanje proračuna. Zaradi vsega navedenega bo Poslanska skupina Socialnih demokratov podprla predlog sprememb in dopolnitev Zakona o davčni službi.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Rado Likar v imenu Poslanke skupine Slovenske demokratske stranke.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Predlog zakona bomo v Slovenski demokratski stranki podprli, saj želimo, da bi bila davčna uprava učinkovitejša predvsem in tudi na področju pobiranja in izterjave davkov. Davki so ključni proračunski vir in edino iz tega naslova lahko financiramo vse programe, ki jih v proračunu izvaja država. Seveda pa ni vse odvisno le od samega zakona, pomembni so tudi organiziranost službe, usposobljenost kadrov, opremljenost in strokovno vodenje davčne službe. Po navedbah predlagatelja spremembo zakona narekuje potreba po spremembi nekaterih rešitev, ki so posledica izkušenj pri izvajanju obstoječega zakona v praksi. Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o davčni službi prinaša kar nekaj novosti in rešitev, ki bodo po mnenju predlagatelja pripomogle k enotnejšemu in celovitejšemu opravljanju računovodskih in finančnih nalog v okviru generalnega davčnega urada. Tako se z novelo Zakona o davčni službi prenašajo računovodske in finančne naloge s področja pobiranja davkov na generalni davčni urad, predvideva se oblikovanje nove službe, to je uprave za računovodstvo in finance. Ob tem se pojavijo pomisleki glede na sam koncept organizacije in pristojnosti nove službe. Sektor računovodstvo bo po novem centraliziran, sektor izterjave pa bo še vedno domena posameznih davčnih uradov. Moč odločanja nad izterjavo davčnega dolga, odločanje o odlogih, odpisih, obročnem odplačilu, zastaranje dolga in tako naprej bodo imeli še vedno v svojih rokah pristojni na posameznih davčnih uradih in ne na ravni uprave za računovodstvo in finance. Šele praksa pa bo pokazala, ali takšna organizacija bodoče uprave za računovodstvo in finance predstavlja dejansko izboljšanje dela v davčni upravi in ali bodo sredstva za nov davčni informacijski sistem tudi racionalno uporabljena. Z novelo zakona se z davčnih uradov na generalni davčni urad prenaša tudi pristojnost izvajanja vračila preveč plačanih davkov. Kljub pripombi Zakonodajno-pravne službe o nejasnosti o tem, kdo je pristojen za vračilo pripadajočih obresti iz tega naslova, v predlogu zakona to vprašanje ostaja odprto. K učinkovitejšemu inšpekcijskemu nadzoru in preprečevanju davčnih utaj bo pripomogla tudi določba, ki daje pristojnost inšpektorju, da lahko pregleduje in kopira podatke, ki jih davčni zavezanec vodi v elektronskih poslovnih knjigah. Veljavna pooblastila davčnega inšpektorja danes več ne zadoščajo, saj v primeru računovodskih baz podatkov davčni inšpektor nima zakonske podlage, da bi lahko pregledoval podatke v elektronski obliki in zahteval izdelavo njihove kopije ter če zavezanec ne bi izdelal kopije, sam kopiral določene podatke. Z namenom racionalizacije novela zakona ukinja obveznost davčne uprave, da davčnim zavezancem enkrat letno pošilja obvestilo o knjigovodskem stanju terjatev in obveznosti, ker je po besedah predlagateljev večina takšnih, ki izkazujejo stanje nič. Seveda bi bilo v naši davčni službi treba še marsikaj postoriti, da bi bilo njeno delo boljše, učinkovitejše, predvsem pa pravičnejše. Morda pa bo podpora noveli zakona korak bližje tem ciljem.Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Alojzij Potočnik v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala. Spoštovani! Zakon o davčni službi, katerega spremembe in dopolnitve obravnavamo danes, je statusni predpis. Glede na turbulentne časa je bil zakon spreminjan relativno redko, enkrat v mandatu vsake vlade. Na tem kočljivem področju, tako izgleda, postopamo pazljivo. Predloženi zakon je bržčas tudi prvi znak, da je del projekta prenove davčnega informacijskega sistema davčne uprave pripravljen v takšni meri, da ga je moč s 1. oktobrom uporabiti v praksi. Tako bodo določene naloge, ki se zdaj opravljajo na območnih davčnih uradih, prenesene v pristojnost generalnega davčnega urada. Gre za združitev oziroma centralizacijo računovodskih in finančnih nalog, ki jih bo opravljala uprava za računovodstvo in finance. Konkretno obsega predvsem tisto delo pobiranja davkov, ki je povezano z davčno izvršbo, delno tudi s knjigovodstvom. Pri tem se seveda povsem legitimno postavlja vprašanja, o tem že moj predhodnik, o možnih negativnih učinkih centralizacije oziroma kako spremembe zadevajo davčne zavezance. V poslanski skupini menimo, da mora v času novih tehnologij delovati načelo, da potujejo podatki in ne ljudje, kar v tem primeru pomeni, da pričakujemo, predlagatelj pa tudi v svojih stališčih trdi, da so rešitve zavezancem naklonjene in jim bodo prihranile čas in stroške v postopkih. Pričakujemo tudi, da se bo zaradi enotnih evidenc izboljšalo upravljanje terjatev in obveznosti, povezanih z davki, da se bodo v okviru enotne obravnave vseh davčnih zavezancev pospešili postopki davčne izvršbe, z njim povezana plačila in možna vračila in ne nazadnje zmanjšal davčni dolg, predvsem tisti, ki nastane zaradi utajevanja ali namernega izogibanja plačilu davčnih obveznosti. Z utemeljenimi pričakovanji, ki sem jih pravkar izrazil, ne gre povsem vštric odstop od obveznosti davčnega organa, da enkrat letno zavezance obvesti o stanju njihovih obveznosti ali terjatev do davkov. Težave, s katerimi se je v zvezi s tem vprašanjem ubadala davčna administracija, od verodostojnosti evidenc do stroškov in nejevolje mnogih, ki so jih prejeli, je sicer moč razumeti, pa tudi da si podatke o stanju po novem lahko pridobi zavezanec kadarkoli sam. Za razvijanje davčne kulture, kamor spada tudi obveščenost o tem pomembnem stanju, pa to ni ohrabrujoče sporočilo. Vendarle pa je začetek prve faze prenove informacijskega sistema nujen in potreben. Poslanska skupina Zares bo predlog zato podprla. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Silven Majhenič v imenu Poslanske skupine SNS.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Zakon o davčni službi je trikrat doživel spremembe, pa vendar predlagatelj ugotavlja, da sprejetje predlagane novele opravičuje potrebo po nekaterih spremembah, ki so se v praksi pokazale za pomanjkljive. Predlagatelj pojasnjuje, da gre za manj zahtevne spremembe in dopolnitve, s čimer se v Slovenski nacionalni stranki ravno ne bi mogli strinjati. Gre za kar nekaj bistvenih poglavij, ki jih je predlagatelj zakona zapisal v šestih sklopih, ki se nanašajo na reorganizacijo davčne službe, na pooblastila davčnega inšpektorja, spremembo obveščanja o stanju terjatev in obveznosti iz naslova davkov, o krajevni pristojnosti in področju izterjav. Kot vidimo, gre za kar zajeten sklop poglavij, ki so bistvenega pomena in bi si predlog zakona zaslužil temeljito razpravo po rednem postopku. Želja po povečanju učinkovitosti na davčnem področju vodi predlagatelja k temu, da se poveča število izterjevalcev, in sicer na način, da se določene osebe premestijo na delovno mesto izterjevalca in se na tak način rešuje tudi tehnološki višek zaposlenih. Kot vidimo, ne gre ravno za racionalizacijo v davčni upravi, ampak se s tem premešča nestrokovni kader na manj zahtevna delovna mesta. Ponuja se delo osebam, ki še nimajo strokovnega izpita za opravljanje ponujenega delovnega mesta, vendar, kot se pojasnjuje, ga morajo pridobiti v kratkem roku. V Slovenski nacionalni stranki menimo, da bi morala biti zahteva definirana tako, da bi bil rok določen, vsekakor pa strokovni izpit opravljen še pred nastopom dela izterjevalca, kajti le v tem primeru bo tudi strokovnost zagotovljena. V Slovenski nacionalni stranki se strinjamo, da je davčna izterjava ena od prioritet davčne uprave, ki bi se naj od leta 2008 dalje intenzivno razvijala, njena uspešnost pa se je izboljšala kar za 38 %. Poudarja se tudi, da se bo z ustanovitvijo enotne uprave za računovodstvo in finance izboljšalo spremljanje dela v davčnih uradih iz enega centra in bo dosežena tudi uspešnejša in povečana učinkovitost izterjav. Zagon informacijskega sistema je bil predviden do 1. julija, vendar, kot vidimo, so testiranja pokazala, da gre za tvegano odločitev, saj so se pokazale številne napake, ki jih bo treba odpraviti in prilagoditi sistem računalniškemu sistemu, zato se je zamaknil rok na mesec oktober. To je zagotovo korektna odločitev, pa vendar nas v Slovenski nacionalni stranki skrbi, ali je predlagatelj skupaj z vsemi pristojnimi resorji preveril, ali je pravno povezovanje vseh teh registrov, sistemov, baz pravno dopustno in možno, da se nam ne bi zgodilo, da bomo imeli delujoč informacijski sistem, ki pa zaradi pravnih praznin in preprek ne bo mogel delovati, kar pomeni v najbolj črnem scenariju, da ne bomo sposobni v državi pobirati davkov, kar najbrž ni želja predlagateljev. Vloženi amandmaji izboljšujejo predlagani zakon, zato jih je smiselno podpreti. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima še gospod mag. Borut Sajovic v imenu Poslanskega kluba LDS.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Pozdrav sekretarki in prijazen pozdrav tudi sodelavkam in sodelavcem ter naši publiki! Kaj reči o predlogu stališča. Seveda, davkarija, pobiranje davkov je živ sistem in praksa, vsakdanje življenje je pokazalo, da so pri Zakonu o davčni službi potrebne spremembe, da naredimo sistem pobiranja davkov predvsem učinkovitejši in boljši. Zato ocenjujemo odziv Vlade na aktualno problematiko za ustrezen in že vnaprej najavljamo podporo zakonu. Največja bistvena novost, ki jo prinaša novela zakona, je zagotovo prenos pristojnosti in določenih nalog iz davčnih uradov v pristojnost generalnega davčnega urada. V tem uradu naj bi se vzpostavila uprava za računovodstvo in finance, ki bo opravljala računovodske in finančne naloge s področja pobiranja davkov, ki vključujejo tudi izvedbo in vračilo preveč plačanih davkov, naloge pred uvedbo davčne izvršbe in druge naloge. Vlada navaja, da je prednost take ureditve poenotenje določenih funkcij in nalog, ki so se do sedaj opravljale decentralizirano, kar bo po novem omogočeno tudi prek novega informacijskega sistema. Iz informacij in potreb, ki jih narekuje tudi teren, pa opozarjamo, da bi pri tej centralizaciji davčne službe zaradi povečanja učinkovitosti ne šli predaleč in da bi nekatere bivše upravne enote ne izgubile tistih okenc, kjer ljudje lahko urejajo najosnovnejše zadeve s področja davčnih obveznosti. V poslanskem klubu bomo predlagane rešitve, kot je bilo že omenjeno, podprli. Predvsem pa se nadejamo in želimo, da bi vse te organizacijske spremembe pripeljale do povečane učinkovitosti in tudi do boljšega nadzora, ki se izvaja. Je pa, čeprav se v teh časih to sliši mogoče malo čudno, treba posebno pozornost nameniti tudi kadrovski zasedbi davčne uprave, kajti življenje in praksa nas uči, da so te službe na določenih področjih kadrovsko že podhranjene in ves tehnični suport ne bo zmogel tistega, kar bi moralo opraviti določeno število dobro usposobljenih davčnih uradnikov ob ustreznem sodelovanju tudi z inšpekcijo. Poleg organizacijskih sprememb novela zakona ustrezno širi tudi pooblastila davčnih inšpektorjev, in sicer na področju analize in zbiranja računalniških zbirk podatkov. Tako se v zakonu omogoča tudi vpogled inšpektorja v podatke, ki so v elektronski obliki in podajanje zahtev za kopijo. Pomembna novost, ki se tiče tudi fizičnih oseb, samostojnih podjetnikov, je, da se jim določi en sam, krajevno pristojen, davčni urad, do sedaj je bilo v praksi, da so nekateri z aktivnostjo in s fizičnim naslovom ter sedežem espeja razpeti na dve občini, seveda tudi razdeljeni, in naenkrat obravnavani s strani dveh davčnih uradov, kar je v praksi zagotovo nesmisel. In to zadevo je treba popraviti in pa odpraviti. Prav tako se nam zdi pomembno, da se iz zakona črta obveznost davčnega organa o obveščanju stanja terjatev in obveznosti do davkov, saj se ta rešitev v praksi ni izkazala za posebej posrečeno, še manj pa učinkovito, saj je v praksi stanje na tem računu pri večini državljank in državljanov nič, kar pomeni, da do davčne uprave, do sistema nimajo obveznosti. Prav tako pa ima vsakdo od nas - davčnih zavezancev možnost vpogleda v stanje preko sistema e-davki in pri zanj pristojnem davčnem uradu. Poslanski kljub Liberalne demokracije Slovenije ocenjuje, da so rešitve pravočasne, ustrezne, primerne in pričakujemo, da se bodo za zelo učinkovite izkazale tudi v praksi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, v sredo, 20. aprila, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 13. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O PREGLEDNOSTI FINANČNIH ODNOSOV IN LOČENEM EVIDENTIRANJU RAZLIČNIH DEJAVNOSTI V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade. Izvolite, gospa Mateja Vraničar, državna sekretarka.
Spoštovani, gospod predsedujoči, hvala za besedo. Gospe in gospodje poslanci! Predlagani zakon o preglednosti finančnih odnosov in ločenem evidentiranju različnih dejavnosti bo nadomestil sedaj veljavni zakon enakega naziva, vendar pa vsebuje v primerjavi z veljavnim zakonom nekaj pomembnih novosti. Vlada je nove rešitve in nov zakon predlagala v okviru izvedbe popravljalnega ukrepa, ki ga je Računsko sodišče naložilo Ministrstvu za finance v okviru revizije ravnanja pristojnih institucij pri zagotavljanju o preglednosti finančnih odnosov med organi oblasti in javnimi podjetji in ločenem evidentiranju različnih dejavnosti. Revizija se je nanašala na obdobje od leta 2006 do leta 2009 in ugotovila nekatere pomanjkljivosti v veljavnem zakonu, ki jih je treba odpraviti. K ureditvi zadevnega področja nas zavezuje tudi evropska zakonodaja, ki je sicer bila že upoštevana pri pripravi sedaj veljavnega zakona, v novem zakonu pa je prav tako vzeta v obzir. Naj omenim še, da je Računsko sodišče rešitve, ki jih vsebuje predlagani zakon, v porevizijskem poročilu ocenilo za zadovoljiv ukrep. Kot rečeno, nov zakon vsebinsko nekoliko drugače ureja področje preglednosti finančnih odnosov, predvsem temelji na drugačnem konceptu zagotavljanja preglednosti. Bistvene spremembe so naslednje: poročanje o transakcijah med letom ni več potrebno, podatki o prejetih javnih sredstvih pa bodo morali biti vključeni v letna poročila; zavezanci za poročanje bodo poročali samo ministrstvu za finance, po sedaj veljavnem zakonu je bila namreč predvidena skupna spletna aplikacija z Ajpes, ki pa v praksi ni zaživela. Ministrstvo za finance bo vodilo dva seznama zavezancev. Na eni strani seznam javnih podjetjih, to je tistih podjetij, nad katerimi imajo država ali občine prevladujoč vpliv, za katere zakon velja, in po drugi strani seznam izvajalcev z izključnimi ali posebnimi pravicami ali javnimi pooblastili, na katere se nanaša drugi del zakona. Glede poročanja o javnih sredstvih zakon velja za javna podjetja in izvajalce z letnimi čistimi prihodki nad 40 milijoni evrov, javne kreditne institucije, katerih bilančna vsota presega 800 milijonov evrov, ter javna podjetja in skupine javnih podjetij v proizvodni dejavnosti z letnimi čistimi prihodki nas 250 milijoni evrov. Ministrstvo za finance bo v skladu z direktivo in predlogom zakona skrbelo za poročanje Evropski komisiji, in sicer v dveh kontekstih: po eni strani bomo poročali o javnih podjetjih in skupinah javnih podjetij v proizvodni dejavnosti z letnimi čistimi prihodki nad 250 milijoni evrov vsako leto, o drugih zavezancih pa le v primeru prejete zahteve Evropske komisije. Glede na vse navedeno predlagam, da Državni zbor predlagani zakon potrdi tako v drugi kot tudi v tretji obravnavi še na tej seji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za finance in monetarno politiko kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo gospodu predsedniku Bogdanu Čepiču.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav državni sekretarki, kolegice in kolegi! Odbor za finance in monetarno politiko je na 26. seji 6. 4. 2011 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o preglednosti finančnih odnosov in ločenem evidentiranju različnih dejavnosti, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo in sprejem predložila Vlada. Odboru je bilo posredovano mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki ugotavlja potrebno konkretizacijo določb v zvezi s prenosi popravljenih ukrepov na podlagi ugotovitve Računskega sodišča in v nadaljevanju posreduje konkretne pripombe k 1., 4. in 15. členu zakonskega predloga. V okviru dodatnih delovnih gradiv je bilo odboru posredovano še mnenje Mestne občine Maribor, ki tako predloženi ureditvi, usklajeni s področno direktivo, kot uvedeni opredelitvi dodatnih pojmov na podlagi zahtev Računskega sodišča in na ta način zagotovljeni pravni podlagi v smeri preprek nedovoljenih državnih pomoči oziroma nelojalnih konkurenc na skupni trg Evropske unije, izraža podporo. K predloženemu zakonu v poslovniškemu roku kvalificirani predlagatelji niso vložili amandmajev. Iz predstavitve na seji odbora izhaja, da naj bi po napotilu Računskega sodišča uvedene spremembe zagotovile enako obravnavo posameznih kategorij poročevalcev, s primerljivo višino letnih prihodkov uskladile določbe glede posameznih kategorij poročevalcev po veljavnem besedilu z vzporednim vsebinskim poenotenjem določil vsebovanih pravnih pojmov. Hkrati se izvaja prenos Direktive 2006/111ES o preglednosti finančnih odnosov med državami članicami in javnimi podjetji ter o finančni preglednosti znotraj določenih podjetij v naš pravni red. Gre za novo besedilo v skladu z nomotehničnimi smernicami, ker bi bilo v okviru obstoječega besedila sicer treba novelirati večino členov. V ožjem pregledu predloga urejata dve osnovni področji, s tem da v prvi vrsti zagotavlja preglednost finančnih odnosov med organi oblasti in javnimi podjetji, ki opravljajo tržno dejavnost, kjer imajo državni ali občinski organi prevladujoč vpliv, v ostalem pa ločeno evidentiranje različnih dejavnosti v primeru izvajanja določenih, izključno pravic ali javnih pooblastil. V nadaljevanju je bilo v zvezi z opozorili oziroma postavljenimi vprašanji s strani predlagateljice pojasnjeno, da je Računsko sodišče zahtevalo štiri elementarne popravke, medtem ko so določeni spremni ukrepi posegli v samo prakso. Ker je kasneje Računsko sodišče pozitivno ocenilo popravljeno besedilo kot celoto, pa posameznih popravkov ni treba posebej opredeljevati. Po kratki razpravi je odbor na podlagi sprejetega sklepa v skladu s tretjo alinejo 128. člena Poslovnika po opravljeni skupni razpravi o vseh členih glasoval o vseh členih predloga skupaj in jih tudi sprejel. Ker v predlogu zakona v drugi obravnavi na matičnem delovnem telesu ni bilo sprejetih amandmajev, Odbor za finance in monetarno politiko Državnemu zboru predlaga, da Predlog zakona o preglednosti finančnih odnosov in ločenem evidentiranju različnih dejavnosti sprejme v predloženem besedilu.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališ poslanskih skupin. Besedo ima gospod dr. Luka Juri v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala lepa. Lep pozdrav vsem prisotnim! Predlog zakona o preglednosti finančnih odnosov in ločenem evidentiranju različnih dejavnosti je pripravljen zaradi tega, ker je Računsko sodišče v avgustu 2009 izvedlo revizijo smotrnosti ravnanja Ministrstva za finance in Agencije Republike Slovenije za javnopravne evidence in storitve pri zagotavljanju preglednosti finančnih odnosov med organi oblasti in javnimi podjetji in ločenem evidentiranju različnih dejavnosti v letih od 2006 – 2009. Po opravljeni reviziji je Računsko sodišče Ministrstvu za finance med drugim naložilo popravljalni ukrep, na katerega se nanaša sedanji predlog zakona. Gre večinoma za tehnični popravek, da je zadeva bolj jasna in bolj transparentna, zato nima smisla tu govoriti na dolgo in široko. Socialni demokrati takšen predlog podpiramo, ker je smiseln.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marjan Bezjak v imenu Poslanske skupine SDS.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljena državna sekretarka, poslanke in poslanci! Predlog zakona o preglednosti finančnih odnosov in ločenem evidentiranju različnih dejavnosti. Predlagatelj kot razlog za sprejetje novega zakona, ki naj bi urejal preglednost finančnih odnosov med državnimi organi in organi samoupravnih lokalnih skupnosti ter javnih podjetij in drugih subjektov, navaja prenos Direktive 2006/111 ES ter realizacijo popravljenih ukrepov, ki jih je naložilo Računsko sodišče. Cilja sprememb zakona sta izvedba enega izmed popravljenih ukrepov, ki je bil po revizijskem poročilu z dne 26. 10. 2010 ocenjen kot zadovoljiv, in prenos Direktive 2006/111 ES. Rešitve predloga zakona so opredelitve pojmov, ki so uporabljene v Direktivi 2006/111 ES, in dodatnih pojmov, ki jih zahteva Računsko sodišče Republike Slovenije: zagotovitev pravne podlage za ustrezno evidentiranje prejetih javnih sredstev v podjetjih, preprečitev prelivanja javnih sredstev za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena v druge dejavnosti in s tem njihovega nedovoljenega subvencioniranja ter razkritje prejetih javnih sredstev v podjetjih, ki so pod prevladujočim vplivom državnih organov ali organov samoupravnih lokalnih skupnosti, z namenom preprečitve nedovoljenih državnih pomoči in s tem nelojalne konkurence na skupnem trgu Evropske unije. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke bomo ta predlog podprli.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Zmago Jelinčič Plemeniti v imenu Poslanske skupine SNS.
Lep dober dan vsem skupaj! Vlada med razlogi za sprejem tega zakona navaja tudi, da gre za zagotovitev pravne podlage za ustrezno evidentiranje prejetih javnih sredstev v podjetjih, za preprečitev prelivanja javnih sredstev za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena v druge dejavnosti in s tem tudi njihovega nedovoljenega subvencioniranja ter razkritje prejetih javnih sredstev v podjetjih, ki so pod vplivom državnih organov take ali drugačne vrste. To je vse lepo in prav. Pa vendar imamo nekaj vprašanj. Zanima nas, kakšno vlogo bo imel naš konkurenčni regulator, še posebej zato, ker Vlada posebej izpostavlja nedovoljeno subvencioniranje in tudi transferne cene. Ni pa posebej naveden konkurenčni regulator, kakšne so morebitne njegove nove zadolžitve oziroma kakšen je način sodelovanja tega regulatorja z oblastmi v državi. Druga zadeva je vprašanje navedbe izjem pri tem zakonu. Pa če pustimo ob strani izjeme, se pa najbolj lahko vprašamo o tem, kako je mogoče, da država postavi kot izhodišče podjetja, ki imajo čisti prihodek 40 milijonov evrov in bilančno vsoto 800 milijonov evrov. Poglejmo, koliko je takšnih podjetij v Sloveniji. Morda eno, če sploh kakšno. Kaj je potem namen zakona? Ali zgolj zadostiti evropskim direktivam ali dejansko regulirati zadevo na našem trgu oziroma preprečiti pretakanje denarja iz enega podjetja v drugo podjetje v državni lasti in iz teh podjetij potem v privatne žepe ali subvencioniranje kakšnih prijateljskih nakupov, zakupov, odkupov in podobnega? Ali Vlada hoče vreči pesek v oči Državnemu zboru, s tem da vendarle sprejme nek zakon, ki je v principu dober, ampak s tem členom, s to omejitvijo 40 milijonov evrov čistega prihodka in pa 800 milijonov evrov bilančne vsote, negira kompletni namen zakona in v bistvu potrjuje, da hoče še naprej podpirati lopovščino v tej državi in da se bo še naprej kradlo tako, kot se je kradlo doslej, in da še naprej nihče ne bo poklican na odgovornost. Zakaj ne? Saj bo imel v zakonu in bo rekel: "Oprostite, saj nimam jaz čistega prihodka 40 milijonov evrov in bilančne vsote 800 milijonov evrov." Mislim, da niti enega takšnega podjetja v Sloveniji ni, ki bi dosegel te okvire. To se pravi, da se vprašajmo, kaj je namen tega zakona. Upam, da bo Vlada popravila to v zakonu v naslednjih fazah, če bo seveda popravila, če ji je do tega. Če ji je do tega, bo zadevo uredila in postavila na tiste temelje, ki ji bodo sprejemljivi, pa čeprav pri vsaki od teh številk izbriše eno ničlo. Potem bi človek verjel! Tako da je čisti prihodek 4 milijone evrov in bilančna vsota 80 milijonov evrov. Tukaj smo že bližje realnemu stanju, čeprav tudi v tem primeru bomo težko našli kakšno podjetje v Sloveniji ali pa več podjetij, ki ima čistega prihodka 4 milijone evrov. Mi bomo zakon podprli, ampak pričakujemo v naslednji fazi, da bo Vlada to zadevo, za katero sem jaz prepričan, da ni po nesreči prišla v ta zakon, ampak z namenom, popravila. Hvala.
Besedo ima še gospod mag. Sajovic v imenu Poslanskega kluba LDS.
Hvala lepa. Še enkrat hvala za besedo, prijazen pozdrav! Poslanski klub Liberalne demokracije Slovenije bo podprl predlog zakona, ki ureja področje finančnih odnosov in pa ločeno evidentiranje. Menimo, da zakon ustrezno sledi priporočilom kot tudi ugotovitvam Računskega sodišča Republike Slovenije, ki je v preteklosti izvedlo revizijo smotrnosti ravnanja Ministrstva za finance in pa Agencije Republike Slovenije za javnopravne evidence in pa storitve. Računsko sodišče je namreč naložilo, da je treba uskladiti predpise, s tem pa seveda tudi zakonodajo. ker je treba uskladiti določbe glede posameznih kategorij poročevalcev. Prav tako pa Računsko sodišče nadalje zahteva, da se jasno določi, kaj se razume pod pojmom javna sredstva in kaj se opredeljuje po načelih stroškovnega računovodstva, saj bo ravno na podlagi teh opredeljenih pojmov mogoče vsebinsko presojati ter tudi dejansko razsoditi. Na podlagi teh ugotovitev Računskega sodišča se v zakonu vnašajo rešitve za prej omenjene pomanjkljivosti zakonodaje. Te rešitve se nanašajo na jasnejšo opredelitev pojmov, posodobitev določb, ki preprečujejo prilivanje javnih sredstev za opravljanje storitev splošnega gospodarskega namena v druge dejavnosti. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije ocenjujemo, da je zakon ustrezen, da odpravlja pomanjkljivosti, ki jih je ugotovilo Računsko sodišče, zato bo deležen naše podpore. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker k predlogu zakona matično delovno telo ni sprejelo nobenega amandmaja, amandmajev na seji Državnega zbora ni možno vlagati. Zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora opravili jutri, v sredo 20. aprila, v okviru glasovanj. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 14. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O OBVEZNEM TESTIRANJU FUNKCIONARJEV NA PREPOVEDANE DROGE V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 27 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 25 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja predloga zakona gospodu Francetu Cukjatiju. Izvolite, prosim.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Kolegice in kolegi! Slovenska demokratska stranka daje v parlamentarno obravnavo Predlog zakona o obveznem testiranju funkcionarjev na prepovedane droge. Obstaja resen razlog, zakaj so prepovedane droge sploh prepovedane. Uživalec postane zasvojen ter nesposoben kritičnega razmisleka in adekvatnih odločitev. Droga postane njegov primarni interes, vsa druga vprašanja postanejo drugotnega pomena. Z drogo zasvojen človek zanemarja ne le sebe in svojo družino, ampak vse, za katere je odgovoren. Tudi celotno državo, če mu je dano, da v njenem imenu in za njen račun sprejema pomembne odločitve. Podobno je s korupcijo med politiki. Preganjamo jo zato, ker v njo ujet nosilec oblasti sprejema odločitve, ki so v interesu podkupovalca, ne pa v interesu države. Zato je premoženje politikov nadzorovano, kar se nikoli ni smatralo za protiustavno. Tudi policijsko testiranje vinjenosti za volanom se ne smatra za protiustavno kršenje zasebnosti, pa drogiran politik lahko naredi neprimerno več škode državljanom kot vinjen voznik za volanom. Tudi piloti so vsako leto obvezno testirani na droge, ker od njihovega ravnanja in njihove pravilne presoje okoliščin zavisi usoda mnogih ljudi. Droga pa je, kot se zdi, tudi med politiki vse bolj razširjena. Zato je vredna naše razprave in vzpostavitve preventivnih ukrepov, če so sploh možni. Po tem zakonu, ki ga predlagamo, bi bili poslanci Državnega zbora, predsednik republike, predsednik Vlade, ministri in državni sekretarji enkrat letno testirani na prepovedane droge. Izbor funkcionarjev bi z žrebom določila posebna komisija, testiranje pa bi izvajal Inštitut za sodno medicino. Rezultati bi bili dostopni javnosti, pozitiven izvid pa ne bi sprožal nobenih kazenskih sankcij. Gre za preventivni ukrep in kvečjemu za moralni pritisk na funkcionarja, da pri sprejemanju pomembnih odločitev ohrani trezno glavo. Evforično zmanjševanje kritičnosti in občutka nevarnosti, ki je eden najpogostejših učinkovnevroleptikov, je preveč nevarno, da bi ob vse večji uporabi droge med politiki smeli ostati ravnodušni. Javnost ima tudi pravico vedeti, ali je ali ni javni funkcionar pri svojem ravnanju pod nezaželenim škodljivim vplivom, pa naj gre za koruptivno podkupovanje s strani kapitalskih ali političnih lobijev ali pa za zmanjšano kritičnost, ki jo povzroča učinek droge. Droga med politiki je torej lahko resna zadeva, ki je vredna naše razprave in tudi zakonske ureditve. Predlagamo, da v prvem branju zakon podprete, nato pa ga v nadaljnji obravnavi dopolnite, če smatrate, da bi bilo to potrebno. Hvala.
Hvala lepa. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavniku Vlade. Gospod dr. Ivan Eržen, državni sekretar, izvolite.
Spoštovani predsedujoči, poslanke in poslanci! Vlada Republike Slovenije se strinja s predlagatelji zakona o obveznem testiranju funkcionarjev na prepovedane droge, da je posedovanje prepovedanih drog kot tudi katerokoli drugo kršenje zakonodaje v neskladju z moralnimi in etičnimi zavezami, ki jih sprejme z nastopom funkcije funkcionar. Nikakor pa se ni mogoče strinjati z obrazložitvijo predlagatelja, da se s predlaganim zakonom zagotavlja transparentnost delovanja funkcionarjev in preventivno delovanje na področju prepovedanih drog ter da bo zakon prispeval k zmanjšanju rabe prepovedanih drog. Menimo, da je področje prepovedanih drog pri nas ustrezno in celovito urejeno in je v skladu s konvencijami Organizacije združenih narodov, drugimi mednarodnimi pravnimi akti in z usmeritvami Evropske unije. Predlagani zakon ne daje celovite rešitve, ki bi dejansko preprečila uporabo vseh psihoaktivnih snovi, vključno alkohola, med funkcionarji in v družbi nasploh. Predlog zakona pretirano posega v zasebnost posameznika. Kot ugotavljajo predlagatelji sami, predlog zakona ni v skladu z Zakonom o varovanju osebnih podatkov glede varstva osebnih podatkov in prepovedi diskriminacije, saj gre za zasebnost občutljivih osebnih podatkov, ki se nanašajo na zdravstveno stanje funkcionarjev. Predlog zakona določa relativno ozek krog funkcionarjev, za katere naj bi veljala predlagana ureditev glede testiranja. Iz načela prepovedi diskriminacije, ki temelji na temeljnih prvinah načela enakopravnosti – iz prvega odstavka 14. člena Ustave, izhaja ne le zahteva po formalnem, ampak tudi zahteva po vsebinsko enakem obravnavanju. Slednje je ogroženo, če naj posamezen zakon arbitrarno iz siceršnjega kroga funkcionarjev izloči le določene kategorije, za katere naj taka omejevalna in ustavnosporna ureditev velja in se poglablja. Menimo, da je predlog zakona pomanjkljiv tudi pri določenih rešitvah. Iz predlaganega besedila izhaja, da je za izvedbo postopka testiranja pooblaščen Inštitut za sodno medicino, ni pa jasno, kaj je mišljeno pod strokovnim pregledom, ki ga poleg odvzema vzorca in analize le-ta izvaja. Hkrati ni določeno, kaj se zgodi v primeru, če gre za lažen rezultat, in kdaj se mora ponovno testirati funkcionar, ki je testiranje zavrnil. Predlog zakona ne določa nalog komisije za testiranje funkcionarjev, vprašljiva pa je tudi njena sestava, saj ni pojasnjeno, zakaj so med njenimi člani novinarji. Sporna se nam zdi tudi javna objava rezultatov testiranja na spletnih straneh Inštituta za sodno medicino in drugih spletnih straneh, ker namen in učinki takšne objave niso ustrezno pojasnjeni. Tudi v primeru, da se takšna objava razume kot grožnja in sankcija za funkcionarje, ki bi uživali prepovedane droge, tak ukrep v predlogu zakona ni ustrezno strokovno argumentiran in je glede na možne posledice nesorazmeren. Poudariti pa je treba, da je mogoče že v okviru veljavnih predpisov, ki na splošno urejajo varnost in zdravje pri delu, funkcionarja, pri katerem obstaja sum na bolezen odvisnosti, ki bi lahko vplivala na delovno zmožnost, napotiti na usmerjen preventivni zdravstveni pregled, v okviru katerega se lahko preveri tudi vsebnost prepovedanih substanc v bioloških vzorcih. Ugotavljanje tega je odgovornost delodajalca. Če obstaja sum, da bi učinek drog lahko vplival na delovni proces, ima delodajalec legitimen interes, da takšne sume odpravi, vendar le z dopustnimi metodami. Glede na navedeno Vlada Republike Slovenije nasprotuje Predlogu zakona o obveznem testiranju funkcionarjev na prepovedane droge. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod mag. Štefan Tisel v imenu poslanske skupine SDS.
Vsem lep pozdrav! Spoštovani gospod predsedujoči, spoštovani gospod državni sekretar, spoštovane poslanke, poslanci! Poslanke in poslanci Slovenske demokratske stranke smo v začetku marca letos v parlamentarni postopek vložili Predlog zakona o obveznem testiranju funkcionarjev na prepovedane droge. Menimo, da je sprejetje omenjenega zakona v javnem interesu in zagotavlja redni preventivni nadzor najpomembnejših funkcionarjev v državi na njihovo odpornost proti drogam. Državljanke in državljani so nesporno upravičeni do vedenja o tem, ali so slovenski politiki, kot so predsednik republike, poslanci Državnega zbora, predsednik Vlade, ministri in državni sekretarji, torej tisti, ki imajo mandat, da odločajo o njihovi usodi, čisti ali pa odločajo pod vplivom prepovedanih substanc. V lanskem letu smo v medijih in javnosti zasledili mnogo objavljenih informacij, ki kažejo na uporabo prepovedanih drog med slovenskimi politiki. O uporabi prepovedanih drog je obširneje pisal družabni kronist Nedeljskega dnevnika Aleksander Lucu, ki je tudi v oddaji Tednik na TV Slovenija 29. 11. 2010 med drugim dejal, da je vse prepleteno z gejevsko-kokainsko prepredenostjo. V javnosti in medijih pa je bilo mogoče zaslediti kar nekaj informacij tudi glede povezanosti slovenskih politikov, posebej v izvršilni veji oblasti, s ponudniki prepovedanih drog. V zvezi z omenjenimi informacijami glede uporabe prepovedanih drog pred slovenskim politiki se zastavlja vprašanje odgovornosti pri opravljanju funkcije odgovornosti pri vodenju države, odgovornosti pri izvajanju zakonov in podzakonskih aktov. Gre za odgovornost do državljank in državljanov, za odgovornost do Slovenije. Zato so državljanke in državljani po našem mnenju upravičeni do vedenja o tem, ali najvišji funkcionarji upravljajo funkcijo brez uporabe prepovedanih drog ali v drogiranem stanju. Ob tem velja poudariti tudi naslednji cilj zakona, in sicer da je v javnem interesu zagotavljanja transparentnosti delovanja funkcionarjev in preventivno delovanje na področju prepovedanih drog in posledično s povezanostjo z njihovim prometom ter koruptivnimi ravnanji. Predlog zakona o obveznem testiranju funkcionarjev na prepovedane droge zasleduje načelo transparentnosti in odprtosti. Zanimivi so predvsem odzivi. Nekateri pravniki izražajo dvom, da naj bi bil zakon neustaven, vendar ima policija, ki med vožnjo zaloti voznika, ki vozi pod vplivom drog, ne samo pravico, da ukrepa, ampak mora ukrepati, ker drogirana oseba ogroža sebe in druge. Zakon o varnosti in zdravju pri delu v 51. členu, ki govori o prepovedi dela pod vplivom alkohola, drog in drugih substanc, navaja, da delavec ne sme delati ali biti na delovnem mestu pod vplivom alkohola, drog ali drugih prepovedanih substanc. To je prvi odstavek. V četrtem odstavku pa pravi, da delodajalec mora odstraniti z delovnega mesta ali z delovnega procesa delavca, ki je delal ali je bil na delovnem mestu v nasprotju z določili prvega in drugega odstavka tega člena. Tisti funkcionarji, ki delujejo pod vplivom prepovedanih drog, ogrožajo sebe in druge, saj zaradi stanja ali izsiljevanja ne sprejemajo ravno treznih odločitev. Če je takšnih primerov več in nastopajo v ustrezni kombinaciji, so posledice njihovega delovanja lahko izjemno škodljive in nevarne. Vsaka še tako slaba odločitev je za njih lahko fantastičen dan. Takšnih fantastičnih dni pa je bilo v tem mandatu že preveč. Zato se je treba izogniti vse bolj pogostim namigovanjem, da so nekateri pomembni politiki uživalci drog. Javnost ima pravico izvedeti, ali so njihovi politični funkcionarji brez tovrstnega madeža in vredni zaupanja ali ne. Nesporno je z nastopom politične funkcije vsak posameznik postal izpostavljen zanimanju javnosti, kar ima za posledico tudi oženje kroga njegove zasebnosti. Tudi Ustavno sodišče Republike Slovenije je pri odločanju ali v okviru svobode izražanja, v okviru sovpadanja javnega in zasebnega že poudarilo, da mora posameznik z vstopom v prostor družbenega dogajanja prevzeti nase tudi tveganje, da bo njegovo ravnanje predmet diskusije in presoje v okviru opisa njegove vloge v dogajanju, pri katerem prihaja v stik s številnimi ljudmi. To je odločba Ustavnega sodišča z dne 9. 11. 1994. V zvezi z vprašanjem prisotnosti prepovedanih drog med političnimi funkcionarji velja pogledati naslednje primere iz mednarodne prakse. V Italiji je bilo organizirano prostovoljno testiranje, ki ga je organiziral poslanec Carlo Giovanardi. Slednji je novembra 2009 kot sekretar na predsedstvu vlade organiziral še eno prostovoljno testiranje na podlagi vzorca iz las in urina. Na Hrvaškem so se leta 2009 pred lokalnimi volitvami za testiranje odločili kandidati Istrskega demokratskega zbora. V Republiki Avstriji je eden izmed političnih funkcionarjev, in sicer podpredsednik Svobodnjaške stranke, jeseni 2009 opravil test na prepovedane droge z odvzemom vzorca lasu ob prisotnosti notarja. V tem primeru so za 9 mesecev naredili analizo vsebnosti substanc v telesu. Avstralija je marca leta 2007 sprejela zakon o testiranju članov parlamenta na prepovedane droge po naključni izbiri. V okviru vsebine predmetnega zakona velja poudariti, da gre za sovpadanje javnega in zasebnega interesa. Gre namreč za vprašanje varovanja osebnih podatkov, po eni strani, po drugi strani pa bi zaradi narave opravljanja funkcije vodenja države moralo biti v javnem interesu razkritje podatkov o prisotnosti prepovedanih drog v organizmu takšnega funkcionarja. Menimo, da predlog zakona sledi ustavno dopustnemu cilju in je v skladu z načelom sorazmernosti. Vlada Republike Slovenije se v svojem mnenju v zvezi z navedenim predlogom ustavi pri navedbi, da predlog zakona pretirano posega v zasebnost posameznika, ki je vprašljiv z vidika vprašanja sorazmernosti glede nedotakljivosti človekove telesne in duševne celovitosti, zasebnosti ter osebnostnih pravic. Vlada Republike Slovenije svojega mnenja ne nadaljuje v delu vprašanja oženja kroga zasebnosti posameznika z vstopom v prostor družbenega dogajanja. Ustavno sodišče Republike Slovenije je o pojmu zasebnosti zavzelo stališče tudi v odločbi z dne 14. 12. 2000, s katero je odločilo o koliziji med varstvom zasebnosti in osebnostnih pravic, na eni strani, ter svobodo izražanja in svobodo umetniškega dela, na drugi strani. Ustavno sodišče Republike Slovenije je razveljavilo sodbe sodišč, ki so odločila v pravdnem postopku in s katerimi je bila dana prednost varstvu zasebnosti, pri čemer je v enem delu odločilo samo, v drugem delu pa je sodbo razveljavilo in vrnilo zadevo v ponovno odločanje. V navedeni odločbi je Ustavno sodišče Republike Slovenije o pojmu zasebnosti navedlo: "Zasebnost sodobna pravna teorija opredeljuje kot področje posameznika, v katerega ne sme nihče posegati brez posebnega zakonskega pooblastila. Pravica do zasebnosti posameznikov vzpostavlja krog intimnega lastnega delovanja, kjer sme z garancijo države sam odločati o tem, katere posege vanj bo dopustil. Toda pravica do zasebnosti ni absolutna pravica, temveč je omejena z varstvom pravic in koristi drugih ter z vedenjem posameznika v javnosti. Človek se namreč kot družbeno bitje, ki nenehno prihaja v stik z drugimi ljudmi, ne more povsem izogniti temu, da se zaradi raznih vzrokov in nagibov tudi drugi zanimajo zanj in za njegovo zasebno življenje. Pri tem bi področje zasebnega življenja posameznika lahko razdelili na področje intimnega in družinskega življenja, ki se ne odvija v javnosti, in na področje širjenja življenja posameznika v javnosti. Na splošno velja, da čim manj intimno je področje zasebnega življenja posameznika, tem manjšo pravno zaščito uživa, kadar pride v kolizijo z interesi in pravico drugih posameznikov. Pri presoji dopustnosti posega v posameznikovo pravico do zasebnosti je treba upoštevati tudi značilnosti subjekta, v katerega pravico se posega. Ob tem pravna teorija navaja, da je brez privolitve prizadetega mogoče pisati o zasebnem življenju iz sodobnega življenja, ki zanimajo javnost, tako imenovane relativne osebe iz javnega življenja, in osebe, ki javnost zanima samo v zvezi z nekim konkretnim dogodkom, ne pa tudi o drugih osebah. Pri opisovanju življenjskih dogodkov absolutnih in relativnih oseb javnega življenja je brez privolitve prizadetega dovoljeno opisati zlasti tisto, kar je pomembno za značaj dejanja in mišljenja teh oseb glede na njihovo javno udejstvovanje. Svoboden razvoj posameznikove osebnosti namreč zahteva, da človeku ne gre samo za obstoj, ki je izoliran od vseh drugih bitij, temveč moramo posamezniku prav zaradi svobodnega razvoja njegove osebnosti, ta je podlaga za priznanje vseh posameznih osebnostnih pravic, omogočiti aktiven, ekstrovertiran razvoj. Zakon se lahko v delih, kjer obstajajo pomisleki oziroma dodatni predlogi za izboljšanje zakonskega predloga, v drugi obravnavi dopolni, zato predlagamo, da zakonu omogočite drugo obravnavo, kjer ga bo možno dopolniti. Državljanke in državljani so upravičeni do vedenja o tem, ali najvišji funkcionarji uživajo prepovedane droge, saj njihovo delo usodno vpliva na vse nas. Najvišji politični funkcionarji moramo biti zgled in ta zakon ureja eno od pomembnih področij, ki lahko zelo omejuje politične funkcionarje pri njihovih odločitvah, zato v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke menimo, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo in bomo zakon podprli. Hvala.
Besedo ima gospod Franco Juri v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala, gospod predsedujoči, za besedo. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! Ko smo prebirali predlog tega zakona in utemeljitev, je bilo prvo vprašanje, ki je nastalo spontano, ali ne bi res testirali avtorja tega predloga. Ampak dobro, v demokraciji je vse možno in vse je legitimno. Legitimno je tudi predlagati take zakone, ki odpirajo več vprašanj, ne samo vprašanja, ki jih izpostavlja to besedilo, ampak odpira možnost takih ali drugačnih špekulacij o tem, kaj je legitimno, kaj ni legitimno, kaj vse bi morali testirati, da bi si zaslužili mesto v Državnem zboru. Angažirali bi lahko tudi psihološko stroko. Ampak SDS se je po naši oceni na svojevrstni način lotil napada na svoje politične nasprotnike, seveda vse v luči tako imenovane morale, etike in transparentnega delovanja določenih političnih funkcionarjev. Dovolite tudi, da se odzovem na določeno citiranje, ki namiguje na zelo jasne insinuacije. In to, kar smo prej slišali, je dejansko samo poizkus političnega obračunavanja prek vprašanja, ki pa je preresno, da bi ga na tak način obravnavali. Za kaj gre? Po oceni Slovenske demokratske stranke je danes zaradi koalicije slovensko politično dogajanje tako nabito z dogodki, da nam grozi precejšnja nevarnost otopelosti. Med razloge za predlog zakona SDS uvršča in izkorišča tudi težko gospodarsko situacijo, ki ji je botrovala finančna kriza, tista kriza, za katero je nekdanji gospodarski minister v prejšnji vladi ocenjeval, da je pri nas ne bo. SDS govori o veliki brezposelnosti, ki naj bi bila posledica nepravočasnega in neustreznega ukrepanja aktualne vlade – verjetno zaradi prevelike osebnosti THC. Prav tako med razloge uvršča tudi sprejetje nekaterih zakonov, s katerimi se kot največja opozicijska stranka ne strinja. Skratka, trenutna vlada naj bi bila odgovorna za padec konkurenčnosti in kazalnika gospodarske klime za naraščajoče stroške dela, zamude pri plačilih, večje število stečajev in še bi lahko naštevali. Vse to po mnenju SDS je treba povezati z medijskimi informacijami o domnevni prisotnosti kokaina med slovenskimi politiki. Dobro. Ohranimo vseeno dostojanstvo in treznost in resnost pri tem vprašanju. Tako se po predlogu zakona ureja obveznost testiranja za funkcionarke in funkcionarje – lepo, da ste se tokrat v bistvu spomnili na obstoj funkcionark, ne samo funkcionarjev – na prisotnost prepovedanih drog v organizmu, organizacijo, postopek testiranja in objavo poročila o ugotovitvah testiranja. Zanimivo je, da po tem zakonu predlagatelj med funkcionarje uvršča le poslanke in poslance, predsednika republike, predsednika Vlade, ministre in državne sekretarje. Večina se lahko strinja, da gre v tem primeru za očiten poseg v zasebnost posameznika, in to ne glede na to, da je v slovenski ustavi v 35. členu jasno določeno, da je nedotakljivost človekove telesne in duševne celovitosti, njegovi zasebnosti in osebnost pravic zagotovljena na način, da nihče nima pravice vanjo kakorkoli posegati. Zadnja organizacija, ki je na podoben način posegala v človekovo nedotakljivost in njegovo dostojanstvo, je bila pred dvajsetimi leti Udba oziroma Služba državne varnosti. In s tem predlogom zakona je danes jasno razvidno, kdo je pravi in verjetno edini naslednik duha tistega totalitarizma. Predlagatelji razloge za ponujeno vsebino iščejo v moralnih in etičnih zavezah, ki jih imamo kot funkcionarji pri opravljanju svojega dela, kar samo po sebi ni nič narobe. Pa vendar so v poslanski skupini Zares sprašujemo, ali vsebina res ponuja zagotavljanje transparentnosti delovanja funkcionarjev in preventivnega delovanja na področju prepovedanih drog ter zmanjševanju njihove uporabe. To zveni pravzaprav tako, kot da je večina danes tukaj prisotnih pod vplivom prepovedanih substanc, pri čemer se sprašujemo, zakaj so predlagatelji pozabili na zlorabo uporabe alkohola, tobaka, kofeina in drugih stimulansov, ki bi lahko vplivali na različne duševne in vedenjske motnje. Ob podrobnejšem prebiranju predloga zakona lahko navedene razloge za sprejetje postavimo pod vprašaj. Med drugim je vprašljiva sestava komisije, v kateri morajo biti prisotni tudi novinarji oziroma predstavniki obeh društev, novinarjev in publicistov, podatki naj bi bili javni, kar na koncu nedvomno lahko pomeni javno diskreditacijo posamezne osebe. Seveda lahko z nasprotne strani na podlagi javno izraženih stališč pričakujemo napade v smeri prikrivanja, možnih zlorab, vendar se v tem primeru lahko tudi vprašamo, ali etika in morala posameznika oziroma v tem primeru funkcionarja, ne pomeni tudi rednega plačevanja položnic, polaganja posameznih izpitov, preverjanja verodostojnosti posameznih dokumentov, ki so dostopni javnosti. Ali ni to točka, kjer lažje preverimo in zagotovimo transparentnost, poštenost in delovanje funkcionarja v javnem interesu? Ne. Vi iščete druge stranpoti, ampak točno veste, da je to samo priložnost za diskreditiranje, za insinuacije, za domneve, samo možnost, da se o tem pogovarjamo. Insinuacije pa so jasne in letijo tudi na konkretne osebe političnega prostora. Primeri, ki sem jih naštel, so bistveno bolj pomembni za etično držo funkcionarja, ali je funkcionar pošten, ali plačuje davke, ali plačuje položnice, ali polaga izpite na zakonit način, to so vprašanja, ki jih moramo izpostaviti. Zanimivo pa, da tukaj nihče ne zahteva do konca pravega razčiščevanja, ampak gremo raje na drugo špekulacijo. V teh primerih se posamezniki s strani predlagateljev niso niti opravičili, pa čeprav proti nekaterim potekajo številni postopki. Sam se za to na tem mestu ne bom spuščal o polemike o pravilnosti sprejetja oziroma nesprejetja tega zakona. Zelo težko je sploh sodelovati v tej razpravi, kajti menimo, da dejansko posega v dostojanstvo posameznikov. Ostaja pa odprto vprašanje o smiselnosti in ciljih današnje vsebine. Zato lahko danes, verjemite, v polni treznosti povem, da Poslanska skupina Zares ne bo sodelovala pri pavšalnih obtožbah in možnih diskreditacijah posameznih politikov. Hvala.
Besedo ima gospod Jakob Presečnik v imenu Poslanske skupine SLS.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod državni sekretar, kolegice in kolegi! Predlagatelji zakona so se v obrazložitvi sicer potrudili in večplastno obrazložili problem zlorabe prepovedanih drog na splošno, vendar pa po naši oceni niso dovolj prepričljivi v utemeljitvi, zakaj bi se morali obvezno testirati državni funkcionarji. Če imate slučajno predlagatelji v mislih pri tem konkretne posameznike, potem seveda predlagam v imenu poslanske skupine, povejte, koga mislite, ne pa, da uvedemo testiranje kar počez za vse. Predlagatelji trdijo, da je sprejetje tega zakona neizogibno zaradi odgovorne politike in preglednosti delovanja javnih funkcionarjev ter odgovornosti do državljank in državljanov. Trdijo, da je v javnem interesu testirati, ali slovenski politiki pri vodenju države delujejo pod vplivom prepovedanih drog. Pri tem pozabljajo oziroma ne upoštevajo, da je na primer alkohol tudi škodljiva substanca in lahko vpliva na presojo, na odločanje in na način delovanja funkcionarjev in posameznega funkcionarja, in to tudi v Državnem zboru in tudi v Vladi v večini mandatov do sedaj in tudi zagotovo v tem. Poslanci Slovenske ljudske stranke poudarjamo, da se sami osebno take vrste kontrole oziroma testiranja ne bojimo. Ob tem pa izražamo nasprotovanje predlogu zakona. Smo proti takemu namigovanju in proti poniževanju poslancev na tak način, saj s takim predlogom zakona zagotovo dodatno povzročamo slabšanje ugleda javnim funkcionarjem in državnim inštitucijam v javnosti. Pri tem moram poudariti, da podpiramo vse vrste presejalnih metod zgodnjih odkrivanj različnih bolezni, ki se izvajajo na predlog strokovnih komisij in ustrezno registriranih inštitucij in države, in jo bomo podprli tudi pri danes obravnavani problematiki, če bo tudi predlagana in uvedena. Poslance volijo neposredno volivci, o katerih voljo in glas poslanci SLS verjamemo in ne dvomimo, da bodo tako ravnali tudi na naslednjih volitvah. Vsak funkcionar se mora zavedati, da je vsakokrat na volitvah testiran tudi vsak kandidat posebej, ne samo politične stranke, ki jo predstavljajo.Saj poznamo izrek, da se naslednje volitve začnejo naslednji dan po opravljenih volitvah in smo vseskozi tudi opazovani. Tega se moramo seveda zavedati. Zloraba drog je gotovo zelo škodljiva, saj jo spremlja največkrat še cela vrsta škodljivih dejanj in so ogroženi zdravje in življenje posameznikov. Vsakdo, še posebej pa politiki in funkcionarji smo dolžni preprečevati in pomagati reševati težave, povezane s posledicami zlorabe vseh vrst drog. Ob tem smo prepričani, da s tem zakonom k temu ne pripomoremo, zato ga v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ne podpiramo. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Miran Györek v imenu Poslanske skupine SNS.
Hvala za besedo, predsedujoči. Kolegice in kolegi, predstavniki ministrstva! V Slovenski nacionalni stranki niti nismo bili preveč presenečeni, ko smo dobili na mizo pričujoči predlog zakona o obveznem testiranju funkcionarja na prepovedane droge, saj smo se v zadnjih letih v Državnem zboru že skorajda navadili na obravnavanje vseh pobud, takšnih in podobnih predlogov zakonov, resolucij, strategij, deklaracij in tako naprej. Vedno pa se najprej vprašam, zakaj takšen predlog, zakaj prav zdaj, zakaj takšna vsebina, kaj je dejanski namen ali cilj predložitve oziroma sprejetja zakona. Dejstvo je, da ima praviloma vsak zakaj svoj zato. V oceni stanja in navajanju razlogov za sprejetje zakona predlagatelj najava neizpodbitna dejstva, ki potrjujejo našo žalostno realno stanje, v katerem se je znašla slovenska družba in potrebo po izboljšanju oziroma sanaciji takšnega stanja. Žal smo prišli že tako daleč na mnogih področjih družbenega, gospodarskega, političnega življenja, da je za preventivo prepozno, da lahko pomaga k večjemu samo še kurativa. Samo po sebi se odpira vprašanje, če je predmetni predlog oziroma ukrep pravo izbrano sredstvo za učinkovito kurativo ali da je to zgolj reakcija na spoznanje in zavedanje, da je treba nekaj storiti, čeprav se istočasno zavedamo, da takšni in podobni ukrepi še zdaleč ne bodo sami po sebi sanirali stanja in vseh glavnih odprtih vprašanj, povezanih z zlorabo drog, alkohola in drugih psihoaktivnih substanc na splošno. Evidentno je, da je to globalni problem, zdaleč ne samo v Republiki Sloveniji, še manj pa samo problem slovenske politike ali samo slovenskih funkcionarjev. V Slovenski nacionalni stranki smo že nemalokrat opozarjali na nujnost resnega pristopa do reševanja problema vse večje razširjenosti zlorabe drog in drugih tovrstnih substanc v naši družbi. Še najbolj evidentno pa je v krogih mlajše generacije. Kot ponavadi, pa ne samo na tem področju, se v glavnem in najprej zatekamo k sankcioniranju, represiji in prisilnim sredstvom, pa čeprav vsi dobro vemo, da to ni edini in najbolj učinkovit ukrep. Prav zaradi tega močno dvomimo, da bo kakšen ukrep obrodil želene sadove. Prej bo odprl mnoga druga vprašanja, tako ustavnopravna kot tudi mnoga druga, ki bodo dejansko pomenila kršenje ali kolizijo z mnogimi obstoječimi zakoni, na primer prepoved diskriminacije in pravica do enakega obravnavanja vseh državljanov Republike Slovenije, primere bom navedel kasneje, varstvo in zaščita osebnih podatkov, nedotakljivost človekove telesne in duševne celovitosti, zasebnosti in tudi človekovih pravic generalno. Ne nazadnje ne moremo mimo oziroma ne upoštevati tudi nekaterih mednarodnih konvencij, pravnih aktov in usmeritev, ker bi v nasprotnem odprli pravo Pandorino skrinjico in povzročili številne nepredvidljive zaplete in posledice, ki niti slučajno ne bodo prispevali k izboljšanju stanja na tem področju. Tudi nekateri znani pravni strokovnjaki opozarjajo na pravno in ustavno nevzdržnost nekaterih določb predloga zakona in tudi vsebine kot celote. Strinjamo pa se, da je namen predlagatelja dober, da je vložitev predlogov utemeljena dobro in je vse skupaj reakcija na nemalokrat blago rečeno čudne odločitve in delo posameznikov oziroma funkcionarjev na najvišjih ravneh, z največjo odgovornostjo svojega ravnanja do slovenskih državljanov. Na nek način se poskušajo najbolj izpostaviti poslanci, kar pa predstavlja zelo ozek krog funkcionarjev in že v tem predstavlja kršenje ustave, 14. člen, prvi odstavek. V Slovenski nacionalni stranki absolutno zavračamo takšno primarno izpostavljanje ene določene, relativno majhne, skupine funkcionarjev in le-te neutemeljeno obremenjevati s sumom zlorabe drog, bodisi v službi bodisi v zasebnem življenju. Tudi ne bom izpostavljal še bolj izpostavljene skupine funkcionarjev, mislim v prvi vrsti izvršno oblast, ministre, sekretarje in tako naprej, katerih delo in odločitve še bolj neposredno tangirajo življenje državljanov naše domovine in jih je zato treba pozorno spremljati in po potrebi opozarjati, ko izgubijo stik z realnostjo, ko so njihove utemeljitve in obrazložitve odločitev na trhlih tleh, prej fikcija in fantazija. To je vsekakor skrajno neodgovorno in nujno, samo po sebi poraja dvom ali sum tudi zlorabe raznih psihoaktivnih snovi. Žal pa v večini primerov prej nestrokovnost ali nekompetentnost. Če je to zadostni razlog za uzakonitev obveznega testiranja teh funkcionarjev, je drugo vprašanje, sploh pa, kakšno preventivo bi to predstavljalo za njihovo bodoče delo in kakšna so zagotovila, da bodo njihove odločitve racionalne in splošno koristne za Slovenijo in vse slovenske državljane. Res so bile nekatere odločitve nekaterih ministrov v preteklih letih iracionalne, nesmiselne, nestrokovne in žal za vse nas škodljive. Dokaz je vsekakor situacija, v kateri se je znašla naša domovina in z njo vsi državljani. Nikakor ne želimo izpostavljati konkretnih imen posameznih ministrov, niti njihovih konkretnih izdanih vladnih uredb, ker bi bilo to lahko krivično do posameznika v primeru neutemeljenega suma ali pomanjkanja dokazov. Glede na kritike nekaterih uredb in predlogov zakonov, pa bi se lahko tudi včasih kdo sam našel v krogu tistih, ki naj razmislijo o svoji odgovornosti in pravilnosti lastnih odločitev. Če se dotaknem še nekaterih vsebinskih delov predloga, moram reči, da se z nekaterimi v Slovenski nacionalni stranki strinjamo, nekatere pa bi bilo treba vseeno dopolniti ali izboljšati. V prvi vrsti mislim na 14. člen, to je določba o sestavi in delu komisije za testiranje funkcionarjev na prepovedane droge, ki jo sestavljajo štirje člani. Nekako sprejemljiva sta člana, eden iz Inštituta za sodno medicino in drugi iz organa, kjer upravlja funkcionar svojo funkcijo, torej na nek način predstavnik delodajalca. Malo je pa sicer za razpravo vredno, čemu predlog kar dveh članov iz novinarskih vrst, eden iz Društva novinarjev Slovenije, drugi pa iz Združenja novinarjev in publicistov. Če je namen predlagatelja to, da bo zadeva prišla v javnost, da se bo javnost seznanila z rezultati takšnega testiranja, je to dober namen. V nasprotnem pa bi lahko prej predlagali, da so tukaj strokovnjaki ki so strogo vezani na medicino oziroma na tovrstno področje. Po naše sodijo v takšno komisijo izključno usposobljene osebe. ki tudi pravnoformalno razpolagajo s pooblastili za odločanje in sprejemanje sklepov in odločitev. Samo testiranje kot takšno za Poslansko skupino Slovenske nacionalne stranke ni problematično. Lahko bi testirali tudi na vse vrste psihoaktivnih snovi, tudi na alkohol pa še kaj. Doreči pa je vsekakor treba še marsikaj, med drugim tudi čas in kraj nahajanja preiskovanca. Za nas poslance verjetno tukaj v dvorani ali morda v celi zgradbi ali morda celo ob prihodu na delo ali odhodu z dela. Ne nazadnje je naše delo in delo drugih funkcionarjev vezano tudi na različne vrste drugačnega dela na terenu: v območnih poslanskih pisarnah, na obiskih pri krajanih, krajevnih skupnosti in tako naprej. Kaj naj bi potem to pomenilo? Da moramo biti absolutni, čisti ves čas, štiriindvajset ur na dan, izven zgradbe, ministri tudi izven ministrstva ali vladne palače, predsednik republike izven predsedniške palače in tako naprej? Kaj pa je z lokalnimi funkcionarji, recimo župani in tako naprej? Tam je šele veselica, tam se pije in poje včasih, še posebej ko uspe kakšen dober posel. Ali njihove odločitve ne vplivajo na življenje vseh državljanov? Pa še kako neposredno! In bi lahko škodljiv vpliv drog ali alkohola povzročil še večje posledice zaradi odločanja v takšnem stanju. Če vprašate nas, bi lahko v vsakem primeru vključili med potencialne preiskovance tudi župane, ne nazadnje tudi veleposlanike v tujini, konzule in še kakšne funkcionarje. Predlog je treba še nekoliko dodelati in potem se bomo v Slovenski nacionalni stranki tudi odločili, ali ga sprejeti ali ne. Menimo, da je predlog vsekakor primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Besedo ima gospod Milan Gumzar v imenu Poslanskega kluba LDS.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni vsi zbrani v Državnem zboru! V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije ne bomo podprli Predloga zakona o obveznem testiranju funkcionarjev na prepovedane droge, ki ga je vložila skupina poslancev. Za to obstaja več utemeljenih razlogov in argumentov, tako formalnih kot tudi seveda vsebinskih. Predlog zakona je diskriminatoren, pretirano se posega v zasebnost posameznika, sam postopek testiranja je problematičen in nedodelan, vprašljiva je sestava komisije za testiranje funkcionarjev, ni pojasnjeno, zakaj so med njenimi člani novinarji, sporna je javna objava rezultatov testiranja in kaj je njen namen, ni jasno določeno, kaj je v primeru zavrnitve testiranja s strani funkcionarja, vprašljiva je smotrnost povečanja javnih finančnih obveznosti, vzpostavitev komisije, plačila testiranja in tako dalje. Če grem od začetka, predlagatelji navajajo, da naj bi bil glavni cilj zakona javni interes v smislu zagotavljanja transparentnosti delovanja funkcionarjev. Po mnenju predlagateljev se od poslancev, predsednika republike, predsednika vlade, ministrov in državnih sekretarjev pričakuje, da opravljajo naloge vestno, nepristransko in kakovostno. Če se s tem strinjamo, pa ne razumemo in bi želeli slišati, zakaj so izvzeti vsi ostali funkcionarji, ki jih s tega mesta ne bom našteval. Iz ustavnega načela prepovedi diskriminacije, kar je temeljna prvina enakopravnosti, ne izhaja le zahteva po formalnem, temveč tudi po vsebinsko enakem obravnavanju. Takšna ureditev pa po našem mnenju ni le diskriminatorna, temveč je tudi v nasprotju z načelom zagotavljanja transparentnosti in enakosti. Zakon pretirano posega v zasebnost posameznika, saj je po ustavi posamezniku zagotovljena nedotaknjenost telesa in duševne celovitosti, zasebnosti ter osebnostnih pravic. Res je, da so funkcionarji, kar se tiče njihovih pristojnosti, dela in tudi zasebnega življenja izpostavljeni javnosti, a to še ne pomeni, da je z vidika javnega interesa in transparentnosti upravičen in dovoljen prav vsak poseg v zasebnost in varstvo osebnih podatkov brez kakršnihkoli omejitev. Predlog zakona prav tako ne ureja celovite problematike vseh psihoaktivnih snovi, ki lahko vplivajo na vestno, nepristransko in kakovostno opravljanje nalog funkcionarja. Pri obveznem testiranju je treba upoštevati, kaj vse se razume pod pojmom psihoaktivne snovi, kakšen je njihov vpliv na posameznika ter v kolikšnem času po zaužitju jih lahko v telesu zaznamo. Tega se iz definicije pojma, kot jo navaja predlagatelj, ne da razbrati. Po mednarodni klasifikaciji spadajo med psihoaktivne snovi tudi alkohol, tobak, kofein in mnoge učinkovine zdravil, katerih uporaba je v Sloveniji najbolj problematična in razširjena. Da bi zmanjšali in preprečili uporabo vseh psihoaktivnih snovi, zlasti alkohola, pa predlagateljev očitno ne zanima. Prekomerna uporaba dovoljenih psihoaktivnih snovi prav tako vpliva na vestno, nepristransko in kakovostno opravljanje nalog funkcionarja. Tudi iz primerjav primerov pravne prakse v tujini je pomanjkljiv in neustrezen. Primeri, ki so navedeni v predlogu zakona, se nanašajo zgolj na splošno ureditev področja prepovedanih drog in ne na področja, ki ga predlagatelj želi urediti. Tudi mednarodni pravni akti, tako konvencija Organizacije združenih narodov kot tudi usmeritve, strategije in akcijski načrti Evropske unije ne urejajo področja testiranja na prepovedane droge. Edini primer, kjer je zakonsko določeno testiranje funkcionarjev, je primer Avstralije, pri čemer iz obrazložitve ni razvidno, kako je v njihovem primeru urejeno varovanje zasebnosti. Ni dovolj, če se navede le naslov zakona, treba bi bilo predstaviti vse določbe njihove zakonodaje na področju sankcioniranja posedovanja prepovedanih drog. Strinjamo se, da je posedovanje in uživanje drog nemoralno in neetično, vendar pa se s tem zakonom ne zagotavlja glavni cilj, to je transparentnost delovanja funkcionarjev in zmanjšanje rabe prepovedanih drog. S predlaganim zakonom se poskuša s parcialnimi rešitvami urediti problematika zmanjšanja in preprečevanja uporabe določenih psihoaktivnih snovi, a le za določene funkcionarje, in to kljub temu, da je področje prepovedanih drog pri nas ustrezno urejeno, kar ne nazadnje ugotavljajo tudi predlagatelji. Kar se tiče urejanja pravic in dolžnosti funkcionarjev, se smiselno uporabljajo predpisi, ki veljajo za osebe v delovnem razmerju, torej tudi tisti s področja varnosti in zdravja pri delu. Zato se strinjamo z mnenjem Vlade Republike Slovenije, kjer je navedeno, da se lahko vsakega funkcionarja, pri katerem obstaja sum na bolezen odvisnosti, napoti na usmerjen preventivni zdravstveni pregled, čeprav v slovenski zakonodaji ni predpisa, ki bi to izrecno omogočal. Res pa je, da obstoječi predpisi ne omogočajo javne objave rezultatov in s tem stigmatizacijo posameznikov in neposredno njihovih družin. Tudi če se objava razume v smislu sankcije, je tak poseg glede na posledice nesorazmeren, še posebej če pride do zlorabe podatkov. Zato je poseg v posameznikovo zasebnost, tudi če je ta funkcionar, dostopen le z njegovim soglasjem, ki je pridobljeno brez prisile. Tudi navedeni primeri testiranja politikov v Italiji, Avstriji in na Hrvaškem so bili vsi na osnovi prostovoljnosti in ne obveznosti. Če zaključim. Glede na dileme in vprašanja, ki jih odpira predlog zakona, glede na nestrokovnost, pomanjkljivost, nedodelanost, nejasnost in spornost določb predloga zakona v luči kompleksnosti in dilem, ki jih odpira obvezno testiranje tako z etičnega, pravnega in medicinskega vidika, dvomimo, da je cilj in namen predlagateljev zagotavljanje transparentnosti preventivnega delovanja in zmanjšanje oziroma preprečevanje rabe prepovedanih drog. O vseh ostalih ciljih in razlogih za sprejetje zakona bomo mogoče slišali več v razpravi. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, ne bomo podprli.
Besedo ima gospod mag. Franc Žnidaršič v imenu Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani predstavnik Vlade, kolegice in kolegi! Poslanska skupina nepovezanih poslancev tega zakona ne more podpreti. Zakon naj bi bil potreben zaradi tega, ker funkcionarji opravljajo odgovorno delo in jih je zato treba testirati. Jaz lahko zadevo obrnem drugače. Pod kakšnim vplivom so bili tisti, ki so iz vrst predlagateljev in so ponaredili arhivske dokumente, da bi z lažjo umazali ugled in ime predsednika države? Kakšno testiranje predlagate za tiste? Samo droge ali še kaj drugega? So bili trezni takrat? Kakšno testiranje predlagate za tiste, ki se izživljajo nad mrtvim človekom, ki so ga ogrizli psi, in delajo afero iz stvari, ki je žalostna, in bi lahko dali mir mrtvemu človeku, kot se spodobi? Kako bi testirali tiste, ki napadajo spominski kovanec narodnemu heroju, partizanu in ta kovanec primerjajo z nekimi zločinskimi organizacijami, izmišljenimi seveda, in si to upajo naglas govoriti v tej državi, ki je svobodna in samostojna tudi zaradi narodnoosvobodilnega boja, pred katerim bi moral sleherni državljan Republike Slovenije dati kapo dol in se opravičiti vsem tistim, ki jih s takimi dejanji užali, napada in omalovažuje? Ta zakon ima namen doseči neko prepričanje med ljudmi, da nekaj je že na tem, če mi predlagamo, da bi morali funkcionarje testirati. Sigurno je kaj! Sigurno so taki, ki jemljejo mamila in podobno! To je njihov namen. Neko izmišljeno insinuacijo spraviti v javnost, da potem lahko mi kot rešitelji stvari predlagamo zakon in bomo s testi preprečili, da bi ne bili mamilaši državni funkcionarji in tudi poslanci sami po tej logiki. Ta zadeva je vredna prej obsodbe, da ne rečem še kaj hujšega, kot pa podpore. Bi bil pa hitro za to, da bi inteligenčni kvocient predlagateljev testirali, kajti ta stvar meji na zdravo kmečko pamet in logiko, ki naj bi veljala za tisto, kar potrebujejo slovenska država in slovenski narod in državljani. Tak predlog nima zdrave kmečke pametne podlage. Zaradi tega seveda mi z, da ne rečem, gnusom zavračamo tak predlog, ki ne bi smel imeti mesta v enem parlamentu kot hiši demokracije. Hvala.
Besedo ima gospod Dejan Levanič, v imenu poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! V poslanski skupini Socialnih demokratov ocenjujemo ta zakonski predlog kot enega izmed najslabših v zgodovini slovenskega parlamentarizma, ki ne more biti v ponos prav nikomur. Prvič. Prepričani smo, da tako pripravljeno besedilo sploh ne bi smelo postati predlog zakona, ker je pripravljeno najmanj vsebinsko nekorektno in zavajajoče. Vsaj dva razloga sta za to. Prvi razlog, v tem besedilu se prikaz ureditve v drugih pravnih sistemih in prilagojenosti predlagane ureditve pravu Evropske unije ter sam namen zakona oziroma besedilo členov ne skladata. Se pravi, obrazložitev je nekaj, členi so nekaj popolnoma drugega. Predlagatelji, torej 27 poslank in poslancev, lepo opišejo strategijo Evropske unije na področju drog in njene cilje in izvajanja z akcijskimi načrti. V Poslanski skupini socialnih demokratov se s tem strinjamo in delimo skrb teh 27 predlagateljev glede same problematike nelegalne proizvodnje in distribucije problematike zasvojenosti z drogami in tako dalje, ampak to ni predmet tega zakonskega predloga. Predmet je obvezno testiranje funkcionarjev na prepovedane droge. Ta besedna zveza, "obvezno testiranje funkcionarjev na prepovedane droge", pa se ne pojavlja nikjer v poglavju pravne ureditve Evropske unije oziroma primerjalno v pravnem pregledu držav Avstrije, Finske in Španije, kot je navedeno v samem predlogu zakona. Če bi bilo to poglavje korektno prikazano, bi bilo zelo kratko. Zakaj bi bilo kratko? Ker bi predlagatelji morali navesti le, da obvezno testiranje funkcionarjev na prepovedane droge ni urejeno nikjer v Evropski uniji. Kar se tiče Avstralije – od tam namreč vaša ideja za ta zakon in trditev, da je bilo to v Avstraliji sprejeto. To seveda ne drži. "Random drug testing bill," ki ga predlagatelji navajajo, je predlog zakona in ne "random drug testing act," kar bi dejansko bila veljavna zakonodajna rešitev. Vi govorite o predlogu, ne govorite o zakonski rešitvi. Praksa, in to je zdaj pomembno, ki ste jo že uveljavili pri arhivih, ko ste na tak ali na drugačen način narobe zložili skupaj dokumente, se je ponovila tudi tokrat. Zdaj pa mislim, da ne gre več zgolj za površnost, ampak gre za površnost, ki ne pozna nobene meje ali pa so to morebiti različni poizkusi manipulacije in demagogije, ki niso opazni zgolj v tem primeru ampak v vseh primerih od konca leta 2008. Vse to vaše početje govori zgolj o enem dejstvu, in to je, da ste za uspeh na volitvah ali bolje rušenje te vlade pripravljeni ne samo lagati, ampak tudi prirejati dokumente. Res žalostno za poslanke in poslance! Drugi razlog. Ta predlog zakona lahko imenujemo tudi neposrečena zlepljenka, ki je nastala na tako imenovanem sistemu "copy paste". Namreč identična besedila zakonskega predloga se pojavljajo tako v uvodu predloga zakona kot kasneje v besedilu členov in obrazložitvah k tem členom. Predlog zakona ima 27 členov, od tega je 21 takšnih, katerih besedilo členov je enako obrazložitvi. Če pogledate 2. člen tega zakona, v tem 2. členu jasno piše, "funkcionarji po tem zakonu so poslanci Državnega zbora, predsednik republike, predsednik Vlade, ministri in državni sekretarji". Obrazložitev k 2. členu tega zakona piše, "funkcionarji po tem zakonu so poslanci Državnega zbora, predsednik republike, predsednik Vlade, ministri in državni sekretarji". To, oprostite, sploh ni nobena obrazložitev. In človek se vpraša, kakšne so to obrazložitve, ko nekdo za nalašč manipulira, da napiše člen in potem pod obrazložitev ta člen samo prekopira. Takšno ponavljanje pomeni, da predlagatelj svojega predloga ne zna obrazložiti ali ga noče obrazložiti ali pa ga razumsko sploh ni mogoče obrazložiti, kar bo najbrž tudi pravi razlog. V Poslanski skupini Socialnih demokratov smo začudeni, da se je pod takšno vsebino ali vsebinsko slabo oblikovan zakonski predlog podpisalo 27 poslank in poslancev, na čelu njih pa ravno tisti, to je vodja Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, ki vedno opozarja na vse mogoče poslovniške kršitve in pomanjkljivosti zlasti zakonskih predlogov, ki jih predloži Vlada. Na tem mestu je prav, da bi predlagatelj ob tem zakonskem predlogu sam sebi nastavil ustrezno ogledalo. Po drugi strani obravnavani zakonski predlog ne zdrži neke resne vsebinske presoje. S takšnimi predlogi se še dodatno znižuje že tako nizek ugled Vlade, parlamenta in politike na splošno, in v to politiko sodi tudi Slovenska demokratska stranka. Zato naj predlagatelji ne bodo užaljeni, če jim kdo pove, da s takšnimi in podobnimi ravnanji gojijo zgolj ljudomrzno politiko, ki po nepotrebnem dodatno vznemirja ljudi in pri njih ustvarja vtis, da je iz dneva v dan le še slabše. Zato prosimo na nek način predlagatelje, da se raje ugriznejo v jezik, ko jih bo volja na koalicijo naslavljati apele, da naj se ukvarja z reševanjem realnih problemov navadnih ljudi ter naj preneha z neproduktivnim tratenjem časa z obskurnimi temami. To je točno to, kar danes vi počnete. Nekateri ugotavljajo, in s tem se tudi strinjamo, da je predlagana zakonska ureditev žaljiva za vse funkcionarje, ki jih zajema, za predsednika republike, za predsednika Vlade, poslanke in poslance, ministre ter tudi državne sekretarje. Po mnenju predlagateljev so to očitno tiste funkcije, kjer naj njihovi nosilci ne bi imeli ali pa si ne zaslužijo z ustavo varovanih človekovih pravic, ki zagotavlja vsakomur, ponavljam, res vsakomur nedotakljivost človekove telesne in duševne celovitosti, njegove zasebnosti ter osebnostnih pravic. V tem mandatu smo se sicer že navadili na ustavne obtožbe predsednika republike, na pozive po razrešitvi predsednika Državnega zbora, na različne zlonamerne diskvalifikacije nosilcev sodne veje oblasti, pa vendar se ta plaz očitkov še ne bo ustavil. Danes smo priča predlogu za uzakonitev obveznega testiranja funkcionarjev na prepovedane droge, jutri morda temu sledi obvezno objavljanje podatkov o psihofizičnem zdravstvenem stanju ali obveznem poligrafskem testiranju. To zadnje mogoče niti ne bi bilo tako slabo za člane Slovenske demokratske stranke. In tretja stvar, ki me je v predlogu zakona res zbodla v oči, je naslanjanje na izjave kolumnistov rumenega tiska. To je namreč največji argument Slovenske demokratske stranke, ko je pripravljala ta zakon, kar verodostojnost predlagateljev resnično postavi na zelo krhko osnovo. Če je to tista visoka politika, ki naj bi bila lastnost največje opozicijske stranke, je trenutno stanje v državi popolnoma razumljivo ob dejstvu, da je bila ta stranka v prejšnjem mandatu vladajoča stranka. Kljub vsem poizkusom je trenutna vlada pri razreševanju v prejšnjem mandatu izvedenih ukrepov nemočna, pa verjetno za to niso krive prepovedane droge, ampak morebiti tudi opitost, ki je vladala v prejšnjem mandatu. In s tem stavkom bi se spustil direktno na vaš nivo, kar vi počnete v tem mandatu, in to je žalostno. Seveda pa preverjanje slednjega predlagani zakon, ko govorimo o opitosti, ne vključuje. Zaradi vsega naštetega Poslanska skupina Socialnih demokratov predloga zakona ne more podpreti in če je v parlamentu vsaj polovica poslancev treznih in brez vpliva prepovedanih substanc, sem prepričan, da bo predlog ostal zgolj predlog, to je "bill", in ne bo postal zakonodajni akt oziroma dokument, to je "akt". Avtorjem in podpisnikov v naprej svetujemo, da v svojih dobronamernih predlogih, dobronamernih pod narekovajih, raje malce bolj podrobno premislijo in kdaj pa kdaj tudi preverijo, kaj v svojih predlogih navajajo. Hvala lepa.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospa Cvetka Zalokar Oražem. [[Je ni.]] Gospod Zmago Jelinčič Plemeniti. Pripravi naj se gospod Anderlič. [[Ne.]] Prosim, gospod Zmago Jelinčič.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Zakon bomo v Slovenski nacionalni stranki seveda podprli. Dejstvo je, da je zakon potreben. Ne vem, zakaj takšen silen odpor proti temu, da se zakon sprejme v Državnem zboru. Jaz bi rekel, da je Vlado očitno zelo zelo strah, da bi se kaj izvedelo. Ravno tako je strah tudi nekatere kolege iz določenih političnih strank. Seveda pa so nekatere politične stranke, ki jih pri tem podpirajo, še posebej me zelo zelo preseneča silna podpora Slovenske ljudske stranke, ki pravi, da bodo proti temu zakonu, pa vendar mislim, da njihovi volivci mislijo drugače. Govori se o tem, da je treba narediti teste tudi za alkoholiziranost. Ja, do neke mere. Vendar je bistvena razlika me tistim, ki spije kozarec. To ni problem. Tudi če je kdaj okrogel, ni problem. Problem je, če ja alkoholik. Tukaj se pa srečamo z narkomanijo, ki je praviloma zadeva odvisnikov. Nekdo, ki je na opijatih, nekdo, ki je na kokainu, je odvisnik, kar je bistveno drugače od tistega, če se ga nekdo sem pa tja napije. In mislim, da je to treba vedeti. Ravno tako tudi, recimo, ko se govori, da ni fer, da bi se to objavljalo javno. Poglejte, ko je bil nekdanji minister Gjerkeš alkoholiziran, vsi so pisali o tem, pa je bilo vse v redu in prav zaradi tega, ker koaliciji ni bil po godu in so se ga na ta način znebili. Ko pa bi kakšen funkcionar ali funkcionarka bila pribita s kokainom, o tem se pa ne sme pisati, to je pa treba skriti. Človek se vpraša, kaj potem pomeni tisto, da se morajo športniki obvezno in nenapovedano testirati na določene substance. Dejstvo je, če je določba oziroma odločba oziroma ena zahteva navedena v zakonu in določena vnaprej, ne gre za poseg v osebnostne pravice, tega bi se morala Vlada zavedati, vendar se ne zaveda oziroma ve, da je to, pa vendar piše v svojem mnenju drugače, kajti treba je zaščiti tiste, ki verjetno uživajo droge na Vladi. Jaz si drugega ne morem misliti. Gospod sekretar pravi, da je sum, če bi uporaba drog vplivala na potek dela. Ja, zakaj so pa potem prepovedane, če je sum na to, da bi vplivale na potek dela? Seveda vplivajo na potek dela, in še kako vplivajo na potek dela. To vidimo marsikdaj. To vidimo v raznih vehementnih izbruhih veselja ob določenih mednarodnih zadevah ali pa ob kakšnih interpelacijah, ko je prva polovica, je oseba sesuta do konca, po 20-minutnem odhodu iz Državnega zbora pa pride nazaj vsa nova, polna nekih idej in ne vem česa še vsega. Jaz sem farmacevt, jaz sem magister farmacije, pa morda nekaj več vem o teh zadevah kot kdo drug, zato govorim tudi s svojega strokovnega stališča. In vam povem, da niso kar tako enostavne vse zadeve, ki se tičejo drog. Zanimivo je, ko tukaj notri pišete, da se sprašujete, kaj pravzaprav naj bi bilo vprašanje, kaj se pod pojmom "droga" sploh razume. Seveda se tudi jaz sprašujem, ampak tukaj gre za strokovno vprašanje, ki ga pa naše ministrstvo za zdravje še ni obdelalo. Zanimivo je, da navadno indijsko konopljo tretirajo kot ne vem kakšno grozljivo drogo in jo prepovedujejo, celotno rastlino, medtem ko Evropa to rastlino uporablja kot industrijsko že ves čas in še danes. Ne, pri nas veliki modreci govorijo, da je to nekaj grozljivega, ampak človek bi rekel celo, da na ta način posredno podpirajo trgovino z drogo, kajti če bi naša mularija kadila to industrijsko konopljo, ne bi bilo nič hudega. Hudo je, ker kupujejo uvoženo afganistansko drogo, tista pa je. Ampak pri tisti nekateri zaslužijo, morda tudi kakšni funkcionarji, pri tem pa ne bi nihče nič zaslužil. Glede na to, kako naši lovijo, je tako dejstvo, da lovijo samo tiste, ki gojijo konopljo nekje po enih svojih laboratorijih, medtem ko pravo drogo, tako imenovano trdo drogo, opijate, pa kokain, praviloma odkrijejo tuji organi ali pa slovenska carina. Ko govorite o psihotropnih zadevah, je treba povedati, spoštovani gospod sekretar, da so psihotropne substance in zdravila označena na škatlici s trikotnikom in tudi piše, da v tem primeru se naj ne bi uporabljala motorna vozila, medtem ko nekdo, ki se "našopa" s kokainom, bo pa vozil, vi boste pa to podpirali, še posebej če bo to funkcionar. Glede konoplje bi lahko še kaj več povedal, ampak bo verjetno zmanjkalo časa. Govorite o načinu testiranja. Način testiranja je enostaven in danes so testi različni in zelo točni. Danes s testom, ko vzamete malo sline, ugotovite takoj šest različnih drog na enem testerju, in to hipno, mogoče v štirih, petih sekundah. Ko je naša stranka predlagala, da bi to uvedli pri policistih, da bi to imeli s seboj, je takratni minister Bohinc zahteval, da se uvedejo tako imenovani pupilometri, to so neki kartončki z luknjicami in policaj je prišel in je gledal, katera zenica se prilega kateri luknjici. In potem je on določil kot veliki strokovnjak, da je kdo pod vplivom te in te droge. In še danes se to uporablja. Pa smo res moderna država, pa naša ministrica res skrbi za "procvit" in varnost slovenskih državljank in državljanov? Ravno tako pišete tukaj naprej, kaj pa, če gre za lažni rezultat. Kakšen lažni rezultat? Lažni rezultat bi se lahko morda zgodil, recimo, kaj če bi se zgodilo, da bi kakšna poslanka ali kakšna funkcionarka prinesla vodo čez dan ali dva na testiranje in bi potem ugotovili, da ima vneto prostato. To bi bil lažni rezultat. Ne pa, če bi se testiralo takrat na licu mesta. Tisto ni lažni rezultat, tisto je točen rezultat. Bodite prepričani, da za enkrat ženske še nimajo prostate, razen mogoče v izjemnih primerih. Govori se, da ne razumete, zakaj so člani tudi novinarji. Kolega je že nekaj povedal, ampak jaz mislim, da je točno decidirano, kateri novinarji so člani. En novinar je član z leve pozicije, drugi novinar je član z neodvisne pozicije. Tako je zagotovljeno, da bo vsaj eden prinesel podatke na plano in jih ne bo skrival. Dejstvo je, da nekateri časopisi namerno izkrivljajo resnične podatke in ne objavljajo. Na ta način bi se seveda ta zadeva uredila. Pravite tudi, da je treba upoštevati zahtevo po vsebinsko enakem obravnavanju. Ne more biti tega.Tudi pri športnikih testiramo športnike, ne pa njihovih trenerjev. Enostavno po rangiranju, nekateri so pod vplivom teh zahtev, nekateri pač niso. Drugače se tega ne moremo iti. Strinjam pa se s tem, da je področje prepovedanih drog urejeno, nikakor pa ne s tem, da je urejeno ustrezno in dokaj celovito. Zelo slabo je urejeno, nično ni urejeno. Če bi bilo urejeno, potem ne bi še vedno uporabljali metadonske terapije, ki pravzaprav daje zaslužek samo slovenski farmacevtski industriji, ne ozdravi pa ničesar, kajti gre za zamenjavo naravnega opijata s sintetičnim opijatom. Oprostite, to ni zdravljenje. Po drugi strani pa kriminalizirate, kot sem že povedal, industrijsko konopljo, za katero je sploh vprašljiva njena toksičnost. THC deluje samo v določenih visokih koncentracijah in še ta zadeva se čez čas razkadi, tako kot če je kdo malo huje pijan ali kaj podobnega. Saj bi lahko še veliko povedal. Govorite tudi o tem, kaj ostane po zaužitju droge. Če ima nekdo sledove opijatov ali kokaina v laseh, potem je to zagotovo odvisnik. Kajti nikoli se ne zgodi, da bi nekdo enkrat poskusil, potem pa bi nehal. Te droge puščajo trajno sled, kontinuirano sled. Zato ne moremo kar tako poenotiti vsega skupaj. Še enkrat pravim, mislim, da je Vlado očitno strah, mene pa je strah ene izjave gospoda Pahorja, ki jo je nekoč rekel, da mu je vseeno, kaj uživajo njegovi ministri, samo če dobro delajo. Narkomani ne delajo dobro.
Besedo ima gospod Anton Anderlič. [[Ga ni.]] Franco Juri. [[Ga ni.]] Gospod Mirko Brulc. Pripravita naj se Franc Bogovič, Ivan Grill.
Spoštovani, lepo pozdravljeni! Verjetno še do konca te seje v nadaljevanju bomo s strani SDS zopet slišali, da se ukvarjamo sami s seboj, ne pa s področjem gospodarstva, krize, reševanja težav, ki so v gospodarstvu, in še kaj. Ampak to je vaša metoda in zelo uspešno to promovirate v javnosti, da smo potem vedno vsi krivi, da se ukvarjamo z neumnostmi v tem parlamentu in tudi ta seja, za katero bomo porabili pet ur, je ena taka vaša zelo koristna dejavnost. Želja je načrtno ugled poslancev, predvsem pa Vlade zabiti v tla. Tukaj ste uspešni, kajti meritve mnenja javnosti to seveda kažejo, ampak ljudje niso neumni in bodo vedeli, ko bodo volitve, presoditi, kako in kaj. Normalno je, da je posedovanje drog prepovedano, enako psihoaktivnih snovi, da ne naštevam sedaj vseh in da o tem nima smisla govoriti. Ampak tako kot je že zdaj bilo tukaj predavanje, da pa malo konoplje nič ne škodi, tako je bilo pri družinski zakonodaji predlagano, da zapišemo v zakon, da kakšna klofuta otroku tudi ne škodi, in tako dalje. To so vaše metode. Dr. Žnidaršič je danes omenil IQ ali inteligenčni kvocient. Rekel bi, da v ta zakon lahko zapišete tudi, da je treba obseg lobanje izmeriti in še marsikaj, da bomo ja tukaj čisti ljudje; taki, po receptu ne vem koga. Razlog za ta zakon je novinarjeva izjava. Pa se s tem se srečujemo vsak dan, dragi gospodje! Če danes nek novinar reče, da Mirko Brulc uživa to in to, se ne morem več oprati. Ni variante. Tudi če se testiram, kot je bil predlog za nekatere ministre in tako dalje. Enako se dogaja tudi vam, veste. Če bo kdo rekel, da je nekdo od vas pedofil – konec, lahko dokazujete "sto na uro", toliko ljudi bo vedno reklo, da kaj pa, če [[...]]Tudi če bi se testirali, tudi če boste rekli, da uživam mamila in se bom testiral, bo toliko ljudi reklo, da sem podkupil zdravnika in je vsa zadeva falsifikat. To so nevarne stvari, s katerimi se ni igrati. In v predvolilnem obdobju se bo dogajalo prav to, ker so eni pripravljeni z zelo grdimi in nizkotnimi zadevami pljuniti na nekoga drugega, potem pa naj si tisti pač pomaga. Tudi že današnja razprava kaže na to, da bomo tisti, ki smo proti sprejemu takega zakona, v očeh nekaterih: aha, kaj pa, če Brulc, ki zdaj tako in tako govori, uživa kaj takega, zato je proti. In tukaj ste uspešni, ala vam vera. Ampak jaz imam zelo čisto vest in se ne bom testiral, pa če boste rekli, ne vem, kaj. Ne bom se testiral, ker me tudi pijanega še niste videli in če sem kdaj dobre volje v dobri družbi, to ne pomeni, da sem pod narkotičnimi sredstvi in še čem. In navadite se takih odnosov in takih predvidevanj. Glejte, že tukaj je bilo danes rečeno, da je nekoga strah, zato je proti temu zakonu. Mene je strah, da tak zakon pride sploh v parlament in bom glasoval proti. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Bogovič – ne bo razpravljal. Gospod Ivan Grill, pripravi naj se mag. Majda Potrata. Izvolite, gospod Grill.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani državni sekretar! Kako zanimivo je, da ko koaliciji kot tudi nepovezanim poslancem zmanjka tehtnih argumentov, nastopi potem trenutek žalitev, žaljivk, diskreditacij in tako naprej. Ne vem, česa vas je res strah. Diskreditirati besedilo tega zakona, idejo. Volivke in volivce vprašajte, boste videli, ali ocenjujejo, da bi bilo to smiselno ali ne, ni treba nas spraševati, pa boste spet dobili podobno preveritev, kot ste jo na zadnjem referendumu. In še bodo sledile takšne preveritve, če ne prej, tudi na volitvah. Če pogledamo dnevni red današnje seje oziroma te seje, kot je, ko je gospod Brulc omenil, kako tratimo čas s tem zakonom, koliko zakonov je takšnih, ki jih je pripeljala Vlada ali pa vi, koalicija, ki se spopadajo z gospodarsko krizo. Koliko jih je? Vidimo, kam so pripeljali taki zakoni, nekako vam je zmanjkalo besed. Res velikokrat se ukvarjamo s takimi zakoni, ki so škodljivi, ki dejansko prinašajo prav nasprotno, kot bi naše gospodarstvo potrebovalo. Ta zakon pa ni tisto. Tudi če bomo razpravljali dve uri ali pa celo tri ure, zaradi tega ne bo nič prikrajšanega, edino, če bi mogoče kdo v tem lepem popoldnevu raje delal tisto, kar ta zakon prepoveduje. Če gremo sedaj na samo vsebino. Zanimivo je stališče Poslanske skupine LDS, da jo moti, da je v komisiji novinar, da sta dva novinarja. Zanimivo. Kaj jih moti? Jih moti, da se s tem krši zasebnost posameznikov? Vsak, ki bo kandidiral za poslanca v primeru, da bi bil ta zakon seveda tudi sprejet, bo vedel, da ga to čaka. Tako kot čaka vsakega, da mora svoje premoženje predati protikorupcijski komisiji – evidenco pa vse tisto, kar je. Pa je tudi s tem, potem kršena zasebnost? Zanimivo je tudi, ko smo v Slovenski demokratski stranki predlagali zakon, da bi bilo premoženje vsakega funkcionarja javno objavljeno, kot je, ste zopet vsi gledali v tla pa nasprotovali temu zakonu. Zanimivo, transparentnost, ki jo tako poskušate zagovarjati, je za vas tujka, tuja beseda, ne razumete tega. Tudi vi, gospa Potrata, ne? Za vas sploh, vam bom prevedel potem, če bo potrebno. Zanimivo je tukaj tudi s strani SD. Kako je bil žaljiv gospod Levanič do vseh tistih, ki smo se podpisali pod ta zakon – tudi jaz sem se podpisal. Kot sem povedal, bi se velika večina Slovenk in Slovencev pod ta zakon podpisala. Je pa nekaj zanimivo, ko se tukaj razlaga, govori, od kod ideje, od kod sumi o uživalcih drog v vladnih vrstah. To se ni zgodilo v Slovenski demokratski stranki! To je bilo v medijih, verjetno upravičeno. Res je, da niso imeli sodnomedicinskih dokazov. Če ne verjamete, si poglejte na Youtubu, kjer je posnetek, ko se je delilo viktorje, ko je eden izmed znanih novinarjev eni izmed ministric te vlade na zelo simboličen način dal vedeti, kaj novinarska stroka ali pa novinarji vedo. Tako si ne zatiskajte oči, da ni v vrstah funkcionarjev uživalcev prepovedanih drog! Ta zakon nima samo tega namena, da bi se res vsak funkcionar, ki je na odgovornem delovnem mestu, testiral. Ta zakon je lahko za celotno družbo bistveno več – če bi bil v veljavi. Ne si zatiskati oči pred dejstvom, da je slovenska družba zelo izpostavljena drogam. Poglejte, koliko kriminalnih dejanj se iz leta v leto več odkrije. Z leta 2008 na 2009 je za 60 % več odkritih kriminalnih dejanj, preko tisoč 600 primerov. Ampak, kaj je tu še zanimivo – da je 80 do 90 % neodkritega kriminala! To pomeni, da se ta zadeva iz leta v leto kopiči, in to je zagotovo družbeno nesprejemljivo in je treba narediti vse, da se tudi to omejuje. In ravno ta javnost, da se funkcionarji testiramo – sam osebno nimam proti temu nič –, bi bila zelo koristna na tem področju. Zato menim, da je ta zakon smiseln in primeren. Glede očitkov nekaterih, da tega v pravnem sistemu Evropske unije ni. Tudi ko smo sprejemali zakon o prepovedi kajenja v javnih prostorih, kako ste bili v sedanji koaliciji proti temu, pa smo bili ena izmed prvih držav v Evropi! Kaj pa sedaj? [[...]] [[oglašanje iz dvorane]] [[...]]SD, ja! Ne govoriti, da je tukaj [[...]]Če je to lahko primer dobre prakse tudi za kakšno drugo evropsko državo, sem prepričan, da se bo to v nekem doglednem času tudi lahko dogodilo, da pa zaradi tega Slovenija ne bi smela tega imeti [[...]] Sam bom zakon podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Dejan Levanič. Replika? Izvolite.
Hvala lepa za besedo Zelo na kratko. Res nisem bil žaljiv, povedal sem tisto, kar je realnost oziroma tisto, kar drži. Povedal sem, da to ni podobno zakonu, kar je res; ker členi in obrazložitev členov je enaka. To ni obrazložitev in to ste problematizirali večkrat na različnih sejah odbora prav vi; najbolj gospod Tanko, vodja vaše poslanske skupine, ki je govoril, kako ta koalicija, Vlada ne spoštuje vseh pravnih ureditev, kar se tiče tega. Danes vi vlagate zakon, ki ni podoben ničemur. Poleg tega prvotna obrazložitev zakona in členi ne sovpadajo. V obrazložitvi, zakaj ta zakon sploh predlagate, govorite o tem, kako se je treba boriti proti drogam in kako sprejeti akcijske načrte, na drugi strani pa govorite o obveznem testiranju funkcionarjev. Da nima ne repa ne glave ta zakon, sem o tem prvič govoril. Drugič, lagali ste! Govorili ste, da je ta zakon v Avstraliji že sprejet. Najprej ste primerjali tri države v Evropski uniji, ki sploh nimajo tega urejenega, v pravni ureditvi, ko ste primerjali države Evropske unije, potem ste govorili, da je to v Avstraliji sprejeto, kar enostavno ne drži, tam je to predlog zakona, tako kot je vaš predlog oziroma – ne morem drugače reči – skropucalo. "Act" pa pomeni v angleščini, da bi bila to zakonska ureditev, ki bi navsezadnje obveljala. Zato sem primerjal to s tem, kar ste naredili pri vsebini arhivov, ko ste nalašč ali pa ne nalašč, kakor želite to povedati, napačno zložili posamezne dokumente. Enako delate, ne glede na posledice: vlagate zakonske predloge, obtožujete kogarkoli v tej državi, ne glede na posledice To enostavno ni prav, zato sem opozoril na to. Tretjič, to ni zakonska materija. To enostavno ne more biti zakonska materija in to je jasno. Če imate argumente iz nekega rumenega tiska in na podlagi tega spišete zakon, to ne more biti zakonska materija. Lahko pa se dogovorimo in pred volitvami vsak, ki kandidira, opravi te ali one različne teste, tudi o sposobni zmogljivosti opravljanja te funkcije. Lahko to naredimo in predočimo svoje rezultate pred volivkami in volivci! In ne govoriti, da tisti, ki ne bomo sprejeli tega zakona, se imamo česarkoli bati. Daleč od tega! Takoj naredimo ta test, ampak ne v okviru zakona, kako daleč pa bomo prišli? Nič drugega ne delate s tem zakonom, kot manipulirate z mnenjem javnosti, želite prikazati, da je nekaj tu narobe in da je veliko funkcionarjev pod vplivom drog, s čimer delate medvedjo uslugo tudi sami sebi. Ne rušite zgolj ugleda te vlade, kar vam je prvoten namen, ampak tudi ugled Državnega zbora, katerega del ste tudi sami. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima mag. Majda Potrata. Pripravijo naj se gospod Matjaž Zanoškar, Borut Sajovic, Franci Kek in Janez Kikelj.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod državni sekretar, poslanke in poslanci! Svojim kolegicam in kolegom v poslanski skupini večkrat rada rečem, da kupujem dva tednika zato, da v njiju preberem, kaj me čaka na sejah odbora in Državnega zbora. In če predlog tega zakona gledam s tega vidika, je potrjena ta pot. Najprej so nas novinarji in novinarke hoteli spraviti na testiranje in je bila to pobuda. S kolegom Potrčem sva za enega od teh tednikov celo odgovarjala na to vprašanje, kaj misliva o testiranju na prisotnost drog. Toliko glede tega. Zdaj glede transparentnosti in odprtosti. Mi je žal, da gospoda Grilla ni, naj si gre pogledati v kakšen slovarski priročnik in bo videl, da je beseda transparentnost beseda tujega izvora, ki pa je zdaj del slovenskega besedišča, ampak tam bi našel v slovenščini tudi kakšno takšno besedo kot prosojnost ali še kaj drugega, če me ravno preverja, ker značilnost tujk je ravno ta, da ima več slovenskih ustreznic. Ampak kako naj bi predlog tega zakona, ki je pred nami, pripomogel k uresničevanju načela transparentnosti in odprtosti, pa ne vem. Zaradi tega, ker največja transparentnost je ta, da za tudi vse politične funkcionarje te države veljajo zakoni in predpisi, ki veljajo za vse državljanke in državljane te države. Nobenega izjemnega obravnavanja ni potrebno. Če je alkoholizem v Sloveniji ena najhujših socialnih bolezni, je za alkoholike značilno tudi to, da zase nikoli ne priznajo, da so alkoholiki, dokler jih okolje ne pripravi tako daleč ali pa se sami ne ovedo, ob pomoči drugih, da bi bila kakšna zdravniška pomoč potrebna. Ampak za alkoholike se tudi ve, da se alkoholizma ne da ozdraviti, ampak da se ga da samo "zazdraviti". Tisti, ki ste ta zakon predlagali, imate veliko mero poguma, moram reči, zaradi tega, ker prihajate iz dveh poslanskih skupin, v katerih odpornost proti različnim zlorabam pravil, vrednot ni ravno pravilo. Nekateri iz teh poslanskih skupin so nosili orožje v Državni zbor, za nekatere večkrat zaznano, da niso ravno trezni, nekaterim se ne zdi nič hudega, če se kršijo kakšna pravila, ki so zelo natančna za vse državljanke in državljane in se reče: ne goljufaj, ali poravnavaj svoje obveznosti, ali priznavaj svoje otroke, ne šele potem, ko ti z DNK dokažejo očetovstvo in tako dalje. Marsikakšen greh bi se dal najti ali zapisati na glavo koga od teh, ki tako radi moralizirajo in se zavzemajo za načelo transparentnosti in odprtosti. V parlamentu je velikokrat mogoče slišati, kako ta vlada ne sprejema potrebnih zakonov in se ukvarja z vsemi tistimi rečmi, ki nič ne pomagajo k izboljšanju stanja. Pa poglejmo, kaj piše tu pri oceni finančnih posledic: Predlog zakona ne predvideva povečanja ali zmanjšanja prihodkov državnega proračuna, povečanja ali zmanjšanja obveznosti za druga javnofinančna sredstva, niso predvideni prihranki za državni proračun in druga javnofinančna sredstva. Če seštejete vse funkcionarje, ki jih ta zakon predvideva, pa če bi bili vsi narkomani, pa če bi vsi morali zaradi tega plačati prispevke za opravljeno testiranje, sem prepričana, to ne bi pomenilo kakšne bistvene obogatitve za javnofinančna sredstva. To je bil sicer obešenjaški humor, ampak kaj drugega mi tako ne preostane pri tem predlogu zakona. Mislim, da je nemogoče sprejemati zakon na podlagi samih domnev iz rumenega tiska, iz tega, kar je nekdo vrgel v javnost, skonstruiral in se potem sklicevati na nekaj, kar je zelo resen problem v družbi. Zloraba drog, kamor štejem tudi alkohol, je zelo resen družbeni problem, ampak to, kar ste spoštovani kolegice in kolegi vložili, je zloraba parlamenta. Zaradi tega, ker v tem primeru jasno veste, jasno veste, da je v taki obliki, kakor je zakon predložen, nesprejemljiv, in da je ta poslovniška plat predlaganega zakona tako zelo zelo prosojna in bi bilo treba marsikaj popraviti, če bi hotel ta zakon zdržati trezno in resno presojo. Zato se mi zdi, da je neodgovorno tako početje, in meni ni sram povedati tudi vsej slovenski javnosti, da sem proti temu zakonu. Tak zakon se ne more in ne sme sprejeti zaradi tega, ker zavajate javnost, ko trdite, da ima ta zakon veliko preventivno vrednost zaradi tega, ker se bo zloraba drog zmanjšala. Lepo vas prosim! Če ste prej govorili o tem, kako je odvisnost od drog nekaj neozdravljivega – to ni več nobena preventiva. Kakšna preventiva nekaj! Povečana uspešnost policije pri zasegu drog – ali boste rekli, da je to zdaj lahko posledica takega predloga zakona? In koliko natančni ste pri navajanju nekaterih primerov? Naj bo samo poprejšnje omenjanje zakona o prepovedi kajenja v javnih prostorih. To je bil vendar predlog zakona, ki ga je predlagala dr. Mateja Kožuh Novak in dobro se spomnim, koliko oporekanja je bilo njenemu predlogu zakona. Kako so tisti, ki s prodajo služijo, industrija tobačna in še kdo, protestirali zoper sprejem takega zakona. Poraba drog, zloraba drog se zaradi tega predloga zakona ne bo zmanjšala, sem prepričana. Potem bi morali tak zakon vpeljati tudi za vse tiste, ki bodo kandidirali na katerokoli funkcijo. Namigovanja, ki ste jih vmes uporabili, bom povezala z nečim, česar ne delam rada, ampak ta predlog zakona me je pa resno razjezil zaradi tega, ker je njegova politična manipulacija tako razpoznavna, da vas moram, spoštovani predlagatelji zakona, vprašati oziroma vam reči takole: če bi bila stranka, ki ji pripadate, trezna stranka, če bi v njej bili trezni ljudje, ki bi imeli trezne nazore, trezen pogled na svet in bi bili sposobni trezne presoje, potem ne bi takega predloga vložili. Da ne bo zamere in očitkov o tem, kako sem nesramna; to je drugi pomen v geslu "trezen" iz Slovarja slovenskega knjižnega jezika. Hvala.
Hvala. Gospod Matjaž Zanoškar ne bo razpravljal. Gospod Borut Sajovic. [[Ne.]] Franci Kek. [[Ne.]] Janez Kikelj. [[Ne.]] Bojan Kontič. [[Ne.]] Ljubo Germič. [[Ne.]] Vito Rožej, izvolite.
Hvala lepa za besedo.
Joj se opravičujem, gospod Grims, boste razpravljali? Ja, lahko. Prosim, preskočil sem. Gospod mag. Grims, izvolite.
Spoštovani, prav lep pozdrav! Mogoče bom poskušal odgovoriti na nekatera, morda retorična, morda pa tudi čisto iskreno postavljena vprašanja, saj gre za prvo obravnavo zakona, ki so jih postavljali poslanke in poslanci vladajoče koalicije. Najprej, zakaj pravzaprav ta predlog zakona? Če zdaj vprašamo javnost, boste videli, da ima v javnosti velikansko podporo, predlog zakona o tem, da bi se vsi funkcionarji, preden pristopijo k sprejemanju ključnih odločitev za to državo, morali obvezno testirati na prepovedane toksične substance – na droge, torej. Zakaj je temu tako? Tukaj je najbrž lahko veliko teorij. Ena od njih, politološka, bi to lahko razložila z asociativnostjo. Namreč, vladna "so what" paradigma ima tako močan asociativni učinek, da veliko ljudi, ko potem posluša tiskovne konference aktualne oblasti, si začne podzavestno prepevati tisti legendarni komad J. J. Cale - Cocaine. Veliko je tudi zgodb, ki pričajo o tem, da [[...]]
Gospod Grims, ste na meji dostojnega, dajte malo razmisliti, o čem govorite. Ker obtožujete nekoga, ki ima novinarsko konferenco Vlade, da je pod vplivom mamil. Razmislite!
Spoštovani, gospod podpredsednik. Povem, da ljudje prepevajo. Obstaja star pregovor, ki pravi: "Kdor poje, zlo ne misli."
Bi samo prosil, da razmislite, to je vse. Drugače sem pa navajen marsičesa od vas.
Glede na to, da je bila prej – spoštovani predsedujoči svoje kolegice ni opomnil, direktna obtožba o tem, da smo v opoziciji pod vplivom alkohola. Lahko povem, da sem pred nekaj minutami rade volje pustil novinarkam in novinarjem Kanala A, da so opravili test alkoholiziranosti, po domače rečeno, pihal sem. Seveda je bilo 0,000. Če imamo že od oblasti pijano oblast, potem mora biti vsaj opozicija trezna. To je pač načelo, ki se ga poskušam držati in zato v dejanjih sledim točno tistemu, kar govorim. Take očitke naslovite na nekoga drugega. Mimogrede pa, če imate do vseh enak princip, potem bi morali mnogo prej opozoriti kolegico kot pa mene, ko sem govoril o pesmi. Mimogrede, J. J. Caleov komad je bil svetovna uspešnica. Tisto, kar zagovarjate, da naj bi bil glavni razlog proti: poseg v človekove pravice. Veste, tukaj so pa v Sloveniji očitno res popolnoma zmešani pojmi. Glavni piarovec SD, Denis Sarkić me nariše z enim nacističnim veljakom, potem sledi temu predsednik Društva novinarjev Slovenije Grega Repovš in v Mladini objavi še mene z družino, z vsemi otroki vred in naredi kombinacijo z neko nacistično družino neke pošasti, ki je pobila lastne otroke. Temu sledi potem še Vlado Miheljak v Dnevniku – veliko ljudi mu dela krivico, ker nanj pozablja, pa je v tej svinjariji sodeloval tudi on, ker jo je zagovarjal in nadaljuje z isto zgodbo, češ da sem si sam kriv, zato ker pač imam otroke in jih pripeljem na neko mašo. To pomeni, da so v tej državi vsi pojmi popolnoma zmešani. Ne trdim, da pri vseh, daleč od tega, nekateri ključni ljudje tudi iz vladajoče koalicije so izrazili svoje ogorčenje – in to spoštujem –, vključno s predsednikom Vlade Borutom Pahorjem. To kar povem. Ampak nekateri, ki bi se morali prvi oglasiti in so tudi danes zelo bili glasni, so pa molčali kot grob. Naj navedem samo en primer: predsednik Državnega zbora, ki bi moral najbrž prvi biti poklican, da zaščiti nekoga, ki je poslanec, pred do konca nesramni, da ne rečem še mnogo hujšega izraza, ekshibiciji sovražnega govora v slovenskih medijih, in to v nekaj medijih, vključno z zagovarjanjem tega v istih medijih, je molčal kot grob. S tem je povedal, da ni dostojen funkcije, ki jo opravlja. Pa še za koga bi lahko to isto navedel, ampak on je zagotovo tisti, pri katerem ta njegov molk vpije resnično do neba. Ko pa govorimo o pravici o zasebnosti je seveda prisotna tudi pri javnih osebah takrat, ko ne opravljajo svoje funkcije, ko gredo, recimo, k sveti maši z družino na Brezje, kamor hodijo vsako leto. Ko pa opravljajo svojo funkcijo in ko gre za stvari, ki lahko bistveno vplivajo na njihove odločitve, pa obstajajo tudi precedenčne sodbe, če želite, Evropskega sodišča za človekove pravice, da se tam ta zasebnost konča, gospe in gospodje. Ena od stvari, ki lahko bistveno vpliva na odločitve, je tudi biti pod vplivom prepovedanih substanc, po domače rečeno pod vplivom drog. Naš predlog ne govori o ničemer drugem kot o tem, da naj se vsi, ki opravljajo svojo funkcijo, ki torej sprejemajo ključne odločitve v imenu vseh v tej državi, preden opravljajo to svoje pomembno, za državo ključno, bistveno delo, tudi testirajo, zato da bomo vsi prepričani, da sprejemajo svoje odločitve pri polni zavesti. Tudi politološko gledano je zaupanje v institucije države eden ključnih elementov normalnega funkcioniranja katerekoli demokratične države in v Sloveniji žal tega zaupanja že dolgo ni več. Če sem se prej v šali nekoliko hotel poigrati s tem, da sem pokazal, kako ljudje dojemajo ta problem, pa zdaj govorim zelo resno. Kajti problem slovenske demokracije je zdaj v tem, da ljudje preprosto ne verjamejo in ne zaupajo nikomur in ničemur več. Nobena normalna država ne more tako funkcionirati na dolgi rok, še posebej pa ne država, ki je v krizi in ki ima oblast, ki je očitno brez trohice legitimitete. To se je videlo zdaj pri glasovanju na referendumu. Sam minister Zalar, ki je govoril pri prejšnji točki dnevnega reda, je to v bistvu priznal tukaj in gotovo se tudi vi vsega tega zelo dobro zavedate. Gre za vprašanje, kako v ljudeh spodbuditi neko, vsaj minimalno stopnjo zaupanja in ponovno pridobiti to legitimiteto. Ko gre za zaupanje, je gotovo ena od poti, da se pač damo testirati na te substance. Mene ni nič strah. Kar se tiče alkohola, sem danes to že opravil, kar se tiče drog, še vedno velja tista moja ponudba, ki sem jo dal nekoč ministrici za notranje zadeve, da se grem z njo takoj skupaj, hkrati testirati na vse prepovedane substance. Bom žrtvoval kakšen svoj las, če bo tudi ona svojega, pa verjemite, da imam jaz precej manj las na glavi, kot jih ima ona. V Sloveniji je pač potem problem legitimitete, legitimiteta, gospe in gospodje, pa je nekaj, česar tudi ta zakon ne prinaša. To pa prinašajo šele predčasne ali redne volitve, vsekakor pa sem trdno prepričan, da se v stanju, v katerem smo, v katerem praktično ni več zaupanja, v katerem ni več mogoče izpeljati ključnih procesov, ki so potrebni za nov zagon gospodarstva, kjer skoraj ni mogoče opraviti nek normalen dialog, da so te volitve nujne. Iz tega razloga opozarjam še na to, občutek imam, da je v tej državi postalo razumevanje drog zelo napačno, da se nekaterim zdi, da je tudi znanje droga in da ga sebi ne privoščijo, drugim pa odrekajo, drugače tistega, kar sem zadnjič prebral, da je nekdo osiromašil knjižnico, ker si je sposodil knjige v knjižnici, res ne morem razumeti. Očitno so nekateri razvili to logiko, da knjiga je znanje, znanje je orožje in če že imamo tako mirovniško neoboroženo vlado, potem ne dovolimo, da se nam s knjigami in znanjem oborožuje opozicija. Ampak, gospe in gospodje, tukaj vam pa ne bo šlo, kajti v opoziciji bomo pa gradili na znanju in na treznosti. Zaradi tega tudi vztrajamo pri predlogu zakona, ki je danes pred vami.
Besedo ima gospod Vito Rožej. Pripravi naj se Anton Urh, za njim Branko Marinič.
Hvala lepa. Spoštovani! Če bi bila priprava tega zakona res zgrajena na znanju, ga nikdar ne bi bilo. Že mogoče, kot trdi kolega Grill, če bi vprašali volivke in volivce, bi vsi bili za to, da se moramo poslanci in ostali funkcionarji takoj testirati za to ali ono, sem pa tudi prepričan, da če bi vprašali Ustavno sodišče, bi jasno povedalo, kaj piše v 35. členu Ustave, in da je zasebnost nekaj, kar je sveto in varovano in da ni slučaj, da je temu tako. Zasebnost je predpogoj za avtonomijo. Edino v avtonomiji se lahko sprejmejo sploh dobre odločitve, avtonomne odločitve, se sploh lahko presoja. Avtonomija je predpogoj za svobodo in za varnost – če hočete. Brez zasebnosti torej ni avtonomije, ni svobode in ni varnosti, ničesar ni, kar nam je drago. Zato je ta pravica zapisana v naši ustavi. Nazadnje, ko je nekdo tako grobo posegel v to zasebnost, je to počela državna tajna služba. Udba je to počela in zvesti dediči te iste totalitarne miselnosti so danes predlagatelji tega zakona. Lahko se nasmihajo, kolikor se hočejo. Upam, da se smejejo zato, ker se jim to zdi smešno, in ne zato, ker bi bili pod vplivom kakšnih drog. Zasebnost je skratka tista, ki je tukaj kršena. In kolega Grims je pravilno ugotovil, tudi njegova zasebnost je bila kršena za novinarskimi prispevki, zasebnost njegove družine in, kot je pravilno omenil, predsednik stranke Zares - nova politika se je ob tem oglasil. Naša pozornost na to, kdaj je zasebnost kršena, je očitno večja takrat, kadar se dogaja kršitev zasebnosti nam samim. Kadar se dogaja komu drugemu, takrat nas to ne boli, pa je narobe. Zato je seveda prav, da bi vedno, kadar kdo poskuša na kakršen koli način kratiti to pravico do zasebnosti, morali zazvoniti vsi alarmni zvonci. Seveda imamo politiki ravno tako zasebnost, kot jo imajo vsi ostali. Funkcionarji jo imajo, državni uradniki, skratka, vsi imajo, imamo, moramo imeti zasebnost; kolega Grims z otroki, jaz s svojimi otroki in še kdo še kdaj. Pa ne samo sedaj pri opravljanju, recimo, verskih opravil, kot je bilo tukaj omenjeno – vedno! Saj konec koncev versko prepričanje je nekaj, česar ne nosimo s seboj samo takrat, kadar prisostvujemo verskim obredom. To prepričanje je v nas, to prepričanje še kako vpliva na to, kako se odločamo vsi funkcionarji: tako ali drugače, se zaradi tega odločamo prav ali slabo. Ima prav mogoče samo ena vera, ali ima tudi kakšna druga še kakšne moralne norme vgrajene, zaradi katerih se vsi politiki in funkcionarji, ne glede na versko prepričanost, lahko odločamo pravilno, dobro. Upam, da ne gredo stvari v to smer, da bi samo, recimo, eno versko prepričanje bilo tisto, ki bi imelo prav, ostala pa pač ne. Zgodovina nam je pokazala, da je tovrstno poseganje v zasebnost sprožalo že velike verske vojne, in jih sproža še vedno. Ampak ta del sveta, ki mu, upam, pripada tudi Slovenija, je naredil v zgodovini že kakšne korake in tudi zaradi spoštovanja te zasebnosti lahko sedaj tako demokracijo kot vse ostale stvari izvajamo. Mislim, da ta javnost premoženja ni popolnoma primerljiva s posegom, recimo, v naša telesa, kar bi tako testiranje pomenilo. Seveda je prav, da je javnost pozorna na premoženje nas, funkcionarjev, še posebej na nesorazmerno povečanje tega premoženja. Se celo lahko strinjam s kolego Grilom, ki je rekel, da si ne zatiskajte oči, da med politiki pa ni uživalcev drog. Najbrž so. Saj so med volivci najbrž tudi, še posebej med tistimi, ki jih navaja kolega Grims, ki poznajo pesem, reče se sicer J. J. Cale, torej najbrž so imeli že kakšen vzrok za to, najbrž tudi kolega Grims za to, da ta komad pozna. Dober komad, moram tudi sam priznati. Skratka, ali bomo tem volivkam in volivcem po neki analogiji ravno tako vzeli to opravilno sposobnost in jim bomo odrekli volilno pravico? Ali bomo zaradi kakšne druge osebnostne lastnosti odrekli to ali ono? Včeraj sem ugotovil, ker imam starejšega sina levičarja oziroma levorokega, da svet ni narejen za levoroke ljudi, da so škarje, odpirači za konzerve in še kaj prilagojeni nam, ki imamo desno roko za močnejšo roko in jo znamo bolj uporabljati. Sem prepričan, da zaradi tega ljudje, ki so levičarji, težje hodijo skozi življenje. Mogoče imajo kakšne travme zaradi tega. Mogoče se zaradi tega v ključnih momentih drugače odločajo. Ali jih bomo sedaj zaradi tega, ker so levoroki, najbrž tudi diskriminirali? Ne bomo jih! To je stvar njihove zasebnosti. Tega se ne smemo dotikati. Komur na misel pade, da bi kaj takega naredil, ta se mora resno vprašati, če je vse v redu z njegovo opravilno sposobnostjo. Ustavno sodišče bi jasno povedalo, če bi kadarkoli prišlo do takšnega zakona, da se tem stvarem tako ne streže. Pri vseh testih, ki so bili že tukaj omenjeni – mogoče bi morali vsi hoditi k psihoterapevtom. Vsak od nas je najbrž imel kakšne travmatične izkušnje v mladosti, otroštvu, preteklosti s prejšnjimi partnerji, z otroci ali mu je umrl kdo od bližnjih v taki ali drugačni tragični okoliščini. Vse to so stvari, ki vplivajo na to, kakšni mi danes smo in kako se danes odločamo. Tukaj nas sedi 90, ki se odločamo. Vsak od nas ima svojo osebno zgodbo. Kup nekih osebnih lastnosti ima vsak posebej, cel kup nekih osebnih izkušenj ima vsak, drugačnih, in na tej podlagi skupaj se vseh nas 90 odloči, kaj je prav in kaj je dobro. Verjemite, ne pozna se, ali je kdo malo bolj alkoholiziran ali ni – smo že sprejemali tudi take zakone. In veljajo in so dobri. Mislim, da ta zasebnost ne glede na to, ali trenutno opravljamo funkcijo ali ne opravljamo, mora biti in da ne bomo imeli mira samo, ko bomo verske obrede opravljali, ampak tudi kašne druge stvari počeli. Ta stvar mora tako ostati. Če bi že resnično koga skrbelo to, kako kdo funkcijo opravlja, ne pa, da bi bil cilj zgolj in samo diskreditacija, kakor verjamem, da v tem primeru je, potem bi moral najbrž predlagati kakšne druge teste, kot so ti, ko se vsebnost psihotropnih drog lahko ugotavlja še mesece po tem, ko so bile zaužite. Človek – lahko že tri mesece v redu funkcionira, ampak ne, vse njegove odločitve bodo sporne! Skratka, namen nikakor ni tak, kot je naveden v sicer že, moram reči, banalnih in smešnih razlogih za sprejem zakona, obrazložitve so ravno tako vprašljive, še bolj vprašljivo pa je sploh to dejstvo, da so predlagatelji tak zakon, ki tako posega v zasebnost, v pravico, ki jo 35. člen naše ustave zagotavlja, da so ga pač predlagali. Jaz ga ne morem podpreti, nikoli ga ne bi mogel. Mislim, da na tem temelji in pade, kot sem prej omenil, varnost, avtonomija, svoboda, demokracija in vse, kar nam je svetega. Hvala.
Hvala lepa. Anton Urh - ne bo razpravljal. Gospod Branko Marinič, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj. Spoštovane in spoštovani! V nobenem primeru ne bi želel biti žaljiv in poniževalen do svojih kolegic in kolegov nasprotne politične opcije, z namenom, da bi še bolj podkrepil svoje nestrinjanje z vsebino zakona, ki ga predlaga nasprotna politična stran. Mislim, da razlaga posameznih pojmov in posameznih besed nekaterih, ki imajo kvalifikacije za to, da lahko to na strokovni ravni počno, pač ni v neko priznanje, ampak s tem izkazujejo nekaj povsem drugega kot tisto, kar bi lahko z ozirom na strokovnost. Ampak, vrnil se bom na vsebino predloga zakona. Izhajal bom predvsem iz uvodnih stališč nekaterih, ki so politiki, po drugi strani pa so znali to strokovno utemeljiti, za kaj pravzaprav gre. Prav njim sem hvaležen, da so odprli nekatere poglede, kaj v družbi in kaj v delu družbe, ki se ji pravi politika, pomeni vpliv nekaterih politikov na delovanje in odločanje, kar seveda ima za posledico takšne in drugačne učinke, predvsem negativne učinke v tistem trenutku, ko opravljajo svojo dolžnost, funkcijo pod vplivom prepovedanih drog. Ne želim kogarkoli vnaprej obsojati ali kazati s prstom, stroka naj to pove, kdo je tisti in kdo uživa prepovedane droge in istočasno pod vplivom teh drog tudi odloča. Zato se mi zdi primerno, da bi vsebino takšnega zakona dodelali skupaj, tako koalicija kot opozicija. Zdi se mi, da če smo pred leti, mnogimi leti, ko se je strokovno začelo obravnavati alkohol kot enega tistih dejavnikov, ki je povzročal veliko gospodarsko in tudi moralno škodo posamezniku in ko je tudi ta javni pritisk na zmanjšanje prisotnosti alkohola v nekem delovnem procesu na začetku doživljal določen odpor. Prav vsebina tega zakona me danes spominja na tiste čase, ko smo začeli javno obravnavo o tem, da je treba zmanjšati pitje alkohola na delovnih mestih v zahtevnih procesih posameznih delovnih organizacij. Da se vrnem na to strokovno podlago, ko so nekateri danes v svoji uvodni razpravi pa tudi kasneje nakazali nekatere rešitve. To so ljudje, ki kot sem dejal, niso zgolj politiki, ampak pokrivajo tudi strokovni del, so bili zdravniki, so se ukvarjali ne le s politiko, ampak tudi z zdravljenjem, z napotki za zdravljenje, odkrivanje bolezni in tako dalje in tako naprej. Prav to so skušali danes v svojih predstavitvah povedati nam, ki bi v končni fazi odločali o neki vsebini zakona, ki je danes v prvi obravnavi. Strinjam se z Vlado oziroma predstavnikom Vlade, ki je dejal takoj na začetku, da vsebini tega predloga tudi vlada izrecno ne nasprotuje in da bi veljalo tudi to podpreti, vendar ob koncu izniči to zaradi nekih političnih preferenc. Vsaj zame, ko sem poslušal predstavitev predstavnika Vlade, se je pravzaprav nekako zastrla neka zavesa. Imel sem občutek, da tudi po svoji strokovni plati stvari pozna in skuša pritrditi vsaj tistima dvema razpravljavcema, ki te zadeve strokovno obvladujeta. Ne zdi se mi prav, da takoj na začetku, v prvi obravnavi posameznega predloga zakona dajemo takoj negativno mnenje. Se pravi, da ni dober, in potem porušimo vse skupaj. Lahko bi ugotovili in nadaljevali s to ugotovitvijo, da je zakon treba dograditi, da je treba na nekaterih področjih oziroma posameznih členih – saj predlog ni zahteven, 27 členov – kakšen člen dodati, kakšnega dopolniti in verjetno ne bi bilo neke škode, če bi Državni zbor sprejel takšno dodelano vsebino, s tem pa onemogočil širši slovenski javnosti in predvsem tistim, ki seznanjajo širšo slovensko javnost s tem in dobesedno kažejo na nekatere posamezne politike, da so pod vplivom takšnih ali drugačnih prepovedanih drog. Kaj bi pa konec koncev v zaključku bilo? Se pravi, politiki bi bili tisti, ki smo poskrbeli zase, sprejeli določeno zakonsko podlago in se oprali tudi pred dvomi tistih, ki o nekaterih posameznikih v politiki vodijo neko prepričanje, da so posamezniki, ki opravljajo pomembne politične funkcije in odločajo o usodi države, pod vplivom prepovedanih poživil oziroma drog. Naj ob zaključku svoje razprave izrazim pripravljenost v tem smislu, da bi veljalo resno razmisliti o tem, kako dopolniti, nadgraditi, vsebinsko obogatiti posamezne člene predloga zakona in tako dobiti enega izmed zakonov, na katerega bi morda nekateri lahko bili ponosni, nekateri morda manj, nekateri pa, ki so morda že na tej poti, ali pa so na tej poti, ali želijo na to poti, pač dobijo nek občutek, da vendarle stoji neko določilo zakona, ki ga bo v določeni fazi pripeljalo pred dejstvo, ko bo to javno razkrito. In kaj je potem slabega, če se v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke odločimo priti s predlogom ravno zaradi številnih očitkov javnosti in številnih očitkov in namigovanj novinarjev, medijev, ki nakazujejo in špekulirajo s tem, da so posamezniki pod vplivom prepovedanih drog? Menim, da je za nas dobro, menim, da je potrebno nadaljevati tudi z drugo in tretjo obravnavo predlagane vsebine in da na koncu dobimo zakonsko podlago, s katero bomo lahko politiki po teh skupinah, kot jih vsebina zakona določa, zaščiteni pred javnostjo, ker bomo opravili nek preizkus in s tem izločili in onemogočili špekulacije tako medijem kot širši slovenski javnosti, da je kateri posameznik ali skupina nekih politikov pod vplivom prepovedanih drog. Cenim prizadevanja in nisem žaljiv do tistih, ki so uvodoma predstavljali to vsebino, menim pa, da na nasprotni strani ni bilo korektno, ko se je eden izmed poslancev vprašal v svoji predstavitvi poslanske skupine, ali ne bi bilo mogoče prav, da bi pregledali tistega, ki je bil prvi poklican, da je predstavil vsebino tega zakona ali celo bil njegov avtor. Menim, da to pa je politikantstvo in to ni na mestu, ob spoznanju, tako kot sem že dejal, da so ljudje, ki so skušali najbolj predstaviti vsebino, za kaj pravzaprav gre, pravzaprav tudi po svoji strokovnosti veliko pripomogli k zdravljenju ljudi na svojem humanem in humanitarnem področju. Če pa so kasneje dodali še politično raven, pa ta politična raven nikakor ne more diskvalificirati njihovega strokovnega prizadevanja prav na področju boja proti prepovedanim drogam.
Hvala lepa. Dr. Luka Juri. Pripravi naj se Franc Jurša, za njim Rudolf Petan.
Hvala lepa. Lep pozdrav! Razumem namen predloga. Mislim, da je bil postavljen na prefinjen in pameten način. Če bi bil opozicija in bi želel podkrepiti neke dvome, ki se, treba je priznati, uspešno postavljajo v javnosti, ali nekateri od naših funkcionarjev uživajo droge, bi predlagal takšen zakon. Seveda ob pričakovanju, da bo koalicija temu nasprotovala zaradi tega, ker se ne bo strinjala s takšno – pa ne me narobe razumeti – zakonsko provokacijo. Če bi bil tisti, ki "ima štrene" v koaliciji, bi potem odgovoril tako, da bi predlagal, da se ta zakon razširi in bi odprl celotno razpravo o tem, kaj pomeni zasvojenost in katero je tisto blago – katera so tista mamila oziroma hrana, ali pijača ali karkoli, ki ustvarja zasvojenost – in na kakšen način škodujejo naši družbi. Potem bi hitro prišli še do razprave o tem, ali je zasvojenost tudi zasvojenost z delom, ali, kot predlaga moja poslanka, še z drugimi vsakodnevnimi aktivnostmi ali pa, upam, vsaj vsakotedenskimi. In na koncu– ker vemo, da prihajamo tudi malo do tega –, če lahko morda kaj očitamo našemu predsedniku Vlade. Po mojem mnenju mu lahko očitamo le to, da zelo zelo veliko dela, in da je – resno mislim, iskreno mislim – zaradi tega od dela tudi izčrpan. Ampak ne mislim, da pa zaradi tega, da lahko dela – kot velikokrat omeni – po svojih najboljših močeh, potrebuje prepovedne substance. Potem bi odprli tudi razpravo o tem, koliko je sploh smiselno – ker mislim, da je to glavno vprašanje, ki smo ga danes vsi malo prezrli – koliko je sploh smiselno določene substance prepovedovati in s tem omogočati le to, da je distribucija takšnih substanc v rokah organiziranega kriminala. Povpraševanje, ki ga ima slovenski trg, ki ga ima evropski trg, na primer po kokainu, skupaj s povpraševanjem v Severni Ameriki, je tisto, ki povzroča v Srednji Ameriki, v Mehiki in Južni Ameriki življenje in bogatenje organiziranega kriminala, ubijanje, smrt in tako naprej. Potem bi se še vprašal, koliko ljudi letno umre, na primer, v Sloveniji zaradi alkohola, zaradi posledic alkohola, koliko jih umre zaradi posledic kajenja in koliko jih umre zaradi posledic marihuane ali pa kokaina. Ne vem, teh podatkov ne poznam, a morda so tudi to relevantni podatki. Mislim pa, da je predlog sicer postavljen kot intelektualno zanimiva zakonska provokacija; na malce predrzen način odpira medsebojna obtoževanja, kdo kaj uporablja, kdo se rad tudi napije alkohola in tako naprej, kar pa ne prispeva k nekemu pozitivnemu vzdušju v našem delovnem prostoru, med nami, ki smo, konec koncev, sodelavci. Razumem pa intenco. Osebno nimam nikoli nobenih težav povedati, s čim sem zasvojen – moja žena dobro ve, da sem najbolj zasvojen s čokolado – in s čim nisem zasvojen. Popolnoma razumem vse tiste kolege, ki niso zasvojeni s prepovedanimi drogami, pa se vseeno počutijo užaljene, če so postavljeni na pozicijo, da se morajo obvezno testirati. To pozicijo razumem in zaradi tega razumem tudi odločitev, da se zakonu, ki je zapisan tako, kot je zapisan, nasprotuje, čemur bom sledil. Mislim pa, da je razprava, ki ste jo odprli, vredna tega, da se jo razširi, da se pogovarjamo o tem, koliko smo javni funkcionarji postavljeni pod različne pritiske in zasvojenost. Prej je sogovornik na drugi strani omenjal celo korupcijo, kar nas nekako spominja na neko zasvojenost z nečim drugim, kar je v našem svetu morda največji problem. In to je tisto, kar je v našem svetu povzročilo največ smrti in nesreč doslej, in to je zasvojenost z denarjem. Tako hvala, da ste to temo odprli. Mislim, da je pot, ki jo moramo ubrati, zato da jo učinkovito obdelamo, drugačna kot ta, ki ste jo predlagali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Franc Jurša ne bo razpravljal. Gospod Rudolf Petan. Pripravi naj se Alojzij Potočnik, za njim Tadej Slapnik in Jože Tanko. Gospod Petan, izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! Verjetno se boste še spomnili nekaj mesecev nazaj, kakšna hajka je nastala s strani dveh ali treh ministrov glede varnosti v cestnem prometu, preprečevanja prometnih nesreč in alkoholiziranosti voznikov. Tiskovna konferenca in vse, kar zraven spada, fotoaparati, bliskavice in tako naprej. Napovedali smo vojno alkoholu. Alkoholizirani vozniki se ne bodo znašli na cesti, ker povzročajo prometne nesreče. Zanimivo! Kot da bi samo alkohol bil tisti, ki povzroča prometne nesreče. Kot vzrok. Nič pa o drogah. Razumel bi, da bi to uspelo – sam seveda tudi podpiram tisto akcijo –, da bi rekli kaj o drogah. Menim, da se predvsem ob koncu tedna – ob petkih in sobotah zvečer, ponoči – dogajajo prometne nesreče. Prepričan sem, da večinoma nesrečam ni vzrok alkohol, pač pa droge ali kombinacija obojega. Če gremo naprej, če je nekdo zaloten, da je vozil pod vplivom alkohola, je to objavljeno v vseh medijih, tudi v tistih lokalnih. V občinskih ali medobčinskih je zapisano v kroniki Pa še to: Policisti so med vikendom našli pod vplivom alkohola, ugotovili, da voznik ta in ta in tako naprej. Vse je objavljeno. Če gremo še naprej. Minister dr. Gjerkeš je bil zaloten ali karkoli se mu je pač zgodilo, da je vozil pod vplivom alkohola – ni važno, koliko je bilo tistih promilov. Vsi mediji so to objavili, do tistega zadnjega lokalnega, to je bilo objavljeno in okarakteriziran je bil kot – dobro, se bom vzdržal tistega izraza. Zdaj se pa lahko vprašam; kaj dr. Gjerkeš – pa ga ne zagovarjam, saj se bo sam zagovarjal in kot se je že – pa vsi ostali, nepomembni, majhni državljani, ko so objavljeni v lokalnem časopisi, kaj ti pa nimajo pravice do svoje zasebnosti? Njihova imena so pa lahko objavljena v medijih, da so vozili pod vplivom alkohola? To se pravi, tisti, ki je vozil pod vplivom mamil ali česa podobnega – tisti pa ima svojo zasebnost, tisti pa ne sme biti objavljen? Tisti ima pravice, tisti, ki je pa vozil pod vplivom alkohola, jih pa nima. Fantje, tu nekaj ne štima! Pa obrnimo zadevo v drugo smer. Kaj če bi minister, dr. Gjerkeš, ki je zaradi alkoholiziranosti odstopil, bil pod vplivom mamil? Kaj to pomeni, da se njega ne bi smelo obravnavati, mu ne bi bilo treba odstopiti, bi lahko še naprej opravljal svojo funkcijo? Nekaj ne štima: v enem primeru je zasebnost, v drugem primeru pa ni. Vsi ugotavljamo, da so alkohol kot mamila neke substance, ki vplivajo na reflekse človeka in podobne stvari, da ima zmanjšano refleksnost in podobne stvari, da ne rečem kaj drugega. Drogirani voznik lahko neovirano vozi, pa ima svoje pravice, še celo objaviti se ne sme, zato ker je to njegova zasebnost in ne vem kaj vse. Zdaj bom pa nekaj grdega rekel, ampak res ne namigujem na nobenega. Se pravi, v tem primeru lahko opravlja tudi najpomembnejše funkcije, lahko, če je pa alkoholiziran, pa ne sme, ker potem ga pa objavimo, potem nima svojih osebnih pravic, svoje pravice do zasebnosti. Lahko pa opravlja vse, če je pod vplivom drog. Tu spet nekaj ne špila. Če gremo spet naprej. Še ni tako dolgo nazaj, ko so v Sloveniji, ampak niso slovenski organi našli, drugi so pomagali zraven, eno celo skupino, celo navezo, ko so preprodajali, švercali in kaj vem kaj vse z velikimi količinami mamil. Če se ne motim, jih je preiskovalni sodnik v Sloveniji izpustil, da so lahko odšli. Zdaj se pa vprašam, zakaj. Zakaj jih je spustil? Ljudje so se spraševali, zakaj so bili izpuščeni, ker to je velik prekršek ali kar kaznivo dejanje verjetno, ne samo prekršek. Zakaj so bili izpuščeni? V Sloveniji so jih spustili, pomagali so jim pa ameriški kriminalisti, pa ne vem, kateri še vse, da so jih ugotovili, da so jih našli, naši organi so jih pa spustili! Človek se res lahko vpraša, zakaj je to mogoče samo v Sloveniji. Tu pri nas je takšen odpor do takšnega zakona. Zakon še nikogar ne obsodi. In če je zakon, se potem ve, kaj je pričakovano in kaj ni pričakovano. Verjetno so pravila igre bolj določena. Če bi naš zakon obveljal, potem bi vsi tisti, ki kandidirajo za neko funkcijo, natančno vedeli, kaj jih čaka. In ne vem, kaj je tu narobe. Sedaj si celo tisti, ki ste proti, postavljate vprašanje, da mi s takšnimi predlogi, ne vem, želimo kvariti imidž vladajočih v tem trenutku. Spoštovani, gospe in gospodje, ne se slepiti, mi s takšnim zakonom ne kvarimo imidža tistih, ki vladajo, imidž si kvarijo sami s svojim delom, ne pa z našim zakonom. Zakaj bi si pa kvarili z našim zakonom, ki ga predlagamo? Pravijo, da delo je pokazatelj samega sebe. Z delom tistih, ki vladajo, z rezultati njihovega dela se pač potem kvalificira njihova vrednost. Če je ta vrednost ocenjena za nizko, potem je pač njihovo delo ocenjeno za nizko, ne pa zaradi tega, ker mi predlagamo nek zakon, in nehajte se s tem slepiti. Še nekaj. Za vse naj bodo enaka pravila. Če za alkoholizirane voznike, pa tiste, ki so pod vplivom alkohola, veljajo takšna pravila, da jih lahko objavijo vsi mediji, potem naj veljajo tudi za druge, ki uporabljajo droge, ker so substance, ki niso normalne ali v velikih količinah. Je pa nekaj res, to vam pa priznam. Če bi ta naš zakon veljal in bi mi bili enkrat testirani na to, recimo, ali uživamo drogo ali ne, potem spoštovana gospa Majda Potrata ne bi mogla reči, če smo mi trezna stranka, ker bi se točno vedelo, da smo trezna, ker drugače ne bi bili tu. Ker pa ta zakon ne velja, je pa to idealno gojišče za neke dvome. Nekaj podobnega je tudi pri neki drugi stvari, ki smo jo obravnavali, mislim da, prejšnji teden. Idealno. Mogoče za konec še malce tistega bolj prijetnega o odvisnosti od čokolade. Verjetno je takšnih več, ampak nisem še slišal, da bi tisti, ki uživa preveč čokolade, imel dvojno sliko – tega še nisem slišal. Pa tudi nisem slišal, da ne bi mogel stati na eni nogi, da bi imel zaradi tega težave, ali na pločniku na robu. Tega še nisem slišal. Pa da bi imel ali razširjene ali zožene zenice – tudi tega še nisem slišal. Tako verjetno to ne bi vplivalo na to, da bi zaradi tega imel zmanjšan refleks – tudi tega še nisem slišal. Kaj hočem povedati? Tisti, ki govorite o čokoladi, o zasvojenosti, je verjetno zasvojenost tudi, ampak to so izgovori, zakaj ta zakon, ki ga mi predlagamo, o testiranju na drogo ne bi bil, ni sprejemljiv in tako naprej. Seveda podpiram ta naš zakon, ker mislim, da bi marsikatero dilemo razčistil. Hvala lepa.
Mag. Majda Potrata, replika.
Tako. Želim napačen navedek gospoda Petan popraviti. Posebej sem se sklicevala na drugi pomen besede "trezen" in kakršnokoli testiranje ne bi moglo potrditi ali odvrniti tega, ali je kdo razsoden ali preudaren. Ko sem ta pomen uporabila, sem ga uporabila ravno v tem pomenu, da menim, da ravnanje Slovenske demokratske stranke ni razsodno in ni preudarno, ko je v teh razmerah predlagala tak zakon. Razprave poslanskih kolegov, zlasti enega od njih, pa to še dodatno potrjujejo. Hvala lepa.
Hvala za pojasnilo. Gospod Alojzij Potočnik. [[Ne.]] Tadej Slapnik. [[Ne.]] Vili Trofenik. [[Ne.]] Joško Godec. [[Ne.]] Alojz Posedel. Izvolite, gospod Posedel.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav vsem skupaj! Prepričan sem, da bo današnja razprava pripomogla k temu, kar opažamo vsak dan, in to je zmanjšan ugled tako parlamenta in tistih, ki v njem delamo. To ni zasluga samo enega ali drugega, ampak vseh nas, ki tudi iz takega predloga, kot je danes na mizi, naredimo to, kar potem odhaja preko kamer v domove in enkrat deli ljudi, drugič pa ustvarja to, kar je bilo celo s strani predlagateljev tako odločno povedano, da nihče nikomur več ne verjame. Ja, zagotovo! Tudi je nemogoče s toliko pavšalnimi ocenami, s toliko namigovanj in s toliko sprevračanih dejstev je dejansko normalen človek pred dilemo, ali sploh še verjeti ali ne. Če so časopisni članki, če so posamezne izjave osnova za to, da se kriminalizira praktično vse, kar se dela v politiki, kar se dela v Vladi, kar se dela v parlamentu, je to posledica ravno takšnega razmišljanja. Ni nobenega razloga, da se vsakdo, ki želi pokazati svojo čistost in neomadeževanost, prostovoljno testira, pokaže, nosi to potrdilo s seboj in je zadeva jasna. Na ta način, kot je ta, sem prepričan, tudi igra nastavljena, da tisti, ki bodo glasovali proti temu predlogu, bodo – spiski in bodo okarakterizirani kot tisti, ki nekoga ščitijo, ali da se sami bojijo testiranja ali da so sami uživalci. Pri vsem tem mene osebno najbolj boli to, da si štiri ure ne bi vzeli in se odkrito, strokovno, dobronamerno pogovarjali o problemu otrok, o mnogih družinskih tragedijah, osebnostnih tragedijah, o ogromnih sredstvih, ki jih izgubljajo lokalne skupnosti, družine, posamezniki zaradi te hude stvari, ki jo imenujemo droga in ki je praktično v vsaki vasi, v vsakem kraju in se zgodi tudi v najboljši družini. To bi bila tema, o kateri bi bilo dobro, da bi skupaj zastavili moči, sredstva. Še urada za droge, ki je nekoč bil, ga nimamo več – približno tako se je imenoval. To bi bil verjetno resnično dober namen za to, da bi se soočili s tem pojavom, ki ga praktično vsi poznamo, vsi vemo in sprevračamo tudi dejstva, da policija izredno intenzivno preverja tudi, ali je voznik pod vplivom ne samo alkohola, ampak tudi drog, da so tudi čisto navadna poročila dovolj, da spoznaš, da je oprema vedno boljša, da ni iz tistih časov, ko jih je kolega Jelinčič povedal, ampak da so aparature vedno bolj nove, sposobne in da so postopki zelo zelo kratki. Sam glede prostovoljnega testiranja nimam nič. Tisti, ki želijo oddati svoje lase, bi bilo dobro, da nekateri tudi pohitijo. Sicer pa upam samo to, da ne bi prišel kdo na idejo, da bi o tem vprašali ljudi in s kakšnim poizvedovalnim referendumom vprašali, ali so za to, da se politika testira. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Štefan Tisel.
Še enkrat, vsem lep pozdrav, spoštovani. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke smo z dobrim namenom predlagali ta zakon in tudi predlagali, da daste konstruktivne predloge, kar nekaj jih je bilo, in to ne samo iz ene stranke, da se morda tematika razširi in da se vključijo še druge stvari, tako da vsaj pridemo korak naprej. Vemo, da problematika uživanja prepovedanih drog je, gre za prepovedane droge, se pravi, da jih že zakon prepoveduje, kajti funkcionarji pa smo izvoljeni za to, da delamo za ljudi. Naši volivci nam zaupajo, državljankam in državljanom smo za delo odgovorni. Tudi imajo oni veliko večjo pravico do naše zasebnosti kot pa pri navadnih državljanih. Tega se moramo zavedati, kajti potem se pač ne damo izvoliti, če nimajo pravice vedeti za te zadeve. Tako je danes tipično, da novinarji ugibajo, zakaj je odstopila ministrica, in med drugim pravijo tudi, ali ni imela zaupanja, ali ni mogla delati tistega, kar je želela ali delala, ali pa je imela pretanko kožo. Torej tudi politiki, funkcionarji moramo imeti dovolj debelo kožo in marsikaj prenesti, tudi to, kar se tiče testiranja na prepovedane droge. Kot sem omenil, da je ta dobronamernost, s katero smo ta zakon poslali v obravnavo, sicer doživela različne odmeve, tudi burne, tudi sprevračanja, pa vendarle, svoj namen je dosegla. Pogovarjali smo se o tem in tudi predlagam, da gre zakon naprej z vsemi dobrimi predlogi, z dobrimi nameni, pa dajmo, bodimo enkrat drugačni, ne samo da čakamo, kaj bomo sprevrnili, kar je nekdo drug predlagal in bo za dobro naših volivk in volivcev, kajti če se po njih ozremo, oni bodi sigurno za to, da imajo funkcionarje, ki ne uživajo prepovedanih drog in se lahko dosti pametneje odločajo oziroma bolj odgovorno odločajo kot pa uživalci. Predlagam, da gre zakon naprej. Hvala.
Hvala lepa. Dr. Eržen, želite besedo? Vlada ne bo govorila. Predlagatelj France [[...]]Proceduralno? Izvolite, gospod Grims.
Moj predlog bo čisto kratek, samo predlagam, da potem ko pozovete k besedi še predlagatelja, gospoda Franceta Cukjatija, omogočite tudi delitev časa, ki ga je še več kot dovolj na razpolago pri tej točki dnevnega reda. Sam osebno bi želel odgovoriti na vprašanje gospoda Keka in morda bi še kdo drugi rad besedo, veste pa, da poslovnik v tem primeru gotovo omogoča delitev časa – 5 minut.
Gospod Grims, po razpravi gospoda Cukjatija, bo še krog za prijavo, če bo kdo želel. Gospod Cukjati, izvolite.
Hvala za besedo. Razprava je bila živahna, sem jo dobro poslušal in pač nekatere pripombe so vredne komentarja. Najprej žaljivih vložkov na začetku razprave ne bom komentiral, to ni v moji navadi, pač pa dovolite, da se najprej odzovem na vehementnost, na razburjenje, na zgroženost, ki so jo nekateri izrazili ob tem predlogu. Mislim, da se ni treba bati pogovora o drogah. Droga ni več tabu in tudi droga med politiki ne sme biti tabu. Mi se moramo znati in biti sposobni pogovarjati se tudi o tem vprašanju. Tako bi želel, da se v takšnih primerih ne pojavi ta načelni odpor,ki se ga potem na različne načine argumentira z žalitvami in podobno, ampak da smo sposobni o teh problemih spregovoriti. Na začetku je bilo navedeno vprašanje, da se v tem predlogu sklicujemo na strokovnost, ne vemo pa, kaj je strokovnost in pravzaprav ni nobenih definicij, kaj to pomeni strokovna obravnava teh postopkov testiranja. Mislim, da nihče v tej dvorani in tudi ministrstvo ne more določiti, kaj je strokovnost pri testiranju na Inštitutu za sodno medicino. To navsezadnje stroka sama določa, tako je v navadi. Tukaj ne vidim pomanjkljivosti našega predloga iz tega naslova. Potem se je govorilo o preventivnem pristopu, da je funkcija tega zakona preventiva. Tudi sam sem to omenil, ampak sem omenil, da to ni v smislu zdravstvene preventive, to ni v smislu preventive in zdravljenja ljudi, ki so eventualno zasvojeni. Sploh ne. Lahko je v ekstremnih primerih nadaljevanje tega postopka zdravstvena oskrba ali kaj podobnega, tudi testiranje na alkohol, policijsko testiranje, to ni zdravstvena preventiva, je pa preventiva za preprečevanje prometnih nesreč. To je to. Ko sem govoril, da je to preventivni pristop, sem mislil na to, da je to preventiva pred napačnimi političnimi odločitvami ali pred slabimi političnimi odločitvami. Recimo, tudi vsi ukrepi proti korupciji niso preventiva proti kleptomaniji ali, ne vem, niso namenjeni tistemu, ki je podvržen pohlepu in tudi svoje politične odločitve usmerja tako, da je podkupljiv, da prejema podkupnino. Ne! Protikorupcijski ukrepi so namenjeni preprečevanju napačnih odločitev politikov, kajti pomemben politik je tukaj v Državnem zboru na tak ali drugačen način zaprisegel, da bo odločal po svoji vesti, ne pa po nekih drugih interesih, ki niso taki, ki bi jih sprejemali ali pa smeli predvidevati. Potem je bilo vprašanje, kako je zakon pomanjkljiv, omenja droge –katere droge? Ja poglejte! Vsi pravilniki o obveznem testiranju na droge, recimo za železničarje oziroma strojevodje, pilote in tako dalje, omenjajo samo drogo. Na droge; alkohol in droge. In ne omenja vse tistih 300 imen prepovedanih sestavin, ampak "na droge", običajno se potem testira na droge po presoji stroke. Tako imenovane stroke, da. Potem je bilo tudi mnenje, zakaj ne tudi alkohola. V tem zakonu je predvideno testiranje enkrat na leto. Ja kakšen smisel pa bi imelo testiranje na alkohol enkrat na leto? To ima smisel samo za tiste droge, ki se kopičijo, recimo, v laseh in podobno. Enkrat na leto. In to je bilo mišljeno, to je ta cilj. Za akutno opitost bi bilo tukaj treba pihati in podobno, vendar to ni intenca tega zakona, to je nekaj čisto drugega. Potem je bilo vprašanje in se je nekdo zgražal, zakaj samo ti funkcionarji, ki so tu navedeni, zakaj le voljeni? Praktično voljeni. To se pravi, zakon je namenjen testiranju poslancev, ministrov, predsednika Vlade, predsednika republike in državnih sekretarjev. To so tisti funkcionarji, ki pravzaprav imajo posebnega delodajalca. To pa je ljudstvo, to so ljudje. Ta delodajalec ne more ukrepati, tako kot sicer po zakonu o delovnih razmerjih ali po zakonu o varstvu in zdravju pri delu lahko ukrepa delodajalec. Edini način je zakonska določitev za te funkcionarje. Nikogar ni tukaj, ki bi lahko zahteval testiranje od poslancev. Ga ni, če ga ne določi zakon. Še najbolj tehtne pripombe, vredne razprave, je podalo ministrstvo. Čeprav sem se začudil, da je pravzaprav Ministrstvo za zdravje tukaj. Saj to ni zdravstveni problem. To ni zdravstveni problem. To je problem, ki bolj sodi v notranje zadeve. V notranje zadeve, tako kot testiranje na alkohol voznikov. Ne vem. In to je narobe. Nimam nič proti vam, gospod Eržen, ampak s tem je Vlada dala pridih, da gre za zdravstveno problematiko, pa ne gre. Pa ne gre! Tudi protikorupcijska aktivnost ne sodi v zdravstveno preventivo. Sta si pa zelo blizu, oba ta pojma, oba ta pristopa. Minister oziroma Vlada se je v svojem odgovoru, v svoji pripombi, ki jo je gospod Eržen tudi povzel, najprej spraševala o vprašanju, ali ta zakon ne nasprotuje 35. členu Ustave, ki zagotavlja nedotakljivost človekove telesne in duševne celovitosti – obvezno testiranje namreč. Ja poglejte, če je temu tako, potem imamo mi predlog novega zakona o varstvu in zdravju pri delu, ki se v bistvu v tej točki ne razlikuje bistveno od prejšnjega, kjer je posebej navedeno; prvič, da delavec ne sme delati ali biti na delovnem mestu pod vplivom alkohola, drog ali drugih prepovedanih substanc in da delodajalec ugotavlja stanje iz prvega odstavka tega člena po postopku in na način, določenim z internim aktom delodajalca. In delavec mora biti tiho. Če je odvzem krvi, je odvzem krvi ali pa izgubi službo. Tukaj ni nobene integritete. Tudi na cesti, če policija zahteva testiranja, ni nobene integritete. Tudi pri pilotih ali pa drugih. Tukaj imam pravilnik o preventivnih pregledih strojevodij in imam tudi Uradni list Evropske unije, ki govori o preventivnih pregledih strojevodij. Kot zelo pomembno navaja test za ugotavljanje uživanja nedovoljenih drog. Ne test na alkohol, ne! Za strojevodje test za ugotavljanje uživanja nedovoljenih drog. Tukaj ni nič kršena nobena integriteta. Tako ta očitek in še mnogi drugi pač kažejo, da se je nekaj na silo našlo, da bi se nasprotovalo, ampak to, na silo, se po navadi slabo konča, je neuspelo. Potem, tudi minister govori, seveda istočasno, da je to poseg v integriteto, potem pa pravi, da za urejanje pravic funkcionarjev v času trajanja mandata se smiselno uporabljajo predpisi, ki veljajo za osebe v delovnem razmerju in torej že omogočajo vse te stvari. Potem pa ni več integritete! Najprej mi ne smemo s tem zakonom določiti testiranja, na koncu pa reče Vlada, da je to že itak urejano, pa delodajalec to lahko uredi. Toliko o konsistentnosti tistih argumentov, ki nasprotujejo temu zakonu. Kot sem rekel, Zakon o varstvu in zdravju pri delu, naj še citiram tukaj Zakon o delovnih razmerjih, v 35. členu pravi: "Delavec se je dolžan vzdržati vseh ravnanj, ki materialno ali moralno škodujejo ali bi lahko škodovala poslovnim interesom delodajalca." Kot sem rekel, če je delodajalec ljudstvo, volivci, potem se moramo funkcionarji vzdržati vseh ravnanj, ki materialno ali moralno – piše še, moralno – škodujejo oziroma bi lahko škodovali poslovnim interesom volivcev. To so naši delodajalci. Seveda v teh primerih, ko smo funkcionarji tukaj na tapeti, se takoj sproži, kot sem rekel, tudi vprašanje, ki je v zakonu navedeno, da so potem rezultati testa javno dosegljivi na spletni strani. To vprašanje bi zahtevalo več pogovorov, več argumentacij, jaz naj samo eno povem, in sicer, da Zakon o integriteti in preprečevanju korupcije predvideva, da komisija – protikorupcijska namreč – na svoji spletni strani mesečno objavlja seznam subjektov, za katere veljajo omejitve po določbah tega člena, da funkcionarji komisiji javljajo svoje premoženje, da so te stvari dosegljive javnosti [[...]]Tukaj ni nobenega problema. Nihče ob teh vprašanjih in ob teh ukrepih protikorupcijske komisije ni s strani Vlade problematiziral problem, bi rekel, varstva osebnih podatkov. Je pa to problematizirala varuhinja človekovih pravic, ki se je glede teh javno dostopnih informacij vprašala, ali to ni poseg, ali to ni protiustavno in je to predložila v oceno Ustavnemu sodišču. Kaj bo Ustavno sodišče reklo, ne vem. Morda bi v tem primeru kasneje tudi Ustavno sodišče obravnavalo vprašanje, ali se sme izvide javno objaviti ali ne. Ampak zaenkrat v naši zakonodaji in v pojmovanju novih zakonov in rešitev na področju korupcije v tej vladi velja, da to ni protiustavno. In prosim, bodimo dosledni in ne argumentirati v nasprotju s stališči Vlade ali kako drugače. Če rečemo bobu bob na tej strani, je bob bob tudi na drugi strani. Je pa Ustavno sodišče že pred leti reklo, da posameznik, torej politik z vstopom v javno življenje vstopa v prostor družbenega dogajanja, ki je razumljivo bolj na očeh javnosti in se mora tudi funkcionar s tem soočiti in s tem sprijazniti. Torej, še enkrat bi rad opozoril na ta dvojček: na težnjo preprečevati korupcijo in težnjo prepričevati tudi druge odvisnosti pri odločanju pri pomembnih političnih odločitvah, saj je absolutno nemogoče vse odvisnosti preprečiti in doseči stanje, kjer bo politik resnično odločal po svoji vesti. To je nemogoče, ampak nekatere odvisnosti se pa lahko, kot je recimo podkupovanje, to se lahko preprečuje. Namreč, jasno je, da se podkupljiv politik ne odloča po interesu volivcev, po interesu države, se ne odloča po svoji vesti, ampak po želji po dobičku. To pomeni, da se odloča po sugestijah tistega, ki podkupuje, oziroma po direktivi tistega. Podkupnine so lahko tudi drugačne narave, ne samo v evrih, so lahko tudi s privilegiji, so lahko politični pritisk, so druge politične podkupnine. Tega je zelo veliko. Torej, v teh primerih se politik zagotovo ne odloča po svoji vesti, se ne odloča tako, kot bi pričakovali in želeli, ampak po nekih drugih zakulisnih strukturah ali drugih težnjah, drugih željah. Mi na tem področju lahko samo podkupovanje v kešu ali pa takšno, ki ga lahko preko finančnih transakcij sledimo, takšnega lahko nadziramo in preprečujemo. Dobro. In smo se za to odločili in prav je tako. Ampak, z drogo zasvojen človek je pa tudi odvisen ne z vsako drogo, jasno, predvsem psihoanaleptiki so tisti, ki lahko človeka spravijo v stanje, ko neprimerno oceni okoliščine in se odloči drugače, kot bi pričakovali v primeru trezne glave – tako rekoč. Glejte, tudi vinjeni vozniki saj ne povzročajo toliko prometnih nesreč zaradi tega, ker bi prislovično videli dve ceste, pa ne bi vedeli, ali bi šli po levi ali desni. Ne zaradi tega, ampak zaradi tega, ker je voznik v stanju vinjenosti nekritičen do nevarnosti, tudi bolečine ne čuti. Ko smo vlekli vinjene voznike iz razbitega avtomobila, totalno vinjene – saj ni nič čutil, saj ga ni nič bolelo! Odprt zlom golenico je imel, kost je ven gledala – nič ga ni bolelo! In vinjen voznik vozi z občutkom veselja, poguma, neustreznega poguma, nima občutka za nevarnost, na nek način "naj gre vse skupaj v maloro", "fučka se mu vse", po domače povedano. To je tista nevarnost! In to je nevarnost pri političnih odločitvah, pri pomembnih političnih odločitvah na mednarodni ravni, kjer je beseda beseda in pika – ni treba podpisati. To so resne zadeve! Zaradi tega je odvisnost – ampak, gospod predsedujoči, nikogar ne mislim ob tem! Nobenega slovenskega politika, pa tudi tujega ne. Gre za načelno vprašanje. Torej, pri odvisnosti, pravi zasvojenosti, saj ne vem, koliko je te zasvojenosti, ni nobenih raziskav, med politiki nobenih, kar tudi kaže, da imamo še nek tabu odnos do droge, kar ni dobro. Ampak zasvojen politik postane zelo ranljiv. Tudi govorilo se je, kako smo občutljivi na to, da bi javnost odkrila neke naše napake, grehe. Moram reči, da so vsi nekdanji totalitarni režimi obvladovali svoje politike na način, da so s široko mrežo ovaduhov odkrivali njihove pikantne zgodbice, mogoče tudi njihova zločinska dejanja. Ne zato, da bi to preganjali, ne zato, da bi jih kaznovali, ampak zato, da bi jih obvladovali, kajti kdor ima informacijo, ima moč! Zato, da bi jih obvladovali! Ne misliti, da je bil pred 20 leti tak način obvladovanja politikov prekinjen v trenutku! Ne, gospodje! Saj sami veste, da temu ni tako in da se marsikaj zalezuje prav z namenom, da bo politik obvladan. V tem trenutku je tudi tak politik odvisen od tistega, ki ima informacijo, in se odloča – ne po svoji vesti, ampak po diktatu nekoga drugega. Tudi to ni dobro, sploh ni dobro. V trenutku, ko bi taka informacija prišla na dan, in če je politik dovolj pogumen, jo tudi spusti, potem tisti, ki ima informacijo, nima več moči nad njim. Tudi to je res. In taka informacija bi bila za takega politika osvoboditev. Dobro, to je drug problem. Ko govorimo o korupciji, je bilo nekaj časa nazaj govora, kako je ta Vlada "za prmejdun" sedaj sklenila, da bo sledila načelu ničelne tolerance do korupcije. Zelo lepo se to sliši, človek ne more kaj, da ne bi temu ploskal. Dobro, nekateri so se spraševali, kaj pa doslej, ali doslej je pa bila široka tolerantnost do korupcije. Pa še neko drugo vprašanje se pojavlja. Ali to velja samo za nižje nivoje, podvladne nivoje in službe, ali tudi za samo Vlado, ministre in funkcionarje? Ničelna toleranca do korupcije. Vemo, kakšne so korupcije: najem hiše, kako je bilo – ne bom ponavljal, da me ne boste ustavljali – in kako je bilo s pomočjo ministrice prijatelju in kaj je država ob tem utrpela. Dobro, to je bila klasična korupcija; drugačna korupcija, politična korupcija. Zelo jasna in zelo težka je bila, da Državni zbor soglasno sprejme sklep, da se 20 let stari arhivi, ki tudi posegajo v sodelovanje z drugimi državami, odprejo za javnost. Nenadoma pa se je zaprl 30-letni, se pravi 10 let starejši ali 15 let starejši arhiv; nenadoma se je zaprl, bliskovito, z bliskovito akcijo, z nujni postopkom, iz strahu, da ne bi kakšna informacija o določenem visokem politiku prišla na dan. To so politične korupcije. In takih korupcij je kar nekaj, tudi v tej vladi, ne govorim samo v tej vladi. Ali je ta ničelna toleranca mišljena? Ne, ne verjamem. Oprostite, zato pa je naloga vsakršne opozicije, da zahteva ničelno toleranco do korupcije v vladnih vrstah. Zato je to. Tudi pri takšni odvisnosti glede droge ne pričakujemo, da bi ta zakon ta vlada vložila v parlament. Ne pričakujemo tega, ampak čutimo pravico, da kot opozicija to storimo. In to smo storili. Želel bi, da bi bil ta predlog v tej prvi obravnavi sprejet v smislu tega, da gre za resna vprašanja, da ni to kar tako zamahniti z levo roko ali celo z nekim žaljivim, bi rekel, vzburjenim odmevom zavrniti in da je to tipičen zakon, ki ga opozicija predlaga, lahko predlaga, ima pravico predlagati, celo dolžnost predlagati, kot recimo vse protikorupcijske ukrepe, ima opozicija dolžnost podpreti, to je njena naloga. Mislim, da te naloge oziroma te pravice si mi ne bomo pustili odvzeti v nobenem primeru. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati? Sporočam, da se je v tem okviru prijavil tudi državni sekretark dr. Ivan Eržen. Dajem čas za prijavo. Kdor želi še razpravljati, prosim, naj se prijavi. Pet prijavljenih in dr. Ivan Eržen, ki mu dajem besedo. Izvolite.
Najlepša hvala. Mislim, da je prav, da še dodatno pojasnim stališče Vlade, ki pravzaprav ni tako naperjeno proti temu predlog, kot smo želeli poudariti, da ne vidimo nobene pravne praznine na tem področju, kar ste tudi sami že v svojih nagovorih poudarili tudi na začetku. Mi imamo zakon o zdravju in varnosti pri delu, ki vse te probleme, ki ste jih nanizali, rešuje na ta način – da še enkrat sedaj bolj jasno, ker me očitno poslanec ni dobro razumel. Govorimo, da je že dovolj, da je sum, da delavec uživa neke substance, da delodajalec na osnovi tega odredi poseben pregled. Torej, poslanec Zmago Jelinčič je očitno ta sum, kot sem ga navedel, razumel drugače. Torej, če bi kdorkoli od pristojnih, delodajalec ali kdorkoli drug, ugotovil ali posumil, da ima delavec v sebi substance, ki vplivajo na njegove odločitve in na njegov način dela, lahko odredi poseben pregled. Zato ni potrebno, da okoli tega naredimo nov zakon, ki je, vsaj kar se tiče celovitosti, naletel na velike težave. Odvisnosti imamo resnično izjemno veliko. Mislim, da vsaka od teh odvisnosti vpliva na način dela in ravnanja, zato je bolje, da uredimo, da v primeru, da opozori ali ugotovi delodajalec, da so odločitve, ki jih posameznik izvaja, neustrezne ali če posumi, da bi lahko bile to posledica kakršnih koli odvisnosti, da odredi ustrezen pregled. Zaradi tega menimo, da je ta problematika, na katero ste opozorili tudi tekom današnje razprave, ustrezno urejena že v sedanji zakonodaji. Kar se pa tiče pripombe, ki ste jo imeli glede našega napačnega pojmovanja diskriminatornosti do ostalih delavcev, ki jih, recimo, delodajalec napoti na pregled zaradi, recimo, alkoholiziranosti, pa moram povedati, da smo presojali pravzaprav celotno besedilo osnutka oziroma predloga zakona. Za delavca, ki ga delodajalec napoti na pregled, ni predvideno, da bodo potem rezultate obesili na splet in da bo to še potem neka druga komisija obravnavala, skratka, da bi to čim širši javnosti želeli sporočiti, ampak je to stvar odnosa delodajalca in delavca, ki ga seveda urejata skladno z zakonodajo, ki ureja delovna razmerja, ki pa, vsaj kolikor je doslej poznanega, velja tudi za vse funkcionarje oziroma vsaj v smislu izvajanja tega zakona velja tudi za funkcionarje. Tako menimo, da zakon v tem trenutku ni potreben, predvsem ker je zaradi strokovnih ovir ali možnosti, ki jih imamo, zelo težko napisati tak zakon, da bi urejal vsako odvisnost posebej, zagotovil vse teste, ki se za to opravljajo, zagotovil vse tiste negotovosti, ki se pojavljajo v zvezi z lažnimi testi, tako negativnimi kot pozitivnimi. Cel kup strokovnih problemov je v zvezi s tem, ki so na ustrezen način že rešene. Torej ne vidimo, še enkrat poudarjam, nobenega razloga, da bi sedaj sprejemali nov zakon, ampak dajmo tega, ki ga že imamo, izvajati na ustrezen način. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prijavljeni imate po 5 minut. Gospod Branko Grims, izvolite.
Hvala. Najprej izražam s hvaležnostjo za opozorilo gospoda Keka. Dejansko je tudi njegov nagovor bil tak, da bi zaslužil komentar, ampak direktno vprašanje name je pa naslovil Vito Rožej. Ker sta oba iz iste Poslanske skupine Zares, upam, da bo sprejem tega opozorila zdaj odstranil možnost, da pride do še enega novega prepira znotraj vladajoče koalicije ali še česa hujšega, čemur smo stalno priča v zadnjih dneh, in da bo na ta način zadeva urejena. Tisto, kar je bilo postavljeno kot vprašanje, je pa bilo, zakaj sem se tako od srca nasmejal, ko sem govoril prej z gospo Alenko Jeraj tukaj, in to tik preden je začel govoriti gospod Rožej. Nikakor ni šlo za kakršnokoli posmehovanje, kot je bilo napačno interpretirano. Daleč od tega. Od srca sem se nasmejal zaradi tega, ker sem pomislil, kako so v Sloveniji ljudje naivni, ko so prepričani, da so korektno obveščeni preko sredstev javnega obveščanja. Dejansko pa poglejte, kako gre s tem na treh primerih, ki so slikoviti in mimogrede tudi odpirajo vprašanje, ali ni ta zakon o obveznem testiranju na droge nekoliko preozko zastavljen, da bi moral zajeti še koga iz kroga ljudi, ki so na javnih funkcijah oziroma javne osebe. Postavil sem vprašanje Vladi Republike Slovenije o tem, kako je mogoče, da 20. obletnico osamosvojitve praznuje s tem, da na kovancih in na manj znanih, pa toliko bolj prezentnih znamkah, objavi simbol poražene okupatorske JLA in ga na ta način promovira prav ob obletnici slovenske osamosvojitve, obletnici zmage v vojni za Slovenijo. O tem ni spregovoril noben medij v Sloveniji nič. Pa pazite, v nekaterih državah Evropske unije je ne samo uporaba teh simbolov prepovedana, ampak je celo prekršek, nekaterih celo hudo kaznivo dejanje. Že v sosednji Madžarski je posest in uporaba peterokrake zvezde prepovedana, ekstrem tega je pa Poljska. Na Poljskem za posest ali javno uporabo kakršnegakoli totalitarnega simbola lahko dobite dve leti strogega zapora. Res je vprašanje, če je nekdo, ki je popolnoma razsoden, zmožen spraviti tudi v take težave svoje lastne državljane. Drugo vprašanje, odprl sem vprašanje tega, da se Vlada pod krinko mirovništva, kar je še posebej sporno, neodgovorno poigrava s kar milijardo evrov denarja davkoplačevalcev, ko gre za vprašanje odškodnin nekdanji Sistemski tehniki in vse drugih v orožarskih poslih. Tudi to, kar je zdaj, da formalno Vlada ne bo šla na tožbo na ničnost pogodbe, ampak da bo baje štela, da je tožba na ničnost že tisto, kar je v postopku, je čudno vprašanje. Ali bo morda sama sabotirala postopek, v katerem je lastna država tožena? Ne vem, ampak pričakoval bi pa odgovor in je to vprašanje relevantno, saj se dotika milijarde evrov denarja davkoplačevalcev po opozorilih same ministrice za obrambo, pa tudi na to nisem dočakal odgovora, pa tudi o tem ni poročal noben medij. So pa, ne boste verjeli, čez pol strani poročali o tem, da si je en poslanec sposodil par knjig v knjižnici za daljše obdobje in jih je poštudiral, zato da je en zakon napisal, saj danes je bil vložen v parlament in bomo o njem še razpravljali – recimo, kot primer. To pa je res nekaj, kar je izredno zanimivo in priča o enem silno zanimivem stanju navidezne realnosti v tej državi. Da ljudje ne izvedo tistega, kar bi morali zvedeti, imajo vso pravico zvedeti, ker lahko vpliva na njihovo življenje, na kvaliteto njihovega življenja, celo lahko potegne neko odgovornost v nekem drugem pravnem redu, ne da bi oni za to sploh vedeli, izvedo pa vse mogoče neumnosti in banalnosti. To seveda pomeni, da je strašna kriza v Vladi, da se potem na tak način te stvari pelje. Veste, jih pa ne pelje na pamet, saj za tem stoji kakšna oseba iz Državnega zbora. Domnevam, da ena, ki je kazensko ovadena, ampak ne bi zdaj o tem. Tisto, kar je bil torej predmet, zaradi katerega sem se tako nasmejal, je to, da ljudje verjamejo, da so objektivno informirani. Objektivno informirani so samo tisti, ki nas zdaj spremljajo, ker izvedo stvari iz prve roke, nepotvorjeno in zaradi tega in zaradi vprašanja odgovornosti vseh, ki bodisi soodločajo v politiki, so javne osebnosti, mislim, da bi bilo upravičeno uzakoniti obvezno testiranje na prepovedane substance. Kajti prepovedana substanca sama po sebi pomeni, da gre za njeno posest ali uživanje, za kaznivo dejanje.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Majda Potrata. Dovolite, ne bom dal besede. Poglejte, proceduralno so še štirje prijavljeni, da v okviru dodatnih razprav povedo svoja stališča. Kaj bi rad? Ali jim ne smem dati besede? Jim lahko dam? To pa ni proceduralno, ampak je replika, ki je v okviru te točke ni. Kdor želi v tej točki kaj povedati, se prijavi in možnost je bila tudi za vas, gospod Kek. Lepo prosim. Poleg vas se bo prijavil še kdo, pa bi rad bil do vseh enakopraven. Gospa Majda Potrata ima besedo.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Saj 25 minutam predlagatelja in petim dodatnim gospoda Grimsa ne morem konkurirati s svojimi petimi minutami, ampak vseeno bi rada nekaj stvari povedala. Teh 30 minut je samo dokaz, kakšen je bil pravi namen vlaganja zakona, ki ga nima nobena država Evropske unije. Posegamo v zelo delikatno vprašanje, ki je zvezano tudi s tem, do kod ima javnost pravico biti obveščena o nekaterih zelo osebnih zadevah, in je tudi vprašanje zdravstvenega stanja tisto, o katerem se lahko v tem okviru govori. Ne vem, kje se bomo zaustavili, če bomo rekli, da je vse potrebno in potem celo tako daleč razpravljali, da mora biti en levi novinar in en neodvisen novinar. Če bi bila novinarka, bi se taki kvalifikaciji uprla, zaradi tega ker domnevam, da so novinarji neodvisni. Ampak zdaj k tistemu, kar me pri tem zakonu najbolj muči. Zakaj bi se bilo treba testirati na uživanje drog, če izjavim, da tega ne počnem in je to moja odgovornost za javno izrečeno besedo. Če me volilno telo ne jemlje resno, potem ne bo te moje izjave vzelo resno pa tudi vsega drugega ne. Ampak poglejte, med seboj se pogovarjamo o stvareh pa tisti, ki govorijo, niti ne zaznajo, da so poleg moških v tej dvorani tudi ženske; vsaj štiri – takrat ko sem se ozrla. Toliko glede tega. Ali recimo, da nekdo oporeka temu, da je nespodobno imeti dve lete izposojene knjige. Oprostite, toliko sem delala v šolstvu, da vem, da je pravičnost v izobraževanju zelo pomembna in dostopnost študijskega gradiva je ena od prvih zakonitosti. Mislim, da zaslužimo dovolj, da si lahko knjige, če jih hočemo imeti v trajno rabo,kupimo sami. Hotela sem sicer še o drugih stvareh govoriti, ampak eno navedbo pa vendarle moram popraviti; gospod Grims vedno izkoristi trenutek govorjenja za to, da napačno navaja nekatere dokumente. Poglejte, že zadnjič na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti je govoril o zvezdi, upodobljeni na spominskem kovancu kot o zvezdi, ki naj bi simbolizirala Jugoslovansko ljudsko armado – okupatorsko. Zvezda, ki je na kovancu, je partizanska zvezda in kdor pozna zgodovinske podatke – takrat, ko je bil v preizkušanju orožja ranjen in za posledicami ran umrl Franc Rozman Stane, takrat Jugoslovanske ljudske armade ni bilo na slovenskih tleh, kolikor je meni znano, ampak je bila slovenska partizanska vojska in vsi štejemo Franca Rozmana Staneta za legendarnega poveljnika slovenske partizanske vojske. Zdaj pa še tisto o prepovedanih simbolih. Že zadnjič sem citirala in prosila, da si preberete, gospod Grims, magnetogram. Pet držav je zahtevalo seveda, da bi sprejeli neko resolucijo o prepovedi uporabe nekaterih simbolov, ampak ta resolucija je bila 10. decembra leta 2010 zavrnjena zaradi tega, ker je Evropska komisija ugotovila, da so stvari v zvezi z dovoljenostjo ali prepovedjo simbolov urejene v nacionalnih zakonodajah in je to prepuščeno nacionalni zakonodaji. Kaj ima opraviti poljska nacionalna zakonodaja s slovensko zakonodajo in s tistim, o čemer nas vedno prepričujete – o evropskih vrednotah? Oprostite, če govorite o domoljubju in še o čem, potem sem jaz ponosna na partizanstvo, potem sem ponosna tudi na to, da imamo partizansko literaturo, partizanske bolnišnice in še vse to, kar pomaga utrjevati zavest v tem, da je bila partizanska vojska na strani protihitlerjevske koalicije. Lepo vas prosim, nehajte v parlamentu govoriti o stvareh, ki niso natančne, ki so zloraba nekaterih podatkov. Vam bi bilo dobro povedati še kaj več, pa ni časa. Hvala.
Hvala. Gospod Franco Juri.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. No, tudi jaz bi izrazil ogorčenje zaradi nekaterih kvalifikacij na račun partizanstva, ki jih stalno slišimo s te strani, ampak stvar relativiziram, ker se mi zdi, da se danes dogaja res nekaj čudnega. To dokazuje tudi Grimsova izjava, da naj bi bil tudi nastopa gospoda Keka vreden posebne replike. Kek danes sploh ni razpravljal pri tej točki! Torej ga je gospod Grims videl in ga je slišal ne vem kje, ampak to govori o tem, da vse, kar prihaja danes s strani Slovenske demokratske stranke, je treba jemati z rezervo, z veliko strpnostjo, z veliko toleranco. Ker smo strpni in tolerantni, seveda, vam oprostimo tudi te privide ali blodnje. To velja isto za tako imenovane simbole okupatorske JLA. Zvezda, kar dvanajst jih ima evropska zastava, mislim, da jih ima na desetine ameriška zastava. Zvezda je pozitiven simbol in če se pojavi na enem kovancu – mimogrede mislim, da je odlična marketinška poteza ta kovanec s komandantom Rozmanom. Ampak vrnimo se k razpravi; mi smo danes kar nekaj ur zapravili oziroma posvetili pomembnemu vprašanju, vprašanju zasvojenosti, vprašanju drog. Seveda s strani predlagateljev je bil ta poskus, da bi z insinuacijami vendarle ustvarili sum o treznosti ali o potencialni zasvojenosti dela slovenske politike. In samo temu je bila namenjena ta razpravam, temu je namenjen tudi ta predlog, ki ni resen. Tudi s strokovne plati je absolutno amatersko sestavljen. Pa tudi če bi želeli načelno podpreti tak zakon, bi ga verjetno morali napisati od samega začetka, kajti strokovno je zelo nedodelan. In ko govorimo o strokovnem pristopu; doktor Cukjati, jaz sem malo razočaran. Od zdravnika bi res pričakoval nekaj znanstveno in strokovno bolj podkovanega. Vi ste govorili tako, kot bi poslušal svojo mamo, oprostite, ali nekoga, ki govori z znanjem, sicer poljudnim znanjem, ki ga imajo pač vsi, o tem, ne da bi se poglabljali v samo vprašanje. Veste, drog je ogromno. Vprašanje zasvojenosti je tako pomembno za našo mladino, za naše državljane, da ga ne moremo na tak način zlorabljati v politične namene. Mislim, da bi morali dejansko eno celo sejo nameniti vprašanju zasvojenosti pri nas, tako kot v ostalih evropskih državah, ampak pri nas je to veliko vprašanje. To je pomemben problem, še posebej v regiji, iz katere sam prihajam. Koper je znan po tem, da ima veliko trgovine s prepovedanimi mamili. Ampak je treba točno vedeti, kaj je hašiš, kaj je marihuana, kaj je krak, kaj je LSD – da se ne bomo zmotili pri teh črkah –, kaj je heroin, kaj je opij, kaj je kokain. Skratka, tukaj imamo dejansko opravka s celo paleto, s celo prizmo strokovnih vprašanj, o katerih mi nismo podkovani. Dejansko mi tega vprašanja ne poznamo dovolj. Poglejte še eno stvar. Spomnim se Bila Clintona, ameriškega predsednika, ki je priznal, da je v mlajših letih kadil džojnte – torej, kadil marihuano. Potem naslednji ameriški predsednik ni nikoli priznal, da je bil včasih zasvojen z alkoholom in se je zdravil. Ampak največ škode ni naredil Bil Clintom, ki je kot mlad študent kadil džojnte, ampak je največjo škodo temu svetu povzročil tisti predsednik, ki je bil včasih zasvojen z alkoholom. To so dejstva.
Hvala [[...]]
Spregledali ste pačenje gospoda Keka, kar je bil njegov nastop. Če sem uporabil napačen izraz, se opravičujem [[...]]
Gospod Grims [[...]] Besedo ima gospod Sajovic.
Ali se še jaz malo javim [[....]]
Gospod Sajovic, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Moram reči, da smo danes res priča taki zanimivi debati, h kateri bom skušal dati svoj kamenček, in pridružujem se kolegom iz Poslanske skupine SDS, če imajo take težave z drogami, z odvisnostjo, potem mislim, da je prav, da jim cel parlament priskoči na pomoč in pomaga pri reševanju teh problemov. Sam moram reči, da tega nisem zaznal. Se pa spomnim pred časom, ko je nekdo od njihovih članov za nek medij izjavil, da je imel težave z viskijem in s koko, da se mu je potem odtrgalo – in tri pikice –, pa nisem slišal, da bi organi stranke kaj ukrepali. Še celo več! Človeku so dali še enkrat, dvakrat priložnost na volitvah, dokler niso volivke in volivci postavili zadevo na pravo mesto. Je pa zanimivo, če nas danes gledajo in poslušajo mladi v tej politično sprovocirani in motivirani debati. Nekdo, ki to gleda, bi mislil, da je politika, droga v Sloveniji nekaj povsem normalnega, tega je v parlamentu na kopico. Poslanke in poslanci so pa ja naš zgled in zato se potem mladi, ki vse prevečkrat zapadejo v to težavo, velikokrat znajdejo na nepravi poti. To sporočilo me pa skrbi. Sam s testiranjem kakšnih hudih težav nimam, ne s tem proti drogam ne s kakšnimi drugimi. V dopolnitev tega bi predlagal, da, recimo, poslanke in poslance testiramo tudi na inteligenčni kvocient, da bi jih mogoče potem skušali tudi ukalupiti po izobrazbi, po velikosti, po barvi las ali kaj podobnega, pa po fizičnih sposobnostih, tako kot so nas v šoli, kako hitro kdo teče, koliko počepov naredi in tako naprej. To seveda malo bolj za šalo kot zares, vendar če hočemo zakon spustiti naprej in to dopolniti, dodelati do naslednjič, sem prepričan, da bodo predlagatelji tem mojim pobudam prisluhnili. Je pa ena zanimiva rešitev, ki jo lahko obrnemo v pozitivno. Nekateri od nas so že večkrat darovali kri. Krvi, življenjske tekočine, v državi manjka, in kot vem, po podatkih, takrat, ko nekdo daruje kri, je ta kri predmet obdelave in testiranja. Morda bi predlagali drugo zgodbo, da je vsak poslanec obvezen krvodajalec in tam se bodo vzporedno opravili tudi taki testi, ki se tičejo nedovoljenih substanc. To bi bila vsaj neka korist in neka dodana vrednost. Tudi sklicevanje, da se je o tem nekaj pisalo v medijih, ki so bili citirani, ne zdrži resne presoje. Vsakdo od nas, ki misli, da je nekdo v službi zasvojen, da ne dela prav, da je pod vplivom, je dolžan nekaj ukreniti. Prvič zato, da pomaga temu človeku, ki mu je očitno volja ušla na nepravo pot, drugič pa, da poda pravo sporočilo. Mogoče bi bilo, ko se testiramo, treba dati tudi poslance na še neka druga testiranja, recimo, zakaj nekateri ne hodijo redno v službo. Nekatere bi bilo treba testirati, ker ne znajo vračati knjig v knjižnico. Nekateri ne znajo plačevati položnic za stanovanje. Spet drugi ne prevzamejo s sodišča na njih naslovljeno pošto. Mislim, da je možnosti za testiranje tistih, ki si to želijo, v tej državi še veliko. Moram reči, da bom do srede, do glasovanja, temeljito razmislil, če ne bi tej pobudi, ki očitno pomaga delu parlamenta, ki to občuti kot težavo in problem, prisluhnil in pomagal.
Hvala. Besedo ima gospod Majhenič.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Videl sem ljudi, ki so bili odvisni od drog, kako se ti ljudje obnašajo in odzivajo. Veliko skupnega imajo tudi z alkoholiki. Še posebej je grozljivo, ko ti ljudje doživijo abstinenčno krizo. Ko bi poslanci kdaj to videli, verjamem, da bi ta zakon sprejeli v splošno dobro. Zakon bi moral poseči tudi na področje tistih, ki opravljajo delo z ljudmi. Pogovarjamo se o zakonu, ki ničesar ne rešuje za nazaj, ampak za naprej, zato je neproduktivno govoriti, kaj je bilo pred nekaj leti v kakšni poslanski skupini. O takšnih in podobnih stvareh bi se dalo pogovarjati za nazaj, toda bistvo je sedanjost in prihodnost. Kakšen vpliv imajo določene substance na razumne odločitve, pa se da prebrati tudi v učbenikih in videti kakšen poučen film. Pri prikritih uživalcih drog med funkcionarji je upravičen strah, kajti ko bi se koga razkrilo, bi to sigurno slabo vplivalo na kariero in pojasnile bi se tudi njegove slabe odločitve, ko je bil pod vplivom substanc. Enako velja za alkoholike. Sodišča imajo do alkoholikov in drogirancev, ki so naredili kaznivo dejanje, drugačne poglede in odločitve. Obravnavajo jih, da so bili v času storitve kaznivega dejanja zmanjšano prištevni in je to na nek način olajševalna okoliščina. Ti ljudje gredo z ukrepom sodišča na zdravljenje oziroma odvajanje. Nikakor pa to ne sme biti olajševalna okoliščina za politike, ki sprejemajo zakone in vodijo državo, zmanjšano prištevni. Sigurno se strinjam, da je treba delo opravljati odgovorno in vestno ter pri polni zavesti. Če se zakona ne sprejme, pa bi bilo prav, da se zakonsko omogoči preverjanje, ki bi naj izhajalo iz naslova varnosti pri delu. Hvala.
Hvala. S tem zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali jutri, v sredo, 20. aprila v okviru glasovanje. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O USTANOVITVI OBČIN TER O DOLOČITVI NJIHOVIH OBMOČIJ. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina petih poslancev s prvopodpisanim Samom Bevkom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 13 poslank in poslancev s prvopodpisanim dr. Luko Jurijem predlagala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predsedniku predlagateljev predloga zakona Francu Juriju. Izvolite, imate besedo.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Zakon o ustanovitvi občin ter o določitvi njihovih območij je v primeru Ankarana morda majhna zgodba za državo, vsekakor pa je velika zgodba za naš odnos do pravne države, lokalne samouprave in do demokracije obče. Marsikdo se danes sprašuje, kaj ima tako posebnega krajevna skupnost Ankaran, da ji še ni bilo omogočeno tistega, kar smo doslej omogočili vsem krajevnim skupnostim v Sloveniji, tudi manjšim od Ankarana, ki so se na posvetovalnih referendumih odločili, da postanejo občina. Zakaj se je pri Ankaranu, in le tam, zataknilo? Zakaj še ni obveljala na posvetovalnem referendumu izražena volja neposredno prizadetih krajanov? Zakaj nam ni uspelo upoštevati odločbe Ustavnega sodišča, ki ugotavlja arbitrarnost takšnega ravnanja, to je preprečevanja ustanovitve občine Ankaran. Le za osvežitev spomina, 8. novembra 2009 se je na referendumu v Ankaranu ob 60-odstotni udeležbi več kot 56 % krajanov izreklo za ustanovitev lastne občine. Referendum je bil zakonit, saj ga je dovolil in potrdil Državni zbor. Zakon, s katerim je bila občina ustanovljena, je bil sprejet v Državnem zboru z navadno večino. Na to je Državni svet na pobudo državnega svetnika in župana Mestne občine Koper izglasoval veto. V drugem glasovanju v Državnem zboru, kjer je lahko glasovalo le 89 poslancev, se je za potrditev zakona izreklo 45 poslank in poslancev, in zakon je padel. Pobudniki ankaranske občine so se nato pritožili na Ustavno sodišče, le-to pa je najprej zamrznilo volitve v Mestni občini Koper, nato pa po javni obravnavi sklenilo, da je bila nepotrditev ustanovitve občine Ankaran izraz arbitrarnosti ter je Državnemu zboru naložilo novo odločanje, ki naj bi to arbitrarnost odpravilo. Ob arbitrarnosti je bila očitna tudi diskriminacija, saj so pravice Ankarančanov, ki so sicer veljale drugod v državi, obvisele zaradi posebnih interesov mogočnih gospodarskih družb in posameznikov na tistem območju. Marsikateri odgovor na silovito nasprotovanje občini Ankaran gre iskati prav v intenzivnem in nepreglednem trgovanju z zemljišči v Ankaranu, Valdoltri in Debelem rtiču. Krajevna skupnost Ankaran je uspela prav tako s pritožbo na Ustavno sodišče ustaviti tudi to razprodajo, kar je še dodatno razjarilo akterje trgovanja, v prvi vrsti občinski vrh. Neslavno je bila v tem parlamentu obravnavana tudi odločba Ustavnega sodišča. Neslavno zato, ker sta dva poskusa novega glasovanja o ustanovitvi občine Ankaran končala že na matičnem odboru. Hkrati se je skušalo naknadno dokazati, da so bili vsi postopki, ki so vodili do referenduma, nezakoniti, češ da Ankaran v resnici ni imel pogojev, ki jih veleva zakon ali celo 7. člen posebnega Statuta k londonski spomenici. To sicer demantirajo nekatera dejstva, ki so nastopila po prvi zavrnitvi nove občine, na primer novela zakona o lokalni samoupravi, kjer smo črtali del člena, ki dopušča izjeme pri zahtevanem številu prebivalstva. Prav ta sprememba dokazuje, da so bili postopki za referendum v Ankaranu v zvezi s tem vidikom povsem zakoniti. Drugemu ugovoru, ki je prihajal iz ustanov italijanske narodne skupnosti Kopra in Obale pa so najbolje odgovorili pripadniki italijanske skupnosti v Ankaranu sami, saj so ustanovili skupnost Italijanov in pripravili ustanovitev samoupravne skupnosti. Trditev, da bi bila občina Ankara v neskladju s 7. členom posebnega statuta ali s 5. členom Zakona o lokalni samoupravi je povsem neutemeljena. V novi dvojezično občini Ankaran bi italijanska skupnost ohranila in celo lahko bistveno bolje kot sedaj razvijala svoje ustavne pravice. Danes razpravljamo torej o zadevi, ki bi jo morali že zdavnaj rešiti ob spoštovanju osnov demokracije, lokalne samouprave, pravice, pravne države in ustavnosti. To, žal, počnemo po rednem in ne po skrajšanem postopku, ker so nekateri želeli zavlačevati in s tem izjaloviti tudi ta poskus odprave arbitrarnosti, ki nam jo očita odločba Ustavnega sodišča. Zato upam in pozivam ta cenjeni zbor, da na dostojen način opravimo nalogo, ki smo jo pustili nedokončano po izglasovanju veta v Državnem svetu, in da s potrditvijo občine Ankaran omogočimo tudi razpis volitev v Mestni občini Koper in Ankaranu. Predlagam in pozivam zato, da potrdimo primernost zakona za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Franci Kek bo predstavil stališče Poslanske skupine Zares. Prosim.
Hvala za besedo. Spoštovani! Poslanska skupina Zares zagovarja spoštovanje odločb Ustavnega sodišča, zato so tudi v primeru ustanovitve občine Ankaran večina naših poslancev opredeljuje dosledno s tem načelom. Kot je znano, so bili v poslanski skupini mnenja in stališča do nove občine od vsega začetka deljena pa tudi glasovanje o postopku do referenduma in tudi kasneje različna. Med skupnimi imenovalci naše stranke in naše poslanske skupine je namreč tudi nasprotovanje nadaljnji drobitvi občin ter zagovarjanja zakonodaje, ki bo stimulirala povezovanje lokalnih skupnosti. Zavedamo se, da je primer Ankarana dokaj specifičen in smo v odnosu do le-tega tehtali med argumenti, ki jih izpostavlja Ustavno sodišče, torej s spoštovanjem referenduma in posledično odločbe Ustavnega sodišča, ter načelnim prepričanjem, da nastajanje novih majhnih občin ni v interesu razvojno naravnane vizije naše države. Menimo pa, da je prvi argument, to je spoštovanje ugotovitev Ustavnega sodišča in predvsem referendumske volje, pomembnejši. Kajti, nadaljnji zapleti s priokusom ustavnega spora za državo so nekoristni, pri državljanih pa utegne krepiti nezaupanje do pravne države ter sum, da so nekatere skupnosti diskriminirane. Zato bomo v Poslanski skupini Zares večinoma podprli nadaljnjo obravnavo in sprejetje zakona, ki bo omogočil ustanovitev občine Ankaran. S tem bomo zagotovili tudi pogoje za izvedbo lokalnih volitev v Mestni občini Koper in Ankaran.
Hvala. Gospod Franc Bogovič bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke. Prosim.
Lep dober dan. Spoštovani podpredsednik, kolegice, kolegi! Pravica do lokalne samouprave je ustavno varovana pravica in predlagani zakon želi urediti, da se ta pravica uresniči tudi prebivalcem Ankarana, ki so že pred več kot 17 meseci jasno opredelili, da želijo živeti v svoji občini. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke takšno namero zakona pozdravljamo in jo tudi odkrito podpiramo. Veseli nas tudi, da o predlogu zakona odločamo in razpravljamo na seji Državnega zbora, saj so se vsi dosedanji postopki končali na matičnem delovnem telesu. Celotnega postopka ustanavljanja občine Ankaran ne bom omenjal. Bom pa omenil ključni trenutek, ki je po mnenju poslancev Slovenske ljudske stranke najpomembnejši v tem postopku. 26. novembra 2010 je Ustavno sodišče izdalo odločbo, v kateri je določilo, da je zakon o ustanovitvi občin ter odločitvi njihovih območij v neskladju z ustavo ter naložilo Državnemu zboru, da mora v roku dveh mesecev od objave odločbe v Uradnem listu odpraviti to neskladje. Vlada Republike Slovenije je zato takrat v zakonodajni postopek ponovno vložila predlog zakona, s katerim bi se omogočila ustanovitev občine Ankaran, vendar je bil predlog zakona po fiasku na seji pristojnega odbora zavrnjen, na seji Državnega zbora pa se je zakonodajni postopek lahko le še formalno zaključil. Je bila pa na isti seji izglasovana ustanovitev občine Mirna, čeprav je bila problematika te občine zajeta v isti odločbi Ustavnega sodišča. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo zato nemudoma reagirali z vložitvijo predloga zakona, s katerim bi se izpolnili pogoji, določeni za ustavno odločbo in tako končno omogočilo ustanovitev občine Ankaran. Ustavno sodišče je v odločbi namreč zapisalo, da sprejetje predloga zakona pomeni arbitrarno in samovoljno odločanje Državnega zbora, kršenje načel pravne države in kršenje načel enakopravnosti prebivalcev na tem območju, saj se njihova volja, jasno izkazana na referendumu, ni upoštevala. Vendar, glej ga zlomka! Obravnava našega predloga zakona se je ponovno ustavila na matičnem delovnem telesu, kjer je predlog zakona podprlo 8 poslancev, nasprotovalo pa mu je prav tako 8 poslancev, s čimer je bila obravnava predloga zakona formalno zaključena. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo takrat bili ogorčeni nad tovrstnim ravnanjem koalicije in dela opozicije, ki jim je s proceduralnimi ukrepi že drugič uspelo preprečiti obravnavo predloga zakona na seji Državnega zbora, kjer bi se jasno pokazalo, kateri poslanci nasprotujejo ustanovitvi občine Ankaran in kateri to podirajo. Tako pa se postopek ustanavljanja občine Ankaran, za katero se na referendumu jasno opredelila večina prebivalcev, ponovno končal na matičnem delovnem telesu. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke upamo, da se tovrstna dvoličnost ne bo ponavljala in se bo sedaj, ko so predlagatelji novele zakona vodje koalicijskih poslanskih skupin ter tudi vodja naše poslanske skupine, več kot leto in pol trajajoča saga o ustanavljanju občine Ankaran končno srečno zaključila. Veseli smo tudi, da se o tej temi končno razpravlja na seji Državnega zbora, na glasovanju pa se bo jasno pokazalo, kateri poslanci so se do sedaj skrivali za sklepi matičnega delovnega telesa, saj se bomo morali do predloga zakona vsi jasno in javno opredeliti. Že dolgo časa se namreč odvija huda polemika med zagovorniki in nasprotniki ustanovitve občine Ankaran, velikokrat so razprave prišle na povsem osebni nivo, v razpravah pa se je mnogokrat pokazal nizek nivo politične kulture političnih akterjev na lokalnem in državnem nivoju. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ocenjujemo, da glavni razlog za težnje po odcepitvi občine od občine Koper tičijo ravno v ignorantskem odnosu Mestne občine Koper do prebivalcev Krajevne skupnosti Ankaran, saj je več kot očitno, da v takšnih okoliščinah ne morejo normalno izvrševati svoje ustavne pravice do lokalne samouprave. Poslanci Slovenske ljudske stranke smo tudi prepričani, da razvoj Luke Koper ne bo ogrožen, če bo območje Luke ležalo v dveh občinah. Pričakujemo celo večjo sprejemljivost za razvoj Luke na območju Ankarana, saj bodo neposredno prizadeti občani v večji meri udeleženi v procesu razvoja Luke in ne bodo več imeli občutka, da so odrinjeni od vpliva na razvoj domačega okolja. Prepričani smo tudi, da bodo v Ankaranu našli kompromis med razvojen Luke in razvojem turizma. Opozarjamo pa, da nekateri še neraziskani dogodki, povezani s poslovanjem in nadzorom nad poslovanjem Luke, ter nepremičninski posli nikakor niso koristili njenemu razvoju. Zanimivo je predvsem to, da so bili pri spornih poslih neposredno udeleženi številni predstavniki neformalne koalicije, ki se danes bori proti ustanovitvi občine Ankaran in za razvoj Luke Koper. V Poslanski skupini SLS smo zato prepričani, da se lahko z ustanovitvijo občine Ankaran omogoči boljši nadzor in bolj transparentno poslovanje Luke Koper. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke nas ustanovitev društvenih organizacij pripadnikov italijanske narodne skupnosti v okviru Krajevne skupnosti Ankaran, ki se je zgodila konec meseca januarja, utrjuje v prepričanju, da so v manjših lokalnih skupnostih velikokrat bolje zagotovljene posamezne pravice kot v večjih. Prepričani smo, da bodo imeli pripadniki italijanske narodne skupnosti živeči na območju Ankarana, v novo nastali občini najmanj primerljive pogoje za svoje delo, kot jih imajo danes v Mestni občini Koper. Morda najpomembnejša ugotovitev, ki govori v prid ustanovitvi občine Ankaran, je po našem mnenju tudi dejstvo, da nova občina Ankaran v mnogih ozirih bistveno bolje izpolnjuje pogoje kot številne v preteklosti ustanovljene občine, nova občina Ankaran pa bo za razliko od mnogih tudi finančno samozadostna. V Poslanski skupini SLS smo zato prepričani, da bo Mestna občina Koper kljub manjšemu ozemlju tudi v bodoče ena izmed najbogatejših občin v Sloveniji. Poslanci SLS ostajamo trdno na stališču, da je treba upoštevati voljo prebivalcev Krajevne skupnosti Ankaran ter dosledno upoštevati odločbo Ustavnega sodišča in omogočiti prebivalcem uresničitev ustavne pravice do lokalne samouprave, zato predlog zakona podpiramo.
Hvala. Gospod Matjaž Zanoškar bo predstavil stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev.
Hvala, predsedujoči. Kolegice in kolegi! Dovolite, da predstavim stališče Poslanske skupine DeSUS glede Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o ustanovitvi občin ter o določitvi njihovih območij. Torej, za Ankaran. V Poslanski skupini DeSUS bomo ponovno povedali svoje stališče glede predloga novele zakona o ustanovitvi občin in določitvi njihovih območij, ki predvideva, da naj bi se 211 obstoječim občinam pridružila še nova občina Ankaran. Tudi tokrat imamo pri predlogu za ustanovitev občine Ankaran enake pomisleke, kot smo jih navedli že ob prejšnjih poskusih ustanovitve nove občine. Tokratni predlog zakona o ustanovitvi nove občine je vložila skupina poslancev, ki svoj predlog utemeljuje z odločbo Ustavnega sodišča z dne 26. 11. 2010. Ustavno sodišče je odločilo, da je obstoječi zakon o ustanovitvi občin ter o določitvi njihovih območij v neskladju z ustavo, ker ne vsebuje določb o občini Ankaran in občini Mirna. Zato je Ustavno sodišče naložilo Državnemu zboru, da to neskladje odpravi v dveh mesecih od objave odločbe v Uradnem listu Republike Slovenije. Prejšnji poskus je bil za Ankaran neuspešen, zato se danes ponovno ukvarjamo s to temo. Glede ustanovitve občine Ankaran še vedno obstajajo deljena mnenja. To je pokazalo tudi glasovanje na matičnem delovnem telesu, pa tudi ločeno mnenje ustavne sodnice, kar je po naši oceni dokaz, da je ustanavljanje novih občin, ki ne izpolnjujejo zakonsko predpisanih pogojev, zelo občutljiva tema. Dejstvo je, da je Slovenija premajhna, da bi se občine delile še na manjše enote, ki same niso zmožne zagotavljati svojega delovanja in financiranja, ter da bi bilo potrebno te male občine spodbujati k združevanju. Združene bi namreč lažje funkcionirale ter svojim občankam in občanom zagotovile potrebno infrastrukturo in zadovoljili njihove potrebe. Na tem mestu moram spomniti, zakaj poslanci DeSUS-a nimamo tudi tokrat enotnega mnenja. Eden od razlogov je, kot smo to povedali že nekajkrat, program stranke DeSUS-a, v katerem je opredeljeno, da stranka nasprotuje nadaljnjemu drobljenju občin. Takšno je tudi stališče občinskega odbora DeSUS Koper, ki je nasprotovalo nastanku nove občine Ankaran, ter italijanske narodne skupnosti. Le-ta je v prejšnjih poskusih ustanavljanja ankaranske občine celo opozorila na neupoštevanje 8. člena Osimskega sporazuma iz leta 1975 in Londonskega memoranduma, kar napotuje k nepodpori o ustanovitvi ankaranske občine. Moramo priznati, da obstajajo močni lokalni interesi peščice oseb, ki bi želeli opravljati, voditi to svojo občino, ne glede na to, ali so te občine funkcionalne ali ne. Ti lobiji po svoje tolmačijo Evropsko listino lokalne samouprave, ki jo je Slovenija ratificirala leta 1996. Listina namreč govori o lokalni skupnosti, ne daje pa pravice do občine, kar nekateri napačno interpretirajo. Listina namreč poudarja, da je treba ustanavljati lokalne skupnosti, ki bodo sposobne z zakonskimi okviru urejati in opravljati pomemben del javnih zadev z lastno odgovornostjo v korist lokalnega prebivalstva. Male občine pa po naši oceni tega niso sposobne. Zato jih, po naši oceni ne bi smeli ustanavljati. Dejstvo je, da občina Ankaran ne izpolnjuje zakonskih pogojev za ustanovitev občine, vendar pa je volja ljudstva izražena na referendumu naklonjena temu, da se nova občina navkljub neizpolnjevanju pogojev vendarle ustanovi. Za poslance Poslanske skupine DeSUS je bila to ves čas temeljna dilema: neizpolnjevanje zakonskih pogojev nasproti volje ljudstva. Ta dilema nam ostaja še danes, ko obravnavamo ta predlog zakona. Zato bom tudi tokrat povedal, da bodo poslanci Poslanske skupine DeSUS odločali vsak po svoji vesti. Hvala.
Hvala. Mag. Borut Sajovic bo predstavil stališče Poslanske skupine Liberalne demokracije Slovenije. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsedujoči, za besedo. Prijazen popoldanski pozdrav kolegicam in kolegom! Zgodba o ustanovitvi občin v Sloveniji, med njimi pa je na pomembnem mestu ustanovitev občine Ankaran, dobiva že dolgo brado. V poslanskem klubu smo parlamentarno razpravo podprli zato, da ta zgodba, ki meče kaj čudno luč na enakost vseh državljank in državljanov v Sloveniji, ni v vseh primerih in v vseh ozirih pred zakonom enaka. Dileme tukaj so izredno različne in ni vprašanje o tem, kdo od poslancev bo zgodbo o ustanovitvi občine podprl in kdo ji bo nasprotoval, ključna zgodba je v tem, da proceduro v Državnemu zboru pripeljemo do konca. Odločitev vsakega od nas naj bo takšna, kakršno si pri sebi predstavlja. Tudi dilema okoli Ustavnega sodišča, ki nam je naložilo, da naj o tem odločimo v skladu s svojim prepričanjem in svojo vestjo, je na mestu. Ustavno sodišče ni ukazalo, da naj občino ustanovimo kot obvezo; ni in ne more ukazati, kako naj glasujemo, pač pa nas je napotilo na ravnanja in tako kot vedno smo pri odločanju sami s seboj, s svojo vestjo, s spoštovanjem ustave in druge zakonodaje. Resnica je, da je v Sloveniji občin veliko, pri tem pa je pomembno, da upoštevamo tudi tisto, kar smo v Državnemu zboru storili s sprejetjem nove zakonodaje in vse občine, ki jih v Sloveniji ustanavljamo, morajo biti v skladu z veljavnimi in sprejetimi zakoni. Potem se pa tukaj še odpira dilema, ali je to zgodba za nazaj ali zgodba za naprej. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenija smo mnenja, da od takrat naprej, ko smo ljudi pozvali na referendum in so ljudje izrazili svojo voljo, enostavno poti in vrnitve na prvotno točko ni več. Hvala lepa.
Havla. Gospod Vili Rezman bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo kratko in jasno, tako kot je bilo tudi v preteklosti. Mi smo ves čas pozorno spremljali ne samo polemike v Državnemu zboru, ampak tudi siceršnje v zvezi z ustanavljanjem občine Ankaran. Pri tem lahko ugotovimo dvoje; prvič, da je pravzaprav vsega spoštovanja vredna nepopustljiva volja predlagateljev čisto do konca, da pa moramo k temu dodati tudi drugo ugotovitev, da je argumentacija bila prešibka, da bi ji mi pritegnili. Mi ocenjujemo, da bi bilo napak, kot se zdaj dogaja, da se preveč sklicuje na voljo, in sicer na voljo mimo zakonodaje. Če bomo popustili pred tem, da bomo ubogali in poslušali samo še voljo, potem parlamenta, ki sprejema zakonodajo in ki bi naj po njej ravnal, niti ne potrebujemo več. Potem bomo kar merili moči, vihali rokave in izmerili, kdo je zbral več muskulature. Mi se torej temu upiramo. Druga pomembna ugotovitev, ki jo želimo sporočiti, je, da je bilo ravnanje Vlade v tej proceduri ves čas, zelo milo rečeno, mencavo; prestopala se je z ene noge na drugo, ni vedela, kaj bi, ni znala zavzeti odločnega stališča, pa bi ga morala, in tudi zadnje stališče Vlade je takšno, da ne vemo, v kateri predal ga bi dali, da ga ne bi še kdo kdaj našel. Tretje, kar bi radi pri tem povedali, je nestrinjanje z očitkom, ki smo ga lahko slišali tudi danes, s strani tistih, ki so spali na matičnem delovnem telesu takrat, ko bi morali odločati, da drugi, ki smo budno in pozorno spremljali, nismo pritegnili in zaspali z njimi vred. Torej tisti, ki niso delali tega, kar bi morali, nimajo nobene osnove za to, da bi nam, ki smo skušali korektno razmisliti, delili levite in nam očitali eno ali drugo. In zadnje, kar bi rad ob tem rekel, je, da je ta poskus v seriji samo še en prispevek k temu, da se bo nervoza v slovenski družbi povečevala. Iz dneva v dan postajamo bolj živčni in samo vprašanje je, koliko nas še loči do tiste meje, ko bomo lahko rekli, ne samo da je prisotna nervoza, ampak da smo postali celo nevrotična družba. Mi k temu ne želimo prispevati, zato bomo vsi trije nasprotovali temu, da se na zemljevid Slovenije doda še ena občina.
Hvala. Gospod Roberto Battelli bo predstavil stališče Poslanske skupine narodnih skupnosti.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Težko je povedati kaj novega o tej zgodbi in je tudi sedaj težko povedati kaj bolj konsistentnega kot pa je moj predhodnik, ki dokazuje, da vendar obstajajo tudi ljudje zdrave pameti. Novo je morda to, da je zadnjič predsednik Ustavnega sodišča povedal v zvezi s to odločbo, da je postopkovne narave. Torej, da se je Ustavno sodišče osredotočilo na postopek in na kršitve postopka. Problem je v tem, da ta odločba na nek način onemogoča poglobljeno analizo vsebine. Ta vsebina, kot je bilo že s strani nekaterih od nas opozorjeno od vsega začetka, kaže, da ustanovitev te občine ne odgovarja niti tedanjim zakonskim kriterijem, še manj pa sedanjim zakonskim kriterijem. Kršena sta bila 5. in 13.a člen prejšnjega zakona. Prejšnji 5. in sedanji 6. člen zakona pravi, da na narodnostno mešanih območjih morajo občine biti ustanovljene tako, da "so zagotovljene pravice narodnih skupnosti", ne da "bodo zagotovljene". Tam se občine ne morejo ustanavljati na podlagi obljub o boljšem, kakršnemkoli že, prihodnjem položaju narodne skupnosti. In to je evidentna kršitev. Kot smo že imeli v preteklosti opravka, če bi bil dan predlog, recimo, za občino Ankaran-Hrvatini, potem bi ta argument odpadel. V podporo temu, kar stalno ponavljam, je tudi drobljenje občin v Prekmurju, kjer v vsaki mali občini, ki so bile takrat ustanovljene, obstaja vsaj šola, ki je ključni element lokalne samouprave po naši zakonodaji, kajti osnovne šole, kot vemo, so ustanovljene s strani občin; pa to samo kot primer. Če bi veljalo to, kar pravijo zagovorniki te protizakonite iniciative, da je narodnim skupnostim – ti se pa zelo spoznajo na narodne skupnosti in na to, kaj je dobro za njih, bolj kot narodne skupnosti same, to vemo. Ampak če bi temu bilo tako, potem bi bilo treba v Kopru ustanoviti najmanj 8 občin: 5 krat 8 je 40 tisoč; 46 tisoč prebivalcev [[...]]Takrat šele bi narodna skupnost začela cveteti. Kar zadeva Osimski sporazum in 7. člen specialnega statuta, priloženega Londonskemu memorandumu. Veste, tista norma je tam notri, ker je nedokazljiva intenca o škodovanju narodnih skupnosti. Ampak tista norma je tam notri in se ponavlja tudi v konvenciji Sveta Evrope, ki smo jo tudi mi ratificirali 1998. leta. Podobna norma se tudi tam ponavlja v 16. členu. To je sporočilo oblastem, naj vendarle ne počnejo tega. To je osnovno sporočilo o nevarnostih, katerim bi se približali, če bi ta, ponavljam, protizakonita občina bila ustanovljena. So bile tudi jasno povedane s strani kolegov slovenske manjšine v Italiji. Tudi sedaj, ko poteka ta razprava v zvezi s Koroško. Poglejte, tam slovenska država in tudi slovenska manjšina insistirata na teritorialnem principu in iz tega izvira potem ves mehanizem, tudi enakopravnosti in tisto, kar naj bi bilo svobodno življenje manjšine na določenem teritoriju. Prav umetna ustanovitev te skupnosti v Ankaranu, trije ljudje so, ki se zgodi isti večer, ko pade zakon v Državnem zboru, ni dobra popotnica za položaj narodne skupnosti in kaže na šibkost italijanske narodne skupnosti, katere institucionalne predstavnike se ne posluša in se ne upošteva njihovih stališč. Torej vse to kaže na šibkost in na način, kako se v bodoče lahko še dodatno manipulira z narodno skupnostjo. Poglejte, vse se začne pravzaprav 20. maja 1994, ko neka državljanska pobuda Slovenska Istra iz Kopra doseže, da postane Koper neustavna občina in potem se rafalno nadaljujejo te akcije te iste pobude – naslednja je 15. julija 1994 in tako naprej in tako naprej. Ve se, kdo stoji za tem. Točno se ve, kdo stoji za tem, in tudi se ve, kdo je bil vpleten v lastništvo Adrie v Ankaranu – na primer. O razlogih, zakaj je treba ustanoviti občino Ankaran. Poglejte. Slovenija je zdaj bogatejša z našimi prizadevanji. Z našo načelno držo in opozarjanjem, da je ustanavljanje občine ekološko usmerjen projekt, ki želi trajnostno upravljati z naravnimi prostorskimi in ekonomskimi viri, da želimo ščititi še zadnji nepozidan delček Obale, ga želimo odpreti vsem, ki prihajajo v Ankaran. To je razlog, zakaj mora biti občina Ankaran. Problemi, ki jih imajo tisti ljudje tam – in da vam ne povem, kakšne probleme imamo mi, v Bertokih. Vsi ti problemi v zvezi z impaktom Luke in ostalih industrijskih, gospodarskih dejavnosti na kvaliteto življenje, zraka in vsega. Ti problemi se ne rešujejo z ustanavljanjem občin.!Ti problemi se rešujejo s spremembo zakonodaje. In ni slučajno, da so oni dosegli nekaj na Ustavnem sodišču – v zvezi z zakonodajo seveda. Ampak zadeva ni bila tako zelo čudna, kot je, če bi ne bilo tudi nekaj drugega – to lahko beremo v Sobotni prilogi. Torej, pred več leti ste res sedeli skupaj z Borisom Popovičem, Danielom in Janezom Starmanom ter župana prepričevali o razdelitvi interesov v občini Koper, da bi ustanovili več občin. Razumete, kaj vse se sproža v zvezi s to odločbo Ustavnega sodišča iz 1994. leta, ki zapoveduje razbitje občine, tudi če ljudje tega nočejo? Sprašujem vas, ljudje iz Ospa, iz Gračišča, iz Hrastovelj, iz Gradina, iz Puč, da ne naštevam vseh teh zaselkov! 5 milijonov evrov manj bo v blagajni koprske občine. Za njih! Ampak, da se vrnemo. Tedaj smo predlagali, da bi vzpostavili ustavno skladnost MOK – najprej sprožijo to, da je zadeva neustavna in potem zapolnjujejo zgodbo – in zadovoljili odločbi Ustavnega sodišča, hkrati pa ne razbili mestne občine, tako da bi se ta mestna občina preprosto preoblikovala v zvezo manjših občin, kjer bi za širše interese itn. pač ostalo na eni točki. Ti župani bi naredili tudi zvezo županov manjših občin itn. To je tisto, kar naj bi opravičevalo ustanavljanje občine Ankaran. Skratka, arbitrarnost se je zgodila takrat, ko je bil sprejet odlok, ker je bil sprejet odlok v nasprotju s tedaj veljavno zakonodajo, 27 lobistov je delalo, da je takrat prišlo do 39 glasov! Ti, ki smo se tega zavedali, pa se nismo pritožili na odlok zaradi tega, ker je v zakonu pisalo, da to pravico imajo samo pobudniki – očitno smo naredili napako. Zdaj nas pa na nek način postopkovno Ustavno sodišče kaznuje zaradi te napake. Ampak je težko, veste, je težko biti za nekaj, kar je tako očitno protizakonito in kar odpira niz problemov, ki se še kopičijo na obstoječe probleme. To je nespametno! Srčno upam, da se bomo zavedali, da so procedure za ustanavljanje te občine že konzumirane, novi zakon ne omogoča ustanavljanje občine, ki ima manj kot 5 tisoč prebivalcev, in da se držimo tega. V pripravi je pa tudi resolucija, kjer lahko odgovorimo na tiste očitke, ki gredo v to smer, da se mi protiustavno obnašamo, ampak protiustavno je sprejemati protizakonite odločitve.
Hvala. Gospod Zvonko Lah bo predstavil stališče Poslanske skupine SDS. Prosim.
Spoštovane kolegice in kolegi, gospod podpredsednik! Še enkrat se soočamo tukaj z znano problematiko o ustanavljanju občine Ankaran in naše stališče je tudi sedaj podobno prejšnjemu. Namreč, leta 1994 ali 1995 je Ustavno sodišče izdalo odločbo o neustavnosti občine Koper, pa ne samo občine Koper, tudi Mestna občina Novo mesto je bila takrat na tem seznamu, vendar se v Mestni občini Koper ni nič zgodilo do sedaj, glede na tedanjo odločbo Ustavnega sodišča. V Mestni občini Novo mesto pa je od takrat nastalo še pet novih občin, ki dobro delajo, in verjetno, če bi šli ti občani še enkrat na referendum, kjer bi glasovali za ali proti občini, nikakor ne bi glasovali proti tem občinam. Občine so uspešne! Vendar v Mestni občini Koper pa je ta odločba obvisela, nihče, nobena vlada se ni ukvarjala z njo, pa tudi pobude ni bilo za ustanovitev novih občin. Ustavno sodišče je odločilo, da je Mestna občina Koper protiustavna zato, ker ruralni del, zaledje Kopra ne spada v skupno občino Koper, ker verjetno ni bila zagotovljena v skupni občini Koper lokalna samouprava, tako kot je mišljena po naši ustavi, Evropski listini o lokalni samoupravi in tudi naši zakonodaji. Vendar, če pobudnika ni, potem ne more priti do referenduma, do odločitve in verjetno je Mestna občina Koper zadovoljevala vse potrebe teh krajevnih skupnosti, da niso občutile potrebe po lastnih občinah. Drugače pa je bilo v Mestni občini Novo mesto, kjer se je pet občin izločilo in tudi zagotavljajo lokalno samoupravo v svojih sredinah. Po našem mnenju še vedno ni odpravljena odločba Ustavnega sodišča, stara več kot petnajst let. Nakar se je pojavila pobuda za ustanovitev občine Ankaran, ki pa ne odpravlja te odločbe Ustavnega sodišča izpred dobrih petnajst let. Tudi kongres lokalnih in regionalnih oblasti pri Svetu Evrope je v svojem poročilu leta 2001 svetoval vladi, da naj ne razdružuje oziroma naj ne ločuje, razbija občine oziroma samega mesta Koper. Vendar pa je Krajevna skupnost Ankaran po mojem mnenju imela po prejšnjem zakonu o ustanavljanju občin in določitvi njihovih območij vse pogoje po 13.a členu za ustanovitev samostojne občine, dočim veliko drugih pobud za ustanovitev nove občine po mnenju vlade ni zagotavljalo vseh pogojev, pa tudi tiste, ki so imele bistveno več prebivalcev, kot pa jih ima Krajevna skupnost Ankaran. Tukaj je vlada ugotovila, da več teh območij ima pogoje, vendar Državni zbor ni izglasoval referendumov v vseh teh sredin. Samo v krajevni skupnosti Mirna in Ankaran so dobili priložnost, da se ljudje izrazijo na referendumu – verjetno tudi zaradi tega, ker je bilo v paketu. Ali bi izpadla ena ali druga, na koncu se je pokazalo, da so se krajani v Mirni tudi z referendumom skoraj z 90 % odločili v podporo svoji občini in so jo tudi dobili. V krajevni skupnosti Ankaran je bila nižja udeležba in tudi nižji odstotek, manjši odstotek prebivalcev za svojo občino. Naše mnenje je, da bi morala vlada reševati to problematiko tako, da bi rešila tudi neustavnost odločbe iz leta 1994, in reševati Mestno občino Koper v celoti. S tem, ko bi določili občino Ankaran, bi samo še poglobili problematiko, ne pa je reševali. ¸ Zato je naše mnenje, da naj se to reši v kompletu, naj se odpravi tudi neustavnost izpred 15 let; seveda, če je taka volja tamkajšnjih prebivalcev. Ne pa proti volji prebivalcev. Zato smo proti takemu reševanju in tega zakona ne bomo podprli, tako kot tudi v prejšnjem postopku nismo. Naj država oziroma Vlada reši obe odločbi Ustavnega sodišča. Sicer pa sedanji zakon o ustanovitvi občin in določitvi njihovih območij pravi, da mora imeti območje najmanj 5 tisoč prebivalcev, s tem da so vsa ostala merila in kriteriji brisani. Samo 5 tisoč prebivalcev. Mislim, da bo naredil v prihodnje še več škode kot koristi, ker lahko nastane v Ljubljani ulica, ki ima 5 tisoč prebivalcev, ima vse pogoje za ustanovitev samostojne občine, ker so vsi ostali kriteriji brisani. Če večina predlagateljev prihaja iz pozicijskega dela tega parlamenta, ki je sprejel tak zakon, pa sedaj hoče občino Ankaran spraviti skozi ta parlament, mislim, da so tudi tukaj dvojna merila. Občina Ankaran ne zagotavlja pogojev po sedaj veljavnem zakonu o ustanavljanj občin in določitev njihovih območij. Poslanska skupina Slovenske demokratska stranke ne podpira tega predloga zakona.
Hvala. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Poslanke in poslance bom pozival – tiste, ki ste prisotni in ste na listi za razpravo. Besedo ima gospod Presečnik. Pripravi naj se gospod Battelli.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Saj najbrž ni kaj reči več o tej temi, glede na to, da smo o tem razpravljali že kaj jaz vem kolikokrat. Ampak gre preprosto za neke vrste dvoličnost. Mislim, da so pred dobrimi 14 dnevi imeli volitve v novi občini Mirna, pa sploh ne vidim posebne razlike med eno občino in drugo. Tudi glede pogojev in tako dalje. Tu imamo mnogo nekdanjih mestnih občin, kjer na obrobju teh mestnih občin – prej je bila omenjena ena, Novo mesto, tu so še vse ostale mestne občine – kjer zelo dobro dela zelo veliko število občin že zelo dolgo. Sploh ne vem, zakaj moramo mi arbitrirati na tem mestu, ali bo se na območju Obale neka stvar izšla ali se ne bo izšla. Konec koncev, po vseh teh postopkih imamo odločbo Ustavnega sodišča. V enem primeru smo odločbo spoštovali, v drugem primeru je nikakor nočemo spoštovati. Po svoje, kljub temu da sem nasprotoval zadnjič, ko smo se ponovno odločali o postopku, sem nasprotoval oziroma sem ponovno potrdil z glasovanjem, da predlog obravnavamo po skrajšanem postopku. Vendar po svoje je tudi to dobro, bomo vsaj imeli vsi, vse poslanske in vsi poslanci, možnost, da s pritiskom na gumb jasno povemo, ali smo za spoštovanje odločbe Ustavnega sodišča ali nismo. V tem trenutku gre preprosto za to. Moram reči, da ima vsak poslanec pravico, da vlaga zakone, da vlaga resolucije in tako naprej. Kar me pa pri tem žalosti, je, da ko sem prebral mnenje Vlade na resolucijo, ki so jo poslanski kolegi – ne vem ali dva ali več – napisali in vložili, v zadnjem delu resolucije piše približno tako, nimam jo pri sebi, da se Državni zbor opravičuje Ankarančanom, ker jih je s tem, ko jih je poslal na nezakonit referendum, zavajal. Kot rečeno, se jim opravičuje – ampak v redu. Kar je pa najslabše pri tem, je pa, da se pa Vlada v svojem mnenju strinja s takim predlogom. Torej, čudna drža Vlade Republike Slovenije. Torej Vlada se strinja s predlogom, da se Državni zbor opraviči nekomu, ki je, kar vidimo na koncu, ravnal tudi v skladu z odločbo Ustavnega sodišča. Ampak kot rečeno, vseh teh razlogov ne bom ponavljal, zakaj tako, zakaj ne drugače. Tako kot sem do sedaj še vedno, bom tudi tokrat glasoval za to, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo in to isto delal tudi pri nadaljnjem postopku. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Battelli. Pripravi naj se gospod Franco Juri.
Hvala za besedo. Povrnil se bom za trenutek na to odločbo iz leta 1994. Prvo, tisto z 20. maja. Veste, kaj je bilo v ozadju kot argument, kot resen, zastrašujoč argument? Nevarnost italijanskih apetitov! Ta ista iniciativa, ta človek, ki stoji za to iniciativo, je skoraj istočasno dal v ustavno presojo kompletno zgradbo reprezentativnosti narodnih skupnosti v Republiki Sloveniji: od občinskih statutov, do posebnega sedeža v parlamentu – vse! Vse pravilnike, vse kar zadeva to materijo. Ustavno sodišče je rabilo tri leta in pol za to, da je ugotovilo, da to, kar piše v ustavi, je pač v ustavi. Zdaj se drobi narodnostno mešano območje na perfiden način, na tako zelo perfiden način, da se prav narodnostno mešano in samo narodnostno mešano območje razbije v Kopru. V tisočletnem mestu! Vi veste, da tisto naselje v Ankaranu obstaja 30 let. 30 let! Tja so se priselili ljudje in zdaj neka dva "spin doktorja", ki imata v lasti Adrio ali kar je že, z ekološkimi in drugimi zadevami slepijo ljudi in že spet naredijo neko iniciativo. Ampak kaj se skriva za tem – ker nihče do sedaj ni znal razložiti, zakaj mora biti občina Ankaran! Najprej se je govorilo, da mora biti zaradi tega, ker je Popovičeva politika napačna in tako naprej. Zadnje čase ne govorijo več o tem, ker so ugotovili, da je to slab argument. Zdaj govorijo o nekih abstraktnih zadevah. Štiri, pet, šest občin naj bi si delile 3 milijone evrov. Ko so takrat vprašali župana, je rekel, da se ne gre te igre. In zdaj imamo tu, kar imamo: 27 lobistov, 39, glasov – skupaj z Mirno, ki je nesporna. Je sporna, ker tudi Mirna ni v skladu z zakonom, ampak vsaj med prebivalstvom ni sporna. Teritorialni princip. Predstavljajte si, da tistih 6 občin v Italiji, kjer bivajo večinsko od nekdaj Slovenci, da ne obstaja več; tam, kjer izdajajo dvojezične osebne izkaznice vsem, celotnemu prebivalstvu. Zdaj bomo imeli pa na tej seji spet zakon o osebnih izkaznicah, ki že spet načenja teritorialni princip! Zunaj to zagovarjamo, znotraj se pa tako obnašamo. In vi menite, da ob teh dogajanjih, ko je italijanska narodna skupnost že zdesetkana, lahko še upa, da bo v tej državi normalno živela? Ko pa se to dobesedno "pretumbava" vseskozi in ne izvaja tistega, kar je zapisano. Ga ni tega zaupanja! Ga boste zapravili, boste zapravili lojalnost te skupnosti, ki je svoj čas entuziastično pristopila k demokraciji in resnični uveljavitvi človekovih pravic, ker je tako razumela osamosvojitev Slovenije! Tega se ne dela! To ni dobro! To ni etično in to je nespametno. Ti ljudje ne morejo, ne bodo mogli nič. Lahko jih spravite ne vem kam, na popolno obrobje, kot dokazuje ta žalostna zgodba, in še vedno ne bodo mogli nič v smislu upora. V smislu, da bi rekli:" Ne, nehajte. To ne gre!" In res ne gre.
Hvala. Besedo ima gospod Franco Juri, pripravi naj se gospod Kampuš.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Praznina v tem Državnem zboru govori tudi o določeni zadregi ob tej problematiki. Ta zadrega je upravičena, kajti veliko je bilo sprememb stališč od samega začetka do danes. Zahvaljujem se predvsem tistim poslancem in tistim poslanskim skupinam, ki so ohranile dosledno držo, bodisi z ene ali druge strani in ki so zagovarjale od začetka do konca eno stališče. Zato moram reči, da kolega Battelli je nedvomno dosleden. On je od samega začetka opozarjal na določene stvari, s katerimi se jaz v celoti ne strinjam; z nekaterimi lahko, z nekaterimi ne. Pozdravljam držo Slovenske ljudske stranke, ki tukaj zelo koherentno, dosledno zagovarja stališče. Seveda istega mnenja ne morem imeti o nekaterih drugih poslancih, in zato bi najprej na čim bolj racionalen način odgovoril nekaterim ocenam, ki se mi zdijo neutemeljene. Tako je treba povedati kolegu Lahu, ki je bil med tistimi, ki je na začetku zagovarjal tudi občino Ankaran, danes pa nasprotuje ustanovitvi te občine, in je skušal na nek racionalen način tudi obrazložiti ta prehod z enega stališča v drugo, da ta primerjava z letom 1994, ni utemeljena. Tudi ta vaša zahteva, zahteva Slovenske demokratske stranke, da se problem reši v celoti, torej z ustanovitvijo več občin znotraj Mestne občine Koper, zato da bi ugodili tisti prvotni izvirni odločbi Ustavnega sodišča, ima eno veliko lepotno napako. Gospod Lah je pozabil, da so bile te pobude dane in da so bili tudi referendumi, in to ne samo enkrat – večkrat! Zadnji referendum je bil ob referendumu o Ankaranu, in se je ogromna večina prebivalcev vseh zainteresiranih krajevnih skupnosti izrekla proti temu. Z eno samo izjemo, in ta izjema je znana, to je Ankaran. Torej, mi govorimo o nekem stanju, o eni krajini, ki je nastala na podlagi referendumov, ki so dobili žegen in potrditev v Državnem zboru. Torej so absolutno zakoniti in legitimni. Obžalujem, da nekateri poslanci še danes govorijo o nezakonitem postopku, o nezakonitem referendumu, o nezakonitih odločitvah. Prav o tej nezakonitosti je presojalo oziroma o postopku je presojalo Ustavno sodišče. Ampak, Ustavno sodišče ne bi presodilo tako, če bi slutilo, da se je nezakonitost zgodila. In še ena lepotna napaka je v vseh teh argumentih, ki smo jih poslušali. Kolega Battelli je omenil Koroško in je želel primerjati to, kar se dogaja pri nas, s Koroško. Ampak bodimo dosledni in pojdimo do konca s to primerjavo. Kaj se je dogajalo na Koroškem? Nespoštovanje odločbe Ustavnega sodišča! Deset let ima odločba Ustavnega sodišča in koroška vlada, koroška politika pravi: "Briga nas, saj to ni zakonito, ni legitimno! Legitimno je to, kar mislijo naši državljani oziroma večina Koroščev, zato mi dvojezičnih napisov ne bomo dali." To je logika koroške vlade. Mi se stalno sklicujemo na dva temeljna dokumenta: ADP in odločbo Ustavnega sodišča. Sedaj, s kakšno etično legitimnostjo, s kakšno moralo se lahko sklicujemo na pomen odločbe Ustavnega sodišča, če doma nismo pripravljeni spoštovati odločbe Ustavnega sodišča? Danes smo razpravljali kar nekaj časa o morebitnih ustavnih spremembah, o pomenu Ustavnega sodišča. Dvakrat sem izpostavil, da najprej moramo urediti stvari doma in se zavedati, da so odločbe Ustavnega sodišča vredne spoštovanja in ustavni sodniki vredni spoštovanja. Kaj se je vse dogajalo v zadnjih mesecih v tej polemiki okrog Ankarana? Koliko puščic, koliko municije je bilo zapravljene za to, da bi blatili celo ustavne sodnike in njihovo strokovnost. Njihova strokovnost je bila pod vprašajem je bila to "votlost", "strokovna votlost" in ne vem kaj vse smo slišali – in nič! Koalicija, ki je zapisala v svojem programu, v svoji koalicijski zavezi, da bomo spoštovali odločbo Ustavnega sodišča, se zdaj dela, kot da te zaveze ne pozna. Zato je nekaj nedoslednosti z enega dela opozicije in tudi z enega dela koalicije, ki vsaj mene kot državljana, ne samo kot poslanca, kot državljana zelo moti. Pri Ankaranu ni veliko manevrskega prostora; tudi če nastopamo z etičnega, deontološkega vidika poslanca. Na eni strani imamo voljo ljudi, imamo izid enega referenduma, ki je bil leta 2009 na zakonit način dokončan in tudi potrjen v Državnem zboru. Na drugi strani imamo odločbo Ustavnega sodišča, ki ocenjuje, da se je zgodila arbitrarnost v Državnem zboru. V čem je ta arbitrarnost? Arbitrarnost je v tem, da smo najprej potrdili vse, pripeljali referendum do konca oziroma Ankarančani so ga pripeljali do konca, nato smo ga celo potrdili, potem smo potrdili zakon. Zakon je bil ustavljen v Državnem zboru zaradi lobiranja lokalnih faktorjev, v Državnem svetu je doživel veto, vrnil se je v Državni zbor in tukaj je bilo 45 glasov. Manjkal je en glas v času, ko je bilo 98 poslancev, ki bi lahko glasovali. Ampak pustimo, to menda ne vpliva zakonito ali ustavno na celotno zgodbo. Ampak dejstvo je, da je bilo 45 glasov, za las ni šlo skozi. Nato pa je Ustavno sodišče ugotovilo, da dejansko je prišlo do arbitrarnosti. In ne samo do arbitrarnosti, do diskriminacije! In do tega stalno prihaja, ker nikjer v Sloveniji se ni zgodilo, da bi se občina, ki je doživela referendum, ki je bila potrjena na referendumu, potem ne bi bila tudi potrjena v Državnem zboru. Obratno! Včasih se je zgodilo celo, da je Državni zbor izglasoval občine proti volji krajanov, tudi tam, kjer referendumske volje ni bilo. Torej je ta asimetrija med vzhodno Slovenijo in dol do Ankarana tako opazna, da se očitno sprašuje, kaj se dogaja v Ankaranu, da tam vse pravice, ki so uresničljive drugje v državi, niso uresničljive v Ankaranu. Dobro, specifična posebnost Ankarana je narodno mešano območje. In tu je, recimo, relevanten argument, ki ga je treba – gospod Battelli je izpostavil določene vidike, vendar tudi Ustavno sodišče je ugotovilo, da ti pomisleki niso dovolj konsistentni, da bi lahko dokazali, da je kršen 7. člen znamenitega posebnega sporazuma, Londonskega memoranduma. Torej naklepa, da bi škodovali manjšini, tukaj ni. Res je, da zakon o lokalni samoupravi veleva, da se ustanavljajo nove občine in s tem, da obstaja možnost ustanoviti novo občino na narodnostno mešanih območjih, pomeni, da ta možnost obstaja. Seveda, pogoj je, da so uresničene in zagotovljene vse posebne ustavne pravice narodnosti. To drži. Ampak v tem členu te pravice niso opisane do konca, kaj mora biti; ali je to dvojezičnost, ali je to samoupravna skupnost, ali je to šola in vrtec. Seveda, mi lahko razumemo, da mora biti tudi šola in vrtec, s tem se lahko strinjamo. In se sprašujemo, v Ankaranu, ki je dvojezično in narodnostno mešano območje, narodnostno mešana krajevna skupnost znotraj večje občine Koper, zakaj ob ustanovitvi slovenske šole niso ustanovili tudi italijanske šole. Zakaj? Mislim, to je relevantno vprašanje, ki ima lahko dva odgovora: ali ni bilo interesentov, torej ni bilo otrok in ni bilo nobene zahteve po ustanovitvi te šole, ali organizirana italijanska skupnost oziroma uprava Mestne občine Koper tega ni storila. Torej je sama kršila ustavne pravice tam živečih Italijanov. Samo ti dve možnosti sta. V novi občini pa je bistveno bolj kot v prejšnji, kot v Mestni občini Koper, dana možnost, da se to sanira, ker lahko občina samostojno zagotovi tiste pravice, ki jih večja koprska občina očitno ni zagotovila, vsaj v tistem kraju, vsaj v tisti krajevni skupnosti, ampak je silila otroke, da so se vozili v oddaljene Hrvatine, če so želeli hoditi v šolo. Govorim tudi kot pripadnik italijanske narodnosti in naj mi bo dovoljeno, jaz imam svojega sina vpisanega v italijanski šoli v Kopru in sem na to ponosen. Zato bi želel tudi doslednost vseh tistih, ki govorijo v imenu italijanske narodnosti, da bi tudi te vidike izpostavili, ko govorimo o potrebi po italijanskih institucijah. Pomembne so, vpišimo tudi naše sinove v te šole, če smo na to ponosni! Jaz to počnem in se tega ne sramujem! Jaz to počnem. In zato imam pravico govoriti in ocenjevati stvari tudi s perspektive italijanske narodnosti. Italijani iz Ankarana so se organizirali, so ustanovili svojo skupnost, so pripravili vse za samoupravno skupnost, so poslali vso dokumentacijo – in kakšen je bil odziv organov italijanske manjšine v Kopru in na Obali? Ni bil kooperativen, vsaj to lahko rečem. Ni bilo volje do dialoga. In nato smo pozivali vsi, da bi prišlo do dialoga, tako kot je bilo treba vzpostaviti dialog med krajevno skupnostjo in koprsko občino. Pa še nekaj. Ko mi tu beremo citate iz intervjuja, mislim, da bi bilo korektno prebrati celoten intervju ali ne ekstrapolirati določenih stavkov, ki so v prid samo eni argumentaciji. Vsi si lahko preberemo ta intervju, mislim, da je intervju z gospodom Strmčnikom v Sobotni prilogi, mislim, da imamo vsi priložnost to prebrati od začetka do konca. In se splača prebrati vedno od začetka do konca, da bomo razumeli, za kaj gre. Torej zgodba o Ankaranu, ponavljam, je pomembna zgodba ne samo za našo lokalno stvarnost. To je zgodba o našem odnosu do pravne države in do Ustavnega sodišča tudi. Pa se strinjam tudi s svojim prijateljem Krivicem, ki pravi, da ni treba slepo slediti neki odločbi, ampak razumeti, kaj hoče povedati in z argumenti potem skušati doseči večino v Državnem zboru. To se mi zdi, da je tudi prava pot. Pa upam tudi, da bo ta razprava ostala – zaenkrat mislim, da je ostala – znotraj racionalnih okvirov, da je vsak, ki je hotel, podal nekaj argumentov. Mislim, da je ključno upoštevanje tega novega dejstva, ki ga ni bilo nikoli v vsej tej zgodbi od 1994. naprej pri poskusih razbitja koprske občine od zgoraj, proti čemur sem se jaz tudi vedno boril. Vedno sem bil proti razbitju občine od zgoraj. Takrat, ko so to zahtevali, je bilo prav, da so izvedli referendume in referendumi so bili merodajni in takrat vem, da smo tisti, ki verjamemo v institut referenduma in demokracije, rekli, da ko se bo pojavila ena krajevna skupnost in bo dobila na referendumu to zmago in se bo tako odločala, bomo mi to spoštovali, ker kot politiki smo dolžni to spoštovati. Nekateri politiki so to takoj po referendumu rekli, potem pa so to preklicali. Nekateri pa ne. Nekateri menimo in nas ni prepričal noben direktor velike gospodarske družbe, nas ni prepričalo novo prebiranje 7. člena statuta, ker smo ga že poznali in vemo, da ni bila tukaj manjšina ogrožena, in smo sledili še naprej lastni drži in lastnim načelom. Mislim, da ta doslednost, za katero upam, da je še prisotna v Državnem zboru, spoštujem tudi doslednost tistih, ki nasprotujejo temu od samega začetka, ampak smo tukaj, da razumemo argumente. odločbo Ustavnega sodišča je dala na mizo, nam je ponudila nekaj novih argumentov, o katerih je vredno razmišljati. Še nekaj je povedal gospod Strmčnik v tistem dolgem in zanimivem intervjuju. Je rekel, če bi imela krajevna skupnost pravno subjektiviteto, se verjetno nikoli ne bi zgodila ankaranska občina. Torej, če bi imele krajevne skupnosti možnost se braniti pred posegi, ki so katastrofalni – poglejte, preprodaja in razprodaja zemljišč na tistem polotoku, od Ankarana do Debelega rtiča, danes prihajajo ven umazane zgodbe posredovanja raznih ciprskih podjetij, anonimnih, ki se igrajo z usodo enega od najlepših delov slovenske obale. To se bo zgodilo. In samo po zaslugi pobude za občino Ankaran, ki se je obrnila na Ustavno sodišče, so to trgovanje in to uničevanje tistih parcel zamrznili. Poglejte, zato je ta odločitev pomembnejša od samega nastanka ene občine. Ta je odločitev, ki govori o našem odnosu do civilne družbe in tudi do upora vizavi politike, ki do teritorija in do spoštovanja kakšnih pravic ali kakšne subjektivitete krajevna skupnost nima nikakršnega odnosa. To, kar danes celo komisija za državni načrt ugotavlja, žal prepozno – in s temi ugotovitvami se strinjam in tudi Ankarančani se vedno strinjajo –, bi bilo boljše, če bi se za to borili bistveno prej. Bistveno prej tudi krajevna skupnost, tudi pobudniki, saj na tem je nastala tudi vsa zgodba občine Ankaran. Tako še enkrat pozivam in ko sem pri koncu, bom izkoristil še teh nekaj sekund, pozivam k podpori temu zakonu, ker tudi na tak način bomo čisto in pošteno rešili vprašanje volitev v Mestni občini Koper. Bojim se, da bodo novi zapleti botrovali novim zapletom na Ustavnem sodišču in se bo ta zgodba nadaljevala. Če pa bomo sprejeli ta zakon, bo situacija bistveno bolj bistra, lažja in bomo šli čim prej na volitve. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Kampuš.
Spoštovani podpredsednik [[...]]
Moment, gospod Kampuš. Gospod Battelli ima repliko, oprostite. Izvolite, gospod Battelli.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. To je replika. Ne uporabljam tistega časa, ki je še [[...]] [[oglašanje iz klopi]] [[...]]
Gre v čas razprave.
Replika gre v čas razprave? Dobro, O. K. Kar zadeva razloge za ustanovitev občine Ankaran, ponavljam, da teh ni. Jih ni v zakonu in jih ni nikjer! To je samo, kako bi rekel, blebetanje. To so zavajanja. Ni teh razlogov. So razlogi za spremembo zakonodaje, ki urejajo ta razmerja. To že, ampak za ustanovitev občine Ankaran ni razlogov. Na to hočem opozoriti. Tudi zaradi tega je ta pobuda nezakonita, ker nima osnove.
Hvala. Gospod Kampuš, izvolite. Pripravi naj se gospod Križman.
Spoštovani podpredsednik, hvala za besedo. Kolegice in kolegi! Skoraj bi si upal oceniti, da zapletom ni konca. V bistvu je res tako, verjetno se spoštovane Ankarančanke in Ankarančani sprašujejo, kje je pa potem njihova krivda. Ni je! Ni krivde na njihovi strani. To je verjetno že jasno. Ampak preden grem na vprašanje, bi poskušal malo potegniti razpravo nazaj in se jasno opredeliti do tega, da se strinjam s kolegom Francom Jurijem, ki pravi, da je verjetno res drobitev na veliko število občin pripomoglo k temu, da je ta predel, iz katerega izhajam najbolj nerazvit, najbolj siromašen; moramo mu pomagati s pomurskim zakonom in tako naprej; ne najdemo skupnega imenovalca; ne moremo se dogovoriti. Verjetno je tudi v tej situaciji, ko je že drugič bil vložen postopek v proceduro, pripeljan do kraja, težko reči kaj novega. Tudi sam razmišljam o tem, kaj pomeni nadaljnja drobitev še teh manjših občin. Ali je to rešitev? Ali je nadaljnja drobitev rešitev? Še posebej ob dejstvu, ker sem nekajkrat obiskal tudi naše sosednje države, in ugotovitev je jasna, da v tem trenutku v Evropi v večini držav potekajo procesi združevanja – minimalno občin ali občin, ampak tudi regij. Tudi manjše regije se združujejo. Neverjetno, kako tečejo ti procesi, pri nas pa je seveda obratno. Je pa res, treba pa je razumeti Ankarančane, so prikrajšani za volitve. Volitve bi morale biti izvedene pred letom in pol, saj to je verjetno jasno. Ni čudno, da nas sorazmerno postrani gledajo in si verjetno o nas ustvarjajo svoje mišljenje. Njim je vzeta ustavna dolžnost. Verjetno je tudi to res, da je situacija takšna, da si skoraj ne upam reči, ali je ogroženo izvrševanje lokalnih funkcij, če ni bilo volitev. Zelo zelo se bom težko odločil, še posebej na račun tega, ker nekateri pa ne razumejo, da Ankaran v tem trenutku ne izpolnjuje zakonskih pogojev, in si nekateri napačno tolmačijo, kaj pomeni to "manj kot 5 tisoč občank in občanov", seveda jih pa lahko imajo več. Kot smo slišali, petindvajset tisoč jih lahko ima, izpod pet tisoč na nek način ne more iti, ker je bil sprejet zakon. Takšen zakon ste izglasovali. Škoda, da se na nek način ne more uporabljati 13.a člen – veste, kaj pomeni: tudi manj kot 5 tisoč. Ker v prvi fazi nisem uspel tega zakona podpreti, po vsej dobri volji, se bom na žalost verjetno tudi tokrat moral odločiti tako. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Križman. Pripravi naj se gospod Luka Juri.
Hvala lepa, gospod podpredsednik za besedo. Spoštovani kolegi! Občina Koper ima triindvajset krajevnih skupnosti in ima samo eno, v kateri je nastal problem, da želi postati občina, in seveda šteje petdeset tisoč prebivalcev. Problem je nastal veliko večji in zagata še večja, ko smo želeli iti na volitve in na volitve nismo mogli oziroma ne moremo, dokler se zadevščina tako ali drugače ne razreši. To, da bomo zavlačevali volitve v Kopru, kot je rekel pred menoj kolega Kampuš, ni dobro za nikogar. Volitve je treba izvesti, postaviti oblast in seveda sprejeti proračun. Občina Koper tudi danes ali pa še danes nima sprejetega proračuna. Seveda si lahko samo predstavljate, kako lahko poslujejo vsa društva in vsi tisti, ki so od občine odvisni. Že pred leti sem, ko so se samo začele pojavljati ideje, da bi občina Ankaran šla na svoje, svetoval zamenjajmo župana. Če z županom nismo zadovoljni, pojdimo na volitve, zamenjajmo župana, imamo možnosti predlagati ljudi, s katerimi bomo zadovoljni, in imamo možnosti predlagati ljudi, ki bodo zadovoljili vse naše potrebe, tudi potrebe Ankarančanov. Zakaj vendar nadaljujemo drobljenje, zato ker nismo z enim človekom zadovoljni? Kaj pa če jutri, ko bomo izvedli volitve, ne bodo iz neke druge krajevne skupnosti zadovoljni s tistim županom, ki ga bom izvolili? Ali se bomo spet v Državnemu zboru pogovarjali, da bomo naredili v Kopru novo občino? Ne se jeziti na nas, ampak mi smo pač takšni: ko nam nekdo ni všeč, zamenjamo ali naredimo novo občino in v temu primeru se seveda izognemo tistemu človeku. Volitve so vsake štiri leta, ljudje prihajajo in odhajajo. Namenoma sem rekel, da imamo triindvajset krajevnih skupnosti. Občina Koper je zgodovinsko povezana s svojim zaledjem in z mestom in primestji. Ankaran je celo sestavni del mesta niti ni več primestje. V nizkih hribih se je dogodilo naselje z imenom Ankaran, danes to naselje šteje okoli 3 tisoč 700 prebivalcev in je v temu zalivu, če tako hočete, sestavni del tega mesta. Ko bomo, če bomo in upam, da ne bomo, razdelili to pogačo, najsibo Luke Koper ali proračuna, vas vprašam ali pa se vprašam, s čigavim denarjem, s katerim denarjem, kdo nam bo dal denar v proračun, da bomo zadovoljevali potrebe ljudi, ki živijo v Brezovici, ki je oddaljena od Kopra petindvajset kilometrov, ima takšno cesto, da si koza zlomi nogo, kaj šele, da bi šel neprevidno z avtomobilom. In kdo bo udejanjal potrebe tistih treh krajevnih skupnosti, ki so v Mestno občino Koper prišle iz Sežane? Odgovor je Rakitovec in Zazid. Do teh občin pelje ena takšna cestica, da če si naročite pohištvo, ne vem, boste morali uporabiti vse spretnosti, da bo to pohištvo prišlo do vas, če stanujete v Rakitovcu. To govorim namenoma zato, ker je občina Koper preživela nič koliko preizkušenj od leta 1994 naprej – tega se spomnite nekateri, ki ste bili tukaj v Državnemu zboru –, ko je bilo govora o tem, da je občina Koper neustavna, in na koncu smo celo z dvema referendumoma dokazali, da imamo to voljo, da občina Koper ostane v enem kosu in da ostane cela. In do danes je občina Koper, zaenkrat, ostala v enem kosu, cela, močna sogovornica, če hočete, tudi bližnji občini Trst, pa še marsikomu drugemu. Je gospodarsko razvita in dovolj močna, da se lahko v njej dobro počuti vsak. Vendar še enkrat trdim, če se ne počutimo dobro, zamenjajmo župana. To sem rekel pred tremi leti – zamenjajmo župana. Ker če ta župan danes ni všeč Ankaranu, nek drug župan ne bo všeč Šmarjam, pa bodo rekli spet, da nočejo biti s tem županom, da gredo v svojo občino in bodo izbrali svojega človeka, da jim ne bo komandiral tam nekdo iz Kopra. Lepo vas prosim, to ne pelje nikamor! Ne bom rekel nič več in nič manj, ker je nepotrebno, ker je v zvezi s tem povedano popolnoma vse. Ne bom se opredeljeval do nekaterih stvari, kot so se moji predhodniki, ker mimogrede prideš v nek blodnjak, iz katerega se težko pride ven. Zato bom povedal še enkrat svoje odločno stališče: podprimo župana, danes imamo kandidata za župana, ki ga podpira ničkoliko strank, ne bom mu delal reklame v tem trenutku, ampak tisti, ki jim ni všeč aktualni župan, si lahko izberejo tega župana, ki je veliko bliže njim kot marsikomu drugemu. To je po moje rešitev. Ni rešitev, da zdaj drobimo in se tu obmetavamo in zganjamo politiko do onemoglosti. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Luka Juri. Pripravi naj se gospod Frangež.
Hvala lepa. Lep pozdrav prisotnim, tistim, ki so proti, in tistim, ki so za! Doslej smo slišali veliko oziroma razmeroma veliko argumentov, zakaj moramo petič v tem mandatu obravnavati vprašanje ustanovitve občine Ankaran. Začel bi s tem, da bi opozoril, da ta obravnava nima smisla, zato ker bi bila ustanovitev občine na območju naselja Ankaran protizakonita in protiustavna. Občina na takšnem območju nima pogojev. Iz mnenja Vlade glede tega predloga lahko preberemo: "Vlada opozarja, da je ob obravnavi predloga zakona treba upoštevati, da je bil zakonodajni postopek o dveh vloženih predlogih zakonov, s katerima je naprej Vlada, potem pa še poslanci predlagali uskladitev Zakona o ustanovitvi občin in določitvi njihovih območij z ustavo, končan. Oceniti je torej treba, če je glede na določbe Zakona o spremembah Zakona o lokalni samoupravi ustanovitev občine Ankaran s predlaganim zakonom še možna." In nadalje opozarja, da najverjetneje ni, saj novela zakona o lokalni samoupravi, ki smo ga sprejeli v tem mandatu in za katerega je glasoval tudi predstavnik predlagateljev, ki je danes govoril v prid ustanovitve občine Ankaran, smo določili, da mora imeti občina najmanj 5 tisoč prebivalcev. To poudarja tudi Služba Vlade za zakonodajo, ki je zapisala glede odločbe Ustavnega sodišča: "Veljala je izjema, izjemna uporaba prejšnjih predpisov," torej takrat, ko se je še omogočalo ustanovitev občin z manj kot 5 tisoč prebivalci, "le do dokončanja postopka, ki je bil že v teku, ob uveljavitvi zakonske novele, to je v konkretnem primeru do izdaje zakona, s katerim je bila občina Mirna ustanovljena, občina Ankaran pa ne. S tem zakonom je bila odločba Ustavnega sodišča izvršena, saj sta obe rešitvi v okviru pristojnosti Državnega zbora, prehodna določba 8. člena zakonske novele pa je bila konzumirana. Na vsak eventualni naslednji postopek za ustanovitev občine Ankaran veljajo sedaj zakonski pogoji novele, tako kot za vsak drug primer ustanovitve občine." To piše Služba Vlade za zakonodajo. To pomeni, da tudi za ta primer, torej za ta primer, ki ga danes obravnavamo, petega poskus ustanovitve občine Ankaran, velja predpisani zakonski minimum prebivalstva, to je najmanj 5 tisoč prebivalcev. "Ustanovitev občine Ankaran, ki bi imela le 3 tisoč prebivalcev, bi bila protizakonita ter v nasprotju z veljavno ustavno koncepcijo občine. Lep pozdrav dr. Janez Pogorelec, direktor službe Vlade za zakonodajo." A ne glede na ta jasno zapisana, črno na belem jasno zapisana mnenja, še vedno slišimo, da je treba spoštovati odločbo Ustavnega sodišča, češ da je Ustavno sodišče organ nad organi, tudi nad Državnim zborom. Ustavni pravnik Matevž Krivic se s tem ne strinja, kot mnogo drugi in govori, da če se Ustavno sodišče pri izvrševanju svojih ustavnih pristojnosti ne ustavi pri ugotovitvi, da je nek zakon v neskladju z ustavo in v čem je ta neustavnost, ampak hoče zakonodajalca, torej Državni zbor, prisiliti, da mora sprejeti točno tak zakon, kot bi se Ustavnemu sodišču zdelo prav, je v takem primeru žal Ustavno sodišče tisto, ki je s tem prekoračilo svoje ustavne pristojnosti in se pregrešilo zoper ustavo. To je mnenje Matevža Krivica: "Ne poznam države, razen Slovenije, kjer bi se kaj takega doslej sploh zgodilo. Pač pa so dobro znani nasprotni primeri, zlasti iz Nemčije in ZDA, ko je parlament po sodni razveljavitvi zakona kot neustavnega, novi zakon sprejel v nasprotju s stališčem Ustavnega sodišča, ker se je kot avtonomni razlagalec ustave postavil na drugačno ustavnopravno stališče in je potem nemško ustavno sodišče celo izrecno zapisalo, da ima parlament pravico do takšnega ravnanja. To bi seveda morali vedeti tudi naši ustavni sodniki in še zlasti vsi naši ustavnopravni teoretiki in ta nemška in ameriška stališča argumentirano zavrniti, ne pa jih preprosto ignorirati in potem še zmerjati tiste, ki na to opozarjajo, da oni rušijo pravno državo." Pa naprej še vedno Matevž Krivic. "V našem ankaranskem primeru pa je odločba Ustavnega sodišča obremenjena še z eno zelo hudo napako, da parlamentu ukazuje popraviti zakon, ki ga sploh ni bilo, ki ni bil sprejet. Zakon pa Ustavnemu sodišču samo že sprejete zakone dovoljuje presojati tako po vsebini kakor tudi zaradi napak v postopku njihovega sprejemanja. Torej sprejete zakone, ne pa presojati nesprejetih zakonov. Sodnica Jadranka Sovdat, odlična poznavalka ustavnega prava in prakse, je v svojem ločenem mnenju kolege na to sicer izrecno opozarjala, a zaman. A ponavljam", tako Matevž Krivic, "ta in druge od kritikov zatrjevane vsebinske napake v tej odločbi za nastali spor niti niso bistvene. Bistvena je ustavna nedopustnost ukazovanja parlamentu, kakšen zakon mora sprejeti, in potem javnega zgražanja nad poslanci, ki tega nočejo storiti." Drugi argument, ki smo ga danes slišali: "Potrebno je ustanoviti novo občino zaradi rezultata referenduma, ker je za glasovalo 65 % udeležencev na referendumu, kar točneje pomeni 35 % vseh volivk in volivcev na območju Ankarana." To je pa mnenje Jadranke Sovdat, ustavne sodnice, ki je sprejela ločeno mnenje glede odločbe Ustavnega sodišča. "Zakon o lokalni samoupravi določa, da se del občine lahko izloči z občine in ustanovi kot občina, če se tako odloči večina prebivalcev in tudi preostali del občine izpolnjuje pogoje za občino. Poudarek je na besedici ‛lahko‛ v zakonu, ustavni sodniki pa so jo spremenili v ‛mora’. Če bi rezultat referenduma imel obvezujoče pravne učinke, bi bil v celoti izničen tisti del določbe 139. člena Ustave, ki poverja Državnemu zboru pristojnost, da ustanovi občino z zakonom. Pristojnost in dolžnost Državnega zbora je, da spoštuje lokalne interese toliko, kolikor to splošni interes dopušča." Bom še enkrat ponovil: "Pristojnost in dolžnost Državnega zbora je, da spoštuje lokalne interese toliko, kolikor splošni interes to dopušča. Ne more upoštevati zgolj lokalnih interesov, ampak tudi splošne, saj je legitimni predstavnik vseh državljanov. Državni zbor lahko ustanovi občini Ankaran in Mirna. To je v polju njegove proste presoje in njegove odgovornosti za kakovost lokalne samouprave, ne more mu pa tega ukazovati Ustavno sodišče." To je zapisala ustavna sodnica. Tretji argument. Češ da je treba Ankaran ustanoviti, kljub temu da nima pogojev za to, ker se je tudi v preteklosti ustanavljalo občine, kjer pogojev za to ni bilo. To smo slišali danes velikokrat. Bivši ustavni sodnik Janez Čebulj je jasno v enem stavku povedal, da ni mogoče od oblastnega organa zahtevati, naj zaradi načela enakosti krši ustavo ali zakon oziroma povedano drugače, naj odloča nezakonito tudi v bodočih primerih, če je pred tem že tako ravnal. Po domače povedano, ni mogoče argumentirati, da če sem lahko šel enkrat skozi rdečo luč nekaznovan, lahko to počnem še tisočkrat. Četrti argument, ki se ga ponavlja, je, da ustanoviti občine Ankaran nima nobene zveze z razdelitvijo denarja iz Luke Koper. Morda bi pa tukaj izpostavil eno dejstvo: danes dajatve iz Luke Koper za prebivalce Mestne občine Koper predstavljajo 77 evrov na prebivalca. Jutri, če bi se zgodila ustanovitev občine Ankaran, bi v Ankaranu iz dajatev Luke Koper dobili Ankarančanke in Ankarančani, sicer hvala bogu bo za njih, 565 evrov na prebivalca, v Kopru pa le še 50 evrov na prebivalca. Torej v Ankaranu 11-krat več. Zakaj? Kaj pa Koper center, ki je bistveno bolj obremenjen zaradi prisotnosti Luke Koper? Kaj pa Žusterna in Markovec, kjer morajo ljudje dnevno čistiti prah, ki nastaja zaradi premoga na drugem pomolu? Ali niso ti ljudje zelo močno obremenjeni? Kaj pa konec koncev ljudje v Črnem Kalu, ki ne gledajo neposredno na Luko Koper, a morajo vsako poletje gasiti požare zaradi močno obremenjujočega tovornega prometa, ki izhaja iz Luke Koper in gre po železnici v Slovenijo in severno? Ko sva s kolegom poslancem, Marijanom Križmanom predlagala, da bi spremenili določitev glede razdelitve zneska tako, da bi se tudi v primeru delitve znesek delil še vedno enako na prebivalca 77 evrov, je bil odziv iz Ankarana, ki sicer trdi, da ga denar iz Luke Koper sploh ne zanima – veste, kakšen je bil? Nesprejemljivo! Sicer denar nas ne zanima, ampak je nesprejemljivo, da bi še vedno delili na enak način. Mi zahtevamo 565 evrov na prebivalca, ostali Koper naj jih ima 50, sicer nas denar ne zanima, ampak že ko se pogovarjamo o tem, zahtevamo pa tako. Ali ni to malo protislovno? Petič. Celo tisti, ki si željo občino Ankaran, pravijo, da so proti drobitvi, a pač v tem primeru so še za neko izjemo. Kolegice in kolegi, preveč občin v Sloveniji smo že ustanovili s takšno argumentacijo, češ saj smo vsi proti drobitvi, ampak dajmo samo še tukaj, pa samo še tukaj. Povsod je bil nek lokalni interes, ki je predlagal izjemo. Zaradi teh izjem smo šli s po mojem mnenju še razumnega števila občin, morda 150, morda 100, morda 180, danes na 211, predlaga se 212. Šesti argument. Tudi argument Ustavnega sodišča, ker smo pred leti – to je že pred leti, kolegice in kolegi, dvema, točneje – omogočili referendum na območju Ankarana, sedaj v Državnem zboru ni več druge poti. To trdi tudi Ustavno sodišče v svoji odločbi. Pravnik Aleksij Možina argumentira, da za Ustavno sodišče torej pomeni, če je nekaj pravnomočno – govorimo o pravnomočni izvedbi referenduma –, je povsem nepomembno, ali je zakonito ali ne. Če bi nekoga pravnomočno obsodili in bi kasneje izvedeli, da ima verodostojne dokaze, da ni storil očitanega dejanja, ali bi potem le zaradi pravnomočnosti moral še vseeno sedeti 20 let? Torej, če smo v Državnem zboru kasneje, tudi s pomočjo Državnega sveta se odločili in ugotovili, da ta občina, da to območje nima pogojev za občino, ali moramo še vedno vztrajati in ustanoviti občino samo zato, ker smo prvič, po mojem mnenju, napačno ravnali? Enako kot če bi dejansko nekoga obsodili za 20 let, potem bi prišli dokazi, da dejansko on tega ni storil, pa bi sodišče reklo, da je pač odločitev sodišča bila pravnomočna in bo presedel še 20 let. Sorry, tako je. Štirje ustavnopravni argumenti, zakaj ustanovitev občine Ankaran z ustavo ni usklajena. Argument številka 1: Ankaran je del urbanega središča mesta Koper. Je del urbane zasnove mesta Koper; urbane zasnove iz leta 1986, kjer med drugim, ko govorimo o tem, da se betonira Ankaran, iz leta 1986 izhaja tudi prostorskoureditveni program PUP, s katerim se je določalo, katera zemljišča v Ankaranu so stavbna in katera ne. Od leta 1986 ni bilo enega kvadratnega metra več stavbnega zemljišča na območju občine Ankaran. Pa bom prebral glede tega prvega ustavnopravnega argumenta Janeza Šmidovnika, ki pravi, "ob upoštevanju 139. člena Ustave o tem, da območje občine obsega naselje ali več naselij, ki so vezana s skupnimi potrebami in interesi prebivalcev, ter ob upoštevanju prometnih, gospodarskih in drugih povezanosti območja Ankaran z mestom Koper, to območje predstavlja integralni del življenjskega in razvojnega prostora občine Koper, zato spada v območje občine Koper in ne izpolnjuje pogojev za lastno občino. Ustavnopravni argument številka dva: vprašanje Londonskega memoranduma oziroma Osimskih sporazumov. Zgodovinsko in tukaj pa govori Aleksij Možina – če ste opazili, da v tej razlagi konstantno citiram ustavne pravnike. Torej, to niso moja mnenja, ampak so mnenja ustavnih pravnikov: "Zgodovinska izločitev Ankarana iz Kopra je manjši problem, saj je to napako mogoče popraviti. Zgodovinska škoda se dela s tem, ker se ne spoštuje Londonskega memoranduma in Osimski sporazumov. Na podlagi te odločitve Ustavnega sodišča se lahko čez nekaj let zgodi, da v sosednji Furlaniji - Julijski krajini ukinejo tri male občine: Dolino, Zgonik in Repentabor, denimo. Če se Sloveniji ne zdi pomembno, da mora spoštovati določila Londonskega memoranduma zakaj bi se tega določila držali v Italiji? V našem primeru Ustavno sodišče razlaga, da ne gre za ustanovitev občine Ankaran z namenom, da bi posegali v pravice italijanski narodnosti in enak argument bi lahko imeli tudi v Italiji. Tudi oni ne bi ukinjali prej omenjenih treh slovenskih občin na italijanskem Krasu zaradi posega v pravice slovenske narodnosti, ampak zato ker bi bilo bolj racionalno imeti na istem območju eno samo veliko tržaško občino. Ustavni argument številka tri: nestrinjanje italijanske narodnostne skupnosti in bi vas rad opozoril na 64. člen Ustave. Organi italijanske narodnostne skupnosti so že soglasno izrazili nestrinjanje z delitvijo, tukaj pa je pomembno opozoriti na 64. člen Ustave. Drugi in tretji stavek prvega odstavka, berem člen Ustave: "V skladu z zakonom imata ti narodni skupnosti, italijanska in madžarska, in njuni pripadniki pravico do vzgoje in izobraževanja v svojem jeziku ter do oblikovanja in razvijanja te vzgoje in izobraževanja. Zakon določa območje, na katerih je dvojezično šolstvo obvezno." No, pa zagovorniki občine Ankaran pravijo, saj ni potrebno imeti sedaj šole, lahko jo kasneje zgradijo. Samo Ustavno sodišče je leta 2006 zatrdilo v Ustavni odločbi UI2/06, da "ne zadostuje samo zatrjevanje, da bo bodoča občina šele pristopila k potrebnim investicijam." Ne zadostuje samo takšna obljuba. Pa vam bom prebral še peti odstavek istega 64. člena Ustave: "Zakoni, drugi predpisi in splošni akti, ki zadeve o uresničevanju v ustavi določenih pravic in položaja zgolj narodnih skupnosti, ne morejo biti sprejeti brez soglasja predstavnikov narodnih skupnosti." Pa zadnji ustavnopravni argument številka štiri: šola in vrtec morata že obstajati pred ustanovitvijo občine. Zakaj, sem vam prebral 64. člen ter mnenje Ustavnega sodišča in konec koncev tudi 5. člen Zakona o lokalni samoupravi to zatrjuje. Sedaj pa bi vam prebral samo še nekaj, ker najboljše sem obdržal za konec. Rad bi vam prebral odprto pismo, ne celo, ne celo ne se bati, odprto pismo Ustavnemu sodišču Republike Slovenije, datirano 28. september 1998. Takrat ko je Ustavno sodišče že enkrat zamrznilo volitve v občini Koper, ker je zahtevalo njegovo delitev, pa smo vendarle potem eno leto kasneje lahko imeli volitve, brez da bi razdelili občino. Pa potem poskusite malo razmisliti o tem, kdo je bil prvopodpisani s strani civilne družbe v Kopru za tem pismom. Bom prebral samo nekaj odstavkov. Spoštovani ustavni sodniki, vzeli ste si pravico, ni nam jasno, na osnovi katerega ustavnega določila, podaljšati mandat sedanjim občinskim organom in s tem preprečiti občankam in občanom te občine udeležbo na novembrskih lokalnih volitvah, ki jih je razpisal predsednik Državnega zbora za vse državljanke in državljane Republike Slovenije. Kot prebivalci Mestne občine Koper se zaradi tega vašega dejanja počutimo prikrajšani in okradeni za enega od postulatov demokracije, enakost pred zakonom, ter za eno od osnovnih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, to je za pravico voliti in biti voljen, pravico do izbire. Zaskrbljujoče je poznanje, da so pravice, ki si si jih priboril ter zapisal v ustavi, odvisne od razpoloženja in lahko tudi zmotne presoje skupine ljudi. Odločili ste, da se moramo v Kopru, zato da bi izvajali ustavno pravico do lokalne samouprave, pokoriti vašemu tolmačenju le-te. [[Naprej, sem rekel, da bom samo nekaj prebral.]] Preobrazba, ki je sistem 60, morda res prevelikih, a zagotovo produktivnih in finančno močnih komun razbila v skoraj 150, po novem celo 190 manjših in bolj potrošniško naravnanih občin, nas namreč ni prepričala. Predvsem takrat, ko so bili pri oblikovanju in ustanavljanju te skupnosti prepoznavni zelo ozki politični in celo osebni interesi ter nenačelni prijemi in ko se je pokazalo, da bo vse to vodilo k povečanju proračunske porabe." Kako aktualno je to pismo še danes, 12 let kasneje! "Take igre se v Kopru nismo šli. Sprejeli smo sicer novo ureditev in si ji prilagodili. Sprijaznili smo se celo z odtekanjem našega denarja drugam, nikakor pa ne s spreminjanjem teritorialne organiziranosti občine. Spoštovani, ocenili in odločili ste o zadevi, ne da bi se z njo podrobneje seznanili in jo poskušali doumeti. Tako ste zapadli v veliko zmoto in zagrešili vsem nam bolečo krivico. Ker te odločitve ne mislimo sprejeti, odločitev Ustavnega sodišča, se pridružujemo ugotovitvam ter pozivom, ki ga je oblikoval Občinski svet Mestne občine Koper in ga naslovil na vas, da postopek, ki je prevedel do take odločitve, obnovite in slednjo spremenite." Sedaj pa uganite, kdo je prvopodpisani od koprske civilne družbe! Franco Juri! Toliko o tem, kako nekdo [[...]] Razlog za ustanovitev občine Ankaran je po mojem mnenju političen. Tu se tisti, ki smo v koprskem občinskem svetu v opoziciji in kljubujemo županu Borisu Popoviču, razlikujemo. Nekateri mislimo, da je treba župana premagati na volitvah, drugi očitno menijo, da ga na volitvah niso sposobni premagati, zato so pripravljeni škodovati celotni občini in spodbujati nesporazume med nami, zato da bi škodovali trenutnemu županu. To je kot, če bi na primer v Istri v primeru, da bi Janez Janša postal predsednik Vlade, zahtevali svojo državo, ali da bi na Dolenjskem zahtevali svojo državo sedaj, ko je predsednik Vlade Borut Pahor. Po mojem mnenju je to sprevrženo početje. Ustavimo nesmiselno drobitev občin v Sloveniji. Začnimo občine združevati. Rabimo močne občine, ki bodo lahko gonilo regionalnega razvoja, ki bodo učinkovite in ki bodo služile vsem svojim prebivalkam in prebivalcem. Take občine, kjer se bomo tisti, ki se ne strinjamo z vladajočo politično opcijo, korektno soočali na volitvah, ne pa z noži v hrbet nagajali tako, da bomo z razbijanjem škodili prav vsem. Upam, da bomo kmalu priča prvi pobudi, ki bo predlagala – ne delitve, ampak združitev dveh ali več občin, ker le skupaj smo močnejši. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Frangež, pripravi naj se gospod Tanko.
Hvala za besedo. Moram reči, da je bil to eden od trenutkov v Državnem zboru, ko sem užival v nastopu svojega poslanskega kolega od začetka do konca. In Luka, jaz ti za ta nastop iskreno čestitam. Tudi zato, ker si zelo dobro povzel vse tiste argumente, ki nasprotnike ustanavljanja novih občin in s tem tudi občine Ankaran v tej zgodbi vodijo praktično že vsaj dve leti. Več razlogov je. Prvič, gre za vprašanje zakonitosti ustanovitve te občine, ki ne izpolnjuje pogojev za to ustanovitev. Drugič, gre za vprašanje referenduma, legitimne odločitve Državnega zbora, da razpiše referendum kljub opozorilom mnogih, takrat med njimi tudi mene, da ta iniciativa za ustanovitev te nove občine ne izpolnjuje zakonsko določenih pogojev za ustanovitev občine. Referendum je večina v Državnem zboru takrat razpisala in jaz štejem, da je danes vendarle odgovornost tiste večine, da se vpraša o svojih razlogih in svoji odgovornosti za to, da smo se danes znašli v tej ustavno nedvomno zanimivi in sporni situaciji. Končno je tu vprašanje odnosa do Ustavnega sodišča. Želim zelo jasno povedati, da Ustavno sodišče spoštujem, da pa ne verjamem v nezmotljivost ne boga, ne cesarja, ne vlade in tudi ne Ustavnega sodišča. Citati, ki jih je povzel dr. Luka Juri v svoji razpravi, poznavanje odločbe Ustavnega sodišča, s katero nalaga Državnemu zboru sprejem določene rešitve, ne nazadnje pa tudi poznavanje kakšne druge ustavne odločbe, kjer je Ustavno sodišče, milo rečeno, "kiksnilo" mimo, mi dajejo vedeti, da je Državni zbor avtonomen in da mora biti avtonomen in da v sistemu ravnotežja in delitve oblasti mora kritično presojati vsako odločbo Ustavnega sodišča. In v primerih, ko ima resnično tehtne argumente, sme odločiti tudi drugače. Mislim, da se tudi preko tega, preko te zgodbe še posebej, oblikuje neko novo razmerje med vejami oblasti v državi, ki je skladno z Ustavo Republike Slovenije in ki se, tako kot vsak pravni sistem, oblikuje tako skozi zakonodajo kot skozi judikaturo in sodno ustvarjanje pravnega reda, v katerem živimo. Tu mora torej biti sistem "checks and balances". Mora biti kritična presoja ravnotežja med posameznimi vejami oblasti, zato da zavarujemo integriteto in načelo, ustavno zajamčeno načelo delitve oblasti. Spoštujem torej Ustavno sodišče, ampak predvsem spoštujem ustavo. V primeru dvoma se mi zdi bistveno bolj varno, da spoštujem ustavo in sledim načelu zakonitosti, ki jasno določa hierarhijo pravnih aktov, mislim pa, da tudi hierarhijo teh vej oblasti, med katerimi moramo vsakič znova tehtati ravnotežje. Ne nazadnje je to danes nov zakonodajni postopek in danes velja nek drug zakon o lokalni samoupravi in danes bi ponovno morali ugotoviti, da neka iniciativa za ustanovitev nove lokalne skupnosti ne izpolnjuje zakonskih pogojev za ustanovitev nove občine, tako kot jih ni ob začetku postopka. Pa je takrat naredila največjo napako Vlada, ker teh pogojev in izpolnjevanja pogojev ni dovolj tehtno presodila. Danes je ta naloga pred Državnim zborom, ker je pred nami poslanski zakon. Resnično moramo pretehtati, ali ta iniciativa izpolnjuje zakonite pogoje za ustanovitev občine. Spoštujem voljo mnogih Ankarančanov, ki so tisto lepo nedeljo šli na referendum in glasovali za ustanovitev nove občine, ampak mislim in si upam povedati, da je tudi volja ljudstva kdaj napačna. Ta država se mora tudi zaradi globoke krize vprašati, ali je model organiziranosti, model reda, ki smo ga v zadnjih 20. letih uveljavili v državi, optimalen model našega razvoja ali ne. Prepričan sem, da ne. Prepričan sem, da je bila drobitev občin velika napaka. Ta napaka je prizadela tudi moje mesto. Maribor se je delil in praktično danes znotraj občine nima več ruralnega zaledja, primestja. Želim si, da Koper ne bi naredil te napake. Koper je edina od mestnih občin v tej državi, katere število prebivalstva se ni zmanjšalo. Zakaj? Zato ker je v organizirani urbani skupnosti znal obdržati tudi zaledje. Naloga Koprčank in Koprčanov pa je, da seveda presojajo, na kakšen način zagotavljajo skladnost regionalnega razvoja tudi znotraj posamezne lokalne skupnosti. V Ankaranu sem bil nedavno, to je v naši delegaciji mladih poslancev bilo v javnosti tudi opaženo in lahko Ankarančankam in Ankarančanom sporočim neko zunanje mnenje, zunanji pogled na to, v kakšnem okolju živijo. Živijo v raju, v čudovitem okolju in jim je treba tudi v razmerju do centralnih oblasti v Kopru dati več možnosti za to, da uveljavljajo svojo pravico. Tako kot smo povsod po naši državi povsem zanemarili princip četrtnih in krajevnih skupnosti. Namesto da bi jim dali več možnosti, več pravne subjektivitete, več iniciative, zato da poskrbijo za potrebe ljudi na nekem območju. Ne! Zdelo se nam je, da je to nepomembno. Ampak to zame še ni argument za to, da bi močne občine, še posebej mestne občine, okoli katerih moramo osredotočiti prihodnji razvoj te države, razbijali naprej. V resoluciji, ki je v postopku v Državnem zboru, je zelo jasno razloženo, na katerih argumentih je opirano prepričanje, da je Državni zbor suveren pri svojih odločitvah in da mora na temelju ustave tehtati sorazmernost svojih odločitev. V duhu te resolucije trdim, da spoštujem ustavo s tem, ko bom danes ugotovil, s svojim glasom zavrnil ustanovitev nove občine Ankaran, ker menim, da takšna občina ni zakonita. Še enkrat pa sporočam prizadetim prebivalcem, da naj odgovornost za to, zakaj v dani situaciji ni mogoče spoštovati njihove volje, zastavijo tistim, ki so pred njih postavili referendumsko vprašanje, ki ga ta državni zbor ob odgovornem ravnanju nikoli ne bi smel zastaviti.
Hvala lepa. Besedo ima Jože Tanko. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Vsem lep pozdrav! Mislim, da to današnje dogajanje ob tej točki dnevnega reda kar zelo dobro ilustrira dogajanje v koaliciji, splošno v celem mandatu. In tu se pravzaprav pokaže, na kakšen način se je koalicija lotila voditi državo, na tem primeru občine Ankaran. Mislim, da imamo to temo petič ali šestič na dnevnem redu Državnega zbora. To pomeni, če bi to prevedli v nek drug jezik, pomeni 5 ali 6 izrednih sej in prav tolikokrat je bila ta tema na delovnem telesu, kar ponovno pomeni pet ali šest sej delovnega telesa. Skratka, rad bi povedal, da smo temi ustanovitve občine Ankaran posvetili, če bi to nekako razbili na posamezne točke, 12 sej: 6 Državnega zbora in 6 delovnega telesa. Niti eni temi v tej državi v tem mandatu nismo posvetili toliko časa, toliko naporov, toliko razprav kot ravno občini Ankaran. Kot da je to ta trenutek največja prioriteta vladajoče koalicije! Pod niti eno zahtevo, razen pod to zadnjo, se mi zdi, se ni podpisal nihče iz opozicije. Zdi se mi. Pod to je podpisana ena izmed opozicijskih strank. Skratka, koalicija je temu pripravljena reskirati enormno veliko časa. Po drugi strani pa tu slišimo očitke, da naj bi bila tudi opozicija tista, ki je prispevala k temu, da ta postopek ustanavljanja občine Ankaran še ni zaključen oziroma ni zaključen tako, kot so nekateri izmed predlagateljev pričakovali. Pa kako pravzaprav to doseči, če imam tu izpise glasovanja od takrat, ko smo glasovali o vetu, ko je koalicija, ki ima 50 glasov v Državnem zboru, 50 glasov, ob tem da je podprlo veto tudi 17 poslancev opozicije, če sem prav seštel, ta veto ni dobil oziroma potrditev ni dobila zadostne podpore. Se pravi, da je nemogoče očitati komerkoli iz opozicije, da je karkoli narobe storil v tem postopku ali proti ljudem ali proti komerkoli. Izključen razlog, da se to ni zgodilo, leži v vrstah koalicije. Med tistimi, ko smo glasovali o zakonu, o vetu, je bilo 7 poslance SD proti in približno prav toliko se jih je vzdržalo. To se pravi, SD za podporo zakonu ni zagotovil 13 glasov, pa so bili v Državnem zboru, glasovali so, eni proti, eni kvorum. In kako si lahko dovoli vodja Poslanske skupine Zares, da očita, recimo, poslancem opozicije neko nekorektnost v ravnanju, če je ravno v njegovi poslanski skupini bil primer, da dva njihova poslanca nista glasovala za zakon, ampak sta glasovala kvorum in zato takrat zakon ni bil potrjen? Najprej se je treba prešteti v lastnih vrstah, pogledati po svojih, šele potem je morda razlog, da se še koga drugega okarakterizira, da nekaj ni naredil tako. Koalicija je v Državnem zboru pač za to, da podpre vladni zakon, da podpre predloge, ki jih podpišejo, recimo, vodje koalicijskih poslanskih skupin ali pa poslanci koalicije, in nič zaradi drugega; zato, da podpira te zakone. Tu imamo primere, ko koalicijski poslanci pač niso glasovali tako, kot je bilo in kot naj bi bilo namenjeno. Mislim, da takšna pogrevanja, kot se sedaj dogajajo, ko imamo pred seboj zakon, ki celo ni skladen z rešitvami, ki jih je predlagala ta koalicija, namreč, ko je zaprla in postavila blokado pod vse predloge, ki ne izpolnjujejo 5 tisoč prebivalcev za novo občino, da priti v zakonodajni postopek z neko rešitvijo, ki ne izpolnjuje, ki ima komaj dve tretjini tega kvoruma, je, milo rečeno, posmehovanje zakonom, posmehovanje ustavni ureditvi, posmehovanje pravzaprav vsemu, kar v tem imamo. Ključni problem, da se stvari v tej državi ne odvijajo tako, kot bi pričakovali, kot bi bilo smiselno, ležijo torej v koalicijskih vrstah. V mnogih primerih, pravzaprav pri vseh ključnih primerih, ki se dogajajo v tem mandatu, je vsaj ena od koalicijskih strank takšna, ki ima ločeno mnenje do usklajenega vladnega predloga. So razlike pri pokojninski reformi, so bile razlike pri nekaterih davčnih olajšavah in reformah, so različni pogledi pri privatizaciji oziroma prodaji in upravljanju z državnim premoženjem in tako naprej. Same permanentne razlike in to na ključnih postavkah, tam kjer bi koalicija, če bi hotela upravljati z državo, voditi državo, voditi k nekim usmeritvam in nekim ciljem, tam bi morala biti koalicija enotna, pa ni. Vsakič se pojavi ena izmed koalicijskih strank, ki ima diametralno nasprotno mnenje in stališče, kot je vladni predlog. In to pri ključnih zadevah. To, kar se dogaja te dni v zvezi z delom v Državnemu zboru, na Vladi, je pravzaprav krona vseh teh naporov koalicije, da se v temu mandatu pokažejo te posebnosti koalicijskih strank, ki niso bile sposobne, niso bile zrele, da naredijo korake in oblikujejo skupna stališča, skupine rešitve do temeljnih problemov tega časa. Tiste države, ki so te temeljne stvari bile sposobne urediti, ki so bile sposobne oblikovati prave prijeme, prave rešitve, prave predloge, prave ukrepe, so danes izšle iz krize. Nekatere med njimi so celo v boljši kondiciji, kot so bile leta 2008, ko se je kriza začela, celo manj brezposelnih imajo že. So pa druge, kjer so se ukvarjali sami s sabo, kjer so si vladne koalicijske stranke metale kole v kolesje, tiste države pa imajo težave v razvoju, ne v razvoju, ampak imajo pravzaprav – smo v težavah zato, ker zaostajamo, in to znatno zaostajamo za vsemi. Ni mogoče gojiti nobenega optimizma, ni mogoče nekako slediti tudi usmeritvam, ki jih daje Vlada, ker je več kot očitno, da so te stvari polovičarske, storjene na silo, speljane mimo tistih, ki so v postopku potrebni, da sodelujejo, da se usklajuje z njimi in tako naprej. Skratka, v tem mandatu gre za popolno ignoranco tako socialnih partnerjev, tako civilne družbe, tako politike v Državnem zboru. Vse, kar se dogaja, se počne samo na silo in s kazanjem mišic. Kar je pravzaprav še najbolj sprevrženo, pa je to, da se vseh takih ključnih trenutkih, ko zadeve pridejo do vrelišča, ko ni več poti nazaj, da se potem predsednik Vlade in tudi drugi obračajo na koalicijo in jo pozivajo k sodelovanju. To se mi zdi pravzaprav sprevrženo. Še bolj sprevrženo se mi zdi, da v takih primerih, ko Vlada, vladna koalicija zakockata prav vse priložnosti za nek utemeljen, miren, diskreten pogovor, da potem tiste, ki niso bili povabljeni k pogovorom, obtožijo blokad in nasprotovanj določenim rešitvam. To pa je pravzaprav korak, ki ga do sedaj, vsaj v tem času, kar sem v tem Državnem zboru, pa bom 10 let, nisem še doživel. Te obtožbe pa se mi zdijo nekaj, kar ne sodi na raven politične kulture, kar ne sodi tudi na siceršnjo poslovno raven v komunikaciji kjerkoli, ne v gospodarskem ne v negospodarskem sektorju. Če boste tako nadaljevali, pravzaprav s takimi predlogi, s takimi rešitvami, s takimi pristopi, potem ta država nima nobenega upanja, da naredi kakršen koli pozitiven korak naprej, ker je nemogoče. Nemogoče! Obtožiti, recimo kot konkretno v teh primerih, da nekaterih pač niso dali tistega, kar je nekdo računal, da bodo dali, je najbrž neodgovorno. Tisti, ki je imel glasove, ki je razpolagal z glasovalnim potencialom, ki je storil vse, da bi te stvari uskladil, tisti niso zagotovili. Samo Poslanska skupina SD ni zagotovila 13 glasov, pa so bili vsi v dvorani in vsi so glasovali. Če bi teh 13 glasov takrat glasovalo za zakon, potem bi bil Ankaran najbrž že nova občina. 13 glasov samo iz največje koalicijske stranke, 2 glasova iz druge največje koalicijske stranke, iz Zaresa, med njimi, ki niso glasovali za podporo novi občini Ankaran, je tudi predsednik Odbora za lokalno samoupravo oziroma je bil predsednik Odbora za lokalno samoupravo. "Stisnil je kvorum". Podobno tudi predsednik Državnega zbora. Zato se mi zdi pravzaprav zelo nekorektno, da je Franco Juri tisti, ki kaže s prstom na SDS in druge opozicijske stranke, da so povzročile, da te občine Ankara ni. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika zbora še kdo razpravljati? Ugotavljam, da te želje ni, zato zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, v sredo, 20. aprila 2011, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 27. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Hvala lepa in na svidenje.