Det er svært gledelig og betryggende at flertallet i helse- og omsorgskomiteen er enig i at det er et mål å redusere bruken av tvang overfor mennesker med psykisk sykdom, utviklingshemning og demens i Norge. Tvang strider mot grunnleggende menneskerettigheter om selvbestemmelse og personlig frihet. De som blir utsatt for tvang, opplever det som svært krenkende. Vi i SV er derfor glad for at flertallet mener at behandlingen skal være mest mulig frivillig, og at tvang bare skal brukes i helt spesielle situasjoner. Norge har mer enn 10 000 tvangsinnleggelser i psykiatrien i løpet av ett år. SINTEF-rapporten fra juni 2007 dokumenterer at bruk av tvang øker overfor pasientgrupper som psykisk utviklingshemmede, psykiske syke og demente, og den viser at Norge scorer høyt på internasjonale statistikker over tvangsbruk sammenlignet med andre land. Dette bekymrer oss i SV. Flere av høringsinstansene har pekt på behandlingskriteriet som en årsak til at tvang er mye brukt, og at fjerning av dette kriteriet vil kunne redusere tvangsbruken. Vi ser derfor fram til det arbeidet som skal gjøres i arbeidsgruppen, som skal settes sammen i disse dager, for å se nærmere på problemstillinger knyttet til dette. Arbeidsgruppen skal også vurdere om gjeldende tiltaksplan mot tvang bør suppleres med nye tiltak. Rapporten er planlagt ferdigstilt innen juni 2009. SV er opptatt av bred deltakelse fra brukerrepresentantene i arbeidsgruppen, og vi ber om at dette blir ivaretatt ved opprettelsen av arbeidsgruppen. Dette inkluderer organisasjoner som Mental Helse Norge, Landsforeningen for Pårørende innen Psykiatri og Landsforeningen We Shall Overcome. Ifølge Statens helsetilsyn og Rådet for psykisk helse er det store geografiske forskjeller når det gjelder bruk av tvang, og disse forskjellene skyldes ofte ulik fagkultur. Fagkultur er vanskelig å endre, men dette er svært viktig å fokusere på. Dette viser viktigheten av og behovet for å rette større fokus mot menneskerettigheter i helsetjenesten og for økt kunnskap blant ansatte om lovregulering og praktisering av tvang mot psykisk utviklingshemmede, psykisk syke og demente. SV er derfor glad for at komiteens flertall også ser behovet for at det utarbeides undervisningsmateriell med fokus på menneskerettigheter til bruk for helsepersonell innenfor omsorgen for disse gruppene. Menneskerettighetsjurist Gro Hillestad Thune har lenge påpekt behovet for dette. I brev til komiteen av 10. juni 2008 har hun påpekt viktigheten av at undervisningen ikke legges opp for teoretisk og juridisk. Opplæringen bør være praktisk og enkel og skje i samarbeid med de ansattes organisasjoner, personer med erfaring som pasient og pårørende. Dette bør det lyttes til. Man bør også løfte fram de gode eksemplene fra behandlingstilbud med lite bruk av tvang. Forebyggende tiltak som tidlig hjelp og god tilgang på gode fagfolk blir understreket som svært viktig i høringsnotatet fra Landsforeningen for Pårørende innen Psykiatri. Også økt samhandling mellom spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten må etableres for å sikre kompetanseoverføring om forebygging og praktisering av tvang og sammenhengende og kontinuerlig hjelp for å hindre at noen faller utenfor behandlingsapparatet. Vi er glad for at helseministeren nå vil vurdere om det bør iverksettes ordninger for å stimulere til samhandlingsmodeller med sterkere organisatorisk forpliktelse og bedre finansieringsordning for ambulante team. Det er mange som opplever det krenkende og uverdig å bli hentet hjem av uniformerte politimenn når man er i en krisesituasjon. Dette bør det være helt unødvendig å utsette pårørende og pasienter for i dag. Derfor mener SV sammen med flertallet i komiteen at helseforetakene bør etablere samarbeidsrutiner med politiet for å forebygge unødig bruk av uniformert politi når det gis bistand ved innleggelser. Så til representantforslaget fra Venstre om å utarbeide en handlingsplan for å redusere tvangsbruk innenfor psykisk helsevern. Gjeldende Tiltaksplan for redusert og kvalitetssikret bruk av tvang i psykisk helsevern ivaretar flere av de formålene representantforslaget innebærer. Arbeidsgruppen nedsatt av Helsedirektoratet vil i tillegg til å vurdere behovet for behandlingskriterier supplere gjeldende tiltaksplan med ytterligere tiltak for å forsterke innsatsen for en redusert og kvalitetssikret bruk av tvang i psykiatrien. Vi vil igjen påpeke behovet for menneskerettighetsundervisning for å forhindre unødig bruk av tvang, og ser fram til ferdigstillelsen av arbeidsgruppens rapport.
Som det har vært påpekt i alle innleggene, har alle et ønske om å redusere bruken av tvang, og alle er bekymret og urolige fordi bruken av tvang øker. Så viser vi at det er store forskjeller, også rent geografisk, på i hvor stor grad tvang blir brukt. Det har blitt understreket tidligere i debatten, bl.a. av Inge Lønning, at det vesentlige og avgjørende ved psykisk sykdom er å få hjelp i rett tid. Mange har sagt at når terskelen for å bli innlagt er for høy, øker også bruken av tvang. Men alle er enige om at vi skal søke å redusere bruken av tvang. Jeg synes forslaget fra Venstre-representantene er veldig bra. At det er bra viser seg også i at komiteen har engasjert seg i dette, og vi har hatt høring i saken. Det er veldig flott at de fremmer et forslag om en handlingsplan og et annet punkt, knyttet til det. Jeg skal komme litt tilbake til det. Jeg synes at regjeringspartiene, med Senterpartiet, som jeg tilhører, veldig langt på vei har kommet forslagsstillerne i møte fordi de viser til den tiltaksplanen som er der. Vi sier også at vi ønsker at denne tiltaksplanen skal suppleres med forslag som ligger i dette Dokument nr. 8-forslaget. Så jeg synes vi imøtekommer veldig langt på vei, og det viser også at det ikke er stor uenighet i komiteen om at vi skal greie å få dette til. Vi kan kalle det en handlingsplan eller en tiltaksplan, men utgangspunktet er at Regjeringen har satt i gang et viktig arbeid som implementeres, og så sier vi at dette skal suppleres med forslag til tiltak som representantene fra Venstre kommer med. Når det gjelder forslag nr. 2 i innstillingen, vil jeg be representantene om å vurdere å gjøre det om til et oversendelsesforslag. Som også representanten Lønning pekte på, ser vi behovet for at det utarbeides undervisningsmateriell med fokus på menneskerettigheter til bruk for helsepersonell innenfor omsorg for demente, psykisk utviklingshemmede og psykisk syke. Jeg vil gjerne utfordre forslagsstillerne til å gjøre dette om til et oversendelsesforslag, og jeg vet at Regjeringen kommer til å behandle det på en god måte sammen med innstillingen i denne saken.
Temaet tvang i psykiatrien hadde vi oppe i november i fjor i ein interpellasjonsdebatt. Då sette Venstre fokus på det store talet på tvangsinnlagde som Noreg har, samanlikna med andre land. Vi har notert oss kva helseministeren sa den gongen. Ho sa som følgjer: «Bevissthet om bruk av tvang er grunnleggende for å lykkes med å etablere en godt fungerende tjeneste for psykisk sjuke og andre som kan utsettes for tvangsbehandling. Det er viktig med et godt regelverk og gode metoder basert på frivillighet. Men like viktig er det at de ansatte er bevisste på hvordan de skal unngå unødig tvangsbruk i det daglige.» Eg synest dette er veldig fint sagt, og eg støttar det fullstendig. Det som er poenget, er jo at vi må flytte oss frå dei fine orda og gå over til handling. Det er det vi forsøkjer, vi set søkjelyset på handling når vi no tek opp denne saka i representantforslaget vårt. Det er jo i det daglege, praktiske livet at tvangen skjer. Det er i møte med faglærte og ufaglærte og gammal fagkultur at bruken av tvang oppstår og foregår. Resultatet blir at vi får mange sjuke menneske som sit og er redde for å protestere, og dei blir tvangsmedisinerte år etter år. Så over til forslaget vårt, som har to punkt. Eg skal kome tilbake til punkt to. Punkt ein går på handlingsplan. Eg kan naturlegvis vere einig med alle som har sagt at vi har nok planar. Men det som vi ønskte då vi tok opp forslaget, var å setje søkjelyset på tvang i psykiatrien. Vi veit det er mykje tvang i Noreg, og vi treng å finne andre løysingar. Vi har hatt tiltaksplanar, vi har hatt opptrappingsplanar, men det er jo noko som ikkje har fungert, når det stikk i strid med alles ønske blir meir tvang og ikkje mindre tvang. Det som må til, er å prøve å finne andre løysingar. Då trur eg vi også må diskutere det i denne sal, for kvar gong dette spørsmålet blir teke opp frå denne talarstolen, sender det viktige signal ut i alle slags miljø. Ikkje minst til fagmiljøa bør det kome signal frå denne sal og denne talarstolen. Det finst mange ulike typar behandlingsmåtar innanfor psykiatrien. Det veit vi, og der kan ein ha sterke meiningar og ulike oppfatningar. Det vi ønskjer, er at fagmiljøa skal leggje endå meir vekt på ei tilnærming om kva som er såkalla beste praksis, altså den beste løysinga: at psykiatrien i mykje større grad må ta brukaren sitt perspektiv inn over seg og lære av dei som får det til. For det er jo nokre fagmiljø rundt omkring i vårt land som får det betre til enn andre. Som vi har høyrt andre har sagt: Det er store forskjellar i tvangsbruken - altfor store forskjellar, etter Venstre si oppfatning. I dag var det ei markering utanfor Stortinget, med bl.a. foreininga We Shall Overcome. Dei fortel jo om pasienterfaringar på veldig interessante måtar. Det er sterke historier ein får høyre. Denne markeringa hadde ein hovudparole, så vidt eg kunne sjå, som gjekk på to ting: mot tvang, for menneskerettar. Det er det vi har som tema her - mot tvang, for menneskerettar. Forslag nr. 2 går på menneskerettar spesielt. SVs Kirsti Saxi nemnde jo Gro Hillestad Thune, som har jobba mykje med dette, og som har skrive denne boka som vi kjenner. Å få det inn i undervisninga trur eg er viktig. Eg oppfattar det slik at alle parti har ytra seg positivt om forslag nr. 2, også regjeringspartia. Så det ville vere synd dersom eit forslag som har fleirtal i salen, skulle bli nedstemt. Derfor vil eg, i samråd med min medforslagsstillar frå Kristeleg Folkeparti, be om at forslag nr. 2 blir gjort om til eit oversendingsforslag. Eg føreset at statsråden kjem tilbake ganske fort på høveleg vis, slik at det blir ei ordning på det.
Det skal presidenten ta rede på.
Spørsmål om hvordan vi skal få ned bruken av tvang i psykisk helsevern, er viktig. Tvang brukes i altfor stort omfang i dag, og dessverre har vi ikke lyktes i å få ned tvangsbruken overfor grupper som psykisk utviklingshemmede, rusmiddelavhengige, psykisk sjuke og demente i stor nok grad. Vi vet også en del om at tvang, særlig i psykiatrien, er sterkt knyttet til sosiale ulikheter og bostedsløshet. For eksempel er det slik at så mange som om lag 40 pst. av dem som er under tvungent psykisk helsevern, ikke har egnet bolig. Det kan vi ikke akseptere. Jeg vil understreke at jeg fullt ut støtter forslagsstillernes intensjoner om å redusere bruk av tvang i psykisk helsevern. Alle de talere jeg har hørt så langt i debatten, sier det samme. Mest mulig frivillig behandling har jo vært et tydelig mål i opptrappingsplanen helt fra begynnelsen av, og gjennom hele perioden har det vært jobba med å få ned bruken av tvang, både med og uten innleggelse, og å få ned bruken av tvangsmidler. Regelverket er som kjent nå revidert, og vi stiller sterkere krav til registrering av tvang enn det som har vært tilfellet tidligere. I 2006 la jeg på vegne av Regjeringa fram en egen tiltaksplan mot tvang som et ledd i dette arbeidet. Denne planen har fire hovedmål. For det første at vi må øke frivilligheten i behandlinga. Jeg trur også, som flere har vært inne på, at det er veldig viktig at man har tiltak som gjør at man får hjelp veldig raskt. For det andre må man kvalitetssikre bruken av tvang. For det tredje må vi få økt kunnskap, og for det fjerde bedre dokumentasjon av tvangsbruk. Vi vil ha enda mer brukermedvirkning. Vi vil ha mer mestring av eget liv, og vi vil ha mer desentralisering av tjenestetilbudet. Dette er forhold som i seg sjøl bygger opp under økt frivillighet og redusert tvangsbruk, trur jeg. Videre skal vi etablere et nasjonalt nettverk for kunnskapsutvikling og forskning på bruk av tvang i psykisk helsevern, og vi er i gang med et prosjekt om brukerorienterte alternativer til tvang, hvor seks akuttavdelinger deltar. Vi har også flere tiltak for å få bedre dokumentasjon og for å kvalitetssikre bruken av tvang i større grad. Jeg vil også legge til, slik også andre talere har gjort, at menneskesyn, etikk og verdier er temaer i grunn-, videre- og etterutdanning av helsepersonell, og det må det nok også være enda mer fokus på i tida framover. Etiske problemstillinger har fått økt oppmerksomhet i helsetjenesten, bl.a. gjennom de klinisk-etiske komiteene som nå er etablert ved nesten alle landets helseforetak. Disse komiteene skal jo bidra til å øke de ansattes kompetanse i klinisk etikk, og de skal drive veiledning i etiske spørsmål. Bruk av tvang er et sentralt tema i disse komiteenes arbeid. Som varslet i St.prp. nr. 1 for 2007-2008, skal vi i disse dager oppnevne en arbeidsgruppe som skal vurdere problemstillinger knyttet til spørsmål om tvangsbruk. I den forbindelse tar jeg sjølsagt med meg de signaler som har kommet i denne debatten. Det er helt sjølsagt at brukerne vil ha en helt sentral plass, slik flere talere har vært inne på. Denne gruppen skal bl.a. vurdere om det kan være hensiktsmessig med nye tiltak i planen, herunder om det er aktuelt å vurdere vilkårene for behandling med legemidler uten eget samtykke. Arbeidsgruppas mandat vil også omfatte en vurdering av både de juridiske, kliniske og etiske problemstillingene. Den aktuelle debatten om tvang i psykiatrien viser at fagfolk, pårørende og pasienter kan ha ulikt, men nyansert syn på disse problemstillingene. Derfor vil sjølsagt representanter for alle disse gruppene bli invitert med i dette arbeidet. Vi trenger mer kunnskap, forskning og utredning om bruk av tvang og spørsmål rundt dette. Jeg er glad for at denne arbeidsgruppa nå kommer i gang i veldig nær framtid. Målet må være å rette oppmerksomheten mot hvordan vi i fellesskap skal greie å gi verdig og god psykisk helsehjelp til mennesker i en svært vanskelig livssituasjon. Til slutt: Jeg har merket meg komiteens merknad og det som er sagt fra talerstolen i dag, når det gjelder undervisningsmateriell. Jeg ser også helt klart det behovet som er for slikt materiell med fokus på menneskerettigheter, materiell til bruk for helsepersonell innenfor omsorg for demente, psykisk sjuke og psykisk utviklingshemmede. Det vil være et naturlig tema å følge opp, både for denne arbeidsgruppa og for helsedirektoratet.
Det blir replikkordskifte - Gunvald Ludvigsen. - Nei, det går etter partienes størrelse. Først Vigdis Giltun, deretter Laila Dåvøy, og så Gunvald Ludvigsen. Sånn er det.
Ja, sånn er det. Jeg vil gå tilbake til Kirsti Saxis innlegg, hvor hun kom inn på dette med psykiatrisk ambulansetjeneste eller henting av alvorlig psykisk syke. Fremdeles er det politiet som i stor utstrekning kommer først til pasienten. Det ble nevnt her at det bør etableres samarbeidsavtale med helseforetakene. Nå har det gått to år siden vi hadde debatt om dette sist gang, og det skjer ikke så veldig mye i saken. Jeg vet at det skjer noe bra, men det går altfor sakte. Fremdeles er det altfor mange alvorlig syke som blir hentet av politiet, eller som blir hentet i en transport som ikke er egnet til å transportere syke i. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at de som må hentes, får en verdig transport, at de blir hentet av kvalifisert personale og ikke av politiet? Jeg mener det går for sakte, og jeg vil vite hva statsråden vil gjøre for å få fortgang i arbeidet.
Jeg er helt enig med representanten Giltun i at en skal gjøre dette på en så verdig og ordentlig måte som mulig. Det betyr også at jeg er helt enig i - som jeg oppfatter at også representanten Giltun og andre her i salen er - at en i minst mulig grad bør bruke uniform f.eks. når politiet må bistå helsetjenesten i å hente mennesker som trenger behandling. For det er helsetjenestens ansvar å yte den nødvendige hjelpa, og så er det noen situasjoner hvor politiet bør komme inn. Derfor laget Helsedirektoratet og Politidirektoratet i 2006 et rundskriv som presiserer ansvaret i forhold til hva som er helsetjenestens ansvar, og hva som er politiets ansvar. Det vi helt klart har presisert der, er nettopp at bruk av uniform skal en forsøke å begrense så mye som overhodet mulig. Det samme gjelder også bruken av politibil. Jeg tror alle lett kan forestille seg hva det betyr når en er veldig sjuk, i tillegg også å bli hentet av politi. Så dette jobbes det meget aktivt med.
Ved behandlingen her i Stortinget av Ot.prp. nr. 65 for 2005-2006 foreslo jeg at man skulle gå gjennom behandlingskriteriene og få en vurdering av om de burde endres. Til min store glede sluttet alle partiene seg til. Så har vi to ganger i etterkant av dette, både i 2006 og i 2007, etterlyst dette arbeidet. Nå vet vi at det i disse dager settes ned en arbeidsgruppe som først i august i år skal begynne å jobbe med dette. Mitt spørsmål er: Hvordan er det mulig å bruke mer enn to år på å sette i gang et arbeid knyttet til et enstemmig stortingsvedtak som er så viktig for så mange - nemlig det som går på tvang i psykiatrien?
Jeg er helt enig med representanten Dåvøy i at dette er en veldig viktig problemstilling. Det er ikke slik at vi fra Regjeringas side har sittet stille i to år. Det har vært arbeidet med dette. Men det er nok også slik at dette er en sak som det kan være ulike meninger om. Derfor mener jeg at det ville være naturlig at den arbeidsgruppa som nå veldig snart kommer på plass, også bør diskutere det enda mer. Jeg mener at her er det allerede påbegynt ting, men jeg mener også, når denne arbeidsgruppa er rett rundt hjørnet, at den også bør mene noe omkring dette.
Eg trur at noko av det viktigaste med denne debatten er at vi erkjenner at 10 000 tvangsinnleggingar i psykiatrien på eitt år er mykje. Dersom vi dividerer 10 000 på talet døgn i året, blir det altså 28 innleggingar pr. døgn. Då blir det meir enn ei innlegging pr. time i snitt. Så konstaterer vi òg, ut frå desse rapportane som det er vist til i debatten, at det er veldig stor ulikskap i tvangsbruk. Vi ser at i nokre miljø, t.d. i Sogn og Fjordane, i Helse Førde, er det halvparten så stor tvangsbruk som i Helse Bergen, og endå større forskjell blir det når ein kjem til Helse Stavanger. No nemnde presidenten at det er det minste partiet som kjem sist til, og slik er det kanskje også innanfor fagmiljøa. Trur statsråden at dei små fagmiljøa blir overkøyrde av dei store her?
Jeg er helt enig med representanten Ludvigsen i at det er for mange tvangsinnleggelser. Jeg mener at den statistikken som vi har - sjøl om fagmiljøa strides litt om hvor mye det er - viser at det uten tvil er for mye. Derfor er også denne debatten svært viktig. Jeg tror i hvert fall det er tre ting, i tillegg til det som er sagt her, som en bør ha fokus på. Det ene er kunnskap og kompetanse. Jeg tror både små og store fagmiljøer har noe positivt å bidra med. Det er det ene. Det andre er at vi må sørge for at enda flere får hjelp tidligere. For noen kan en kanskje ikke unngå bruk av tvang. Men det er også slik at hvis en hadde fått hjelp litt tidligere, så hadde en kanskje også unngått tvang, eller i hvert fall brukt det i mindre grad. Det tredje viktige poenget er at jeg er svært bekymret for de sosiale ulikheter man ser i forbindelse med tvangsinnleggelse, f.eks. det eksempelet at om lag 40 pst. av dem som får tvangsbehandling, ikke har egnet bolig. Det mener jeg er en av de tingene vi må ha stort fokus på framover. Jeg synes kanskje også det viser at det er behov for å gjøre mer før en kommer til tvangsbehandling - jeg er helt sikker på det.
Rune Skjælaaen var inne på dette med at terskelen for å bli innlagt kan være for høy, og det øker bruk av tvang. Nå er det slik at veldig mange døgnplasser har blitt lagt ned de siste årene, og det fortsetter faktisk. Tidligere har jeg fremmet en interpellasjon som gjaldt eldre psykisk syke som ikke får benyttet helsetjenestene innenfor psykiatrien på samme måten som andre. Under debatten framkom det ikke noen spesielt stor bekymring hos de andre partiene for de eldre. Men i Dagens Medisin av 5. juni kan vi lese - over to helsider, faktisk - at eldre har et sterkt underforbruk av psykiatritjenester. Det gjelder DPS og ikke minst døgnbehandling, og det øker med alderen. Det står her at man regner med at disse eldre nå befinner seg på sykehjem eller i såkalte omsorgsboliger rundt omkring i landet der de går omkring neddopet. Vi vet at mange også er feilplassert og blir utsatt for tvang på sykehjem. Vil statsråden ta tak i dette problemet og sørge for at eldre ikke blir utsatt for aldersdiskriminering?
Ja, vi skal ikke ha aldersdiskriminering i Norge. Og jeg er enig med representanten Giltun i at det er et udekket behov for hjelp innenfor psykisk helsevern når det gjelder eldre mennesker. Så er det også riktig at det har vært en del nedleggelser av døgnplasser. Men det har vært en ønsket utvikling, har jeg forstått, fra veldig mange - om ikke alle - partier i denne salen. Og det har vært en ønsket utvikling å få til f.eks. flere distriktspsykiatriske sentre, slik at folk kan få mer hjelp i sitt nærmiljø. I løpet av ti år har vi med et tverrpolitisk samarbeid fått til 75 slike, og det er helt enestående. Det er klart at for noen må en også ha døgnplasser, det er helt åpenbart. Men det som er helt sikkert, er at enten en er ung eller er blitt eldre, enten en er kvinne eller mann, rik eller fattig, så skal alle ha likeverdig behandling. Det er det viktig å fokusere på når det gjelder tvang - og der er vi ikke i mål, dessverre.
Tilbake til mitt første spørsmål, litt utvidet: Det jeg mener å huske, er at det var i statsbudsjettet for i år at det første gang stod at det skulle settes ned en slik gruppe, dvs. det stod at det skulle settes ned to grupper. Først skulle den gruppen som kommer nå i august, settes ned, og så skulle man ha en ny gruppe etter dette. Det første spørsmålet mitt er egentlig om det er slik at den gruppen som settes ned i august, og hvor brukerne er med, vil få en reell mulighet til å vurdere å fjerne behandlingskriterier, altså vurdere dagens lovverk slik det fungerer. Og mitt andre spørsmål er: Når man først skal jobbe i denne gruppen, og det så skal settes ned en ny gruppe, hvor lang tid vil det ta før man eventuelt kan ta stilling til endringer i loven? Det bekymrer meg, fordi det haster veldig mye med å få gjort noe innenfor dette område - også med lovverket, etter min mening.
For det første kom Helsedirektoratet med en plan i 2006. Det er derfor jeg sier at noe av dette allerede er påbegynt. Men jeg kan forsikre representanten Dåvøy om at i det arbeidet som nå skal skje - og som en ikke har tenkt å bruke mer tid på enn nødvendig på - er det selvsagt at brukerne og spørsmålet om behandlingskriterier vil være et sentralt tema. Jeg mener at en i denne saken som i veldig mange andre saker skal lytte til dem dette gjelder. Det er vi ikke alltid like flinke til. De har mye kompetanse, så det må være helt klart at eventuelt å fjerne behandlingskriterier må være et viktig debattema i tida framover. Det er ikke om å gjøre for meg å ha flest mulige arbeidsgrupper. Men den som nå tenkes nedsatt, er det tenkt skal jobbe ca. ett år, litt avhengig av hva de sjøl mener de har behov for. Men så må vi jo løpende vurdere dette. Og hvis vi ser at det er behov for å endre lover eller annet underveis, må vi sjølsagt også være åpne for det.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Ved Jæren Distriktspsykiatriske Senter drevet av Norske Kvinners Sanitetsforening har man greid å halvere tvangsbruken. Bruk av belter er nesten opphørt, og tvangsmedisineringen har gått ned. Dette er et lavterskeltilbud til de aller sykeste pasientene. Og når man greier det her, burde det være mulig flere steder i landet. Brukerstyrte plasser betyr at de som er syke, selv kan velge å legge seg inn når de kjenner at de må. Systemet er basert på tillit mellom behandlere og brukere. Det interessante er at dette i utgangspunktet ikke ble igangsatt fordi man hadde til hensikt å redusere tvang, men av kapasitetshensyn. Det var frykt for at det skulle føre til overforbruk og øke kostnadene, men all frykt er blitt gjort til skamme. Dette er en måte å møte den enkelte bruker på som gjør at brukerne ikke føler at de må inn til avhør og gjennom en rekke instanser før de kan få behandling. Det er et desentralisert tilbud hvor brukere og behandlere kjenner hverandre. Det er dette vi trenger andre steder også. Så har ikke Venstre noen tro på at dette lar seg gjøre i alle tilfeller, men ved å fokusere på hva som har fungert ved bl.a. Jæren Distriktspsykiatriske Senter, kan også andre lære noe. Det finnes flere eksempler rundt om i landet. Hva er det som gjør at vi er så redde for folk som ikke oppfører seg «normalt»? Det er fort gjort at noen blir sett på som «de andre» i vårt samfunn, nettopp fordi vi har et veldig homogent samfunn. Men ved å se på noen som «de andre» øker vi risikoen for at overgrep kan finne sted. Menneskerettighetene gjelder for alle, og jeg oppfatter at det er stor enighet her i salen når det gjelder dette med bruk av tvang i psykisk helsevern. Derfor håper jeg og Venstre at det så snart som mulig kan skje endringer til det bedre på dette området rundt omkring i det ganske land.
Jeg vil gå tilbake til Fremskrittspartiets forslag om en rettighetslov. Inge Lønning var innom det et lite øyeblikk. Han mente at en rettighetslov slett ikke ville ha noe for seg, og at den ikke ville sikre noe som helst. Under behandlingen av Innst. O. nr. 79 for 1995-1996 fremmet komiteens flertall, Arbeiderpartiet, Høyre, SV og Kristelig Folkeparti, et forslag til vedtak som lød: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en stortingsmelding om nærmere retningslinjer for praktisering av lov om rettigheter for og begrensning og kontroll med bruk av tvang og makt m.v. overfor enkelte personer med psykisk utviklingshemming, og for hovedinnhold i forskriftene til denne, før loven trer i kraft.» Her var det altså snakk om en rettighetslov. Senterpartiet gikk mye lenger. De var helt på linje med Fremskrittspartiet. De skriver klart at de «mener at en bedre ville ha kunnet forhindre unødig og ulovlig bruk av makt og tvang overfor psykisk utviklingshemmede og andre tilsvarende grupper ved å fremme forslag om en rettighetslov for disse gruppene». En rettighetslov skulle etter Senterpartiets mening «ta utgangspunkt i et samfunnssyn og et menneskesyn der alle er like verdifulle, der mennesker med avvikende adferd gis respekt». De avslutter med at dette «skal være en omsorgsrett og ikke en lovhjemmel for bruk av tvang og makt». Det er altså ikke bare Fremskrittspartiet som har vært inne på det. Men Fremskrittspartiet hadde også en merknad om «forslag til rettighetslov for psykisk utviklingshemmede og andre grupper som trenger spesiell oppmerksomhet fra samfunnets side for å få en best mulig livskvalitet ut fra egne forutsetninger og premisser». Begrunnelsen for at Fremskrittspartiet den gangen avviste forslaget om bruk av makt og tvang overfor personer med psykisk utviklingshemning, var at vår representant mente at ut fra forarbeidet til loven og slik loven ble utformet, kunne man ikke føle seg trygg på at lovforslaget i stor nok grad ivaretok den enkeltes rettigheter, og om loven i sin helhet var i tråd med internasjonale menneskerettslige konvensjoner. Nå - tolv år etterpå - er det kun Fremskrittspartiet som ønsker en rettighetslov for disse gruppene. Det virker som om det er ganske fremmed for de andre partiene. Vi vet at disse gruppene ikke har blitt godt ivaretatt. Vi vet at bruk av makt og tvang har økt. Da burde man kanskje igjen vurdere om man burde gå tilbake til det utgangspunktet man hadde den gangen denne saken ble behandlet. Det har man muligheter til i dag ved å støtte Fremskrittspartiets forslag.
Jeg synes det er meget interessant det som representanten Giltun tar opp her. Allerede for tolv år siden satt det folk i denne sal og diskuterte det samme som vi diskuterer i dag. Da var det mange flere partier som støttet et slikt forslag hvor man gir en rettighetslov for å avskaffe bruk av tvang og makt overfor psykisk syke. Det vi har erfart de siste tolv årene, er en økende bruk av tvang og makt over tid i Norge. Altså øker problemet og omfanget. De samme partier som støttet en slik lov da, går imot en slik lov i dag, til tross for at problemet er økende. Hvordan både Regjeringen og de andre skal fjerne bruk av tvang og makt uten at det kommer en rettighetslov som ivaretar dem som har psykiske lidelser, er en gåte. Jeg er dessverre redd for at dette ikke er siste gang Stortinget debatterer bruk av tvang og makt overfor dem som har psykiske lidelser. Når det kun er fromme ønsker som fremmes, og ikke rettigheter for dem som har et helseproblem, tror jeg vi vil få denne debatten mange ganger i framtiden. Debatt og innblikk i de reelle problemene er, som statsråden sa, viktig. Men det er faktisk viktigere å handle ut fra den kunnskapserfaringen som man sitter inne med. Debatten i dag skiller seg ikke vesentlig ut fra tidligere debatter - for fem år siden, for ti år siden eller for 15 år siden. Ergo: Vi har ikke klart å løse problemene innenfor psykisk helsevern med bruk av makt og tvang overfor psykisk syke. Jeg tror ikke vi kommer til å klare det før de det gjelder, faktisk har fått rettigheter.
Jeg synes faktisk debatten i dag er ganske bra. Jeg synes det er viktig at vi har denne debatten. Vi bør kanskje ha en slik debatt minst en gang i året dersom utviklingen fortsatt går i negativ retning, men den utviklingen må vi som politikere være opptatt av å snu. Jeg er veldig bekymret for den utviklingen vi har. I den senere tid har mange av oss i komiteen vært i kontakt med psykisk syke, med pasientorganisasjoner, med pårørendeorganisasjoner, med Rådet for psykisk helse, og vi får entydige signaler fra alle om at det må gjøres noe nå. Per i dag bør vi snu trenden. Det er for mye tvang. Kristelig Folkeparti støtter representantforslaget fra Venstre, og vi står sammen både om forslag 2, som nå vil bli oversendt Regjeringen, og forslag 3. Bakgrunnen er at vi ønsker en aktiv handlingsplan med ett eneste formål, nemlig å redusere tvangsbruken umiddelbart - verken mer eller mindre. Vi ønsker fullt trykk på det, fordi det haster. Vi har veldig mye pasientkunnskap om hvordan tvang virker. Jeg er mer og mer overbevist om - for å svare litt på utfordringen fra representanten fra Fremskrittspartiet - at lovverket vårt bør endres når det gjelder tvangsbruk. Men da må det gjøres et arbeid i forkant, slik jeg ser det. Det var derfor jeg for to år siden foreslo en gjennomgang av behandlingskriteriene. Det er veldig leit at det har tatt to år før man har kommet skikkelig i gang, selv om jeg forstår på statsråden at det har vært gjort en del arbeid i forkant. Kanskje man har vært usikker på hvordan det skulle gjøres. Det ligger også under det statsråden sier - hvis jeg tolker det riktig - at det er stor uenighet innenfor fagområdet, at man kanskje er redd for å endre lovverket her. Men vi som politikere - og jeg synes alle her i salen gir uttrykk for det - ønsker endringer når det gjelder tvangsbruk, og da må vi gjøre det lovveien, når vi ikke har klart det gjennom den tiltaksplanen vi har i dag. Konklusjonen er at vi må få en fortgang i dette arbeidet, og vi er nødt til å se på en lovendring. Det siste statsråden sa i sitt innlegg - hvis jeg hørte riktig - var at vi ikke kan akseptere at psykisk syke ikke har bolig. Det var et eksempel. Vi kan egentlig ikke akseptere at psykisk syke, langtidssyke, f.eks. ikke får bolig. Da tillater jeg meg å komme med et dypt hjertesukk som ikke akkurat har med tvang å gjøre, men det har med psykisk syke å gjøre. Institusjonen Solbu avvikles i disse dager. I dag har jeg hatt kontakt, og det er flere klienter der som må gå fra andrelinjetjenesten i psykiatrien og rett ut i det private boligmarkedet for å skaffe seg en bolig. De har ikke noe sted å være. Jeg synes det er fryktelig å høre om og se på.
Jeg er enig med representanten Fredriksen på ett punkt, nemlig at Stortinget har debattert dette temaet ofte. Og jeg er ganske sikker på at Stortinget også i fremtiden kommer til å gjøre det. Hvis Fremskrittspartiets forslag er slik ment - man kan tolke ordlyden slik - at man tror at en rettighetslov vil avskaffe tvang, tror jeg nok det i beste fall er naivt. Og på dette punkt er jo også ordlyden i forslaget litt selvmotsigende, fordi man på den ene siden sier at man vil bestille en rettighetslov som innebærer avskaffelse av bruk av tvang og makt, mens man i siste del sier «som sikrer at slike virkemidler kun benyttes som» osv., dvs. den avskaffer det ikke allikevel. Det er en ikke ubetydelig spenning mellom de to delene av forslaget. Jeg må også få presisere at det er en misforståelse hvis man her legger til grunn at de pasientgruppene som dette dreier seg om, ikke har rettigheter i dag, og at man derfor må lage en lov som definerer rettigheter. Selvfølgelig gjelder pasientrettighetsloven fullt ut, selvfølgelig gjelder menneskerettighetsbestemmelsene som er innskrevet i norsk grunnlov, også fullt ut. Den viktigste grunnen til at jeg ikke kan stemme for forslaget, er at jeg synes det er grunnleggende uklart hva forslaget går ut på.
Selvfølgelig kan man bruke sin rett til ikke å forstå et helt klart og konsist forslag. Vi vet i dag at menneskerettighetene blir brutt. Vi vet i dag at pasientrettighetene blir brutt. Og vi vet at en rettighetslov langt på vei vil sikre dem som har psykiske helseproblemer, i langt større grad enn i dag. Nå har man sittet i ulike regjeringer siden tidlig på 1990-tallet der den ene regjeringen etter den andre har feilet. Da blir det meningsløst at man bruker den type retorikk at der man selv ikke har lyktes, skal heller ikke andre lykkes.
Jeg skal ikke begi meg inn på å tolke Fremskrittspartiets forslag om en rettighetslov, men det slo meg at på høringen var det en del brukerorganisasjoner som tok til orde for å avskaffe særlovgivningen og å bruke pasientrettighetsloven som fundament for alle - selv om den gjelder for alle. Hvis jeg forstod det riktig, ville man ta bort særlovgivningen innenfor psykiatrien og sammenfatte det man trengte av lovverk, i pasientrettighetsloven. Det er mulig at det er det også Fremskrittspartiet ønsker. Det vet ikke jeg. Men mitt poeng for ikke å kunne gå med på Fremskrittspartiets forslag akkurat i dag, er at jeg tror dette krever en utredning. Slik sett er jeg veldig glad for det utvalget som nå skal komme i gang, med brukermedvirkning. Som statsråden i dag bekrefter, vil de også få anledning til å vurdere og se nærmere på dagens lovverk når det gjelder både behandlingskriterier og tvangsbruk. Det synes jeg er positivt. Jeg velger å ta denne debatten vi har hatt, som et positivt signal fra faktisk alle partier om at vi nå ønsker å gå sammen om å gjøre noe. Men etter min mening er vi nødt til å utrede det, hvis det skal være seriøst.
Inge Lønning har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Representanten Fredriksen sa at dagens rettighetslover brytes, derfor vil han ha en ny rettighetslov - i tillegg til dem som altså brytes. Men da må man i hvert fall kunne gi anvisning på hvorledes en slik lov skulle se ut, i og med at de eksisterende rettighetslovene ikke lykkes i å regulere atferden på området. Og jeg må jo si at hvis jeg hadde vært i statsrådens sted, ville jeg ha vært grunnleggende i tvil om hva bestillingen egentlig går ut på, når Stortinget ber Regjeringen starte arbeidet med en rettighetslov som innebærer avskaffelse av bruk av tvang og makt osv., og så ender opp med til sist å si at det allikevel skal være åpning for bruk av tvang og makt. Jeg vil nødig sette statsråden i en slik forlegenhet.
Vigdis Giltun har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg vil bare si at jeg synes Laila Dåvøys tilnærming til at man kanskje bør vurdere en endring av loven og kanskje også se på en rettighetslov, var veldig positiv. Det er jo det vi tok med i merknadene. Vi mener at i handlingsplanen bør man også vurdere dette. Når det gjelder Inge Lønnings bekymring for ordlyden, må jeg si jeg er noe forundret over at man ikke kunne foreslå en annen ordlyd i komiteen. Man sitter i det ene komitemøtet etter det andre, og har full mulighet til å enes om gode forslag. Hvis det var akkurat ordlyden det kom an på, var det rikelige muligheter til å komme med endringer der, og jeg er sikker på at Fremskrittspartiet ville ha gått med på det. Det kan godt hende at det burde vært formulert på en annen måte. Kanskje ber vi andre partier hjelpe oss med det til neste gang, så vi kan enes om et godt forslag til beste for disse pasientene som det er snakk om.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 3945]]
Etter ønske fra arbeids- og sosialkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt.
I årets trygdeoppgjør gjør Regjeringen framlegg om at grunnbeløpet i folketrygden økes med 3 444 kr, slik at det nye grunnbeløpet blir på 70 256 kr fra 1. mai i år. Det tilsvarer at det gjennomsnittlige grunnbeløpet økes med 5,5 pst. fra 2007 til 2008. I tillegg foreslås det at minstepensjonen til enslige minstepensjonister skal økes med 16 476 kr - økningen tilsvarer to ganger folketrygdens grunnbeløp - og at dette skal skje gjennom en opptrappingsplan over tre trygdeoppgjør. Økningen av minstepensjonen til enslige minstepensjonister finansieres ved at man benytter etterslepet knyttet til alders-, uføre- og etterlattepensjon fra fjorårets trygdeoppgjør. I tillegg blir det også fremmet forslag om å øke tilleggspensjonen til unge uføre fra 3,30 til 3,50 pensjonspoeng. Organisasjonenes opprinnelige krav til staten var at tilleggspensjonen burde økes fra 3,30 til 4,0 pensjonspoeng. Regjeringens framlegg til trygdeoppgjøret for 2008 er et resultat av drøftingene mellom Regjeringen og organisasjonene, som kom til enighet den 28. mai. Med det fremmer jeg komiteens tilråding, som støttes av alle unntatt Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet er ikke spesielt imponert over årets trygdeoppgjør. Regjeringen forsøker her å innbille landets pensjonister at årets oppgjør er et historisk oppgjør - ja nærmest det beste oppgjøret noensinne. I realiteten er årets oppgjør kun et gedigent lureoppgjør, etter vårt skjønn. Etterslepet fra fjorårets trygdeoppgjør og fram til i år er på 0,65 pst. I stedet for å øke G ytterligere tar man inn disse pengene og bruker dem til å dele ut kun til enslige minstepensjonister. Regjeringen rapper deler av pensjonen fra et klart flertall av landets pensjonister, for så å gi det til bare én gruppe. I 2003 vedtok Stortinget retningslinjene for trygdeoppgjøret, der det bl.a. heter at siktemålet for Regjeringen skal være å gi pensjonister med folketrygdpensjon en inntektsutvikling minst på linje med utviklingen for yrkesaktive. I spørretimen 21. mai, på spørsmål fra Fremskrittspartiet, sier statsråd Bjarne Håkon Hanssen: «Regjeringen tar sikte på å gjennomføre trygdeoppgjøret helt i tråd med de retningslinjene Stortinget har vedtatt. De retningslinjene er jo veldig klare, i den forstand at man både skal se på om det er noe etterslep fra i fjor - og det er det i år, og det skal etterbetales - og så skal en i tillegg gi kompensasjon for forventet lønnsutvikling i år.» Videre uttaler statsråden, i samme spørretime: «I forrige stortingsperiode, som nestleder i sosialkomiteen, hadde jeg et nært samarbeid med bl.a. Fremskrittspartiet og daværende komiteleder John Alvheim, og vi var i en veldig aktiv posisjon med hensyn til å lage de retningslinjene som vi nå gjennomfører trygdeoppgjørene etter. De er veldig presise, tydelige og klare på at vi ikke skal underregulere G i forhold til lønnsutviklingen, og vi følger de retningslinjene nå.» Med respekt å melde, det ble ikke noen ettergivelse og oppregulering av G i forhold til etterslepet. Det tas inn. Jeg lurer på hva som har skjedd fra den 21. mai til den 28. mai som gjør at Regjeringen har snudd fullstendig på hælen. Hva er det som gjør at det plutselig ble riktig å ta inn dette fra flertallet av pensjonistene, i stedet for å gi det, og følge retningslinjene? Fremskrittspartiet mener at dette er et klart brudd på Stortingets vedtatte retningslinjer. I tillegg registrerer vi at når det gjelder å øke minstepensjonen til 2 G, er Fremskrittspartiet selvfølgelig glad for at man øker minstepensjonen. Fremskrittspartiet har kjempet i flere år og fremmet forslag om at minstepensjonen bør økes til 2 G. Vi registrerer også at statsråden 14. juni i fjor uttalte da vi foreslo å øke minstepensjonen til 2 G, at det var rene julenisseforslaget. Året etterpå er det akseptabel politikk, fornuftig politikk. Men fortsatt driver han med forskjellsbehandling av minstepensjonister. Forskjellen mellom en minstepensjonist som er gift med en som har lite alderspensjon, kontra to minstepensjonister som er gift, vil nå øke. Forskjellen mellom to minstepensjonister som er gift, kontra en alderspensjonist som er gift med en minstepensjonist med lite alderspensjon, vil øke med 10 000 kr mer etter 1. mai i år. De vil faktisk komme dårligere ut enn om de var to minstepensjonister. Det ordner den regjeringen som faktisk sier at det skal lønne seg å arbeide. Fremskrittspartiet vil derfor at man skal øke minstepensjonen til alle minstepensjonister opp til 2 G. Vi foreslår også i årets trygdeoppgjør å redusere avkortingen for gifte og samboende pensjonister. Vi foreslår også å øke tilleggspensjonen til unge uføre fra 3,30 til 4,30 pensjonspoeng, som var det opprinnelige kravet fra organisasjonene i fjor. Med det tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag. Jeg ser tiden går fra meg, så det blir sikkert behov for å ta et nytt innlegg.
Representanten Robert Eriksson har tatt opp de forslag han refererte til.
Jeg synes det var uvanlig sterkt skyts fra forrige taler, til og med til Fremskrittspartiet å være, når det gjelder trygdeoppgjøret, for i dag vedtar Stortinget tidenes beste trygdeoppgjør. Det er mulig at det må kraftig skyts til for å klare å kamuflere det. Saksordføreren var selv inne på at gjennomsnittlig grunnbeløp økes med 5,5 pst., at nytt grunnbeløp utgjør 70 256 kr, og at det bidrar til å gi pensjonistene en betydelig realinntektsvekst. Minstepensjonen til enslige økes med 16 500 kr. Det er en økning på hele 13,75 pst. Og som saksordføreren også var inne på: Minstepensjonene skal trappes videre opp, til to ganger grunnbeløpet fra 1. mai 2010. Det er et historisk løft for enslige minstepensjonister, og ektepar der begge er minstepensjonister, får også full nytte av opptrappingen av særtillegget. Vi trapper også opp tilleggspensjonen til unge uføre, med en økning på 14 112 kr. Det er et historisk løft også for dem. Det er mange unge uføre som sliter med dårlig økonomi. Det er mennesker som ikke har fått muligheten til å kunne sikre seg en anstendig inntekt gjennom arbeid, og derfor er det også viktig for denne gruppen å ha en trygd som det er mulig å leve av. Med garantert tilleggspensjon får unge uføre nå økt sin pensjon fra dagens nivå på 159 420 kr til 173 532 kr. Og så vil jeg samtidig minne om vi nettopp har vedtatt en diskriminerings- og tilgjengelighetslov, og at vi gjennomfører endringer i arbeidsmarkedstiltakene, fordi mange unge uføre i dag mangler alternativer til ung ufør-pensjon. Vi vet at svært mange gjerne vil både utdanne seg og etablere seg i yrkeslivet sammen med sine jevnaldrende venner, men i praksis blir mange av disse ungdommene utestengt på grunn av menneskeskapte barrierer. Ung ufør-pensjon er nestbeste løsning for noen, og de skal ha et reelt alternativ til pensjon. Ung ufør-pensjon er helt nødvendig for andre. De skal ha en anstendig pensjon. Den ekstraordinære økningen i minstepensjonen i 2008 finansieres altså ved å benytte etterslepet fra fjorårets trygdeoppgjør. I stedet for å bruke det etterslepet til en ytterligere økning av grunnbeløpet, ble Regjeringen og pensjonistorganisasjonene enige om å gi enslige minstepensjonister et historisk inntektsløft. Det er sosial omfordeling på sitt beste. De som har minst fra før, får mest. Pensjonistenes organisasjoner fortjener sin del av æren for at årets trygdeoppgjør har fått en slik klar lavinntektsprofil. Årets løft for minstepensjonistene skjer etter avtale med pensjonistenes og de funksjonshemmedes organisasjoner. Det er ikke noe «lureoppgjør». Dette er en avtale med dem det gjelder. Soria Morias løfter om en mer aktiv fordelingspolitikk følges opp, også på dette området. Men det er viktig å merke seg at det handler ikke bare om minstepensjonister. Alle pensjonister får i år et godt oppgjør, med en vekst på 5,5 pst. i snitt fra 2007 til 2008, noe som gir en god reell inntektsvekst. Noen, deriblant Fremskrittspartiet, har forsøkt å framstille dette annerledes. Det ble brukt ord som «lureoppgjør», men jeg gjentar: Dette er ikke noe lureri. Dette har organisasjonene selv gått med på, og representanter fra pensjonistenes egne organisasjoner var til og med ute da avtalen var i boks, og sa at dette er 17. mai. Så var det etterslepet fra fjoråret: Hva ville det betydd hvis en hadde fordelt dette jevnt utover ved å bruke det til en økning i grunnbeløpet? Det hadde betydd 678 kr i året. Men ved å omfordele det til minstepensjonistene kom det mer ut av disse pengene. I hele perioden, fra den rød-grønne regjeringen overtok, har veksten i pensjonene vært på nesten 16 pst. I tillegg kommer at både den videre opptrappingen til 2 G de neste to årene og den kraftige økningen av pensjonene til unge uføre ved årets trygdeoppgjør skal dekkes over statsbudsjettet og ikke innenfor midlene som følger av trygdeoppgjørene. Statens totale bidrag i 2011 vil dermed være på 656 mill. kr. Det gode trygdeoppgjøret er et resultat av at vi har en regjering som prioriterer gode pensjoner framfor skattelettelser og ser helheten i politikken. Og det var nettopp helheten som gjorde at vi også greide å komme fram til en opptrappingsplan for minstepensjonene opp til 2 G. Den solide inntektsøkningen for minstepensjonister og unge uføre er også et viktig bidrag til å bekjempe fattigdom i Norge og er altså en del av helheten. Så vil jeg bare gjøre oppmerksom på at Fremskrittspartiet i sine merknader har gjort seg skyldig i en liten misforståelse når de sier at det bare er enslige minstepensjonister som får et løft. Det vil også bli et løft for minstepensjonistektepar. Det kan vi eventuelt komme tilbake til senere.
Det fremgår av innstillingen at Høyre støtter det fremforhandlede trygdeoppgjøret og står sammen med flertallet og anbefaler at dette vedtas. Fra Høyres side ligger det dels noe prinsipielt i det med tanke på arbeidsdelingen mellom storting og regjering. Når Stortinget fremforhandler et trygdeoppgjør og kommer til enighet med partene, synes vi det er ryddig at det også vedtas i Stortinget. Det betyr ikke at det ikke er enkelte ting ved dette trygdeoppgjøret som vi gjerne skulle ha sett annerledes. Jeg skal bruke litt tid på å forklare noen av de elementene. Nå er det jo betydelig forskjell i virkelighetsoppfatningen hos de to talerne vi har hørt så langt, hvor saksordfører mener at dette er et «lureoppgjør», og hvor representanten Christoffersen mener at det er «tidenes beste» og et helt «historisk» oppgjør. Jeg tror nok begge deler blir feil. La meg ta det første først, «lureoppgjør». Det blir litt for lettvint, synes jeg, at Fremskrittspartiet legger seg på den linjen, for hvis vi ser på hvem som forsøker å lure hvem, har jeg jo studert Fremskrittspartiets forslag, og det fremgår av saken at Fremskrittspartiets tilleggsforslag - det de foreslår utover det man har kommet til enighet om - summerer seg opp til 4-5 milliarder kr, i tillegg til de merkostnadene som ligger i dette oppgjøret. Da var jeg litt nysgjerrig på om Fremskrittspartiet i sitt alternative reviderte nasjonalbudsjett faktisk foreslo disse pengene. Det gjorde de altså ikke. Jeg har ikke vært i stand til å finne at det er avsatt en eneste krone fra Fremskrittspartiets side i deres alternative reviderte nasjonalbudsjett. I forslaget til alternativt statsbudsjett i desember hadde riktignok Fremskrittspartiet avsatt 2 milliarder kr, men det er helårsvirkningen og dekker altså en brøkdel av det de her foreslår. Så jeg synes nok det hører med - og landets pensjonister bør få med seg - at det er et begrep som noen har brukt i den senere tid, nemlig at det er lett å strø om seg med tv-milliarder når man sitter i debatter i tv. Men det er tydeligvis også litt for lettvint å strø om seg med fantasimilliarder når man deltar i debatter her i Stortinget. I tillegg må det jo være en åpenbar feil i forslaget fra Fremskrittspartiet i innstillingen, på sidene 7 og 8. Jeg henleder representantenes oppmerksomhet på innstillingen, side 8, helt nederst, der Fremskrittspartiets forslag står: «Særtillegg, overslagsløyving, blir auka med[[…]] Det er altså nesten 2 milliarder kr for lite, for i linjen under står det at særtillegget skal økes «frå kr 4 620 000 000 til kr 6 754 000 000», og da kommer man ikke langt med å foreslå 283 000 000 kr. Det er nesten 2 milliarder for lite bare der. Så til påstanden om at dette er et «historisk» oppgjør. Vel, det er mulig at representanten Christoffersen fulgte litt dårlig med i Arbeiderpartiets enhetsskole da man var innom temaet prosentregning. Hvis man ser på den tabellen som departementet har lagt frem, den står på side 2 i innstillingen, kan man lett regne seg frem til at enslige minstepensjonister fra 1. mai 1998 fikk en økning på 17,3 pst., og at ektepar fra samme tidspunkt fikk en økning på 19,2 pst. Det er altså et høyere prosentvis tillegg enn det man nå påberoper seg. Jeg bare nevner dette for å sette det litt på plass. Det er kanskje litt vel fristende, men også litt for lettvint, å ta munnen litt for full. Min, eller Høyres, hovedbekymring i denne saken og når det gjelder det fremforhandlede oppgjøret, er - som det også fremgår av departementets svar på Fremskrittspartiets spørsmål - at antall minstepensjonister øker betydelig med dette oppgjøret, hele 44 000 i 2008, og til sammen nesten 60 000 i løpet av de kommende to år. Det betyr at man svekker arbeidsincentivet. Man vil også, hvis denne utviklingen skal fortsette i senere år, undergrave legitimiteten til folketrygden, fordi de med lave tilleggspensjoner opplever at de i realiteten blir nullet ut, og at de i stedet blir minstepensjonister.
SV er utrolig glad for årets trygdeoppgjør, og vi ønsker å gratulere pensjonistorganisasjonene og de funksjonshemmedes organisasjoner. De har gått foran, og de har vist veg i fordelingspolitikken. Takket være deres vilje til omfordeling og Regjeringens vilje til å legge friske penger i potten har vi fått et løft for dem med de laveste pensjonene som vi ikke har sett maken til på svært mange år. Årsvirkningen av det Regjeringen bidrar med, er - når det gjelder ytelsene i 2010 - på over 650 mill. kr. I tillegg til det er det spesielle skatteregler knyttet til minstepensjonistene, som gjør at det vil bli et ganske stort proveny på den sida også. Så dette er et skikkelig løft. Det løftet har gått til dem som har minst. Unge uføre og minstepensjonister er vinnere i årets trygdeoppgjør, og det var så utrolig viktig, for det var de som trengte pengene mest. Lønninger og inntekter for flertallet har jo økt veldig mye de siste årene, og pensjonistene har fått sin prosentvise økning. Men det er nå en gang slik at prosenter av små beløp, er et lite antall kroner, og prosenter av store beløp er mange kroner. Slik sett trenger de aller laveste pensjonene nå et kroneløft, og det har de fått. Tilleggspensjon for unge uføre har stått uendret i 17 år uten at pensjonspoengene har blitt løftet. Det blir de nå, og det betyr at 45 000 unge uføre får økt pensjonen sin med 14 112 kr, og det er SV, og jeg, veldig glad for. Minstepensjonen økes og skal trappes opp til 2 G - meget viktig - og det er meget viktig at dette ikke gjelder bare de enslige, det gjelder gifte som har minstepensjon, og i tillegg gjelder det noen minstepensjonister som har ektefelle med tilleggspensjon. De kan også få høyere pensjon, fordi ektepar samlet sett er sikret to ganger ordinær sats. Opptrappingen til 2 G er meget viktig, og der har Regjeringen lovet tilleggsbevilgninger for å gjennomføre det. Jeg mener at dette er en milepæl for pensjonistorganisasjonene, og at det er en milepæl for SV. Men det er grunn for pensjonistene til å merke seg at det - ut fra innstillingen i hvert fall - ikke er helt tydelig om Høyre og Kristelig Folkeparti støtter denne forpliktende opptrappingen til 2 G, fordi de ikke er med på merknader i innstillingen som forplikter dem framover, ved å si at dette går vi for. Å heve de laveste ytelsene i folketrygden er et av de viktigste tiltakene som må til i kampen mot fattigdom. Undersøkelser og statistikk fra SSB viser bl.a. at aleneboende minstepensjonister sliter mest økonomisk. Unge uføre har gjennom livet mindre muligheter enn andre til å skaffe seg de helt nødvendige goder, som bolig og vanlig forbruk. Så dette er et viktig grep, som reduserer fattigdom. Med dette oppgjøret løfter vi to av de gruppene som sjøl har minst mulighet til å bedre levekårene sine med egne inntekter. Når overhenget nå for de andre ytelsene i folketrygden - altså ikke for alders-, uføre- og etterlattepensjon, som vi nå har gitt til minstepensjonistene - skal deles ut, blir det viktig at Regjeringen følger de klare føringene i protokollen om å øke minsteytelsene, slik at 2 G blir et gulv i den nye folketrygden. Jeg oppfatter at en del av kritikken mot forslaget, spesielt når den kommer fra Fremskrittspartiet, er ganske hul. Representanten Martin Engeset har vært inne på det. En del av kritikken går på at mange blir minstepensjonister. Ja, det er i hvert fall veldig rart at den kritikken kommer fra det partiet som har programfestet at alle skal være minstepensjonister, og som vil beholde det gamle pensjonssystemet som nettopp gjør at mange er minstepensjonister sjøl om de har betalt inn til folketrygden. Slik er det i dag også. Det er mange som har betalt inn til folketrygden i mange år, og som ender opp som minstepensjonister uten dette løftet i dag. Slik er det systemet, og derfor har flertallet bl.a. gått inn for å endre pensjonssystemet, slik at det skal bli opptjening fra første krone. Det er et av de viktige grepene i det nye pensjonssystemet, slik at vi skal unngå at det virker på den måten. Det ser ut til at Fremskrittspartiet synes at det er en grei måte å ha det på. Jeg tror også at det er viktig for pensjonistene å merke seg at den dagen pensjonistene virkelig kan få kroner, stemmer ikke Fremskrittspartiet for.
Det store grepet i årets trygdeoppgjør er å benytte etterslepet fra fjorårets oppgjør til å oppjustere særtillegget, i stedet for å øke grunnbeløpet tilsvarende, slik en etter Stortingets retningslinjer vel legger til grunn skal skje. I tillegg har Regjeringen lagt inn en klar forpliktelse om en videre opptrapping av særtillegget i 2010, slik at minstepensjonen da blir på 2 G, noe som har vært et krav fra pensjonistorganisasjonene i lengre tid. Som Regjeringen for så vidt selv klart skriver, er dette en økning som først og fremst kommer folketrygdens minstepensjonister utenfor offentlig sektor til gode. De som har fullt opptjent offentlig tjenestepensjon, vil uansett få samordnet bort økningen i særtillegget og få en generell økning i pensjonen som følge av selve økningen i grunnbeløpet på 5,5 prosentpoeng. Høyere utbetaling fra folketrygden - utover 5,5 prosentpoeng - motsvares for denne gruppen av økt samordningsfradrag, og det blir derfor også mindre utgifter for Statens Pensjonskasse og de andre tjenestepensjonsordningene i offentlig sektor. Men dette er en nødvendig konsekvens av samordningsregelverket som nesten må være slik, gitt bruttoprinsippet og de ellers gode offentlige tjenestepensjonsordningene. Jeg er også enig med Regjeringen i at det tross alt må være et mindre problem at økningen i særtillegget isolert sett fører til at det blir flere minstepensjonister fordi særtillegget overstiger mindre tilleggspensjoner. Uansett løftes de pensjonistene med lavest inntekt med mer enn den alminnelige økningen i grunnbeløpet, og med mer enn lønns- og prisstigningen. For dem i denne salen som var til stede også i 1997, er det jo interessant å merke seg forskjellen i retorikken fra Arbeiderpartiet fra den gang og til nå om samme type forslag. Den gang ble også særtillegget økt, men da av en annen regjering, nemlig sentrumsregjeringen. Den gang mente Arbeiderpartiet at en økning i særtillegget var «lite målrettet». I dag, når det er egen regjering som gjør det, er løftet «historisk». Fra Kristelig Folkepartis side skal konklusjonen være den samme, uavhengig av hvem som sitter i regjering: Vi støtter forslaget. Så har sikkert enkelte strateger i regjeringskontorene funnet ut at det var et scoop å legge inn del to av økningen i særtillegget i 2010. Det er, for dem som ikke måtte være klar over det, etter neste stortingsvalg. Det er jo, for ikke å ta for sterkt i, en betydelig sannsynlighet for at det ikke er dagens trepartiregjering som da vil måtte være ansvarlig for å oppfylle løftene. Igjen, for å svare for Kristelig Folkeparti, spesielt siden representanten Andersen spurte om det: Enten Kristelig Folkeparti er i opposisjon eller i posisjon skal vi selvsagt ta ansvar for å gjennomføre avtaler inngått av staten og vedtatt av Stortinget. Det gjelder i 2008, og det vil gjelde i 2010. Man kan stille spørsmål om avtalen som er inngått, egentlig er i tråd med de retningslinjer for regulering av grunnbeløpet som Stortinget har vedtatt. Meningen med de retningslinjene var vel nettopp å sikre at grunnbeløpet over tid ikke skulle underreguleres i forhold til den alminnelige lønnsutviklingen i samfunnet. Det er jo det som skjer, når etterslepet fra i fjor ikke tas inn, men det kommer klart fram at dette ikke er et grep for å spare penger på statsbudsjettet. Det skjer en omfordeling av proveny innenfor trygdeoppgjøret, ikke mellom trygdeoppgjøret og andre formål. Det skjer med tilslutning av organisasjonene som har forhandlet med staten. Da mener vi at intensjonene med retningslinjene fullt ut er ivaretatt, og derfor kan vi gi vår tilslutning til årets trygdeoppgjør.
Årets trygdeoppgjør er gjort med de riktige grepene. Vi bekjemper fattigdom med en fordelingsprofil som ligger i oppgjøret. Regjeringen og de andre partene i trygdeoppgjøret skal ha takk for at de har gitt oss denne muligheten til å gi et håndslag til de mange som sliter mest med å få kronene til å strekke til i hverdagen. Pensjonistorganisasjonene har bidratt ved at overhenget fra fjorårets inntektsoppgjør går inn i en opptrapping av inntektene til enslige minstepensjonister. Staten bidrar utover inntektsoppgjørsrammen som skal ligge til grunn for trygdeoppgjørene, gjennom opptrappingsplanen som bringer enslige minstepensjonister opp på en inntekt på 2 G, og som også gir et eget tillegg utover dette til unge uføre. Min kompliment til godt politisk håndverk! Det er bred tilslutning i innstillingen fra arbeids- og sosialkomiteen til trygdeoppgjøret, men Fremskrittspartiet velger som vanlig å stille seg utenfor. Både ut fra tidligere debatter og i dagens innstilling registrerer jeg at partiet ikke stiller seg bak vår politikk for et løft for de aller svakeste. De går langt utover Stortingets rammer for trygdeoppgjøret, samtidig som de milliardene de tilleggsbevilger, ikke er målrettet i forhold til å nå fram til de pensjonistgruppene som er aller dårligst stilt. Det er et veldokumentert faktum at det er enslige minstepensjonister som har det tøffest, og svært mange av dem kommer under fattigdomsgrensen. I Senterpartiet har vi også før bidratt til et løft for de vanskeligst stilte minstepensjonistene. Representanten Engeset var høflig og hyggelig nok til å minne om det som skjedde i 1998 under daværende statsråd Magnhild Meltveit Kleppas ledelse av Sosialdepartementet. Vi er glad for å kunne være med på å gjenta dette i år. Det er blitt et godt trygdeoppgjør for dem som sliter tyngst.
Trygdeoppgjøret har stor betydning for nesten en fjerdedel av landets innbyggere, og er dermed blant de viktigste forhandlingene om inntekter som gjennomføres i år. Regjeringen har i drøftinger med organisasjonene blitt enige om å øke grunnbeløpet med 3 444 kr til 70 256 kr fra 1. mai, som det tidligere i dag er blitt gjort rede for fra denne talerstolen. Venstre har gjennom hele perioden etterlyst å gi mer til dem som trenger det mest, og derfor mener Venstre at årets trygdeoppgjør er et viktig skritt i riktig retning for en av de gruppene som i dag har minst, nemlig minstepensjonistene. Pensjonen er deres eneste inntekt, og mulighetene til annen inntekt er svært begrenset. Blant enslige minstepensjonister, spesielt blant kvinner, skjuler det seg mye fattigdom. Det er ingen tvil om at løftet er betydelig for disse. Men Venstre er litt kritisk til at det virkelige fattigdomsgrepet, nemlig en heving av sosialhjelpssatsene, selv om det ikke berører dette, har man ikke gått inn på. Det er pekt på at alt ikke nødvendigvis er helt i havn. Men Venstre er fornøyd med en opptrapping av minstepensjonen til to ganger grunnbeløpet. Uavhengig av det har Venstre den tradisjonen at vi stemmer for framforhandlede avtaler, som også representanten Engeset var innom.
I årets trygdeoppgjør ble Regjeringa som kjent enig med partene om å foreta tre viktige grep: Pensjonistene med de laveste pensjonene får et historisk løft. Gjennom denne grunnbeløpsendringa sikrer vi alle pensjonistene en god inntektsutvikling. Vi sørger for at den gruppa som aldri har kommet seg ut i arbeid på grunn av funksjonshemning, og som sjelden har hatt muligheten til å livnære seg av arbeid, også får et ekstra løft, slik flere talere har vært inne på. Alle bør være fornøyd med dette oppgjøret. Årets trygdeoppgjør er et stort løft for minstepensjonistene og unge uføre. Den samlede pakka som staten, pensjonistene og de funksjonshemmedes organisasjoner har blitt enige om, har en svært god sosial profil, som det er grunn til å være stolt over. Trygdeoppgjøret er rød-grønn fordelingspolitikk i praksis. I stortingsproposisjonen om trygdeoppgjøret foreslår vi som kjent å øke grunnbeløpet fra 66 812 kr til 70 356 kr fra 1. mai i år, noe som gir en årlig vekst på 5,5 pst. Dette gir pensjonistene og alle andre med G-regulerte ytelser en god reallønnsvekst. Gjennom trygdedrøftingene ble en også enige om å bruke deler av den økonomiske rammen som følger av Stortingets retningslinjer for trygdeoppgjøret, til å heve minstepensjonen. Etterslepet knyttet til alders-, uføre- og etterlattepensjoner fra trygdeoppgjøret i fjor, er benyttet til å øke særtillegget, mens den forventede lønnsveksten for lønnstakerne fra 2007 til 2008 er benyttet til å øke grunnbeløpet. Det innebærer som kjent at minstepensjonen til enslige øker med 16 476 kr, en økning på 13,75 pst. Og ektepar der begge er minstepensjonister, får en økning i samlet pensjon med 31 896 kr. I alt får omtrent to tredjedeler av minstepensjonistene full nytte av særtilleggsøkningen. I tillegg vil en minstepensjonist som har ektefelle med tilleggspensjon, kunne få høyere pensjon fordi ekteparet samlet sett er sikret to ganger ordinær sats for særtillegget. Økningen i minstepensjonen vil gi en enslig minstepensjonist 1 373 kr mer i måneden å rutte med. Dette er mye penger for hvert enkelt menneske som dette gjelder. Vi vet at disse pengene vil komme godt med, for det er nettopp blant denne gruppa pensjonister at man finner dem som først og fremst sliter økonomisk. En har derfor blitt enige om å heve den ordinære satsen på særtillegget, for på den måten å målrette den økningen av pensjonene nettopp til dem som trenger det mest. Også personer som har en pensjon så vidt over det gamle minstepensjonistnivået, vil nyte godt av dette. I tillegg vil Regjeringa, slik det også er sagt fra talerstolen, foreslå for Stortinget en videre opptrapping av minstepensjonen de neste årene, slik at den i 2010 vil utgjøre to ganger grunnbeløpet. Dette nivået har lenge vært et krav fra pensjonistenes organisasjoner, og nå har vi greid det. Personer som har blitt uføre i ung alder, er en sammensatt gruppe mennesker. Men de har det til felles at de ikke har tjent opp særlige pensjonsrettigheter, enten fordi de er født uføre eller fordi de har blitt uføre i så ung alder at de ikke har kommet seg ut i arbeidslivet. I likhet med de fleste av oss går også disse gjennom en etableringsfase med de kostnader det innebærer. Disse personene får i dag en garantert tilleggspensjon, en ordning som for dem er svært viktig, fordi den forhindrer at personer som blir uføre i ung alder, må leve på minstepensjon hele livet. Partene i trygdeoppgjøret er enige om å forbedre ordninga med garantert tilleggspensjon til enslige unge uføre, og pensjonen til denne gruppa øker med 14 112 kr. Regjeringa er glad for at vi har blitt enige med organisasjonene om å gi denne gruppa et sårt tiltrengt løft. Pensjonistene har som gruppe i dette oppgjøret fått økt sine ytelser i tråd med lønnsveksten for arbeidstakerne. I stedet for en lik prosentvis økning for alle ble partene som kjent i år enige om lavtlønnsprofil, der de med de laveste pensjonene får et ekstra løft. Derfor er årets trygdeoppgjør et spleiselag mellom pensjonistene og staten, og det er veldig hyggelig at det er full enighet mellom partene om dette resultatet. Regjeringa vil også berømme organisasjonene for det gode og konstruktive samarbeidet, som var en forutsetning for å komme fram til dette historiske resultatet.
Det blir replikkordskifte.
La meg på nytt sitere hva stastråd Bjarne Håkon Hanssen sa i Stortinget den 21. mai: «Regjeringen tar sikte på å gjennomføre trygdeoppgjøret helt i tråd med de retningslinjene som Stortinget har vedtatt. De retningslinjene er jo veldig klare, i den forstand at man både skal se på om det er noe etterslep fra i fjor - og det er det i år, og det skal etterbetales - så skal en i tillegg gi kompensasjon for forventet lønnsutvikling i år.» Det sier altså statsråden i spørretimen den 21. mai. Onsdag 28. mai blir det enighet om trygdeoppgjøret. En og en halv uke etterpå legger Regjeringen fram stortingsproposisjonen i Stortinget. Hva er det som har gjort at Regjeringen så til de grader har snudd 380 grader, altså at de ikke gjennomfører å tilbakebetale det etterslepet? Hva er det som har endret seg så til de grader på én uke, og som gjør at man bryter retningslinjene i trygdeoppgjøret?
Når det har blitt et av historiens aller beste trygdeoppgjør, hvor det er full enighet mellom partene, hvor organisasjonene har fått gjennomslag for svært mange av sine krav, hvor en får til et opplegg som gjør at noen av dem som trenger det aller mest, enten det er enslige minstepensjonister, eller unge uføre som enten er født uføre eller har blitt det underveis, synes jeg det er interessant at Fremskrittspartiet bruker en sånn anledning, i en slik historisk situasjon, til heller å kritisere enn å være glad for at en gir et håndslag nettopp til dem som trenger det. Det er, slik som representanten Christoffersen sa, at når det gjelder etterslepet fra i fjor, har en gjennom disse forhandlinger vært enige om å omfordele til fordel for minstepensjonistene, de som trenger det aller mest. På den måten får man en meget god sosial profil, og man får også mye mer målrettet bruk av disse pengene.
Nå er riktignok statsråden «stand in» for statsråd Bjarne Håkon Hanssen, som er sykmeldt, men jeg hadde allikevel forventet at statsråden i sitt innlegg hadde vært innom det temaet som departementet selv skriver ganske tydelig om i sitt brev av 12. juni til komiteen, hvor det står følgende: «Regjeringens forslag til nytt grunnbeløp fra 1. mai 2008 og de foreslåtte særtilleggsøkninger er anslått å gi 44 435 flere minstepensjonister i 2008, og ytterligere 7 620 i 2009 og 7 575 i 2010.» Summen av dette blir altså nesten 60 000 nye minstepensjonister. Det betyr at veldig mange, spesielt kvinner med små tilleggspensjoner, blir minstepensjonister i dette oppgjøret. Er statsråden bekymret for dette?
Jeg er opptatt av at det som er framforhandlet, og som det er full enighet om mellom alle parter, er et håndslag til noen av dem som trenger det mest. Som representanten Karin Andersen sa fra denne talerstolen: Når det gjelder det som kommer i kroner og øre, ikke minst for unge uføre, er det historisk, og det er helt nødvendig. Det samme er tilfellet når det gjelder enslige minstepensjonister, som virkelig i tida framover vil merke de pengene som her er framforhandlet. Det er også bakgrunnen for at Regjeringa valgte å gå inn i disse forhandlingene med å forsøke å omfordele til fordel for minstepensjonistene. Hele poenget med dette oppgjøret er at det er svært mange av dem som trenger det aller mest, som vil tjene på det. Det er en bevisst politikk fra denne regjeringa.
Den første Bondevik-regjeringen sørget i 1997 for at særtillegget ble økt. Minstepensjonistene jublet, men representanter fra Arbeiderpartiet sa den gangen at det var kvalmende, det var en urimelighet, og det var lite målrettet. I dag skjer altså noe tilsvarende. Årets løft i minstepensjonen fører til at ca. 40 000 flere personer blir minstepensjonister. Men dette kaller Regjeringen nå for et historisk løft. Mitt spørsmål til statsråden fra Arbeiderpartiet er: Hva er det som har endret seg slik at det som tidligere var negativt, i dag framstår som svært positivt?
Jeg synes det er svært positivt at en har fått til et oppgjør som betyr mye i kroner og øre for hver enkelt person dette gjelder, som er et av tidenes beste trygdeoppgjør, som er en avtale etter krav fra dem dette gjelder, og som kjenner dette på kroppen. Det er et oppgjør som gjør at alle pensjonister kommer godt ut av det, men det er altså dem som har den dårligste økonomien, som kommer aller best ut av det. Det er vi svært fornøyd med, fordi det er et håndslag til dem som sliter mest. Da er vi stolt over det. Jeg er også glad for at det ser ut til at Stortinget kommer til å slutte seg til det.
Jeg føler ikke at jeg fikk et klart svar på den forrige replikken, og for å gjenta: Statsråd Hanssen sa i spørretimen den 21. mai at det har oppstått et etterslep, og at etterslepet skal tilbakebetales. Så sier statsråden at dette skyldes at en skal foreta en mer sosial omfordeling. Da har jeg lyst til å utfordre statsråden til å forklare meg på en enkel og lettfattelig måte: Hvorfor er det da mer riktig å bryte retningslinjene som Stortinget vedtok i 2003, for å ta deler av pensjonen - som statsråden har stått i denne sal og sagt skal etterbetales - fra de fleste pensjonistene i landet for å gi til én gruppe pensjonister? Hvorfor er det bedre å ta fra pensjonistene istedenfor at en søkkrik stat kunne betalt det ekstra tillegget?
Jeg registrerer at Fremskrittspartiet i denne saken, som i mange andre saker, har fremmet forslag som for det første er svært lite målrettet, og som dessuten er meget kostbare. Det jeg konstaterer, er at det oppgjøret vi her snakker om, er noe som det er full enighet om mellom de organisasjoner som deltok i disse forhandlingene og i dette oppgjøret. Jeg mener faktisk at det er kjempebra at det er blitt enighet om bl.a. å bruke etterslepet fra i fjor til å rekke en utstrakt hånd til dem som trenger det mest, for det er det som faktisk ligger i det som nå er framforhandlet, og som Stortinget skal ta stilling til.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
For dem som lever av minstepensjon eller er blitt uføre i ung alder, innebærer trygdeoppgjøret for 2008 en vesentlig forbedring av kjøpekraften. I et samfunn der lønnsveksten er høy, er det viktig å påse at de som har minst å leve av, ikke blir hengende ytterligere etter i utviklingen. Reguleringen av folketrygdens grunnbeløp med om lag 3 500 kr til 70 256 kr fra 1. mai tilsvarer en økning på 5,5 pst. fra 2007 til 2008. Dette tilsvarer forventet lønnsøkning. Økningen i grunnbeløpet kommer som kjent alle trygdede til gode. Gjennom en økning av særtillegget innebærer trygdeoppgjøret et kraftig løft for minstepensjonistene, både de enslige og de gifte. For enslige minstepensjonister øker pensjonen, som det tidligere er sagt i debatten, med om lag 16 500 kr. Det er ganske mye penger for folk som i utgangspunktet har lite. Det må kunne kalles et godt resultat. For gifte minstepensjonister øker også pensjonen med nærmere 32 000 kr for et ektepar som er minstepensjonister. Jeg vil også legge vekt på, som flere har gjort i debatten i dag, at partene i trygdeoppgjøret også nå er enige om å trappe opp pensjonene for enslige minstepensjonister til to ganger grunnbeløpet fra 1. mai 2010 - det er et viktig prinsipp som er blitt en del av årets oppgjør. Så inneholder trygdeoppgjøret et løft for unge uføre. Personer som er født uføre eller som har blitt det før de har fylt 26 år, vil også få sin uføretrygd betydelig økt fra 1. mai 2008. Pensjonen for enslige unge uføre øker til nesten 175 000 kr pr. år. Årets trygdeoppgjør er med dette veldig målrettet - målrettet mot dem som i dag lever av de laveste pensjonsytelsene. Dette er positivt og et ledd i Regjeringens arbeid med å redusere fattigdom i Norge. Jeg synes også det er viktig å påpeke, som flere har gjort, det positive og gledelige i at alle organisasjonene som deltok i trygdedrøftingene, er enige om denne typen prioriteringer som er gjort i år. Det fortjener de for så vidt også honnør for. Det er en samlet pakke med god sosial profil, og som gir dem med de laveste pensjonene en betydelig forbedring i kjøpekraften. Det er god fordelingspolitikk. Å bedre levekårene for minstepensjonister og unge uføre er viktig når vi skal arbeide med å bekjempe fattigdom i samfunnet vårt. Nå er det de rød-grønne partiene som gjør noe med det, som har fått til en avtale om dette, og som gjennomfører en merkbar forbedring for dem som har minst. Det er jeg glad for.
Representanten Christoffersen sa at dette var et historisk løft, og at Fremskrittspartiet nærmest prøvde å kamuflere at det var et historisk løft. Hvordan kan man kalle det et historisk løft når man i realiteten foretar en underregulering av grunnbeløpet for de fleste pensjonistene ved at man ikke regulerer og tar inn etterslepet fra i fjor? Det er ikke noe historisk løft. Det historiske må være - eller det er ikke noe historisk, det heller - at denne regjeringen tradisjonen tro bare viderefører den praksis man har hatt tidligere år, nemlig en fortsatt underregulering av grunnbeløpet. Det er det som skjer. De fleste av landets pensjonister vil få en dårligere kjøpekraftutvikling enn yrkesaktive. Det er realiteten. Det er det flertallspartiene kaller et historisk løft. Spør du meg, er det regjeringspartiene som etter beste evne i dag forsøker å kamuflere realitetene i trygdeoppgjøret ved å kalle det et historisk løft. Så sa også representanten Christoffersen at Pensjonistforbundet jublet og sa det var 17. mai etter at man kom til enighet. Men da har sikkert også representanten Christoffersen bitt seg merke i at ikke alle pensjonistorganisasjonene var like happy og like fornøyd. Jeg kan bare referere til brev fra Forsvarets pensjonistforbund den 16. juni og brev fra Landslaget for offentlige pensjonister den 10. juni, hvor det framgår at de synes den underreguleringen som nå skjer, er uakseptabel. De betrakter ikke dette akkurat som å være 17. mai - snarere tvert imot. De to forbundene representerer veldig mange pensjonister. Representantene Sundsbø og Andersen var også inne på at Fremskrittspartiet ikke hadde en sosial profil. Fremskrittspartiet var ikke med og tok dette gigantiske løftet. Jo, Fremskrittspartiet tar det gigantiske løftet. Fremskrittspartiet foreslår å øke grunnbeløpet i folketrygden fra 66 812 kr til 71 189 kr - ikke 70 256, som flertallspartiene foreslår. Vi foreslår at alle minstepensjonistene - ikke bare de enslige - skal få økt sin pensjon til 2 G fra 1. mai i år, og at det skal gå over tre år. Vi vil gjøre det allerede fra 1. mai i år. Vi sier videre: Ja, det er på tide å gjøre noe for de unge uføre. Det er gått 17 år uten at de har fått justert sin tilleggspensjon. Vi sier at vi vil gjøre det i henhold til de kravene man framsatte i fjor, og øke tilleggspensjonen fra 3,30 pensjonspoeng til 4,30 pensjonspoeng - ikke bare fra 3,30 til 3,50. Da blir mitt spørsmål til representanten Sundsbø: Vil ikke det føre til at man får en bedre inntekt allerede fra i år, og at det vil være bedre enn å vente i tre år med å gjennomføre det?
I mange debatter har SV blitt utfordret av Fremskrittspartiet om behovet for å løfte særlig enslige minstepensjonister. Når jeg har blitt spurt, har jeg svart at jeg er enig i det behovet, og det har jeg slåss for. Når vi nå gjør dette, klager Fremskrittspartiet over at det faktisk skjer. Jeg opplever det slik at når de ikke kan få oppfylt sitt primære standpunkt, nemlig å bruke uendelig mye mer penger for å få dette til, og vi får det til ved en omfordeling, er det ikke minstepensjonistene som er de viktigste likevel. Det har kommet tydelig fram under debatten at minstepensjonistene ikke er Fremskrittspartiets første anliggende når det gjelder pensjonistpolitikken. Der er vi i så fall motpoler, for i SV er vi er mest opptatt av det. Fremskrittspartiet gir også inntrykk av at det er forsvunnet penger i dette trygdeoppgjøret. Det er det ikke. Overhenget fra alders-, uføre- og etterlattepensjon har blitt fordelt mellom minstepensjonistene og de unge uføre. Dette er en avtale mellom organisasjonen som framforhandlet trygdeoppgjøret, og staten. Alle organisasjonene som deltok i drøftingene, var enige om prioritetene. Landslaget for Offentlige Pensjonister, som har sendt brev, er en del av Unio. De har gitt sin tilslutning til resultatet. Da mener jeg det er viktig - og det tror jeg alle som er opptatt av å kunne få på plass denne type oppgjør og framforhandlede resultater, mener - at man faktisk respekterer resultatet. Det er riktig at noen flere vil bli minstepensjonister, men de taper ikke penger. Det er slik at det i dagens pensjonssystem er mange minstepensjonister, til tross for at de har innbetalt til trygden i veldig mange år. Det er en av hovedendringene i det nye pensjonssystemet, som også Fremskrittspartiet er imot. De vil beholde et system der det fremdeles skal være slik at mange damer skal jobbe, betale inn og fremdeles bli minstepensjonister. Jeg har behov for å si at dette berører skatteregler. Der har vi sagt at skattereglene skal endres, slik at en minstepensjonist er en minstepensjonist og ikke skal betale skatt. Bostøttereglene må også justeres, slik at dette blir et pluss for pensjonistene. Det blir ingen andre endringer som gjør at noe blir borte. Til slutt har jeg lyst til å si til Fremskrittspartiet, og nå snakker vi om virkelige penger: Dette er et forslag som kommer til å bli vedtatt. Det er virkelige penger som pensjonistene kommer til å få, og som minstepensjonistene får mest av. Da sier Fremskrittspartiet: Det var ikke så farlig med minstepensjonistene likevel. Når ikke vi får alt som vi vil, vil vi ikke være med på å løfte dem som vi sa var viktigst.
Bare helt på tampen vil jeg komme innom noe som det har vært reist spørsmål om i debatten. Det er tre ting jeg har tenkt å ta for meg. Det første er spørsmålet fra Martin Engeset, om vi er bekymret fordi det blir flere minstepensjonister etter dette oppgjøret. Det er fristende å returnere spørsmålet: Er Høyre bekymret for det, og på hvilket grunnlag? Det er jo slik at vi i folketrygden har et avkortingssystem, krone for krone, særtillegg og tilleggspensjon. Når solidaritetsnivået i samfunnet øker, og vi hever dem som ligger lavest, vil det bli flere av dem som har opptjent tilleggspensjon, som likevel ikke kommer over beløpsgrensen for særtillegg, men de får ikke noe mindre. Sannsynligvis vil en god del av dem som har de aller minste tilleggspensjonene, også få litt mer. Den bekymringen trenger vi ikke ha så veldig langt fram i tid. Representanten Åse Gunhild Woie Duesund lurte på om en opptrapping til 2 G i 2010 var et strategisk valg av årstall, for da slapp vi - litt mellom linjene - på en måte å ta ansvar, for det er ikke sikkert at det da ville bli noe av. 2010 er et strategisk årstall i denne sammenheng, men ikke av den grunn. I 2010 innfører vi den nye pensjonsreformen, og ved å ta grepet med opptrapping til 2 G, som fører til flere minstepensjonister i dagens system, løfter vi også gulvet i det nye pensjonssystemet. Med den nye garantipensjonen på 2 G i bunnen vil jo alle få mer, også i det nye systemet. Der får man opptjening fra første krone, med en viss andel, slik at vi i det nye pensjonssystemet har ryddet opp nettopp i den type problemstilling som Martin Engeset var opptatt av. Bare en liten visitt til Robert Eriksson: Han får det på en måte til å høres ut som om vi har underregulert G og har beholdt noen penger i statskassa som pensjonistene skulle ha hatt, og som vi ikke gir ut - og Robert Eriksson nikker. Det er ikke slik. Det som har skjedd, er at det etterslepet som skulle betales ut, er betalt ut ved en omfordeling innenfor gruppen pensjonister. Det har kommet dem med minstepensjon til gode. Etterslepet er altså omfordelt innenfor rammene. Ja, det er ikke helt etter de retningslinjer Stortinget har vedtatt, men jeg tror at minstepensjonistene kan være glad for at deres egne organisasjoner, på deres landsmøte, klart sa fra at kampen for minstepensjonistene var prioritet nr. 1. Jeg tror ikke dette hadde skjedd hvis ikke pensjonistenes egne organisasjoner hadde gått med på denne omfordelingen, for som noen her sier: Dette er ikke helt etter boka. Men det er en bedre bok man har fulgt denne gangen, og pensjonistenes organisasjoner har vært med på det. De sier at dette er historisk. De viser også til innslagspunktet for garantipensjon på 2 G i den nye reformen. Dette har vesentlig betydning for våre medlemmer, er deres egne ord.
Det som fikk meg til å ta ordet, var Martin Engesets innlegg, der han viste til vår tabell i III. Jeg synes det er beklagelig at det er feil i den tabellen. Det gjelder kap. 2655, post 72. Den skal økes med 782 mill. kr, ikke 600 mill. kr. Når det gjelder kap. 2670, post 73, skal den økes med 2,134 milliarder kr, ikke 283 mill. kr. Det er ikke slik at disse feilene har oppstått på grunn av Fremskrittspartiet. Vi bad departementet om å foreta beregninger, lage tabellen og sende den tilbake. Komiteen purret på den flere ganger. Den kom til komiteen like før vi skulle avgi innstilling, og ble lagt inn i avgivelsesdokumentet. Jeg hadde ikke mulighet til i løpet av 10-15 minutter å foreta kontrollberegning for alle de provenyene som departementet hadde gjort. Det ber jeg om forståelse for. Når vi får en slik tabell fra departementet, forventer jeg at den er riktig. Jeg registrerer også at det er andre året på rad at Fremskrittspartiet får feil tall fra departementet, og det synes jeg er synd. Så til det som er sagt her, at det er dem med de laveste ytelsene som får mest. Nei, det er ikke riktig. En minstepensjonist som er gift med en alderspensjonist som har opptjent en tilleggspensjon på f.eks. 70 000 kr, får en minstepensjon på 109 700 kr, mens en enslig minstepensjonist får 136 296 kr. Da tillater jeg meg å spørre: Er 136 296 kr et større beløp enn 109 700 kr? Da jeg gikk på skolen, var iallfall det førstnevnte beløpet større enn det sistnevnte, og det regner jeg med det er fortsatt. Ut fra det eksemplet vil en minstepensjonist og en alderspensjonist som har tjent opp bare 70 000 kr i tilleggspensjon - noe som gjelder ganske mange pensjonister - og som bor sammen, samlet få en årlig inntekt som er 10 000 kr lavere enn det to minstepensjonister som bor sammen, får. Det er realitetene, hvis man setter seg ned og regner på årets trygdeoppgjør. At Fremskrittspartiet da nærmest skal få kjeft for at man vil øke for alle, og vil gjøre det mye raskere enn de andre partiene, synes jeg er noe urimelig. Jeg synes også det blir ganske lettvint å si at man har gjort dette for å få en bedre sosial fordeling. Jeg ville ha sett representanten Lise Christoffersen hvis vi hadde kommet til henne og sagt at du får ikke så stor lønnsøkning som vi har lovet deg, for vi tar deler av den og gir til Fremskrittspartiets representanter. Jeg tror vi hadde fått ganske store protester på det. Jeg tror ikke det hadde vært veldig ønskelig. Og da hadde vi fått en helt annen situasjon. Så man må også være redelig på det punktet.
Lise Christoffersen har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det kan hende, men da må Fremskrittspartiet gjøre seg skikkelig fortjent til det, og det er jeg kanskje i tvil om om Fremskrittspartiet kommer til å gjøre. Men dette er jo noe av det samme prinsippet som vi bruker i vanlige lønnsoppgjør. Lønnsmottakere i dette landet har ofte renonsert på sine krav for å gi mer til dem som har minst. Så det er ikke noe ukjent prinsipp. Det jeg tok ordet for, var bare akkurat til den debatten som har gått om tall her. Robert Eriksson har rett i det han sier, at tabellen kom seint, og at det sikkert var vanskelig å få tid til å lese korrektur på den. Og det er litt urettferdig at Fremskrittspartiet skal få pepper for feil i den tabellen. Men det er én ting som Fremskrittspartiet bør ta på sin egen kappe, og også rette opp. De sier at de aller fleste av landets minstepensjonister får beregnet sitt særtillegg etter lav sats. Det er ikke riktig. Det er 37,8 pst. av minstepensjonistene som har lav særtilleggssats. Flertallet, over 62 pst., har ordinær sats. Dette må dere rette, og ta ansvar for feilen selv.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 3946]]
Etter ønske fra arbeids- og sosialkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre foreslås det at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt.
Ordningen med tilrettelagt transport, ofte kalt TT-ordningen, er helt avgjørende for personer som ikke kan bruke det ordinære kollektivtilbudet. Det handler om å legge til rette for et inkluderende samfunn for alle, et samfunn der hver enkelt kan få bruke sine ressurser til beste for seg selv og for andre. Det handler om menneskeverd. Kristelig Folkeparti er derfor svært opptatt av at TT-ordningen skal fungere best mulig. Jeg setter også pris på at representantene fra Fremskrittspartiet viser engasjement i denne saken. Fremskrittspartiet har fremmet forslag om at det skal utarbeides nasjonale retningslinjer for kvalitet og kvantitet for TT-transport, og at det fremmes en finansieringsordning som sikrer TT-transport i tråd med nasjonale retningslinjer. Forslagsstillerne foreslår også at ansvaret for TT-ordningen overføres fra fylkeskommunene til NAV - Arbeids- og velferdsetaten. Bindende nasjonale retningslinjer vil bidra til større likebehandling og være mer forutsigbart for brukerne enn dagens budsjettstyrte ordning i regi av fylkeskommunene. Dette har blitt vurdert av den tverrdepartementale arbeidsgruppen som ble nedsatt i forbindelse med stortingsbehandlingen av St.prp. nr. 66 for 2002-2003 Om lokaldemokrati, velferd og økonomi i kommunesektoren 2004. Arbeidsgruppen fant juridiske, praktiske, likhetsmessige og økonomiske utfordringer knyttet til å utforme bindende nasjonale retningslinjer for TT-ordningen. En nasjonal standard, som ikke innebærer at noen grupper får et dårligere tilbud, vil ha betydelige, budsjettmessige konsekvenser. Arbeidsgruppen anslo at dersom en la til grunn en gjennomsnittlig ytelse tilsvarende den vi har i Oslo, som antas å ha den best utbygde TT-ordningen, ville det ha medført at de nasjonale utgiftene til TT-transport hadde økt fra 381 mill. kr til 1,4 milliarder kr, målt i 2004-kroner. Arbeidsgruppen drøftet ulike modeller for forvaltningen av TT-ordningen. Det ble bl.a. vist til at nasjonale retningslinjer i en fylkeskommunal modell vil innebære et brudd med prinsippet om at det generelt er fylkeskommunene som selv bestemmer omfanget av og kvaliteten på kollektivtransporttilbudet. En statlig modell vil på sin side kunne redusere fylkeskommunenes incentiver til å sikre universell utforming, fordi gevinstene ved redusert TT-transport da ville tilfalle staten. Kristelig Folkeparti er positivt til at den tilrettelagte transporten knyttet til arbeids- og utdanningsreiser i statsbudsjettet for 2008 er gjort om til en landsomfattende forsøksordning, og legger til grunn at det arbeides for at dette vil bli en permanent ordning. Kristelig Folkeparti støtter også utviklingen av nye, åpne og fleksible kollektivtilbud, herunder ulike ordninger med bestillingstransport, fra dør til dør eller til nærmeste knutepunkt. Jeg er glad for at en samlet komite bortsett fra Fremskrittspartiet ber Regjeringen om å bidra til å videreutvikle den typen ordninger for på den måten å sikre alle innbyggere en bedre grunnleggende mobilitet gjennom utvikling av tilbud som er tilgjengelige for alle. På bakgrunn av dette kan jeg og Kristelig Folkeparti ikke se at det vil være hensiktsmessig med en større omlegging av organiseringen av TT-ordningen nå, men vi legger til grunn at Regjeringen vil fremme offensive forslag for å bedre TT-ordningen til beste for brukerne i statsbudsjettet for 2009, innenfor rammen av den eksisterende organisasjonsmodellen. Jeg er skuffet over at regjeringspartiene ikke var villige til å være med på en komitemerknad om en slik offensiv satsing på TT-ordningen i statsbudsjettet for 2009.
For å ta det siste først: Det er vel egentlig en sånn liten naturlov i denne salen at det er lettere å være offensiv i forhold til kommende års statsbudsjett når man er i opposisjon, enn når man er i posisjon, i hvert fall på denne tiden av året. Så får vi se hva statsbudsjettet for neste år måtte bringe når det blir lagt fram. I det representantforslaget vi behandler nå, fremmes det forslag til endringer i én av mange ordninger innen flere ulike sektorer som vil ha stor betydning for mulighetene for personer med nedsatt funksjonsevne til å delta i samfunnet på lik linje med andre. For halvannen uke siden vedtok vi en ny diskriminerings- og tilgjengelighetslov, og i den forbindelse hadde vi her en grundig debatt om alle de samfunnsskapte barrierene som hindrer mennesker med nedsatt funksjonsevne i å ta del i samfunnet på linje med alle andre. Det er hindringer i arbeidsliv, på skole, på fritidsarenaer, uteområder, buss, tog osv., dessverre. Sammen med de funksjonshemmedes egne organisasjoner feiret vi derfor den nye loven. 10. juni 2008 var en historisk dag. Da slo vi fast en rekke viktige prinsipper om alle menneskers like verdi og like betydning i samfunnet, og vi sikret en del egentlig opplagte, men hittil for mange faktisk ikke-eksisterende rettigheter til arbeid, utdanning, fritidsaktiviteter mv. Vi innførte et vern mot diskriminering. Samtidig innser jo alle at det er nå arbeidet egentlig begynner. I loven satte vi noen tidsfrister for når ting skulle være i orden. I forskrift til plan- og bygningsloven kom det frister på andre områder. Og kanskje det viktigste: Arbeidet er i gang med en handlingsplan der tiltak og ressurser ses i sammenheng, for det er ganske viktig når en skal oppnå noe. Hva haster det så mest med å få på plass? Det er det kanskje for tidlig å svare på her og nå, men det er i hvert fall et spørsmål som bør være rettesnoren for det videre arbeidet. I det arbeidet bør det også være rom for lokale tilpasninger i løsningene, for det er ute i lokalsamfunnet folk lever dagliglivet sitt, og det er der ute man vet best hvor skoen trykker aller mest. Fremskrittspartiet ønsker seg nasjonale standarder på mange områder. Dette forslaget gjelder altså TT-ordningen, som er en ordning under fylkeskommunens ansvarsområde. For egen del er jeg ikke sikker på, men jeg skal heller ikke avvise det, at nasjonale standarder er den rette veien å gå. Transportutfordringene varierer trolig ganske mye fra fylke til fylke, og internt i fylkene fra kommune til kommune. Oslo kommune framheves i sakens anledning, men heller ikke her fungerer alt så godt som man kunne ønske. Samtidig vil jeg tro at utfordringene fort kan vise seg å være annerledes i andre kommuner, f.eks. dem med helt motsatte kjennetegn av det som kjennetegner Oslo, nemlig kommuner som er små i innbyggertall, men store i utstrekning. De vil antakelig ha andre transportutfordringer enn det vi ser i konsentrerte byområder som her. Saksordføreren har redegjort greit for sakens innhold og komiteens flertallsinnstilling, så jeg skal ikke bruke tid på å gjenta det, bare understreke at transport selvsagt er et av de viktigste områdene å få på plass for at de nye rettighetene til universell tilgjengelighet skal bli noe mer enn papirbestemmelser. Universell utforming av kollektivtransporten vet vi vil ta tid. Derfor er det helt nødvendig med ulike typer av individuell tilrettelegging i mellomtiden, og TT-ordningen hører med i det bildet. Samtidig framgår det av statsrådens svar at Regjeringen allerede er i gang med arbeid på flere områder innen transportsektoren. Det er derfor flertallets mening at det ikke vil være hensiktsmessig at Stortinget nå løfter ett av mange elementer ut av en helhetlig, systematisk satsing på tilgjengelighet. Derfor ønsker vi at forslaget vedlegges protokollen. Da er det ikke avvist, men med i vurderingene videre, som ett av flere mulige tiltak.
Det er nå en gang sånn at veldig mange funksjonshemmede faktisk er avhengige av at man kommer seg til og fra for å kunne delta i samfunnet på tilnærmet lik linje med den øvrige del av befolkningen. Derfor er det også TT-ordningen er opprettet, nettopp for å hjelpe en god del funksjonshemmede til å kunne delta i samfunnslivet. Så er det også sånn at det varierer stort fra fylke til fylke. Ikke bare varierer det stort fra fylke til fylke hvordan tilbudet er. Det varierer også til en viss grad internt i de enkelte fylkene. Vi hadde en sak for en liten tid tilbake som verserte i Trønder-Avisa. Den gjaldt Frosta kommune, som er et godt eksempel på hvor store forskjeller det er internt i ett og samme fylke. Jeg synes det er trist at det skal være sånn. Jeg synes man burde ha de samme muligheter som andre når man er funksjonshemmet, til å reise rundt omkring i landet. Man burde ha en god ordning som var lik overalt. Jeg mottar også en rekke henvendelser fra funksjonshemmede som er på ferie, der man i det ene fylket kan bruke TT-ordningen, men er man i et annet fylke, kan man ikke bruke den. Har du plastkort, kan du ikke bruke ordningen, men har du annen type bevis, så kan du bruke den. Det er ikke en fullgod ordning, etter mitt skjønn. Derfor har Fremskrittspartiet fremmet dette forslaget for å få en mer rettferdig og bedre ordning, som også FFO - Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon - har vært opptatt av ved hver budsjettbehandling. Jeg registrerer at det er nedsatt en arbeidsgruppe for å se på det og følge opp Stortingets vedtak av 2003. Jeg registrerer også at det var de partiene som er i regjering i dag, altså regjeringspartiene, som fremmet dette forslaget, og krevde at det skulle gjennomføres i løpet av 2004. Så kommer man i regjering og gjør ingen verdens ting. Jeg synes det er skuffende. I tillegg vet vi også at det ble opplyst i budsjetthøringene i fjor fra FFO, at de hadde møter med arbeids- og inkluderingsminister Bjarne Håkon Hanssen og Steinulf Tungesvik, som var statssekretær i Samferdselsdepartementet, hvor det ble lovet at saken skulle kvitteres ut i statsbudsjettet for 2008. Det eneste som kom i statsbudsjettet for 2008 var at ordningen med arbeids- og utdanningsreiser var omtalt, og at ordningen skulle videreføres som en forsøksordning i 2008. Ordningen har vært en forsøksordning helt siden 2001. Det både FFO og vi som forslagsstillere har etterlyst, er jo å få en permanent ordning. Sånn sett har ikke Stortinget kvittert ut det på noe vis etter mitt skjønn. Jeg registrerer også det som statsråd Liv Signe Navarsete skriver i brev til komiteen 20. mai, der hun understreker at nasjonale retningslinjer vil bidra til større likebehandling og være mer forutsigbart for brukerne enn dagens budsjettstyrte ordning i regi av fylkeskommunen. Jeg er helt enig med statsråd Liv Signe Navarsete, men jeg fatter og begriper ikke hvorfor man ikke da kan kjøre denne saken fram, få gjort noe med det og få like retningslinjer. Hvorfor skal det være forskjell? Hvorfor skal vi ikke ha en mest mulig likebehandling? Hvorfor skal vi akseptere de store forskjellene som er i dag for de funksjonshemmede? Jeg synes det er trist. Jeg synes det er trist at vi ikke kan ha en bedre og større framdrift i denne saken. Forslaget ble fremmet av oss i slutten av mars - hvis jeg ikke husker feil - og er til behandling nå. Jeg skjønner at det var vanskelig å få det inn i revidert, men vi kunne ha behandlet saken tidligere. Det er ingenting som tilsier at vi måtte vente til langt ut i mai med å behandle denne saken og få den opp i Stortinget nå i juni. Derfor foreslår jeg - og jeg tar opp vårt forslag - at vi får denne saken tilbake i 2009, og at man da kvitterer ut det som både forslagsstillerne og FFO har bedt om i flere budsjetthøringer.
Representanten Robert Eriksson har tatt opp det forslaget han refererte til.
Jeg vil slutte meg til innlegget både fra saksordfører og fra Lise Christoffersen, som gikk gjennom saken veldig godt og grundig, så det er ikke noe behov for meg å gjøre det. Det er helt riktig at det er store forskjeller på dette området i landet. Jeg tror også at vi må innse at samferdselsområdet kanskje er et av de områdene som det står mest igjen på når det gjelder å være likestilt i forhold til det å kunne ta seg fram i samfunnet, for dem som ikke kan bruke enten bil, kollektivtrafikk eller andre framkomstmidler, slik flertallet kan. Det er jo mange ordninger på dette området som skal kompensere for dette. Lise Christoffersen gikk veldig nøye gjennom alt det arbeidet som er på gang på dette området. Én av de ordningene som jeg er veldig glad for er der, er arbeids- og utdanningsreiser. Jeg tror kanskje Fremskrittspartiet forsnakket seg litt i sted, for jeg er ganske sikker på at undertegnede tok initiativet til den ordningen og fikk den vedtatt i Stortinget, men det er ikke noe stort poeng i seg sjøl. Poenget her er at det trengs mange ulike ordninger, slik at man skal kunne være likestilt med andre i samfunnet. Derfor tror jeg det nå er viktig å se på alle de ulike ordningene sammen, og se på både loven mot diskriminering og tilgjengelighet for funksjonshemmede, og den handlingsplanen som følger den - altså alle virkemidlene sammen. Da er i hvert fall min spådom at vi vil se en annen type TT-tjeneste framover enn den vi ser i dag. TT-ordningens kobling til kollektivtrafikken i de ulike fylkene mener jeg er et problem, fordi kollektivtrafikken er så forskjellig. Når TT-ordningen som prinsipp skal erstatte kollektivtrafikken, betyr jo det i utgangspunktet kjempeforskjeller. I f.eks. Oslo er kollektivtrafikken god. I Hedmark strever vi med å få opp et tilbud. Det bor lite folk mange steder, og derfor må tilbudet nødvendigvis være dårlig. Det gjør ikke at transportbehovet for den som har forflytningshemninger, er mindre der enn ellers. Men prinspippet om kobling til kollektivtrafikken har samtidig vært et viktig prinsipp for de funksjonshemmedes organisasjoner. For når jeg har snakket med dem om dette, har de sagt at vi ber ikke om særordninger, vi ber om ordninger som kompenserer for at vi ikke kan ta den bussen som går, eller ta det toget som går. Det betyr at vi av og til snakker om litt forskjellige ting, nemlig om det skal være en ordning som er slik, for da vil det faktisk bli veldig store forskjeller fordi kollektivtilbudet i landet vil være veldig forskjellig, uansett hva vi gjør, så vil det jo det. Eller om man skal bryte et prinsipp og si at det er ikke det det går ut på, det går ut på å dekke et transportbehov for den som har en forflytningshemning. Jeg vet ikke helt hvor jeg skal lande i den saken, men det er i hvert fall viktige prinsipielle avklaringer som vi må komme til i framtida. Så er jeg helt overbevist om at i den grad vi greier å utvikle gode bestillingsruter, særlig kanskje på bygdene, men sikkert også i tettbygde strøk, vil en god del av dem som i dag må få dekket sitt behov gjennom TT-transporten, kunne få det dekket der. Og så vil man sitte igjen med et behov for en TT-transport som vil være mer en dør-til-dør-transport, som er en spesialtransport. Det er også slik at det utover i landet er i ferd med å bli et lite, teknisk problem knyttet til dette, nemlig at det blir veldig få drosjer som er store nok og som er i stand til å ta disse transportene. Det er en litt annen sak, men det er en viktig bit i denne ordningen. Så til slutt: Ja, dette er en sak som mange av oss har brent for veldig lenge og gjør det fremdeles. Men hvis vi skal få dette inn på budsjettene framover, må vi være i stand til å prioritere det opp mot mange andre tiltak på samferdselssektoren som mange partier er opptatt av. Og da får vi se, når det bærer i hælinga, om vi er i stand til å sette dette så høyt som debatten i dag kan tyde på.
Som det framgår av innstillingen, støtter Senterpartiet forslagsstillernes ønske om at vi skal utvikle TT-ordningen til å bli et bedre tilbud for dem som trenger tilrettelagt transport. Men i motsetning til Fremskrittspartiet mener Senterpartiet det er viktig at TT-ordningen organiseres slik at det fortsatt vil være rom for å velge lokale eller regionale løsninger. I dag er det fylkene som driver ordningen. Jeg mener det også i framtiden vil være klokt å velge en modell for drift og finansiering som tar høyde for at behovene kan være ulike i ulike deler av landet. Jeg kan derfor ikke støtte at det innføres et statlig ansvar for TT-ordningen, men bidrar gjerne i en diskusjon om hvilke retningslinjer som er de beste for å oppnå ønsket resultat. Flere har vist til den nye diskriminerings- og tilgjengelighetsloven. Det er jo sånn at et av suksesskriteriene for denne loven blir om vi reduserer behovet for tilrettelagt transport fordi vi får et universelt utformet transporttilbud. I områder med bred kollektivdekning kan behovet for TT-transport forandre seg etter hvert som vi oppnår universell utforming. I andre deler av landet, der kollektivtransporten har et mindre omfang, tror jeg bestillingstransport kan bli en viktig del av transporttilbudet, som gir dem som trenger tilrettelegging, bistand. Bestillingstransport gjør at flere kan benytte kollektivtilbud, og færre trenger å bestille taxi. I tillegg vet jeg fra egen kommune at det å ha kommunale minibusser som henter folk som ber om å bli kjørt til butikken eller til frisør eller til legetime en gang i uka, fungerer veldig bra. Mine foreldre er strålende fornøyd med at de en gang i uka kan ringe og si at nå vil vi til Fetsund. Da kommer bussen og henter dem, og de får gjort ærender, ved siden av at de også får treffe andre på samme alder. De er meget tilfreds med den ordningen, og den kan sterkt anbefales også for andre kommuner. Det er viktig at en framtidig TT-modell åpner for mangfoldige løsninger, og at TT-modellen ikke blir stående alene, men at vi ser den opp mot andre former for tilrettelegging av transport for dem som trenger det. Jeg håper at framtidige TT-systemer sikrer at det blir mulig for dem som har rett til TT-reiser, å bruke den over hele landet. I dag er det i for stor grad knyttet til at det skal skje innenfor eget fylke. Det er en uheldig del av regelverket. Jeg skulle gjerne ha sett at Samferdselsdepartementet så på om vi kan tilrettelegge det slik, i hvert fall innenfor de retningslinjer som er, at har du rett til TT-transport, kan du bruke den hvor du vil.
Fylkeskommunane har ansvaret for lokal kollektivtransport. Innafor dette ansvaret pliktar fylkeskommunane å tilby ordningar med tilrettelagd transport for personar som av ulike grunnar ikkje kan bruke ordinær kollektivtransport. Føremålet med tilrettelagd transport er å gjere funksjonshemma transportmessig meir likestilte med resten av befolkninga. Samferdsledepartementet utarbeidde ein handlingsplan for funksjonshemma på samferdslesektoren i 1997. I denne planen finst det òg rettleiande retningsliner for TT-transport. Retningslinene tek for seg sakshandsaming, godkjenning av brukarar og innhald i tilbodet. Fylkeskommunane har i stor grad følgd opp tilrådingane i handlingsplanen. Det er likevel slik at som for den ordinære kollektivtransporten elles er det store skilnader i TT-tilbodet fylkeskommunane imellom. Her kjem lokale prioriteringar inn. Bindande nasjonale retningsliner for TT-transport, slik eg forstår det er rådd til i dette forslaget, vil kunne føre til større likskap i tilbodet. På den andre sida vil ei slik omlegging ha både økonomiske og administrative konsekvensar. Spørsmålet om nasjonale retningsliner for TT-transport vart vurdert av ei tverrdepartemental arbeidsgruppe i 2005. Denne gruppa vurderte det til å vere både juridiske, praktiske og likskapsmessige problem med å utforme bindande nasjonale retningsliner. Ein ting er at ei slik ordning vil ha økonomiske konsekvensar. Ei anna tilnærming kunne vere å setje ein minstestandard for TT-transport som er noko lågare enn tilbodet i dei fylka som har best tilbod i dag. Ein ville då kunne lyfte tilbodet i ein del fylkeskommunar. På den andre sida vil ein risikere redusert tilbod i dei fylkeskommunane som i dag har best tilbod, som følgje av at desse fylkeskommunane vil tilpasse seg minstestandarden. Spørsmålet om bindande nasjonale retningsliner har med andre ord fleire sider ved seg. På bakgrunn av dette vurderte eg det ikkje som mogleg å presentere eit realistisk opplegg for nasjonale retningsliner for TT-transport, med opplegg for finansiering, i RNB for 2008, slik det er gjort framlegg om. Eg vil òg peike på at TT-transport er eitt av fleire tiltak for å betre tilgjenget i transportsektoren. Som forslagsstillarane peiker på, er den delen av den tilrettelagde transporten som er knytt til arbeids- og utdanningsreiser, gjord om til ei landsomfattande forsøksordning under NAV, uavhengig av lokale prioriteringar. Eg vil òg vise til det arbeidet som vert gjort for å gjere transportsektoren meir tilgjengeleg gjennom oppfølging av BRA-programmet og forslag frå Syse-utvalet i NOU 2005:8. Dette arbeidet vil over tid betre tilgjenget i den ordinære kollektivtransporten, og dermed gjere det lettare for personar med funksjonshemming å bruke ordinær kollektivtransport. Til sist vil eg peike på det arbeidet som vert gjort for å leggje til rette for betre kollektivtransport i distrikta. I dette arbeidet vert det m.a. prøvd ut ulike ordningar med tingingstransport. Dette er ei transportform som vil vere spesielt veleigna for forflyttingshemma. Sjølv om tilgjenge for personar med forflyttingsproblem i den ordinære kollektivtransporten over tid vert betre, er eg klar over at det alltid vil vere grupper som vil ha behov for særskilt tilrettelagd transport. Eg ser difor ikkje bort frå at det på eit seinare tidspunkt kan verte aktuelt å utvikle TT-tilbodet for desse gruppene. Dette vil likevel måtte gjerast innafor dei rammene som gjeld for styring av kollektivtransporten elles, og ut frå dei ansvarsforholda som me har nedfelt mellom staten og fylkeskommunane, der eit fleirtal på Stortinget ynskjer å gi fylket meir lokalt sjølvstyre, ikkje mindre.
Det blir replikkordskifte.
Et av samarbeidspartiene til statsråden, nemlig Det norske Arbeiderparti, hadde som slagord ved forrige valgkamp: «Alle skal med». I dag har vi rundt 440 000 som har en aller annen form for funksjonsnedsettelse, redusert funksjonsevne. Mange av dem er avhengige av et godt transporttilbud. Det første spørsmålet jeg stiller meg da, er: Når statsråden selv sier i sitt svarbrev av 20. mai at «nasjonale retningslinjer vil bidra til større likebehandling» og «være mer forutsigbar for brukerne enn dagens budsjettstyrte ordning i regi av fylkeskommunene», hvorfor ønsker man da ikke å få til et system med større likebehandling? Og kan statsråden garantere her og nå at hun vil kvittere ut denne saken, altså det forslaget som dagens regjeringspartier fremmet i 2004, ved statsbudsjettet i 2009?
For å ta det siste fyrst: Eg kjem ikkje til å gi garantiar for kva framdrift denne saka skal ha, men det eg kan garantere, er at Regjeringa skal halde fram sitt gode arbeid med å leggje til rette kollektivtransporten for funksjonshemma, og det skal me gjere gjennom ulike fleksible ordningar. For det viktigaste er at den enkelte får eit tilbod der vedkomande bur, anten det er i by eller bygd, og at me kan utvikle meir fleksibilitet i det systemet me har, enn det som gjeld i dag. Dette er ei ordning, eller eit tilbod, som er viktig for den enkelte, og Stortinget har nettopp vedteke ei lov som gjer at me har store utfordringar med å gjere transportsektoren meir tilgjengeleg for alle. Det arbeidet har prioritet, og det vil òg ha prioritet i tida som kjem.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg skal prøve å være veldig kort, men vil bare oppklare to ting. Den arbeidsgruppen som det vises til, la fram sin innstilling i 2005. FFO hadde møter med statssekretæren i Samferdselsdepartementet og arbeids- og inkluderingsministeren i 2007. Den gangen ble det lovet at dette skulle kvitteres ut i statsbudsjettet 2008. Så har ikke skjedd, etter min oppfatning iallfall. Det synes jeg er synd. Og samtidig brukes det såpass mye tid i innstillingen fra flertallspartiene nærmest på å begrunne hvorfor vi ikke kan gjøre dette - det har en såpass stor kostnadskomponent med seg, det vil koste så mye penger. Er det slik å forstå at vi - som liker å karakterisere oss selv som verdens rikeste land, som vil gå med i underkant av 500 milliarder kr i overskudd i år - ikke skal ha råd til å bruke 1 milliard kr for å få til et mer rettferdig transporttilbud for funksjonshemmede? Jeg skjønner ikke den tankegangen. Derfor håper jeg nok en gang at statsråden og Regjeringen kvitterer ut denne saken, slik som vi foreslår, ved statsbudsjettet i 2009. Jeg ber innstendig om at man gjør det, uten at jeg har altfor store forhåpninger ut fra statsrådens svar i replikkordvekslingen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 3948]]
Etter ønske fra transport- og kommunikasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt.
Denne saken er en del av en større samleproposisjon, St.prp. nr. 45, hvorav de øvrige ni enkeltsakene er behandlet tidligere her i Stortinget. Denne delsaken dreier seg om styringssystemer i Statens vegvesen etter at evalueringsrapporten for raset i Hanekleivtunnelen ble lagt fram av Regjeringen og behandlet her i Stortinget som egen sak tidligere. Saken er grundig utredet fra departementets side og omtaler hvordan departementet tilsidesatte Vegdirektoratets egen internrevisjon på grunn av ufullstendighet og, jeg vil tilføye, partiskhet overfor egen ledelse og organisasjon, og hvordan departementet deretter engasjerte Agenda Utredning & Utvikling AS til å foreta en gjennomgang av saken, fordi internrevisjonens egen rapport «ikkje gav svar på dei spørsmåla Samferdselsdepartementet ønskte å få avklara», for å sitere proposisjonen. La meg legge til at en av grunnene til at dette kapitlet i proposisjonen ble behandlet for seg, var at komiteen trengte mer tid på saken, og den har i dette arbeidet gått relativt dypt inn i hendelsesforløpet og sakens dokumenter. I denne anledning vil jeg takke departementet for ekspeditt levering av det materialet komiteen ønsket å se nærmere på. Det tok kanskje litt tid med enkelte ting, men prosessen avdekket personfølsomme forhold, og materialet vi mottok, var fyllestgjørende og avklarende på en slik måte at det ikke ble nødvendig med høring i saken. Etter min oppfatning hadde en høring vært mer egnet til å skade saken enn til å virke oppklarende. Sakens både offentlige og ikke offentlige dokumenter viser med all tydelighet at interne kontrollorgan hos Statens vegvesen ikke har hatt den objektivitet som er nødvendig for å ivareta internkontrollinstituttet i Vegdirektoratet på en tillitvekkende måte. Departementet overprøvde umiddelbart Vegdirektoratets egen internkontroll og tok fatt i saken, som dessverre nødvendiggjorde at vegdirektøren måtte permitteres, og deretter gikk av for aldersgrensen. Tillat meg å bli litt personlig: Jeg tror vi er flere i komiteen som føler behov for å uttrykke at Olav Søfteland var en vegdirektør som i politiske kretser nøt stor anerkjennelse som fagmann og samarbeidsmann i møte med oss politikere. Han var også en entusiast, og imøtekommende, så langt det lot seg gjøre, overfor de mange initiativ til viktige vegprosjekt fra det ganske land som han ble konfrontert med. Flertallet bemerker i innstillingen at om Vegdirektoratets egne kontrollorgan og deretter ledelsen hadde håndtert saken på en mer tillitvekkende og korrekt måte, ja, så ville kanskje også utfallet blitt et annet. Jeg skal ikke gå i detalj, men sakens dokumenter taler sitt tydelige språk omkring disse forholdene. Agendarapporten viser til utilstrekkelige styrings- og kommandolinjer i organisasjonen og påpeker de åpenbare mangler som har vært til stede i Vegdirektoratet ved opprettelsen av en egen produksjonsenhet i 1995. Hanekleivtunnelen ble som kjent påbegynt i 1996. Agendarapporten er også tydelig på at omorganiseringen i Statens vegvesen i 2003, ved utskillelsen av Mesta, har bidratt til at denne type uklarheter og mangelfulle rapporteringssystemer ikke lenger vil være mulig, fordi utbyggingsavdelingen er skilt ut fra Statens vegvesen som egen bedrift. Hovedkonklusjonen i Agendarapporten er at man etter en modernisering av etaten, nemlig ved å legge ned utbyggingsavdelingen, har fått klare ansvarsområder, og Vegdirektoratet er i større grad blitt en bestillerorganisasjon, med klare ansvarsforhold og styringssystem «som i hovedsak er tilfredsstillende», som departementet beskriver det. Komiteens flertall har tillit til at nåværende ledelse i Vegdirektoratet arbeider for å gjenopprette tilliten ved å sørge for at interne kontroll- og rapporteringsorgan og rapporter holder et faglig og tillitvekkende nivå som ikke gir grunn til å betvile at sakene er korrekt, saklig, utendensiøst og objektivt framstilt. Fremskrittspartiet har egne merknader, og jeg regner med at de vil redegjøre for sine synspunkt selv. Fra Høyres side arbeider vi målbevisst for å modernisere også den statlige transportforvaltningen og byråkratiet. Vi mener at denne saken viser at Bondevik II-regjeringens utskillelse av Mesta som eget selskap var riktig, og at dette er en linje vi bør fortsette. Vegdirektoratet bør etter Høyres mening bli en rendyrket planleggings-, bestiller- og kontrollorganisasjon, og alle oppgaver som kan utføres av andre, bør skilles ut. Fra Høyres side har vi tidligere tatt initiativ til et eget vegtilsyn. Vi er kjent med at departementet utreder dette nå, men finner det likevel naturlig, i forlengelsen av denne saken, å ta opp igjen vårt forslag som vi har fremmet i innstillingen sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre. Jeg tar derfor opp forslaget.
Representanten Øyvind Halleraker har tatt opp det forslaget han refererte til.
Opphavet til denne saka er raset i Hanekleivtunnelen 25. desember i 2006. Heldigvis blei ingen skadd. Det kan vi vere glade for. Hendinga blei likevel ein alvorleg vekkjar. Vi har jo hatt den oppfatninga at Noreg og Statens vegvesen har hatt den største kompetansen og ekspertisen på tunnelbygging og drift. Hendinga utløyste derfor ein debatt om sikkerheit og organisering i samband med veg- og tunnelbygging. Dette er ein viktig debatt, og rapporten som samferdselsministeren bestilte, gir oss svar på mange av dei sentrale spørsmåla om rutinar og kommunikasjon som er reiste i debatten. Samtidig er det sett i gang eit omfattande arbeid med ekstra tunnelinspeksjonar over heile landet. Så i samband med raset i Hanekleivtunnelen og den aktive oppfølginga frå Regjeringa si side kan ein kanskje seie, som det ofte blir sagt, at det aldri er så gale at det ikkje er godt for noko. Regjeringa presenterer ein grundig gjennomgang av sakskomplekset. Eg synest det er grunn til å vise til at komiteen, unnateke medlemmene frå Framstegspartiet, rosar Regjeringa for dette arbeidet og den detaljerte dokumentasjonen. Framstegspartiet kostar ikkje på seg ei einaste positiv formulering. Eg vil framheve statsrådens handlekraft og arbeidsinnsats i denne saka. Frå raset gjekk har ho hatt eit fast grep om å reparere og sikre tunnelen, styrkje ettersynet med andre tunnelar, skaffe ekstraløyvingar slik at sikringa av Hanekleivtunnelen og auka ettersyn ikkje blir teke frå andre vegprosjekt, og no, å finne ut årsakene til raset og initiere forbetringar i rutinane for å unngå at slike ulykker skjer i framtida. Det er sjølvsagt ein av statsrådens mange oppgåver, men eg vil berre understreke at samferdselsministeren har gjort jobben sin på ein grundig og eksemplarisk måte. Gjennom dei mange rapportane som er utarbeidde etter hendinga 1. juledag 2006, sist den såkalla Agendarapporten, som er bakgrunnen for den saka vi behandlar her i dag, har det kome fram at omorganiseringa i 1995 førte til eit sprik i oppfatninga av byggherrerolla i ulike delar av Statens vegvesen. Dette spriket førte til manglande kontroll i samband med bygging av Hanekleivtunnelen, som igjen ser ut til å ha ført til det dramatiske raset i den vanlegvis så sterkt trafikkerte tunnelen. Dei forholda som er avdekte, er fullstendig uakseptable - noko eg og Arbeidarpartiet har peikt på ei rekkje gonger - for det har vore mange moglegheiter til å uttale seg i denne saka, som har vore i medias søkjelys ei rekkje gonger etter raset. Når vi no har fått rapporten som påviser uklar organisering og uklare ansvarsforhold, framstår det sterke fokuset frå media på raset i Hanekleivtunnelen som rett, sjølv om mange nok har tenkt i sitt stille sinn at hadde eit slikt ras gått langt vekk frå Akersgata, ville det ikkje ha fått den same merksemda. Uansett har vi fått påvist at ulike oppfatningar av kontrollrutinar i Statens vegvesen har ført til at den aktuelle tunnelen ikkje blei bygd som føresett. Rapporten viser heldigvis òg at Vegvesenets avdelingar i andre fylke har oppfatta rolledelinga riktig og i tråd med intensjonen. Dermed gir ikkje rapporten nokon grunn til å frykte ein landsomfattande tunnelskade. Samtidig har nye organiseringar eliminert det forholdet som skapa uklarheita i Vestfold. Vegvesenet er etter sterkt påtrykk frå Regjeringa kome langt i det interne oppryddingsarbeidet og etablerer no betre rutinar på ei rekkje område for å styrkje kvalitetssikringa i vegprosjekt generelt og tunnelprosjekt spesielt. Rapporten slår fast at det er eit potensial for forbetring av kvalitetsrutinar, og det er dette potensialet som no skal utnyttast. I tillegg er forskriftene for vegtunnelar skjerpa, så det er god grunn til å tru at tunnelsikkerheita i Noreg er aukande. Det er sjølvsagt synd at ikkje Statens vegvesens kontrollorgan sjølv kunne levere ein tilsvarande tydeleg rapport om organiseringa omkring tunnelbygginga i nordre Vestfold. Men no har vi fått fakta på bordet, og Vegvesenet er godt i gang med å forbetre sine rutinar. Og det er godt.
Kortversjonen er at det er et «uvesen» i Statens vegvesen. Det har det vært, og det er det dessverre fortsatt. Det er uakseptelt, og etter Fremskrittspartiets mening må statsråden rydde bedre opp. På bakgrunn av raset i Hanekleivtunnelen har flere undersøkingsgrupper og arbeidsgrupper samt internrevisjonen i Vegdirektoratet sett på de bakenforliggende årsakene til raset og eventuelle tiltak for å unngå slike hendelser i fremtiden. Etter at dette er gjort i etatens egen regi, har altså departementet kommet til at spørsmålet må avklares bedre. En ekstern undersøkelse er utført av Agenda om rapporteringsrutiner og formidling av styringsinformasjon i perioden da E18 i nordre Vestfold ble bygd, sammen med en gjennomgang av tilsvarende forhold i Statens vegvesen i dagens organisasjon. Dette siste er kanskje vel så viktig som selve utgangspunktet. Både informasjon og dokumentasjon viser - som jeg startet med å si - at det etter vår mening har vært et «uvesen» i Statens vegvesen, en ukultur for å gi egen etat enklere regler og mindre kontroll, da etaten selv også hadde produksjonsavdeling. Det er selvsagt uakseptabelt. Jeg siterer fra Agendarapporten under overskriften «Rapportens hovedbudskap»: «I følge retningslinjene var det ikke forutsatt å være nødvendig med egen byggeleder for spesiell oppfølgning av produksjon i egen regi. Dette hadde antagelig sin begrunnelse i at man ikke skulle behøve å kontrollere egne ansatte på samme måte som private entreprenører. På den annen side sier retningslinjene at det ikke skulle stilles mindre krav til egen produksjon. Forenklet kontroll og oppfølgning av produksjon vil nødvendigvis også medføre en overføring av ansvar. Vegdirektoratet bidro ikke til å avklare dette forholdet». - Jeg understreker det sterkt. Dette var altså rapportens konklusjon. - Og videre: «Dette ga grunnlag for forskjellig praksis. Flere informanter gir uttrykk for at det var en alminnelig oppfatning i etaten at produksjon i egen regi skulle kontrolleres mindre enn produksjon i regi av private entreprenører.» Fremskrittspartiet mener at dette fremstår som sterk kritikk av Vegdirektoratets ledelse. Fremskrittspartiet mener denne kritikken åpenbart også rammer utbyggingsavdelingens ledelse, men konstaterer at denne ledelsen ikke er endret. Fremskrittspartiet har merket seg Samferdselsdepartementets understrekning av at departementet er enig med Agenda i at Vegvesenet har et potensial for forbedring på viktige, konkrete områder, nemlig det som gjelder dokumentasjon og rapporteringsrutiner av kvalitet og vurdering av risikoforhold i utbyggingsprosjekter. Vi har notert oss det Agenda har sett på av styringssystemer og ansvarsforhold innenfor dagens vegvesen, den såkalte frivillighetskultur når det gjelder etterlevelse av styringssignaler og rapporteringskrav. Fremskrittspartiet forutsetter at Samferdselsdepartementet forsikrer seg om at nødvendig forbedring faktisk gjennomføres og videreføres. Vi har spesielt merket oss utsagnet i selve saken, som er grunnlaget for innstillingen her. Jeg siterer: «Selv om krav til kvalitetssystem og rutiner er godt skildret og gjort kjent, gjenstår det ennå en del når det gjelder å sikre at systemer og rutiner blir forstått, dokumentert og rapportert.» Fremskrittspartiet legger til grunn at Samferdselsdepartementet også forsikrer seg om at disse forhold følges godt opp, spesielt med bakgrunn i at utbyggingsavdelingen i Vegdirektoratet har uendret ledelse etter Hanekleiv-hendelsen. Vi forutsetter at dette blir gjort gjennom eksterne vurderinger, og at Stortinget på egnet måte holdes orientert om arbeidet. Vi mener selvfølgelig at slik ukultur som vi får dokumentert, er uakseptabelt. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen. Vi mener fortsatt at denne saken med all ønskelig tydelighet dokumenterer - jeg får vel nesten si dessverre - at det haster med å få på plass et helhetlig og selvstendig transporttilsyn, et tilsyn for hele transportsektoren. I tilknytning til et selvstendig transporttilsyn foreslår vi at det etableres et system for klassifisering av det nasjonale veinettet. Dette henger jo nøye sammen. Det må jo være et system å føre tilsyn etter. Og vi foreslår utvidelse av statens juridiske ansvar i veiloven. Subsidiært vil vi støtte Høyres forslag om å etablere et eget veitilsyn.
Representanten Arne Sortevik har tatt opp det forslaget han refererte til.
Det vi foretar oss i dag, er på mange måter en oppsummering og en evaluering av det som skjedde i forbindelse med raset i Hanekleivtunnelen, som skapte en ganske stor og bred debatt rundt sikkerhet i tunnelene rundt om i landet. Jeg har ikke tenkt å bruke mine fem minutter til dette. Jeg ønsker å takke saksordføreren for en svært grundig og god jobb med denne saken. Det er en jobb som har ført til at opposisjonen og posisjonen faktisk kan stå sammen og trekke felles konklusjoner og se framover mot en tid da vi har fått på plass nye rutiner som skal sikre at tunnelene i framtiden får en sikkerhet som gjør at vi kan ha tillit til driften og utlysning av anbud i forbindelse med tunnelbygging. Jeg synes det er svært gledelig at jeg som sentrumsrepresentant kan slutte meg til både innlegget til saksordføreren og innlegget til talsmannen for posisjonen, Rudihagen, og at vi i fellesskap nå står sammen om å legge til rette for en framtid med sikker tunnelbygging i Norge. Jeg vil også gi ros til ministeren, som grep tak i denne saken og på en forbilledlig måte har brakt fram et materiale til komiteen som gjorde at vi kunne ende sånn som vi nå har gjort, med behandlingen av denne saken. Så vil jeg til slutt bare understreke at Kristelig Folkeparti fortsatt står på sitt standpunkt om at det vil skape større trygghet ved bygging av tunneler dersom vi får opprettet et frittstående vegtilsyn. Jeg vil be posisjonen se på forslaget. Jeg vet at ministeren tidligere har sagt at de har dette med tilsyn i vegsektoren til vurdering. Jeg håper at vi får en debatt om det i forbindelse med Nasjonal transportplan, og kanskje ser muligheten for å få opprettet et sånt tilsyn.
Innledningsvis vil også jeg takke saksordføreren for et godt og grundig arbeid. Venstre er svært opptatt av at alle skal kunne ferdes trygt på vegene våre, uten trafikkfarlige forhold som kan sette folks liv i fare. Jeg er derfor glad for at statsråden har gjennomført en grundig gjennomgang av raset i Hanekleivtunnelen. Jeg er også glad for at flertallet i komiteen peker på den innsatsen Bondevik II-regjeringen gjorde på dette området, når man viser til at Agendarapporten fastslår at man gjennom utskillelsen av produksjonsoppgavene i Statens vegvesen har skapt et klart og entydig skille mellom bestiller- og utførerrollen i vegsektoren. Bondevik II-regjeringen fikk mye kritikk av daværende opposisjon for utskillelsen av Mesta AS - et grep som i ettertid har vist seg å ha gitt klarere ansvarsforhold, mer effektiv drift og mer veg for pengene. Utskillelsen av Mesta AS har spart det offentlige for milliardbeløp, og samtidig kan man altså vise til disse positive effektene her i dag. Jeg hadde ønsket at man hadde vist vilje til å overføre disse erfaringene til jernbanesektoren, som i dag er preget av tilsvarende rollekonflikter og uklare ansvarsforhold - uten at det er tema her i dag. Til tross for at forrige regjering gjorde noen grep som har gitt en bedre organisering og tydeligere ansvarsforhold i vegsektoren, er det altså slik i dag at Statens vegvesen fremdeles har ansvaret for sikkerheten, samtidig som de har ansvar for de økonomiske prioriteringene innenfor de rammene de etatene blir tildelt. Det er fremdeles slik at sikkerheten står i fare for å bli salderingspost når Statens vegvesen kjøper tjenester fra vegentreprenører. Det er følgelig en fare for at man ikke vektlegger sikkerheten høyt nok ved nyanlegg, ved vedlikehold og ved utbedring. Jeg har selv opplevd at publikum har henvendt seg til meg om trafikkfarlige forhold fordi de ikke har kommet gjennom hos Statens vegvesen. Dagens organisering gjør det også vanskeligere for uavhengige aktører og offentligheten å etterprøve sikkerhetsarbeidet i Statens vegvesen. Det er uheldig at Statens vegvesen driver kontroll med seg selv innenfor et område som til enhver tid krever stor åpenhet og ydmykhet overfor publikum. Til slutt: Venstre vil vektlegge betydningen av at det opprettes et uavhengig vegtilsyn i Norge for å styrke trafikksikkerhetsarbeidet. Dette vil bedre trafikksikkerheten og bidra til mer åpenhet i vegsektoren. Det er derfor bra at Regjeringen har satt ned et utvalg for å utrede behovet, selv om Venstre mener, i likhet med en rekke organisasjoner, at behovet er til stede. Venstre hadde sett at Regjeringens utvalg i stedet hadde utredet tilsynets myndighetsområde.
Eg vil fyrst seie at eg er svært tilfreds med at ein samla transport- og kommunikasjonskomite, med unntak av Framstegspartiet, verkar å vere nøgd med den jobben som er gjord med å gå gjennom systema og rutinane for styring og rapportering i Statens vegvesen. Eg vil òg takke for gode ord i debatten. Dei mest tunneltekniske sidene knytte til raset i Hanekleivtunnelen for halvtanna år sidan vart som kjent omtala i ein proposisjon som Stortinget handsama i fjor vår. Mitt hovudfokus etter dette har vore å få eit bilete av kva som gjorde at desse hendingane kunne skje, rett og slett kvifor dei ikkje vart fanga opp, og om det er nokon som helst grunn til å tru at noko liknande skal kunne skje i dag. For å få ei mest mogleg uhilda vurdering av desse sidene valde eg å engasjere eksterne konsulentar som skulle sjå på systema for styring og rapportering i vegetaten, både i perioden då Hanekleivtunnelen vart bygd, og i dag. Sjølv om rapporten frå Agenda kan seiast å vere kritisk til systema i Statens vegvesen på 1990-talet eller oppfølginga av desse, vel eg å leggje mest vekt på vurderingane av Vegvesenet slik det er i dag. Her vurderer Agenda ansvarsforholda mellom dei ulike nivåa i Vegvesenet sin organisasjon som klåre, og at rapporteringskjeda er klår. Jamvel om Agenda meiner at noko liknande som det som skjedde i Hanekleivtunnelen, ikkje skal kunne skje i dag, peikar dei på einskilde område som kan betrast, og desse har eg presentert i St.prp. nr. 45 for 2007-2008. Dette gjeld dokumentasjon av kva som faktisk vert gjort, rapporteringsrutinar knytte til kvalitet på arbeid som vert gjort, og vurdering av risikoforhold i utbyggingsprosjekt. Eg er godt nøgd med at eit breitt fleirtal er tilfreds med, ja til og med seier dei er glade for, vurderingane eg har presentert, og at dei nemnde områda for forbetring vert tekne tak i og arbeidd aktivt med å vidareutvikle. Eg trur eit slikt breitt fleirtal vil vere eit verdig punktum for den politiske diskusjonen som har handla om kva som skjedde for ti-femten år sidan, kven som gjorde kva, kor ansvaret var eller skulle ha vore, og kven som burde ta hatten sin og gå. Dette breie fleirtalet tolkar eg som eit ynske om å gå vidare på den vegen eg har forsøkt å skissere i proposisjonen, og som handlar om å ta naudsynte grep for at Statens vegvesen vert sett endå betre i stand til å gjere den jobben dei faktisk skal gjere. Eg har registrert at det er større usemje når det gjeld prosessen knytt til om vi skal ha eit sjølvstendig tilsyn i vegsektoren. Samstundes legg eg merke til at det er fleire ulike forslag frå mindretalet om kva som er den beste løysinga på dette. Det offentlege utvalet som er sett ned, skal leggje fram si utgreiing innan årsskiftet, og når denne utgreiinga ligg føre, vil eg, saman med Regjeringa, ha eit godt fagleg grunnlag for å vurdere spørsmålet. Saka vil så verte lagd fram for Stortinget på høveleg måte.
Det blir replikkordskifte.
Jeg har ikke oppfattet at denne saken er en karakterbok til statsråden, men la meg iallfall si at det er bra å ha statsråder som reagerer og agerer. Det gjør denne statsråden. Jeg er enig med statsråden i at det viktigste med saken faktisk er dagens situasjon. Jeg vil igjen sitere fra selve proposisjonen, side 3, kolonne 1. Etter at man konstaterer at det er et forbedringspotensial, konkluderer man med følgende: «I denne samanhengen er det ei viktig leiaroppgåve å ha merksemd retta mot lojalitet til rutinar og prosedyrar, og sørgje for at manglande lojalitet får konsekvensar.» Jeg går ut fra at det gjelder på alle nivåer, at dette ikke bare er en ovenfra og ned-holdning, en truende pekefinger til folket på golvet eller nede i organisasjonene, men at dette gjelder hele organisasjonen, også den øverste ledelsen og ledernivået i organisasjonen.
Det gjeld sjølvsagt på alle nivå. Eg er glad for at denne rapporten konkluderer som han gjer, med at Statens vegvesen har gjennomgått ei gjennomgåande forbetring etter det tidspunktet då grunnlaget for hendingane i Hanekleivtunnelen fann stad, altså bygginga av sjølve tunnelen. Ein organisasjon som Statens vegvesen er ein stor og kompleks organisasjon. Det krev tydeleg og god leiing på alle nivå. Sjølvsagt krev det òg lojalitet til avgjerder på alle nivå og system som er kontrollerbare. Det er gjort ein stor jobb med å forbetre systema. Eg meiner rapporten er tydeleg på det. Det skal framleis vere slik i ein levande organisasjon at ein kvar einaste dag skal jobbe med forbetringar for å verte endå betre. Eg har stor tiltru til at det arbeidet ein gjer på nettopp dette området i Statens vegvesen i dag, vil gi frukter, og at me vil få endå betre system for vegbygging i framtida - og det er målet.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 3948]]
Etter ønske fra transport- og kommunikasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt.
Representantforslaget, som for så vidt blir gjenteke i innstillinga av Kristeleg Folkeparti og Venstre, er samanfatta i tre punkt, som eg reknar med at andre representantar vil gå inn på og gjere grundigare greie for enn det eg vil gjere no. Kort fortalt foreslår ein for det fyrste ein handlingsplan for betre tilrettelegging for syklistar i byar og tettstader, for det andre ei støtteordning, tilsvarande påskjønningsordninga for kollektivtrafikk, og for det tredje ei endring av regelverket for køyregodtgjersle som gjer det meir lønnsamt å sykle. Eit fleirtal, som består av dei andre partia enn Kristeleg Folkeparti og Venstre, foreslår at representantforslaget blir lagt ved protokollen. Men det er grunn til å streke under at eit fleirtal, alle unnateke Framstegspartiet, som har sine eigne merknader, gir forslaget ein svært positiv omtale. Vi er einige i at betre tilrettelegging for syklistar gir store samfunnsgevinstar når det gjeld trafikksikkerheit, miljø og trafikkavvikling, i tillegg til gevinstane for helsa. Vi peiker på at forholda for syklistane no er altfor dårlege i det meste av landet. Ulykkesrisikoen med å sykle er altfor stor. Manglande tilrettelegging, forvirring om og manglande respekt for trafikkreglane fører til trafikkfarlege situasjonar for alle trafikantar. Det er ønskjeleg og mogleg at mange av dei reisene som i dag skjer med bil, kan gjennomførast med sykkel. Stat og kommune må derfor setje i verk ei rekkje tiltak for å leggje til rette for at fleire vel sykkel. Dette fleirtalet meiner òg at det trengst auka satsing på fysisk tilrettelegging for syklistar, betre opplysning og opplæring i trafikkreglane for syklistar, haldningspåverknad både overfor syklistar og andre trafikantar og ei rekkje andre tiltak. Arbeidarpartiet, Høgre, SV og Senterpartiet viser til at Regjeringa vil leggje fram forslag til Nasjonal transportplan no snart. Dette fleirtalet meiner at denne planen må innehalde ein sykkelstrategi med klare tiltak. Vi seier òg heilt klart at representantforslaget omtaler fleire gode idear og tiltak som Regjeringa bør merke seg og vurdere i arbeidet med transportplanen. Så det er ingen tvil om at forslaget blir positivt møtt i denne innstillinga. For min eigen del vil eg streke under betydninga av ein eigen strategi med klare tiltak. Ja, om ein vel å kalle det ein handlingsplan, så gjerne det for meg. Men det er likevel dei årlege budsjetta som blir avgjerande for om vi greier å prioritere sykkeltiltak godt nok. Når Regjeringa no skal leggje fram forslag til ein ny nasjonal transportplan, er det der det naturlegvis høyrer heime. Det er òg ein sykkelstrategi i den noverande transportplanen med klare målsetjingar om at 8 pst. av alle reiser skal føregå med sykkel. Dersom eg ikkje siterer klimaforliket feil, meiner eg at det står at målsetjinga er 10 pst. I byar og tettstader er målsetjinga at sykkeltrafikken skal doblast, og det er òg sagt at 80 pst. av barn og unge skal gå eller sykle til og frå skulen. Det er klart at skal vi nå desse målsetjingane, må ein leggje til rette for sykling på ein langt betre måte, og det må prioriterast i større grad framover. I etatane sitt forslag til sykkelstrategi i NTP er ei rekkje tiltak foreslått. Det er rett nok ikkje nemnt det med ei støtteordning à la påskjønningsordning, og heller ikkje er kjøregodtgjersle frå fyrste kilometer nemnd. Så eg meiner det er konstruktive innspel som ligg i forslaget her, som ein må ta med seg i det vidare arbeidet med Nasjonal transportplan. I andre land ser vi at målretta innsats har gitt resultat. I Stockholm har faktisk syklinga auka med 50 pst. sidan 1998. Men vi ser òg i mange andre land at talet på syklistar er langt større, men der er det òg ein annan sykkelkultur og ei anna haldning til syklistar hos bilistane. Ikkje misforstå meg - eg meiner òg at syklistane skal respektere trafikkreglar og oppføre seg ordentleg i trafikken. Men dei haldningane ein møter når ein er ute på sykkelvegen i Noreg, finn ein ikkje nedover i Europa. Tvert imot, der heiar dei på syklistane - i Noreg er det tommelen ned og ansiktet ut av bilen for å bruke ein stygg munn på syklistane.
Kristeleg Folkeparti driv ikkje med industriell masseproduksjon av Dokument nr. 8-forslag og resirkulerer Dokument nr. 8-forslag. Dei kjem med nokre ganske få. Det betyr at ein må behandla dei seriøst. Det har regjeringspartia gjort. På den måten kjem me Kristeleg Folkeparti i stor grad til møtes, i staden for berre å stemme ned dei ideane dei har, slik ein ofte gjer med forslaga frå dei som produserer over evne. Så må eg ha standardreplikken min til dei gamle regjeringspartia - nemleg at SV fekk vedteke i samband med friluftsmeldinga ein nasjonal sykkelstrategi som Bondevik-regjeringa og andre parti skulle utarbeida. Men eg registrerer jo at dei ikkje blei overarbeidde då dei sat i regjering, av å ha gjort noko for syklistane. Tvert imot - me måtte skifta ut regjeringa for at det skulle skje noko òg for syklistane, slik som i dei fleste andre saker. Men no er me i gang. Det blir satsa mykje meir på syklistane, men det kan bli betre, og det er jo utgangspunktet til det gamle regjeringspartiet Kristeleg Folkeparti når dei fremmar dette. Sjølv har eg eit veldig godt forhold til tohjulingane, både dei som har motor, og dei som er utan. Det er eit viktig og smidig framkomstmiddel, det eine med motor forureinar jo, men det andre gjer det ikkje. Det er ein måte å halda seg i form på og ein måte å koma seg fram på som ikkje skader nokon - iallfall ikkje i hovudsak skader nokon, og det er miljøvennleg. Å gjera det som Kristeleg Folkeparti seier - å sjå på skattlegginga og på om det er mogleg å stimulera fleire til å sykla, som dei seier i eit av punkta, synest eg har noko for seg. Det er òg noko av det me har diskutert internt i Regjeringa. Me har ikkje kome til nokon konklusjon, men det er absolutt eit forslag som eg synest er lurt - med utgangspunkt i klima, i miljø og i helse. Når det gjeld dette med å få ein eigen handlingsplan, det å få ei påskjønningsordning for syklistane, vil eg seia at det ein no gjer med miljøbilsatsing i Miljøverndepartementet - der ein seier at ein skal påskjønna dei som satsar meir på bymiljø, som satsar på klimaet, som satsar på å få eit betre miljø, som satsar på å få fleire på sykkel - er me allereie i gang med. Så får me vurdera forslaget vidare i forhold til NTP-prosessen som regjeringspartia no held på med. Likevel er altså utgangspunktet at det å få fleire på sykkel er noko som Regjeringa ønskjer. Det er noko eit fleirtal på Stortinget eigentleg ønskjer seg. Eg registrerer at dei som stadig vekk diskuterer kvifor dei er for bompengar i Oslo, men mot bompengar i resten av Noreg, ikkje engasjerer seg i å få fleire til å sykla. Det synest eg er litt dumt. Det hadde vore kjekt om alle partia hadde vore med på det. Kristeleg Folkeparti har kome med eit forslag som delvis allereie er vareteke av Regjeringa, men som ein skal sjå nærare på, slik at det blir ein meir offensiv strategi for å få fleire til å sykla i Noreg. Dermed er det ikkje meir å seia om det.
La meg først få lov til å takke saksordføreren for en effektiv og god behandling av et representantforslag som kom noe sent inn. Vi er enige om at det er svært viktig å legge forholdene bedre til rette for dem som ønsker å bruke sykkel som framkomstmiddel. Det er miljøvennlig, det er godt for helsen, og det er trafikkeffektivt. I dag er forholdene for syklister altfor dårlig de fleste steder, noe også et flertall i komiteen erkjenner. Jeg er selvsagt glad for at flertallet ber Regjeringen merke seg de gode forslagene som omtales i representantforslaget. Men er det noe syklistene er vant til, så er det fine ord, som representanten Hallgeir Langeland var inne på når det gjaldt den forrige regjeringen. Dette representantforslaget er fremmet fordi det fortsatt, stort sett, bare er fine ord når det gjelder sykkel, og vi trenger i fellesskap å ta et tak i så henseende. Det vi trenger nå, er konkret handling. Det er tverrpolitisk enighet om hvor viktig det er å legge til rette for syklister, og jeg synes den positive mottakelsen som forslaget har fått, er gledelig. Komiteens flertall beskriver i innstillingen at Regjeringen bør merke seg og vurdere tiltak i forbindelse med Nasjonal transportplan, og ber om en egen sykkelstrategi. Det er vel og bra, men Nasjonal sykkelstrategi har eksistert i mange år. Det er ikke mangel på strategi som er problemet. Det er mangel på handling og gjennomføring av konkrete tiltak som er problemet, som flere har understreket her. Nettopp derfor foreslår Kristelig Folkeparti, sammen med Venstre, at det utarbeides en egen, separat handlingsplan med konkrete forpliktelser. I Nasjonal sykkelstrategi, som altså har eksistert i mange år, og som senest ble revidert i forbindelse med etatenes forslag til Nasjonal transportplan 2010-2019, gis det en rekke anbefalinger om tiltak som ligger innenfor infrastrukturområdet. De fleste av tiltakene som transportetatene anbefaler i Nasjonal sykkelstrategi, ligger innenfor Nasjonal transportplan, men noen av tiltakene ligger utenfor. Derfor er det at Kristelig Folkeparti ønsker seg en plan som er noe mer enn en strategi innenfor Nasjonal transportplan. Transportplanen kan ikke ivareta bredden av tiltak. Det gjelder bl.a. de økonomiske virkemidlene. Dessuten har Regjeringen vist manglende evne til å følge opp sykkelstrategien, og jeg er redd syklistene nok en gang vil «forsvinne» i stortingsmeldingen. Nå er tiden inne for å samle, synliggjøre og ansvarliggjøre en innsats for sykkel. De siste 20 årene har vist at skal man få til en satsing på sykkel, må temaet behandles på et selvstendig grunnlag og ikke som en del av Nasjonal transportplan. En egen handlingsplan er nødvendig for å sikre en forpliktende og tverrdepartemental innsats. I innstillingen peker Fremskrittspartiet på at sykkelrelaterte ulykker øker kraftig. Partiets representanter understreker syklistenes ansvar for ansvarlig trafikkatferd. I Kristelig Folkeparti slutter vi oss til bekymringen over skadestatistikken. Jeg er selvsagt enig i at syklister, som alle andre trafikanter, har ansvar for å opptre med aktsomhet. Ikke minst har de ansvar for å kjenne til og følge trafikkreglene. Det er nødvendig med et samspill med andre trafikantgrupper, og det er absolutt nødvendig å legge til rette for en bedre opplæring av syklister. Da tenker jeg særlig på den opplæringen vi kan få til i grunnskole og videregående skole. Noe av det viktigste vi kan gjøre, er å bedre på dette ved å etablere et sammenhengende sykkelveinett i byer og tettsteder, der sykkeltrafikk får egne veinett som er atskilt fra biler og gående. Til slutt vil jeg understreke kommunenes ansvar for å sikre et sammenhengende gang- og sykkelveinett. Det er de som sitter med nøkkelen, og kommunene må ansvarliggjøres i større grad enn i dag. Det er nødvendig med tydeligere nasjonale retningslinjer. Kristelig Folkeparti fremmer forslag om dette. Vi foreslår at man kan se på lovgivingen innenfor plan- og bygningsloven, og om man via den kan få lagt til rette for en bedre utbygging av sykkelveinettet. Kristelig Folkeparti foreslår også, sammen med Venstre, å premiere de kommunene som kan vise til gode resultater. Derfor foreslår vi at det etableres en statlig støtteordning for kommuner og fylkeskommuner, etter modell av den statlige belønningsordningen for kollektivtrafikken.
Representanten skal kanskje ta opp forslag?
Det skal jeg selvfølgelig. Jeg tar opp det forslaget som Kristelig Folkeparti har alene, og de forslagene som vi har sammen med Venstre.
Representanten Jan Sahl har tatt opp de forslagene han refererte til.
Landet vårt, med fire skiftande årstider, er flott på mange måtar, og opp gjennom tida har menneska funne på stadig nye måtar å kome seg fram på, trass i vêr og vind, inn i fjordar og dalar og over fjell - og i bygatene. Sykkelen skapte stort oppstuss da han kom, men har halde fram med å vere eit kjært framkomstmiddel, sjølv om det er dei motoriserte køyretøya som er aller mest brukte. Med det landskapet, dei avstandane og dei nemnde årstidene vi har i Noreg, kan ikkje sykkel bli det mest brukte framkomstmiddelet. Potensialet er likevel stort for at endå fleire enn no slengjer seg på sykkelen når dei skal på arbeid eller på fotballtrening, i staden for at dei set seg i bilen. Det handlar om å leggje til rette for det, og det er nettopp dette med korleis ein skal leggje betre til rette for syklistar i byar og tettstader, som er temaet i representantforslaget vi debatterer her i kveld. Eit tre eller ei plante kan rotne på rot, og heldigvis kan ikkje vi menneske det. Men sit vi lenge nok, kan det kjennast ut som om vi rotnar der vi sit, anten på kontorstolen, i sofaen eller i bilsetet. Dei fleste av oss sit rett og slett for mykje, og det er ikkje bra for oss. Derfor er det fint å sjå at i sterkt trafikkerte bustadområde er det mange fleire som går og syklar til kvardags der det blir bygt gang- og sykkelvegar. Og di fleire som går og syklar i staden for å køyre, di mindre klimagassutslepp blir det, og di tryggare blir trafikken. Vi i Senterpartiet og i dei andre regjeringspartia er glade for at fleirtalet i komiteen sluttar seg til målet vårt om at stat og kommune skal satse meir på gang- og sykkelvegar og på m.a. betre opplæring i trafikkreglane for syklistar. Vi er godt i gang med å planleggje ny nasjonal transportplan, og vi går inn for at denne planen skal innehalde ein eigen sykkelstrategi med klare tiltak. Vi vil signalisere at vi vil ta med oss ideane frå representantframlegget i arbeidet med den nye nasjonale transportplanen, og gjere vårt til at strategien ikkje blir berre tomme ord, men blir følgd av konkret handling.
Sykkel som framkomstmiddel er og har vært et satsingsområde for Venstre. Tidligere samferdselsminister Torild Skogsholm startet arbeidet med å lage en nasjonal sykkelstrategi allerede i 2002, en nasjonal sykkelstrategi som skulle inngå i arbeidet med Nasjonal transportplan. I mai 2007 ble den nevnte sykkelstrategien rullert, men det vises fortsatt til den forrige grundige sykkelstrategien fra Bondevik II-regjeringen. Nasjonal sykkelstrategi er for så vidt et godt grunnlagsdokument for NTP, men den er ikke direkte førende. I tillegg er det slik at mange av de tiltakene som ønskes gjennomført for sykkel, ikke hører hjemme i NTP. Mange har i debatten vært inne på fortreffeligheten av utbygging av sykkelstier. Det gjelder spesielt miljøperspektivet, men også helseperspektivet. Som saksordføreren sa, foreslår Regjeringen i St.meld. nr. 34 for 2006-2007, Norsk klimapolitikk, et mål om en nasjonal sykkelandel på 10 pst. Statens vegvesen har hittil arbeidet mot et mål om å øke sykkelandelen til 8 pst. Til tross for disse politiske ønskene har vi ikke sett noen positiv utvikling når det gjelder sykkelsatsing i Norge. Sykkelandelen er lav, 5 pst., og selv om antallet syklende øker, øker de andre transportmidlene mer, særlig bil. Dermed forblir andelen på et lavt nivå og langt under våre naboland - Sverige med 12 pst. og Danmark med 17 pst. Det er tiltakene som savnes nå, ikke utredninger og prat. Den nasjonale sykkelstrategien inneholder flere forslag til tiltak som kan iverksettes for å øke sykkelandelen i Norge, men det krever en samlet tverrsektoriell innsats der flere departementer må ansvarliggjøres. Jeg vil berømme Kristelig Folkeparti for dette representantforslaget, og Venstre støtter de fleste av Kristelig Folkepartis forslag i innstillingen, men det er slik at den konkrete oppfølgingen av planer og strategier skjer gjennom bevilgninger over de årlige budsjettene, og her ser jeg ikke at Kristelig Folkeparti følger opp. Jeg vil i den forbindelse vise til Venstres alternative statsbudsjett for 2008, hvor Venstre foreslo 50 mill. kr mer til satsing på gang- og sykkelveier utover Regjeringens forslag. Dette følger vi nå opp i revidert nasjonalbudsjett med å foreslå å øke satsingen på trafikksikkerhetstiltak og gang- og sykkelveier med 40 mill. kr. Jeg håper partiene som her i dag har snakket om viktigheten av bedre tilrettelegging for syklister, vil følge opp og støtte Venstres forslag i forbindelse med revidert i morgen. Hver vår ser vi i alle medier samferdselsministeren på sykkel i forbindelse med «Sykle til jobben»-aksjonen, og lovnadene om en sykkelsatsing sitter løst. Det er veldig bra, og Venstre har følgelig store forventninger til neste års budsjett. Inntil nå ligger Regjeringen kraftig etter målene i handlingsprogrammet, selv med Hallgeir H. Langeland og SV i en flertallsregjering. Ifølge stortingsproposisjonen for budsjettåret 2008 er oppfølgingsprosenten etter tre år i regjering i antall kilometer vei tilrettelagt for gående og syklende kun på 48 pst. Dette står i grell kontrast til lovnadene i Soria Moria-erklæringen om å øke satsingen på gang- og sykkelveier, og at flere arbeidsreiser, spesielt i byene, skal foretas på sykkel. Det står også i grell kontrast til nåværende statsminister, som gikk høyt på banen i valgkampen, og som nå blir framstilt som sykkelentusiast og stadig er avbildet i media - med sykkel.
Det er i Dokument nr. 8:121 føreslått at det vert lagt fram ein eigen handlingsplan for sykkel og sett fram forslag som gjeld støtteordningar og regelverk for køyregodtgjersle. Det er viktig å leggje til rette for auka bruk av sykkel, ikkje minst i byar og tettstader. Dette vil kunne bidra til redusert bruk av bil og dermed òg til reduserte klimagassutslepp, og det vil kunne gi ein positiv helseeffekt for den enkelte, altså ein vinn-vinn-situasjon. Eg meiner difor at representantforslag nr. 121 om betre tilrettelegging for syklistar i byar og tettstader tek opp fleire viktige problemstillingar og peikar på gode forslag for å betre framkommelegheit og trafikktryggleik for syklande. Det er t.d. heilt klart til hinder for framkommelegheit og tryggleik for syklistane at dei i dag i stor grad må bruke same køyrefelt som bilar. Potensialet for meir sykling er størst i byar og tettstader, og det er størst på dei korte reisene som i dag vert gjorde med bil. I dag er nesten halvparten av alle reiser kortare enn 5 km, og halvparten av desse vert utførde med bil. Det same gjeld for reiser under 1 km. Transportøkonomisk institutt har i ein rapport frå 2002 berekna at det er eit potensial for å overføre ein tredjedel av desse bilturane til sykling, og dette åleine vil auke syklinga med 35 pst. Eg vil få peike på at denne regjeringa har som målsetjing at flest mogleg skal velje sykkel som framkomstmiddel, særleg til og frå arbeid. Me ynskjer difor å leggje forholda til rette for gåande og syklande. I 2008 nyttast det i alt 590 mill. kr på gang- og sykkelvegar, medrekna 250 mill. kr i bompengar. Dette er ein auke på 208 mill. kr - eller 90 pst. - i høve til 2007. Auken i statlege midlar er 80 mill. kr, altså 34 pst. I tillegg kjem utbygging av gang- og sykkelvegar som del av nyanlegg på vegnettet, og som dermed vert finansiert av ordinære riksvegløyvingar og i somme tilfelle av bompengar. Planavklaringa for gang- og sykkeltiltak i byar og tettstader er ei utfordring. Etter initiativ frå Samferdsledepartementet vart det i fjor halde møte med Oslo kommune. På bakgrunn av møtet er det oppretta ei gruppe med representantar for Oslo kommune, Statens vegvesen og Samferdsledepartementet for å følgje opp planlegging og sikre at prosjekt skal vere klare for utbygging når pengane kjem. Som fleirtalet i komiteen peikar på, vil Regjeringa i løpet av året leggje fram Nasjonal transportplan for 2010-2019. Her vil tiltak for auka bruk av sykkel uansett vere eit viktig område som vil få brei omtale. Eg meiner difor, som fleirtalet, at det vil vere tenleg å bruke Nasjonal transportplan og ikkje leggje fram ein eigen handlingsplan. Eg har merka meg at fleirtalet har bedt om at Nasjonal transportplan må innehalde ein eigen sykkelstrategi med klare tiltak. Eg har merka meg forslaga i representantforslaget og vil ta dei med meg i det vidare arbeidet. Representanten Borghild Tenden lyfta i sitt innlegg fram den førre regjeringa sin sykkelstrategi. Eg er samd med Tenden i at sykkelstrategien er bra, men enno betre er det at det vart eit regjeringsskifte, slik at strategien vert følgd opp med pengar. Og ja, det er rett at statsråden tek fram sykkelen om våren og syklar til og frå jobben så ofte statsråden kan. Og det er faktisk ganske ofte. Etter at eg flytta til Oslo, har eg faktisk teke i bruk sykkelen meir enn eg gjorde heime. Det handlar sjølvsagt om at her har eg ein halvtimes sykkeltur, medrekna ein ekstra runde for å få litt meir bevegelse, medan eg heime ofte må køyre fleire timar med bil for å kome dit eg skal på møte i arbeidssamanheng. Eg ser, som aktiv syklist i Oslo, at denne byen, til liks med fleire andre byar, treng fleire gang- og sykkelvegar. Det er nettopp derfor me set ned ei arbeidsgruppe som skal planleggje og samordne denne satsinga med Oslo kommune. Her er det fleire partar som må gjere ein jobb for at me skal få fortgang i dette viktige arbeidet. Dei forslaga som ligg her, skal me i positiv forstand ta med oss i det vidare arbeidet. Me skal i året som kjem, leggje fram ein nasjonal transportplan, som Stortinget sjølvsagt skal få drøfte grundig, der me skal leggje dei konkrete strategiane for auka sykling i heile landet, men i denne samanhengen først og fremst i byar og tettstader.
Det blir replikkordsskifte.
Jeg takker ministeren for positiv mottakelse av representantforslaget. Jeg synes det er gledelig at vi står sammen om å tenke på å legge til rette for mer sykling, ikke bare i byer og tettsteder, men også i Distrikts-Norge. Komiteen har ved flere anledninger når vi har vært på reise med buss, også i Distrikts-Norge, blitt stanset av personer med barnevogn og barn som vandrer langs veien, særlig på skoleveier. Der er det sterkt behov for gang- og sykkelveier. Formålet med representantforslaget var altså å lodde stemningen for en handlingsplan for sykling, for når det gjelder en sykkelstrategi lagt inn i NTP, er det problematisk å få tatt inn det som går på det tverrsektorielle, altså det som er overgripende når det gjelder flere departement. Jeg vil spørre ministeren om muligheten for å få en handlingsplan.
Til liks med representanten Sahl synest eg òg at det er svært positivt at det er brei semje om at me skal satse på tilrettelegging for syklistar. Eg trur det er noko folk i dette landet faktisk ynskjer. Me ser jo òg at stadig fleire tek sykkelen og for så vidt beina fatt når det vert lagt til rette for at ein kan gjere det trygt. Så det er sjølvsagt viktig. Det vart nemnt skulevegar, og då må eg nemne noko som eg ikkje sa i innlegget mitt, nemleg at me jo har ei kartlegging av kostnadene når det gjeld å få lagt til rette for gang- og sykkelvegar i ein omkrets av 2 km rundt alle landets skular. Me ventar på innspel på det. Eg står fast ved det som har vore hovudtonen i innstillinga, nemleg at me skal ta inn gang- og sykkelvegar i Nasjonal transportplan. Det skal me gjere i eit godt og breitt samarbeid og drøfte korleis det skal gjerast, slik at me skal få ei god oppfølgjing av dette i det vidare arbeidet i samband med budsjettet for året som kjem.
Jeg vil først takke for at statsråden er en ivrig syklist. Det er kjempeviktig å gå foran med et godt eksempel. Så til spørsmålet: Hvordan kan statsråden forklare at oppfølgingsprosenten bare er på 48 pst., etter tre år i regjering? Jeg ble faktisk selv overrasket over at den var så lav. Hvordan vil hun forklare det? Og hva har hun tenkt å gjøre med det?
Forklaringa på oppfølgingsprosenten - som òg dessverre er låg på nokre andre såkalla sekkepostar - er sjølvsagt det me har sett av budsjettsprekkar på ein del igangsette prosjekt. Dei er delvis igangsette av den førre regjeringa, og nokre av den noverande regjeringa. For å få ei rasjonell framdrift på dei, som har vore eit viktig punkt for denne regjeringa, har ein ikkje evna å følgje opp alle andre gode tiltak. Men det er ikkje den einaste forklaringa. Det er òg slik at det f.eks. i Oslo har vore eit ynske om å leggje inn fleire prosjekt, og så har ein ikkje hatt prosjekt som har vore klare til å starte opp. For å unngå at det òg skulle verte tilfellet i 2009-budsjettet, vart det for eit års tid sidan frå staten si side sett ned ei arbeidsgruppe som skal samhandle med kommunen, slik at me skal kunne ha prosjekt klare når me kan følgje opp med pengar.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. De talere som heretter får ordet, har en taletid på 3 minutter.
Forslaget fra Kristelig Folkeparti om bedre tilrettelegging for syklister i byer og tettsteder er et viktig forslag, som jeg mener vi bør ta med oss i arbeidet med revisjon av Nasjonal transportplan og den reviderte sykkelstrategien som ligger der. Det jobbes det jo med nå, og den skal vedtas neste vår. Jeg mener det er viktig å se transportformene i sammenheng når vi skal tilrettelegge og planlegge for et transportsystem som er effektivt, og som ivaretar trafikksikkerhet og miljø, også når det gjelder transport- og tursykling. I planen fra etatene ligger det forslag til en egen strategi for transportmiddelfordeling, der det skal tilrettelegges slik at kollektiv sykkel- og gangvei blir et reelt alternativ. Fremskrittspartiet har tolket dette slik at de i sine merknader til saken finner grunn til å «advare mot å tillegge sykkelen som transportmiddel en rolle den ikke vil være i stand til å fylle». De peker på «at sykkel kan fungere som et utmerket supplement til andre transportmidler særlig i byer og tettsteder, men kan for de store grupper reisende på ingen måte fungere som et hensiktsmessig alternativ til motorisert transport». Det er vel ikke det etaten eller forslagsstillerne heller har ment, vil jeg tro, uten at jeg helt vet hva Fremskrittspartiet har ment med sin merknad. Vi i Arbeiderpartiet mener det er veldig viktig å ha en egen nasjonal sykkelstrategi, ikke bare for å få til en økt satsing på utbygging av sykkelveier både for tur- og transportsykling, men også for å heve trafikksikkerheten og bedre framkommeligheten for gående og syklende. Det er ikke minst viktig med tanke på målsettingen om at 80 pst. av barn og unge skal gå eller sykle til og fra skolen. Det pekes i NTP-forslaget på at skal man få flere til å sykle i byene, er det flere faktorer som er viktige, bl.a. at forskjellen i reisetid mellom bil og sykkel er liten, nivå på parkeringsavgifter for bil, kollektivandel, utbyggingsmønster, befolkningssammensetning og til sist vær og topografi. Forskjellen i reisetid blir minst dersom det kan sykles på en sammenhengende sykkelvei med jevn flyt. Tiltak som derfor bør inngå i en slik strategi, kan bl.a. være: å bygge atskilte gang- og sykkelveier, og på sikt, når de er bygd ut, legge ned forbud mot å sykle på fortau og i gågater og forbeholde disse til gående å stille krav til å bygge ut sykkelveiene sammenhengende, ikke slik som vi ser mange steder i dag, at sykkelveiene er bygd ut vekselvis på den ene og andre siden av veien, med farlige kryssinger på trafikkert vei som resultatå tydeliggjøre og drive opplæring i regler for hvordan bilister og syklister skal forholde seg til hverandreå drive holdningskampanjer for å få flere til å velge sykkel og gange der det er mulig og tilrettelagt for det, i stedet for å bruke bil I dag har vi altså ca. 5 pst. sykkelandel. Andre land i EU har opp mot 30 pst., så vi har noe å strekke oss etter. En slik sykkelstrategi med konkrete tiltak og målrettet innsats er derfor et viktig grunnlag for å nå første milepæl, som er 10 pst.
Jeg syklet så fort jeg kunne for å rekke denne debatten. Det var nesten så det gikk på livet løs en stund, men jeg kom fram. Jeg har lyst til å starte med å berømme forslagsstillerne for å ha lagt fram dette forslaget, også fordi de tilbakemeldingene som både statsråden og jeg får som «Sykle til jobben»-ambassadører, er at sykling ofte glemmes i debatten om transport. For eksempel når vi diskuterer miljø og klima, er det veldig ofte kollektivtrafikk vi snakker om, men ikke sykling. Dette er også en viktig komponent i miljø- og klimapolitikken. Det er jo slik - hvis vi skal ta det store bildet - at tre av fire nordmenn er bekymret for at klimaendringene skal få alvorlige konsekvenser for livet på jorda. Over 80 pst. er engstelige for at endringene i klimaet skal få alvorlige konsekvenser for livet til etterkommerne. Det viser jo at folk flest er opptatt av det som skjer med jorda vår - heldigvis. Folk er også ganske bevisste på at vi som lever i dag, har et ansvar for kommende generasjoner. Likevel er det ofte vanskelig å ta de rette valgene i hverdagen, som ofte er presset. Det er selvsagt politikernes ansvar å ta de store grepene som kan redde jorda vår fra overbelastning og kollaps, men samtidig vet vi at hver og en av oss kan bidra til store forandringer gjennom små endringer i hverdagen. Det betyr noe om barn lærer å kjenne gleden ved å bruke sin egen kropp, oppleve naturen og ta ansvar for å komme seg rundt, i stedet for å bli kjørt overalt hele tida. De vanene vi får som små, legger grunnlaget for oss senere, og bevisste foreldre er derfor hverdagshelter på mange måter. En fjerdedel av de norske klimagassutslippene kommer fra transportsektoren, og de er sterkt økende. Fram til 2020 vil utslippene øke med 40 pst. hvis vi ikke gjør noe, og det kan vi bare ikke stå og se på. Det er påpekt fra flere her at en veldig liten andel av reisene i Norge skjer med sykkel. 5 pst. er det sagt. Jeg tror tallet er 4 pst. - at det er blitt en nedgang. I de ti største kommunene i Norge har andelen syklende i alle fall falt. Potensialet for økt sykkelandel er stort. I dag er nesten halvparten av alle reiser kortere enn 5 km, og halvparten av disse utføres med bil. 30 pst. av reisene mellom 400 og 700 meter foregår med bil, så det er ganske mye vi kan gjøre. Noen av innspillene er kommet her i dag i representantforslaget, andre forslag er fra Syklistenes Landsforening. Det gjelder momssats, det gjelder arbeid med å fjerne fordeler for arbeidsgivere som gir sine ansatte gratis parkering, og det gjelder veipakker for strekningsvise utbygginger som bør pålegges for å ivareta sykkeltrafikken. Vi kan også gjøre ganske mye for å sikre framkommeligheten, som det er blitt påpekt, både ved at sykkeltrafikk kan prioriteres foran eller på linje med bil på offentlig vei, på gategrunn og i kryss, og ved at man bl.a. må legge til rette for at man har oppmerkinger, slik at man faktisk vet hvor man skal sykle, og hvor man har fortrinnsrett til å sykle.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 10.[[Votering, se side 3949]]
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt.
I Dokument nr. 8:99 fremmes det et forslag om strategi for opprustning og utvidelse av vannkraftverk. Aller først tror jeg det er grunn til å understreke at dette er et forhold som allerede har stor oppmerksomhet. Gjennom komiteens behandling av forslaget tilkjennegir også en samstemt komite ønsket om å få til en enda bedre utnyttelse av vannkraftverkene enn hva som er tilfellet i dag. Potensialet for opprusting og utvidelse av eksisterende vannkraftverk er på om lag 11 TWh, ifølge tall fra NVE. Dette er prosjekter som trolig også innebærer små miljøkonflikter, og de kan bidra til en bedre utnyttelse og nødvendig fornyelse av eksisterende vannkraftkapasitet, som spiller en svært viktig rolle i dagens kraftsystem - ikke minst med tanke på vannkraftens regularitet i forhold til andre fornybare energikilder. Jeg synes det er grunn til å understreke betydningen av at en samstemt komite er svært positiv til at vannkraftpotensialet innenfor eksisterende vannkraftanlegg utnyttes. Det betyr at dette arbeidet vil ha et sterkt fokus også i tiden framover. Regjeringen har, gjennom NVE, satt i gang et arbeid for å få fram oppdaterte opplysninger om det teknisk-økonomiske potensialet som faktisk foreligger. Disse opplysningene vil være av avgjørende betydning for en videre behandling og eventuell vurdering bl.a. av mulige tiltak for å få utløst investeringer, slik at potensialet utnyttes. Utfordringen er først og fremst rettet inn mot å finne gode incitamenter for å få utløst investeringene. Det er et faktum og kanskje et paradoks at man etter 1991 da oppdekningsplikten ble fjernet, fikk en tilnærmet investeringstørke som følge av markedstilpasningen som fulgte. Leveringsplikt som kom i stedet, sammen med markedet, har ikke i tilstrekkelig grad motivert investeringsviljen. Regjeringen har derfor i revidert nasjonalbudsjett for 2008 lagt opp til flere forbedringer i beskatningen som har til hensikt å motivere for investeringsbeslutninger. Den nedre grensen på 5 500 kVA for betaling av grunnrenteskatt vil bli gjeninnført i statsbudsjettet for 2009, også for nye kraftverk. Dette innebærer en reversering av reduksjonen i den nedre grensen fra statsbudsjettet for 2008. Samtidig varsles det i revidert nasjonalbudsjett om en utbetalingsordning for negativ grunnrente som vil komme mindre kraftselskap til gode. Dette vil samlet sett først og fremst stimulere til utnyttelse av potensialet for småkraftverk, som NVE anslår kan ligge på om lag 18 TWh. Videre vil Regjeringen utvide fradragsberettigede kostnader til også å inkludere driftskostnader i byggetiden. Samtidig med revidert nasjonalbudsjett sendes det nå på høring et forslag som vil fjerne skattemessige hinder for opprustning og utvidelser i eksisterende kraftverk. Forslaget innebærer en unntaksregel for samordning av negativ grunnrente mellom kraftverk som etter opprustnings- og utvidelsesprosjekter defineres som henholdsvis nye og gamle. Samlet vil dette innebære en skattestimulering til bedre utnyttelse av vannkraftressursene. Nyansene mellom mindretallet og flertallet i forbindelse med innstillingen ligger i at mindretallet vil ha en egen sak om strategi for opprustnings- og utvidelsespotensialet. Flertallet vil drøfte spørsmålet videre, men ser ikke grunn til at dette skal fremmes som egen sak. Jeg tror det er god grunn til og ikke minst viktig at en strategi må ses i en større sammenheng. For det første er det allerede igangsatt mye arbeid for å få utløst potensialet i eksisterende vannkraftanlegg samt småkraftverk. I tillegg til dette har Regjeringen varslet at det nå arbeides med en egen energi- og petroleumsmelding. Denne meldingen vil ta for seg det aktuelle spørsmålet om utnyttelse av vannkraftpotensialet. Dette er bl.a. bekreftet i svarbrev til komiteen datert 9. juni dette år. Flertallet mener derfor at forslaget er overflødig. Jeg vil derfor på det sterkeste anbefale å stemme for komiteens innstilling, som går ut på at forslaget vedlegges protokollen, og at temaet bringes opp igjen i energi- og petroleumsmeldingen.
La meg begynne med å takke forslagsstillerne for muligheten til å drøfte denne problemstillingen i Stortinget. Det er åpenbart en viktig sak. Potensialet for opprustning og utvidelse av eksisterende vannkraftanlegg er i størrelsesordenen 10 TWh, med noen få endringer, og kanskje enda større hvis man virkelig setter alle kluter til. Dette kan man altså gjøre uten å bygge ned nye elver, men kun ved å oppruste infrastruktur og i noen tilfeller bruke litt mer vann i eksisterende anlegg. Saksordføreren var inne på det brevet som 15. mai ble sendt fra Finansdepartementet om høring. Mange av de tingene Regjeringen skisserer der, er bra, og dette vil kunne være et bidrag til at man får realisert noen flere prosjekter innen opprustning og utvidelser. Likevel mener altså Fremskrittspartiet sammen med forslagsstillerne at man har behov for en helhetlig plan. Utredninger er jo Regjeringen veldig bra på, men det man trenger, og det skriver en samlet komite, er en investeringsbeslutning. Komiteen skriver: «Komiteen vil videre peke på at O/U-potensialet bør søkes utløst gjennom konkrete investeringsbeslutninger.» Så er det slik at investeringsbeslutninger tas basert på beregninger om lønnsomhet. Den skatteskjerpelsen som Regjeringen innførte ved juletider for året 2008, reduserer lønnsomheten for alle disse prosjektene. EBL hevder at potensialet ble redusert med så mye som i størrelsesordenen 5 TWh. 5 TWh kan erstatte ca. 10 mill. tonn CO2-utslipp, hvis det går til å erstatte kullkraft produsert i Europa. Denne skatteskjerpelsen er et stort paradoks. Det er dårlig næringspolitikk, for en får investert mindre i distriktene, det er dårlig distriktspolitikk, det er dårlig energipolitikk. Det innebærer konkret rett og slett overføring av midler fra kommuner og fylkeskommuner til staten, og dermed er det også dårlig kommunalpolitikk. Opprustning og utvidelse av vannkraftverk har i for lang tid blitt behandlet stykkevis og delt. Det er nå på tide å se dette viktige området på en helhetlig måte. Det bør man gjøre gjennom å legge fram en plan. Jeg noterer meg at saksordføreren og flertallet mener at dette vil bli grundig behandlet i petroleums- og energimeldingen som kommer til høsten. Det gleder jeg meg selvfølgelig til å se. Men man kan altså begynne med to enkle ting: Det ene er å fjerne skatteskjerpelsen som denne regjeringen har innført, og det andre er å sørge for at også opprustning og utvikling av store vannkraftanlegg blir inkludert i grønt sertifikat-ordningen, som vi alle venter i spenning på. Det håper jeg at den nye olje- og energiministeren som vi får i morgen, tar tak i umiddelbart. Men det fremmer jeg det forslaget som vi er medforslagsstiller til.
Representanten Tord Lien har tatt opp det forslaget han refererte til.
Jeg synes saksordføreren hadde en god gjennomgang av saken og forslaget vårt, og han var såpass positiv til forslaget at jeg nesten var litt overrasket over at han ikke anbefalte Høyres forslag. Det er vel et uttrykk for at det tilsynelatende er relativt stor enighet om dette. Men da må også incentiver og tiltak som iverksettes, prege den viljen. Det gjør etter Høyres mening ikke det som nå er foreslått, og høyst sannsynlig vil bli vedtatt, med hensyn til grunnrenteskatten og risikopåslaget i renten. Der har vi fått tall fra EBL som tilsier at dette hemmer nye investeringer i vannkraften med så mye som 4-6 TWh. Det er jo ikke noe godt tiltak i så henseende. Jeg har lyst til å nevne et par eksempler. Jeg hadde gleden av å være saksordfører for verneplanen i forrige periode. Da hadde vi bl.a. Vefsna til vurdering. Jeg vet at det er et kontroversielt prosjekt i Soria Moria-erklæringen. Ikke desto mindre vil jeg hevde fra min side at det er Norges desidert beste miljøprosjekt. Det er altså et vannkraftprosjekt som kunne gitt oss 1,5 TWh på en nennsom og fin måte, og gitt gode inntekter i det området der det er lokalisert. Og etter det som har skjedd i den senere tid, tror jeg det kunne være nyttig i det området. Et annet eksempel er Vik i Matre i Kvinnherad. Det ble faktisk utbygd. Det er omtrent en tiendepart av Vefsna - altså fikk man 120 GWh på en investering på 500-600 mill. kr. Det er en fantastisk opprustning av et gammelt anlegg og burde være et skoleeksempel på hvordan det er mulig å utvinne mer energi ved eksisterende vannkraftverk. Vi har store forpliktelser i henhold til klimaforliket, og det å sørge for å etablere vilkår for fornybar energi er særdeles viktig. Så opplever vi at vindkraft, spesielt på land, møter motstand på grunn av landskapskonsekvenser. Flere og flere av de parkene som er foreslått og utredet, trekkes tilbake. Det syns jeg også gjør at vi bør se nærmere på vannkraften. Det er et stykke fram før vi har havmøllene på plass. I Høyre tror vi at en helhetlig strategi for dette potensialet for opprustning og utvidelse kan være et viktig skritt for å utnytte mer av denne enestående rene og fornybare energien på en moderne og skånsom måte.
Først må jeg få lov å opplyse at Kristelig Folkeparti ved en inkurie har havnet feil i en del av merknadene i innstillingen som foreligger. Kristelig Folkeparti er på linje med resten av opposisjonen i denne saken. Dette får imidlertid ingen betydning for stemmegivningen, i og med at Kristelig Folkeparti støtter flertallets forslag til vedtak. Det er grunn til å tro at Norge gjennom fornybardirektivet, som nå er til behandling i EU, vil få forpliktelser som krever betydelige økninger i fornybar energiproduksjon. I en ny rapport utarbeidet av Point Carbon konkluderes det med at Norge vil få et krav om å øke fornybarandelen med ca. 14 prosentpoeng opp til ca. 76 pst. Dette vil medføre et stort behov for utbygging av ny fornybar energi og energieffektivisering i Norge. Innen 2020 er det i stor grad modne teknologier som må bidra. Det vil i denne sammenhengen si vannkraft, vindkraft og bioenergi. Økt satsing på energieffektivisering vil også gi viktige bidrag. Opprustnings- og utvidelsesprosjekter, såkalte O/U-prosjekter, knyttet til eksisterende vannkraftverk har en rekke positive sider, og er et av de tiltakene som kan gi størst effekt på kort sikt. Opprustning og utvidelse medfører inngrep i vassdrag som allerede er regulert til kraftproduksjon. Det vil som regel være mulig å utnytte eksisterende infrastruktur på nettsiden. Prosjektene vil ofte også gjøre det mulig å utnytte eksisterende magasiner på en bedre måte. O/U-prosjekter kan derfor i sum gi ny kraft med små miljøkonsekvenser pr. kWh, og dermed redusere presset på andre prosjekter som vil kunne ha mer negative konsekvenser for natur og miljø. Norges vassdrags- og energidirektorat, NVE, har tidligere anslått potensialet for O/U-prosjekter til å være i størrelsesorden 12 TWh pr. år. Dette er prosjekter som er vurdert som gjennomførbare - både teknisk og økonomisk. De fleste prosjekter vil innebære en kombinasjon av opprustning og utvidelse, og det vil gjerne være utvidelsesdelen som sikrer tilstrekkelig økonomi i prosjektet. Et av de viktigste tiltakene for i størst mulig grad å få utnyttet O/U-potensialet er å redusere konsesjonsbehandlingstiden hos NVE. Kristelig Folkeparti mener derfor det er bra at Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett for 2008 foreslår å styrke saksbehandlingskapasiteten i NVE, men den foreslåtte økningen vil neppe være nok til å ta unna køen av prosjekter som har bygd seg opp. Kristelig Folkeparti har derfor i sitt forslag til revidert nasjonalbudsjett styrket konsesjonsbehandlingen ytterligere. Mulighetene til å realisere potensialet for O/U avhenger av en rekke forhold. Etableringen av et felles marked med Sverige for grønne sertifikater, og en god overgangsordning fram til et slikt norsk-svensk sertifikatmarked eventuelt kan tre i kraft, vil være viktig. Skattevilkårene vil også ha en stor betydning. Jeg vil i denne sammenheng vise til Budsjett-innst. S. nr. 1 for 2007-2008, der Regjeringen ble bedt om å «legge fram en bred vurdering av incentivene for økt miljøvennlig utbygging av vannkraft og annen fornybar energi i Revidert nasjonalbudsjett for 2008». Bakgrunnen for dette var de skatteskjerpelser på fornybar vannkraft som Regjeringen foreslo og fikk vedtatt i statsbudsjettet for inneværende år. Basert på en undersøkelse hos sine medlemsbedrifter har Energibedriftenes landsforening, EBL, anslått at de vedtatte skatteendringene reduserer potensialet for nye investeringer i vannkraft i størrelsesorden 4-6 TWh, som også andre har vært inne på i sine innlegg. Kristelig Folkeparti er derfor glad for at Regjeringen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2008 foreslår å reversere skatteskjerpelsen for småkraftverk i statsbudsjettet, ved at innslagspunktet for grunnrenteskatt heves til det det var under Bondevik II-regjeringen. Det er positivt å registrere at Regjeringen også foreslår enkelte andre endringer i kraftverksbeskatningen. I likhet med Venstre konstaterer Kristelig Folkeparti at potensialet for opprustning av eksisterende vannkraftverk er stort. Regjeringen bør nå starte arbeidet med å realisere dette potensialet. Kristelig Folkeparti ser imidlertid ikke behovet for en helhetlig strategi for dette, og støtter derfor flertallets forslag til vedtak i denne saken.
Vasskrafta har vore og er framleis den viktigaste kjelda til elektrisk straum i landet vårt. Sjølv om vi har utnytta store delar av det potensialet vi har innan vasskraft, er det framleis eit stort uutnytta potensial igjen på dette området. Det er difor ikkje vanskeleg å vere einig med forslagsstillarane i intensjonen i forslaget - ikkje minst fordi dette handlar om meir produksjon av rein energi, og med det bakteppet som klimatrusselen utgjer, seier det seg sjølv at jo meir fornybar energi vi kan produsere, jo meir fossil energi kan vi forhåpentleg erstatte. Altså er meir fornybar energi ein føresetnad for å lukkast i klimaarbeidet. Opprusting av rørgater og turbinar og innsetjing av generatorar med større verknadsgrad er effektive tiltak som vil gje stor gevinst. Utviding av eksisterande anlegg kan òg gje stor gevinst med små naturinngrep. Mange peikar på at det òg ligg eit stort potensial i opprusting av linjenettet. Tal frå NVE tyder på at det årlege elektriske tapet i kraftnettet utgjer om lag 8 pst. av bruttoproduksjonen av kraft. I brevet frå departementet blir det gjort greie for at NVE har sett i gang eit viktig arbeid for å oppdatere det tekniske og økonomiske potensialet for opprusting og utviding i sektoren. Vasskraft er ein viktig del av dette. NVE samarbeider vidare med utvalde kraftselskap for å finne konkrete prosjekt som eignar seg for effektkøyring. Og på oppdrag frå departementet utarbeider NVE òg forslag til retningslinjer for eldre konsesjonar, og som ein del av dette blir høvet til å kombinere revisjon av konsesjonane med opprusting og utviding av dei aktuelle kraftverka vurdert. I framlegget til revidert nasjonalbudsjett viser Regjeringa til incentiv for utvikling av fornybar energi, m.a. innanfor dei tema som er nemnde i representantframlegget. Endringar i grunnrenteskattlegginga gjev betre vilkår for småkraftutbyggjarane og ved opprusting av eksisterande kraftverk. Regjeringa foreslår vidare å styrkje NVE ved å tilføre ressursar til sakshandsaming, noko som vil gjere det mogleg å realisere meir fornybar energi. Ein del opprustings- og utvidingsprosjekt utløyser ikkje konsesjonsplikt og kan difor realiserast raskare. I fjor blei t.d. fem større prosjekt av denne typen, som til saman utgjer om lag 350 GWh, klarert for utbygging. Regjeringa har altså både sett i gang effektive tiltak og vedteke offensive målsetnader for produksjonen av fornybar energi. Regjeringa har nemleg sett seg som mål at produksjonen av fornybar energi, saman med energieffektivisering, skal aukast med 30 TWh årleg frå 2001 til 2016. Dette viser at det framlegget som vi drøftar i dag, ikkje står i kontrast til Regjeringa sine målsetnader på området, snarare tvert om. Dette er eit arbeid Regjeringa er særs oppteken av. Frå Senterpartiet si side gleder vi oss over det engasjementet som er i denne salen for å frambringe meir fornybar elektrisitet, og ingen ting er betre enn at opposisjonen er utolmodig etter å nå dei målsetnadene som Regjeringa har sett seg, og som Regjeringa er godt i rute med å nå.
Det er ingen tvil om at det er et stort potensial når det gjelder både opprustning og utvidelse av vannkraftverk. Mye av dette potensialet bør også tas ut. Etter Venstres mening går grensen ved de verneplanene som er vedtatt, og ved inngrep som representerer kollisjon med viktige natur- og miljøinteresser. Vi vet i bunn og grunn hva som trengs for å utløse dette potensialet. Det er gode rammevilkår. Vi ser derfor ikke behov for å lage denne helhetlige strategien som forslagsstillerne legger opp til. Jeg ønsker heller ikke å være med og berede grunnen for den omkamp som enkelte i Høyre og Fremskrittspartiet synes å ville ta når det gjelder verneplanene for vassdrag, hvor en ser for seg store utbygginger i vassdrag som det så langt har vært bred enighet om skulle vernes. Det går fram av brev fra departementet at en jobber med denne problemstillingen, og at NVE er i gang med å se på potensialet for opprusting og utvidelse. Jeg har også lyst til å understreke at mye av den interesseavveiningen som en må ha i forbindelse med utbygging og vern, er foretatt i forbindelse med utarbeidelsen av verneplanene. Noen av de vassdragene som det tas til orde for å ha store inngrep i, som Øvre Otta og Sauda, har vært behandlet i Stortinget for få år tilbake. Jeg mener at vi ikke er i en situasjon i dag som tilsier at tidligere vernevedtak settes til side. Snarere tvert imot, vi ser i dag store, nye muligheter for produksjon av fornybare energikilder, f.eks. knyttet til havmøller og andre tiltak, som det har vært stor interesse for den senere tid. Når det er sagt, er det helt åpenbart at det finnes et potensial som må tas ut på dette området, som er gjenstand for forslaget vi diskuterer i dag. Det er mye å hente både på opprustning og på utvidelse, og det er et stort potensial når det gjelder småkraftanlegg. Det er Venstres mening at småkraftutbyggingen må skje på bakgrunn av fylkesvise planer. Det som er hovedproblemet på dette området, er at Regjeringen - til tross for at den sier at den har store ambisjoner og en klart uttrykt vilje - har gjort det motsatte av å legge til rette for å ta ut dette potensialet. For det første ønsket en ikke å ha vannkraft med i et grønt sertifikat-marked, som en forhandlet med Sverige om. Så brøt dette opplegget sammen, slik at en stod uten stimulans for dem som ønsket å satse på fornybar energiproduksjon, som var tilstrekkelig til å utløse prosjekter. Vi har i statsbudsjettet for 2008 også opplevd at det ble lagt opp til skatteskjerpelser på dette området, hvor en altså sier at en har et ønske om å stimulere til mer utbygging. Jeg må si at jeg bet meg merke i den store begeistring saksordfører Aasland hadde, knyttet til forslaget om å reversere de skatteskjerpelsene som ble foretatt. Det skal sannlig ikke mye til for å begeistre de rød-grønne politikerne innenfor energipolitikken. Hvis en går ett skritt i feil retning, blir en altså veldig begeistret hvis en går nesten tilbake igjen til utgangspunktet. Det er ikke et slikt ambisjonsnivå vi må ha innenfor energipolitikken for å nå de målene som vi har satt oss. Det har også vært et faktum at NVEs behandlingstid i utbyggingssaker har vært et stort problem. I dag opplever folk som kommer og spør om behandlingstid for et relativt ukomplisert prosjekt, at NVE sier at de ikke kan få svar på hvor lang tid det vil ta, men det vil ta mange år. Slik kan vi ikke ha det på et område hvor en sier en vil satse, og hvor det er et stort potensial å ta ut. Jeg har også lyst til å peke på at vi i et litt lengre perspektiv kan se for oss en moderat prisøkning på elektrisitet etter hvert som vi blir tettere og tettere knyttet til det nordiske og det nordeuropeiske markedet. Det vil gjøre at mange prosjekter blir interessante. Da er det viktig at dette kombineres med en målbevisst satsing fra myndighetenes side og en vilje til å legge rammevilkårene til rette for at dette potensialet kan tas ut.
Når det gjelder selve forslaget, syns jeg det fra flere hold er redegjort grundig både for hva som må gjøres, og hva som blir gjort fra Regjeringas side, så jeg kommer ikke til å dvele veldig lenge ved det, for det blir bare gjentagelser. Jeg er selvfølgelig enig med dem som sier at det er viktig å få fart på dette, men også at man, som bl.a. Gunnar Kvassheim var inne på, ser det i sammenheng med behovet for å sikre naturperlene våre. Da er jeg helt enig i at det er viktig å få på plass fylkesvise planer som ser utbygginger i sammenheng. Naturvernforbundet i Hordaland har bl.a. påpekt hva som skjer når du har en stykkevis og delt tilnærming, hvor resultatet kan bli et helt annet enn det man har sett for seg når man har gitt enkelttillatelser til utbygging. Når det gjelder begeistring, syns jeg i grunnen det var en relativt flåsete bemerkning fra komiteens leder, men vi er i hvert fall begeistret, vi da, for at vi har fått både ekstra penger til NVE, 100 mill. kr mer til kollektivtrafikken og 100 mill kr til Oslotunnelen. Vi har fått en bioenergistrategi, og vi har fått nye energikrav til bygg. Natur og ungdom feiret med sjampanje, så der var det i hvert fall begeistring! Jeg registrerte også at Småkraftforeningen kom og delte ut kake til Åslaug Haga. Så det er faktisk mye som skaper begeistring i våre rekker. Men jeg har bare lyst til å avlegge en liten visitt til Høyre, som nå begynner å røre på seg når det gjelder vannkraftutbygging. Jeg vil anbefale representanten Halleraker å lytte til tidligere statsråd Kristin Krohn Devold, og ikke til tidligere statsminister Kåre Willoch, i denne saken. Det var en veldig god kronikk i dagens VG av representanter for Naturvernforbundet, WWF, DNT og NJFF, der de påpekte hvor utrolig viktig det er å sikre at vi har noen naturperler som neste generasjon kan få nyte godt av. Jeg vil bare minne om at det ikke er lenge siden mange av oss stod ute på Løvebakken og mottok bøker som nettopp viste noe av det verdifulle ved norsk natur, og også hvor mye som er blitt nedbygd. Vi fikk oss faktisk overrakt disse bøkene av en liten knert på fem år som het Viktor. Han var propert kledd med blazer og kunne glidd inn i gode høyrerekker. Men han var tydelig overfor oss, og han bad oss på vegne av neste generasjon: Spar noe til oss! Det er noe med å overlate noen avgjørelser til dem som i dag er barn og unge, og til dem som ikke er født ennå, og å ta hensyn til at de faktisk ikke har stemmerett og mulighet til å si sin mening. Vi har et ansvar også overfor dem. Jeg syns også det blir toppen av frekkhet når Fremskrittspartiet begynner å kaste seg på denne bølgen under dekke av å være opptatt av klima. Det vet alle bare er tull og tøys. Jeg syns, ærlig talt, at de kan holde seg for gode til ikke å skyve den typen vikarierende argumenter foran seg, men heller være ærlige om hva dette dreier seg om for dem. Jeg syns også det kan være greit å nevne at vi har et enormt potensial for energisparing og energieffektivisering i vårt land. Det ble nevnt at vi skal få en petroleums- og energimelding til vinteren. Jeg syns det ville vært bra hvis vi kunne fått en kartlegging av potensialet for energieffektivisering der, noe bl.a. NVE har vært veldig aktive i å etterspørre. Vi har ikke minst et kjempepotensial når det gjelder å vri forbruket bort fra el til oppvarming, slik at vi ikke sløser bort vår fineste vannkraft på å varme opp husene våre ved hjelp av strøm. Noen har påpekt at det er som å vaske garasjegulvet med femstjernes konjakk, og det syns jeg er en bra betegnelse. Jeg syns også det er viktig å understreke at det jo bidrar til å holde nordmenn fast i en strømfelle, istedenfor at vi kan få billigere oppvarming hvis vi fikk opp et varmemarked. Det er også en del av bildet. Når vi diskuterer opprusting og utvidelse av vannkraftverk, synes jeg vi også skal ta med energieffektivisering og energisparing. Det bør vi gjøre i alle debatter som vi har om vårt forbruk. Nordmenn forbruker stadig mer av jordas ressurser, og det syns jeg fortjener oppmerksomhet.
Presidenten hørte mange uttrykk - som «frekkhet» og «tull og tøys» - som ikke er parlamentariske uttrykk.
Regjeringa er meget opptatt av å få fram fornybar og miljøvennlig energi. Vannkraft er en velkjent og moden teknologi, og mesteparten av norsk elproduksjon er basert nettopp på vannkraft. Det er likevel et stort gjenværende potensial på om lag 35 TWh som ikke er vernet. Av dette er om lag halvparten småkraft. 7 TWh med vannkraftprosjekter er enten omsøkt eller meldt hos NVE, og i fjor gav NVE tillatelse til å bygge ut 1 TWh. Det viser hvilken stor interesse det er for småkraft, opprusting og utvidelse samt ny vannkraft. Opprusting og utvidelse av eksisterende vannkraftverk, som mye av dagens debatt handler om, utgjør et viktig element i nasjonens muligheter innenfor fornybar energi, og det er en sentral del av Regjeringas arbeid innenfor fornybarfeltet. Bedre utnyttelse av eksisterende vannkraftstasjoner og magasiner kan øke tilgangen på fornybar energi uten for store naturinngrep. Utvidelse av eksisterende magasiner kan også bidra til mer regulerbar elektrisitet, noe det må forventes å bli økt behov for i takt med utbygging av vindkraft og annen uregulert produksjon. På oppdrag fra Olje- og energidepartementet gjennomfører NVE en rekke studier og prosjekter knyttet til opprusting og utvidelse. Dette inkluderer studier av barrierer og muligheter, oppdatering av det teknisk-økonomiske potensialet, markedet for effekt i Europa og identifisering av konkrete prosjekter som kan egne seg for effektkjøring. Miljøkonsekvenser av raske vannstandsendringer er også med. NVE utarbeider også forslag til retningslinjer for revisjon av eldre konsesjoner. Som en del av dette vurderes mulighetene for å kombinere revisjon med opprusting og utvidelse. Slike fagutredninger belyser muligheter og peker på områder som myndighetene bør ta tak i. Representantene Halleraker, Kristiansen og Sanner peker på skatteregler, konsesjonsbehandling og felles sertifikatmarked med Sverige som viktig for realisering av opprusting og utvidelse av eksisterende vannkraftverk. I revidert nasjonalbudsjett for 2008 er det gitt en bred gjennomgang av incentivene til utvikling av fornybar energi, herunder de temaene som er nevnt av representantene. Regjeringa er opptatt av å sikre at investeringsbeslutningene til kraftselskapene ikke påvirkes negativt av utforminga av skattesystemet. Etter at budsjettet for 2008 ble framlagt, har Regjeringa foretatt en ny og grundig gjennomgang av dette spørsmålet. Dette resulterte i at Regjeringa i revidert nasjonalbudsjett framla forslag om at innslagspunktet for grunnrenteskatten heves til 5 500 kVA. Samtidig ble det sendt på høring forslag som vil fjerne et skattemessig hinder for opprusting og utvidelse. Når det gjelder spørsmålet om risikopåslaget i renten for beregning av friinntekt, som er nevnt i debatten her, er det slik at endringene i grunnrenteskatten som ble innført i statsbudsjettet for 2008, medfører at kraftselskap nå får full sikkerhet for fradrag av negative grunnrenteskatteposisjoner. Dagens grunnrenteskatt er nøytralt utformet og hindrer dermed ikke samfunnsøkonomisk lønnsomme utbygginger. I revidert nasjonalbudsjett har Regjeringa fremmet forslag om økte bevilgninger til NVE for å styrke og effektivisere konsesjonsbehandlinga. Sammen med styrkingen av NVEs budsjett, som allerede lå inne i statsbudsjettet for 2008, innebærer det at NVEs kapasitet til konsesjonsbehandling økes med 50 pst. i løpet av inneværende år. Samtidig som myndighetene arbeider med rammevilkår og utredninger, gis det tillatelser til en rekke prosjekter. Nest etter kraftledninger er vannkraftsøknader gitt høyeste prioritet i NVE. Dette er i tråd med St.prp. nr. 1 for 2007-2008. I 2007 ble fem større opprustings- og utvidelsesprosjekter tilsvarende 350 GWh klarert for utbygging. Målt i kraftmengde utgjør dette om lag en tredjepart av alle tillatelser gitt til vannkraft i 2007. Regjeringa er enig med representantene i at det er ønskelig og viktig med bedre bruk av eksisterende vannkraftverk. Komiteens behandling av representantforslaget viser at det er bred enighet om dette. I representantforslaget bes Regjeringa om å utarbeide en helhetlig strategi for hvordan potensialet for opprusting og utvidelse av vannkraftverk kan realiseres. Som jeg har redegjort for, gjøres det en betydelig innsats for å legge til rette for at gode opprustings- og utvidelsesprosjekter blir realisert. Regjeringa mener det er viktig med en fortløpende oppfølging med de til enhver tid aktuelle virkemidler. Jeg kan ikke se at det derfor er behov for å gå veien om en egen strategi for opprusting og utvidelse. Men som det framgår av olje- og energiministerens brev til komiteen av 9. juni, vil opprusting og utvidelse bli et tema i den varslede energimeldingen.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg synes det har vært en grei debatt. Sånn sett tror jeg den kan være et godt grunnlag for å finne fram til gode resultater når vi skal behandle energi- og petroleumsmeldingen på et senere tidspunkt. Jeg synes likevel det er grunn til å reflektere over et par små ting av det som har vært framme i debatten. Jeg har lyst til å kommentere at Fremskrittspartiet nå har gitt sin anerkjennelse og sin tiljubling til grønne sertifikater. Det er for så vidt veldig bra. Det er vi enige om i Stortinget at vi skal forsøke å få løst. Fremskrittspartiet har etter mitt skjønn markedet som sin herre og mester. Det er da en litt underlig erkjennelse at markedet til de grader ikke har fungert når det gjelder å utløse nye investeringer innenfor kraftsektoren. Spesielt blir det viktig å reflektere over det Fremskrittspartiet faktisk sier, når de ønsker å inkludere store vannkraftverk i ordningen med grønne sertifikater samtidig som de nå har fremmet et forslag som er ganske så omfattende når det gjelder nye, store vannkraftutbygginger. Jeg sier bare dette som en parentes, for jeg synes det absolutt er god grunn til å reflektere litt over det. I samme momentet kunne det vært interessant å høre representanten Halleraker si hvor langt Høyre er villig til å gå for å imøtekomme det som faktisk Fremskrittspartiet har tilkjennegitt, og som de har fremmet forslag om i denne salen, når det gjelder å sette i gang igjen utbygging av store, nye vannkraftanlegg i Norge. Høyre er veldig flinke til å poengtere Vefsna som løsningen på mye av kraftsituasjonen i Norge når det er energidebatter i denne salen. Så helt til slutt: Det ble sagt av representanten Kvassheim at det skal ikke mye til for å glede de rød-grønne når det gjelder energi, og viser til at skattesystemet nesten ble satt i revers da vi fremmet revidert nasjonalbudsjett. Nei, vi er kommet lenger. Skattesystemet, slik som det nå er lagt opp, vil nettopp stimulere små og mellomstore selskaper til å investere i småkraft. Og det er der det største potensialet ligger. Derfor er det som nå er foreslått i revidert nasjonalbudsjett, et viktig steg i riktig retning for å få utløst mer av vannkraftpotensialet. Jeg synes det er grunnlag for å bemerke akkurat det.
Dette har vore ein konstruktiv debatt, som har vist at vi vil i same retning. Men det må vere lov til å kommentere eit par av innlegga, og fyrst av alt innlegget til representanten Kvassheim frå Venstre. Når ein høyrer Venstre i denne salen, er det ikkje måte på kor viktig det er å få fram ny energi og fornybar energi, og at Regjeringa må skunde seg for å få til dette fort. Men når ein kjem til dei enkelte prosjekta, står partiet Venstre i fyrste rekkje for å kjempe mot dei prosjekta som skal gje denne fornybare energien, anten det er småkraftverk rundt omkring i landet vårt, linjenett eller vindmøller. Til og med skogsvegar som gjer at vi kan få tilgang til meir bioenergi, er dei imot når det kjem til det enkelte prosjektet. Eg synest det er på høg tid at representanten Kvassheim innrømmer at Venstres politikk i desse enkelte prosjekta ikkje vil føre til meir fornybar energi, men at han vil føre til mindre produksjon av fornybar energi. Det er kanskje god naturvernpolitikk. Det er iallfall ikkje god miljøpolitikk.
Jeg så meg nødt til å ta ordet etter at representanten Terje Aasland holdt sitt innlegg, for her blir det framstilt som om Fremskrittspartiet har en retorikk som baserer seg på at staten ikke skal delta i utviklingen av næringslivet og verdiskapingen i Norge. Slik er det ikke. Markedet er i stand til å løse veldig mange av utfordringene i Norge. Når det gjelder kraftsituasjonen, er det slik at det er staten som eier en stor del av kraften. Det som ikke er eid av staten, er eid av andre offentlige aktører. Staten har også ansvaret for at kraften blir distribuert til aktørene som bruker den. Så er det slik at vi har kommet i en situasjon der vi importerer betydelige mengder av kraft store deler av året. Det er kullkraft fra Europa. Det er ikke en situasjon vi kan være bekjent av. I framtiden vil eksport av vannkraft være en viktig inntektskilde for Norge. Det vil også være en viktig bidragsyter til norsk industri, som Arbeiderpartiet i den senere tid har blitt mindre og mindre bekymret for, og opptatt av. Det har jeg notert meg. Denne saken handler ikke om utbygging av nye, store vannkraftanlegg. Det er åpenbart at det må vurderes veldig nøye. Det er store naturinngrep. Dette handler om opprusting og utvidelse, som i mange tilfeller representerer et mye mindre naturinngrep enn bygging av store vindmølleparker rundt omkring, og bør og må inkluderes i en grønn sertifikatordning, ikke bare fordi inngrepene blir mindre med opprusting og utvidelse, men fordi man på denne måten får mange flere kilowatt-timer for hver krone man bruker.
Jeg fikk en helt konkret oppfordring fra representanten Terje Aasland om hvor langt Høyre er villig til å gå i retning av Fremskrittspartiets holdning til spørsmålet om å bygge ut store vassdrag. Til det er å si at vi i første omgang kunne tenke oss å få tilslutning til en strategi som vi nettopp har fremmet forslag om her i dag. Det kunne være et viktig bidrag til å få anskueliggjort det som ligger i flertallets potensial. Det er fortsatt mulighet for det. Jeg har en mistanke om at Aasland også hadde Kåre Willochs uttalelser og kronikker i tankene, som har vært omtalt fra denne talerstolen tidligere i kveld. Kåre Willoch er etter min mening en klok mann. Han påpeker at vi har et stort ansvar overfor våre klimaforpliktelser. Han påpeker også at siden de første verneplanene ble behandlet og vedtatt i dette hus, har vi fått en betydelig effektivisering og en teknologiutvikling innenfor vannkraftutbygging som er ganske enestående. Jeg refererte spesielt til et anlegg som ble ferdigstilt i fjor, som er et godt eksempel på det. Her får man til og med ryddet opp i gamle, stygge rørgater og får lagt ting i tunnel med moderne tunnelteknologi, får vekk store, stygge betonginstallasjoner og i stedet får bygd kraftstasjonen inn i fjell, får bygd om turbiner osv. Dette gjøres innenfor forsvarlige investeringsrammer der det fortsatt er god økonomi igjen til verdifull energi til fellesskapet. Jeg er ikke så redd for det som jeg forstår at Aasland hentyder til. Snarere vil jeg henvise til den historiske erkjennelse som alltid har vært i store vannkraftutbygginger i denne sal. Det har vært helt andre partier som har samarbeidet for å få til gode løsninger innenfor vannkraftutbyggingen.
Det var et trykk og et engasjement i Senterpartiets energipolitiske talsmanns innlegg som gjorde at det nærmest kunne minne om en jobbsøknad. Det er mulig det ikke var det. Han tar feil, representanten Sande, når han sier av Venstre stemmer imot alle prosjekter. Vår deltakelse i Bondevik II-regjeringen viste at det var mulig å kombinere en mer offensiv politikk på dette området med en god vernepolitikk. Bondevik II-regjeringen fikk vedtatt verneplan for 50 vassdrag. Samtidig gikk man inn for regelendringer som gjorde det lettere for dem som skal bygge ut småkraftverk. Man gikk inn for skattelettelser som gjorde det lettere for dem om ville bygge ut småkraft. Og dette virker. Under Bondevik II-regjeringen ble det gitt tillatelse til større vannkraftutbygginger enn i de to foregående periodene som Arbeiderpartiet hadde styringen. Så Venstre i regjering betyr en kombinasjon av å stimulere gode energiprosjekt og å ha en offensiv vernepolitikk. Jeg vil anbefale senterpartirepresentanten å studere nærmere denne muligheten for å satse på energipolitikk og god miljøpolitikk.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 11.[[Votering, se side 3949]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3950]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3950]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3950]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3950]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3950]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3950]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3951]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3951]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3951]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3951]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3951]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3951]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3952]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3952]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3952]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3952]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3952]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3952]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3953]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3953]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3953]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3953]]
Stortinget skal nå votere i sakene nr. 1-33. Siden presidenten har deltatt i debatten tidligere i dag, vil presidenten be om Stortingets tilslutning til at vi fraviker § 35 fjerde ledd i forretningsordenen, slik at presidenten likevel kan lede møtet. Jeg ser at man ikke direkte tar bølgen for det, men det er iallfall vedtatt.[[Munterhet i salen]]
Under debatten er det satt fram 11 forslag. Det er forslagene nr. 1-7, fra Signe Øye på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 8 og 9, fra Per Ove Width på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 10, fra Jan Petersen på vegne av Høyre forslag nr. 11, fra Odd Einar Dørum på vegne av Venstre og Kristelig Folkeparti
Forslag nr. 11, fra Kristelig Folkeparti og Venstre, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget slutter seg til Forsvarets fremtidige styrkestruktur som beskrevet i proposisjonens tabell 6.6, med unntak av antall HV-distrikter. Forsvarsdepartementet gis fullmakt til å iverksette endringene. Det er et siktemål å bygge opp en fjerde bataljon under Hæren. Regjeringen bes komme tilbake til en opptrappingsplan for dette.» Høyre har varslet at de ønsker å støtte forslaget subsidiært.
Forslagene nr. 8 og 9, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å gjennomføre en evaluering av ordningen med integrert departement og forsvarsledelse.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget slutter seg til Forsvarets styrkestruktur, og at det bygges opp en 4. bataljon under Hæren i perioden. Forsvarsdepartementet gis fullmakt til å iverksette endringene.»
Når det gjelder forslagene nr. 1-7, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, vil presidenten først la votere over forslag nr. 2, siden det under debatten tidligere i dag ble ytret ønske om det. Forslag nr. 2 lyder: «Forsvarets fellesoperative hovedkvarter og Landsdelskommando Nord-Norge legges ned. Det opprettes et samlet Forsvarets operative hovedkvarter på Reitan ved Bodø.» Voteringstavlene viste at det var avgitt 51 stemmer for og 37 stemmer mot forslaget fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti.[[Voteringsutskrift kl. 22.36.48]]
Jeg tror vi må ta voteringen om igjen.
Da tar vi voteringen om igjen.
Da voteres det over de øvrige forslagene fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti.
Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre har varslet at de vil stemme imot.
Kristelig Folkeparti også.
- og Kristelig Folkeparti.
Det vil så bli votert over romertallene II, VI, VII og IX.
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Det vil så bli votert over de øvrige romertall.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslag nr. 1, fra Vigdis Giltun på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 2 og 3, fra Laila Dåvøy på vegne av Kristelig Folkeparti og Venstre Under debatten er forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti og Venstre, omgjort til et oversendelsesforslag. Forslaget lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å legge til rette for å utarbeide undervisningsmateriell med fokus på menneskerettigheter til bruk for helsepersonell innenfor omsorg for demente, psykisk utviklingshemmede og psykisk syke.» Presidenten vil foreslå at dette forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. - Det anses vedtatt.
Forslag nr. 3, fra Kristelig Folkeparti og Venstre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide en handlingsplan for å redusere tvangsbruk innenfor psykisk helsevern. Handlingsplanen bør inneholde oppfølging av opptrappingsplanen for psykisk helse, og klargjøre hvor i helsetjenesten tilgjengelige ressurser skal nyttes. Handlingsplanen bør redegjøre for hvordan det enkelte helseforetak, i samarbeid med kommunehelsetjenesten, kan ta i bruk metoder som erfaringsmessig har redusert bruk av tvang. Forpliktende samhandling mellom spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten bør vurderes.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Vi støtter forslaget.
Fremskrittspartiet vil stemme for forslag nr. 3.
Under debatten har Robert Eriksson satt fram to forslag på vegne av Fremskrittspartiet.
Under debatten har Robert Eriksson satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen, i forbindelse med statsbudsjettet for 2009, utarbeide nasjonale retningslinjer for kvalitet og kvantitet for TT-ordningen, og foreslå en finansieringsordning som sikrer TT- ordning i tråd med de nasjonale retningslinjer.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er forslag nr. 1, fra Øyvind Halleraker på vegne av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre forslagene nr. 2-4, fra Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet Det voteres først over forslagene fra Fremskrittspartiet.
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen opprette et frittstående vegtilsyn.»
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er forslagene nr. 1-3, fra Jan Sahl på vegne av Kristelig Folkeparti og Venstre forslag nr. 4, fra Jan Sahl på vegne av Kristelig Folkeparti Det voteres først over forslag nr. 4, fra Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at kommunene får et tydeligere lovforankret ansvar for bedre tilrettelegging for syklister, blant annet gjennom spesifiserte krav til sammenhengende sykkelveier, og å legge dette frem for Stortinget på egnet måte.»
Det voteres så over forslagene nr. 1-3, fra Kristelig Folkeparti og Venstre.
Under debatten har Tord Lien satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide en helhetlig strategi for hvordan potensialet for opprustning og utvidelse av vannkraftverk kan realiseres, og legge denne frem for Stortinget innen utgangen av 2008.» Det voteres alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen utforme og implementere en standard for universell utforming av jernbanestasjoner som også ivaretar hensynet til andre togoperatører enn NSB AS.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen stille krav om tilgjengelighet for alle gjennom universell utforming ved innkjøp av nye tog og ved oppgradering av eksisterende materiell gjennom statens rammeavtale med NSB og anbud innenfor togtrafikken.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen ta en gjennomgang av alle prosjektene innenfor jernbanen og sørge for at disse oppfyller kravet om tilgjengelighet for alle gjennom universell utforming.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen om å sikre at informasjon rettet mot allmennheten blir inkludert i betegnelsen fysiske forhold i § 9 Plikt til generell tilrettelegging.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen om å sikre at informasjons- og kommunikasjonsteknologi[[IKT]] i arbeidsliv og utdanning blir omfattet av § 9 Plikt til generell tilrettelegging.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at krav om universell utforming innarbeides i offentlige anbud.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen om snarest å sikre at all film og alle TV-sendinger tekstes av hensyn til hørselshemmede.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen om å sikre at glassflater på bygninger blir merket av hensyn til synshemmede innen 1. januar 2011.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen om å sikre at fristen for universell utforming av nye bygninger fra 1. juli 2009 blir å anse som en eksakt frist.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at muligheten til å påberope seg uforholdsmessig byrde utgår etter at tidsfrister for de enkelte kategorier av bygg, anlegg, uteområder, transport og IKT er satt og nådd. Tiltak i offentlig regi har i utgangspunktet ikke adgang til å påberope seg uforholdsmessig byrde.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen utrede alternative finansieringsordninger og nivå for finansiell støtte til universell utforming av eksisterende bygg/anlegg og uteområder rettet mot allmennheten. Det forutsettes at støtteordningen ikke skal fullfinansiere tiltak og at det ikke skal iverksettes utbetalinger før de aktuelle virksomhetene bruker egne midler på tiltakene. Det forutsettes at støtteordningene ikke skal dekke kostnader til ordinært vedlikehold eller oppussing.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen om å sikre at tidsfristen for universell utforming av informasjons- og kommunikasjonsteknologi[[IKT]] settes til 1. januar 2019.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige lovforslag slik at fristen for å tilrettelegge eksisterende bygg, anlegg og uteareal m.m. til universell utforming, settes til 2025.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige lovforslag som sikrer at arbeidsplasser for personer med nedsatt funksjonsevne tilrettelegges basert på støtteordninger finansiert av NAV.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Åse Gunhild Woie Duesund på vegne av Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at Norge snarest ratifiserer FN-konvensjonen om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne, og tilleggsprotokoll nr. 12 til Den europeiske menneskerettskonvensjonen[[EMK]] som omhandler diskriminering.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Åse Gunhild Woie Duesund på vegne av Kristelig Folkeparti oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen om å sikre at det innføres én, allmenn tidsfrist for universell utforming av eksisterende bygninger lagt til 1. januar 2019.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant André N. Skjelstad på vegne av Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for en ordning hvor det gis dispensasjon fra vanlige avskrivningsregler og det gis mulighet til å utgiftsføre utgifter for universell utforming direkte over resultatregnskapet samme år opptil en fastsatt beløpsgrense på for eksempel 1 mill. kroner per år.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant André N. Skjelstad på vegne av Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at prinsippet om aktiviseringsplikt speilvendes, og at offentlige og private virksomheter må søke om unntak fra denne hvis kravet skal fravikes.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant André N. Skjelstad på vegne av Venstre oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for at eksisterende bygg, anlegg og uteområder skal være universelt utformet fra 1. januar 2020. Eksisterende transportmidler skal være universelt utformet innen 1. januar 2025.»
Det blir votert over forslag fra stortingsrepresentant Ulf Erik Knudsen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 11. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen utrede obligatorisk borgerlig vigsel og komme tilbake til Stortinget med dette.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Trond Lode på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og ham selv oversendt fra Odelstingets møte 11. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det legges til rette for at helsepersonell som av samvittighetsgrunner ønsker det i enkelttilfeller, skal kunne fritas fra å utføre eller assistere ved assistert befruktning.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Olemic Thommessen på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre oversendt fra Odelstingets møte 11. juni 2008: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å gi selvstendig næringsdrivende, uavhengig av om tilleggsforsikring er tegnet, rett til: - 100 pst. dekning av omsorgspenger fra 1. dag[[inntil 6 G]] [[inntil 6 G]]
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Ber noen om ordet før møtet heves? - Møtet er hevet.