Representantene Sverre Myrli og Morten Wold, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Representanten Sonja Mandt vil sette fram et representantforslag.
På vegne av stortingsrepresentantene Rigmor Aasrud, Arild Grande, Hege Haukeland Liadal, Geir Jørgen Bekkevold og meg selv vil jeg fremme et representantforsalg om lovfesting av ungdomsråd.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte. Før sakene på dagens kart tas opp til behandling, vil presidenten opplyse om at møtet fortsetter utover kl. 16.
Presidentskapet legger i dag fram innstilling om regulering av godtgjørelse for stortingsrepresentantene og regjeringens medlemmer. Presidentskapet fremmer et enstemmig forslag om at Stortinget fastsetter godtgjørelsen som Stortingets lønnskommisjon har foreslått i sin innstilling. Kommisjonen har innhentet opplysninger fra flere hold for å kartlegge lønnsutviklingen i norsk arbeidsliv, fra både privat og offentlig virksomhet. Kommisjonen viser også til den enighet det har vært om nivået på årets oppgjør. Som i tidligere år har Lønnskommisjonen lagt vekt på den forventede årslønnsvekst ved årets oppgjør. Lønnskommisjonens innstilling innebærer en årslønnsvekst i 2015 for stortingsrepresentantene og regjeringens medlemmer på 2,7 pst., dette med utgangspunkt i beregnet årslønnsvekst i så vel statlig, kommunal som privat sektor. Presidentskapet viser til at Lønnskommisjonen har sett på lønnsutviklingen til stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer sett i forhold til den alminnelige lønnsutviklingen samt sentrale ledergrupper i staten i perioden 1999–2013. I den anledning kommenterer Lønnskommisjonen at det i lønnsutviklingen mellom de nevnte ledergrupper og stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer har utviklet seg en avstand over tid. Presidentskapet merker seg at kommisjonen i årets oppgjør ikke finner grunn til å foreta endringer i beregningsmåten for godtgjørelsen, og videre at kommisjonen i kommende lønnsoppgjør vil komme tilbake til hvordan avstanden i lønnsutviklingen skal håndteres. På denne bakgrunn anbefales presidentskapets tilrådning.
SV vil i år som tidligere fremme et eget forslag i denne saken. Det er omdelt, og det er et beriktiget forslag. Det er ikke det som ligger ute på Stortingets hjemmeside, men altså et beriktiget forslag. Grunnen til at vi gjør dette, er: Punkt 1: Vi mener at Stortingets lønnskommisjon ikke er et egnet redskap til å fastsette Stortingets lønn. Stortinget må behandle det, det er det vi driver med nå, så vi må ta et selvstendig standpunkt til det. Punkt 2: Når man regulerer lønn med prosent, får de som har høy lønn, en mye høyere lønnsøkning i kroner og øre enn de som har lav lønn. De som har lav lønn, kan skrive under på at – for å si det sånn – 2 pst. av 800 000 kr er noe helt annet enn 2 pst. av 200 000 kr. Det er kroner og øre vi betaler både mat, husleie og alle de andre tingene med, så det å si at man har en lik lønnsutvikling når man har den samme prosenten, stemmer i hvert fall ikke når man skal leve livet sitt i en vanlig hverdag. Vi i SV mener at Stortinget skal være tilbakeholden med å øke sine egne lønninger med mer enn gjennomsnittet av det befolkningen får, og derfor er vårt forslag at vi skal øke det med et gjennomsnittlig kronebeløp av det som har vært lønnsutviklingen for andre. For statsministerlønningen foreslår vi frys nå, og det betyr i praksis, når man regner inn overhenget, at statsministeren allikevel får et kronetillegg på 16 000. Vi mener at dette er et godt lønnsnivå. Storting og regjering skal ha et godt lønnsnivå, men de skal ikke ha et lønnsnivå som skiller seg langt fra det vanlige folk har. Vi sitter og bestemmer hva andre folk skal ha når de er i f.eks. ulike typer livskriser, eller hva de skal få når de ikke har lønn, og vi bestemmer hva som skal være ytelser på ulike områder – og hvis vår egen situasjon er helt fjern fra det, mener vi det er feil. Vi skal være folkets representanter, og vi skal ha et nivå på våre lønninger som er rimelig godt – det er det – men det skal ikke være helt annerledes. Derfor er SV også svært betenkt over de signalene som nå kommer fra Stortingets lønnskommisjon om at man nå skal se sterkere hen til lønnsutviklingen blant statens ledere. Hvis statens ledere rykker fra i lønnsnivå, er det den lønnspolitikken det må gjøres noe med, og bremses, før man gjør det motsatte, nemlig å si at da skal stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer opp i lønn. Det er behov for mindre forskjeller og ikke større forskjeller, og Stortinget skal ikke med egen lønnspolitikk bidra til å øke forskjellene.
Representanten Karin Andersen har tatt opp det forslaget hun refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1. Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 2 og 3 behandles under ett. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 50 minutter, og at taletiden blir fordelt på gruppene slik: Arbeiderpartiet 25 minutter, Høyre 20 minutter, Fremskrittspartiet 15 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 10 minutter, Venstre 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter og Miljøpartiet De Grønne 10 minutter. Presidenten vil videre foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra partienes hovedtalere og seks replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
La meg starte debatten om framtidens politi med å slå fast at vi i Norge har et svært kompetent og motivert politikorps. Døgnet rundt året rundt gjør de sitt ytterste for å skape trygge lokalsamfunn. Denne debatten og hele nærpolitireformen dreier seg om å gjøre politiet enda bedre i stand til å løse sitt samfunnsoppdrag. Det har over flere år blitt tydeligere at en reform av politiet er nødvendig. Kriminalitetsutviklingen stiller politiet overfor nye utfordringer. Politianalysen er tydelig på dette, og det sto i Gjørv-kommisjonens rapport: «Myndighetenes evne til å beskytte menneskene på Utøya sviktet. En raskere politiaksjon var reelt mulig. Gjerningsmannen kunne ha vært stanset tidligere 22/7.» Dette forsterket reformbehovet og gir reformen et dystert bakteppe. Beredskap, kultur og ledelse er derfor svært viktige temaer i denne debatten. I tillegg har erfaringer helt fram til disse dager vist at etterforskning er et fagfelt som også må løftes fram på en tydeligere måte. Regjeringen la i mars fram sitt forslag til utviklingen av norsk politi, bygd på en avtale mellom regjeringspartiene og Venstre. Proposisjonen om nærpolitireformen staker ut kursen for framtidens politi. Den legger fundamentet for gode polititjenester over hele landet. Nærpolitireformens tiltak innen både kvalitet og struktur vil forme norsk politi de neste 20–30 årene. Dagens organisering i 27 politidistrikter har resultert i altfor store forskjeller mellom politidistriktene og gjort det vanskelig å utvikle sterke nok fagmiljøer i de mindre og mellomstore politidistriktene. Nærpolitireformen tar tak i dette og reduserer antall politidistrikter fra 27 til 12. Med 12 politidistrikter skapes større og mer robuste fagmiljøer til å etterforske og forebygge kriminalitet, og det gir gode forutsetninger for å ha spesialistmiljøer som kan utvikles og bevares over tid i hvert politidistrikt, samtidig som det bedrer og styrker koordineringen av politiets beredskapsressurser. Samlokalisering av politiets operasjonssentraler og brannvesenets alarmsentraler gjør det samme. Dagens politidistriktstruktur har gitt en utilsiktet sentralisering. Det har ført til at de store politidistriktene og politiets nasjonale særorganer har fått forholdsvis mye av politiets samlede ressurser. Gjennom strukturendringene i nærpolitireformen imøtegår man disse utfordringene og fordeler politikompetanse og -kapasitet jevnere utover landet. Gjennom nærpolitireformen styrkes politiets nærhet og tilstedeværelse der befolkningen bor og legger til rette for en polititjeneste som oppfyller forventningen til faglig dyktighet innen forebygging, etterforskning, beredskap og tilgjengelighet. Organiseringen av politiet skal innrettes slik at publikum opplever at det har et tilgjengelig politi når det er behov for politiets tjenester. Tilgjengelighet og beredskap sikres ikke ved at vi opprettholder et lensmannskontor med kort åpningstid og lav bemanning, men med flere politifolk med kompetanse til å håndtere de situasjonene som kan oppstå. Formålet med nærpolitireformen er å skape et nærpoliti som er operativt, synlig og tilgjengelig, og som har kapasitet og kompetanse til å forebygge, etterforske og påtale kriminelle handlinger, og å sikre innbyggernes trygghet. Det skal ha lokal forankring, tett kontakt med nærmiljøene og godt samarbeid mellom aktører som frivillige organisasjoner, kommuner og næringsliv. Rapporten fra Gjørv-kommisjonen understreker at kultur, holdninger og ledelse var avgjørende for de delene av politiets håndtering som gikk bra, og de som ikke gikk bra. Derfor løfter nærpolitireformen fram ledelse, kultur og holdninger i politiet. Det er valgt en tillitsbasert tilnærming. God ledelse og kultur er ikke noe som kan vedtas politisk eller noe som kommer på plass over natten. Ledelse i politiet må bygges på faglig frihet, tillit til de ansatte og tydelig ansvarsplassering. For Høyre har det vært viktig å gi politiet både tillit og handlingsrom når de nå skal gå i gang med det omfattende omstillingsarbeidet som skal lede fram til framtidens politi. En hensiktsmessig struktur og organisering er en viktig forutsetning for god ledelse. Med 12 politidistrikter og delegasjon av beslutningsmyndighet til politiet legges forholdene til rette for at politidirektøren og landets politimestre kan utøve effektiv strategisk ledelse av landets politi. Men la meg samtidig understreke veldig tydelig at politiet forvalter det sivile samfunns monopol for maktutøvelse. Denne maktutøvelsen må være innrammet av tydelige politiske krav, vedtak, begrensninger og kontrollmekanismer i form av lover, forskrifter og budsjetter. En styrking av lederutdanningen i politiet, rekruttering utenfra og lederutdanning fra andre institusjoner er noen av tiltakene som vil bidra til å sikre tilførsel av nye impulser for ledere og forankre ledelse bedre i etaten. Erfaringslæring skal styrkes og systematiseres. Jeg vil takke for samarbeidet med partiene i justiskomiteen. Regjeringens proposisjon ville fått flertall i Stortinget med Venstre. Det var imidlertid viktig for regjeringspartiene og Venstre å legge til rette for et bredt politisk forlik når vi nå skal stake ut kursen for framtidens politi. Det påhviler et felles politisk ansvar å sikre politiet nødvendig stabilitet og forutsigbarhet. Det øker tryggheten i lokalsamfunnet, bedrer samfunnets sikkerhet og gjør politiet i stand til å utvikle bedre tjenester til innbyggerne. Det brede forliket med Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti er derfor svært viktig, og det betyr mye mer enn den matematiske summen av antall stortingsrepresentanter som i dag stemmer for nærpolitireformen. Jeg vil berømme den konstruktive og løsningsorienterte tilnærmingen fra disse partiene. Jeg vil også framheve de gode og ærlige samtalene vi har ført med Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne. Vi er enige om mye, selv om de ikke deltar i forliket. Forliket viderefører hovedprioriteringene og hovedlinjene i proposisjonen. Det forsterker og tydeliggjør det som ligger i proposisjonen på etterforskningsiden, og det gir tydelige politiske signaler om økt kvalitet. Påtalemyndigheten er også svært viktig i dette bildet. Derfor skal det iverksettes en påtaleanalyse. Forliket tydeliggjør lokalt medeierskap til endringsprosessen for tjenestesteder. Beslutningsmyndigheten ligger hos politiet, men de berørte kommunene involveres sterkere i prosessen. Lokaldemokratiske hensyn blir ivaretatt gjennom tydelige krav til lokal forankring og gjennom en politisk behandling av klage fra kommuner som er uenig i politiets beslutning. Forliket understreker betydningen av kriminalitetsforebygging og viktigheten av å stoppe kriminalitetsutvikling i en tidlig fase. En velfungerende kontaktflate mellom politi og lokalsamfunn er en forutsetning for god forebygging og kriminalitetsbekjempelse. Forliket har resultert i noen tilpasninger i strukturen til de 12 politidistriktene. Engasjementet har vært sterkt og positivt flere steder i landet for å påvirke grensedragningen mellom distriktene. Både proposisjonen og forliket har vurdert og balansert disse ut fra politifaglige råd og lokale ønsker. Stortinget gir i dag et oppdrag til Justisdepartementet, og dermed også til politiet – et oppdrag som blir svært krevende og veldig viktig. Politiet skal nå starte organisasjonsprosesser, fagutviklingsprosesser og lederutviklingsprosesser i et omfang som savner sidestykke i norsk politis historie. Stortinget har store forventninger, og vi stiller sterke krav. Det gjør vi i tillit til den faglige integriteten, det sterke samfunnsengasjementet og den felles forståelsen av samfunnsoppdraget i etaten. Jeg ønsker alle involverte lykke til. Til slutt – til voteringen: Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig folkeparti og Venstre kommer til å stemme for forslag 1, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, om sokkelansvar.
Det blir replikkordskifte.
I dag behandler vi en stor og viktig sak og en viktig reform for politiet, men vi har erfaringer med at når store og viktige reformer blir satt ut i livet, får de ikke den effekten som vi ønsker, verken på kort eller lang sikt. En SINTEF-rapport viser at sammenslåingen av Helse Sør og Helse Øst til nye Helse Sør-Øst ikke har gitt noen gevinst, verken faglig eller økonomisk i helsesektoren. Departementet har heller ikke i denne saken skissert en helhetlig gevinstrealisering eller en helhetlig merkostnad for reformen. Så mitt spørsmål til Høyre blir da: Vil Høyre og regjeringen sikre at det blir en gevinstrealisering i omstillingen av politiet, sånn at vi får mer politikraft ut i landet vårt?
Svaret er kort og godt ja, og la meg utdype det ytterligere: Jeg opplever at den underliggende avtalen for proposisjonen, selve proposisjonen og ikke minst forliket i justiskomiteen understreker nettopp det poenget som representanten Asphjell tar opp. Dette gjør vi for å få resultater, dette gjør vi for å trygge samfunnet, øke beredskapen og styrke samfunnets evne til å håndtere uønskede hendelser. Å få målbare resultater er viktig for regjeringen og oss alle sammen. Derfor er det lagt inn evalueringer, og vi skal ha ytterligere utredninger på viktige felt, som kommer til å synliggjøre dette tydeligere.
Responstid er en viktig del av beredskapen. Den sier noe om når innbyggerne kan forvente at politiet kommer, og legger føringer for hvor politiet skal befinne seg. En Høyre-ordfører og tidligere lensmann i Andøy kommune i Nordland uttalte til NRK i februar i år at han var svært bekymret for responstiden i sitt distrikt. Nordland har lange avstander, og ut ifra kravene til responstid vil det være en ganske stor prosentandel i Nordland som ikke vil ha rett til å få hjelp innen et visst antall minutter. Det kan gjelde ganske mange i distriktsfylker som Nordland. Mener representanten Werp at det er akseptabelt at politiet ikke må være på et åsted i løpet av 45 minutter mange steder i Nordland og i andre distriktsfylker, som vi har flere av i Norge?
Ordfører Jonni Solsvik, som også er tidligere lensmann i samme kommune, har et sterkt engasjement for sitt lokalsamfunn, sin kommune og tryggheten der – på lik linje med alle andre av landets ordførere. Det har vi ivaretatt i denne saken ved at vi for første gang fra Stortingets side nettopp stiller strenge responstidskrav til politiet. Det er – jeg vil kalle det – vågalt, men det er viktig, og det er nødvendig, nettopp for å ivareta det engasjementet for økt trygghet i lokalsamfunnet som ordførere og andre lokale representanter er opptatt av. Representanten Sjelmo Nordås tar jo dermed opp også et annet viktig aspekt ved dette: Hva skal samfunnets risikoaspekt være? For vi er vel alle opptatt av at vi aldri kommer til et risikofritt samfunn? Det er ikke et godt samfunn – det blir en politistat. Men vi kan redusere risikoen for uønskede hendelser mest mulig, og det gjør vi med denne reformen, ved å stille responstidskrav. Det er et langt og vågalt skritt i riktig retning.
Replikkordskiftet er omme.
Nokre saker krev at Stortinget aktivt søkjer einigheit og breitt fleirtal. Dette er ei sånn sak. Ho handlar om tryggleiken til innbyggjarane, landet si beredskapsevne og framtidas politi. Politiet vernar oss, dei representerer oss, og difor må òg viktige endringar i politiet forankrast demokratisk. Forslaget til politireform som regjeringa og Venstre la fram, har Arbeidarpartiet vore kritisk til. No har me inngått forlik. Og for oss ville det ikkje vore aktuelt å inngå eit sånt forlik viss det ikkje vart gjennomført vesentlege endringar i det forslaget som låg på bordet. I forhandlingane har Arbeidarpartiet vore tydeleg på at me synest at politireforma òg må ha eit tydlegare innhald – ikkje berre handla om endringar i struktur. Og då forslaget til politireform vart lagt fram, hadde me særleg tre tunge innvendingar. Det fyrste var at forslaget ikkje svarte på kva eit nærpoliti er, eller kva slags politikraft ein får lokalt. Det andre er at forslaget ikkje avklarte korleis nasjonale kriser og katastrofar skal leiast og handterast. Det tredje er at forslaget ikkje svara på hovudkritikken frå 22. juli-kommisjonen sin rapport, om at haldningar, kultur og leiarskap var det som skilte det som gjekk bra, frå det som gjekk dårleg. Det er òg noko av vårt avtrykk på forliket. Lat meg kort seia noko om alle tre: For det fyrste: No får folk og lokalsamfunn reell innverknad på sluttresultatet, på nærpolitiet dei skal få. Me har altså gått frå ein blankofullmakt til Politidirektoratet, der dei hadde kunna utøvd si myndigheit som dei ville, til òg å gje dei pliktar, og me gjev kommunane medeigarskap til sluttresultatet som folk skal få. I praksis inneber det at kommunane på førehand skal vita kva slags politi dei skal få som resultat av endringane. Dei skal vera ein del av styringsgruppene som gjennomfører endringane, og viss det viser seg at kommunane ikkje har vore involvert på ein skikkeleg måte, skal dei få medhald i klaga si til Justisdepartementet. Det er ganske sterke pliktar som kviler på Politidirektoratet no. Løfta som kommunane på førehand får av sin politimeister om kva slags politikraft dei får, skal vera så tydelege at viss det i ettertid viser seg at løfta ikkje er innfridde, er det politimeisteren si plikt å disponera ressursane på ein måte som gjer at måla faktisk vert innfridde. Tillita og legitimiteten til politiet er avhengig av at ein har ei tydeleg forankring hos folk. No får dei det. For det andre: No skal regjeringa avklara den nasjonale kriseleiinga til landet. Me har vorte einige om at i løpet av 2015 må regjeringa leggja fram ei sak for Stortinget «[[…]] med forslag om nasjonal kriseledelse, og klargjøre roller og ansvar, samt avklare hvordan regjeringen vil forholde seg til Gjørv-kommisjonens anbefaling om en skalerbar nasjonal operasjonssentral.» Det å avklara den nasjonale kriseleiinga har gått frå å vera eit krav frå Arbeidarpartiet til no å verta eit tydeleg tverrpolitisk krav. Landet treng det, beredskapen treng det, og ein meir avklart nasjonal kriseleiing vil òg gjera oss sterkare rusta mot eventuelle framtidige katastrofar. For det tredje: Arbeidarpartiet la fram 16 konkrete forslag til arbeidet med kultur, haldningar og leiing i politiet. Alle desse forslaga er det no tverrpolitisk oppslutning om at skal verta følgde opp. Det er viktig at dette arbeidet har ei politisk forankring, sånn at politiet ikkje vert ståande heilt aleine med den kritikken dei har fått, eller heilt aleine med den oppfølginga som då skal til. Det er eit felt me kjem til å fortsetta å følgja opp, for det krev langsiktig arbeid. På alle desse områda – meir lokalt forankra politikraft, tydelegare nasjonal kriseleiing og sterkare arbeid med kultur, haldningar og leiarskap i politiet – har politireforma vorte vesentleg betra. Politireforma består av meir enn dette. Ho består f.eks. av ein reduksjon av talet på politidistrikt. For Arbeidarpartiet har det ikkje fyrst og fremst vore ein diskusjon om kor mange politidistrikt ein skal ha, men korleis me kan få sterke, sjølvstendige distrikt. Det er særleg to eg vil trekkja fram: Det er Finnmark, som no vert eitt politidistrikt, og Oslo, som no er slått saman med Asker og Bærum. Eg vil jo òg seia at på nokre område ville nok politireforma vore annleis viss Høgre, Venstre eller Arbeidarpartiet kvar for seg hadde lagt ho fram heilt aleine. Me har alle område me ville ha prioritert meir. Når me likevel har inngått dette forliket, handlar det om to ting: Det eine er at reforma har vorte vesentleg betre. Det andre er at politiet treng den føreseielegheita som reforma då gjev. Eg vil takka komiteen for samarbeidet og ønskja alle politimenn og -kvinner alt godt i reformarbeidet vidare.
Representanten skal sannsynligvis ta opp forslag?
Det gjer representanten.
Representanten har tatt opp de forslagene hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
I dag sentraliseres politiet. I dag sentraliseres 110-sentralene. Og Arbeiderpartiet er med på ferden. Flertallet gir dessuten en blankofullmakt til Politidirektoratet og overlater de viktigste bitene når det gjelder framtidas struktur, til byråkratene. Det gjelder ikke minst lensmannskontorene. Det er alvorlig nok i seg sjøl at viktige spørsmål knyttet til framtidas beredskap på denne måten byråkratiseres, men nestemann ut er åpenbart brannvesenet. Flertallet viser i sine merknader til den såkalte Brannstudien, der brannstasjonene skal stå, men der sjefene skal sitte et helt annet sted, altså sentraliseres. I Namsskogan, en arbeiderpartikommune i Nord-Trøndelag, er brannvesenet i realiteten politi, og de kommer ikke til å få noe responstidkrav etter denne reformen. Arbeiderpartiet er blitt med på dagens sentralisering av deler av beredskapen. Vil Arbeiderpartiet også bidra til å sentralisere brannvesenet i tråd med Brannstudien?
Premissane for spørsmålet er feil. Det Arbeidarpartiet har bidratt til gjennom arbeidet med politireforma, er å sørgja for, med omsyn til den blankofullmakta som regjeringa og Venstre opphavleg gav til politiet, at Politidirektoratet no har sterk plikt til å involvera kommunane sterkt både i sjølve prosessen og i sluttresultatet. Det handlar om at dei skal få tydeleg informasjon på førehand om kva slags sluttresultat dei skal få. Det skal vera mogleg å evaluera det, det skal vera mogleg å etterprøva det. Politimeistrane har også sterk plikt til å sørgja for at dei løfta som på førehand vert gjevne, faktisk vert følgde opp i praksis. Kommunane har rett til å sitja i styringsgruppene og på den måten ha innflytelse over både prosess og sluttresultat. Det er noko av Arbeidarpartiets avtrykk i denne reforma: det å sørgja for at sluttresultatet har mykje sterkare lokal forankring enn det som ville vore mogleg med regjeringa og Venstre sitt forslag.
Premisset for spørsmålet er sjølvsagt ikke feil. Sjøl om det legges inn noen ekstra sløyfer knyttet til dialog og innsigelser, står det fast at det faktisk er byråkratene som heretter skal bestemme hvor mange lensmannskontor som skal bli igjen i Norge. Skal det fjernes 75, skal det fjernes 100, skal det fjernes 125? Det er det Politidirektoratet som skal avgjøre. Det står også fast at det er Politidirektoratet som kommer til å avgjøre utforminga av de nye politidistriktene og f.eks. hvor de skal ha sitt hovedsete. Men mitt spørsmål gjelder ikke bare det, det gjelder også: Hva kan vi forvente oss når det gjelder beredskapsspørsmål i framtida? Dagens Næringsliv hadde en veldig interessant artikkel på lørdag om den totale beredskapen, og så sammenhengen nettopp mellom politi, 110-sentraler og brannvesen. Mitt spørsmål til Arbeiderpartiet er: Har de tenkt å være med de blå-blå partiene videre på sentraliseringsferden også når det gjelder brannvesenet?
Det korte svaret er at heller ikkje i framtida vil Arbeidarpartiet vera med på noka sentraliseringsferd. Eg respekterer for så vidt Senterpartiets ønske om å rettferdiggjera at dei står utanfor forliket, og det kan vera noko av forklaringa på at representanten vel den ordbruken som representanten gjer. Realiteten er jo at premissane for dei endringane som politiet no står overfor, er det demokratiet og Stortinget som vedtek, gjennom politireforma, med dei endringane som Arbeidarpartiet har bidratt til å få på plass. Realiteten i det som representanten frå Senterpartiet seier, er langt på veg at ho då ser ut til å meina at ein òg ved lokal einigheit, ved lokalt ønske om endringar, skal måtta løfta dei spørsmåla inn til t.d. politisk leiing i Justisdepartementet. Det me har sørgt for, er at når det er lokal einigheit, så er det klart vedtekne politiske kriterium for korleis ein skal gå fram vidare. Og dersom det er lokal ueinigheit og ønske om å ta tak i dette på ny, er det mogleg å løfta den klagen inn til politisk nivå i Justisdepartementet. Det er ein fornuftig måte å gå fram på.
Siden ingen andre partier har bedt om replikk, får representanten Arnstad også den siste replikken.
Arbeiderpartiet kan legge inn de sløyfene de ønsker omkring dialog og konsultasjon, men jeg synes det vil være begredelig hvis Arbeiderpartiet ikke våger å vedstå seg at de i dag faktisk er med på en sterk sentralisering. De er med på å legge ned 15 av 27 politidistrikt, og de er faktisk med på å gi en fullmakt til at man kan legge ned opptil 144 lensmannskontor – kanskje litt mindre, men antagelig et sted mellom 100 og 144. Det må Arbeiderpartiet i hvert fall ha mot til å erkjenne at de er med på. Men mitt spørsmål handler om det som skal skje videre, om beredskapsarbeidet i Norge i sum skal sentraliseres. I dag er det ikke bare politiet vi diskuterer, vi foretar også en sterk sentralisering av 110-sentralene, og Senterpartiets frykt er at brannvesenet er nestemann ut. Og det er da jeg spør Arbeiderpartiet om de har tenkt å slutte seg til de sentraliserende konklusjonene i Brannstudien. Har de tenkt å være de blå-blås forkle også når de gjelder sentralisering av brannvesenet?
Presidenten er litt i tvil om brannvesenet står på dagsordenen.
Det er beredskap.
Eg kler ikkje forkle, så heller ikkje i den saka kjem eg til å ha på meg forkle. Eg må gjenta at Arbeidarpartiet ikkje har legitimert og i framtida ikkje vil legitimera noka sentralisering av beredskapen i det formatet som representanten her prøver å skissera. Det Arbeidarpartiet er oppteke av, er vår beredskap, vår evne til å førebyggja, og at vårt politi skal vera til stades der folk bur, der kriminaliteten skjer. Det er òg grunnen til at vårt avtrykk på denne reforma nettopp er at ein skal ha eit mykje sterkare lokalt forankra politi ved at kommunane får medeigarskap til både prosess og sluttresultat gjennom klart vedtekne politiske kriterium som Stortinget no sluttar seg til, som ikkje låg i reforma som vart lagd fram frå regjeringa og Venstre, men som no er ein realitet for folk og lokalsamfunn over heile landet. Det er eg stolt over.
Replikkordskiftet er omme.
I dag behandler vi en reform som trolig er en av de viktigste reformene – og sakene – som vi skal behandle i denne stortingsperioden. Bakteppet for saken i dag er på mange måter alvorlig. Samtidig er dette en reform som er etterlengtet, ikke minst av dem som har sitt daglige virke i politiet og påtalemyndigheten. Enkeltsaker har vist at norsk politi har hatt ledelses- og strukturutfordringer. Nylig har vi fått bekreftet dette gjennom den tragiske Monika-saken i Bergen, der etterforskningen av drapet på en 8 år gammel jente var særdeles mangelfull. 22. juli viste at styring og koordinering sviktet da det trengtes mest. Gjørv-kommisjonens rapport trakk derfor fram kultur og ledelse som den største utfordringen i norsk politi. La meg slå fast: Det gjøres mye godt og flott arbeid i norsk politi. Som justispolitiker har jeg hatt gleden av å besøke og treffe mange polititjenestemenn og -kvinner og med selvsyn sett den jobben som gjøres. Man blir rett og slett stolt. Men det er behov for endringer, og politireformen fastsetter klare virkemidler for å utbedre dagens situasjon: Bedre lederutdanning og nytenkning i rekrutteringen er bare noen av tiltakene. Befolkningen fortjener trygghet gjennom et godt politi, og for å få et godt politi er vi nødt til å ha gode ledere. Klare krav til politiets utrykningstid medfører endring i hvor politiet har sine lensmannskontorer. Det er i dag bare 4 pst. av lensmannskontorene som er døgnåpne. Dette er ikke holdbart, publikum har et behov for å kunne kontakte politiet også utenfor ordinær kontortid. Derfor settes det nå krav til tilgjengelighet. Et tilgjengelig politi er helt nødvendig, og det er derfor også gledelig at man jobber for å innføre gode IT-løsninger som bl.a. vil gjøre det mulig å levere anmeldelser over Internett. Reformen innebærer at 90 pst. av befolkningen skal ha maksimalt 45 minutters kjørevei til nærmeste politikontor. Kravet gjelder ikke på landsbasis, men innenfor hvert politidistrikt. Dette vil føre til at en del lensmannskontorer vil legges ned, men det vil også føre til opprettelse av nye kontorer, eller mobile enheter, enkelte andre steder. Opprettelse av nye kontorer vil være aktuelt der avstandene er store. Målet er at befolkningen vår over hele landet skal ha det samme gode polititilbudet. Det er derfor vi kaller denne reformen nærpolitireformen. Fremskrittspartiet ønsker å binde opp færrest mulig politifolk til å sitte på kontor og ønsker flest mulig politifolk ute i gatene. Det er også viktig at politiet ikke bare er til stede i kontortiden; det er på kveldstid mesteparten av kriminaliteten skjer. Fremskrittspartiet ønsker at politiet i større grad skal være til stede der kriminaliteten skjer, og være mye mer synlig i by og bygd enn hva tilfellet mange steder er i dag. Gjennom de budsjettene vi nå har lagt bak oss – de to siste budsjettene – har vi fått på plass 725 nye politistillinger de siste to årene. Det vi gjør gjennom budsjettet, kombinert med det vi nå gjør gjennom politireformen, vil selvfølgelig gi et mer synlig – og bedre – politi. Flere av oppgavene som politiet i dag har løst, vil nå bli løst av andre. Fremskrittspartiet er glad for at vi nå får ryddet opp i politiets oppgaveportefølje. En rekke oppgaver som egentlig ikke er politioppgaver, vil nå kunne overføres til andre etater og aktører. Politireformen slår også tydelig fast at 95 pst. av samtalene til nødnummeret skal besvares innen 20 sekunder. Nødsentralene skal ikke lenger nedbemannes på nattetid, når mesteparten av kriminaliteten tross alt skjer. Det skal være politifolk på jobb hele døgnet, derfor fører reformen til at operasjonssentralene nå øker minimumsbemanningen betraktelig. Ringer du politiet i en nødssituasjon, skal du nå få svar innen rimelig tid – punktum. Et av problemene med dagens politi har vært at i små politidistrikter har man ikke hatt mulighet til god nok kompetanse på etterforskning av alvorlige overgrep som drap, sedelighet og vold. Distriktene har vært for små til å kunne ansette nok personell i spesialetterforskerstillinger, og det har blitt for lite trening. Da er det veldig gledelig at vi nå får større og mer slagkraftige distrikter. Jeg ser med forventning fram til gjennomføringen av reformen. Det at vi har et så bredt forlik i Stortinget i dag, er en viktig premiss for at denne reformen skal lykkes. La meg avslutningsvis få gi ros til dem vi samarbeider med i denne saken, og ros til saksordføreren, som på en glitrende måte har loset oss gjennom både forhandlinger og denne saken i komiteen. La meg ønske landets polititjenestemenn og -kvinner lykke til med gjennomføringen av reformen!
Det blir replikkordskifte.
Politireforma legg opp til å slå saman 110-sentralane. Forliket seier at i 2016 skal det berre gjerast der det er lokal einigheit. Fleire plassar i landet har ein investert betydeleg i 110-sentralane, som bl.a. i Skien i Telemark. Ser representanten for seg at det ved framtidige samanslåingar kan vere fagleg og samfunnsøkonomisk lurt å flytte 112-sentralane til dei eksisterande 110-sentralane?
Jeg antar at eksemplet fra Skien var rent tilfeldig valgt for representanten Vågslid, men det er et godt eksempel på hvilke utfordringer vi står overfor når man nå skal gjøre den typen sammenslåinger og den type reformarbeid. Derfor er jeg veldig glad for at vi i forliket har vært veldig tydelige på at man skal ha bl.a. en kompensasjonsordning til de kommunene som har foretatt betydelige investeringer, slik at man ikke skal komme tapende ut av en slik situasjon. Og svaret på spørsmålet er også ja – det kan godt hende at man skal gjøre motsatt av det mange kanskje tenker, men det må man jo komme tilbake til når man nå skal gjennomføre reformen.
Eg takkar for svaret. Det er jo heilt riktig at ein har investert betydelege beløp i 110-sentralen i Skien. Det er vel heller inga hemmelegheit at ein opphavleg skulle ønskje at ein ikkje tvangssamanslo 110-sentralane, men me er fornøgde med at ein i forliket heller ikkje seier noko om når samanslåingane skal vere gjennomførte – altså ingen sluttdato. Men det er kome kritikk mot at reforma ikkje greier ut 110-sentralane godt nok, at ein ikkje omtaler t.d. alle tilleggstenestene som 110-sentralane både i Telemark, Nord-Trøndelag og andre plassar har. Meiner representanten at det vil vere viktig med ei noka grundigare utgreiing av desse forholda før en slår saman alle sentralane, og har representanten ei meining om kven som eventuelt skal ta seg av desse tilleggstenestene dersom dei ikkje blir med på lasset?
Når vi ønsker å gjøre dette reformarbeidet, gjør vi ikke det for å være slemme mot noen eller bare for å lage styr ute i organisasjonen. Vi gjør selvfølgelig dette for å bedre beredskapen, og dessverre, med det bakteppet vi har, tror jeg også representanten Vågslid ser at det er behov for å gjøre grep her, ikke minst også med tanke på den samhandlingen som skal være mellom nødetatene i Norge. Det har uten tvil vært et viktig bakteppe for hele reformen. Og det er klart at når man skal gjennomføre dette, regner jeg med at man skal følge dagens lovverk med hensyn til å ha med ansatte på råd, jeg regner med at man skal ha god dialog med kommunene, jeg regner med at man skal ha en god prosess på hvordan denne sammenslåingen skal gjøres helt etter boka. Ingen er tjent med at man får en situasjon hvor man får mye bråk eller mye styr rundt det. Vi gjør jo dette i en ærlig hensikt, å styrke beredskapen, sørge for at du og jeg som innbyggere ved å ringe til nødsentralen skal kunne få riktig hjelp på riktig tidspunkt. Det er vel i alles interesse, også Stortingets.
Siden ingen andre partier har bedt om replikk, får Lene Vågslid også replikk nr. 3.
Jo, Senterpartiet.
Unnskyld, da blir det ikke Lene Vågslid, men Geir Inge Lien som får den replikken.
Tenestestadstrukturen er viktig. Den engasjerer lokalt, og mange føler dette som sin kvardagsberedskap. Eitt av kriteria ved ny struktur – og det einaste faktisk – er at 90 pst. av innbyggjarane i eit distrikt skal ha ei køyretid på maksimalt 45 minutt til næraste tenestestad. Når dette no skal avgjerast, gjev ein POD vide fullmakter. Kan representanten Leirstein seie noko om kor mange tenestestader som blir lagde ned? Og kor mange meiner Leirstein bør bli lagde ned?
Det enkle svaret på det er nei, representanten Leirstein vet ikke hvor mange tjenestesteder vi skal ha i Norge. Det er slik at jeg innser mine egne begrensninger. Jeg har ikke politifaglig kompetanse på dette, jeg er politiker. Jeg synes vi som politikere skal trekke opp noen klare krav og forventninger til norsk politi, og så vet jeg at det er masse dyktige ansatte, polititjenestemenn og -kvinner, som skal sørge for å gjennomføre disse endringene, men etter en bred prosess med lokalmiljøet. Og der er jeg veldig glad for forliket, for der har vi enda tydeligere presisert hvordan disse prosessene lokalt skal gjennomføres, slik at lokale ordførere, som representanten Lien og andre, har mulighet til å påvirke resultatet før Politidirektoratet fastsetter ny struktur. Så jeg er overbevist om at vi får gode prosesser, og at man ser at det er viktig her å få mest mulig politi ut av hver eneste krone som vi benytter, og sørge for en bedre beredskap og tilgjengelighet for innbyggerne.
Replikkordskiftet er omme.
Politiet har vært under lupen i lang tid. Etaten har vært utsatt for mye kritikk og har selv ønsket endring i lang tid. Fokuset har til tider vært ensidig negativt. Så i dag, når vi behandler ny politireform, må jeg si takk til alle de politimenn og -kvinner som gjør en heroisk innsats. Som regel får vi høre om de gangene det går galt, og ikke de tusenvis av episodene der det går godt. Der det går godt, er det ofte takket være et politi som har høy tillit i befolkningen, og som er der når folk trenger det. Når vi nå skal vedta ny politireform og foreta de store endringene, har det vært avgjørende å ta tak i det som har gått galt. Uten å tørre å gjøre det kan vi ikke få til endringer som vil bedre norsk politi. Politiet har vært gjenstand for mange analyser og rapporter som har avdekket flere forbedringspunkter. 22. juli-kommisjonens rapport var en grundig gjennomgang av tilstanden i norsk politi og har vært – og vil fremdeles være – en viktig rettesnor for å sikre at politiet er satt i stand til å utføre sitt oppdrag. Politiet har selv satt i verk mange tiltak for å rette opp i flere forhold. Det er bra. Men vi som politikere må også ta vårt ansvar. Jeg er derfor veldig glad for at regjeringspartiene og Venstre ønsket å gå i forhandlinger med resten av Stortinget – og at de var villig til å strekke seg, sånn at vi fikk til et bredt forlik sammen med Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti. Det er viktig for å sikre reformen legitimitet og forutsigbarhet, ikke bare for politiet, men også for innbyggerne i landet vårt. Jeg vil spesielt takke saksordføreren for en god jobb. I arbeidet med ny politireform, som jo har vart i godt over et år for vår del, har Kristelig Folkeparti hele tida vært opptatt av å sikre et politi som er til stede der folk bor – ikke fordi vi tror tryggheten ligger i et kontor og skilt på veggen, men fordi vi mener det er avgjørende å ha politi til stede for å styrke forebyggingen og dermed bekjempelsen av kriminalitet. I arbeidet med å skape framtidas politi har vi vært opptatt av å sette politiet i stand til å etterforske bedre og oppklare mer kriminalitet – et politi som kan håndtere de store terroranslagene, men også et politi som kan håndtere de anslagene av terror i hvert enkeltmenneskes liv, dersom man opplever et drap, en voldtekt eller et innbrudd i huset sitt, og et politi der både vi som politikere og politiet tar lærdom av det Gjørv-kommisjonens rapport påpekte gikk galt. De sa bl.a.: «Tragedien 22/7 avdekker behov for mange slags endringer: i planverk og regler, i disponering av kompetanse og ressurser, i organisasjonskultur, prioriteringer og fokus, ja, til og med i samfunnets holdninger. Noen av disse endringene vil kunne vedtas av en myndighet. Det er de enkleste endringene å få til, hvis bare den politiske viljen er til stede. Andre og mer grunnleggende endringer – i holdninger, lederskap og kultur – må utvikles over tid.» Det er disse endringene, og ikke minst forutsetningene for at disse endringene kan skje, som vi i dag skal vedta. Samtidig vet vi at reformarbeid er utrolig krevende, og det kan ta lang tid før vi ser resultatene. Politiet står foran en krevende oppgave, og vi må også erkjenne at selv om vi i dag vedtar det vi mener er et godt verktøy for at politiet skal lykkes, er det ikke gitt at vi får det ønskede resultat. Men jeg har tiltro til at politiet gjør sitt beste, og vi som politikere må gjøre vår del for at de skal lykkes best mulig. Det må også gjenspeiles i budsjettene og i økt antall polititjenestemenn og -kvinner. Endring av struktur får mye oppmerksomhet – og det er viktige endringer vi gjør der – men skal vi lykkes med å sette politiet i bedre stand, er det innholdet vi må måles på: at flere får hjelp når de trenger det, at færre unge mennesker blir kriminelle, at flere saker oppklares, at terror bekjempes, og at beredskapen styrkes. Men som Gjørv-kommisjonen pekte på, kan ikke alt vedtas politisk. Vi kan legge til rette for at kulturen kan endres, men vi kan ikke vedta med et kulepunkt at kultur, holdninger og ledelse skal bedres – det er nødt til å skje i et samspill. Jeg er glad for at vi i dag vedtar en politireform som har tatt denne kritikken på alvor, at vi vedtar spesifikke krav til ledelseskompetanse på alle nivå i politiet, at det innføres mentorordning for ledere i politiet, at det skal etableres en nordisk mastergrad i politiledelse – for å nevne noe. Dette er viktige og gode tiltak. Skal vi bygge et godt samfunn, er det helt avgjørende at vi lærer av våre feil – det gjelder også politiet. Derfor er det avgjørende at evalueringen underveis bidrar til læring. Kristelig Folkeparti har gjennom forhandlingene fått satt et tydelig stempel på reformen. Blant annet er jeg glad for at vi har fått gjennomslag for tilstedeværende politi i alle landets kommuner.Alle kommuner skal nå ha en politikontakt som skal være til stede én eller flere dager i uka. Lokalkunnskap og personkunnskap er viktige forutsetninger for det forebyggende arbeidet, og da må politiet være til stede lokalt, og ikke sentralt. Samtidig må også kriminalitetsforebygging være forankret på ledelsesnivå, og Kristelig Folkeparti er fornøyd med at det nå skal være en fagleder eller visepolitimester i hvert politidistrikt som er dedikert til å jobbe med forebygging. Jeg vil presisere at dersom vi skal sikre at forebygging blir en sentral del av politiets strategiske tenkning, må denne lederen få jobbe med forebygging på heltid. Lokal forankring ved eventuelle endringer av tjenestestrukturen er avgjørende for å sikre en god prosess. Berørte kommuner skal bidra aktivt i dette arbeidet, og deres stemme skal veie tungt om man skal legge ned et kontor. Lokal medbestemmelse er viktig når framtidas politi skal utformes – på den måten sikrer vi et politi nær folket. Sammen har vi utarbeidet viktige kriterier for utformingen av denne strukturen. Ikke minst skal vi endelig få krav til politiets responstid. Politiet skal være til stede og drive den viktige forebyggingen, men innbyggerne må også være trygge på at politiet er raskt på stedet dersom noe skjer. Dette vil gi trygghet. For å sikre et trygt og godt samfunn er det ikke bare tjenestestedene som må spres. Det er viktig at de spesialiserte kompetansemiljøene ikke bare sentraliseres rundt politimesteren. Vi er derfor enige om at fagmiljøene skal spres i politidistriktene. Det er viktig fordi det sikrer kvalitet i hele landet, bidrar til å spre arbeidsplasser og dermed også sikrer rekruttering til politiet fra hele landet. Kriminalitetsbildet har endret seg de siste årene. Det foregår mindre kriminalitet, men kriminaliteten har blitt mer alvorlig og organisert. Da er det helt avgjørende at politiet settes i stand til å etterforske og oppklare denne typen kriminalitet. Vi må sikre incentivordninger for å rekruttere dyktige politifolk og andre med spisskompetanse som er nødvendig for å etterforske og bekjempe dagens kriminalitetsbilde. Det kan være dataingeniører, sosionomer, økonomer osv. Det er veldig positivt at vi nå får på plass en nasjonal handlingsplan for å styrke etterforskningsarbeidet. Det er avgjørende at politiet er ute i felten og avdekker kriminalitet, men vi er også avhengig av at politiet etterforsker og oppklarer kriminaliteten. Da må det et større løft til. Kristelig Folkeparti er spesielt glad for at det er tverrpolitisk vilje bak å løfte kompetansen og også antallet etterforskere som jobber med vold i nære relasjoner, menneskehandel og seksuelle overgrep. Dette er ekstremt alvorlige saker, og det er kriminalitet som rammer ekstremt hardt, og som derfor må prioriteres. Vi har dessverre flere eksempler, også den siste tida, på at ting i politiets arbeid har gått galt der det ikke burde gått galt. Derfor sier jeg igjen: Vi må lære av de feil som gjøres – ikke for å finne syndebukker, men for å sikre at det ikke skjer igjen. Politireformen vi vedtar i dag, bygger på Politirolleutvalgets ti grunnprinsipper. Jeg er glad for at det er enighet om at grunnprinsippene skal stå fast, slik at vi får et politi som skal avspeile samfunnets idealer, ha et sivilt preg, være et enhetspoliti, og at det skal være desentralisert. Vi sikrer dermed at politimannen skal være en generalist, og at politiet skal virke i samspill med publikum og være integrert i lokalsamfunnet. Vi sikrer bred rekruttering og at politiet skal legge hovedvekten av sitt arbeid på forebyggende virksomhet. Ikke minst sikrer vi at politiet skal være underlagt effektiv kontroll fra samfunnets side. Det er avgjørende i en rettsstat. Politirolleutvalget pekte på at grunnprinsippene bidrar til å sikre små enheter, nært samarbeid med publikum og integrasjon i lokalsamfunnet, og ikke minst at forebygging skal være hovedmålet til politiet. Med dette grunnlaget og de endringene vi gjør i dag, sikrer vi et politi for framtida.
Det blir replikkordskifte.
Kristelig Folkeparti er også med på den betydelige sentraliseringa som Stortinget i dag kommer til å vedta. Representanten Leirstein fra Fremskrittspartiet visste ikke hvor mange lensmannskontor som blir nedlagt, og han var ikke så veldig opptatt av det heller. Flertallet overlater spørsmålet om lensmannskontorene til byråkratiet. Det i seg sjøl er jo en vesentlig endring fra alle de gangene Stortinget tidligere har diskutert politiet. Det har bestandig vært viktig for oss i storting og regjering å ha oversikt over både innhold og struktur. Etter Senterpartiets antakelser blir det et sted mellom 100 og 144 lensmannskontor som blir nedlagt. Det er en rasering av lensmannskontorene. Representanten Ropstad har sjøl ment at 75 kontor kan bli nedlagt, leser jeg i avisene. Mener han at det er et rimelig nivå? Og hvilke konsekvenser mener han det kan få utover landet? Er Kristelig Folkeparti enig i det Fremskrittspartiet sier, at det er like greit å skifte ut lokalt politi med noen flere biler her og der?
Det vi gjør, er å si til politiet at vi har visse krav til hva slags politi vi ønsker å ha, og så må politiet dimensjonere. Men ulikt representanten Arnstad har jeg tillit til kommunene og til lokaldemokratiet, for det er de, i samspill med politiet, som skal bli enige om hvorvidt et kontor skal legges ned. Jeg har tillit til at hvis en kommune sier at vi får bedre trygghet dersom vi legger ned lensmannskontoret, men styrker nabokontoret, skal de få lov til å gjøre det. Derfor har jeg gitt dem den fullmakten. Hvis de ikke klarer å oppnå den enigheten, har det vært viktig for Kristelig Folkeparti at det skal være en politisk avgjørelse. Derfor er det justisministeren som kommer til å få den saken på bordet, og eventuelt legge ned kontoret. Derfor er det en uriktig framstilling representanten Arnstad gir. Det synes jeg er synd, for jeg deler det samme engasjementet om et tilstedeværende politi. Derfor er jeg stolt av at de kommunene som i dag ikke har tilstedeværende politi og ikke har kontor, skal få sin politikontakt som skal være til stede én eller to dager i uka. Det kommer faktisk til å være en desentralisering sammenlignet med i dag.
Dette var interessant. Er det slik at Kristelig Folkeparti mener at det er kommunene – og ikke Politidirektoratet – som har fått myndigheten til å bestemme tjenestestedsstrukturen? Det hadde vært interessant om det kunne bli bekreftet også i forslags form i dag, for det er ikke det som ligger i den fullmakten som i dag gis gjennom lovvedtaket. Den fullmakten som gis gjennom lovvedtaket i dag, er en fullmakt til Kongen i statsråd til å delegere dette videre til Politidirektoratet, og så har det en forpliktelse til å konsultere kommunene. Men den endelige avgjørelsen ligger fortsatt i direktoratet. Mitt spørsmål til Ropstad er fortsatt: Synes han det er greit, eller passende, at en legger ned 75 lensmannskontor, eller mener han at flere bør legges ned?
Jeg skal heller ikke spekulere om antallet, selv om det er riktig at jeg sa til VG at det kan bety kanskje 75. Grunnen til at jeg sa det, var at vi understreket at politianalysen går for langt. Politianalysen ble jo satt ned av representanten Arnstads regjering, som lagde mandatet og sammensetningen. Vi mente at den gikk for langt – derfor gjorde vi det vi gjorde. Når det gjelder spørsmålet om hvem som har fullmakten, er det klart. Det er POD som har fullmakten. Det er ikke noen tvil om det. Men det står klart og tydelig at det skal være en enighet i kommunene i samspill med politiet. Når det er enighet, kan de legge ned. Er det ikke enighet, blir det en politisk avgjørelse dersom det ankes. Jeg reagerer også på responstid, for det blir det gjentatte ganger harselert med. Det som er et faktum, er at vi for første gang stiller krav til responstid. Det betyr ikke 45 minutter. Det betyr 45 minutters kjøring til nærmeste kontor. Responstid er når politiet kommer dit. Alle skal ha responstid. Så er den riktignok gradert litt ut ifra hvor mange innbyggere det er og realismen i å komme raskt på plass.
Ingen andre partier har bedt om den tredje replikken. Den går derfor til representanten Arnstad.
Jeg får fortsette med å fylle ut tida når det er en så viktig debatt vi står overfor. Det er riktig at den rød-grønne regjeringen nedsatte politianalysen. Men politianalysen har et alternativ med fylkesmodell. Jeg syns det er litt merkelig at de partiene som i dag er rørende opptatt av at ting ikke skal sentraliseres for mye, ikke har vurdert den modellen. Den ville ha vært et godt alternativ til det som det i dag gjøres vedtak om. Så må jeg spørre litt om responstid som representanten Ropstad kom inn på på slutten. Mitt fylke blir slått sammen med Sør-Trøndelag. I det politidistriktet er det 45 000 som overhodet ikke blir omfattet av responstid. Kan representanten Ropstad si noe om hvor i distriktene han tror at de 45 000 bor?
Jeg kan ikke si noe om hvor de bor, men jeg kan si at de kan være trygge på at politiet kommer så raskt som mulig, og at de er omfattet av responstida. Det er helt feil som representanten sier at de ikke er omfattet av det. Det er 90 pst. som skal ha 45 minutter å kjøre til nærmeste kontor. Men jeg har vært mest opptatt av tilstedeværende politi – ikke nødvendigvis kjøreavstanden. Så har jeg vært opptatt responstid. Responstid vil alle omfattes av, for når kravet stilles om at f.eks. halvparten skal ha responstid innenfor 20 minutter og 80 pst. skal ha på plass politi innen 45 minutter, betyr ikke det at de siste 20 pst. blir glemt. Det betyr at politiet må dimensjonere sine styrker, sine patruljer etter den responstida. Målet er at man hele tida skal forbedre den. Det blir en helt feil framstilling som representanten kommer med, å si at de ikke omfattes av det, for hvis ikke politiet dimensjonerer, vil de ikke nå 80 pst. av tilfellene i de områdene. Det er en helt feil framstilling. Forslaget er et stort framskritt sammenlignet med det regjeringa til representanten Arnstad hadde.
Replikkordskiftet er omme.
I dag har vi en debatt med rørende enighet og mange store ord om framtidas politi. Men det hjelper ikke å flytte rundt på bokser så lenge innholdet er det samme, har det ofte vært sagt om omorganiseringsprosesser i politiet. Det er et utsagn jeg tror vi skal ha i bakhodet når Stortinget i dag skal fastsette noen av rammene for framtidas politi. Ofte fører omorganiseringer av struktur i seg sjøl til mer byråkrati, mindre kontroll og til mer ansvarspulverisering. Det er lett å se hen til hvordan organiseringen av norske sykehus er, og hvordan diskusjonen om det har gått de siste åra. Skal vi gjøre endringer, må vi være trygge på at vi endrer til det bedre og ikke driver med noe som er irreversible eksperimenter. Folks trygghet og tillit til politiet er avhengig av at storting og regjering lykkes med de grep som tas. Senterpartiet mener at det forslaget som flertallet i dag kommer til å stemme for, bringer politiet i feil retning. Det vil bety en sentralisering av politikraft og politimakt. Det blir ikke mer likhet med større politidistrikt, det blir ikke mer likhet for folk utover i landet – det kommer til å bli mer ulikhet. Flertallet sier ingenting om hvordan framtidas nærpoliti skal være, bortsett fra at en kaller reformen «nærpolitireformen». Men de skal være gode pedagoger de som skal få folk til å tro at det blir et bedre lokalt politi av å sentralisere politidistrikt og legge ned svært mange lensmannskontorer. All erfaring tilsier at jo større avstander, desto dårligere politidekning. For Senterpartiet er det tre ting som er viktig når vi skal forme framtidas politi: For det første: Det er viktig hvem som skal ha styring og kontroll med politiets framtidige utvikling. Skal det være folkevalgte, eller skal det være byråkrati i et direktorat? For det andre: Hvordan en kan få bedre kultur, rolleforståelse og holdninger i etaten, er svært viktig. For det tredje: Hvor vi vil at politiet skal befinne seg. Skal vi ha et tilstedeværende, lokalt politi, eller skal vi ha et rent utrykningspoliti? De siste års hendelser er et alvorlig bakteppe når vi skal organisere framtidas politi. 22. juli, Lærdalsbrannen, brannen i Flatanger og bussdrapene i Årdal er alle eksempler som viser at en må ta høyde for svært ulike forhold når en organiserer beredskap i dette landet. Vi må dimensjonere politiet både for å takle de ekstraordinære hendelsene og for å håndtere hverdagskriminalitet. Men det er helt avgjørende at vi legger til rette for å ha et tilstedeværende politi med lokalkunnskap som raskt kan komme på plass når hendelser skjer – helst før hendelsen skjer. Enkelte etterlyser robuste fagmiljøer. Det er grunn til å påpeke at størrelsen på et fagmiljø i seg sjøl ikke er avgjørende for om noe er robust eller ikke. Det er kompetansen, kvaliteten og menneskene som jobber der, som avgjør hvorvidt det er robust eller ikke. Noen av de største politidistriktene er de som også har preget mediebildet for kritikkverdig håndtering av straffesaker. Vi endrer ikke en slik kultur ved å opprette nye mastodonter av politidistrikter. I politiet har det vært flere reformer de siste tiåra. Motivasjonen har bestandig vært den samme: Flere ut i gatene, færre bak skrivebordet og bedre polititjenester i hele landet, har det vært sagt. Ser vi evalueringene fra reformen i år 2000, foretatt i 2004–2005, ser vi at det stikk motsatte ble resultatet: Flere satt bak skrivebordet, og færre kom ut i gatene. Mange av de samme argumentene gjentas nå. Enkelte synes ikke å ha lært av historien. Det siste vi trenger i politiet, er nye ledelsesnivå, flere mellomledere og mer byråkrati. Når det gjelder struktur, har Senterpartiet klare standpunkter: Politidistriktene bør tilsvare fylkesgrensene. Det skaper felles grense med andre beredskapsenheter. Det sikrer tilstrekkelig nærhet mellom ledernivået og de utøvende leddene i distriktene. Tjenestestedstrukturen vil bestandig være den viktigste. Senterpartiet er skuffet over at kriteriene er for få, og de en har oppstilt, er mangelfullt utredet. Vi ser at et direktorat er gitt i oppgave å bestemme hvor politiet skal være lokalisert, samtidig som kommunenes mulighet til påvirkning er svekket. Det innebærer at flertallet på Stortinget i dag ikke vet hva de får når de stemmer for sine forslag. Ja, det betyr i realiteten at det blir Politidirektoratet som til sjuende og sist bestemmer hvilket politi vi skal få i framtida. Det er skremmende med tanke på at vi faktisk behandler beredskapen til oss alle sammen. Hanne Skartveit skriver i lørdagens VG: «På sitt beste handler norsk politi om det som ikke skjer. Om forbrytelser som avverges. Om ungdom som stanses før de sklir helt ut.» En lensmanns kjennskap til sitt lokalmiljø medfører at politiet kan drive godt forebyggende arbeid. Er det noen som er i ferd med å komme ut på skråplanet, kan en raskt sette inn innsats mot de gruppene. Oppstår det en akutt hendelse, er det helt avgjørende å vite hvor stedet er, eller hvem som bor der. Lensmannsstrukturen i politiet har vært grunnleggende og et helt sentralt element for forebygging av kriminalitet og for folks tillit til politiet. Noe slikt kan ikke erstattes av en politikontakt i kommunen med kontortid en gang i uka. 90 pst. av befolkningen skal ha maksimalt 45 minutters kjøretid til nærmeste tjenestested. Hvor mange lensmannskontor kan det innebære blir lagt ned av Politidirektoratet og politimestre som er opptatt av å holde budsjettene sine, sjølsagt? Og hva med de siste 10 prosentene? Hvor lang avstand får de? Hva innebærer det med responstidkrav som er avhengig av befolkningsgrunnlag? Hva betyr det at 20 pst. av befolkningen ikke er inkludert i noe krav til når politiet skal være hos dem dersom det oppstår en akutt hendelse? Dette viser at stortingsflertallet nok ser verden ut fra Oslo, Bergen og andre større byer i langt større grad enn de ser distriktenes behov. Så sa representanten Werp i sitt innlegg at det var ikke risikofritt for noen. Nei, det blir det ikke, men hvem får størst risiko med de forslagene som ligger på bordet også når det gjelder responstid? Senterpartiet mener at tjenestestedstrukturen må utredes nærmere, og at Stortinget gjennom en egen sak bør fastsette den. Det er helt nødvendig dersom en virkelig er opptatt av nærpoliti og konsekvensene av omorganisering. Stortinget har fastsatt en målsetting om at det innen 2020 skal være to polititjenestemenn per tusen innbyggere. Det er en god målsetting, og det er en målsetting som må komme hele landet til gode. Stortinget behandler i dag også den framtidige strukturen til 110-sentralene, som etter regjeringens forslag skal følge politidistriktsinndelingen. Men hva gjorde at brannene i Lærdal og i Flatanger ikke fikk større konsekvenser enn de gjorde? Jo, det var bl.a. på grunn av god lokalkunnskap i 110-sentralene. I tillegg yter disse sentralene i dag tilleggstjenester til mange kommuner, og alle vet at det viktigste beredskapsarbeidet også skjer i kommunene. Derfor mener Senterpartiet at det ikke er grunnlag for å gjøre endringer i strukturen for 110-sentralene. Tar en bort en bærevegg, kommer det til å få konsekvenser for hele huset. Strukturer kan vedtas. Handlingsplaner og budsjett kan også vedtas. Men god kultur og holdninger kan ikke vedtas. Kultur og holdninger er også helt avhengig av at det faktisk er tillit og kjennskap og gjensidig samarbeid. Daværende statsminister Jens Stoltenberg sa noe viktig i Stortinget den 28. august 2012 om beredskap og for så vidt også politi. Han sa: «Det minst krevende er å bevilge mer penger, vedta planer. Beslutte omorganiseringer. Den viktigste jobben er større. Den handler om ledelse. Styrking av holdninger. Endring av kulturer knyttet til beredskap. Å forstå farer i et trygt samfunn.» Jeg føler nok at vi på en måte er der i dag. Flertallet forsøker å vise handlekraft ved å ta tak i det enkleste, nemlig strukturen, til dels på sviktende grunnlag. De fraskriver seg muligheten til å ta vanskelige beslutninger sjøl, og skyver det videre nedover til byråkratene. Det er en måte å behandle store politiske utfordringer og beslutningen om framtidas beredskap på som Senterpartiet ikke kan være med på. Med det tar jeg opp Senterpartiets forslag i saken.
Representanten Marit Arnstad har tatt opp de forslagene som hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
I politireformforliket er det klart slått fast at alle kommunar som det vedkjem, skal ha klagetilgang til justisministeren. For Arbeidarpartiet har det òg vore viktig å gje kommunane reell lokal medverknad og eigarskap til sluttresultatet, at dei lokale avgjerdene er forpliktande og vert gjennomførte, og at statsråden si moglegheit til å overprøva den lokale einigheita vert redusert. Korfor er det viktig for Senterpartiet at justisministeren skal kunna overprøva den lokale einigheita?
For det første kan jeg si at det er skjedd noen forbedringer gjennom dette forliket, og jeg skal erkjenne at en av de forbedringene som Arbeiderpartiet har fått inn, er at kommunene i større grad skal ha en medvirkningsmulighet i diskusjonen om hvordan framtidas tjenestestruktur skal være. Det synes jeg er positivt. Det betyr ikke, som i dag, at du må gå til Kongen i statsråd for spørsmål om å legge ned et lensmannskontor, men det betyr at kommunene får en mulighet til å være med i beslutningen. Men det er jo bare en liten del av den store reformen, det er bare en liten del av det store bildet. Det store bildet er at en både forandrer betydelig på politidistriktene og betydelig på tjenestestrukturen, og at en også bidrar til å øke innflytelsen til Politidirektoratet som sådan, relatert til det en vanligvis har diskutert og bestemt i regjering og storting.
Det er jo velkjent at Senterpartiet tviholder på gårsdagens løsninger for Politi-Norge. Det som overrasker meg litt i debatten i dag – og gjennom arbeidet i komiteen – er å se hvordan de antyder at mye av den reformen som nå skal vedtas, egentlig ikke er faglig nok begrunnet. Det er jo en påstand som faller helt på sin egen urimelighet – både med 22. juli-komiteen, med Gjørv-kommisjonen, med politianalysen, med direktoratets og departementets grundige forarbeid, og med komiteens egne erfaringer fra reiser rundt omkring i verden og i nasjonen for øvrig. Da er det veldig fristende å spørre: Hva er Senterpartiets faglige forankring for f.eks. å tviholde på en fylkesstruktur som er frarådet, å tviholde på at tjenestestrukturen ikke skal kunne endres slik som vi legger opp til, og å tviholde på ikke å reformere 110-sentralene? Det kunne jeg likt å få svar på.
Senterpartiet har valgt et alternativ, vi har valgt det alternativet som kalles «fylkesmodellen». Vi er klar over at det ikke ble det foretrukne alternativet fra dem som avga innstillingen, men det ligger som et alternativ i det faglige grunnlaget. Og det er vårt alternativ her i dag. Ellers må jeg si at det er ikke noe grunnlag for å si at Gjørv-kommisjonen har anbefalt en annen struktur i Politi-Norge. Det står ikke i Gjørv-kommisjonens rapport at en skal redusere antallet politidistrikt fra 27 til 12. Det står ikke at en skal rasere lensmannsdistriktene og lage et bilbasert politi. Gjørv-kommisjonens anliggende var først og fremst de folkene som ikke fant hverandre i beredskapsarbeidet – og det var kultur, ledelse og holdninger. Vi ser noen andre eksempler i Lærdal og Flatanger, der beredskapsetatene og nødetatene faktisk fant hverandre. Grunnen til at de fant hverandre, var at de var lokale – at de hadde lokal kjennskap, visste om hverandre, og hadde den kontakten som var nødvendig i lokalsamfunnet.
Det er vel sjelden man har hørt fra en representant på Stortingets talerstol en slik voldsom mistillit til en av våre viktigste statlige etater – det at man altså har så liten tiltro til norsk politi at man tror at når denne reformen skal iverksettes, skal omtrent alt som er av kontorer, legges ned, folk skal ikke få hjelp hvis de ringer nødsentralene, og man skal tydeligvis ikke bry seg om å yte den servicen som norsk politi faktisk er kjent for å yte. Det er en voldsom mistillit fra Senterpartiets parlamentariske leder til dem som skal gjennomføre en meget viktig reform, med det bakteppet som er for denne reformen. Hvor i alle dager kommer denne mistilliten til norsk politi fra? Hvor kommer denne troen på at Politidirektoratet og norske politiledere nå kommer til å gjøre sitt ytterste for å gjøre livet surt for landets innbyggere fra?
Senterpartiet har stor tillit til norsk politi. Vi mener at norsk politi, i likhet med andre beredskapsetater og nødetater i Norge, gjør en kjempejobb hver dag. Det politiet som er ute i lokalsamfunnene, forebygger kriminalitet og sørger for at ungdom ikke sklir ut – politiet på sitt beste, som Hanne Skarstein skriver i VG – er fantastisk. Diskusjonen om politiets framtid har bestandig vært et tydelig politisk ansvar. Det er bestandig regjering og storting som har tatt de beslutningene når de er store og viktige – og det fortjener beslutningene. Men det Fremskrittspartiet er med på her i dag, er rett og slett å skyve et politisk ansvar ifra seg og over på statlige byråkrater, og det synes jeg er høyst overraskende.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg vil begynne med å takke Høyre og Fremskrittspartiet for det samarbeidet vi har hatt rundt denne reformen i godt over et år. Jeg vil spesielt takke statsråden, som ledet oss gjennom forhandlingene til det jeg synes ble et godt resultat. Men jeg synes at resultatet er blitt enda bedre etter at vi inngikk en avtale med Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet, og jeg vil også takke dem. Spesielt vil jeg peke på Arbeiderpartiet, for hvis jeg ikke tar helt feil, er det nettopp denne reformen som har fått Arbeiderpartiet i denne perioden til å inngå et bredt forlik i en sak som opprinnelig kom fra regjeringen. Det synes jeg viser noe om hvor viktig denne saken er, og hvor viktig det er at vi får et bredt forlik om en så stor reform. Jeg er glad for at det er så mange partier som har tatt ansvar for det, slik at politiet nå kan gjennomføre en reform som det ligger bred enighet bak, med den forutsigbarheten en slik bred enighet gir. Som flere har vært inne på, er det et ganske alvorlig bakteppe for denne reformen. Det er selvfølgelig 22. juli, da det som ikke skulle skje, skjedde, og som vi ikke klarte å håndtere på en måte som vi skulle, eller som vi kunne ha ønsket og forventet. Det er Gjørv-kommisjonen som peker på de svakhetene som var da, og så har vi politianalysen, som gir oss noen anbefalinger på veien videre i arbeidet med politiet. Så dette er det ikke tvil om at er en nødvendig reform for å forbedre framtidens politi. Det er jo, som også representanten Ropstad var inne på, ofte de negative tingene vi hører om, og ofte de negative tingene vi tar opp og snakker om. Jeg synes også det er viktig å understreke at vi har et veldig godt politi i Norge i dag, og at det er mange politifolk der ute som gjør en god jobb hver eneste dag, noe som betyr mye for befolkningen, og som har mye å si for den store tilliten politiet har i befolkningen. Jeg kan selv fortelle solskinnshistorier fra mine møter med ulike politifolk. Så det synes jeg også skal være sagt, at når vi nå diskuterer en reform med et alvorlig bakteppe, så er det veldig mye bra arbeid som skjer der ute. Beredskap er vel kanskje noe av det som har vært mest sentralt i denne reformen, og det er jo nettopp på grunn av det bakteppet som har spesielt med 22. juli å gjøre. Det har sånn sett vært et viktig tema gjennom hele arbeidet. For det er viktig at vi forbedrer oss. Når vi ser hvordan det sviktet 22. juli, da vi virkelig burde ha stilt opp som samfunn, er det behov for å ta noen kraftige grep. Men vi kan ikke bare fokusere på de ekstreme hendelsene 22. juli, vi må også fokusere på den beredskapen som skal gjelde alvorlige, men tross alt litt mer alminnelige, hendelser som f.eks. naturkatastrofer og andre, mer ordinære, ting. For beredskap må handle om et bredt spekter av hendelser, ikke bare de mest ekstreme tilfellene. Jeg mener at reformen, slik den nå ligger, har et bredere perspektiv enn bare terrorperspektivet, og det mener jeg er en styrke for reformen slik den er nå. Ikke minst synes jeg det er bra at vi har lagt vekt på å trekke inn andre ressurser også, ikke minst frivillige lag og organisasjoner, som er en veldig viktig del av vårt beredskapsarbeid. Sokkelansvaret er en viktig del av den beredskapen som vi har langs kysten. Jeg er glad for at vi nå slår fast at sokkelansvaret fortsatt skal deles på fire distrikter, og at dagens lokalisering skal opprettholdes. Vi har gode kompetansemiljøer allerede i dag, og jeg er glad for at f.eks. Kristiansund skal få fortsette med det viktige arbeidet som de allerede har god kompetanse på. Forebygging er kanskje noe av det aller viktigste politiet gjør. Samtidig er det noe av det som er vanskeligst å måle, og derfor forsvinner det av og til litt i debatten. Men jeg synes vi gjennom den avtalen vi har fått på plass nå, har løftet dette feltet opp dit det hører til, med det fokuset som det bør og må ha. Det gir seg utslag på flere måter, men lokal kunnskap og kjennskap er avgjørende for å få til en god forebygging. Derfor er jeg også veldig fornøyd med at vi peker på betydningen av lokal kjennskap. Det at f.eks. alle kommunene skal ha en fast politikontakt som følger dem opp spesielt, tror jeg er et veldig godt grep for forebyggingen. Allerede i dag er det mye godt samarbeid. SLT er et eksempel på noe som fungerer veldig godt, og som bygger på mye god lokal kunnskap. Nå løftes forebygging enda høyere opp, og det kommer til å vektlegges mer i arbeidet framover. Selv om det ikke er det viktigste i reformen, er det ofte struktur som ender opp med å bli det som diskuteres mest. Jeg mener at den strukturmodellen som lå etter at regjeringen og Venstre ble enige, var en god modell og et godt utgangspunkt for den avtalen som vi nå har inngått med Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti. Det er noen endringer. Blant annet er Finnmark nå samlet som ett politidistrikt. Finnmark er i en veldig spesiell situasjon fordi det er det politidistriktet som har yttergrense mot Schengen, og den grenseproblematikken er viktig også framover. Finnmark har også en spesiell situasjon med tanke på den samiske problematikken, og der tror jeg også politiet har en oppgave framover. Blant annet har ikke politiet dataverktøy som kan håndtere samiske tegn, noe som f.eks. gjør at de må føre inn fiktive navn i våpenregisteret. Jeg har tro på at vi nå, når vi får samlet Finnmark, også kan fokusere på den problematikken. At Asker og Bærum nå har gått over til Oslo, er en løsning som jeg oppfatter er ønsket både i Oslo og i Asker og Bærum, så det tror jeg er noe alle kan leve med videre. Når det gjelder Haugalandet, som kanskje har vært mest diskutert og omstridt lokalt, tror jeg vi har fått en god løsning, basert på politifaglige råd, og der beredskap er det som står sentralt. Når en bygger ut infrastruktur for milliarder av kroner, må det selvfølgelig få en følge for hvordan vi organiserer samfunnet vårt. Så det skulle bare mangle at det blir en endring når Rogfast er på plass. Da har vi helt andre kommunikasjonsmuligheter mellom Rogaland og Hordaland, ikke minst for Haugalandet. Lensmannskontorene er også noe av det som er blitt veldig mye diskutert. For oss har det hele veien vært viktig at det til syvende og sist skal være et politisk ansvar å legge ned et lensmannskontor. Men jeg tror det er viktig at vi gir politiet den muligheten det er å legge ned lensmannskontorer, for en av de tilbakemeldingene vi fikk på den forrige politireformen, var nettopp at når vi legger ned eller slår sammen distrikter, men ikke får gjort noe med tjenestestedsstrukturen, så hindrer vi politiet i å gjøre de endringene som trengs for at de skal kunne yte det tilbudet til innbyggerne som vi forventer at de skal yte. Etter at vi ble enige med Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti, har vi fått på plass en ganske grundig beskrivelse av hvilken prosess som skal skje forut for en sammenslåing gjennom nedleggelse av lensmannskontorer. Det tror jeg er nyttig for politiet også å ha, for det gir klare forventninger fra oss om hvordan kommunene og lokalmiljøene skal involveres i den prosessen. Det er også med på å gi legitimitet til prosessen og til de eventuelle nedleggelsene som skal og må komme. Helt til slutt har jeg lyst til å nevne to ting som ikke så ofte blir tatt opp i denne sammenhengen, for de framstår ikke som veldig store når vi diskuterer en hel reform. Det handler om glattceller, og det handler om «psykebil». Jeg er veldig glad for at vi skal få en prøveordning i minst ett politidistrikt der overstadig berusede mennesker ikke skal settes på glattcelle, men overføres til helsevesenet. For meg handler det om verdier. Det handler om hvordan vi behandler folk. Hvis statsråden lurer på om han vil få noen politidistrikter til å være med i en slik prøveordning, så er ikke det noe jeg lurer på, for jeg har allerede registrert at politimesteren i dagens Rogaland politidistrikt har vært ute i media og sagt at dette er noe han ønsker velkommen, og som i alle fall Rogaland politidistrikt har lyst til å være en del av. Det synes jeg er veldig positivt. «Psykebil» handler om det samme – hvordan vi ser på folk som er psykisk syke – det handler om helsevesenet og ikke om politiet.
Det blir replikkordskifte.
Rapporten frå 22. juli-kommisjonen sa veldig tydeleg at det som skilde det som gjekk bra, frå det som gjekk dårleg, handla om kultur og leiing. I avtalen lagd fram av Høgre, Framstegspartiet og Venstre var det få tiltak som svara på denne utfordringa. Etter forliket har me fått fleire innspel frå Arbeidarpartiet – 16 konkrete tiltak som går på kultur, leiing og haldningar. Det som er spørsmålet mitt, er: Kva var årsaka til at det opphavlege forslaget ikkje svara betre på ei av hovudutfordringane frå 22. juli-kommisjonen?
Jeg er ikke helt enig med representanten Vågslid i premissene. Jeg mener for det første at ledelsesproblematikken ble adressert. Så mener jeg at det allerede skjer mye bra i politiet med hensyn til ledelse. Jeg mener den kritikken som har kommet, er noe politiet tar på alvor, og som de jobber med. Når det er sagt, synes også jeg at reformen, slik den nå foreligger – etter avtalen med Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti – er enda bedre enn den var, også når det gjelder dette med ledelse. Det handler først og fremst om at man løfter dette opp på et politisk nivå, og at man skriftliggjør også det som allerede skjer, men at vi da har klart uttrykte forventninger også fra Stortinget. Det tror jeg er en styrke. Jeg vil også understreke at vi må ha tillit til at politiet tar den kritikken de har fått, på alvor, og at de tar de nødvendige grepene for å styrke ledelsen i sin egen organisasjon.
Replikkordskiftet er omme.
Lat meg begynne med å seie at det er ei stor glede å sjå eit så stort oppmøte på «tribunen» – heldt eg på å seie. Ein må seie at oppmøtet der oppe er langt betre enn her nede. Det sender eit signal til oss om ein etat som er oppteken av dei vedtaka som Stortinget skal fatte i dag, og som vil høyre debatten vi har om dette. «Ingen er født kriminelle, det er noe man blir. Noen må være der og se tegnene på forhånd. Politiet ser tegnene og gjør noe med dem i samarbeid med barnehage, skole, barnevern og andre lokale etater. Det er forebygging.» Det er ikkje eg som har sagt dette, det er ein av dei eg la merke til er her no, nemleg Sigve Bolstad, leiar i Politiets Fellesforbund. Eg begynner der, for den best motarbeida kriminaliteten er den som ikkje oppstår. Som mange kjenner til, er det ein institusjon i samfunnet som har som slagord «Vi var der da det ikkje skjedde» – det er ikkje SVs nye slagord, berre for å presisere det, det er derimot Natteramnane sitt. Det ligg ganske mykje godt politiarbeid i det slagordet. Politiet er ein essensiell del av beredskapen vår når det skjer ei alvorleg krise eller hending. Det er eit tema som i det siste har fått nødvendig og tilbakevendande merksemd. Politiet skal etterforske alvorleg kriminalitet og sørgje for at skuldige kan verte tiltala og bevismateriale skaffa fram. Politiet skal etterforske det som av og til vert kalla kvardagskriminalitet, det er eit tilbakevendande tema. Men eg synest at den førebyggjande rolla politiet har, ofte får for lite merksemd – det som kanskje er det aller mest grunnleggjande politiarbeidet i samfunnet vårt. På viktige punkt vil eg seie at politireforma, forslaget som vart lagt fram av regjeringa og Venstre, forbetra dette. Ho hadde ei rekkje positive intensjonar, men var ikkje god nok. Ho definerte ikkje klart nok kva nærpolitiet var, kva ein skulle forstå med det, og kva ein i framtida kunne vente seg. Ho var etter vårt syn for sentraliserande og gav myndigheit i viktige avgjerder til embetsverket – vekk frå demokratiet. Ho hadde ikkje i tilstrekkeleg grad styrking av etterforsking som ein prioritet. Og kanskje viktigast: Ho hadde ikkje den totale merksemda om kultur og leiing som vi hadde forventa ville dominere. Når noko ikkje fungerer i forvaltninga vår, har vi kanskje lagt oss til ein vane med å gjere strukturgrep, i alle fall vert det ofte møtt på den måten. Ein endrar grenser, slår saman einingar, legg fram ein ny instruks og vedtek ein handlingsplan. Det høyrest bra ut, det er lett å forklare, og ofte kan det òg vere bra. Men dei verkelege endringane skjer i hovuda og i åtferda vår. Det er når noko sit i hovudet og hendene – i samtalene kvar dag, i møta som ein har og i alle dei små og store vala ein tek – at ein verkeleg har fått til ei endring. Det er det som verkeleg er å prioritere noko – det ein kan kalle ein kultur. For å ta eit eksempel: Saker om seksuelle overgrep, vald mot barn og vald i nære relasjonar er eit gigantisk samfunnsproblem som vi på langt nær har klart å møte godt nok hittil. Historisk har det sannsynlegvis eksistert store mørketal, og vi veit at det framleis er veldig mange saker som ikkje er melde, ikkje klara opp, og som ein ikkje handterer godt nok. Det er veldig bra å ha handlingsplanar mot det, det er mange nødvendige tiltak å setje i verk. Men det er når det er ein del av kulturen på alle nivå at det er viktig, det er då endringar verkeleg er i ferd med å skje. På bakgrunn av dette tok SV saman med andre til orde for, og innleia etter kvart, samtaler med andre parti med sikte på ei brei semje om endringar i det framlagde forslaget til politireform. Dei samtalene har ført fram til fleire viktige endringar: ein klarare definisjon av nærpolitiet, ei rekkje viktige enkelttiltak for kultur og leiing, og ein betre ankeprosess med omsyn til endringar i tenestestader – for å nemne nokre eksempel. SV valde likevel å trekkje seg ut i sluttfasen av desse forhandlingane då det vart klart at det berre var justeringar av det framlagde forslaget til reform som var aktuelt for regjeringa. Det var fleire vesentlege ting vi ikkje fekk gjennomslag for. Lat meg nemne nokre av dei. For det første føreslo vi ei stortingsmelding eller eit større gjennomgripande arbeid med kultur og leiing som kunne gå over år. Som statsråd har eg sjølv sett korleis ei stortingsmelding eller ein annan type gjennomgripande arbeid kan føre til ein omfattande prosess som gjev eit tema merksemd. Dette vil bli forankra i etatane under, dei vil gjere eit stort forarbeid. Departementet vil setje i gang eit prosjekt, eit arbeid som gjerne involverer fleire avdelingar. Det vil vere høyringar, innspelsrundar, læring frå andre land og læring frå dei beste eksempla. Det vil føre til ein større offentleg debatt, og det vil til slutt føre til eit vedtak og ei sak i Stortinget – som også blir forankra her. Eg må seie at eg framleis er litt overraska over at regjeringa ikkje var interessert i å kome dette i møte. Eg oppfattar det som eit krav det burde vere mogleg å verte einige om. Men slik var det ikkje. Det andre eg vil nemne, er at vi framleis meiner det er departementet – det vil seie statsråden, regjeringa – som skal ta avgjerder om tenestestader. Det er prinsipielt viktig i eit demokrati at det er den øvste politiske ansvarlege som står for avgjerder som vert oppfatta som viktige. Då vil ein òg ta breiare omsyn enn berre dei som fagetaten vil ta. Alle avgjerder på viktige felt vil ha vide omsyn, og politiet har samanheng med andre forhold. Dette er også erfaringane frå andre store statlege etatar, som innan helse og høgare utdanning, at til slutt blir det uansett eit politisk ansvar, så ein kan like gjerne leggje avgjerdsmyndigheta der. Vi synest også at det endelege opplegget var for sentraliserande, det var for liten vilje til å gjere endringar i møte med Stortinget, f.eks. når det gjeld talet på politidistrikt. Saman med andre forhold, som ikkje var ein direkte del av samtalene, og som vi synest er for svake i reforma, valde vi altså å stå utanfor. I ei reform med betydelege manglar var mindre justeringar ikkje godt nok sjølv om endringane som kom, var positive. Eg vil likevel avslutte med å ønskje alle dei som skal arbeide vidare med å setje ei viktig reform ut i livet, lukke til. Dette gjeld den sitjande regjeringa. No må vi leggje til at etter vi har lytta til radio og lese Nettavisen på morgonen, er det litt uklart kor lenge regjeringa vert sitjande, men dei skal ha lukke til så lenge dei vert det. Det same til framtidige regjeringar, men aller mest til politietaten – frå leiarar på høgt nivå via dei som gjer arbeid på leiar- og mellomnivå ute til den enkelte tenestmannen og tenestekvinna. Og lukke til til alle dei som skal samarbeide med politiet, anten det gjeld skulen, barnehagen, barnevernet, helsefeltet, rusomsorga eller andre felt. På mange måtar startar arbeidet no. Det er no det skal setjast ut i livet, og det er først om mange år vi veit om det er ei vellukka reform. Det er no arbeidet med å sikre ressursar til gjennomføringa kjem. Det vil ikkje vere mogleg å oppfylle intensjonane i reforma utan eit ressurslyft i politiet i åra som kjem – det vil eg understreke – og det vil vere naudsynt å jobbe med kultur og ha total merksemd omkring det i det vidare arbeidet. Eg tek opp forslaga frå SV.
Representanten Bård Vegar Solhjell har tatt opp forslagene han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Representanten Solhjell var opptatt av kultur. Kultur kan jo defineres slik som vi arbeider hos oss. Faktum er at ingen politidistrikt i Norge er likt organisert. Det har medført at resultatoppnåelsen er meget forskjellig, forskjellig saksbehandlingstid, veldig stor forskjell i oppklaringsprosent. Hvordan vil SV organisere norsk politi, slik at resultatene blir mer like og befolkningen får et mer likt polititilbud? SV er jo tradisjonelt et parti som er opptatt av likhet og likt tjenestetilbud til befolkningen.
Eg veit ikkje om representanten har fått det med seg, men i grove trekk har vi vore positive til endringane på distriktsnivå, som er gjorde. Men vi etterlyste noko større vilje til å gå inn for andre forslag og endringar i Stortinget. Vi trur det er riktig at det skal vere ein god del færre distrikt enn det er i dag, og vi trur det er riktig bl.a. fordi det må vere felles krav til dei. Men det finst unntak frå alle reglar. Det finst område der det kan vere andre omsyn ein må ta, men i grove rekk synest vi at den delen av reforma var eit framsteg. Det har ikkje vore det viktigaste punktet for oss, og det var heller ikkje det viktigaste punktet i mitt innlegg.
Representanten var opptatt av forebygging, men forebygging betinger en ting. Det betinger tilstedeværelse. Hvis man ser i Politianalysen, står det at av 354 politietablissement, for å si det slik, er det kun 85 som har en teoretisk mulighet til å kunne stille en døgnkontinuerlig patrulje. Det sier seg selv at da blir tilstedeværelsen for liten. Forebygging er ikke bare at onkel politi kommer og deler ut en refleks i klasserommet. Det er noe langt mer. Det er å være til stede. Hvordan vil SV sørge for at politiet faktisk er mer til stede i bygd og by?
Eg er heilt einig i den beskrivinga. Det er veldig viktig å vere til stades. Difor er det viktig kontinuerleg å vere villig til å endre oppsettet for tenestestader. Eg trur tenestestader vil forsvinne i framtida. Eg trur det vil oppstå nye, bl.a. fordi vi får ein betydeleg befolkningsvekst. Så synest eg også det er viktig at vi faktisk har miljø som har tid og ressursar til å vere til stades, og som i størst mogleg grad bruker kapasiteten og merksemda si på det. Men eg trur også at lokal forankring, det å kjenne miljøa, kjenne menneska, kjenne lokalsamfunnet, historia og bakgrunnen, i store delar av landet vil framleis vere viktig for politiet.
Replikkordskiftet er omme.
På en dag som dette må det være lov å være litt ekstra ivrig. I denne uken har ordet «historisk» blitt brukt i denne salen flere ganger, og det er fattet viktige vedtak. Jeg har lyst til å si at det ordet passer i grunnen ganske godt også på det vedtaket som skal bli fattet i denne saken senere i dag. Som et oppspark til det var representanten Arnstad inne på at hun mente at det var galt å la ansvar for endring og ansvar for struktur ligge på embetsverket, at det måtte politikere til for å håndtere slike spørsmål. Derfor har jeg lyst til å si at jeg er stolt over at vi i dag har politidirektøren til stede sammen med alle landets politimestere, alle sjefene for særorganene, Riksadvokaten og fem statsadvokater. Vi har fagforeninger, og vi har andre som er engasjert i norsk politi. Jeg mener det viser at de tar denne sal på det aller høyeste alvor. Jeg mener det viser at vi har et politi som er engasjert ikke bare i den jobben de skal gjøre, men i de signalene som kommer fra alle i denne sal i dag. Jeg er stolt av norsk politi og det norsk politi leverer, og jeg synes vi skal bruke anledningen i dag også til å si at det er grunn til å være det. Jeg synes det er viktig å si at nærpolitireformen ikke er et resultat av at norsk politi generelt gjør en dårlig jobb, for det er ikke tilfellet. Generelt gjør norsk politi en veldig god jobb, men det er rom for forbedringer. Vi er nødt til å tilpasse oss en ny tid, og det er det nærpolitireformen handler om. Så har jeg lyst til å takke Venstre som var med regjeringspartiene på å legge grunnlaget for den nærpolitireformen som ble lagt frem for Stortinget. Det var en konstruktiv, god dialog hele veien, og jeg mener resultatet ble godt. Jeg har også lyst til å takke Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti for den jobben som ble gjort etter at nærpolitireformen ble lagt frem. Det er ingen selvfølge at flere partier i en sånn posisjon og i en sånn situasjon bidrar til å forbedre nærpolitireformen ytterligere. Men jeg synes det også viser at vi kan være stolt over hvordan det norske demokratiet fungerer, at man er raus med hverandre, at man er løsningsorientert og konstruktiv i saker som er av så stor betydning som nærpolitireformen faktisk er. Jeg må innrømme at på enkelte områder er nærpolitireformen etter behandlingen i Stortinget faktisk bedre. Det er flere ting i reformen som blir beskrevet grundigere, ikke minst forholdet rundt ledelse, kultur og holdninger, som det er viktig at Stortinget sier og mener noe om. På disse områdene mener jeg virkelig at det har vært en styrke. Så skal vi ikke glemme at nærpolitireformen skal ivareta minst to pilarer. Det ene er viktigheten av at vi skal ha et synlig, tilgjengelig og mer effektivt politi som forebygger lokalt sammen med andre aktører. Jeg er nemlig enig med representanten Solhjell i at i veldig stor grad får forebyggingsarbeidet for lite fokus. Jeg mener i motsetning til representanten Solhjell at løsningen på det er nærpolitireformen. Det å kunne bygge robuste forebyggingsmiljøer, det å sikre ressurser som gjør at kommunene kan få fast politikontakt som også kan forplikte politiet. Det å sikre en dialog med de andre aktørene som er lokalt, er viktig for å sikre forebygging. Jeg tror nemlig ikke at vi klarer å forebygge optimalt i dag fordi det er så vidt komplekst. Det handler ikke bare om tilstedeværelse. Det handler også om det, men det handler også om kompetanse. Forebygging handler også om kompetanse – og tilstedeværelse i ungdomsmiljøer, på skoler, spesialister som kan arbeidet mot radikalisering. Alt dette er veldig viktig. For det andre skal nærpolitireformen sikre sterkere fagmiljøer generelt. Det gjelder både hendelseshåndtering og etterforskning. Jeg synes det er viktig å fokusere på at det i nærpolitireformen ligger ganske store tiltak på etterforskningssiden, et sterkt fokus på hvordan man skal sikre bedre etterforskning, og slik at etterforskningsfaget også løftes. På dette området har det vært gitt mye kritikk. Det har vært gjennomgående flere rapporter, enkelthendelser, som har resultert i ganske sterk kritikk av deler av politiets etterforskningsarbeid. Det er viktig at vi sikrer gode nok fagmiljøer, at vi sikrer kompetanse hos dem som skal jobbe med etterforskning, at vi sikrer kvalitet og kapasitet. Derfor er jeg også veldig glad for at det nå blir en påtaleanalyse. Politianalysens mandat omfattet ikke det. Det at vi nå får denne påtaleanalysen som et resultat av dette arbeidet, er jeg veldig fornøyd med. Det er også viktig å understreke den styrkingen som påtalesiden har fått, med 50 politijurister og 12 nye statsadvokatembeter, det siste året, som vil ha stor betydning for hva slags forventninger vi kan ha til kvaliteten på det etterforskningsarbeidet som skal skje fremover. Jeg tror at denne reformen vil gi et bedre tilbud og et likere tilbud til befolkningen og borgerne over hele landet – f.eks. det at vi nå har innført responstidskrav for første gang. Det var utenkelig for få år siden, men nå gjelder responstidskrav, og det står i nærpolitireformen at vi har forventninger til at responstidskravene skal oppfylles enda bedre i fremtiden. De tallene vi har så langt, viser at politidistriktene følger opp og klarer å levere på de responstidene som er fastsatt. Det synes jeg er bra, og jeg synes vi skal ha med oss det. Omtrent 40 pst. av dagens lensmannskontor har fem eller færre ansatte. Jeg mener veldig sterkt at det er verken forebygging, god etterforskning eller beredskap i bygninger eller politiskilt. Det er folkene som utgjør den ressursen og den kapasiteten. Når vi vet at en trenger 18 årsverk for å sikre én døgnbemannet patrulje, sier det litt om den manglende kapasitet som veldig mange av våre lensmannskontorer er i besittelse av i dag. Jeg synes det er viktig å få med seg at den jobben som nå gjøres, faktisk har betydning og gir forbedringsmuligheter lokalt. Så virker tiltak. Befolkningsundersøkelsen ble presentert i dag. Det er en en undersøkelse om hvordan folk oppfatter forholdene, og ifølge undersøkelsen mener befolkningen at myndighetenes evne til å håndtere kriser og alvorlige hendelser nå er forbedret med 11 poeng. Myndighetenes evne til å forebygge kriser og alvorlige hendelser er forbedret med 9 poeng, og tilliten til politiet er forbedret med 7 poeng siden 2013. Jeg synes det er formidabelt gode resultater, og jeg synes vi skal ha det med oss i den videre diskusjonen. Norsk politi nyter høy tillit i befolkningen, og det er en krevende oppgave å opprettholde det fremover, men jeg er helt overbevist om at vi klarer det. Vi må ha fagmiljøer som er gode nok og har kompetanse nok til å etterforske f.eks. vold i nære relasjoner og vold og seksuelle overgrep mot barn. Jeg har veldig stor tro på den lokale lensmannens og den lokale lensmannsbetjentens evner og kapasitet, men jeg tror faktisk at det at vi har profesjonelle folk som jobber med den typen alvorlig kriminalitet, vil føre til at terskelen for anmeldelser blir redusert, vil føre til at flere saker blir etterforsket, vil føre til at flere saker ender i dom. Det vil igjen være forebygging. Derfor tror jeg at selv om vi har denne gammeldagse «lensmannen» i våre hjerter alle sammen på ett eller flere vis, må vi også se at norsk politi er utfordret av andre ting i dag enn de har vært tidligere. Det at kriminalitetsutviklingen er som den er, hvor den vanlige vinningskriminaliteten går ned, mens den organiserte, grenseoverskridende kriminaliteten øker, stiller nye krav til politiet. Det stiller nye krav og forventninger til påtalemyndigheten, og det stiller nye krav til hvilke rammer vi skal organisere politiet vårt innenfor. Det er det denne reformen handler om, og det er derfor det er så fantastisk bra at det er styrke bak den konklusjonen som kommer fra Stortinget i dag, det at det er den brede samlingen rundt denne nærpolitireformen. Jeg tillater meg også å bemerke at selv en av dem som ikke ble med i sluttløpet, SV, sier også at her er det mange positive ting. Jeg synes også det er raust, å vise til at her skjer det faktisk en positiv utvikling på en del områder, selv om en ikke blir enig om alt. Sånn vil det være. Til slutt har jeg lyst til å si at det er mye arbeid som gjenstår. Det er jo nå egentlig arbeidet virkelig starter. Både Solhjell og Ropstad var inne på at det tar tid før vi kommer til å se resultater, men jeg synes det er viktig å ta med at vi underveis i denne prosessen må sikre bred involvering, både av fagforeninger, av kommuner og av frivillige organisasjoner. Så synes jeg vi skal gi en honnør til alle politimenn og -kvinner som hver dag, også i dag, gjør Norge litt tryggere, som vil være med på å gjennomføre denne reformen for at vi på sikt skal få et enda tryggere og bedre samfunn.
Det blir replikkordskifte.
Med dagens sak om politireform vert det fatta vedtak av Stortinget som ikkje låg i regjeringas opphavlege forslag, bl.a. nye plikter for Politidirektoratet, med tanke på korleis kommunane reint konkret skal verta involverte og ha eigarskap til prosess og sluttresultat. Så er det slik at for berre nokre veker sidan vart det fremja sterk kritikk – av nokre parti til og med mistillit – av justisministerens handtering av saka som gjeld lengeverande asylbarn. Det handla bl.a. om manglande oppfølging av styringssignal gjeve til Politidirektoratet. Spørsmålet mitt er: Kva har justisministeren lært av saka om lengeverande asylbarn og om oppfølging av styringssignal som vil sørgja for at dei nye vedtaka frå forliket om politireform vil verta handterte på ein betre måte?
Jeg er heldigvis slik innstilt at jeg klarer å ta lærdom av ting som ikke går helt etter planen, men jeg synes jo det engasjementet som jeg viste fra talerstolen med hensyn til politiets tilstedeværelse her i dag, er et viktig element for å vise at en har en organisasjon som virkelig ønsker å levere. De ønsker å levere på det som vedtas i denne salen, og jeg skal selvfølgelig følge opp det i min løpende dialog med politidirektøren, i mine møtepunkt med politimesterne, og dette er en reform som vi er helt avhengig av skal lykkes. Det stiller krav til dem som skal gjennomføre det i praksis, og det stilles også krav til at en har et veldig tydelig politisk lederskap. Og jeg kan meddele representanten at jeg skal være meget tydelig i det lederskapet, og jeg skal ha klare forventninger til hvordan denne reformen skal lande.
Det gler meg å høyra at statsråden har vore læringsvillig i møte med andre krevjande saker, og at han ønskjer å vera tydeleg i leiarskapen i oppfølginga av forliket om politireform. Mitt spørsmål nå var om han har utvikla ein plan for korleis han skal følgja opp dei vedtaka som no vert fatta, og som krev kontinuerleg oppfølging i tida som kjem, sidan det jo er ei omfattande reform som vil strekkja seg over lengre tid.
Jeg må innrømme at vi har tjuvstartet litt, selv om vi i utgangspunktet ikke bør tjuvstarte for mye før Stortinget har fattet sine vedtak. Som representanten selv var inne på, så fattes det jo nå flere vedtak og litt andre vedtak på enkelte områder enn det regjeringen har lagt opp til. Men dette er jo et resultat av et bredt forlik. Det betyr også at vi i tillegg til å ha en plan for gjennomføring vil måtte holde kontakten med de avtalepartnerne vi har, for å ha en løypemelding fra tid til annen og fortelle hvordan dette arbeidet går. Så det er laget planer både fra min side og særlig fra Politidirektoratets side, som skal bidra til å sikre at vi har en gjennomføring av reformen, som skal være vellykket. Vi er helt avhengig av at den skal være vellykket, og vi har stor tillit til at vi i samarbeid skal klare å få det til.
Eg får gratulere statsråden med å få eit stort fleirtal for ei sentraliserande politireform i dag, der kriteria for inndeling i politidistrikt er ganske utydelege. I somme høve er politidistriktet lik fylket, i andre er det to eller fleire fylke som er slått saman. Har ein vektlagt lokalkunnskap, har ein vektlagt evne til førebyggjande arbeid? Det er ikkje så godt å sjå når t.d. fylket Møre og Romsdal vert verande eitt politidistrikt, mens Sogn og Fjordane politidistrikt vert lagt ned. Der gjer ein eit veldig godt arbeid og skårar veldig høgt på dei fleste kriteria i motsetnad til det politidistriktet det skal leggjast inn under, Hordaland, som iallfall gjennom media den siste tida har vorte framstilt på ein noko meir negativ måte. Mitt spørsmål er: Kva konkrete kriterium har regjeringa nytta ved fastlegginga av grensene for politidistrikta som har gitt så ulikt resultat for Sogn og Fjordane og Møre og Romsdal? Er lokalkunnskap og evne til førebygging blant dei kriteria som ein har vektlagt?
Det er en rekke kriterier som har vært inne i bildet, men det har også vært lokale forhold som har vært avgjørende for hvordan denne reformen har landet fra regjeringens side og fra Venstres side og i forhandlingene i denne sal. Men jeg synes det er litt – jeg skal ikke si urettferdig, for det egner seg ikke fra Stortingets talerstol – underlig at representanten og Senterpartiet har vært veldig tydelige på at dette er en gigantisk sentraliseringsreform når formålet egentlig er å få ut mer politikraft og bruke mindre penger, mindre ressurser, på administrasjon og mer på forebygging, etterforskning, iretteføring og beredskap. Samtidig har Senterpartiet også, hvis en skal bruke denne retorikken, et alternativ som er en gedigen sentraliseringsreform, og kanskje i større grad enn det som nå blir resultatet i Stortinget fordi en vil bruke vesentlig mye mer ressurser på å administrere disse 18 politidistriktene til Senterpartiet enn en gjør med 12, så jeg er litt usikker på om det er grunnlag for å si at 18 er ikke sentralisering, mens 12 skulle være sentralisering, eller 19.
Jeg har lyst til å følge opp litt det spørsmålet som Hadia Tajik hadde, som gikk på det å gjennomføre de vedtakene som vi gjør her i dag. Når vi nå reduserer antall politidistrikter ganske betydelig, gir det oss også noen utfordringer med tanke på å gjennomføre ønsket til Stortinget om at dette ikke skulle føre til en storstilt sentralisering. En av de tingene som Stortinget har pekt på, er at fagmiljøer og kompetanse skal spres rundt omkring i de ulike distriktene, at ikke alt skal sentraliseres nær der politimesteren måtte plasseres. Det tror jeg er en ganske viktig del av denne reformen. Det skjer mye godt arbeid ute i politidistriktene allerede, og vi er nødt til å sørge for at kompetansen er der ute, og ikke bare på ett sted i distriktet. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan ser statsråden for seg at vi skal klare å gjennomføre det at fagmiljøene blir spredt rundt i distriktene?
Jeg synes det er et veldig godt spørsmål – det stilles mange gode spørsmål fra talerstolen i dag. Dette ble berørt i avtalen mellom Venstre og regjeringspartiene allerede før proposisjonen ble lagt frem. Poenget her er ikke å bygge store gigantbygg, hvor all politikraft utover beredskapen ute skal samles. Formålet her er det motsatte. Det betyr at man ved mange politistasjoner helt naturlig vil kunne plassere de sentraliserte kompetansemiljøene lokalt. Det vil være helt uhensiktsmessig, både ut fra en strukturtenkning og ut fra den tenkningen at man skal ha politi rundt omkring i hele landet, å samle f.eks. alle økoteam inne på politimesterens kontor eller kontorblokk. Det kan like gjerne ligge et helt annet sted, akkurat som miljøer med eksperter på organisert kriminalitet og seksuelle overgrep kan plasseres rundt omkring i politidistriktet. Jeg forutsetter at det gjøres, for det er viktig at politiet skal være til stede rundt omkring i hele landet.
Jeg holdt på å si takk for et godt svar i stad, for dette var godt og betryggende å høre. Mitt spørsmål dreier seg om Politidirektoratet. I merknadene er flertallet tydelig på hva Politidirektoratet skal være. Gjennom reformen har vi gitt nye fullmakter til Politidirektoratet, som skal stå ansvarlig for å gjennomføre mye. Det vil kreve en opprustning av Politidirektoratet. Som statsråden var inne på, er mye allerede i gang. Samtidig er vi tydelig på at distriktene skal være mest mulig selvstendige. De skal ha kompetanse til å klare å takle kriminaliteten selv og ha den operative virksomheten. Mitt spørsmål går på hvordan statsråden ønsker å gjennomføre reformen, sikre at mest mulig av ressursene kommer ute i distriktene, ut til flere polititjenestemenn og -kvinner, og at en ikke ender opp med at ressursene forblir i Politidirektoratet – at de har nok ressurser til å bygge opp kompetanse og å understøtte, men at mest mulig kommer ute i distriktene.
Jeg er helt enig med representanten Ropstad i hans fundament her. Men vi skal huske at en av de kritiske merknadene fra Gjørv-kommisjonen var nettopp at Politidirektoratet ikke var rustet til å ha den rollen de skulle ha som en pådriver i forhold til de lokale politidistriktene. Nå er Politidirektoratet vesentlig rustet opp. Det er en helt ny ledelsesstruktur, det er en helt annen organisasjon, og de har en helt annen ressursbase nå enn det de hadde tidligere. Det betyr at jeg mener Politidirektoratet i stort nå er rustet til å håndtere denne reformen og sikre at en gjennomfører den på en tilfredsstillende måte. Politisk vil jeg selvfølgelig følge opp, som vi nå har gjort, f.eks. med bevilgninger til 350 nye politibetjenter hvert eneste år, som tilsvarer det antallet som går ut av Politihøgskolen. Vi er helt tydelige på både krav, forventninger og oppfølging. På flere områder vil det være slik. Men jeg tror vi må ha en grunnleggende tillit til at vi har et politi, en politidirektør og et politidirektorat som er innstilt på å gjennomføre det som vedtas i denne sal. De er lojale mot de vedtakene. Det er ingen kampvilje fra deres side mot verken statsråd eller storting, snarere tvert imot.
Eg klarer ikkje la vere å kommentere det korte svaret Anundsen gav til representanten Tajik på spørsmålet om etterarbeidet. Han sa at dei hadde tjuvstarta «litt». Mi erfaring er at tjuvstarting er blant dei tinga ein anten gjer eller ikkje gjer. Men viss ein har førebudd seg og ikkje har sett i verk, tippar eg at ein får salen si tilgjeving for det. Så er eg nysgjerrig på spørsmålet om ei stortingsmelding eller eit anna større arbeid om kultur og leiing, som SV har fremja eit forslag om i dag, og som har vore tema i diskusjonen her. Eg lurer på kvifor justisministeren ikkje ønskjer å fremje ei stortingsmelding om dette, og på kva for annan måte han i så fall vil gjere eit systematisk arbeid som pregar heile etaten, departementet og den offentlege debatten i åra som kjem når det gjeld det temaet.
La meg først takke for tilgivelsen for tjuvstarten. Vi har hatt et visst inntrykk av at vi får flertall for hoveddelene av den proposisjonen vi har lagt frem. Det betyr at vi har hatt god tid til å forberede oss. Slik sett er vi godt i gang med det arbeidet som skal igangsettes. Det er også Politidirektoratet veldig godt rustet til. Når det gjelder kultur og ledelse, er det en utrolig viktig diskusjon, men det er også en diskusjon som vi må passe på ikke blir forenklet, på den måten at en later som om ingenting har skjedd. Etter at Gjørv-kommisjonen fremla sin innstilling, er det gjennomført et stort arbeid på ledelse, kultur og holdninger i Justis- og beredskapsdepartementet og i Politidirektoratet. Gjennom endringsprogrammet har det skjedd mye, men det er fortsatt veldig mye som gjenstår. Det er mange måter å engasjere seg i debatter om dette på. Det handler om forskning. Det handler om at det har sterkt fokus i Politidirektoratet, i kommunikasjonen med politimestrene og hos politimestrene i linjen nedover. Det handler om at det er godt samarbeid mellom de ulike politimestrene og fagforeningene og å sikre at man har en bredde i tilnærmingen til ledelse, kultur og holdninger. Jeg er enig i representantens vurderinger av hva som skal til for at vi skal si at vi har lyktes med det. Da er det mindsettet som må endres. Jeg er ikke helt sikker på om stortingsmeldinger endrer dette mindsettet.
Replikkordskiftet er omme.
Om ikke alle gutter, så drømmer i hvert fall svært mange om å bli politimann. Politimannen er helten i samfunnet, det er politifolkene som passer på oss og «setter tyvene i fengsel» – som min egen sønn ville ha formulert det. Den som har vært på fotballturnering i Nordlandshallen eller en annen bane i landet når politiet rutinemessig stikker innom, har også sett hvordan barna flokker seg rundt tjenestemennene – med spørsmål eller bare i stum beundring. Og foreldrene står i bakgrunnen og smiler. Det er for meg bildet på hva norsk politi først og fremst er: et element, en offentlig tjeneste som er en naturlig del av våre liv. Vi kjenner disse kvinnene og mennene som tjenestegjør. De bidrar med trygghet, de er synlige og til stede, og de aksjonerer for å beskytte oss når de må. Jeg er derfor helt enig med flertallet i komiteen, som vektlegger at lokal forankring, tett kontakt med nærmiljøene og godt samarbeid med kommunale myndigheter er en forutsetning for politiets legitimitet og autoritet. Forutsetningen for å ha et nærpoliti – et politi som er nært – er jo nettopp en lokal tilstedeværelse, en stor kontaktflate mot samfunnet, god lokalkunnskap og et politi som balanserer ulike oppgaver opp mot hverandre. Det lokale eierskapet til politiet er avgjørende for et godt samarbeid. Forebyggende arbeid krever samarbeid og samspill. Det forutsetter at partene har tillit til hverandre, og kjenner hverandre. Nedleggelse av kontorer i grisgrendte strøk kan true det forholdet man har i dag. Det kan svekke forutsetningene for dette samspillet mellom politiet og lokalsamfunnet. Derfor er jeg tilfreds med at man nå etablerer mekanismer som sikrer lokale folkevalgte medvirkning i disse prosessene. At kommunene skal ha innflytelse over endringsprosessene, vil kunne bidra til tillit til de løsningene man faktisk velger. Det er likevel behov for å si at det er uklart hvilket omfang og hvilken form lokal involvering skal ha. Derfor skal jeg være helt tydelig på at forutsetningen for involvering av lokalt folkevalgte, innbyggere og kommunal innflytelse er at den er reell. Det betyr at det stilles krav til forutsigbarhet, gjennomsiktighet i prosessens omfang og kvalitet på prosessene. Dette må regjeringen avklare før man iverksetter disse prosessene. Jeg håper at det har vært en del av forberedelsene eller tyvstarten til statsråden. Steigen kommune er en liten nordlandskommune med 2 500 innbyggere. Der er det lange avstander, og folk bor spredt over hele kommunen. Det er en kommune som typisk vil få større avstand til nærmeste tjenestested enn 45 minutter. Er man i Steigen, er det tre og en halv time å kjøre til Bodø, selv om man kan være i Bodø på en time med båt. Det kan ikke være sånn at en størrelse passer for alle i dette landet. Det må være rom for en mer ambisiøs tenkning, der avstand til nærmeste tjenestested praktiseres mer fleksibelt, sånn at flere mennesker kommer innenfor rimelig nærhet. Den samme bekymringen har de i Steigen med hensyn til responstid. Det er kronglete å komme seg fram. Statsråden skriver i proposisjonen: «Polititjenesten bør i stor grad være likeverdig uansett hvor man bor.» Det er jeg ikke enig i. Polititjenesten skal være likeverdig uansett hvor man bor. Så vet jo alle at i deler av landet vil det være tilgang på ekstra ressurser og muligheter, men de grunnleggende polititjenestene skal være likeverdige over hele landet. Jeg tar derfor avstand fra det verdigrunnlaget som tilsier at ikke alle i dette landet skal ha tilgang på en likeverdig polititjeneste. Det er for meg en trussel mot det verdigrunnlaget vi har bygd dette landet på. Derfor er jeg glad for at en samlet komité er opptatt av det samme og viser til Prop. 61 LS for 2014–2015, der det understrekes: «Politiet skal være tilgjengelig for innbyggerne i hele landet og levere kvalitativt gode polititjenester. Ut fra oppgavene må politi- og lensmannsetaten ha en desentralisert struktur.» Jeg startet mitt innlegg med å fortelle om barna som flokket seg rundt polititjenestemenn og -kvinner som besøker arrangement. La meg også avslutte der. En partikollega av meg gjorde en ganske interessant observasjon en turneringshelg for noen uker siden. Det var noe som hadde endret seg. Politiet kommer fortsatt til fotballturneringen. De er hyggelige og blide folk, de hilser på dem som er der. Men barna flokker seg ikke lenger rundt politimennene, de trekker seg unna. Når man spør barna om hvorfor, svarer de at de er redde for våpnene. For meg er det også et ganske viktig moment i diskusjonen om hva et nærpoliti er og skal være.
Høyre er veldig glad for at vi nå har fått en nærpolitireform som et så bredt flertall i Stortinget står bak. Nærpolitireformen skal gjøre politiet bedre i stand til å møte både dagens og ikke minst framtidens kriminalitetsutfordringer. Det er fra enkelte kommet kritiske kommentarer til reformen, men da er det viktig at vi tar med oss det bakteppet for reformen som ble belyst godt i representanten Werps innlegg. Jeg vil også vise til Gjørv-kommisjonens rapport, som bl.a. pekte på at den sterke politiske styringen av politiet var en svakhet. Vi har opp gjennom årene hørt altfor mange historier om vold og overgrep mot barn som ikke er blitt etterforsket, eller ikke etterforsket godt nok. Dette er selvsagt krevende saker som må håndteres deretter. Da er det avgjørende viktig at politiet har den nødvendige kompetansen og etterforskningsmiljøet til å kunne etterforske og påtale disse sakene på en god måte. Overgrep og mishandling er alvorlig kriminalitet som samfunnet skal slå hardt ned på. For å sikre at barn og utsatte grupper i samfunnet får god og riktig hjelp i vanskelige situasjoner, må politiet arbeide målrettet og med tilstrekkelige ressurser over tid. Vold i nære relasjoner og overgrep mot barn har tradisjonelt hatt altfor lite fokus i politiet. Lav status og manglende prioritering har ført til manglende avdekking og oppklaring av disse sakene. Tall fra NOVA viser at 8 pst. av alle barn i Norge har blitt utsatt for grov vold fra minst en forelder før fylte 18 år. Alle politidistrikt skal ha familievoldskoordinatorer. Dessverre har vi erfart at mange av dagens politidistrikter ikke har hatt familievoldskoordinatorer i full stilling, eller at de også har hatt andre arbeidsoppgaver som ofte har gjort at familievoldssakene har blitt nedprioritert. I verste fall vil pågående overgrep mot barn fortsette fordi politiet ikke etterforsker disse sakene, og manglende etterforskning kan også gjøre at disse personene selv i framtiden vil kunne begå seksuelle overgrep mot barn. Skal politiet lykkes i å få bedre kvalitet på etterforskningen og få oppklaringsprosenten opp, må de få større fagmiljø som er dedikerte til både å forebygge og etterforske disse sakene. Det er et klart krav og en forventning gjennom reformen at kvaliteten på politiets straffesaksarbeid forbedres, og at andelen straffesaker som oppklares, skal økes. Politisk gir vi nå politiet større faglig frihet under ansvar og hensiktsmessige rammebetingelser slik at de kan utvikle bedre ledelse, kultur og holdninger. Nærpolitireformen skal gi politiet de nødvendige verktøyene for å utvikle en enda bedre tjeneste for innbyggerne. Derfor er Høyre særlig fornøyd med at det i proposisjonen framheves at: «Politidistriktene skal sikre god forebygging og etterforskning av saker om vold i nære relasjoner, saker om seksuelle overgrep, saker om menneskehandel.» Statens barnehus gjør et svært viktig arbeid knyttet til fasilitering av avhør av barn og andre særlig sårbare personer samt oppfølging i ettertid av disse personene. Senere i dag skal vi også behandle endring i straffeprosessloven som omhandler avhørene som gjøres på barnehusene. De forslagene som fremmes gjennom den proposisjonen, er viktige for nærpolitireformen, men ikke minst for de sårbare barna. Det er en forventning om at endringene vil bidra til en raskere gjennomføring av avhør og bedre ivaretakelse av barn som utsettes for vold eller overgrep, eller er vitne til slikt. I proposisjonen om nærpolitireformen fastslås det også at barnehusenes arbeid fremdeles skal være underlagt politiet, og det er vi i Høyre veldig fornøyd med.
Etter at regjeringa og Venstre la fram sitt forslag til politireform med tittelen «nærpolitiet», har det kome ein del kritikk frå store delar av landet. Mange – eg blant dei – meinte at det i utgangspunktet ikkje var heilt enkelt å sjå korleis reformforslaget skulle gje tittelen innhald. Eg er difor glad for at me gjorde eit skikkeleg forsøk på å prøve å bli einige om eit forlik om politireforma, og at me klarte det. Men for at dette var mogeleg, så var det ein klar prioritet frå Arbeidarpartiet i samtalane med dei andre partia at tittelen på reforma måtte gjevast eit innhald. Me har jo ulike erfaringar med reformer i politiet og endringar i politiet. Mange plasser i landet har ein samlokalisert seg og fått ei betre teneste, og andre plassar har ein ikkje fått ei betre teneste etter slike prosessar. I mitt fylke, Telemark, har me nok opplevd begge delar. Derfor er det så viktig at ein nå i forliket seier at før ein skal gjere endringar lokalt, skal ein inngå ei skriftleg avtale mellom lokale myndigheiter og politiet om kva ein skal kunne forvente seg etter at endringane er gjennomførte. Eg meiner at dette er mykje betre enn slik me har det i dag. Mange har vore skuffa over endringar fordi dei ikkje har ført til ei betre teneste. Nå skal ein forsikre seg om dette, og det er veldig bra for lokalsamfunna. For endringar skal føre til det betre, og om ikkje det skjer, så skal ein ha ein politisk klagerett. Dette betyr at politimeisteren skal utarbeide eit realistisk og tydeleg dokument som viser kva tenester innbyggjarane skal kunne forvente seg. Det skal leggjast fram for kommunestyret, og kommunestyret skal kunne uttale seg om det. Endringane som blir gjennomførte, skal evaluerast, og viss resultatet ikkje stemmer med det som innbyggjarane og kommunestyret blei førespegla, så har politimeisteren ei plikt til å sørgje for at det blir innfridd. Dette punktet er viktig for lokale myndigheiter sin innflytelse i politiet lokalt, og eg har lyst til å referere til Politiets Fellesforbund, som sa til justiskomiteen på høyringa at politiet er altfor viktig til å overlatast til seg sjølv! Derfor er desse punkta, desse gjennomslaga vi har fått her, veldig, veldig viktige. Eit reformforslag lagt fram av Arbeidarpartiet aleine ville sett annleis ut. Eit reformforslag lagt fram av Senterpartiet ville sett annleis ut, og eit forslag lagt fram aleine av Høgre ville sett annleis ut. Men eit forliks natur er jo at ein blir einige om mykje og må kunne stille seg bak det, men naturligvis ikkje alt. For Telemark har 110-sentralane vore veldig viktige, og me ville primært at ingen 110-sentralar skulle slåast saman utan at lokale myndigheiter var einig i det. Me nådde ikkje fram med det, men me er glade for at forliket tydeleg seier at ingen skal samlokaliserast i 2016 utan at ein ynskjer det lokalt. Eg meiner at proposisjonen greier ut sentralreforma for dårleg. Eg meiner at når ein kjem inn på ei sentralreform i politireforma på så få sider, så må ein i framtida – når ein eventuelt skal slå saman sentralane – ha ei breiare utgreiing rundt oppgåveomfanget som 110-sentralane har. I Telemark, i Nord-Trøndelag og andre plasser har 110-sentralane eit sett av tilleggstenester som utgjer ei viktig samfunns- og beredskapsrolle i det distriktet. Dette forventar eg at me òg kan kome tilbake til og diskutere her. For Arbeiderpartiet har det vore viktig å motverke dei sterke sentraliseringstendensane som låg i det opphavlege forslaget. Difor er det presisert at kompetanse- og politikraft må spreiast internt i politidistrikta, at dei ikkje berre blir sentralisert nær politimeisteren. Fleire politidistrikt har allereie godt fungerande driftseiningar, og dette må det tas omsyn til i gjennomføringa av politireforma. Det er i dag eit breitt fleirtal i Stortinget som sender eit tydeleg signal om at heile landet skal ha den politikrafta som trengst for at folk skal kunne leve gode og trygge liv.
Et politi uten solid etterforskning er et halvt politi. Politianalysen behandlet etterforskningsdelen overfladisk. Da ropte riksadvokaten et alvorlig varsku gjennom sin egen høringsuttalelse: «Utredningen er som nevnt overfladisk ved sin tilnærming til straffesaksbehandlingen, både de påtalemessige og etterforskningsmessige oppgaver.» «Samlet sett er riksadvokaten ikke i tvil om at politiets evne til å etterforske og iretteføre straffbare handlinger er under press, og faren for en negativ utvikling er åpenbart til stede.» Bakgrunnen for denne reformen er ikke bare Gjørv-kommisjonen og 22. juli sin alvorlige dom over beredskapen og sikkerheten. Det er blitt tatt rev i seilene. Det er ingen vei utenom. Derfor behandler Stortinget i dag en dyptgripende reform av norsk politi. Etterforskningsarbeidet har i media og også internt i politiet den siste tiden vært utsatt for merkbar kritikk. Det sterkeste inntrykket har nok Monika-saken i Bergen gjort, med sviktende etterforskningsledelse og neglisjering av varslere. Forvitring av etterforskningsfaget svekker kriminalitetsbekjempelsen, og det utfordrer rettsikkerheten. Derfor rettes Stortingets skarpe lys mot politiets straffesaksarbeid. Fravær av politifaglig etterforskningsledelse går igjen i mange saker. Eleven har ikke lenger mulighet til å lære av sin mester. Det har ikke noe med eleven å gjøre, men det er for få mestere igjen innenfor faget. Gjennomtrekket blant etterforskerne er for høyt, og fagets status har over tid blitt svekket. En nyutdannet etterforsker kan risikere, dagen etter uteksaminering fra Politihøgskolen, å måtte gjennomføre et krevende avhør. Etterforskningsfaget fortjener et løft – et faglig løft, og et statusløft. Derfor ber Stortinget regjeringen sørge for en nasjonal handlingsplan for etterforskningsfeltet. Straffesaksarbeidet skal forbedres. Andelen straffesaker som skal oppklares, skal økes. Saksbehandlingen må reduseres: Tid fra anmeldelse til rettskraftig dom skal reduseres. Det har omtrent gått seks år siden riksadvokat Tor-Aksel Busch vurderte etterforskningssituasjonen i politiet som kritisk. I desember 2013 kom rapporten fra POD som satte etterforskningsarbeidet under lupen: «Det innsamlede materialet viser at vi står overfor betydelige utfordringer.» Og videre: «Det oppfattes i dag som lavere status å arbeide som etterforsker enn det å utføre operativ uniformert polititjeneste. Det er en sentral problemstilling i politidistriktene at etterforskere oftere må avgis for å oppfylle distriktets behov for vakt og beredskap. Dette hemmer kontinuitet av etterforskningen og går ut over kvalitet og fremdrift.» Slik kan vi ikke fortsette. Regjeringen vil ha på plass arbeidsformer og rutiner som sikrer klare ansvarsforhold og kontrollprosedyrer innenfor etterforskningsfaget. Å heve statusen til etterforskningsfaget er en viktig del av arbeidet med holdninger, kultur og ledelse. Etterforskerne blir i dag stilt overfor stadig mer kompliserte saker som skal oppklares, spesielt innenfor organisert kriminalitet og datakriminalitet. I dag er det hele 16 politidistrikt som har mindre enn fem ansatte innenfor sine økoteam. Det holder ikke i kampen mot en stadig mer sammensatt økonomisk kriminalitet, som for øvrig er en utfordring over det ganske land. Kravet til kunnskap, kravet til kompetanse, kravet til god etterforskningsledelse og ikke minst til spesialisering forutsetter at tjenestestedene ikke må bli for små. Færre politidistrikt vil styrke etterforskningsmiljøene og øke kapasiteten. Og ny teknologi vil gjøre straksetterforskning langt enklere. Det er jo et paradoks at mange av etterforskningskontorene stenger kl. 16. Det er en direkte hemsko i etterforskningen. Her må det rett og slett tenkes nytt. Så til slutt: Det er et faktum at den høyere påtalemyndighetens faglige ansvar i realiteten er den eneste offentlige instans som fører tilsyn med politiets straffesaksbehandling. Derfor er det så umåtelig viktig at Riksadvokatens prioriteringer for straffesaksarbeidet etterleves i politiet. Og det er umåtelig viktig at tilsynsrapportene fra statsadvokatene blir fulgt opp, at avvikene blir lukket, og at det blir lagt en plan for når det skal gjøres og hvem som skal gjøre det – helst i samarbeid mellom politiet selv og Riksadvokatens egen representant.
Etter at regjeringen langt på overtid la fram forslag til ny politireform, ble det reist en del kritikk, en kritikk som Arbeiderpartiet også forsto. Etter at reformen ble lagt fram, har Arbeiderpartiets justisfraksjon besøkt alle 27 politidistrikter i Norge. Her har vi møtt politimestre, lensmenn, aktive tjenestefolk, tillitsvalgte og medlemmer av Politiets Fellesforbund, Politilederlaget, Norsk Tjenestemannslag, Politijuristene m.fl. Vi har også møtt POD og alle de særorganene som ligger til politiet. I tillegg har vi besøkt både Finland, Sverige og Danmark. Dette har vært møter og samtaler som har gitt oss verdifull kompetanse og innsikt i spørsmål som også de har vært opptatt av. I Norge har vi et godt utdannet politi av høy kvalitet, som nyter stor tillit i samfunnet vårt. Mye av årsaken til dette er det tette og gode samspillet med innbyggerne våre i små og store kommuner landet rundt. Arbeiderpartiet har derfor i forhandlingene om ny politireform vært svært opptatt av å videreutvikle samspillet mellom politi og lokalsamfunn. Det vil si at kommunene i langt større grad vil ha innflytelse på og eierskap til sluttresultatet av denne reformen. Det vil også stilles store krav til POD og de nye politidistriktene og politimestrene i den videre prosessen, at den blir reell i forhold til dette. Det er også viktig at politikontaktene følger opp kommunene på en god måte, slik at det blir en god samhandling når det gjelder forebygging av kriminalitet og styrking av lokal og regional beredskap, og et enda bedre samspill med sivilsamfunnet og alle de organisasjonene som utgjør en viktig innsatsfaktor i et lokalsamfunn når krisen oppstår. Jeg var så heldig å få lov til å være med en nattpatrulje i Trondheim før jul, i julebordsesongen, og fikk se politiets samspill med utelivsbransjen, med taxinæringen, med busselskaper, med vektere, med natteravner osv. – et samspill i et lokalsamfunn, hvor man har god personkunnskap, og hvor det er lav terskel for å ta kontakt og for å melde saker. Det er dette som er forebyggende arbeid, og med de forslag som Arbeiderpartiet har satt fram her, styrker vi det gjennom både politiråd og politikontakter, som gjør at vi får et enda tryggere samfunn i framtiden. Arbeiderpartiet har ikke hatt så stor oppmerksomhet rundt antall politidistrikter, men vi har vært opptatt av en hensiktsmessig organisering. Ikke minst synes vi det er bra at Finnmark nå blir ett distrikt og får en selvstendig, døgnbemannet operasjonssentral, og i tillegg at Grensekommissæren ikke blir lagt ned. Etter alle de faglige innspillene vi har fått, blir Oslo nå slått sammen med Asker og Bærum. Det synes vi var en meget bra konklusjon. Dette handler om å få robuste og gode fagmiljøer med bred kompetanse. Det er meget viktig at vi får gode og robuste politidistrikter. Bakgrunnen for den nye organiseringen er å utjevne forskjeller mellom de 27 distriktene vi har i dag, og få et bredere fagmiljø, som kan gi et enda bedre tilbud. Men det byr også på en del utfordringer ressursmessig når vi nå skal ha kanskje tolv operasjonssentraler rundt om i landet med en grunnbemanning på seks operatører, som i ytterste fall kan bety 54 årsverk per sentral, altså 648 årsverk. Derfor tror jeg det også er viktig at en nå i tiden framover ser på muligheten for å få til et enda bedre samarbeid, et enda bedre samspill, mellom de øvrige nødetatene – om det er brann, eller om det er ambulanse – og politiet, som sikrer at den kunnskapen, den ressursen, blir forvaltet på en god måte, til det beste for lokalsamfunnet og den tryggheten vi skal ha. I tillegg vil jeg tilbake til den replikken jeg hadde på saksordføreren i starten. Den gikk på at vi var litt bekymret for hvordan oppfølgingen av en så stor reform blir, og hvordan ressursbruken kan sikre at vi får en helhetlig gevinstrealisering når vi gjennomfører så store reformer. Det handler både om det økonomiske og det faglige. Arbeiderpartiet er opptatt av at reformen skal frigjøre ressurser på en god måte, at vi frigjør mer politikraft lokalt, politikraft som kan bidra til mer trygghet, større sikkerhet, økt samarbeid og ikke minst tilstedeværelse der folk bor. Vi har også stort fokus på økt kompetanse og nytt utstyr, som gjør at hverdagsberedskapen til alle som bor rundt omkring i Norge, blir ivaretatt på en god måte.
I går var det en heller trist dag, synes jeg, i stortingssalen. Men i dag er jeg mye blidere. I løpet av fjoråret var Arbeiderpartiets fraksjon såkalt reisende. Vi reiste land og strand rundt for å lytte og samle kunnskap om situasjonen i politiet og hva de mente, de som hadde skoen på – fra Finnmark i nord til Agder i sør. Det var en interessant reise. Vi traff hyggelige ledere og tillitsvalgte som var glade for at vi kom, og for at vi var interessert i å lytte til hva de syntes var viktig, og hvordan de så på en framtidig reform. Vi fikk et innblikk i at noe er forskjellig, og noe likt. Organiseringa av tjenestesteder var ulik, samarbeid med andre var mer eller mindre formalisert, noen ganger gjennom vaktlister og felles, faste møtepunkter. Det var noe forskjell i kontakten med kommunene. Hvordan man samarbeidet med andre etater om det forebyggende arbeidet, var også noe forskjellig. Men det som var likt, var en stolthet over arbeidet, over det å være politi og ja, jeg vil si en stolthet over det å ha fått den tilliten det er å forvalte det samfunnsansvaret det er å utføre denne viktige jobben for oss alle. Jeg er også stolt over at vi har et så godt politi i Norge. Og mange steder hadde vi interessante samtaler om hva kultur er. Vi møtte tillitsvalgte, forskere, forebyggende organisasjoner, og sammen med komiteen besøkte vi også etater som ligger inn under departementets ansvarsområder, og utlandet. Det er et alvorlig bakteppe for denne reformen. Noe sviktet. Noe fundamentalt sviktet da 69 unge på Utøya og 8 ansatte i statsforvaltninga mistet livet. Det skal vi gjøre vårt aller beste for at ikke skal skje igjen. Det er et stort ansvar. Derfor er jeg glad for at det ble et bredt forlik om de viktigste områdene i politireformen. For Arbeiderpartiet var det utelukket å inngå forlik uten at den fikk et tydeligere innhold, og ikke bare ble et nytt, fresht organisasjonskart. For Arbeiderpartiet var konkretisering av nærpoliti viktig. Da vi besøkte Agder politidistrikt, var dette et av temaene vi snakket om. Hvordan var kontakten med kommunene? Det hadde vært oppslag i media om politiets manglende tilstedeværelse i Marnardal og Audnedal, det var utstrakt «rånekjøring» på smale og svingete veier, og ordførerne Sandåker og Seland hevdet nedprioritering med store bokstaver i avisa. Politiet svarte med at de måtte fordele ressurser så godt de kunne, og de måtte prioritere der det var viktig, og mest bråk og uro. Det er en forståelig og riktig argumentasjon. Under samtalen kom det fram at det ikke var særlig kontakt mellom kommuner og politi annet enn ved de faste møtepunktene, og politiets tillitsvalgte uttalte til slutt noe sånt – jeg tar det etter husken: «Jeg tror dette dreier seg om at de ikke opplever å bli hørt, ikke at vi nødvendigvis behøver å være synlige i bygda til enhver tid. Vi burde nok vært flinkere til å ta kontakt innimellom de faste møtene også.» Kultur og ledelse handler om å forstå og gi oppmerksomhet til det som rører seg i miljøer og hos samarbeidende instanser som opplever at politiet er viktig for dem. Det er ofte mer enn riktig fordeling av ressursene. En sosialantropolog ga klassen min en oppgave en gang for lenge siden: Er en barnehage en barnehage når barna er gått hjem? Det er et veldig klokt spørsmål, og det adresserte det som heter kultur, eller, som vi ofte sier: Det som sitter i veggene. Politiet er en hierarkisk tjeneste, noe den skal og må være. Kulturen må ikke bare kunne avleses eller uttrykkes i hierarkistrukturen – at antall striper er definisjon på leder, at uniformen definerer oppgavene, at ledelses- eller organisasjonskart er det eneste som definerer hvordan sakene skal løses. God ledelse og en velfungerende struktur handler mest om å bygge opp samarbeid og tiltak som kan fungere også når de ytre rammer for oppgaver, innhold eller ledelse forsvinner. Innholdet må danne grunnlag for strukturen, ikke omvendt. Det var viktig for Arbeiderpartiet. Det var en forskjell i evalueringa mellom helsetjenestens innsats og politiets innsats under krisen som rammet oss. Helsetjenesten har vært preget av de samme hierarkiske strukturene som politiet. Overlegen var konge. Han kunne eie sykehuset til og med. Slik er det ikke lenger, og vi har en del å lære av helsetjenesten. Det å realisere kulturbegrepet «lærende organisasjon» handler om å lete etter «det som sitter i veggene», og som ikke er så lett å oppdage for oss andre. Det som har skjedd i Hordaland politidistrikt, er en alvorlig vekker. Kulturen kan, med bakgrunn i denne reformen, flyttes fra å sitte i veggene til å ta bolig i hoder, hjerter og hender til de mange politifolk som hver dag jobber for å gjøre en viktig jobb.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg tar ordet for å snakke om kompetanse, utdanning og forskning på dette feltet. I likhet med alle andre områder i privat og offentlig sektor bør politiet jobbe systematisk med livslang læring. Det trengs kompetansepåfyll slik at de ansatte er oppdatert og klarer å løse nye oppgaver, som stadig er i forandring. Dette bør skje i tett tilknytning til forskningsmiljøer som også jobber med utdanning og kompetanse. Universitetet i Stavanger er ett eksempel jeg vil nevne. De har gode studier om samfunnssikkerhet og beredskap, som jeg vet at politietaten også benytter. Andre institusjoner har også relevante studier det går an å bruke. Og selvfølgelig har vi Politihøgskolen, som også i større grad bør brukes på etter- og videreutdanning. I politiet har de tradisjon og kultur for å være tett på dem som jobber med grunnutdanningen av politifolk. Politihøgskolen har nok en tettere kontakt med dem som skal ansette studentene, enn det som gjelder for øvrig i universitets- og høyskolesektoren. Kontrasten er ganske stor til dem som f.eks. utdanner lærere. Rektorer og skoleeiere har liten kontakt med institusjonene sammenlignet med det politiet har. Den faglige autonomien har en pris. Vi vet at over 60 pst. av studentene som går ut fra universiteter og høyskoler, sier at de ikke opplever utdanningen sin som relevant for jobben de får etter studiet. Jeg tar neppe noen stor sjanse ved å hevde at tallet er langt lavere for nyutdannede politifolk, hvilket er en stor ressurs for politietaten. Derimot trengs det mye mer forskning på politiarbeid, og forskningen og de funnene man gjør, må tas i bruk. Og det har jeg lyst til å si en gang til: Forskning må tas i bruk. Justisministeren lovet tidligere i stortingssalen – i oktober, for å være mer presis – en forsknings- og utviklingsplan for justissektoren, og at den var rett rundt hjørnet. Denne har vi ennå ikke sett noe til. Spesielt vil jeg trekke fram kompetanseheving knyttet til lederutdanning, også fordi det kanskje er et av de mest konkrete svarene når vi snakker om kultur og ledelse. Til sist vil jeg komme inn på det distriktet jeg selv representerer, nemlig Asker og Bærum, som nå blir en del av Oslo politidistrikt. Det er en god løsning, slik så å si alle i vårt distrikt ser det. Sør og vest ville blitt et veldig stort distrikt geografisk. Asker og Bærum sammen med Oslo blir mye mindre på den måten, men det blir mye folk. Og som kjent: Det er folk som blir kriminelle, og som er kriminelle. Da er det viktig med nok ressurser, kombinert med at det er en lokal tilstedeværelse som ivaretar kommunenes behov.
Bakteppet for reformen er Gjørv-kommisjonens rapport, og at vi trekker lærdom av ting som ikke gikk så bra. Mye godt er sagt om dette i dag, og jeg stiller meg i rekken av dem som gratulerer statsråden med vel utført arbeid. Men jeg er også ombudsmann for mange velgere som er meget skuffet i dag. Derfor må jeg bli litt lokal. Hordalandskommunene Bømlo, Stord og Fitjar med sine 35 000 innbyggere, for øvrig omtrent det samme folketallet som i Haugesund, legges inn under Stavanger, mot sin vilje – verken de eller fylkeskommunen har ønsket dette. Den innstillingen vi bygger på i dag, bygger på en uttalelse fra POD, hvor det heter at hovedgrunnen til at man fra politifaglig ståsted finner det best å holde Sunnhordland sammen med Haugaland, ligger i kommunikasjoner. Det er ferjefri sammenheng sørover, mens man fortsatt er avhengig av ferje for adkomst nordfra. – Nei, slik er det ikke. Det er ferje begge veier. Iselin Nybø sa det i grunnen ganske greit: Dette har vært et viktig spørsmål som man har arbeidet mye med, og den løsningen som ligger i innstillingen, at når det er ferjefritt, skal dette endres, skulle også bare mangle! Jeg håper at det vil skje, og jeg håper selvfølgelig, som tidligere samferdselspolitiker, at det skjer fortere enn svint. Men jeg må også få ta opp et annet forhold som dukker opp som en problemstilling i denne saken, og det gjelder statlige forvaltningsgrenser som følge av politireformen. De må og skal vike dersom kommunene i et gitt område velger å slå seg sammen. Disse statlige grensene etter sammenslåing må da følge de nye kommunegrensene – dette fordi det selvfølgelig vil være helt håpløst for en stor kommune å være tilhørende to politidistrikt. I Sunnhordland og i de nevnte kommuner mfl. er det et slikt arbeid på gang, hvor nettopp storkommune blir vurdert. Og da vil dette inntreffe. Så jeg er glad for at når dette har vært drøftet i andre sammenhenger enn akkurat her i salen, så har selv statsministeren bekreftet at det er de statlige grensene som må vike for nye kommunegrenser i sammenslåtte kommuner. Jeg vil legge til at det også bør være opp til den nye storkommunen å kunne velge sin tilhørighet, og ikke minst bør dette kunne skje allerede når det er inngått avtaler om sammenslåing.
Politireformen har hatt et langt forspill. Follo politidistrikt, inklusiv deler av Østfold, var en av to piloter som ble utpekt for å få prøvd ut grensereguleringer og forpliktende samarbeid med kommunene. Forsøket har der vært i full drift siden 1. juni 2010, og Follo politidistrikt er derfor godt rustet til å bli en del av distrikt øst – nå også sammen med hele Østfold og Romerike – et boområde med om lag 700 000 innbyggere. Konkret ble antallet geografiske driftsenheter i Follo politidistrikt redusert fra 13 til to da forsøket startet – ikke uten tenners gnissel riktignok, særlig da de økonomiske forutsetningene som lå i avtalen, ikke ble honorert, dessverre. Follo politidistrikt både hadde og har omtrent den laveste politidekningen i landet, og jeg peker derfor med dette på målet som ligger i dagens sak, nemlig at innen 2020 skal målet om to politifolk per tusen innbyggere i gjennomsnitt i landet være nådd. Det er bra. Det trengs i mange politidistrikter, ikke minst i de som ligger inntil våre større byer – for ikke å si den største – og ikke minst når det som nå ligger krav til responstid inne. Jeg la vekt på den gang jeg som ordfører samarbeidet med politiet om forsøksordningen, samhandling mellom lokale sivile myndigheter, kommunen og politiet. Der var det mye igjen å gjøre den gangen. Nå ligger dette inne i reformen. Trygge lokalsamfunn skapes gjennom bredt samarbeid om lokale kriminalitetsforebyggende tiltak. En velfungerende kontaktflate med dialog og informasjonsflyt mellom politi og lokalsamfunn er en forutsetning for god forebygging og kriminalitetsbekjempelse. Deltakelse og eierskap til forebyggende arbeid må forankres på toppnivå, både hos kommuner og politiet lokalt. Tilgjengelighet og beredskap er grunnleggende for tilliten politiet har i befolkningen, for som borgere trygges vi ved at politiet har ressurser som finnes, og som finner hverandre. Politiet skal drive et aktivt forebyggende arbeid i egen regi og i samarbeid med andre. Og dagens vedtak sikrer et politi der samspill mellom politi og lokalsamfunn styrkes. Det er bra. Jeg er overbevist om – etter det vi har lært i Follo – at tilgjengelighet og beredskap ikke kan sikres ved at vi opprettholder et lensmannskontor med kort åpningstid og lav bemanning, men ved at vi får flere operative og synlige politifolk med kompetanse til å håndtere de situasjonene som kan oppstå. Når kriminalitetsbildet endres, må også strukturene i politiet endres. For øvrig, president, er det min mening, som representant fra Follo i Akershus, at det er logisk at hovedpolitistasjonen i region øst bør ligge i midten av det nye distriktet, nemlig i Ski, særlig fordi det der er direkte på jernbaneknutepunktet og allerede ligger en hensiktsmessig nybygd politistasjon – men det var altså min mening. Med større og færre politidistrikt får vi et mer robust nærpoliti med mer kompetanse til å etterforske og forebygge kriminalitet i hvert enkelt politidistrikt – og det er bra.
Presidenten skal, som Østfold-representant, ikke kommenterer innlegg om plassering!
Det er bra og nødvendig med bred forankring, men det hadde vært en styrke om vi i dag hadde tatt tydelige grep på både struktur og innhold. Arbeiderpartiet har framhevet arbeidet med holdning, kultur og lederskap. Og som det er sagt fra denne talerstol: Kultur kan ikke vedtas – den skapes. Det handler om ledelse. Kultur spiser struktur til lunsj. Organisasjonskultur er altetende, organisasjonskultur er med på å styre adferd, det er limet som holder organisasjonen sammen, og er et utrolig viktig redskap ved endring. Men det forundrer meg også at man i debatten har vært så lite opptatt av hvor topptungt politiet har blitt den senere tiden, og spesielt at man ikke har vært tydeligere på avklaring når det gjelder politiets rolle. Det er viktig å balansere behovet for et enhetlig politi med at styrken, kunnskapen og det som skjer, er i direkte kontakt ute i det operative arbeidet som politiet gjør hver dag. I min erfaring fra det sivile, innenfor Nav, skjedde akkurat det samme, og det var ikke sunt. Politiet må ta inn over seg de endringene som er i dag. Det som omtales som nærpoliti, er et politi som kjenner sitt lokalmiljø, som er i stand til å forebygge kriminalitet, som reagerer raskt og sikrer tilstedeværelse ikke bare der folk bor, men også der folk lever og er i arbeid. Kriminalitetsutfordringene har endret seg. Vi har fått mye mer økonomisk kriminalitet. Vold i nære relasjoner har fått økt oppmerksomhet, heldigvis. Arbeidslivskriminalitet er løftet opp, og det samme er menneskehandel. Når det gjelder kultur, kommer jeg fra Hordaland, og det har vært trist å se politiet og lese om det som har skjedd i Monika-saken, som har avdekket kritikkverdig etterforskningsledelse og kritikkverdig behandling av interne varslere. Vi må ha økt fokus på kvaliteten i straffesaksarbeidet. Det er sagt en del i planen, men vi har også fått tilbakemeldinger om manglende samhandling mellom jurister og det politifaglige. Det er helt avgjørende både at juristene får mer kompetanse på dette området, og at det politifaglige får mer kompetanse, slik at juristene vet hvilket handlingsrom og hvilken lovhjemmel man har når det gjelder de forbrytelsene som skal etterforskes. Som representant fra Hordaland vil jeg på samme måte som min stortingsrepresentantkollega Øyvind Halleraker framheve min skuffelse over at Bømlo, Fitjar og Stord ikke lenger får lov til å tilhøre vårt distrikt. Vi håper da at det lokale arbeidet med kommunereformen kanskje vil kunne gjøre noe med det.
Politiet og lensmannsetaten er ein viktig ressurs i samfunnet vårt. Dei gjer ein god og viktig jobb for å sikre trygge og gode lokalmiljø. Derfor må iverksetjinga av politireforma skje slik at ein får eit best mogleg nærpoliti, på same tid som at ein kan ta vare på og byggje opp sterke fagmiljø og spesialistfunksjonar. I Sogn og Fjordane var det i utgangspunktet eit samstemt ønske om å vidareutvikle fylkesmodellen. Når det ikkje har vore mogleg, meiner dei aller fleste at det er rett at ein går saman med Hordaland politidistrikt, slik som det no blir vedteke. Vi har i dag ein god politi- og lensmannsetat i vårt fylke, og det er svært viktig å leggje til rette for å vidareutvikle dei gode sidene ved polititenestene. Politireforma må i tillegg leggje til rette for å møte dei nye politimessige utfordringane vi ser i samfunnet. Som representant for Sogn og Fjordane meiner eg det er svært viktig at kompetansearbeidsplassar knytte til politistasjonen i Florø blir styrkte. Det blir vist til i meldinga at det kan opprettast funksjonelle driftseiningar til behandling av sivilrettslege oppgåver og forvaltningssaker der dette er hensiktsmessig ut frå effektivitet og robustheit i tenestetilbodet. Dette handlingsrommet skal nyttast til å fylle på med nye og framtidsretta oppgåver i Florø. Vi har fått ei politireform som har brei tilslutning på Stortinget. Hovudpunkta i semja mellom regjeringspartia, samarbeidspartia og Arbeidarpartiet er m.a.: kommunal medeigarskap til endringsprosessen arbeidet med kultur og leiing forankrast politisk alle kommunar får ein politikontakt som skal vere til stades ein eller fleire dagar i veka i kommunar utan tenestestad Lokalkunnskap, førebygging og deltaking i lokalmiljø for å fange opp negativ utvikling skal framleis vere prioriterte oppgåver i politiet, og det er derfor viktig at det blir lagt til rette for at polititenestemenn og -kvinner kan bu spreidd. Nærpolitireforma seier at kvar kommune skal ha minst ein fast kontaktperson ved lensmannskontoret eller politistasjonen. Tilgjenge og beredskap er grunnleggjande for tilliten politiet har i befolkninga. Politiet spelar ei viktig rolle i førebyggjande arbeid. Derfor er det ekstra viktig at denne delen av politiarbeidet også er forankra i leiinga. Det vil vere viktig at det kriminalitetsførebyggjande arbeidet blir forankra i den strategiske leiargruppa i det enkelte politidistrikt. For å sikre at vi får eit sterkt fokus på førebyggjande arbeid er det avgjerande at politiet får utvikla gode måleparameter for alt kriminalitetsførebyggjande arbeid. Det vil føre til at ein får eit endå betre fokus på det førebyggjande arbeidet politiet skal gjere.
Politireformen handler om vår felles trygghet og vår evne til å beskytte mennesker som bor her, og våre muligheter til å forebygge framtidige alvorlige hendelser. Arbeiderpartiet vil ha en politireform, og det som en videreføring av det arbeidet vi igangsatte mens vi satt i regjering gjennom Gjørv-kommisjonens rapport og med Politianalysen. Bakteppet for politireformen er alvorlig, og for oss er det derfor ekstra viktig å gjennomføre helt nødvendige endringer i politiet. Vi mener det er viktig med et bredt flertall på Stortinget når vi skal vedta politireformen, noe komitéleder Hadia Tajik har vært en pådriver for å få til gjennom gode forhandlinger. Vi i Arbeiderpartiet vektlegger at vi skal ha gode fagmiljø i hele landet, og vi skal ivareta opparbeidet kompetanse som også finnes rundt omkring i landet. Sokkelkompetansen hos politiet i Kristiansund er et godt eksempel på det. Den er bygd opp over tid – ja, på en kgl. resolusjon fra 1980-tallet. I dag er det fire politidistrikt som har et slikt ansvar: Rogaland, Nordmøre og Romsdal, Troms og Nordland. Stavanger og Kristiansund har altså erfaring fra sokkel, mens Troms og Helgeland er nyere og har mer framtidsrettet perspektiv på det arbeidet. Fra starten var det mest fokus på etterforskning, men i den senere tid har naturlig nok også beredskapsfeltet blitt viktigere. Det er videre greit å kunne vise til at det i politireformen er vektlagt håndtering av terror, som selvfølgelig er en del av kompetansefeltet og treningsgrunnlaget til dagens team. I dag brukes denne kompetansen offshore, og den vil også kunne brukes på nærliggende industrianlegg, som Tjeldbergodden, Ormen Lange, Hydro Sunndal, Hustadmarmor osv., som er et godt argument for å opprettholde denne kompetansen der den er i dag. Teamet består av åtte personer, hvorav tre er kriminalteknikere og fem taktiske etterforskere, inklusiv leder. De har selvfølgelig massevis av andre arbeidsoppgaver, men man har også en årlig treningsuke på området som er viktig, og øvelsene samkjøres mellom oljeselskapene, Forsvaret og PST. Resultatene i de treningene og de øvelsene de har, har vært veldig positive, og noe å være stolt over. Erfaringene viser at teamet som opererer lokalt, er lett å få ut på sokkelen, og det var for Arbeiderpartiet vanskelig å forstå at dette skal flyttes fra Kristiansund til Stavanger. Statsrådens argumentasjon var at bare kunnskapen ble samlet mest mulig i Stavanger, ville alt bli bedre. Vi mener at den innretningen var en dårlig medisinering av en frisk pasient, fra nært til fjernt. Så vi er glad for at dette nå blir opprettholdt i de fire områdene som allerede har det, og at det kan videreutvikles derfra til å bli en trygg og god kompetanse som vi har i hele landet.
På fleire svært viktige samfunnsområde blæs det ein sterk sentraliseringsvind over Noreg. Same politiske argumentasjon vert brukt for kommunar, for høgskular, for sjukehus, for brann og for politi. Men det er ikkje slik at berre ein får større sjukehus, større politidistrikt, større høgskular eller større kommunar, får ein betre tenestetilbod til dei som tenestene er til for, nemleg innbyggjarane våre. Trua er stor i denne sal på at berre einingane vert større, vert dei meir robuste, men dette kan ikkje forsvarast med fakta. Men med ein politisk følelse av at stort er sterkt, driv det politiske fleirtalet fram store strukturreformer i Noreg, sentraliseringsreformer som fører til at viktige tilbod for folks helse og tryggleik vert sentraliserte vekk frå der folk bur. Det skjer fort, og det skjer på ein galant måte, med nye ord og ein retorikk som kanskje kan villeie ein del. Politireforma har fått det provoserande og villeiande namnet «nærpolitireformen». Reforma som vert vedtatt i dag, er inga nærpolitireform som sikrar eit lokalt politi i framtida. Politiet sitt førebyggjande arbeid i mange kommunar vert i praksis avvikla. Reforma følgjer ikkje opp kritikken frå Gjørv-kommisjonen. I Gjørv-kommisjonen fekk bl.a. Oslo politidistrikt svært sterk kritikk. I konklusjonen heitte det: «Etter kommisjonens mening handler disse lærdommene i større grad om ledelse, samhandling, kultur og holdninger – enn mangel på ressurser, behov for ny lovgivning, organisering eller store verdivalg.» Politireforma tar altså ikkje tak i dei grunnleggjande utfordringane for politiet. I staden for å ta tak i utfordringane knytte til leiing, samhandling, haldning og kultur og reelt følgje opp Gjørv-kommisjonen, får vi eit aksjonspoliti i større strukturar, der politiet sitt vellukka førebyggjande arbeid i mange kommunar i praksis ikkje får halde fram. Organisering av politiet er svært viktig for folks liv og tryggleik. Fleire har vore inne på det, men det er stor misnøye i Hordaland over innstillinga i dag. Bømlo, Fitjar og Stord får ikkje høyre til Hordaland, trass i sterke protestar frå ordførarane, frå Høgre og Arbeidarpartiet, i desse kommunane. Representantane Halleraker og Grung har vore inne på det før – dei viser til at det no skal kome ei kommunereform og ein storkommune i Sunnhordland. Då har eg éin kommentar: Då er det så gale at med stort skal stort fordrivast.
Eit lensmannskontor skal etter Senterpartiets syn ikkje berre vere eit ytre skal med eit skilt på veggen. Det er eit symbol på nærvær og lokal kunnskap. Lensmannen er ein institusjon i lokalsamfunnet, og i lag med andre tilsette på lensmannskontoret utgjer han eit nærværande og lokalt forankra politi. Debatten i dag er ei gyllen anledning til å snakke opp det lokale politiet. Senterpartiet meiner at slik reforma er lagt fram, slik fleirtalet innstiller, vil det føre til at mange lensmannskontor rundt om i landet vil forsvinne. Vi vil få mindre nærvær av politi, og avstandane vil verte store. Vi har altfor lang responstid. Ressursane vert sentraliserte, slik at enkelte kan seie at lensmannskontora utgjer ein falsk tryggleik. Det meiner eg er ei forenkling og eit uttrykk for ein dårleg distriktspolitikk. Målet om to polititenestemenn per tusen innbyggjarar gjeld no med andre ord ikkje overalt. Når vi høyrer ordet «nærpolitireform», høyrest det forlokkande ut, men når vi ser innhaldet, er det i praksis ei sentraliseringsreform der det bærande elementet er å vurdere korleis ein kan sentralisere politikraft og -makt. Kriminalitet og hendingar skjer i heile landet, i byar og i grender. For folk som er busette på øyer, hjelper det lite at det er mange på vakt i nærmaste by når ferja har slutta å gå, eller når avstandane vert for store til å nå fram i tide. Senterpartiet vil understreke at framtidas politi må byggjast nedanfrå. Det er viktig at ein frå politisk hald ikkje berre diskuterer struktur, men held seg til realitetar. Ein politileiar som har stor avstand til det ytste leddet i organisasjonen, vil ha mindre kjennskap til viktig lokal kunnskap og kan kome i fare for å prioritere nødvendige ressursar feil. Senterpartiet vil peike på kor viktig det er at vi politikarar legg opp til at det skal vere eit synleg, nærværande og førebyggjande politi. Dette er nødvendig for å sikre trygge og gode lokalsamfunn. Dette inneber at strenge krav til responstid må innførast over heile landet. Folk i Noreg har krav på å føle seg trygge og få nødvendig hjelp av politiet. Etter Senterpartiets syn vil ikkje det skje med fleirtalets forslag til ny organisering av politiet.
Alle beredskapsorganisasjoner har noen typiske kjennetegn: mobilitet, responsevne, evne til å avgi og å underlegge seg avdelinger og det å kunne koble ressurser. Kriminaliteten kjenner ingen grenser. Grensene er det bare politidistriktene som kjenner. Man kan si veldig mye bra om prosjektet Grenseløs i politiet, men at man må opprette en egen organisasjon i politiet for å komme rundt sine egne organisatoriske grenser, er vel egentlig et bevis på at man må gjøre noe med den eksisterende organisasjonen. Det er nettopp det politireformen gjør. Man etablerer en ny organisering av norsk politi som vil gjøre at ressursene kan finne hverandre raskere. Representanten Arnstad var inne på en artikkel av Hanne Skartveit. Hanne Skartveit har en skarp penn. Jeg antar at representanten Arnstad også har lest Gjørv-kommisjonens rapport og Politianalysen. Det kommer godt med. Men Hanne Skartveit sa også at lovens lange arm bør også være en hjelpende hånd – det skrev hun i den samme artikkelen. Men for å være en hjelpende hånd må man faktisk være til stede, og man må være til stede døgnet rundt. Oslo politidistrikt og Asker og Bærum politidistrikt blir nå slått sammen. Det vil gi et politidistrikt med bedre slagkraft og en bedre beredskap i hovedstadsområdet. Det er en endring i Gjørv-kommisjonens ånd. Til slutt: I dag har Stortinget gjort jobben, men – jeg holdt på å si – den viktigste delen av jobben starter etter at Stortinget er ferdig. Da skal ledelsen i norsk politi effektuere Stortingets vedtak. Det er de nye politimesterne – hvem det enn måtte bli – som blir endringsambassadørene for Stortinget, og da er det så viktig at de nye politimesterne som blir ansatt, er de beste kvinner og menn, basert på objektive og etterprøvbare kriterier.
Det er positivt at det er inngått et bredt forlik i denne store reformen, og selv om Arbeiderpartiet ikke har fått gjennomslag for alt i sitt primærstandpunkt, så har vi iallfall i forliket fått gjennomslag for vesentlige endringer i forhold til framleggelsen fra regjeringen. I denne sammenheng vil jeg bruke tiden på nærpolitiet, som jeg er svært opptatt av. Agder politidistrikt blir opprettholdt som i dag, og det er bra. Når det gjelder lensmannsstrukturen i Agder, gjennomførte politimesteren i 2010 og 2011 det såkalte Prosjekt Agder. Konklusjonen var at tjenestestedene skulle reduseres fra 27 til 11. Samtlige nye kontorer ble lagt langs kyststripa, med unntak av ett kontor. Prosjektet ble stoppet, og det var bra. Den gangen var jeg ordfører, og det var mange kommuner som var kritiske til merknadene til forslaget. Nå får vi en ny prosess også i Agder, og derfor er jeg glad for de sterke føringene fra innstillingen for den videre prosessen. I den sammenheng vil jeg framheve følgende fra innstillingen: For det første understrekes det at det skal være et nærpoliti som er operativt, synlig og tilgjengelig. Det skal være et nærpoliti som er desentralisert, er lokalt tilstedeværende og har god lokalkunnskap. I tillegg slås det fast at det skal være en nærpolitikontakt som er til stede i hver kommune. Når det gjelder de lokale prosessene, er det viktig å understreke følgende: Antall tjenestesteder skal ikke reduseres så mye som i Politianalysens anslag. Det slås fast at det skal være lokalt medeierskap, og at kommunene skal være representert i styringsgrupper. Alle kommuner skal gis mulighet til å komme med uttalelser, og disse skal tillegges vekt. Jeg vil også sterkt understreke at fullmakten til Politidirektoratet krever nødvendig lokal forankring, og ikke minst i de tilfellene hvor det er lokal uenighet, kan de berørte kommuner klage til departementet. I tillegg er det en viktig presisering at dersom de prosessuelle minimumskravene ikke er ivaretatt, skal dette tillegges avgjørende vekt i klagebehandlingen. Så er det også viktig å nevne at i denne klagebehandlingen er det til slutt det politiske nivået som skal fatte avgjørelsen. Med dette ser jeg fram til gode lokale prosesser med hensyn til dette.
Laurdag 18. januar 2014 vart det varsla brann i ein bustad på Lærdalsøyri. Eitt minutt seinare var det slått alarm i Lærdal, og fem minutt seinare var den fyrste brannbilen framme – med lokalt deltidsbrannvesen. Politi og AMK vart varsla. Dei som stod opp og handterte situasjonen, gjorde jobben sin godt. Dei brukte sine kunnskapar og si sunne fornuft og mobiliserte alt dei hadde av krefter og innsats. Folk kjempa mot flammene til sjukehussenga var neste stopp. Korleis møter storsamfunnet desse erfaringane? Kva for lærdomar tok direktorat, departement og nasjonale styresmakter av det som fungerte, og av det som ikkje fungerte? Eg meiner både Politidirektoratet og Direktoratet for samfunnssikkerheit og beredskap var og er på feil veg når dei heile vegen snakkar om behovet for robuste einingar som svar på utfordringane i framtida. I staden for å byggje samfunnet nedanfrå og utvikle det som fungerer bra – tenkje nytt og ta i bruk ny kunnskap og ny teknologi for å forbetre og skape meir tryggleik – sit dei fastgrodde i gamaldags sentraliseringstenking. Dessverre er både departementet og fleirtalet i Stortinget på same veg. Gjørv-kommisjonen bruker ikkje ordet «robust» som ein trylleformular i si innstilling. Kommisjonen skriv derimot: «Etter kommisjonens mening handler disse lærdommene i større grad om ledelse, samhandling, kultur og holdninger – enn mangel på ressurser, behov for ny lovgivning, organisering eller store verdivalg.» Eg trur ikkje nokon i Lærdal – om dei hadde hatt samband med Bergen denne natta – hadde tid til å informere folk bak skrivebord langt unna, eller ein patrulje som var like langt unna, om korleis kastevindar og anna skulle handterast. Mannskap frå heile distriktet kom i lag og gjorde jobben sin fordi dei kjende kvarandre, hadde trena i lag, hadde lokalkunnskap til å berge ut folk av husa – og dei samarbeidde på tvers av brann-, politi- og andre bergingsetatar på ein formidabel måte. Dagens Næringsliv hadde sist laurdag eit veldig godt vedlegg, med ei god innføring i kva det betyr når ressursane finn kvarandre. Då betyr lokalkunnskap noko. Då betyr det noko at ein faktisk har felles grenser, kan drive øvingsaktivitet i lag og veit kva den enkelte skal gjere når ulukka er ute. Det hjelper lite å kome fram med profesjonelle einingar og blålys når huset er brunne ned og folk er daude.
Etter innlegget til representanten Navarsete vil eg berre først slå fast at ja, eg er heilt einig: Sogn og Fjordane burde ha vore eit eige politidistrikt òg i framtida. Slik vert det ikkje. Mange har spurt meg kvifor Arbeidarpartiet gjekk inn i forhandlingar om politireform i det heile og stilte seg bak det endelege forliket til slutt. Det enkle svaret er at alternativet hadde vore atskilleg verre. Vi veit nemleg fasiten dersom avtalen som låg der mellom Høgre, Framstegspartiet og Venstre, hadde vorte ståande. Det hadde ikkje vore eit eige politidistrikt då heller. Det var eit dårleg utgangspunkt når ein skulle forhandla, men eg konstaterer at vi kom veldig langt i rett retning, og at det ville ha vore uansvarleg å melda seg ut. For landet sett under eitt har det drege i riktig retning. Forliket sikrar medverknad i prosessane til kommunane rundt tenestestadene og klagehøve der endeleg avgjerd ligg på politisk nivå, hjå justisministeren. I tillegg skal endringar ta utgangspunkt i ein risiko-/sårbarheitsanalyse, og politimeisteren skal leggja fram ein plan for kommunane om kva tenester politiet skal levera. Det er veldig bra at Arbeidarpartiet, med god støtte frå bl.a. Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti, har merknad rundt endring i kravet til lokal tenestestad. Regelen om at 90 pst. av innbyggjarane skal kunna nåast på maksimalt 45 minutt, bør gjelda ut frå eksisterande politidistriktsgrense og òg ut frå at dette 90 pst.-kravet gjerne er for lite ambisiøst. Hadde ein fått gjennomslag for dette prinsippet her i dag, hadde det vorte vanskelegare å leggja ned polititenestestader i Sogn og Fjordane, og dersom ministeren vil oppfylla eit ynske frå meg, er det å sjå nettopp på det. Det høge bemanningskravet som ein har til beredskapssentralane, gjer det nesten umogleg å halda på både generalist-/distriktstanken og små fylke, som Sogn og Fjordane. Det må vi berre erkjenna. Det ville ha utgjort ein tredjedel av politistyrken hadde det vorte brukt opp der, for vårt vedkomande, og vi har berre 160 totalt. For Sogn og Fjordane er ei samanslåing med Hordaland eit tilbakesteg. Vi er svært gode til å samarbeida på tvers av grensene mellom beredskapsetatane i dag, og vi har god og grundig lokalkunnskap, så eg er veldig nøgd med at Arbeidarpartiet i form av ein merknad påpeikar dette og seier at det bør lagast forpliktande strategi for tverrfagleg samarbeid, og at det skal vurderast regional aksjonsleiing. Eg er òg veldig nøgd med det som vert sagt om kompetansearbeidsplassar i merknaden.
Tragedien 22. juli skapte debatt om hvordan politiet bør utvikle seg. Vi fikk Gjørv-kommisjonen – befriende ærlig. Vi fikk så redegjørelsen fra statsminister Stoltenberg 28. august 2012, der han sa: «Problemet er ikke først og fremst mangel på ressurser, lovverk eller organisering, men kulturer, holdninger til beredskap og evnen til samhandling.» Statsministeren fulgte videre opp: «Det minst krevende er å bevilge mer penger, vedta planer. Beslutte omorganiseringer. Den viktigste jobben er større. Den handler om ledelse. Styrking av holdninger. Endring av kulturer knyttet til beredskap. Å forstå farer i et trygt samfunn.» «Det handler om ledelse.» Som medlem av kontrollkomiteen er det for meg veldig spesielt å behandle en sak der man ikke har tatt dette mer inn over seg. Kontrollkomiteen behandlet det, og der var det to poeng som var viktige. Det var i hvilken grad det var noen som skulle ta konstitusjonelt ansvar for tragedien, og det var organisasjon og ledelse. Dessverre tok ingen konstitusjonelt ansvar. Det var feil. Det som det derimot ble gjort noe med, var merknader knyttet til organisasjon og ledelse, og det er en flertallsmerknad som på en veldig god måte beskriver hva som er nødvendig å utøve av lederskap i en sånn situasjon. Det lederskapet som innsatslederen i Grubbegata utøvde, var forbilledlig. Det er en type lederskap som må gjennomsyre hele organisasjonen, og det er nøye beskrevet i det som er flertallspartienes merknad på det punktet. Det spesielle er at referansene fra Stortingets behandling og kontrollkomiteens innstilling når det gjelder Gjørv-kommisjonens rapport, har jeg nærmest ikke sett spor av – det bør statsråden merke seg – ikke et spor av i proposisjonen, i innstillinga, i debatten. Det er meget spesielt. For det var jo det som var kjernen i Gjørv-kommisjonens rapport, det var det som var kjernen i statsministerens uttalelse, det var det som var kjernen i kontrollkomiteens behandling – at det var organisasjon og ledelse. Så kommer ikke det videre. Det som kommer videre, er et navn, en nærpolitireform, en ny tale, som i virkeligheten skal kamuflere det som er kjernen, nemlig sentralisering av strukturer, sentralisering av ledelse, sentralisering av makt, noe som står i skarp motsetning til det som var Stortingets behandling av Gjørv-kommisjonens rapport. Som om ikke dette vil føre til større problemer for ledelse når det er så ulik forståelse av hva dette er! Det heter seg på papiret: Nærpoliti er sentraliseringsreform. Det vil gi nye problemer. Det kommer til å bli ny kontrollsak om noen år, for det som er sagt, og det som blir gjort, er to forskjellige ting.
Hovedmålet med politireformen som vi skal vedta i dag, er å frigjøre administrative ressurser til operative tjenester – styrket beredskap, mer tilstedeværelse, mer synlig politi, nærpoliti, mer til forebygging og flere politipatruljer på veiene. Og vi skal gjøre politiet enda bedre i stand til å møte alvorlighetsgraden og kompleksiteten i dagens og framtidens kriminalitetsbilde – et nærere og enda mer kompetent politi for de store hendelsene, men også for hverdagsdramatikken, som er alvorlig nok for den det gjelder, at politiet er der, at det rykkes ut når vi trenger det mest. Regjeringen styrker også politiet med mer ressurser til flere stillinger, og målet er to polititjenestemenn per 1 000 innbyggere. Gjørv-kommisjonens rapport viste at politiet hadde mye å lære, også av de andre nødetatene, og at det er mye å hente på å ha bedre samspill mellom disse. Derfor er det nye kravet om responstid, som ligger i denne reformen, et helt sentralt grep, og de andre nødetatene leverer også i henhold til sånne krav. Det er betimelig med tidskrav til respons på telefonhenvendelser og krav til utrykningstid, som ligger på fra 20 til 45 minutter. Det vil utvilsomt styrke beredskapen og tryggheten til innbyggerne. Etter å ha hørt på denne debatten er det fristende å spørre Senterpartiet, som er nær ved å idyllisere dagens struktur i politi- og lensmannsetat, om fortidens løsninger er svaret på framtidens utfordringer, og om man ikke har et større repertoar i sine beskrivelser av nødvendige reformer enn «massiv sentralisering». Å karakterisere endringene som ligger i reformen som eksperimenter, er, med respekt å melde, urimelig, sett på bakgrunn av konklusjonene fra Gjørv-kommisjonen og tilrådingene i Politianalysen. Det er grundige og brede utredninger, og det er mange debatter vi har bak oss. Det hjelper jo ikke folk i Distrikts-Norge heller om kjøretiden til nærmeste lensmannskontor er 45 minutter eller mindre, når kontoret er stengt. Og det gir heller ikke forsvarlig responstid og tilgjengelighet når det, som i dag i representanten Arnstads og mitt hjemfylke, Nord-Trøndelag, kan være tre, kanskje fire, patruljer på vakt i helgene, som skal dekke hele fylket. Når det gjelder 110-sentralene og framtidig samlokalisering med politiets nødmeldetjeneste, er det overmåte viktig at den solide kompetansen, den gode kvaliteten på de tjenestene som leveres fra 110-sentralene i dag, og det gode samspillet med de andre nødetatene ikke svekkes gjennom samlokaliseringen, at man tar den tid som er nødvendig i prosessen for å sikre en forsvarlig og fungerende beredskap. Når Trøndelag nå blir ett politidistrikt, er det viktig for meg å være tydelig på at det er en forventning fra et samlet politisk miljø i Nord-Trøndelag at administrasjonen til det nye politidistriktet ikke sentraliseres til Trondheim, men legges til Stjørdal. Jeg vil også benytte anledningen i dag til å uttrykke stolthet over det arbeidet politiet gjør til daglig. Etaten betyr veldig mye og står sterkt i befolkningens bevissthet, og jeg vil ønske politiet lykke til videre i arbeidet.
Det hadde vært fristende å starte med et spørsmål, om norsk politi er under avvikling i dag. Og burde de som står bak innstillingen, gått med svart sørgebind på armen? For etter å ha hørt på enkelte innlegg her virker det som at dødsstøtet mot norsk politi blir satt inn i dag. Etter mitt skjønn er det en totalt feilslått konklusjon. Sånn som jeg ser det, er det tre hovedelementer som er viktig når vi diskuterer politiets premisser, først og fremst publikums forventninger til politiet som etat. Det andre er kvaliteten på den enkelte tjenestemann eller tjenestekvinne, den jobben de står for, deres integritet og evne til å løse sine oppgaver. Det er kanskje det siste, som jeg nevner nå, som nesten er det viktigste, og det er politiledelse. Uten god ledelse får man heller ikke gode resultater. Hvis vi går tilbake til det første: Politiloven §§ 1, 2 og 3 legger klare føringer for hva slags ansvar staten har, og de forventninger som er til politiet når det gjelder å forhindre, forebygge og oppklare. Det er også målet med det vi gjør i dag. Jeg ser ingen endringer. Jeg ser ikke noen reduksjon i forventninger fra statens side til norsk politi. Det er ikke noen som har fjernet kravene som ligger primært i §§ 2 og 3 i politiloven. De er der, de er satt, og de er absolutte, og det er målsettingen politiet skal jobbe ut fra. Kvaliteten på norske politifolk er gjennomgående god. De har en god utdanning, de gjør gode jobber. Tilbakemeldinger fra politifolk som jobber f.eks. gjennom FN-systemet, er gjennomgående positive fordi man har god kvalitet, man evner å se etter løsninger, og man er ikke opptatt av byråkrati. Derfor er det kvalitet på enkelttjenestemennene der ute. Og når jeg hører på Senterpartiet, vil jeg tro at mye av det samme er argumentasjonen deres. Men de er bekymret for at den tilsvarende lokale lensmannskvaliteten blir borte. Men et politiskilt på veggen hjelper ingen. Så til ledelse. For en tid tilbake hadde justiskomiteens leder en interpellasjon om politiledelse, og jeg synes det ble en god debatt. Politiledelse handler om å ta ansvar når ting er vanskelig, ikke stikke seg unna og delegere det til andre. Utfordringene, sånn som jeg ser det, vil jo være om vi har et politidirektorat som vil være i stand til å håndtere de utfordringene vi møter i framtiden, og at det ikke blir et symbol på det som flere har påpekt her i dag: en form for sentralisering. Så jeg forventer selvfølgelig at statsråden har en gjennomgående, fortløpende og ambisiøs dialog med politidirektøren. Politidirektøren skal omsette det som Stortinget vil, til handlinger ute. Jeg oppfatter det slik at politidirektøren har litt å gå på når det gjelder å være offensiv. Jeg ønsker meg en politidirektør som er enda tydeligere, og det viktigste er at han står for ledelsen av politiet – det gjør ikke statsråden. Statsråden har et politisk ansvar, det operative ansvaret ligger hos politidirektøren, og jeg forventer at han tar det og følger opp det han skal gjøre, etter at Stortinget har gjort sine vedtak i løpet av dagen i dag.
Arbeidarpartiet kjem til å stemma imot II, som handlar om å vurdera den framtidige organiseringa av politiet sine nasjonale beredskapsressursar. Fordi det står fram som så tilforlateleg, vil eg òg gjerne forklara kvifor me kjem til å stemma imot. Det er fordi Arbeidarpartiet i utgangspunktet ikkje vil at dei nasjonale beredskapsressursane skal verta t.d. eit nytt særorgan, og me vil heller ikkje at dei skal leggjast direkte under Politidirektoratet. Begge delar er moglege utfall av dette vedtaket, og det ønskjer me å markera motstand mot. Grunnen til det er at dersom ein gjer dette, vil det kunna få minst to uønskte tilleggseffektar. For det første risikerer ein at nokre av dei nasjonale beredskapsressursane, t.d. beredskapstroppen, mistar sitt sivile preg. Det andre ein risikerer, er at Politidirektoratet utviklar seg i ei meir operativ retning. Det er viktig for meg å få sagt at dersom dette skjer, vil det vera mot Arbeidarpartiets vilje og utan mandat frå oss. Styrken ved at dei nasjonale beredskapsressursane høyrer inn under hovudstaden, og då Oslo politidistrikt, handlar bl.a. om nærleiken til det daglege arbeidet. Det pregar bl.a. beredskapstroppen, som 50 pst. av tida trenar og byggjer kompetanse, og 50 pst. av tida patruljerer i ordinær teneste. Dei bidreg på denne måten til å auka kvaliteten på det generelle politiarbeidet, og det er med på å bidra til deira eige sivile preg. Det å ha ein beredskapstropp i eit eige særorgan direkte underlagt Politidirektoratet vil kunna føra til ein meir militarisert beredskapstropp, og det ønskjer ikkje me. På ABC Nyheter sa Politidirektoratets avdelingsdirektør for beredskap i mai at fleire løysingar kan tenkast som eit resultat av ei sånn vurdering, bl.a. at dei nasjonale beredskapsressursane vert styrte direkte frå Politidirektoratets situasjonssenter. Det er den andre utviklinga som me ikkje ønskjer, at situasjonssenteret i Politidirektoratet skal opptre som ein slags nasjonal operasjonssentral. Politidirektoratet har ei viktig rolle, men den rolla er fagleg, den er administrativ, og den handlar om å understøtta distrikta, ikkje om å overta deira oppgåver. Det er distrikta som har mengdetreninga til å ta dei beste operative avgjerdene i kriser og i katastrofar, fordi det er dei som handterer dei i kvardagen. Det er ein viktig del av einigheita i dag at regjeringa skal koma tilbake til ei avklaring om nasjonal kriseleiing, ta stilling til ein skalerbar operasjonssentral, men òg at me er einige om at «en eventuell nasjonal operasjonssentral er noe mer og noe annet enn situasjonssenteret i Politidirektoratet». Arbeidarpartiet er for at dei nasjonale beredskapsressursane skal verta organiserte best mogleg, og gjerne annleis enn i dag, men me vil ikkje at dei skal mista nærleiken til kvardagen, og me vil ikkje at ein skal utvikla Politidirektoratet i ei meir operativ retning.
Det er bestandig en fordel for en debatt at det er en viss klarhet i det en sier. De som skal vedta denne reformen i dag, kunne i det minste erkjenne at dette er en sentralisering. Men ikke engang det er det noen som står på talerstolen og våger å si. Isteden bruker de begrepet «nærpoliti», et politi som VGs kommentator Frithjof Jacobsen sa måtte være godt funnet på av noen spinndoktorer i noen av partiene. Det er i alle fall et begrep som ikke er fylt med innhold i det hele tatt. Det er et faktum at 15 av 27 politidistrikter forsvinner. Det er et faktum at 100–144 lensmannskontorer forsvinner. Det er ingen som våger å si hvor mange lensmannskontorer som forsvinner, men vi skjønner jo at det er der det ligger. Men det er Politidirektoratet som skal avgjøre det. Det er egentlig noe sørgelig over en debatt der en rekke representanter er oppe og har meninger om hvor ting skal ligge, har meninger om ting som ikke burde vært flyttet, og har meninger om hvordan en burde ha modifisert ting. Men faktum er at flertallet i dag har fraskrevet seg retten og muligheten til å ha meninger, ha innflytelse over dette. Det delegerer de i dag til regjeringen, som kommer til å delegere det videre til Politidirektoratet. Hvis en virkelig mente noe med dette i dag, burde en ha sørget for vedtak som gjorde at det var storting og regjering som tok beslutningene. Det er helt riktig at jeg har referert Hanne Skartveits kommentar. Jeg synes det var en god kommentar. Hun sier i og for seg også at politiet «på sitt verste» handler «også om det som ikke skjer», om datasystemer som ikke finner hverandre, om «aktører som ikke snakker sammen». Jeg har lyst til å nevne et eksempel fra mitt eget fylke, nemlig brannen i Flatanger. Der var det noen som snakket sammen og våget å ta beslutninger, men det var ikke på grunn av politiet – det var dessverre på tvers av politiet. Politiet ville avvente til mer sentrale fullmakter og ordre var gitt når det gjaldt evakuering, men brannsjefen sa vi må evakuere. Hvis de ikke hadde gjort det, vet jeg ikke hvordan det hadde gått. Det tror jeg ikke de vet heller, men de tenker nok antakelig ganske mye på det. Så har jeg lyst til å si to ord til slutt til min samfylking, Elin Rodum Agdestein. Hun mener åpenbart at alle som ikke er enig med Høyre, er bakstreverske og har ikke tanker om framtida. Jo, Senterpartiet har klare tanker om hva som skal til for å ha et lokalt og nærværende politi i framtida, men det er noe helt annet enn den sentraliseringen som vedtas i dag. Så får jeg ta en stemmeforklaring senere – eller jeg kan bare nevne kort at Senterpartiet kommer til å stemme imot loven og imot II og VIII i innstillingen i sak nr. 3.
Jeg har lyst til å takke Stortinget for en veldig god debatt om en veldig viktig sak, og jeg har stor respekt og forståelse for engasjementet fra Senterpartiet. Det jeg ikke har like stor forståelse for, og det kan være at det har med min oppfatningsevne å gjøre, er at det å kutte fra 27 til 12 politidistrikt er en dramatisk rasering og sentralisering av norsk politi, mens det å kutte fra 27 til 18, som Senterpartiet vil, ikke har noen sentraliseringseffekt. Differansen mellom det som Senterpartiet vil, og det som det brede flertallet i denne salen ønsker, er altså seks politidistrikt. Senterpartiet har heller ikke sagt at en skal opprettholde alle lensmannskontorene, så jeg er glad for at vi har en grundig og skikkelig debatt om dette, men jeg er litt forundret over at forskjellen mellom et sentralisert politi og et desentralisert politi er 12 eller 18 politidistrikt. Det fremstår som forunderlig. Jeg har registrert at representanten Lundteigen mener at det ikke er spor av kjernepunktene til Gjørv-kommisjonen i proposisjonen. Det er jeg grunnleggende uenig i. Jeg mener at hvis man leser den proposisjonen, kjenner man igjen flere oppfølgingsområder. Jeg må også si at jeg er litt forundret over at Lundteigen som har lang erfaring fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, fra talerstolen og basert på det som ligger i proposisjon, og det som blir sagt fra talerstolen her, skulle fremme en slags trussel om en ny kontrollsak. Jeg tror vi bare må erkjenne at det er politisk uenighet om dette. Vi mener – sammen med et bredt flertall i denne sal – at vi skal få et mer robust nærhetspoliti, nærpoliti, som bedre kan forebygge sammen med organisasjoner, sammen med kommuner, og som vil være til stede i mye større grad enn i dag. Senterpartiet har én utfordring til, og jeg nevner det fordi jeg ser at Lundteigen skal opp på talerstolen etter meg: Modellen med fylkesmodell koster altså vesentlig mer enn en modell med 12 – vesentlig mer. Enten må jo det bety at man har vesentlig større ressurser til politiet, eller så må man hente de ressursene fra et sted. Jeg har heller ikke hørt at Senterpartiet har sagt at det er et godt lokalt tilstedeværende nærpoliti når det på 40 pst. av våre lensmannskontor er fem eller færre ansatte. Vi må tenke litt annerledes, tror jeg, og jeg mener at det er det som – kort oppsummert – er Gjørv-kommisjonens utgangspunkt, bedre ledelse, bedre kultur og en helt annen tenkning for å håndtere både store og små hendelser. For jeg ser ikke spor av helt annen tenkning i de innleggene som har vært fra Senterpartiet i dag.
Sjølsagt er det politisk uenighet. Sjølsagt erfarer flere og flere at når statsråden og andre bruker «robust», betyr det sentralisering. Jeg sa ikke at Gjørv-kommisjonen ikke hadde sterke referanser inn i det arbeidet og den debatten som vi nå har. Mitt poeng var at Gjørv-kommisjonens innstilling ble tross alt behandlet i kontrollkomiteen, hvor nåværende statsråd var leder, og hvor dette med ledelse var ett av de to viktigste temaene, og hvor flertallet gikk grundig gikk inn på det. Flertallet, de rød-grønne, sa i en merknad, hvor siste setning var: «Det gjelder for alle disse beredskapsorganisasjonene at de trenger en desentralisert ledelse som kan realisere det overordnede nivåets intensjon.» Det er det som er poenget. Det som er Stortingets behandling av saken, som hadde fokus på ledelse og ikke på sentralisering av strukturer, er tatt vekk. Jeg forstår jo hvorfor, for en var ikke enig om det, men det er et faktum. Senterpartiet kritiserer ikke dagens struktur, men vi sier at det viktigste er ledelse, som ble påpekt av Gjørv-kommisjonen, som ble påpekt av statsministeren, som ble påpekt av kontrollkomiteen, og som nå også er påpekt av Riksrevisjonen i den siste saken som nå er til behandling i komitrollkomiteen, hvor vi måtte ha høring på en lørdag. Alt var på god vei, og nå var det på enda bedre vei, men så var det høring på lørdag. Noe stemmer ikke. Det er noe som ikke stemmer! Det er ikke samsvar mellom hva som blir sagt, og hva som blir gjort. Senterpartiet går sjølsagt inn for at en skal ha en løpende endring. En kan jo ikke stivne. Alt som er stivt, er dødt. Hva er så vårt alternativ? Jo, det er at vi ser ikke at det er rett å satse penger på Politidirektoratet, slik som det nå blir gjort. Der kan du redusere, statsråd, og du kan også redusere antallet operasjonssentraler som er veldig kostbare. Derfor går vi inn for en fylkesmodell og sparer en god del penger på det. – Helt åpent og helt ærlig, en fylkesmodell hvor en har en politileder og en fylkesordfører som har samme geografiske område, som er utrulig vesentlig i all politisk utøvelse. Så det viktigste – nemlig at en må ha en politikraft knyttet til hver enkelt kommune. Vi må ha et lensmannskontor som har både autoritet og politiressurser til å holde orden i sitt territorium og til å forebygge, og som bygger på lokalkjennskap. Du verden, hva en kan effektivisere og redusere i kostnader dersom en har lokalkunnskap. Det sies i festtaler. Enhver polititjenestemann vet at det er avgjørende viktig, men når det kommer til strukturer, er det sentralisering som er poenget, ikke det som er erfaringa fra 22. juli, nemlig ledelse, kompetent ledelse, kompetente folk med utstyr og kommunikasjon.
Representanten Marit Arnstad har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg synes kanskje regjeringspartiene skal bestemme seg for hvilken måte de angriper Senterpartiet på. Enkelte representanter fra Høyre står her og sier at fordi Senterpartiet ikke er enig i det Høyre gjør, vil vi ikke ha noen forandring, da er vi forsteina. Så kommer statsråden opp og sier at Senterpartiet vil også ha sentralisering. De må velge en av versjonene; begge versjonene kan ikke være sanne samtidig. Det er som representanten Lundteigen sier, at en må sjølsagt ha en løpende endring. Senterpartiet har et klart alternativ i denne innstillingen, og det er fylkesmodellen. Det er at en ikke skal legge ned mellom 100 og 144 lensmannskontor fordi det vil være dramatisk for Distrikts-Norge. Politidirektoratet skal nå omsette vedtakene i dag til realitet, men direktoratet vet jo nesten ikke hva de skal forholde seg til, fordi de politiske partiene ikke har våget i dag å si fra om hvordan framtidas Politi-Norge egentlig skal se ut.
Politireformen ble veldig mye bedre etter forliket. Det må man kunne si. Jeg representerer Østfold, som er et stort grensefylke, med Ørje over E18 og Svinesund over E6 som de suverent største grenseovergangene vi har i landet. Der er det mange dyktige tolltjenestemenn som skaper mye jobb for politiet. Det skal vi for så vidt være glad for, for tollerne oppdager en del ting som vi vil ha oss frabedt at kommer inn i landet, så sånn sett er dette bra. Jeg tok ordet fordi jeg registrerer at man nå før reformen er vedtatt, starter en lokaliseringsdebatt fra denne talerstolen. Det hadde jeg håpet at vi ikke skulle få, men, som sagt, jeg registrerer at opptil flere representanter, også en representant fra Akershus fylke, Sylvi Graham, som Østfold nå skal dele distrikt med, er kjapt frampå og lanserer alternativer i forhold til hvor hovedsetet skal ligge. Jeg hadde håpet at vi nå kunne la prosessen gå, og involvere våre dyktige lokale og regionale politikere i stort og i smått i denne reformen, både når det gjelder lensmannskontorer og hovedkontorer. Jeg skal ikke dra ut tiden, men jeg kan iallfall forsikre representanten Graham om at dersom det er snakk om å finne egnede steder, har Østfold en rekke gode forslag å komme med.
Representanten Hårek Elvenes har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg vil gjøre et forsøk på å bringe representanten Arnstad ut fra sitt retoriske blindspor – om mulig. Eksempelet er hentet fra Sør-Trøndelag, som Arnstad antakelig kjenner godt. Der har Røros og Holtålen lensmannskontor slått seg sammen. Gjennom den sammenslåingen oppnådde man å få en ekstra patrulje. De ansatte, fagforeningen og politimesteren synes dette var en god løsning. Det er mange norske lensmannskontor som er i samme situasjon, som kan få flere politifolk ut i bygd og by ved å gjøre samme grepet. Er det det som representanten Arnstad og Senterpartiet kaller sentralisering, mon tro?
Jeg skjønte at representanten Arnstad var litt irritert over at angrepsvinklene mot Senterpartiet var ulike, men hun gjorde egentlig godt rede for hva som er Senterpartiets alternativ. Det er en fylkesmodell. Det betyr i praksis 18 politidistrikt fordi Agder er slått sammen. Det er det selvfølgelig lov til å mene. Men det må da være mer sentralisering enn 27, forutsatt at en legger til grunn Senterpartiets premiss om at enhver nedleggelse av et politidistrikt er sentralisering. Så registrerer jeg at den andre delen av det er at en skal opprettholde alle lensmannskontorer eller tjenestesteder. Da gjentar man den samme feilen som man gjorde da man gjennomførte politireformen i 2000–2001. Da gjorde man endringer i distriktsstrukturen, men man gjorde ikke endringer i særlig grad på tjenestestedstrukturen. Det førte til at man ikke fikk frigjort mer politikraft. Derfor er det så viktig at man ser dette i sammenheng og ser at det viktigste er at man faktisk får frigjort mer politikraft ute, der folk bor. Det mener jeg er en viktig del av tenkningen bak nærpolitireformen. Så til lokal tilstedeværelse: I den grad man mener det er avgjørende at det skal være et lensmannskontor i nærheten, er at av kriteriene etter forliket, og som også lå i premissene for proposisjonen, at 90 pst. av befolkningen i et politidistrikt ikke skal ha lenger reisetid enn 45 minutter til nærmeste lensmannskontor. Så det blir jo ikke så veldig dramatisk for de aller fleste av oss, heller ikke med reiseavstand til det nærmeste lensmannskontoret. Så må jeg kommentere kort det representanten Lundteigen sa om Politidirektoratet. Der kunne man spare penger, sa representanten Lundteigen, som ellers er så opptatt av at vi skal følge opp Gjørv-kommisjonens anbefalinger. En av konklusjonene til Gjørv-kommisjonen var at Politidirektoratet var for dårlig rustet til å være den pådriveren for kvalitet og koordinering i Politi-Norge som de bør være. Der vil representanten Lundteigen kutte noen små kroner i forhold til det Politidirektoratet, i alle fall i beregninger som vi har fått underveis i disse prosessene, sier er en dramatisk økt kostnad ved å ha 18 politidistrikt i forhold til et lavere antall på f.eks. 10–12 politidistrikt. Nå blir det 12. Jeg mener at Senterpartiet på en måte argumenterer litt mot seg selv på denne måten. Det må de gjerne gjøre, men jeg tror ikke det rokker ved den soliditeten som ligger i det som vil være denne salens konklusjon senere i dag. Vi kommer til å få et mer robust politi. Vi kommer til å få et politi som frigjør mer politikraft. Det betyr at vi får et nærpoliti som er der folk er i større grad, når de trenger det, enn det som er tilfellet i dag. Det burde også være i Senterpartiets ånd.
La meg starte med en saksopplysning etter Lundteigens forrige innlegg. I Fremskrittspartiet er det ikke sånn at alt som er hardt, er dødt, kanskje er det tvert imot. Men la nå det ligge. Jeg tror at ambisjonen denne gangen er like stor som den var forrige gang Stortinget vedtok en politireform, og i diskusjonen i etterkant av den. Og det finnes egentlig bare én dommer, og det er befolkningen. Det er befolkningens opplevelse av nærhet til norsk politi som er nøkkelen, ikke antall politiskilt, ikke antall politibiler, ikke antall ansatte, men at politiet er tilgjengelig når man trenger det. Det er nøkkelen. Jeg oppfatter også at det er ambisjonen i det som ligger i reformen i dag. Jeg satt i justiskomiteen fra 2001 og diskuterte fase 2 da man gikk ned fra 54 til 27. En av utfordringene den gangen var, som statsråden var inne på, at Stortinget kanskje ikke tok sjansen på å diskutere antall lensmannskontor. Etter noen år på Stortinget har jeg lært at det er et par ting som er ganske hellige her. Lensmannsetaten er en sånn. En annen er Heimevernet. Man tukler ikke med de to uten å sjekke ut at man har Stortinget med seg. Det har ikke minst en tidligere statsråd fra Arbeiderpartiet lært ved et ekstraordinært møte her i august for et par–tre år siden. Man skal være nøye med det man gjør, og så skal man være tydelig på ambisjonene sine. Etter mitt skjønn er ikke antall lensmannskontor eller antall distrikter nøkkelen. Det er publikums opplevelse av å bli bistått når de har behov for det, publikums opplevelse av servicen ute på de lensmannskontorene og de politistedene som fortsatt skal drives. Det vil være at man greier å levere med hensyn til responstid, og ikke minst det som kanskje er det aller viktigste nå – at folk får et tall å forholde seg til. Hvis man vet at der man bor, vil det ta en time, så aksepterer man det. Det er ikke sånn som nå, at man ringer og så sier de at de kommer når de kan. Når da? Jo, når de får tak i en patrulje, osv. Ambisjonen nå er riktig. Den kommer til å gi et tydelig ansvar og tydelige forventninger, og jeg forutsetter at politidirektøren gjennom sine lederegenskaper sørger for at norsk politi lever opp til det som legges av forventninger her i dag.
Representanten Per Olaf Lundteigen har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
God ledelse er resultat av krevende arbeid, og det skal ende opp i en felles virkelighetsforståelse hvor alle sier det som det er – og kaller en spade for en spade. Da blir det på en enkel måte mulig å utøve lederskapet. Når dette ikke er til stede, får man komplikasjoner. Det å bruke så mye penger på POD uten at en fokuserer på ledelse, er ikke rette veien å gå. Og dette kommer til å videreføres med de nye datasystemene, som gir problemer. Senterpartiet har beskrevet hva som er vårt alternativ: fylkesmodellen og det å styrke tjenestestedene – styrke lensmannsetaten. Statsråden sier at det blir mer politikraft der folk bor. Det er ikke sant. Det blir for en rekke mennesker dårligere politikraft der en bor, det er sannheten. I Trøndelag vil kriteriet med 90 pst. innenfor 45 minutter bety at 45 000 mennesker får en dårligere situasjon. Det må fram.
Debatten nærmer seg antakeligvis slutten, og jeg skal på ingen måte påta meg rollen med å oppsummere. Jeg vil si at debatten har vært god selv om uenigheten på visse punkter er veldig tydelig. Nærpolitireformen vil gi mer nært politi, det er det ingen tvil om. Situasjonen i dag er at vi ikke har den nærheten mellom politi og innbyggere som vi alle sammen ønsker. Hvis utgangspunktet er å beholde det sånn som det er i dag, får vi altså det motsatte. Da får vi et fjernt politi, stengte lensmannskontorer store deler av døgnet og svak bemanning i distriktene. Nå flytter vi kompetanse og kapasitet i politiet ut fra de største politidistriktene til færre politidistrikter, som nå får større mulighet til å etablere fagmiljøene som er nødvendig. Vi tar også inn over oss det som var et viktig læringspunkt fra forrige politireform i år 2000, som trådte i kraft fra 2002. Evalueringen av den reformen var at mange ting fungerte. Det som ikke fungerte, og som gjorde at man ikke tok ut reformens fulle potensial – som det står i evalueringen – var nettopp at man ikke ville, ikke turte og i hvert fall ikke gjorde noe med organiseringen av ytre etat i politiet. Det våger vi, det vil vi, og det gjør vi nå med klare politiske føringer til prosess og klagebehandling. Samtidig gir vi større handlingsrom til dem som vet best, og som jeg ikke et sekund tviler på har det lokale engasjement, nemlig politiet. Ut fra tjenestens innhold kan de – solide fagfolk på feltet – gi innspill og få større myndighet til å organisere en så viktig del av sin tjeneste. Det gir nærpolitireformen innhold. Det er jeg stolt over.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 2 og 3.
På mange måter kan man si at Prop. 64 L for 2014–2015 er en opprydding etter alt som måtte gjøres før man iverksetter den nye straffeloven, som skjer 1. oktober i år. Jeg ønsker å gi honnør til statsråden aller først, fordi man nå tar initiativ og sørger for at det vedtaket vi gjorde i Stortinget i 2005, blir iverksatt og effektuert. Å gjøre vedtak av en så fundamental karakter som revisjonen av straffeloven var, og la det bli liggende, er på en måte å ignorere Stortinget på en uakseptabel måte. Dagens regjering gjør noe med det, de løfter fokuset og sørger for at dette kommer på plass. La meg så, siden Prop. 64 L har mange gode formuleringer, ta de av representantene som er til stede, med på et lite sitat fra proposisjonen. Der står det et sted: «Departementet har etter høringen blitt oppmerksom på ytterligere en inkurie i paragrafhenvisningene i straffeloven 2005 § 196. I lys av Straffelovkommisjonens delutredning VII[[NOU 2002: 4 Ny Straffelov]] punkt 9.7.2 side 305 flg., Ot.prp. nr. 8[[2007–2008]] punkt 10.14 side 260, punkt 12.2.5 side 348 og lovforslaget § 196 samt Ot.prp. nr. 22[[2008–2009]] punkt 16.1 side 399 og lovforslaget til § 196 synes det klart at det foreligger en inkurie i første og annet ledd i § 196. For det første synes straffeloven 2005 § 314 å ha falt ut av oppregningen i § 196 første ledd bokstav a. For det andre synes straffeloven 2005 § 313 å skulle fjernes fra oppregningen i § 196 annet ledd. Departementet foreslår nå å rette opp dette. Rettelsene vil sørge for at gjeldende rett på dette punktet videreføres i tråd med det som var tilsiktet da straffeloven 2005 § 196 ble fastsatt.» Enklere kan det ikke sies. La meg også få lov til å nevne et par andre ting som jeg syntes var spennende. For det første er jeg glad for at Justisdepartementet har folk til å gjøre denne jobben. Stortinget kunne muligens ha gjort det. Om det hadde blitt like bra, det skal jeg la stå usagt. Det er også sånn at komiteen har kommentert en del forhold. Jeg skal nevne to av dem. En av de tingene er dobbel straffbarhet. Husker jeg ikke feil, så var det Utenriksdepartementet som påpekte at i noen tilfeller vil krav om dobbel straffbarhet faktisk føre til det motsatte av det vi ønsker oss. Det har Stortinget og justiskomiteen sett på og sluttet seg til de endringene som foreslås. Det andre er i forbindelse med behandlingen av straffeloven 2005. Der gjorde man en endring når det gjaldt grov ulovlig bevæpning på offentlig sted. Strafferammen ble den gangen redusert fra fire til tre år. Det skyldtes ikke et ønske om lavere straff, men at man endret antall strafferammer. Komiteen påpeker her at man ikke ønsker lavere straffeutmåling. Man har også påpekt en del andre forhold. Grunnen til det – i hvert fall fra saksordførerens side – var at det i tilbakemeldingen fra departementet var henvist til mye av det som skjedde i 2005 og etter det, og man skriver at lovgiver ikke hadde noen mening om det. Departementet kommenterte på sett og vis seg selv og sine egne vurderinger. Det har Stortinget gjort noe med. Det har gått igjennom flere av de påpekningene som var der, og gitt Stortingets synspunkt på dem. Med det anbefaler jeg innstillingen fra komiteen.
La meg først få takke saksordføreren og for saksordførerens innlegg. Jeg var et lite øyeblikk i tvil om han faktisk kom til å bruke 30 minutter hvis han skulle gå igjennom alle de geniale formuleringene i proposisjonen. Men det viser at det er gjort et grundig og omfattende arbeid som grunnlag for det vedtaket som fattes i dag, og det er ikke naturlig at det er store politiske diskusjoner om dette, for formålet er ikke realitetsendringer, men å få oppdatert lovene, slik at de nå kan samstemme med at vi får satt i kraft den nye straffeloven fra oktober 2015. Jeg har også lyst til å takke komiteen for et godt stykke arbeid, med saksordføreren i spissen. Jeg har også lyst til å nevne at dette er en stor dag på mange måter, fordi vi nå legger grunnlaget for at straffeloven fra 2005/2009 kan tre i kraft fra 1. oktober 2015, og det er langt tidligere enn det som opprinnelig var planlagt. Det hører også med til historien at den opprinnelige planen var å følge opp i oppfølgingen av merverdiprogrammet, som er et gedigent IKT-prosjekt, og et IKT-program som ikke er satt i gang ennå, som er igjennom kvalitetssikringsprosesser nå. Og vi har en del erfaring både med denne saken i merverdiprogrammet og i andre store IKT-prosjekter i offentlig sammenheng som det er betydelig risiko knyttet til. Det betyr at hvis en skulle fortsatt den tenkningen, ville en kunne risikere at ikraftsettingen ble ytterligere forsinket. Derfor er jeg glad for at vi tok de grepene vi gjorde, og satte i gang et arbeid med å implementere ny straffelov i de eksisterende IKT-systemene. Jeg mener det er viktig også ut fra et demokratisk synspunkt. Det er Stortinget som vedtar lovene, og det er regjeringen som skal ikraftsette dem. Jeg leste i hvert fall ikke i min tid på statsforfatningsrett at det var med forbehold om at det var tilfredsstillende IKT-løsninger. Nå har vi løst opp i dette. Jeg synes det er en god sak og en bra dag for Stortinget, når vi nå bidrar til å legge til rette for at når Stortinget samles neste gang, har vi en ny straffelov ikraftsatt, og det er bra.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Denne uken har vært god med tanke på barn og unges rettsikkerhet. På mandag vedtok et enstemmig storting Kristelig Folkepartis forslag om en helhetlig opptrappingsplan for å bekjempe vold i nære relasjoner, og i dag skal vi vedta forbedrede regler knyttet til avhør av barn og særlig sårbare personer i straffesaker. Jeg vil starte med å takke justiskomiteen for et godt arbeid i denne saken, og jeg er glad for de endringene vi skal vedta. Proposisjonen følger opp rapporten «Avhør av særlig sårbare personer i straffesaker» fra det såkalte Sæverud-utvalget, samt Innst. 269 S for 2013–2014, som justiskomiteen og Stortinget behandlet i fjor vår. Det har vært en kraftig økning i antall anmeldelser knyttet til saker om vold og seksuelle overgrep de siste årene. Men mørketallene er fremdeles store. Vi må derfor gjøre mer for å hjelpe flere. Statens barnehus’ årsrapport for 2014 viser at gjennomsnittlig ventetid for dommeravhør ved barnehusene i fjor var på 50 dager, mens ventetida var på 43 dager for avhør av barn i saker som omhandlet seksuelle overgrep. Noen av forslagene vi vedtar i dag, vil kunne bidra til å få ned ventetida, mens andre vil kunne bidra til at flere anmeldelser vil komme. Kristelig Folkeparti har derfor vært opptatt av å sikre mer midler til barnehusene, og vi er veldig glad for at vi fikk gjennomslag for vårt forslag om 5 mill. kr mer i revidert. Enkelte barnehus har opplevd en økning på opptil 50 pst. sammenlignet med samme periode i fjor. Derfor må vi få til en enda større økning til barnehusene i neste års budsjett. For å sikre at avhør kan tas raskere, skal avhøret nå ledes av en påtalejurist, og ikke en dommer. Dette støtter en samlet komité og er en oppfølging av det Stortinget vedtok i fjor. Komiteen er også positiv til at barn mellom 12 og 15 år ikke lenger skal fritas fra forklaringsplikten når mistenkte er nærstående, fordi barnet da fritas fra det krevende ansvaret for om det vil vitne eller ikke mot f.eks. sine egne foreldre. Komiteen er også glad for at det nå lovfestes at avhør av barn opp til 16 år eller særlig sårbare personer skal foretas ved barnehuset i saker som gjelder seksuallovbrudd, kjønnslemlestelse, mishandling i nære relasjoner, drap eller kroppsskade. Dette vil styrke barns rettssikkerhet. Samtidig fremmer Arbeiderpartiet også forslag i salen i dag om at avhør bør tas opp til 18 år, og jeg regner med at Arbeiderpartiet vil begrunne dette selv. Flertallet med Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet innstiller på at barn over 16 år som er blitt utsatt for seksuelle overgrep av nærstående, nå skal få komme til barnehuset, og at avhørssituasjonen i de andre tilfellene for barn mellom 16 og 18 år må tilpasses den enkelte, og at det skal foretas en vurdering innen to år om en bør heve aldersgrensen i alle tilfeller til 18 år. Flertallet gjør det altså obligatorisk for barn under 16 år, samt noen tilfeller opp til 18 år – dette på tross av at Sæverud-utvalget anbefalte 15 år. Vi vedtar i dag også at avhør som hovedregel skal kunne tas før mistenkte eller siktede blir varslet om avhøret. Det kan medføre redusert risiko for at barn og særlig sårbare personer utsettes for nye overgrep, eller at gjerningspersonen kan påvirke offeret slik at det ikke tør vitne. For å sikre kontradiksjon for siktede skal den mistenkte gis mulighet til å begjære supplerende avhør av vitnet, der siktedes spørsmål kan stilles. Regjeringa har foreslått å innføre differensierte lovpålagte frister for når avhør skal foretas. I de mest alvorlige sakene skal fristen være på en uke, mens det fastsettes frister på to og tre uker for resten, ut fra alvorlighetsgrad, mot to ukers frist for seksuelle overgrep i dag. Endringa er viktig for å sikre raskest hjelp til dem som trenger det mest. Her har Arbeiderpartiet et forslag om lik frist for alle på en uke, og jeg regner med de også her begrunner dette selv. Samtidig må jeg understreke at innføring av lovpålagte frister i seg selv ikke sikrer at fristen overholdes. Vi vet at fristen på 14 dager for seksuelle overgrep, som gjelder i dag, overskrides over en lav sko. Det er derfor helt avgjørende at politiet faktisk prioriterer disse sakene. Barnets beste skal være det avgjørende hensyn ved vurderinga av om når avhør skal foretas, og ikke manglende ressurser. Jeg er glad for de endringene vi vedtar i dag, fordi de vil bidra til å sikre barn og særlig sårbare personer som er utsatt for eller vitne til vold og overgrep, bedre hjelp og oppfølging.
Dette er ein viktig proposisjon med endringar som me har venta på. Me er glade for at ein endrar domaravhøyrsforskrifta i tråd med innstillinga frå justiskomiteen i fjor, då me behandla eit representantforslag frå Arbeidarpartiet om å styrkje barnehusa og å gjere bruken obligatorisk. Denne endringa er veldig positiv, og ein samla komité meiner at dette er viktige tiltak for bl.a. å redusere ventetida. Regjeringa føreslår at aldersgrensa for bruk av barnehus framleis skal vere 16 år, men at aldersgrensa for ein fornærma som har blitt utsett for seksuelle overgrep gjorde av personar i ein nær relasjon, skal utvidast til 18 år. Arbeidarpartiet meiner at barn er barn til dei er 18 år, og at aldersgrensa skal vere 18 år i desse sakene. Me er også einige i at det er klokt å skilje mellom seksuelle overgrep og valdssaker, slik Barneombodet, Redd Barna og Statens barnehus gav uttrykk for til komiteen under høyringa i saka. Vald er også svært skadeleg for barn og unges psykiske og fysiske helse, og me meiner at dei unge over 16 år har eit like stort behov for behandling og hjelp frå eit fagmiljø med høg kompetanse på området. Me skal hugse på at barnehusa korkje er eller skal vere ein rein avhøyrsfabrikk, men ein stad med rett kompetanse for barn og unge utsette for vald og seksuelle overgrep. Me fremjar difor eit laust forslag som ligg her i salen i dag, om endringar i § 239 i straffeprosesslova, slik at tilrettelagde avhøyr på barnehus gjeld for barn under 18 år. For ordens skuld: Me føreslår ikkje endringar i § 298, som fleirtalet viser til i saka og uttrykkjer skepsis til. Arbeidarpartiet er også imot å innføre differensierte lovpålagde fristar for når ein skal ta avhøyr. Høyringsinnspel frå både Barneombodet og UNICEF talar for at ein bør ha ein frist for alle, ein frist på ei veke. Me ønskjer også å understreke at det vil vere vanskeleg i enkelte tilfelle å vite før eit avhøyr er teke, om saka er akutt eller ikkje. Ein kan ikkje utelukke at det kan kome fram opplysningar under avhøyret som vil kunne endre alvorsgraden i saka. Me vil også peike på at for å få gjennomført ein differensiert fristpraksis blir det behov for ytterlegare byråkrati. Arbeidarpartiet fremjar difor eit forslag som ligg i saka i dag, om endringar i § 239 e. Sjølv om me meiner at fristen bør vere på ei veke, er det også viktig å understreke at me støttar opp om dei forslaga til unntak som ligg i § 239 e. Det betyr at sjølv med ein hovudregel på ei veke, er det høve til å utsetje dette der det er til det beste for barnet og etterforskinga. Me skal vere ambisiøse på vegner av dei ungane me snakkar om her. Me skal ikkje ha tolmod på vegner av dei, men for å nå eit mål om ei vekes frist og at barn under 18 år skal avhøyrast på barnehus, betyr det at ein må byggje ut kapasiteten. Difor meiner Arbeidarpartiet at ein må auke løyvingane til barnehusa, og eg viser igjen til at me føreslo å øyremerkje 100 mill. kr for inneverande år. Me meiner også –i ljos av politireforma, som me debatterte her i salen i stad – at ein bør opprette eit nytt barnehus i politidistrikt aust og vurdere å opprette eit i politidistrikt Finnmark. Me må tenkje langsiktig. Politiet arbeider betre med vald i nære relasjonar enn før, som representanten Margunn Ebbesen sa på ein veldig god måte i debatten om politireforma i stad. Fleire saker blir melde, terskelen for å melde frå er lågare blant tilsette i skule og barnehage og blant naboar, sjølv om me framleis har ein lang veg igjen. Dette fører til at saksmengda i barnehusa aukar, som me alle veit veldig godt. Det er lite som tilseier at dette vil endre seg i eit langsiktig perspektiv. Eg er bekymra for at differensierte fristar fører til at mange ungar kan få lengre ventetid enn i dag, og at mange som eigentleg har ei akutt og alvorleg sak, kanskje får det etter å ha blitt plasserte i «feil kø». Me meiner at me ikkje burde ta sjansen på dette. Eg vil ta opp forslaga til Arbeidarpartiet i saka. I tillegg til dei som ligg i innstillinga, tek eg også opp det forslaget som er omdelt i salen.
Da har representanten Lene Vågslid tatt opp de forslag hun refererte til.
Jeg ønsker å takke saksordføreren for å ha loset oss veldig godt igjennom denne saken og for hans engasjement i slike saker. Høyre er veldig godt fornøyd med at regjeringen nå har levert denne viktige proposisjonen om endring i straffeprosessloven. Proposisjonen følger opp rapporten «Avhør av særlig sårbare personer i straffesaker», der regelverket om dommeravhør og observasjon av barn og psykisk utviklingshemmede ble gjennomgått. Denne rapporten var viktig å få gjennomført, nettopp med bakgrunn i å skaffe seg erfaringer etter at barnehusene har vært i drift noen år og en nå hadde mulighet for å høste erfaringer av driften og komme med forslag til forbedringer gjennom en slik evaluering. Justiskomiteen har også gjennom vår periode behandlet representantforslag som har omhandlet deler av innholdet i denne proposisjonen, og Høyre er veldig fornøyd med disse endringene som nå fremmes. Høyre er også fornøyd med at regjeringen gjennom proposisjonen viser det vi vet, nemlig at de er opptatt av å sikre våre mest sårbare – de som blir utsatt for overgrep og vold – på en best mulig måte. Barnehusene ble etablert i 2007, og vi har nå ti barnehus rundt om i Norge som skal forestå og tilrettelegge for avhør og oppfølging av barn og voksne med psykisk utviklingshemming eller tilsvarende funksjonsnedsettelse som har vært utsatt for vold og overgrep eller vært vitne til vold. Da Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen overtok regjeringskontorene, var den gjennomsnittlige ventetiden for avhør oppe i 54 dager. Det er vi alle enige om er altfor lang tid når fastsatt frist er 14 dager. Dette betyr at for mange sårbare var ventetiden uforholdsmessig lang. Etter påtrykk fra justisministeren har politidirektøren også sørget for å gi et tydelig styringssignal om at disse sakene skal prioriteres, og i desember 2014 var den gjennomsnittlige ventetiden nede i 32 dager – fortsatt for lang – og det er derfor viktig at denne proposisjonen behandles nå, for å sikre endrede rutiner som kan bidra til å få ned ventetiden, slik at vi kommer innenfor de nye lovbestemte fristene. Høyre er opptatt av alle gode tiltak som kan bidra til at vi hjelper våre mest sårbare på en best mulig måte. Vi er derfor veldig fornøyd med forslaget om å fjerne dommeren fra avhøret og erstatte denne med en påtalejurist. Når dommeren er ute av avhøret, vil det også bli lettere for politiet å legge opp arbeidet med avhør, og Høyre har en forventning om at lovbestemte frister for avhør dermed enklere kan nås. Ikke minst vil denne endringen også frigjøre dommerressurser til andre viktige oppgaver. Domstoladministrasjonen støtter også forslaget til endring. Høyre er også fornøyd med at regjeringen tydelig viser at de ønsker å senke terskelen for å melde fra til politiet og redusere risikoen for at barn og særlig sårbare personer utsettes for overgrep. Gjennom forslag i proposisjonen åpnes det for at det første avhøret som hovedregel skal kunne tas før mistenkte er siktet eller varslet om avhøret. På grunn av bevisforspillelsesfare, og ikke minst muligheten for påvirkning av barnet, mener regjeringen det er uheldig at siktede gjøres kjent med saken i forkant av første avhør. Siktede og dennes rettigheter blir ivaretatt hvis det viser seg at politiet går videre med saken. Til sist ønsker jeg å knytte noen ord til forslaget om å beholde aldersgrensen på 16 år, men utvide den til 18 år for personer som er utsatt for seksuelle overgrep begått av nærstående. Vi har sett at det har skjedd en voldsom økning i antall anmeldelser av vold og overgrep mot barn etter at barnehusene ble etablert, og det er veldig bra. Samtidig ser vi en utfordring både i å overholde fristene og i å klare å gi de aller mest sårbare den oppfølging og hjelp de fortjener og har krav på. Høyre er derfor bekymret for at en heving av aldersgrensen til 18 år for alle saker kan gå på bekostning av dem som trenger tilrettelagte avhør aller mest. Høyre har en forventning om at disse foreslåtte endringene i straffeprosessloven vil bidra til å nå de nye lovpålagte fristene, men støtter selvsagt forslaget her om at regjeringen innen to år – etter å ha vurdert virkningen av disse lovendringene – gjør en ny vurdering av å heve aldersgrensen til 18 år i alle saker.
Det er gledelig at regjeringen, med god støtte, nok en gang sørger for å styrke offeromsorgen – nå gjennom en reform av barnehusene og avhør. Denne reformen vil sørge for at ventetiden kommer ned på et forsvarlig nivå, og vil være veldig viktig i kampen mot vold og overgrep begått mot barn. Regjeringen har allerede forbedret situasjonen på barnehusene, selv om vi ennå ikke er i mål. Gjennomsnittlig ventetid for avhør på barnehusene etter seksuelle overgrep var 43 dager i 2014. I de fire første månedene av dette året har denne ventetiden gått ned til 36 dager. Dette er fortsatt ikke godt nok, men det er positivt at regjeringens klare prioriteringer av offeromsorg har sørget for at ventetiden nå går riktig vei. Gjennomsnittlig ventetid for alle avhør ved barnehusene var 51 dager i 2013 og dermed langt over fristen på 14 dager. Selv om Høyre-Fremskrittsparti-regjeringen utvilsomt har foretatt en helt nødvendig prioritering av barnehusene, med god støtte fra våre samarbeidspartier, og vi har fått ventetiden betraktelig nedover, er det viktig å understreke at dette er et høyt prioritert felt for Fremskrittspartiet. Jeg er glad for at vi i denne saken er mange – stort sett et samlet storting – som er utålmodige, og at regjeringen nå foreslår denne lovendringen, som vi i dag behandler, som vil sørge for at ventetiden ved barnehusene kan komme ned på riktig nivå langt raskere. Regjeringen foretar nå en rekke nødvendige grep for å sørge for at utsatte barn får raskere hjelp. For det første sørges det nå for at fristen for avhør av de aller mest utsatte barna reduseres til halvparten av dagens krav på to uker. De mest utsatte barna skal få rett på avhør allerede i løpet av en uke. Dette vil være viktig for å hindre nye overgrep i akuttsakene. En differensiering av fristene på én til tre uker istedenfor en flat frist på to uker, som i dag, vil sørge for at de aller mest alvorlige sakene vil kunne prioriteres raskere enn i dag. Dette vil være spesielt viktig eksempelvis i saker med seksuelle overgrep i nære relasjoner, der det er ekstremt viktig at myndighetene kan gripe inn på et tidligst mulig tidspunkt. For barn som står i en sårbar avhengighetssituasjon til siktede, vil det ofte være avgjørende at den antatte overgriperen ikke informeres om at han eller hun er siktet, før politiet har skaffet nok bevis til å kunne foreta nødvendige grep for å skjerme barnet. Lovforslaget inneholder derfor en viktig reform, som sørger for at siktede ikke behøver å informeres før etter at barnet har gjennomført avhør og bevis er sikret. Dette er en klar og viktig prioritering av barns rettigheter i denne type saker og en endring Fremskrittspartiet har arbeidet for lenge. For Fremskrittspartiet har det vært viktig å skjerme barna fra represalier fra en overgriper og sørge for at bevissikring gjennom avhør kan foretas uten at siktede blir gjort oppmerksom på dette umiddelbart. Samtidig er det viktig å sikre rettssikkerheten til siktede personer. Vedkommende får anledning til å henstille om et supplerende avhør av barnet i etterkant, slik at rettssikkerheten kan ivaretas. Forskning viser at barn i liten grad tar skade av slike sekundære avhør, og det vil være langt viktigere å hindre represalier mot barnet i etterforskningens innledende fase. Avhørene på barnehusene har tidligere ofte blitt forsinket gjennom formaliteter. Dette rydder regjeringen nå opp i. For det første vil det ikke lenger være nødvendig å ha en dommer til stede i avhørene. Dommerstanden har selv gitt uttrykk for at de er overflødige i avhørssituasjonen, og har stilt spørsmål ved sin rolle i disse situasjonene. Når en slik formalitet, som oppleves som overflødig av aktørene selv, fører til at avhørene forsinkes, er det nødvendig med en reform, og jeg er glad for at den er på plass. I tillegg vil det nå stilles krav til at alle aktører må møte opp på det tidspunkt politiet fastsetter, noe som vil bidra til at behandlingstiden går ytterligere ned. Det vil opprettes vaktordninger tilsvarende den vi har i varetektsfengslingssaker, noe undertegnede er overrasket over at tidligere regjering ikke selv tok initiativ til. Det er beklagelig at unødige formaliteter og liten bruk av velprøvde erfaringer fra andre sider av rettssystemet ikke har blitt tatt hensyn til når det gjelder barns rettssikkerhet. Heldigvis ryddes det nå opp i disse problemene, og man styrker rettssikkerheten for barn utsatt for overgrep eller vold. Jeg er fornøyd med at regjeringen også i denne saken sørger for en styrking av ofrenes rettigheter. Jeg er glad for at et samlet storting er opptatt av disse sakene og så tydelig har brukt tid og fokusert på disse sakene, og jeg tror vi er mange som vil jobbe hardt framover for å styrke dette området ytterligere.
Talet på saker som omhandlar vald mot barn, har auka kraftig dei siste åra. Det er ei heilt anna merksemd om temaet i dag enn berre for nokre få år sidan, og det er veldig bra. Men merksemd er ikkje nok. Ein må følgje opp med å tilpasse lovverket og ikkje minst stille ressursar til rådvelde. Ventetida på barneavhøyr må ned. Vi må sørgje for at belastninga for barn i avhøyrssituasjonen vert så lita som mogleg, og vi må òg sørgje for at rettssikkerheita til alle dei involverte vert vareteken. Det å avdekkje tilfelle der barn er vortne utsette for vald, krev eit godt samspel mellom ulike offentlege myndigheiter og at privatpersonar melder frå om mistenkjelege observasjonar. Kunnskap, haldningar og kapasitet er tre sentrale stikkord. Barnehus har vore eit svært viktig tiltak, som både har betra kvaliteten på arbeidet som vert gjort, og ikkje minst redusert byrda for barna ved å forklare seg. Oppfølging i ettertid er òg sentralt. Det viser seg at kapasiteten har vorte sprengd ved mange av desse plassane. Det vitnar om at vi kontinuerleg må vurdere kapasiteten ved desse einingane og vurdere om ein bør opprette fleire, m.a. for å redusere reiseavstanden for dei involverte, men samtidig skal ikkje dette gå ut over kvaliteten. Senterpartiet støttar omlegginga frå det vi i dag kallar dommaravhøyr, til at politiet skal overta ansvaret. Det er alltid mange aktørar som skal involverast, og det er viktig at domstolane ikkje vert ein avgrensande faktor for når avhøyra skal takast. Dette unngår vi no ved å overlate ansvaret til politiet. Vi meiner at dette fullt ut er forsvarleg utan at det går ut over rettssikkerheita til dei involverte. Men vi må hugse på at kapasiteten i påtalemyndigheita er avgrensa, og her trengst det ei styrking. Senterpartiet ser at det kan vere eit hensiktsmessig tiltak å innføre nokre forskjellige fristar, etter sakstype og alvorlegheitsgrad. Senterpartiet ser det som svært positivt at ein får kortare fristar enn i dag for enkelte typar saker. Ein skal hugse på at det ikkje alltid er slik at når politiet har motteke ei meld sak, at ein kan få gjennomføre avhøyr dagen etter. Ofte skal det føretakast undersøkingar, og spor skal sikrast for at avhøyret av barn kan verte gjennomført så godt som mogleg, slik at ein slepp nye oppfølgingsavhøyr. Eg vil understreke at dei alle fleste avhøyra bør kunne gjennomførast i løpet av ei veke, men treng ein meir tid av rettssikkerheitsomsyn, må sjølvsagt det tilleggjast vekt. Forslaget tek opp i seg at ein skal prioritere dei alvorlege sakene først. Med Stortingets vedtak i dag tek vi eit skritt i rett retning, men for å drive god etterforsking er ein avhengig av ressursar, som vi legg til rette for gjennom årlege løyvingar.
Det er en god og viktig sak som vi behandler nå, og det er mange som allerede har sagt mye om hvilken betydning dette vil ha for barn og unge som blir utsatt for vold og seksuelle overgrep. Når vi ser av saken at det er ventetid på 51 dager fra en sak er anmeldt og til dommeravhør blir tatt, sier det seg selv at dette er en situasjon som ikke er ønskelig, og som vi ikke kan leve med. Og når det i ett distrikt, som ble plukket ut her, viser seg at det er en ventetid på 106 dager, er det klart at det er en betydelig belastning for de ungene som dette angår. Så har flere har tatt til orde for og sagt positive ting om å ta dommeren ut av disse avhørene, å gå fra et dommeravhør til et tilrettelagt avhør. Venstre kommer også til å gå inn for det i dag. Jeg har likevel lyst til også å knytte noen kritiske bemerkninger til det, for det er ikke helt uproblematisk. Jeg har også registrert at Domstoladministrasjonen ønsker det, både fordi det er ganske tidkrevende for dem å gjennomføre disse avhørene, og fordi de føler at de har en såpass tilbaketrukket rolle at det ikke gjør den store forskjellen uansett. Advokatforeningen, derimot, har vært mer skeptisk. Og det vi gjør nå, er jo å ta en nøytral part ut av avhørene, en part som kanskje ikke bidrar i hver eneste sak, men som allikevel har hatt en viktig funksjon med tanke på det avhøret som skal skje. I saken legges det opp til at man skal sikre kontradiksjonen til mistenkte eller siktede ved at man skal kunne ta et nytt avhør i ettertid. Da er det et par ting som er ganske viktig. For det første er det viktig at også mistenkte eller siktede får stilt de spørsmålene som man ønsker å stille i det avhøret. Og så er det viktig at det blir en realitet med det avhøret, at vi ikke stiller oss i en situasjon der det første avhøret kommer fort, mens det andre avhøret – når siktede eller mistenkte skal ha sin anledning til å stille spørsmål – drar ut i tid, fordi man av praktiske årsaker ikke klarer å få det tidlig. For det er noe med at man som siktet også skal ha rettssikkerheten sin ivaretatt, og da må man ha anledning til å stille de spørsmålene før den store skaden allerede har skjedd. Dette er et område som er utrolig vanskelig, og det vet vi som er her. Vi vet hvor vanskelig det er å få noen tiltalt og få noen dømt, men vi vet også at dette er et område der det forekommer justismord, fordi dette er vanskelige saker å etterforske, det er vanskelige saker å bevise. Men det gjør det også ekstra viktig å tenke på siktedes eller mistenktes rettssikkerhet. Venstre kommer til å gå for dette i dag, men jeg synes det er viktig at en også nevner de litt mer kritiske sidene ved dette forslaget. Ikke minst synes jeg at det er viktig at vi har fokus på det når disse reglene har virket en stund. Når vi har hatt disse reglene i la oss si ett eller to år, så må vi se på om de har fungert slik vi ønsket – er det slik at mistenkte eller siktede har god rettssikkerhet, selv om vi nå har gjort dommeravhør om til tilrettelagt avhør? Det håper jeg og forventer jeg at Justisdepartementet har fokus på, og skulle det vise seg at rettssikkerheten ikke er ivaretatt, får vi heller komme tilbake til det ved en senere anledning.
Som mange har sagt, er dette ei veldig viktig sak. Vi gjer store framskritt ved dette, især når det nærmast er uleveleg å tenkje på kor lang ventetid det er i svært mange av distrikta no. Det er på ein måte eit levande eksempel på at vi har prioritert alvorleg kriminalitet mot barn for lågt. Desto viktigare er det at vi – forhåpentlegvis – kan gjere betydelege framskritt ved nokre av dei endringane som er foreslått her, eit forslag som SV kjem til å støtte, og som i sum vil vere veldig positivt. Eg vil slutte meg til representanten Nybø sine merknader – eller kommentarar, vil eg kalle det – rundt spørsmålet om domaravhøyr. Vi trur det er riktig å gjere dette no, men vi trur òg det er riktig i åra som kjem, å ha merksemda på at dette ikkje berre treng å vere positivt, og at den funksjonen som domarar der har hatt, kan vere viktig. Så eg vil òg be om at vi har eit auge på det i åra som kjem, når vi no gjer ei endring der. Vi kjem frå SVs side òg til å stemme for alle dei tre forslaga som er fremja, i tillegg til komiteens innstilling, og kort om dei: Vi synest det framstår for svakt grunngjeve at ein skal ha noko anna enn 18-års obligatorisk grense for dei ulike typane kriminalitet det her er snakk om. Seksuelle overgrep mot barn er svært alvorleg, men det er vald mot barn òg. Det er det for alle barn under 18 år, uansett alder. Eg legg merke til at fleire av høyringsinstansane går imot det skillet. Sånn eg forstår det, vil det likevel verte vedteke som komiteen legg det fram. Då vert det ekstremt viktig at det vert følgt tett opp, og at det vert gjort ei ny vurdering av det så raskt som mogleg – i løpet av dei par åra det er snakk om. Så vil vi òg støtte forslaget om ei vekes frist. I mange saker vil to veker vere lenge, og når vi no fjernar ein del av dei hindringane som gjer at det tek for lang tid, når det vert sett inn fleire ressursar, som det gradvis har vorte gjort dei siste åra, så bør det vere ein frist det er mogleg å oppnå i løpet av kort tid. Det er viktig at vi her har fristar som set press på at desse sakene skal prioriterast rundt omkring i etatane. Vi kjem òg til å støtte det siste forslaget, om barnehus. Ein absolutt nødvendig del av dette er å fortsetje utbygginga av barnehus, sånn at det er kapasitet, at det er menneske og miljø med kompetanse som varetek barns rettigheiter i den typen alvorleg kriminalitet det er snakk om.
Jeg er veldig glad for at det er stor og bred enighet i Stortinget om dette, og jeg vil takke saksordføreren og komiteen for et godt samarbeid og et utmerket stykke arbeid. Dette er et område hvor veldig mange representanter i denne sal har utvist en kjempesterk innsats og en veldig sterk utålmodighet. Det synes jeg er veldig bra. Det som er bakgrunnen for dette lovforslaget, er bl.a. det såkalte Sæverud-utvalget, som hadde sin anbefaling ute på høring, og som fikk mye hard medfart. Det har ført til at en har måttet gjøre et ganske omfattende arbeid i oppfølgingen av dette i departementet. Så er vi nå kommet dit at vi lander på noe som går lenger enn det Sæverud-utvalgets anbefaling egentlig var. Derfor er jeg veldig glad for at det er så bred oppslutning om de grepene som nå gjøres, samtidig som også jeg mener det er viktig å fokusere på det som representanten Nybø var inne på i sitt innlegg: hva konsekvensene av disse endringene vil være. Det er gjennomført grundige menneskerettslige vurderinger, og vi har brukt mye tid og ressurser på dette. Når vi nå går lenger i å verne barn og særlig sårbare voksne enn det arbeidsgruppen fant ut at det var adgang til, gjør vi det innenfor det vi mener er trygge rammer, og jeg er glad for at Stortinget støtter opp om det. Jeg har bare lyst til også å nevne, når diskusjonen går om frist, at denne lovendringen vil føre til at det er langt flere barn som obligatorisk skal avhøres på barnehus. I dag er lovfristen knyttet til seksuelle overgrep. Nå vil det gjelde en betydelig større gruppe kriminalitet, som gjør at kapasiteten ved barnehusene vil bli utfordret. Det er viktig å ha fokus på det fremover for å sikre at en ikke kommer i en situasjon hvor ventetiden fortsetter å øke ytterligere. Så er det nødvendig for meg også å si at når vi snakker om ulike frister på først og fremst én, to og tre uker, skyldes det at dette ikke bare skal gjelde dem som er ofre for denne kriminaliteten, men også vitner, og kanskje dels perifere vitner. Jeg mener det er en ganske stor forskjell på personer som er utsatt for vold og seksuelle overgrep, og barn som har vært vitne til det, kanskje ved ett tilfelle. Derfor synes jeg det er naturlig at en skal ha ulike frister, for å sikre at de mest alvorlige tilfellene har den aller høyeste prioritet, og at vi klarer å levere med tanke på det. Så har vi tidligere i Stortinget vært inne på at det nå skjer en positiv utvikling gjennom at det er flere som anmelder seksuelle overgrep og vold mot barn, og at bruken av barnehusene øker veldig. For et års tid siden satte vi i gang et stort arbeid for å få redusert ventetiden ved barnehusene. Det ga gode resultater over tid, men den veksten som nå har vært i antall saker, gjør at ventetiden igjen går opp. Jeg følger det opp veldig nøye med politidirektøren i mine månedlige møter med ham og er opptatt av at vi skal klare å sikre forbedringer, særlig for de politidistriktene som ikke leverer godt nok, for det er en enorm forskjell mellom politidistriktene på dette området. Det er det ingen grunn til at det skal være. Så vi følger det nøye opp, samtidig som vi nå mener at denne nye avhørsordningen vil frigjøre ressurser, og det vil gjøre det enklere for partene å møtes når det nå er krav om at de innkalte partene har å møte når politiet har innkalt dem. Det vil også være ressursbesparende og effektiviserende og mye bedre ivareta barnas rettssikkerhet – og den siktedes rettssikkerhet – og man vil få en behandling av disse sakene som da vil gå vesentlig raskere. Så er jeg helt sikker på at Stortinget også i fortsettelsen vil følge dette svært nøye, og fra regjeringens side vil vi selvfølgelig også ha fokus på hvordan kapasiteten ved barnehusene nå blir utnyttet. Stadig flere barnehus melder om at de har veldig stor pågang, og det er viktig å følge opp at politimesterne også leverer de ressursene som barnehusene har behov for, for å gjennomføre den nye avhørsmodellen.
Det åpnes for replikkordskifte.
Som me snakka om i debatten måndag, er saksmengda i barnehusa aukande. Med dagens endringar i straffeprosessloven vil fleire barn bli avhøyrde på barnehus. Det er veldig bra. I tillegg til ekstra løyvingar og øyremerking meiner Arbeidarpartiet at ein bør etablere eit nytt barnehus i politidistrikt aust og vurdere eitt i Finnmark. Er justisministeren einig i at ein bør etablere eit nytt barnehus i politidistrikt aust? Viss ikkje: Kva for eit barnehus meiner justisministeren at barna i det nye politidistrikt aust skal bruke?
Jeg synes det er en helt naturlig vurdering som vi må foreta i forbindelse med de løpende budsjettprosessene, både når det gjelder etablering av nye barnehus, og når det gjelder kapasiteten ved de eksisterende barnehusene. Det må vi gjøre i lys av den nye distriktsstrukturen, men ikke minst basert på at antallet barn som nå skal avhøres, vil øke naturlig – fordi den gruppen som er omfattet, er større, og fordi terskelen nå vil bli enda lavere for å anmelde. Det er en ønsket utvikling. Det er helt avgjørende at barnehusene får ressurstilfang som gjør at de er i stand til å løse den oppgaven de skal. Jeg tror det er viktig å vurdere både nye barnehus og andre virkemidler for å sette barnehusene godt i stand til å gjøre denne viktige jobben.
Neste replikk kommer fra representanten Kjell Ropstad – unnskyld, Kjell Ingolf Ropstad.
Ingolf har faktisk navnedag i dag, så det er viktig å få med den biten også! Jeg vil takke statsråden for svaret. Når det gjelder de innspillene vi har fått om kapasitet, er det først og fremst mer penger til de eksisterende barnehusene som har vært prioritert, men jeg er enig med representanten Vågslid i at det i alle fall er noe en må vurdere i oppfølginga. Mitt spørsmål går på de kommende budsjettene. Det vet jeg at statsråden ikke kan svare på, derfor skal jeg prøve å stille spørsmålet smart nok, sånn at det er mulig å få et svar. Hvis en sammenligner 1. tertial i år med 1. tertial i fjor, er økninga på 40 pst. Så vet vi at lovendringa vi gjør nå, vil bidra til at enda flere avhør og sannsynligvis enda flere anmeldelser vil komme. Hvilke signaler har statsråden fått fra barnehusene eller politidistriktene om investeringsbehov når en tenker på kapasitet, og hvilke konsekvenser vil det ha for krav om antall årsverk osv.? Jeg ber ikke om et svar med et antall millioner kroner som statsråden ønsker å gi, men noe om behovet i tida framover.
La meg da først få gratulere saksordføreren med navnedagen! Det har skjedd en endring i tilbakemeldingene fra barnehusene basert på at det nå er vesentlig flere som avhøres. Kapasiteten er betydelig mer utfordret nå enn den har vært tidligere. Samtidig er det store forskjeller fra barnehus til barnehus når det gjelder hvor mange avhør som tas på de ulike barnehusene. Men når vi får signaler om at ressursene begynner å bli presset, er det signaler vi er nødt til å ta med oss. Jeg vil imidlertid presisere at slik finansieringsformen er i dag, er det viktig at den enkelte politimester prioriterer ressurser dit ressursene skal gå, slik at en ikke kommer bakpå i denne typen situasjoner. Nå har vi virkelig hatt en dugnad over tid som har gitt resultater, både ved at flere saker blir behandlet, og ved at det sannsynligvis også er et bidrag til at det kommer flere saker til. Sånn sett må vi nå se hvordan dette utvikler seg, og ta høyde for å gjøre endringer i de fremtidige budsjettene.
Takk for svaret. Ved den konsekvensen at det vil komme flere avhør, er også etterforskninga en viktig bit. Komiteen sier litt om det, og vi diskuterte det også litt i forbindelse med politireformen, der vi var tydelige på at vi ville bygge opp kompetansemiljøene. Men min bekymring har vært at en i det viktige presset fra både statsråden og Stortinget for å få avhørene unnagjort raskt, ikke har lyktes godt med etterforskninga. Så spørsmålet er egentlig om statsråden har oversikt over hvor mange av sakene som ender med dom eller i alle fall videre etterforskning. Kan han si noe om oversikten av det bildet, altså ikke bare om antall saker som ender med avhør, men også om den videre oppfølginga av sakene?
Når det gjelder personer som kommer til avhør, er det ikke bestandig at det skal ende med dom. Det hender jo at det er anmeldelser som det ikke er grunnlag for å gå videre med. Jeg har ikke noen oversikt over de siste måneders utvikling når det gjelder den økte saksmengden, og hvor mange som går videre til både tiltalebeslutning og påfølgende domsavsigelse. Det er en oversikt vi vil få senere. Samtidig tror jeg det er viktig når den oversikten kommer, at vi vil se om det er en sammenheng, altså om etterforskningskvaliteten i realiteten blir redusert. Det er det jeg forstår at spørsmålsstilleren er ute etter å få vite noe om. Det er ingen indikasjoner på det som jeg er kjent med i dag. Og årsaken til at jeg heller ikke tror det er en stor utfordring, er at grunnen til at vi nå får unna flere avhør, er at en har satt inn flere ressurser. En har flyttet på folk for å få de med den relevante avhørskompetansen til å gjennomføre avhør, og det har vært et ordentlig ressurspådrag for å få ventetiden ned. Det var vellykket helt til nå, når saksmengden blir veldig mye større igjen. Jeg har ingen grunn til å tro at kvaliteten på etterforskningen har gått ned som følge av det, men det må vi følge nøye med på.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Eg sa i hovudinnlegget mitt at Arbeidarpartiet er bekymra for dei differensierte tidsfristane. Eg blei dessverre svært mykje meir bekymra etter å ha høyrt innlegget til statsråden. Det er ikkje slik at ein skil mellom barn som er utsette for vald, og barn som er vitne til vald. Høgsterett har slått fast at det er jamstilt. Så det vil i alle fall vere ein tydeleg beskjed frå Arbeidarpartiet at når ein – trass i vår meining – skal differensiere desse fristane, skal det ikkje skiljast mellom barn som er fornærma, og barn som er vitne til vald. I stortingsmeldinga om vald i nære relasjonar, som den førre regjeringa fekk til Stortinget, blei dette tydeleg slått fast. Justiskomiteen har skrive det i sine merknader i ei rekkje saker. Så eg håpar mest av alt at det var ei forsnakking frå statsråden si side. Og han må gjerne svare på det, for det er umåteleg viktig at ein ikkje skil mellom det. Barn som er vitne til vald, er òg utsette for vald. Når det gjeld barnehusa, er eg veldig glad for at me begynner å bli veldig einige om at løyvingane må aukast og styrkast. Det har me ikkje vore like einige om tidlegare, men no ser eg veldig positivt på budsjettbehandlinga for 2016. Der forventar eg å sjå forslag frå regjeringa om auka løyvingar til barnehusa, og eg håpar òg at dei vil lytte til Arbeidarpartiet om å øyremerkje dei midlane. Ulf Leirstein sa i sitt innlegg at ein har brukt litt tid på denne saka, og det har ein jo. Og eg skal ikkje bruke mykje tid på å seie at dette burde me ha gjort i fjor, for me gjer det no – når det gjeld å endre domaravhøyrforskrifta – og det er veldig bra, men når det gjeld å auke løyvingane til barnehusa, burde det ha vore gjort i fjor. Det ser me no, og eg er dessverre heller ikkje fornøgd med at ein kjem med 5 mill. kr i revidert nasjonalbudsjett. Det hjelper ikkje nok. Ein burde i utgangspunktet hatt 100 mill. kr i budsjettet for inneverande år. Så eg ser fram til budsjettet for 2016. No er me, alle partia, veldig einige om at dette er viktig. Det må me sjå att i budsjettet for neste år.
Når det gjelder tidsfrister i dag, er tidsfristen for barn som er utsatt for seksuelle overgrep, at avhøret skal gjennomføres innen to uker. I historisk sammenheng ser vi at det i veldig liten grad har skjedd. Det har vært et problem over mange år, og det er dessverre fortsatt en utfordring. Når vi nå differensierer dette, er det fordi en skal sikre at en prioriterer de mest alvorlige og de viktigste sakene først. Alle skal likevel normalt være avhørt innen 14 dager. Når jeg sier at det er forskjell mellom de ulike sakene, mener jeg faktisk at det er forskjell på å bli slått og å ha sett noen bli slått én gang. Det må være en forskjell på de to tingene med hensyn til om det skal være en én ukes frist eller en to ukers frist. Alle er enige om at dette er så alvorlig at det skal skje raskt. Tidligere har det ikke vært en sånn tidsfrist for den typen overtredelser i det hele tatt. Nå blir det en sånn tidsfrist, og jeg mener det er viktig at vi prioriterer de sakene som er viktigst. Helst bør alle avhøres innen én uke, forutsatt at det er forsvarlig med tanke på etterforskningen. Men en må etter min oppfatning også tillate seg å si at det er aller, aller viktigst at de som er utsatt for vold og seksuelle overgrep, kommer raskt inn til avhør når det er forsvarlig med tanke på etterforskningen og det beste for barnet. At vi da har ikke en totrinnsrakett, men to ulike frister for ulike type saker, er uansett en vesentlig forbedring – jeg vil understreke det, en vesentlig forbedring – i forhold til det som er dagens situasjon, men jeg har stor forståelse for Arbeiderpartiets og SVs ønske om at en skal presse tidsfristen ytterligere ned. Jeg er imidlertid litt i tvil om det rent praktisk vil være mulig å få til når vi ser hva slags situasjon vi står i. Så skal ressurser ikke være en unnskyldning når vi snakker om vold og overgrep mot barn, men jeg tror dette vil være en ordning som både sikrer barnas rettigheter bedre enn i dag, og som sikrer at de kommer raskere – uansett – til avhør på barnehusene. Som jeg nevnte i replikkordskiftet, vil regjeringen selvfølgelig også ha et øye på ressursutviklingen ved barnehusene. Hvis den utviklingen vi nå ser i antall saker, fortsetter, er det nødvendig å se nærmere på det.
Jeg tok egentlig bare ordet for å støtte opp under det statsråden sier, for min klare både tolkning og forståelse av det nye regelverket – og slik jeg også mener det bør være – er den samme, nemlig at det er forskjell på om en blir utsatt for vold, eller om en har vært vitne til det. Det er alvorlig begge deler, men i de nye reglene vil det i de mest alvorlige sakene være en frist på én uke. Det vil også være en frist på én uke dersom en har vært vitne til det – hvis det eksempelvis har noe å si for beskyttelse av andre vitner eller også den fornærmede. En slik gradering synes jeg er hensiktsmessig nettopp fordi vi i dag er altfor langt unna å nå fristene. Da er det viktig at også vi som politikere tør å prioritere og si at det er noen saker som er viktigere, noen saker som må tas raskere, mens andre kan vente litt lenger. Hvis vi klarer 14 dager, er det fantastisk og en stor framgang sammenliknet med i dag. Sånn sett kan vi si at fristen i dag kun er 14 dager når det gjelder seksuelle overgrep. Så alt vil være en forbedring sammenliknet med i dag. Vi når ikke engang den grensa i dag. Derfor mener jeg at den prioriteringa vi gjør, vil hjelpe politiet og dem som har vært rammet av de mest alvorlige tilfellene. Og så har vi et politisk ansvar for å følge opp, fortsette presset, ved både å gjennomføre flere avhør, gjennomføre dem raskere og sikre at det er god kvalitet på etterforskninga, slik at vi får dømt dem som skal dømmes.
Representanten Lene Vågslid har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Eg merkar meg at me faktisk har fått ein ny definisjon av kva me meiner er vald mot barn. Det noterer eg meg. Det har me ikkje hatt fram til no. Om ein høyrer på barneombodet, og om ein høyrer på politimeisteren i Tromsø, som me har møtt mange gonger, viser forsking at det er redsla og frykta barn tek aller, aller mest skade av. Me skal ikkje gå inn i ein polemikk på det, om nokon har blitt utsette for vald, eller sett nokon bli slått éin gong. Poenget mitt var at me skal ikkje skilje mellom barn som er vitne til vald, og barn som har blitt utsett for vald, om ein tek inn over seg den forskinga som er gjord på dette feltet. Eg vil berre uttrykkje det veldig sterkt, at om det er ein ny definisjon frå regjeringspartia og Kristeleg Folkeparti, så synest eg det er veldig synd. Ein må gjerne forsvare differensierte fristar, men gjer det ikkje på den måten. Det er i alle fall i strid med den forskinga me har på området når det gjeld barn utsette for vald, og det gjeld også dei som har vore vitne f.eks. til at foreldre har slått kvarandre.
Det som ligger i differensieringa, er nettopp at en ser på alvorlighetsgraden i de ulike sakene. Det har vi vært åpne på hele tida. Det ligger i proposisjonen, og det har også vært gjenstand for de samtalene vi har hatt. Det er ikke min intensjon å gå vekk fra forskning eller annet, men jeg er veldig tydelig på at hvis vi skal lykkes med å hjelpe dem som trenger det aller mest, må en også tørre å ta den prioriteringa. Det kan godt være at representanten Vågslid og jeg er uenig i det, men jeg tror at konsekvensen av representanten Vågslids politikk vil være at en ikke klarer å hjelpe dem som trenger det mest – for det vil være så mange saker som må inn, at en ikke vil lykkes med det. Derfor vil jeg opprettholde og stå for det vi er for. Det tror jeg absolutt vil være det beste, for nå vil vi ha en tydelig prioritering av dem som trenger det mest. Så betyr ikke det at de andre tilfellene ikke vil bli prioritert, for det vil, som statsråden tydelig sa, være to uker eller i noen tilfeller tre uker, og det er med respekt å melde en klar framgang sammenliknet med i dag. Hvis vi når det, vil det være en enorm styrking av barns rettssikkerhet.
Jeg vil uttrykke støtte til innlegget til representanten Vågslid. Det er selvfølgelig et stort framskritt når man får kortere frister for alle, men hvis man skal gjøre den type avveininger, er det helt nødvendig at man har faglig og god nok innsikt til å kunne gjøre dem. Mennesker, og da også barn, er veldig ulikt sårbare når det gjelder dette vanskelige temaet, og jeg har opplevd også i andre saker at man ikke vurderer vold som alvorlig før det har skjedd svært mange ganger. Det er faglig sett helt feil. Det kan være ganske ødeleggende hvis det har skjedd én gang. Så at det skal være et gjentakende mønster, og at det skal danne grunnlag for hva som blir vurdert som alvorlig eller ikke, er SV helt uenig i. Også hvis man sondrer mellom det å være vitne til vold og det å være utsatt for vold, viser forskning at det å være vitne til vold kan være absolutt like skadelig for barn. Man må bygge på de faglige vurderingene her og ikke ha en skjematisk tenkning rundt disse fristene.
Denne debatten, om hva som er faglig vurdert vold, eller om en annen type definisjon som nå kommer på bordet, dreier seg, så vidt jeg forstår – og det kan være at det ikke var ment sånn, men jeg oppfattet det i hvert fall sånn i det representanten Ropstad fra Kristelig Folkeparti sa – om budsjettmidler. Han sa noe sånt som at det kan bety at det er noen som ikke får den hjelpen de trenger fordi det ikke er kapasitet til det. Da må jeg vise til at det er nettopp det som er forslaget vårt, og som Lene Vågslid var inne på i sitt innlegg, at det er synd at det ikke er blitt bevilget flere penger tidligere, og at det er behov for en større styrking av tiltakene på dette området. Så her mener jeg vi ser en politisk skillelinje, der en forsøker seg på en redefinering av voldsbegrepet for å unngå å bevilge nok penger sånn at alle barn som er omfattet av vold, får den hjelpen de trenger.
For det første: Hvis en er vitne til vold eller seksuelle overgrep og det kan være avgjørende for det andre vitnet eller fornærmede at en vitner raskt, er kravet én uke. Sånn er skjønnet. Uansett vil det også være sånn at politiet må gjøre vurderinger sammen med barnehus i hver enkelt sak, og da kan det være innen én uke. Derfor mener jeg at det som blir vedtatt her, er en klar forbedring. Til det siste innlegget vil jeg med respekt å melde vise til ventetida under den rød-grønne regjeringa. Vi har fått en drastisk nedgang den siste tida. Og så kan vi være enige om at alle har hatt et felles trøkk, men bare å stå her og si at Arbeiderpartiet sier én uke, og hadde Arbeiderpartiet fått vedtatt én uke, hadde det blitt én uke, er totalt urealistisk. Det er jo ikke sånn det ville vært. Sånn jeg opplever det, hvis jeg skal tolke Arbeiderpartiets forslag, ville en ønsket at en hadde sendt ut beskjed om at politiet også må gjøre ulike prioriteringer fordi en mener at det er noen ting som haster mer. Jeg ville iallfall anta at det er sånn, men at en har et mål om å nå én uke. Det vi gjør, er å ta den politiske prioriteringen her – peke på noen av sakene som er ekstra alvorlige, og prioritere dem. Det betyr ikke at det ikke er alvorlig å være vitne til vold, men det betyr at det er mer alvorlig å bli utsatt for seksuelt overgrep enn å være vitne til det. Ja, det er det, og det mener jeg. Så sies det at det ikke er forskning disse kriteriene bygger på. Jo, det er det. Det er jo en egen NOU, det er samarbeid med Politihøgskolen, jeg vet at Riksadvokaten har vært inne, jeg vet at domstolsorganisasjonene har vært inne, osv. Det arbeidet har vært bredt og faglig, og det kan sikkert statsråden også si mer om. Så jeg er 100 pst. sikker på at det vi gjør, er fornuftig, og derfor mener jeg at diskusjonen fra Arbeiderpartiet om budsjetter egentlig er en avsporing fordi en diskuterer ting som er urealistiske. Mitt mål er at vi skal komme ned til under en uke. Men jeg husker godt jeg hadde spørsmål om saker som gjaldt over 200 dagers ventetid – snittid som var langt over det som er i dag, som dessverre også er for høyt. Nå gjør vi klare prioriteringer, og vi kommer til å gjøre det vi kan for å øke budsjettene. Det har vært en tydelig økning også av budsjettene, og den kampen skal vi fortsette. Så jeg opplever dessverre dette litt som en avsporing av en debatt som var veldig god, med en stor enighet. Og så ser jeg ikke den enorme forskjellen på det forslaget som flertallet kommer til å vedta i dag, og det som Arbeiderpartiet egentlig ønsker.
Jeg vil først få lov til å støtte opp om det som saksordføreren sier, og den forståelsen han har av dette. Dette er ikke en uenighet om det faglige grunnlaget. Jeg tror alle er enige om hvor viktig dette er – hvor viktig det er å prioritere at det å være vitne til vold er å likestille med det å være utsatt for vold – med hensyn til den høyesterettsdommen som representanten Vågslid tok opp. Det er ikke den diskusjonen vi ønsker å ta opp, og det er ikke det som er poenget med dette. Dette handler om en prioritering innenfor særlig faglige ressurser. Jeg mener at det er grunnlag for å si at det er forskjell mellom det å være utsatt for et seksuelt overgrep og det å være vitne til vold én gang. Begge disse personene skal inn og avhøres på det samme barnehuset, og hvis man da må foreta en prioritering, er jeg ikke i tvil om hvem man bør prioritere før den andre. Det betyr ikke at man nedprioriterer noen, men det betyr altså at man er nødt til – innenfor de rammene som er – å klare å finne hva som rent faktisk er viktig. Jeg skal ikke starte noen polemisering rundt det, men saksordføreren er inne på det med realisme og hva vi egentlig kan oppnå. Arbeiderpartiets forslag er, i tillegg til at alle skal avhøres innen én uke, at man også skal utvide aldersgrensen for når det skal være obligatorisk, fra 16 til 18 år. Det vil ytterligere presse barnehusene veldig sterkt på ressurser, men ikke bare på penger; vi snakker også om faglige ressurser, ikke bare kroner og øre. Da synes jeg det er et viktig grep i denne proposisjonen at vi har våget å foreta en prioritering, og at vi nå gjennomfører et system som i alle disse tilfellene – jeg vil understreke det, i alle disse tilfellene – er langt, langt bedre enn det som er tilfellet i dag. Dette er et langt og godt steg fremover for alle som er engasjert i barns rettigheter og kampen mot vold og seksuelle overgrep mot barn og unge. Jeg håper at det etterlatte inntrykket etter denne debatten er at det fortsatt er dette husets samlede oppfatning. For det er virkelig et stort skritt som tas i dag, selv om det er noen nyanser i hvordan en ønsker å forholde seg til frister og aldersgrenser.
Det er bra at representanten Ropstad nå sier at det ikke er forskjell i forhold til definisjonen. Det er et godt utgangspunkt. Det var ikke min mening å rakke ned på det vi er enige om – for vi er enige om mye – men det som jeg opplever blir litt underlig, er nettopp å bruke denne definisjonen for å forklare at en ikke satser mer. Jeg sto ikke her og hyllet Arbeiderpartiets innsats, eller den forrige regjeringas innsats, men vi vil videre. Da mener jeg at det å sette definisjonsgrenser som sier at det er noen som skal få én ukes frist hvis de er slått én gang – vi vet nemlig ikke om de er slått én gang – det er umulig å definere på forhånd. Det er noe av grunnlaget for at vi i Arbeiderpartiet nå sier at vi ønsker mer penger, og det sa vi også i fjor, at vi ønsker det mer øremerket. Derfor mener jeg at økonomi faktisk spiller en rolle, og at det er uenighet knyttet til akkurat dette, hvordan en skal definere ukene. Arbeiderpartiet vil også ha en helt klar aldersgrense ved 18 år.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlemmer av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Eg vil starte med å takke komiteen for eit godt samarbeid om denne viktige, men òg krevjande saka. Det viser forslaga, som sprikjer frå den eine til den andre kanten i saka i dag. Og me har vel alle teke imot svært mange e-postar, telefonar og hatt mange møte når det gjeld tomtefestespørsmålet. Saka omhandlar forslaget frå regjeringa om ny tomtefestelov. Forslaget gjeld bortfestars høve til å kunne krevje regulering av festeavgifta i samband med forlenging av feste til bustad- og fritidshus. Lovforslaget er på bakgrunn av domen i Den europeiske menneskerettsdomstolen av 12. juni 2012, den såkalla Lindheim-saka, og byggjer på utgreiinga NOU 2013:11 Festekontrakter og folkerett. Det er om lag 170 000 festeforhold som dei endringane som ein vedtek i dag, vil få konsekvensar for. Tidsubestemde avtaler der bortfestaren ikkje har høve til å seie opp avtala, får lovforslaget ikkje konsekvensar for. Komiteen er delt i tre i denne saka – pluss at SV har fremja eit laust forslag, så me er delte i fire. Senterpartiet held oppe det opphavlege forslaget frå regjeringa, om ei festeavgift på 2,5 pst. Regjeringspartia, med støtte av Kristeleg Folkeparti og Venstre, går ned til 2 pst. Arbeidarpartiet og SV føreslår 1,25 pst. Arbeidarpartiet meiner at forslaga om 2,5 pst. og 2 pst. festerente er å gå alt for langt i å «forfordele bortfesterne». Me vil understreke at den såkalla Lindheim-domen frå Strasbourg sa at Noreg måtte finne ein rettferdig balanse i si tomtefestelovgjeving. Me meiner at fleirtalet i komiteen ikkje – heller ikkje Senterpartiet – har funne denne balansen. Bustader og hytter er vitale gode for dei aller fleste av oss. Me meiner at det er viktig at bustadsosiale omsyn veg tungt, saman med det klare behovet for å finne ein rettferdig balanse, som EMD krev av oss. Arbeidarpartiet meiner at både ei festeavgift på 2,5 pst. og ei festeavgift på 2 pst. av råtomteverdien er ei god og trygg avkasting for grunneigarane, men det var ikkje ei god og trygg avkasting EMD bad Noreg om å finne. Eg synest det er synd at ingen andre parti – bortsett frå SV og Arbeidarpartiet – i komiteen ser ut til å ha lytta til dei leiande økonomiske miljøa i Noreg som har vurdert 1 pst. festeavgift til å vere tilstrekkeleg for å oppfylle Noregs forpliktingar etter EMD. Det er synd at fleirtalet i komiteen overser dei økonomiske realitetane i grunngjevingane sine. Forslaget frå fleirtalet i komiteen – og Senterpartiet – vil få store konsekvensar for familiar over heile landet som har hus eller hytte på festa tomt. Arbeidarpartiet meiner at det er ei utstrekt misforståing at tomtefesteforhold kan samanliknast med eit leigeforhold. Tomtefeste liknar langt meir på eit fullt eigarskap. Ein tomtefestar har både investeringsansvar, vedlikehaldsansvar og forsikringsansvar – og betalar òg eigedomsskatt. Justisdepartementet understreker sjølv denne forskjellen på side 27 i proposisjonen. Dei skriv at ein bortfestar ikkje har dei same utgiftene knytte til utleigeverksemda som ein bustadutleigar, og han har normalt ikkje investert like store verdiar som ein bustadutleigar. Difor skriv departementet òg at dei ikkje kan sjå at kravet til ein viss profitt eller avkasting skal vere det same for ein bortfestar som for ein bustadutleigar. Eg meiner dette momentet i proposisjonen ikkje talar for at det skal innførast ei festeavgift på 2,5 pst. eller 2 pst. som skal ta omsyn til god avkasting. Arbeidarpartiet har fått forslaget vurdert lovteknisk av Lovavdelinga i Justisdepartementet og nøye vurdert av leiande økonomiske miljø i Noreg, som Norges miljø- og biovitenskapelige universitet i Ås, og Deloitte har gjennomført ein brei økonomisk analyse av nivået for festerente. Me meiner at forslaget vårt gjev ein god balanse. Det blir vurdert fagleg til å vere innanfor det EMD krev av oss, samtidig som me viser at me tek omsyn til dei 170 000 festeforholda dette får konsekvensar for. Me føreslår ei låg festeavgift, på 1,25 pst., og eit avtakande tak for høgstebeløpet for større tomter. Dette er viktig for å unngå at festarar på større tomter risikerer skyhøge festeavgifter med den nye lova. Veldig mange har gjeve meg tilbakemelding om at viss ein ikkje får til eit slikt tak eller ei lågare festeavgift, blir dei nøydde til å selje hytta si eller huset sitt. Men mange er òg veldig bekymra for at dei ikkje vil få det til, med tanke på at festeavgifta blir så høg. Arbeidarpartiet ynskjer å styrkje innløysingsretten. Me uttrykkjer i merknadene at me er kritiske til landbruksunntaket. Me skriv òg i merknadene at ordninga med tomtefeste er utfordrande og konfliktfylt, og at me meiner prinsipielt at ordninga med tomtefeste på sikt bør avviklast.
Ønsker representanten å ta opp forslaget fra Arbeiderpartiet?
Det ynskjer representanten.
Representanten Lene Vågslid har da tatt opp det forslaget hun refererte til.
Vi endrer tomtefesteloven fordi vi er pålagt det av Den europeiske menneskerettsdomstolen. Proposisjonen som er kommet fra regjeringen, er grundig, balansert og gjennomarbeidet, og vi i Høyre gir vår tilslutning til denne på så å si alle punkt. Den gir en trygg og god avkastning over tid for bortfesterne, samtidig som man forhindrer veldig urimelige utslag av reglene. Vi som er flertallet i denne salen, har likevel ønsket å justere ned prosentsatsen noe fra det som opprinnelig lå i proposisjonen. Den nye satsen har vi satt til 2 pst., og det vil føre til at noen færre tomter når dette maksimumstaket. Det begrunner vi dels i boligsosiale hensyn, men det ligger også gode økonomiske beregninger i bunnen for dette, bl.a. fra et av høringsinnspillene, som kom fra fem økonomer tilknyttet NHH i Bergen. Videre ønsker vi å innføre en såkalt sikkerhetsventil på 30 år. I høringen var det et krav som i utgangspunktet kom fra bortfestersiden. Vi ønsker å gjøre det til en rettighet som gjelder begge parter. Det kommer til å sikre en rettferdig balanse i kontraktene også over tid. I debatten har det kommet opp et forslag om et såkalt degressivt tak, eller et avtakende tak, på de største tomtene. For det første: Når man skal beregne tomteverdien i dag, tas det jo hensyn til de store tomtene med mye ubeboelig areal. Det er blitt brukt som en slags skremselsargumentasjon underveis i debatten at man nærmest bare kan ta antallet mål og gange dem opp med makstaket – og så får man skyhøye økninger på tomteavgiften. Det er uheldig at den påstanden er blitt gjentatt gang på gang. Vi ser konsekvensene av det; mange skriver til oss i frykt fordi de tror de får en større økning enn det som gjerne er realiteten. For det andre: Dette forslaget med degressivt tak er ikke godt nok utredet, etter flertallets mening. Vi kan ikke se at dette er omtalt noe særlig verken i proposisjonen eller i andre forarbeider, f.eks. i NOU-en. Dette virker å være noe som er kommet litt i siste sving, og vi føler oss ikke bekvemme med å ta dette inn i loven sånn over bordet. Dette er spesielt viktig fordi problemet opp mot Den europeiske menneskerettskonvensjon er jo nettopp at bortfesterne av store tomter ikke er blitt hensyntatt nok. Dette ville være en regel som kunne skapt nye problemer, og det ville jo vært et gigantisk nederlag for Stortinget dersom vi nå – i dette reparasjonsarbeidet som vi egentlig holder på å utføre nå – skulle begå nye overtramp mot eiendomsretten. Dette er ikke en tid for nyvinninger eller eksperimenter med denne loven. Det vi vedtar i dag, må være grundig fundert, grundig begrunnet, det må kunne stå seg i norske domstoler, i Høyesterett, og til syvende og sist i Strasbourg, om det skulle havne der igjen. Så er det også viktig for meg å understreke en ting, og det er at dette er ikke tidspunktet for å endevende alle sider av tomtefesteloven. Vi har sikkert diskusjoner som kunne være interessante om landbruksunntak, om beregningsmåter, om ulike innløsningsregler og mye annet. Det er mye som kan diskuteres, men det er ikke tid og sted for det nå. Denne proposisjonen svarer på en helt spesifikk problemstilling som er reist etter dommen mot oss i EMD. Vår oppgave nå er altså å rydde opp i de feilene som vårt lovverk har, og forholde oss til det konkret. Når det er sagt, så har jeg også lyst til å si – jeg har lyst til å være en av de første som sier – at tomtefesteloven og lovregler rundt dette er jo noe av det mer merkelige vi har i Norge, det er et eksempel på hvor galt det kan gå når politikere – i beste hensikt – skal gå inn og prøve å detaljregulere avtaler for å skape en balanse de tror er riktig. Det bærer ofte galt av sted. Jeg tror historiebøkene vil vise at tomtefestelovgivning kanskje ikke var den beste ideen. Når det er sagt: Det får bli en diskusjon for fremtiden. Proposisjonen som er her nå, reparerer de feilene som vi er dømt for, og den bør vedtas.
Som saksordføreren og foregående taler har vært inne på, er jo denne lovendringen kommet fram som en følge av at Norge ble dømt i Den europeiske menneskerettsdomstolen i den såkalte Lindheim-saken i 2012. I sin kritikk av de nåværende reglene i § 33 pekte domstolen bl.a. på den lave festeavgiften som reglene kan føre til, at tomteverdien er utelukket som en relevant reguleringsfaktor, og at verdistigningen av tomten utelukkende tilfaller festeren ved videresalg. Derfor har det vært nødvendig å få på plass en endring av regelverket for tomtefeste, slik at det oppnås det som omtales i proposisjonen som «fair balance» mellom fester og bortfesters rettigheter. Flertallet i saken har kommet til at departementet har foretatt grundige vurderinger, uten tvil. Det er en fyldig proposisjon hvor man argumenterer for hvorfor man har kommet fram til de nye reglene, og at de skal kunne stå seg i forhold til en ny behandling i Menneskerettsdomstolen. Men flertallet, som altså er regjeringspartiene og samarbeidspartiene, mener vel at forslaget går noe langt i retning bortfesterne når det gjelder prosentsats for oppjustering. Derfor har vi landet på en sats på 2 pst. ved oppregulering av eksisterende festeavtaler. Og så slutter vi oss til at det – for å unngå uforholdsmessig høye stigninger i festeavgiften – også settes et tak på festeavgiften per dekar tomt. Dette gjøres i overenstemmelse med departementets forslag, tilsvarende 11 378 kr i 2015-kroner. I NOU 2013: 11 ble det foreslått en mulighet for å kreve ny regulering etter 30 år for å unngå urimelige festeavtaler. Jeg registrerte jo at departementet ikke fulgte opp denne endringen i utkastet til ny lovproposisjon, men flertallet har likevel kommet til at dette vil være en fornuftig ordning å innføre. Så dette er da å innføre en rett til å kunne kreve ny regulering, som også skal kunne gjelde for fester. Det er ingen naturlov som tilsier at verdien på eiendomsmarkedet alltid vil fortsette å gå oppover, selv om det på sikt er stor sannsynlighet for at dette vil skje. Å gi både fester og bortfester en anledning til å kreve ny prisfastsettelse etter 30 år vil derfor være det mest konsekvente og rettferdige alternativet. Det er uten tvil vanskelige avveininger som er gjort i denne saken fra regjeringen og fra Stortinget for å finne fram til regler som er holdbare, både i forhold til de 170 000 festeforholdene vi har, og til EMDs krav i dommen av 2012. Fremskrittspartiet mener likevel at flertallet har landet på et godt kompromiss, og at vi i behandlingen av saken har lyttet til både fester- og bortfestersiden. Muligheten til en ny regulering etter 30 år er en viktig sikkerhetsventil, samtidig som en reduksjon av maksimalsatsen fra 2,5 til 2 pst. vil medføre en rettferdig balanse mellom festere og bortfestere. Så er jeg veldig glad for det som foregående taler påpekte, representanten Frølich, for ut fra de henvendelsene som er kommet til oss i justiskomiteen, har vi sett at veldig mange nå frykter at man bare skal ta maksimalsatsen og gange opp med dekar. Det er selvfølgelig ikke det som ligger til grunn. Det er proposisjonen klar på, og det har vi også presisert i merknadene fra flertallet i innstillingen fra justiskomiteen. Så her er det tydeligvis noe forvirring ute og går. Det skulle ikke forundre meg om det også finnes noen som synes at den forvirringen er helt grei, for å skremme opp folk. Denne saken er her i dag på grunn av den dommen mot Norge. Jeg tviler på at vi i det hele tatt hadde hatt en sak i dag om tomtefeste hvis vi ikke hadde blitt dømt. Da hadde mest sannsynlig dagens lov bare ligget der, og så hadde vi latt det systemet være inntil videre. Men nettopp fordi vi er dømt, må vi altså innrette oss etter det. Jeg mener at det flertallet har kommet fram til, som stort sett også er det som regjeringen fremmet, er noe som vil kunne stå seg. Og det er jo de vurderingene departementet også gjør i proposisjonen. Og at om en finner noen miljøer, i Ås eller andre steder, som mener at man kan sette satsene lavere og at det likevel vil stå seg, vil en sikkert også finne noen blant mer enn 5 millioner nordmenn som mener at man kunne hatt helt andre satser, og at det ville stå seg. Men om dette vil stå seg, vil man jo først finne ut den dagen man eventuelt har en ny sak, og jeg er i hvert fall trygg på at det som flertallet legger til grunn her, i større grad vil stå seg i forhold til Menneskerettsdomstolen enn det som mindretallet i saken legger opp til. Så har dette med landbruksunntaket også blitt løftet fram. Det er jo slik at dette er noe som Arbeiderpartiet i sin tid innførte. Det er flere av oss som har stusset over landbruksunntaket. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet nå i denne saken legger inn merknader – ikke forslag, men merknader – om at man kanskje burde fjerne dette unntaket. Vel, vi har denne saken i dag for å håndtere den dommen vi har fått mot oss, og ytterligere detaljer rundt tomtefeste, og diskusjonen rundt tomtefeste, synes i hvert fall Fremskrittspartiet det er naturlig å ta på et annet tidspunkt enn i denne saken, som vi må få på plass før vi tar sommerferie.
Utgangspunktet er, som flere allerede har vært inne på, at Norge ble dømt i Den europeiske menneskerettsdomstol i den såkalte Lindheim-dommen, fordi grunneiers eiendomsvern etter Den europeiske menneskerettskonvensjon ikke var godt nok ivaretatt. Vi som lovgiver har derfor et ansvar for å rette opp i skjevheten i lovverket for å sikre balansen mellom grunneier og fester på en bedre måte. Vi ble dømt fordi fastsetting av festeavgift ved forlengelse av tomtefesteavtaler medførte en forfordeling av fester. Forslaget som ligger på bordet i dag, skal rette opp denne skjevheten, og jeg må kalle det en krevende balanse. Dommen fra EMD gir oss som lovgiver et visst rom for skjønn. Vi må finne den rette balansen mellom grunneiers rett til eiendomsvern, samtidig som vi må ta boligsosiale hensyn og hensyn til festers behov for forutsigbarhet. Det er denne balansen Kristelig Folkeparti mener vi har funnet sammen med Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre. Jeg registrerer at Senterpartiet går for regjeringas opprinnelige forslag som sikrer grunneier større avkastning, mens Arbeiderpartiet har gått den andre veien og muligens strukket strikken for langt, slik at Norge igjen kunne bli dømt i EMD. Dagens sak er både teknisk og kompleks, men til syvende og sist dreier dette seg om hjemmet til enkeltpersoner og familier. Det er derfor helt sentralt at reglene vi vedtar, nå kan gi forutsigbarhet for den enkelte og sikre «fair balance» mellom partene. Formålet med endringene er nettopp å hindre brudd på EMK, og vi er i all hovedsak enig med regjeringas forslag utenom på to punkt. For å sikre en god balanse og ikke minst forutsigbarhet ved regulering av festeavgift er det sentralt at satsen fastsettes i lovteksten. Det har blitt hevdet av enkelte at satsen bør settes til 5 pst. Dette har både Tomtefesteutvalget og høringsinstanser med økonomisk bakgrunn påpekt at vil gi grunneier en uforholdsmessig høy avkastning av tomteverdien ved forlengelse av avtalen. Regjeringa la fram et forslag om en sats på 2,5 pst., men dette mente vi kunne gi grunneier for stor del av verdiendringa. I Lindheim-dommen var festeavgiften på mindre enn 0,25 pst. av markedsverdi. For å sikre en «fair balance» mellom fester og grunneier og fordi det er knyttet lavere risiko til festetomter enn andre leieforhold, som saksordføreren var inne på, har vi sammen med Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre ment at en riktigere sats vil være på 2 pst. Arbeiderpartiet på sin side foreslår en sats på 1,25 pst. Det synes jeg er noe dristig, all den tid det kan medføre at vi blir dømt på nytt i EMD. Denne satsen er ikke nøye utredet av Lovavdelingen i Justisdepartementet, men departementet har gitt en lovteknisk bistand på utforming av et lovforslag. Samarbeidspartiene har også blitt enige om å innføre en sikkerhetsventil som gir både fester og grunneier mulighet til å kreve ny regulering av festeavgiften når det er gått minst 30 år fra forrige regulering. Bakgrunnen for dette er å hindre en framtidig ubalanse i avtaleforholdet. Arbeiderpartiet har foreslått å innføre et degressivt tak for store tomter. Det er et forslag vi har stor sans for. Samtidig er dette, som både Frølich og Leirstein har vært inne på, allerede ivaretatt i rettspraksis, og eksemplet som Arbeiderpartiet bruker i innstillinga, er lite presist. Når en skal fastsette ny festeavgift for store tomter, er det ikke slik at en bare kan gange «taket» med antall dekar tomta er. Det må foretas en vurdering av hver enkelt tomt. For det første skal en gjøre fradrag for verdiøkning som festeren har tilført tomta, og en skal gjøre fradrag for «ubeboelige» dekar. Høyesterett har i en dom fastsatt prinsipper for vurdering av råtomteverdien. Det foreligger altså en praksis for degressivt tak allerede etter dagens praksis. Med de grundige uttalelsene fra flertallet i denne sal vil vel det også hjelpe og derfor ikke gi behov for noen lovendring. Flere har også vært inne på landbruksunntaket. Jeg er enig i at denne saken dreier seg om å rette opp det vi er blitt dømt for i EMD, men jeg vil også uttrykke min misnøye med det landbruksunntaket der enkelte festere som føler seg innelåst, ikke kan innløse tomtene. Derfor vil jeg varsle at det er noe vi vil se på, kanskje også incentivet for at flere kan få innløst tomtene og eventuelt se på avskaffing av hele ordninga, men det er en debatt som vi må komme tilbake til senere. Nå er jeg i hvert fall glad for at vi kommer med endringer som vil sikre at vi retter opp i den skjevheten som vi tross alt er blitt dømt for.
Det er et svært godt, omfattende og grundig arbeid som er gjort i Tomtefesteutvalget, som avga sin innstilling i 2013 om festekontrakter og folkerett. De har arbeidet med løsninger knyttet til det faktum at Norge ble dømt i Menneskerettighetsdomstolen, og det ble vi fordi tomtefesteloven § 33 var utformet slik at den ikke var i samsvar med eiendomsvernet. I den sammenhengen er det grunn til å minne om at eiendomsretten er vernet etter Menneskerettskonvensjonens artikkel 17, og det var utgangspunktet for denne saken. For Senterpartiet er privat eiendomsrett en grunnleggende verdi, og vi har over mange år pekt på den ubalansen som har ligget i tomtefestlovgivningen, der man litt forenklet kan si at slik som reglene har vært utformet, har tomtefester fått den største andelen av verdistigningen på en tomt som han ikke eier, mens eieren av tomta ikke har fått en rimelig andel av verdistigningen på tomta. Det var denne ubalansen som også Menneskerettighetsdomstolen påpekte i 2012. Tomtefeste er en særlig form for leie: Man eier huset som er satt på tomta, men man eier faktisk ikke selve tomta. Noen har ment at eierrådigheten til tomta med tida går over til fester. Det er ikke tilfellet. Tomtefeste er faktisk og rettslig sett et leieforhold, og slik har det også blitt behandlet i Menneskerettighetsdomstolen. Regjeringens proposisjon tar sikte på å balansere forholdet mellom grunneier og tomtefester, slik at våre nasjonale regler blir forenlig med Menneskerettighetsdomstolens syn. Senterpartiet er enig i at det må gjøres endringer i festeavgiften for å ivareta at verdistigning på tomta tilfaller begge parter. Det må også ses i sammenheng med tomtefesteloven §§ 7 og 15, som fører til at forlengelse blir tidsubestemt, og at man etter første gangs oppregulering kun kan regulere videre med konsumprisindeks. Senterpartiet er enig i at grunneier skal gis rett til et engangsløft av festeavgiften, og vi mener, i likhet med regjeringen, at en avkastningssats skal utgjøre 2,5 pst. av tomteverdien. Vi er også enig i at det innføres et tak på festeavgiften som svarer til 11 378 kr i 2015-kroneverdi. Beregninga av festeavgiften står sjølsagt sentralt ved de vurderingene som skal gjøres. Det synes som om regjeringen mener at en sats på 5 pst. av råtomteverdien er altfor høy, mens 2,5 pst. legges til grunn som en rimelig balanse mellom partene. Så velger flertallet i salen i dag å gå bort fra det uten noen annen synlig begrunnelse enn at regjeringens forslag «kan synes å gå noe langt til bortfesters fordel». Senterpartiet finner det høyst merkverdig at regjeringspartiene ikke synes å feste lit til sin egen regjering på dette punktet, men velger å sette satsen lavere enn det regjeringen foreslo, og lavere enn det det faktisk er et flertall for i Stortinget i dag. Det bidrar ikke til stabilitet på et rettsområde preget av tvister at regjeringspartiene i siste sving går bort fra det som deres egen regjering foreslår. Senterpartiet vil derfor ta opp regjeringens forslag på dette punktet. La meg i den sammenheng få lov til å minne om at en rekke rettsavgjørelser de siste årene har lagt til grunn en avkastningsrente på 5 eller 6 pst., og sjøl om Høyre til pressen sier at de har inngått dette forliket fordi de har en samarbeidsavtale med regjeringen, vil jeg minne om at den samarbeidsavtalen bare gjelder budsjettmessige forhold. Det er noe annet enn det vi står overfor i dag, og det kan derfor ikke være noe annet enn en bortforklaring fra Høyre og Fremskrittspartiets side. Jeg må også si at når Frølich her sier at et av problemene med tomtefestelovgivningen er at politikerne går inn og detaljregulerer, så er det jo nettopp det flertallet i Stortinget her i dag gjør, når de går inn og detaljregulerer og regulerer ned avkastningsrenten på den måten de her gjør, i en sak der man fører en veldig krevende balanse, og der vi hadde vært tjent med å forholde oss til regjeringens forslag. Sjøl om noen synes at en maksimal sats på 11 378 kr kanskje kan synes høy, f.eks. for en tomt på 4 mål, skal man huske på at de fleste festere vil ha rett til en innløsning av tomta til 25 ganger festeavgiften, eller 40 pst. av råtomteverdien. I teorien betyr det at man kunne ha innløst tomta, ha delt opp tomta og så solgt med ganske stor fortjeneste i områder av landet der boligmarkedet er presset. Mange av oss ville også ha vært nødt til å betale langt mer for kjøp av en vanlig tomt enn det en fester ville måtte betale for å få innløst en tomt basert på dagens innløsningsregler. Senterpartiet er en del av det brede flertallet som ønsker mulighet til ny regulering etter 30 år. Vi ser på det som en sikkerhetsventil, og vi er også glad for at det såkalte landbruksunntaket vil bestå. Med dette tar jeg opp Senterpartiets forslag.
Representanten Marit Arnstad har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Dette er en vanskelig sak, men det er også en viktig sak. Som flere har vært inne på, har det vært ganske mange e-poster og telefoner, for det er flere store og sterke aktører på begge sider i denne saken. Men det er også mange enkeltpersoner som dette angår direkte, for det er hjemmene deres vi snakker om. Selve instituttet tomtefeste er, slik jeg ser det iallfall, et institutt som i stor grad innbyr til rettssaker og konflikt. Det er fordi det er store verdier det er tale om, og jeg tror at uansett hva vi hadde vedtatt i dag, om det er den modellen som regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti har tatt til orde for, eller om det er Arbeiderpartiet og Senterpartiets modell, Arbeiderpartiet og SVs modell eller Senterpartiets modell, er jeg rimelig sikker på at vi ikke har sett slutten på konfliktene i retten i framtiden heller. Utgangspunktet er den dommen som vi fikk mot oss i EMD, som slik sett pålegger oss å gjøre noe med dette instituttet slik som det var. Det viktige for oss i Venstre har vært at vi skulle finne en balanse mellom eiers rett til eiendomsvern og festers rett til forutsigbarhet. Jeg mener at vi nå har funnet en god balanse, og i forhold til regjeringens utgangspunkt imøtekommer vi festerne med å sette ned renten til 2 pst., og vi imøtekommer bortfesterne med å innføre en sikkerhetsventil på 30 år. Jeg tenker at den debatten som flere nå har reist om hvorvidt festeinstituttet er hensiktsmessig å holde på, og hvorvidt landbruksunntaket burde oppheves, er en interessant debatt, og det er en debatt som vi også vil være en del av når den tid kommer. Men akkurat nå handler det om å sørge for at vi får et regelverk som er i tråd med EMD. Det mener jeg vi gjør med det vedtaket som vi skal fatte i dag.
Jeg vil først ta opp forslaget som er omdelt i salen, fordi vi ikke sitter i komiteen. Jeg vil også med én gang varsle at vi vil gi subsidiær støtte til Arbeiderpartiets forslag. «Til lags åt alle kan ingen gjera; det er no gamalt og vil so vera.» Sånn sa Ivar Aasen det, og det er jeg enig i, for det er ikke lett å lage tomtefestelov. Det er mange som har prøvd. Det er ulike hensyn her som skal veies, men jeg har lyst til å si at hjemmet vårt – det huset vi bor i – er ikke hvilken som helst eiendom. Det er mange juridiske betraktninger knyttet til dette, og til eiendomsrett til en tomt. Men det å ha et forutsigbart forhold til at man faktisk har råd til å fortsette å bo i hjemmet sitt, er for SV en veldig viktig verdi. Tomtefesteordningen var muligens god, men nå har den blitt utrygg og dårlig, også fordi regjeringens forslag går for langt i retning av den som eier tomta. Det er ganske stor forskjell på den saken som var i henhold til EMK og vurderingen av forholdene i den, og det systemet som regjeringen nå har foreslått. Jeg mener at forslaget fra regjeringen ikke bidrar til å minske risikoen for at denne saken kommer til å fortsette å gå i Den europeiske menneskerettsdomstol, men da med den andre parten som part, fordi det handler om hjemmet til folk, og fordi det også er eiendomsforhold og rettigheter knyttet til det. Det er en diskusjon om innløsning og regulering av leie, men jeg synes at det i debatten høres ut som om man regner med at den festeavgiften man har betalt opp igjennom flere år, liksom ikke teller med. Realiteten er jo at hvis dette blir for ubalansert, må den som bor i hjemmet sitt, som står på denne tomta, betale tomta flere ganger. Det er mulig at noen mener at det er rett og rimelig – det mener ikke SV. Jeg har også hørt representanter fra regjeringspartiene uttale at den som har inngått en slik kontrakt og har bygd huset sitt på en festetomt, vet hvordan det er og har gått inn i det med åpne øyne. Det må en vel også kunne si om den andre parten i disse sakene. Hvis man legger ut festetomter, vet man at det ikke er en eiendom som er åpent omsettelig, men man vet også at man har en utrolig trygg avkastning, selv om den er lav. Jeg forutsetter at de som har gått inn på eiersida, også har tatt det i betraktning. Det er mulig at det forslaget som regjeringen har lagt fram, etter det vi har fått opplyst, kan gi en tidobling av festeavgiften sammenliknet med dagens regler. Det er åpenbart altfor mye. I den saken som har vært vurdert i henhold til EMK, var markedsverdien mye lavere på tomta. Så når regjeringen nå vil at den som ønsker å forlenge festet, skal betale 2,5 pst. av tomteverdien, er det åpenbart, etter vårt syn, en altfor stor økning. Hvilket nivå som er passelig, er jo et politisk spørsmål og en avveining. Jeg er nok redd for, selv om flertallet nå har redusert dette litt – og det er jeg selvfølgelig glad for at de gjør – at dette vedtaket ikke står seg, fordi vi mener det fremdeles er for ubalansert, og nå i den andre retningen. Så vårt forslag går ut på at man i tillegg til å sette prosenten av tomteverdien til 1,25 pst. også ønsker at begrensningsregelen per tomt ikke skal være 9 000 kr, men 6 000 kr, og at multipliseringsfaktoren skal være 3 000 kr og ikke 6 000 kr. Forslaget er fremmet.
Representanten Karin Andersen har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Jeg tror representanten Karin Andersen har veldig rett i én ting, og det er at det ikke er lett å lage tomtefestelov. Det er det mange som har opplevd opp gjennom tidene. Men det handler også om at det fokuseres på grunnleggende verdier hvor viktige samfunnshensyn står mot hverandre. Det gjør det også krevende å balansere. Saken er for så vidt oppsummert i proposisjonen og ikke minst av saksordføreren og dem som har holdt innlegg her i dag, så jeg skal begrense meg til å kommentere bare noen av disse forholdene. Vi lever nå under en midlertidig lov som går ut 1. juli i år, og derfor er det også viktig at en får på plass de nødvendige vedtak i dag. Men fra regjeringens side har det vært et helt bevisst valg ikke å gjennomføre en revisjon av tomtefesteloven som sådan. Noen av innleggene har på en måte dreid seg om de litt overordnede prinsipielle spørsmålene, som også er relevante diskusjoner, men som vil være vesentlig mer omfattende og mer komplekse enn den begrensede problemstillingen som vi har til behandling i dag. Så det har vært et bevisst valg at målet med denne proposisjonen er å rette opp et menneskerettighetsbrudd. Det er foretatt vurderinger – som representanten Arnstad også er inne på – i departementet som har landet regjeringens syn på det. Sånn sett har jeg lyst til, siden vi tidligere i dag har hatt litt tøffe debatter med Senterpartiet, å takke for Senterpartiets gode omtale av regjeringens forslag. Og så lander Stortinget, gjennom et kompromiss, litt annerledes. I all hovedsak er innstillingen tilsvarende, men prosentsatsen er noe lavere. Dette er ikke eksakt vitenskap, så det er vanskelig – både for den ene og den andre part i dette – å si at det ene eller andre ikke står seg i forhold til menneskerettighetene. De vurderingene som vi har gjort i departementet, har vært gjort nettopp med sikte på at vi skal reparere – ikke noe mer, men reparere menneskerettighetsbruddet. Om den grensen går på 2,5 pst. eller på 2 pst., det er det veldig vanskelig å ha en veldig tydelig og klar oppfatning om, men jeg er helt overbevist om at vi kommer til å finne svaret på det. For er det en ting som er helt sikkert, er det at uansett hva slags vedtak Stortinget fatter i dag – jeg legger da til grunn at de fatter det vedtaket som fremgår av flertallet i innstillingen – tror jeg likevel at vi vil få nye runder i rettsapparatet basert på den beslutningen. Da vil en til slutt finne den balansen, finne ut om balansen er riktig eller feil, gjennom den rettslige behandlingen. Men regjeringen har altså ikke hatt som motiv å gjøre vesentlige endringer i tomtefestelov og tomtefesteinstitutt, men rett og slett å rette opp et menneskerettighetsbrudd, og jeg mener at det er grunn til å anta at det Stortinget nå vil fatte vedtak om, bidrar til en sånn reparasjon.
Det åpnes for replikkordskifte.
Både saksordføraren – nei, det er meg, det. Eg heldt på å seie saksordførar Frølich, men det er eg som er saksordførar.[[Munterhet i salen.]] Både Høgres representant Frølich og Kristeleg Folkepartis Ropstad viste til rettspraksis med omsyn til argumentasjonen mot å ha eit degressivt tak på tomter. Høgsterettsdomen som seier å kunne skape ein slik presedens, meiner eg fyrst og fremst er eit argument for juristar, for viss det skal vere ein realitet, føreset det nemleg at desse sakene havnar i retten. Med å ha eit avtakande tak, slik me føreslår, kan ein unngå mange rettssaker, og så kan me seie frå Stortinget at me politisk meiner at det bør vere ein avtakande vekst i takt med storleiken på tomta. Synest ikkje statsråden det kan vere eit poeng, og ville det ikkje vere betre at Stortinget sa dette i lov? Eller meiner statsråden det er uproblematisk at svært mange festarar no kjem til å sjå seg nøydde til å gå rettens veg etter vedtaket i dag?
Saksordførerens spørsmål er et godt og ryddig spørsmål, og jeg kan ikke stå her og si at det er prinsipielt galt å mene det Arbeiderpartiet mener. Regjeringen og flertallet i innstillingen har landet på noe annet. Det henger også sammen med verdifastsettelsen av store tomter. Det som er en utfordring i disse sakene, er ofte at noe av tomten vil kunne ha en høy verdi mens tomtearealet som sådan ikke vil være spesielt verdifullt, fordi det ikke kan brukes til f.eks. bolig. Dette vil det bli tatt høyde for i fastsettingen av markedsverdien av tomten og den andelen en da skal beregne festeavgiften ut fra. Så kan man godt si at jeg ikke har noe problem med å forstå logikken i Arbeiderpartiets tenking her. Men regjeringen har landet på en annen modell, og jeg er ikke overbevist om at det vil være noen vesentlig forskjell – i praksis.
Takk for svaret. Betyr det at justisministeren meiner at etter alle dei breva, eller e-postane, som me har fått frå bekymra festarar som no fryktar festeavgifter på rundt 30 000 kr i året, der dei i dag kanskje har 6 000 kr i året, at dei festarane kan ta det heilt med ro?
Det er veldig farlig å stå her på talerstolen og si at alle kan ta det helt med ro. Dette vil jo ha konsekvenser. Det vil gi utslag for den enkelte fester. Men som jeg nevnte i hovedinnlegget mitt, er målet til regjeringen å reparere menneskerettighetsbruddet. Så vil det alltid være et spørsmål om hvor man da skal legge listen for at man skal være trygg nok på at det menneskerettighetsbruddet er tilfredsstillende rettet opp. Når vi har vurdert dette, mener vi at den modellen vi har lagt til grunn, er den som best oppfyller det. Det betyr ikke at valget av en alternativ modell ville hatt det motsatte utfallet. Men vi har valgt denne modellen fordi vi mener den best kan rette opp dette menneskerettighetsbruddet tilfredsstillende. Så vil det nok i enkelte tilfeller gi vesentlig større utslag enn for andre tilfeller, og da vil man alltid ha denne sikkerhetsventilen. Man har alltid muligheten til å benytte domstolen.
Eg er òg veldig oppteken av, når no dette vedtaket blir gjort mot stemmene våre, at me får ein såpass stor klarleik i dette uklare som mogleg. Då har eg eit spørsmål til, og det handlar om krava frå EMD til Noreg. Dei seier at me skal finne ein rettferdig balanse, ikkje at me skal leite etter god avkastning. Me meiner at det forslaget som no er lagt fram frå regjeringspartia og Senterpartiet, i mykje større grad tek omsyn til at det skal vere ein god avkastning enn til ein rettferdig balanse. Kva er statsrådens kommentar til det?
Når vi har vurdert dette, er utgangspunktet at det skal være en rettferdig balanse. Vi skal rette opp menneskerettighetsbruddet, ikke ha en forskyvning av den ene eller den andre parts interesse. Hvis vi hadde ønsket det, mener jeg at vi burde lagt frem en lovproposisjon om revisjon av hele festeinstituttet. Det har vi valgt bevisst ikke å gjøre. Det er også ulike vurderinger, også i juridiske miljøer, av hva som skal til for å rette opp det menneskerettighetsbruddet. Men det er det som har vært utgangspunktet, og da er utgangspunktet å sikre en rettferdig balanse. Men så har også Menneskerettsdomstolen sagt at det er loven i seg selv som er problemet, og det er derfor vi da har måttet komme til Stortinget med dette lovforslaget.
Siden det ser ut til at ingen andre ønsker replikk, får Lene Vågslid replikk nr. 4.
Takk, president. Eg deler vurderinga frå statsråden om at det me fyrst og fremst skal gjere no, er å rette opp brotet på EMK. Eg registrerer òg at fleire har uttrykt støtte til ideen om å diskutere både landbruksunntaket og andre utfordringar rundt loven. Ser statsråden for seg at det vil vere aktuelt å kunne ta opp ein slik diskusjon allereie til hausten?
Det foreligger ikke noen planer i regjeringen om å gå videre på dette området nå. Det som har vært vårt prioriterte mål, har vært å sikre at vi ikke bryter menneskerettighetene. Nå vil vi se hvordan dette vil ende i rettsapparatet, for jeg er helt sikker på – som jeg nevnte tidligere – at dette vil bli prøvd for retten, enten fra den ene eller den andre siden, uavhengig av hvilket vedtak som blir fattet i dag. Men det foreligger ingen konkrete planer i regjeringen om å åpne for en stor diskusjon om andre deler av tomtefesteinstituttet nå.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Saken om tomtefeste er svært viktig for mange. Det dreier seg samlet sett om svært store beløp, og det dreier seg om forutsigbarhet for i første rekke hus og hjem. I Østfold har vi, som i andre fylker, en rekke festekontrakter, både for boliger og for hytter, og nå kommer altså bekymringsmeldingene fra tomtefesterne i Østfold som, med rette, er redde for at festeavgiftene kommer til å skyte i været. Tomtefesterne kunne fått mer hjelp av regjeringen, men her stiller altså ikke Høyre og Fremskrittspartiet opp. Regjeringens forslag i denne saken bidrar ikke til å avhjelpe de bekymringene som tomtefesterne har, snarere tvert imot. Det er å lese bl.a. av eksempler fra Hvaler i saken. Så merker jeg meg representanten Frølichs ord om at hele ordningen med tomtefeste er merkelig. Jeg merker meg også representanten Ropstads ord om at dette er en ordning som man kanskje helst burde fjerne. Da er meldingen til tomtefesterne at Arbeiderpartiet primært vil fjerne hele ordningen; vi er ikke for den. Det er mange gode grunner til å fjerne ordningen. Den er, spør du meg, egentlig en moderne form for husmannskontrakt som ikke hører hjemme noe sted i vårt moderne samfunn. Noen har sagt at det er mye vanskeligheter med tomtefesteloven, og at man nå på en måte må ta hensyn til menneskerettighetene. Å fjerne ordningen vil i hvert fall stå seg med hensyn til menneskerettighetene, for da hadde vi fjernet problemet. Men i påvente av at ordningen kan bli fjernet, passer altså Fremskrittsparti–Høyre-regjeringen, sammen med Kristelig Folkeparti og – forstår jeg – Venstre, på at å ha en festetomt vil bli vesentlig dyrere enn i dag. Og det er jo en smule underlig at Fremskrittspartiet, som kaller seg partiet for folk flest, er med på å skyve leieprisene på festetomter betydelig opp, men de anser kanskje ikke at de som har festetomt, er en del av folk flest. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringens forslag i denne saken er sikkert bra for grunneieren, men det er altså svært dårlig nytt for leieren.
Noreg har vorte dømt i Den europeiske menneskerettsdomstolen. Lovverket vi har, er ikkje i tråd med dei internasjonale konvensjonane og svekkjer grunneigarens vern av eigedomsretten. Dette er ein alvorleg situasjon som krev handling. Tomtefestespørsmålet har vore grundig utgreidd. Ulike modellar har vorte skisserte og legg grunnlaget for politiske prioriteringar. Det betyr at Stortinget i dag har eit godt grunnlag når det skal fattast eit vedtak. Dei siste åra har det vore ei lang rekkje endringar i tomtefesteinstituttet. Det er no nødvendig å skape føreseielegheit for både festarar og bortfestarar. Samtidig må vi leggje opp til at systemet også kan vere prosessdempande for dei som er involverte. Rettslege konfliktar er alltid uheldig. Innspela i prosessen har vore delte, men det er eit felles ønske at det må skapast føreseielegheit om tomtefesteinstituttet. Det som var utgangspunktet for alle, er at grunneigarens moglegheit til å ta del i den framtidige verdistigninga på eigen eigedom må styrkjast. Senterpartiet meiner at regjeringas forslag til ein prosentsats for framtidig festeavgift er balansert og godt. Det vil sikre føreseielegheit for både festaren og bortfestaren. Vi er noko forundra over at vi no måtte ta opp regjeringa sitt forslag og blir ståande aleine om dette, til tross for at regjeringspartia kunne ha oppnådd fleirtal for sitt primærstandpunkt i lag med Senterpartiet. Vi er tilfredse med at Stortinget i dag vurderer å innføre ein sikkerheitsventil i tomtefesteloven som sikrar at festeavgifta kan regulerast på nytt etter 30 år. Det er nødvendig for å motverke at det skal utviklast skeivheit over tid. Senterpartiet meiner landbruksunntaket er eit viktig prinsipp som er med på å sikre inntektsgrunnlaget for landbrukseigedomar i heile landet. Det å svekkje næringsgrunnlaget i Distrikts-Noreg samsvarar ikkje med ein visjon om å sikre busetjing og næringsgrunnlag i heile landet. Vi er difor glade for at dette unntaket blir behalde. Erfaringar tilseier likevel at festarar og grunneigarar finn gode løysingar begge kan leve med dersom innløysing er ønskt.
Representanten Frølich sa i innlegget sitt at regjeringspartia saman med Kristeleg Folkeparti hadde ei god grunngjeving for valet av ei festeavgift på 2 pst. Eg kunne godt tenkje meg å høyre den grunngjevinga. Eg spør om det med tanke på at EMD veldig tydeleg seier at val av festeavgift må grunngjevast. Det har blitt kritisert frå svært mange at regjeringas opphavlege forslag mangla ei slik god grunngjeving, og det kunne òg då vore interessant å høyre grunngjevinga for 2 pst. Eg vil iallfall nytte tida til å grunngje Arbeidarpartiets forslag, fordi me meiner det er ein viktig del av bestillinga frå Strasbourg. Me føreslår ei festeavgift på 1,25 pst. Dersom ein tek utgangspunkt i at Stortinget har valt 40 pst. av marknadsverdien som regel ved innløysing av festetomter, og tek utgangspunkt i at 2,5 pst. er full marknadsverdi ved forlenging, svarar 1,25 pst. til ei 50-50-fordeling mellom bortfestar og festar. Det er på denne måten godt samsvar i regelverket. Balansen ved rett til forlenging er om lag lik balansen ved rett til innløysing. Etter NMBU på Ås er òg dette ei haldbar både juridisk og økonomisk grunngjeving. Så er eg einig i at diskusjonen om både landbruksunntak og lovens eksistens kanskje ikkje nødvendigvis høyrer heime her i dag, men det er jo vanskeleg ikkje å sjå det i ein samanheng. For dei som har kontakta oss, handlar det nettopp om det som fleire har påpeikt her tidlegare, at familiar føler seg innelåste i denne situasjonen, fordi dei no får ei høg festerente, får eit høgt tak, og kanskje òg har fleire tomter. Slik sett kan dei òg på grunn av landbruksunntaket vere bundne på alle kantar. Det er ei stor økonomisk utfordring for mange. Eg forstår godt at justisministeren verken vil eller kan seie at det blir slik og slik, for eg deler hans oppfatning av at dette ikkje er vitskap. Men det er viktig at me tek desse folkas bekymringar på alvor, og me må følgje dette veldig nøye. Eg er dessverre redd for at ein del av dei eksempla me har fått, t.d. frå Lauvås sitt heimfylke, men òg frå mitt fylke, Telemark, og frå Hedmark og Oppland, på personar som sit på veldig enkle hytter i tredje og fjerde generasjon og har hatt ei låg festeavgift over mange, mange år, no får ein såpass kraftig auke at det blir svært vanskeleg for dei å handtere. Det er òg ein realitet. Som Karin Andersen sa her tidlegare: Det me snakkar om her, har ein enormt viktig eigenverdi. Eg ser fram til at me får diskutert dette vidare. Det er ikkje siste gongen me diskuterer tomtefesteordninga. Så synest eg sjølvsagt det er synd at forslaget vårt ikkje får fleirtal i dag, for me meiner at det ville vore det beste for både festarane og bortfestarane.
Det var representanten Lauvås’ angrep på de fire samarbeidspartiene som fikk meg til å ta ordet. Han fremstiller det som om dette er en ønsket utvikling – at disse fire samarbeidspartiene ønsker å påføre folk flest høyere leieavgift, og at det sånn sett er en ondsinnet handling. Det er ikke det som er poenget i denne saken. Det er ikke det som diskuteres i denne saken heller. Det som diskuteres, er hvordan en skal løse opp i en situasjon hvor Norge har gjort seg skyldig i et menneskerettighetsbrudd, fordi den regjeringen som Lauvås’ parti satt i, ikke klarte å overholde det som var menneskerettighetskravet. Så jeg synes det er en litt underlig måte å ta den diskusjonen på. Vi kan gjerne ha en diskusjon om tomtefeste generelt og hva slags nivå det bør være på tomtefesteavgifter generelt, og om hvordan tomtefesteordningen bør være generelt fremover. Men det er ikke det vi er her for nå. Jeg har respekt for at det er ulike oppfatninger av hva som skal til for å rette opp i dette menneskerettighetsbruddet, men det er altså det som er utgangspunktet for diskusjonen. Så mener regjeringspartiene og Venstre og Kristelig Folkeparti at det er ett nivå som skal til for å oppfylle kravet, og så mener Arbeiderpartiet noe annet. Det synes jeg er greit. Men det å si at det er en slags ondsinnet manglende hensyntaking til folk flest, synes jeg rett og slett er å dra det relativt mye lenger enn det det er grunnlag for.
I kampens hete, hadde jeg nær sagt, i debatten i går, kom jeg i skade for å beskylde lederen av opposisjonen for intellektuell latskap, for ikke å forholde seg til den reelle begrunnelsen. Jeg vil nødig gjøre det igjen, men deler av opposisjonen har klart forholdt seg litt snevert til den begrunnelsen som vi faktisk opererer med når det kommer til valg av prosentsats. I merknadene står det helt klart at vi i det alt vesentlige føyer oss til den veldig gode begrunnelsen som departementet har gitt når de har fastsatt 2,5 pst. som en «fair balance». Så må vi anse det som et supplement, eller et vedlegg til den begrunnelsen, at vi gjør noen justeringer. Vi viser f.eks. til i innstillingen at noen færre eiendommer vil treffe taket. Det er altså et klart boligsosialt hensyn. Videre viser vi til at festekontraktene har lav risiko, og over tid er det da grei avkastning. I tillegg har jeg også her fra talerstolen vist til høringsinnspill, bl.a. disse fem høyt ansette økonomene som har tilknytning til NHH, som sier at en prosentsats som ligger i området opp til 2,5 pst., er fullt ut forsvarlig. Så jeg vil si at vi er på trygg grunn. Det vil alltid være sånn at de som er uenig i resultat, vil gjerne mene at motpartens begrunnelse er svak. Jeg har snakket med personer som mener at Arbeiderpartiets begrunnelse er særdeles svak. Jeg tror vi skal holde hodet litt kaldt, og så skal vi gjøre som statsråden har appellert til, nemlig å se på dette som et samvittighetsfullt arbeid og avvente en rettslig behandling. Jeg håper at vi har klart å reparere det menneskerettighetsbruddet som vi er dømt for.
Nei, jeg brukte ikke uttrykket ondsinnet handling, så langt jeg kan huske. Det er mulig at man kunne oppfatte det som det, men det jeg omtalte, var rett og slett regjeringens politikk, som står å lese i forslaget i saken. Noe annet enn det gjorde jeg ikke. Så refererte jeg til Arbeiderpartiets primærstandpunkt. Som vårt landsmøte har sagt, vi ønsker å fjerne ordningen på sikt, og jeg sier videre at nå øyner jeg en mulighet for at det kanskje kan gå an å få til, med de signalene som er kommet. Så det er bare å gjenta at regjeringen hadde et større handlingsrom, kunne gjort det lettere for tomtefesterne og kunne gjort det billigere for tomtefesterne. Det velger regjeringen og støttepartiene ikke å gjøre. Men det er altså ikke riktig for sent ennå. Det er ikke votert, dere kan fremdeles stemme for Arbeiderpartiets forslag. Det ville gjort saken noe enklere, i hvert fall økonomisk sett, for de ca. 170 000 det gjelder i dette landet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Denne proposisjonen vil gi Forsvaret en trygg juridisk forankring når de skal yte bistand til politiet. Jeg tror alle i denne salen vil være enig i at Forsvaret kan være en veldig verdifull ressurs for samfunnet og for politiet, spesielt i nødsituasjoner. Det kan være alt fra Forsvarets spesialkommando, som går inn der ingen andre kan eller tør. Det kan være Heimevernet, som holder vakt, bidrar i søk eller sikrer et rassted. Dette er en sak med en lang og veldig kronglete historie. Den går veldig langt tilbake i tid, bl.a. kan nevnes 1980-tallet og debattene om Alta-aksjonen. Nå får den en slags avklaring. Det som har vært et problem i veldig, veldig lang tid, er at det har vært et avvik mellom hva vi som politikere har forventet av Forsvaret i deres bistand til politiet, og hva de faktisk rettslig sett kan gjøre. Det har vært ganske bredt omtalt både i forskning og i media at det har vært usikkerhet i Forsvaret om hvor langt deres hjemler egentlig strekker seg. Jeg har lyst til å påpeke at i Arbeiderpartiets merknader i denne saken gir de ganske klart uttrykk for at dagens regulering gjennom en bistandsinstruks, en forskrift, egentlig er kompatibel og grei i forholdet til Grunnloven. Det er jeg ikke enig i. Bistandsinstruksen gir i utgangspunktet en god oppskrift på hvordan Forsvaret kan yte bistand til politiet i visse situasjoner, men det er veldig viktig å huske at en forskrift er nå engang bare en forskrift. Grunnloven stiller krav om at denne type hjemler for maktbruk skal fastsettes av oss, Stortinget, i en lov. Skal Forsvaret med dagens bistandsinstruks utøve makt i en eller annen form, må de altså finne hjemmel i en eller annen form for lovbestemmelse, og det er et veldig, veldig kronglete bilde de må forholde seg til i dag. Skal Forsvaret f.eks. bidra i å utøve tvang ved en evakuering eller en lignende situasjon, er det vanskelig å si hvilken hjemmel man egentlig må operere med: Er det nødrett? Må man erklære området som et militært område? Det er veldig vanskelig å avgjøre det. Det samme gjelder f.eks. hvis Forsvaret skal bidra i søk etter personer, som gjerne må arresteres. Det er vanskelig å vite hvilken lovhjemmel som skal kunne påberopes der. Den usikkerheten fjerner vi nå. Flertallsmerknadene slår også fast at dette er nødvendig for å være helt kompatibel med Grunnloven. Den juridiske tryggheten vi gir i dag, tror jeg på et eller annet tidspunkt også vil føles i den operasjonelle tryggheten ute blant Forsvarets personell, og kanskje også politiets personell, når de skal øve sammen og kanskje også operere sammen i skarpe situasjoner.
Det er egentlig ikke grunn for å si så veldig mye om dette lovforslaget. Formålet med lovforslaget er å sikre en lovforankring for bistandsinstruksen. Bistandsinstruksen som gjelder, vil fortsatt gjelde, men en sikrer en klar lovforankring, og det er ingen tvil om at bistandsinstruksen da har den forankringen som er nødvendig for å sikre at det ikke er usikkerhet og uklarhet om bruk av militærmakt mot sivilbefolkningen i enkelte helt spesielle, avgrensede forhold. Jeg har sett at det har vært noen diskusjoner i innstillingen knyttet til omfanget av bruk, at man overlater mye til instruks og forskrift. Samtidig er det ingen endring i rettstilstanden i så henseende utover at man faktisk får hjemlet den bistandsinstruksen i lovs form. Jeg tror det er positivt og vil være avklarende. Jeg skylder også å gjøre oppmerksom på at regjeringen kommer til å gå igjennom bistandsinstruksen og revidere den, for å sikre at den er helt oppdatert, og at vi kan få til forbedringer på de områdene hvor det er nødvendig. Det arbeidet er allerede godt i gang, men det er et omfattende og krevende arbeid. I mellomtiden gjelder selvfølgelig den nåværende bistandsinstruksen, som nå får sin rettmessige lovforankring.
Dette er en viktig sak, og det har ikke vært noen spesielt stor uenighet i saken. Jeg tror alle sammen har et ønske om å få ryddet opp i den praksisen som har vært. Arbeiderpartiet vil understreke at det er etablert en lang og fast praksis for dagens former for bistand fra Forsvaret til politiet. Det er regulert i instruks om Forsvarets bistand til politiet, altså bistandsinstruksen. Vi merker oss selvsagt at det kan være grunn til å stille spørsmål om dette, ved at forslaget legger opp til en omfattende bruk av forskrift framfor å regulere dette i lov – særskilt knyttet til den til dels omfattende adgangen til bistand som gis i § 27 tredje og fjerde ledd. Arbeiderpartiet vil understreke at det siden terrorangrepet 22. juli 2011 har vært stor oppmerksomhet rundt det å forbedre ivaretakelsen av samfunnssikkerheten i Norge, herunder det sivil-militære samarbeidet, og sikre de rettslige og praktiske rammene for en mer effektiv bistand fra Forsvaret når politiet anmoder om det. Samtidig kan Forsvaret bistå med en rekke ulike og relevante kapasiteter i denne typen situasjoner. Det kan f.eks. være helikoptertransport, sikring av viktige objekter og bistand fra Forsvarets spesialstyrker. Derfor er det etter vårt syn av særlig betydning at regjeringen Solberg nå følger opp ved å foreslå å regulere de lovmessige rammene for Forsvarets bistand til politiet. Vi vil sterkt understreke at et lovverk som regulerer Forsvarets bistand til politiet i egen lov, vil bidra til stats- og samfunnssikkerheten i langt større grad, og vi håper at det vil komme i framtiden.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7. Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 8 og 9 behandles under ett. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 30 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på partigruppene: Arbeiderpartiet 30 minutter, Høyre 25 minutter, Fremskrittspartiet 15 minutter, Kristelig Folkeparti 5 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter og Miljøpartiet De Grønne 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil seks replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Dagens behandling av Prop. 97 L for 2014–2015 og Prop. 98 S for 2014–2015 omhandler en mellomvegs sjekk av utviklingen i elsertifikatmarkedet mellom Norge og Sverige. Elsertifikatene er av helt grunnleggende betydning for at vi skal kunne realisere en samlet satsing på fornybar energi i Norden. Når fristen utløper i 2020, skal vi kunne ha under utbygging 28,4 mrd. kWh mer fornybar energi, tilsvarende forbruket til over én million husholdninger. Planlagte investeringer er store når det gjelder både produksjon og infrastruktur. Det er samlet sett store industriprosjekt. Det er nå det faktisk skjer. Det er dette som er den grønne omstillingen som mange gjerne snakker om. Målet er en fornybarandel på 67,5 pst. i 2020 – det vil i så fall være den høyeste i Europa. Komiteen tilkjennegir en bekymring for at det vil bli krevende å nå dette målet, og hendelser den siste uka har ikke gjort oss mer optimistiske i så måte. Jeg regner med at flere av talerne i dagens debatt vil komme inn på dette under debatten. Det er også en av grunnene til at debatten har blitt noe utvidet i forhold til det som var det opprinnelige forslaget. Sakene Stortinget i dag skal ta stilling til, den såkalte første kontrollstasjon, innebærer ikke store endringer i elsertifikatordningen, og det er klokt. Det er viktig med stabilitet og forutsigbarhet for dem som skal investere under ordningen. Forslaget fra regjeringen innebærer at fristen for når nye anlegg må være i drift for å ha rett på elsertifikat, utvides til 31. desember 2021. På den måten vil gode prosjekt som er planlagt startet i 2020, kunne realiseres uten usikkerhet for at fristen overholdes. Hele komiteen har gitt sin tilslutning til denne endringen. Komiteen er også enig om at den neste kontrollstasjonen bør framskyndes til 2017 i stedet for 2019, som det skulle ha vært ifølge den opprinnelige avtalen med Sverige. Slik vil eventuelle lovendringer kunne tre i kraft 1. januar 2018 og få relevans for måloppnåelsen innenfor fristen i 2021. Jeg er glad for at overgangsordningen for elsertifikat med dette også vil inkludere verk som er bygd i 2004 eller senere. Arbeiderpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne ønsker ikke å gi disse verkene rett til elsertifikat, og jeg regner med at de vil begrunne sitt syn i senere innlegg under debatten. Men flertallet ser det på en slik måte at dette handler om rettferdig behandling, og det handler om småkraftverk som i dag sliter, men som har potensial til å sikre nettopp økt produksjon av fornybar energi. Senterpartiet går også inn for en ytterligere utvidelse av overgangsordningen til å omfatte noen få verk, som etter lovendringen som Stortinget vedtar i dag, fortsatt vil være utenfor ordningen. Det gjelder verk over 10 MW som er bygd før 7. september 2009, samt anlegg med økt produksjon som følge av opprustning, som også bør være inkludert i overgangsordningen for elsertifikat. Norge og Sverige har gjennomført forhandlinger om endringer av avtalen om et felles marked for elsertifikat, og resultatet er at målet for ny elproduksjon nå er 28,4 TWh. Men avtalen avhenger av at den svenske regjeringen oppfyller betingelsen om å redusere skattefordelene for svensk vindkraft gjennom at fritaket for vindkraft som ikke leveres yrkesmessig, blir fjernet. Det er en viss usikkerhet knyttet til hva som vil bli gjort på svensk side i så måte, og jeg understreker at Riksdagen må fatte et slikt vedtak, hvis ikke vil hele avtalen kunne falle bort, noe som også statsråden har bekreftet overfor Stortinget. Den siste uka har vært dramatisk i et energipolitisk perspektiv. Statkraft har gitt beskjed om at de trekker seg ut av vindkraftprosjekt i Norden, og konsekvensen er at Norges desidert største fornybarsatsing står i fare for ikke å bli realisert. Vindkraftutbyggingen på Fosen er samlet sett blant verdens største, med samlede investeringer på 15–20 mrd. kr. Vi i Senterpartiet spør oss hva konsekvensen blir for den nasjonale fornybarsatsingen og målet om 67,5 pst. fornybarandel i 2020 dersom dette prosjektet ikke realiseres. Det er også grunn til å spørre om hva som skjer med målet om å bli ledende på miljøteknologi og mindre oljeavhengig. Jeg registrerer også at Statnett nå skaper usikkerhet om hvordan det skal gå når det gjelder bygging av høyspentlinje fra Namsos til Surnadal, og om den i det hele tatt vil bli realisert. Det vil være alvorlig både relatert til fornybarmålet og fordi det norske samfunnet opplever fallende lønnsomhet i oljeindustrien og økende arbeidsledighet. Vi har av mange grunner behov for en grønn omstilling, og det må finnes vilje til å satse og ta risiko for å gjøre Norge til en stor fornybarprodusent, også utenfor vannkraften. Dette kommer til å bli en viktig side ved dagens debatt. Det er mange spørsmål det er behov for svar på. Derfor er også debatten utvidet, slik at sider ved det som har skjedd, kan belyses gjennom debatten.
Presidenten antar at representanten skal ta opp et forslag?
Jeg tar opp det forslaget Senterpartiet har i saken.
Da har representanten Marit Arnstad tatt opp det forslaget hun refererte til.
Skal vi løse klimaproblemet, må vi erstatte fossil energi med fornybar energi. For å få til det må vi øke produksjonen av kraft fra fornybar energi betydelig i tiden som kommer, samtidig som vi gjennomfører tiltak for å bruke fornybar kraft på områder hvor vi tidligere har brukt fossil energi. Gjennom høringsprosessen for en justert avtale med Sverige om elsertifikatavtalen går tunge energiaktører imot avtalen, deriblant Energi Norge. De etterlyser mer oppmerksomhet rundt hva kraften skal benyttes til. Bruk av kraft fra land og tilrettelegging for kraftkrevende industri kan kanskje være et godt svar på akkurat det. Elsertifikatmarkedet vi har sammen med Sverige, skal bidra til å nå målene vi har satt oss i fornybardirektivet, og til å utløse 26,4 TWh ny fornybar kraft fram mot 2020. For Arbeiderpartiet er det vesentlig at Norge får sin rettmessige andel av investeringene gjennom sertifikatordningen. Dessverre ser vi at det er krevende. Lav kraftpris var en ventet konsekvens av produksjonen av ny fornybar energi, men vi må se på hvordan vi kan legge til rette for at flere av de investeringene som skal foretas, kommer i Norge og gir ringvirkninger til norsk næringsliv og norske kommuner. Uten utbygging i Norge er det vanskelig å bygge opp et industrielt nærvær i den delen av fornybarsektoren. Elsertifikatsystemet fungerer sånn at det er vi som norske strømkunder som betaler for utbyggingen av fornybar energi gjennom sertifikatene. I gårsdagens Dagens Næringsliv kunne vi lese at dersom en legger dagens prisbilde til grunn, vil den totale kostnaden over systemets levetid være på 48 mrd. kr. Vi må ikke gå i den fellen at vi tenker at dette ikke merkes fordi disse pengene ikke går over statsbudsjettet. Når regjeringen nå foreslår og får tilslutning fra komiteen om å øke antallet gamle kraftverk som skal få støtte, er det grunn til å stille seg noen spørsmål. I proposisjonen er kostnaden beregnet til å koste ytterligere 2,4–4 mrd. kr. Det er altså kraftverk som produserer strøm i dag. Det er et problem at vi ikke får tiltrukket oss nok investeringer til Norge. Stortinget har gjort noen grep for å bedre investeringsgrunnlaget for aktørene på norsk side. Endring i avskrivningsreglene er sentralt her. Arbeiderpartiet foreslo 40 pst. meravskrivning over de første fire årene teknologinøytralt for sertifikatkraft. Regjeringen har lagt seg på et lavere nivå. I avtalen med Sverige som vi nå har til behandling, ber statsråden oss godkjenne at svenskene skal øke sin forpliktelse med ytterligere 2 TWh. Vi har merket oss at det gir problemer i det svenske parlamentet. Det er avgjørende at statsråden ikke går med på at svenskene får økt sin forpliktelse uten at investeringsforholdene mellom svenske og norske aktører jevnes ut. Det er en underlig situasjon vi nå befinner oss i. Stortingets flertall vil nå gi allerede vedtatte og utbygde prosjekter som ikke har hatt tilgang til sertifikater, tilgang på nettopp det. Med andre ord: Allerede foretatte investeringer skal motta subsidier fra norske strømkunder. I tillegg skal vi øke omfanget av sertifikatmarkedet, som igjen vil øke kraftproduksjonen i det nordiske markedet, som igjen vil redusere prisene og gjøre det vanskeligere å investere. Dette gjøres i en tid da statens eget selskap, Statkraft, ikke har klart å regne hjem en lønnsom investering av vindkraftprosjektene på Fosen og i Snillfjord i Sør-Trøndelag – mitt og statsrådens hjemfylke. Jeg er en av mange fra Trøndelag som har vært stolt av og glad for at landets mest ambisiøse vindkraftutbygging skulle realiseres akkurat der. Jeg er også en av dem som ble veldig skuffet og overrasket da Statkraft sendte ut en pressemelding torsdag i forrige uke og annonserte at det ikke blir noe vindkraft, med begrunnelsen at prosjektene ikke var lønnsomme på grunn av lave priser på kraft og elsertifikater i Norden – en vindkraftsatsing som har blitt løftet opp som robust og solid. Det er ikke rart at vertskommunene er i sjokk. De har forberedt seg og vært klare for å legge til rette og få ytterligere vekst og utvikling. Jeg hadde i går besøk av ordføreren i Åfjord kommune, Vibeke Stjern, og hun kunne fortelle hvordan de og næringslivet har forberedt seg i ti år. Hun ville ha en forklaring, og det er hun ikke alene om. Vi må få en forklaring, vi må få tall på bordet og en begrunnelse for hvorfor tidenes vindkraftutbygging i landet vårt skrinlegges over natten uten at noen er forberedt på det. Jeg har merket meg at næringsministeren har bedt om en redegjørelse. Vi må få en skikkelig forklaring. Jeg mener det er underlig om ikke statsråden har holdt seg oppdatert på utviklingen i et så viktig prosjekt for fornybarindustrien i Norge. Av mange blir nettopp disse prosjektene ansett som de beste, med gode vindforhold og en avtale med Statnett om en linjeforbindelse. I et marked hvor mange investeringer går til Sverige, var forventningene store til disse prosjektene. Norge som en arena for å investere i vindkraft er betydelig svekket dersom disse prosjektene ikke realiseres. Statkraft har skapt forventninger om at disse prosjektene kunne realiseres, forventninger som gir grobunn for optimisme i næringen og i regionen. Det er veldig negativt at de nå ikke klarer å levere det de har sagt. Arbeiderpartiet foreslo en mer romslig ordning for avskrivningsregler for fornybar energi enn det regjeringen gjorde. Vi forutsatte at regjeringen hadde en forståelse av hva som skulle være nødvendige virkemidler for å få fram nye fornybarprosjekter. Dette viser at regjeringen vurderte situasjonen feil, selv om det ikke er sikkert at økt avskrivningsmulighet kunne skapt lønnsomhet i prosjektet. At prosjektene for vindkraft i Midt-Norge ikke realiseres, er et problem for hele den norske fornybarindustrien. Vi ønsket å legge til rette for utbyggingen av dette prosjektet da vi satt i regjering – den rød-grønne regjeringen – og ga konsesjon til Statnett for sentralnettforbindelse i området på en måte som la til rette for vindkraft. Det er avgjørende at regjeringen nå sørger for at Statnett ikke ytterligere forverrer situasjonen gjennom å stenge døren for sentralnettforbindelse allerede i sitt møte i neste uke. Det kan være flere som vil være med på å finne løsninger på den floken som nå har oppstått. I desember skal det forhandles om en internasjonal klimaavtale i Paris, hvor Norge bør og skal være offensiv for å få på plass en ambisiøs avtale med ambisiøse mål. Skal vi få til et grønt skifte, innebærer det at land som har forutsetning for å produsere fornybar energi, bidrar med å utvikle god teknologi og realisere gode prosjekter, som det på Fosen og i Snillfjord.
Da er neste taler nå blitt representanten Rasmus Hansson, som har byttet med den som ble annonsert, på grunn av en pressekonferanse i vandrehallen. Det har presidenten stor forståelse for.
Takk til Høyre, som er samarbeidsvillige, for å få ting til å gli. Klimapolitikk handler om å slutte med å bruke fossil energi. Siden halvparten av norsk energibruk er fossil, trenger vi mer fornybar energi. Elsertifikatordningen skulle øke utbyggingen av fornybar energi, og det var en god idé. Men den ideen sporet av fra starten, da det dominerende tiltaket ble subsidier til grunneiere som bygger dyre vannkraftverk med hyllevareteknologi i små bekker. For sikkerhets skyld vil flertallet i dag forverre dette ytterligere ved også å gi sertifikater til bekkekraftverk på under 10 MW som ble bygd for ti år siden. Det meste av utbyggingen i det grønne nordiske sertifikatmarkedet har skjedd i Sverige. I forrige uke stanset altså Statkraft sitt vindkraftprosjekt på Fosen fordi strømprisen er blitt for lav. Mye tyder på at det vil bli vanskelig å få liv i den norske vindkraftutbyggingen igjen med dagens regime. Imens ligger norske skattebetalere an til å betale 50 mrd. kr for vindkraft i Sverige fram til 2035. De Grønne har lite imot at Norge bidrar til fornybarutbygging i Sverige. Men uten en plan for å bruke kraften til å erstatte fossil energi, uten å drive fram teknologi som verden trenger, uten å skape arbeidsplasser som kan ta over for oljeindustrien, mister elsertifikatene legitimitet i Norge. Folk flest ser ikke poenget med stadig større naturinngrep og ekstra strømregning for å produsere et planløst strømoverskudd som ender med å undergrave prisgrunnlaget for videre utvikling av fornybar energi. Vi må lage et støtteregime for fornybar energi som kan ta over for elsertifikatene vi har i dag. Riksrevisjonens rapport, som Stortinget behandlet i 2014, gir mange svar, og det samme gjør erfaringene fra andre land. Her er tre viktige kriterier for å få på plass en ny fornybarpolitikk som får utviklingen i Norge tilbake på sporet: For det første: Fossil energibruk må planmessig skiftes ut med fornybar energibruk. En ny energiplan må ta opp hvor mye fornybar produksjon vi trenger for å nå klimamålene, hva som skal dekkes av effektivisering, hva som skal gå til eksport, og hva som skal gå til kraftkrevende industri. Dette kan med fordel komme i den nye energimeldingen som regjeringen har varslet. For det andre: Videre fornybarutbygging må skje innenfor en samlet plan for bevaring av norsk natur. I dag søker altfor mange dårlige prosjekter om konsesjon. Det skaper et høyt konfliktnivå. Sverige og Danmark velger ut noen få områder som egner seg for utbygging, de reduserer konflikter, effektiviserer saksbehandling og tar vare på mer natur. Teknisk Ukeblad har anslått at Norge bruker 2 mrd. kr bare på konsesjonsprosesser, altså mer enn på å bygge ut vindkraft, på grunn av høyt konfliktnivå fordi vi ikke har prioritert natur og planlagt. For det tredje: Problemet er at elsertifikatene er teknologinøytrale, dvs. at de favoriserer billig, eksisterende teknologi. Det var ikke det vi trengte. Vi subsidierer i dag installasjon av utenlandsk hyllevareteknologi i vår vakreste natur. Det gir ikke teknologiutvikling, det gir ikke arbeidsplasser. Det er kanskje god grunneierpolitikk, men det er dårlig klimapolitikk og dårlig næringspolitikk. Tyskerne tenker motsatt. De bruker målrettede subsidier som de har rettet mot sol og vind, og i dag har det ført til at solteknologi og vindteknologi er reelle alternativer over hele verden. På veien har de skapt hundretusenvis av arbeidsplasser og kuttet klimagassutslippene sine med langt over 20 pst. Britene tenker også annerledes. De hadde et regime som var teknologinøytralt og lignet på vårt. Det har de forlatt og gått over til et teknologirettet regime som bl.a. favoriserer havvind. Det fører til at vårt eget Statoil drar til Skottland for å bruke det regimet til å utvikle store havvindprosjekter – de gjør det altså ikke hjemme, der de skulle gjort det. Miljøpartiet De Grønne har foreslått at Norge går inn for en tung havvindsatsing. Det forslaget ligger til behandling i Stortinget, og vi er spent på – særlig i lys av dagens situasjon – hvordan Stortinget vil reagere på det. For det er jo åpenbart at det er i en satsing som havvind at de store ressursene, de store teknologiutviklingsmulighetene og de store arbeidsplassmulighetene ligger – ikke i bekkeutbygging. Norge har fortsatt mulighet til å bli ledende innen utbygging av fornybarteknologi, men da trenger vi et regime som får på plass de forutsetningene som jeg har nevnt, og som gjør at vi både skaper arbeidsplasser, driver teknologi, løser klimaproblemene og bevarer norsk natur.
Det er bra at vi har kommet dit at vi har en enstemmig innstilling, i hvert fall når det gjelder det å inngå en avtale med Sverige. Det er gunstig at vi har en enstemmig innstilling om det. Det vi skal diskutere i dag, er altså to saker: Det er samtykke til inngåelse av en avtale mellom Norge og Sverige om endring i avtalen om et felles elsertifikatmarked, og det er Prop. 97 L for 2014–2015, om endringer i lov om elsertifikater. Først til avtalen. Som sagt: Det er bra at en enstemmig komité stiller seg bak forslaget om en avtale. Det har noe å si for forutsigbarheten for de ressursene vi har valgt å gå inn med, at sertifikatene skal ligge fast. Det har likevel oppstått en viss tvil knyttet til det som skjer i Sverige. Vi registrerer at ikke alt der synes avklart, og at det er knyttet en viss uro til denne saken hos våre naboer i øst. Så i forbindelse med denne saken, som omhandler avtalen med Sverige, forutsetter vi selvfølgelig at den svenske Riksdagen gjør de beslutningene som ligger til grunn for den avtalen som vi nå skal inngå, og, slik som sakens ordfører redegjorde for, at de forutsetningene som ligger i avtalen, blir vedtatt. Det ligger til grunn, og vi forutsetter at det skal skje for at vi skal gå inn på avtalen. Så til det som går på endringer i lov om elsertifikater. Det har vært sagt mye om å bygge ut bekkekraft og om hvordan man skal gå fram for å få ny teknologi til å bygge ut ny fornybar energi. Det kan kanskje virke litt rart at vi nå skal gi sertifikater til noen som allerede har bygd ut kraften sin, men bakgrunnen for at vi gjør det, er en historie som er litt lang – den går i hvert fall tilbake i tid og er litt kronglete. Vi må faktisk tilbake til 2003. Da var det sånn i vårt vakre land at det til dels var energikrise, og prisen på strøm var ganske høy. Jeg skal ikke si hva det eksakte tallet var, men det var nok en pris på over 1 kr per kWh. Det var et ønske om at vi skulle bygge ut ny fornybar energi i Norge, og at det var viktig for å få ned prisbildet. Det var vanskelig for konsumenter, og det var også en stor utfordring for dem som drev med næringsaktivitet. Prisen var høy. Det var vanskelige tider. Man ønsket å få en stor utbygging, og man ønsket å imøtekomme den utfordringen som var. Det ble gjort. Arbeidet med å stimulere til ny utbygging av kraft kom i gang, og man begynte å snakke om en ordning med grønne sertifikater, som vi nå innfører. Jobben med å få til en slik ordning tok til, men som vi alle vet, var ikke det gjort over natta. Mange hadde prosjekter som man kunne bygge ut, men man begynte nå å avvente situasjonen for å se om man kunne komme med i ordningen eller ikke. Det var ikke en holdbar ordning. Man ønsket den gangen at de som satt på gjerdet og ventet, skulle bygge ut, og man kom med lovnader om at de skulle få være med i ordningen hvis de gikk i gang med utbygging. Mange aktører i bransjen tok sjansen på den lovnaden som vi kom med, og bygde ut sine anlegg mellom 1. januar 2004 og 7. september 2009, som var den perioden det tok å få ordningen i gang. Da ordningen ble vedtatt, viste det seg at de allikevel ikke kom med. Vi har i denne salen fremmet mange forslag der vi ønsket å holde det vi hadde lovet disse aktørene den gangen, og vi har blitt beskyldt for at våre lovnader var valgflesk. Men nå leverer vi, og jeg tror det er viktig at vi som politikere, når vi kommer med slike lovnader, også holder det vi lover. Det er bakgrunnen for de endringene vi nå gjør. I tillegg gjør vi en endring til. I dag vedtar vi å sikre flere tusen industriarbeidsplasser over hele landet ved at vi nå foreslår å frita våre raffinerier for elsertifikater. Vi gir våre bedrifter innen raffinering samme konkurransevilkår som de nordeuropeiske raffineriene, noe som gjør at de i utgangspunktet får like rammevilkår og slipper å betale utgifter som de andre ikke har. Det gir et godt grunnlag for dem, og det er også viktig. Så vi oppfyller våre lovnader i stor grad. Vi sikrer våre bedrifter en bedre konkurransekraft. Det er etter mitt syn god og forutsigbar politikk.
Ordninga med grøne sertifikat kom i stand med det formål å stimulere til auka fornybarproduksjon saman med Sverige og har fått god tilslutning. Men det er ei kjensgjerning at ein i større grad har lukkast i vårt naboland, slik at ein større grad av støtte vil tilkome svenske anlegg. Avtalen inneber eit felles mål om å auke den fornybare elproduksjonen i Noreg og Sverige med til saman 26,4 TWh i 2020. Det er per 1. januar 2015 godkjent anlegg som svarer til 10,3 TWh, av dette er berre 1,7 TWh bygd i Noreg, og ein samla komité er uroleg for at ein for liten del av utbygginga skjer i Noreg, Det er all grunn til å ha fokus på dette vidare framover. Første kontrollstasjon, som vi no behandlar, er vår første moglegheit til å føreta avtalte endringar med vår samarbeidspartnar og interne endringar. Endringar i sertifikatordninga ved denne kontrollstasjonen inneheld tre hovudelement: å utvide overgangsordninga ei justering av elsertifikatkvotane i tråd med Noreg sine forpliktingar etter avtalen mellom Noreg og Sverige om ein felles marknad for elsertifikat ei forlenging av sluttdatoen for når anlegg kvalifiserer for rett til elsertifikat Det betyr at vi har og nyttar denne anledninga til å rette opp ein lovnad den raud-grøne regjeringa ikkje heldt, nemleg å involvere dei om lag 240 kraftverka som var lovd å kome inn under ordninga med sertifikat og gjennom det ha moglegheita til å få ei rekningssvarande avkasting på si investering i fornybar kraft – slik dei var lovd. Vidare har vi gjennom forhandlingar kome fram til at også dei tre–fem produksjonsanlegga som har ein produksjon over 10 MW, skal kome med på denne ordninga. Det er eg svært glad for. Eit større løftebrot enn det vi var vitne til frå den raud-grøne regjeringa, skal ein leite lenge etter, og det måtte ei borgarleg regjering til for å rette opp dette løftebrotet, som for mange kunne ført til at ein enda opp med personlege konkursar, og at ein måtte gå frå gard og grunn. At Arbeidarpartiet framleis synest at dette er greitt, er heilt uforståeleg. Ein samla komité viser også til at produksjonsanlegg som blir bygde til erstatning for eksisterande anlegg, som hovudregel ikkje blir rekna som nye anlegg, men støttar regjeringa sitt syn på at ein i enkelte tilfelle vil kunne vurdere desse slik at dei blir gitt rett til sertifikat for produksjonen sin. Det viser ein fleksibilitet som eg er glad for at ein får på plass. Vidare får vi også på plass ei ordning for raffineria, slik at dei blir likestilte med kraftintensiv industriell verksemd, og dermed slepp å ta del i kjøp av sertifikat. Med dei rammevilkåra desse raffineria får no, er det eit viktig og avgjerande punkt for god framtidig drift og resultat. Så nokre ord om rammevilkåra for auka fornybarproduksjon generelt. Denne regjeringa har forbetra rammevilkåra på mange område, slik at ein skulle stimulere til auka investeringar innanfor denne ønskte sektoren, sist med forbetra avskrivingsregime rundt vindkraftsektoren. Då er det skuffande at prosjekt som har vore presenterte som robuste og framtidsretta, etter at forbetringane er komne på plass, faktisk blir vedtatt skrinlagde likevel. Fosen-prosjektet er eit tydeleg eksempel på ein slik konklusjon, og ein må kunne spørje seg kva som skal til av rammeverk for å snu ein slik konklusjon, når denne typen etableringar framleis reiser med støtte gjennom sertifikatordninga til vårt naboland Sverige. Framtidas fornybarsatsing i Noreg bør og skal tuftast på eit mangfald av teknologiar, støtta av bl.a. Teknologifondet og Enova, med mål om at vegen fram mot eit lavutsleppssamfunn blir kortast mogleg. Der vil også den annonserte energimeldinga bli ein viktig premiss for framtida. Eg er glad for at vi i dag har ei regjering og ein statsråd som ser viktigheita av ei heilskapleg og overordna melding, som har vore etterlyst av mange i svært lang tid. Nemnast her kan LO, NHO, miljøvernorganisasjonar osv. No er det under arbeid, og det er eg svært glad for. Som nemnt i innlegget tidlegare vil vi stemme for det lause forslaget i saka, som er fremja av Kristelig Folkeparti og Venstre, om dei fire–fem kraftverka, som ikkje er inne i innstillinga.
Vi behandler en sak med en lang forhistorie i dag. Jeg vil minne om at bakteppet for denne saken var kraftkrisen vinteren 2003 som følge av en uvanlig tørr høst i 2002. Grønne sertifikater, eller elsertifikater, var ment som et markedsbasert støttesystem for å framskynde utbygging av fornybare energikilder. Produsenter av fornybar kraft skulle få inntekter av å selge sertifikat til forbrukerne i tillegg til salg av strømmen. Et viktig tilleggsargument, sett i lys av kraftkrisen i 2003, var å sørge for at økt utbygging av vannkraft skulle bidra til økt forsyningssikkerhet for elektrisk kraft gjennom vinterhalvåret. Ordningen ble vedtatt av regjeringspartiene i Bondevik II-regjeringen, sammen med SV, idet en ba regjeringen utrede en slik ordning med et felles norsk-svensk marked for grønne sertifikater innen utgangen av 2005. Daværende regjering hadde som mål å få ordningen opp og gå, men dette ble først utsatt fordi en i Sverige ønsket å utsette oppstarten. Svenskene hadde allerede et slikt marked som skulle tilpasses et felles norsk-svensk marked. Et ensidig norsk marked ville være for lite til at det kunne være et effektivt virkemiddel for å øke produksjonen av fornybar energi. Alle partiene i Stortinget støttet Bondevik II-regjeringen da den i 2005 ble enig med den svenske regjeringen om å innføre et slikt felles marked fra 2007. Etter regjeringsskiftet i 2005 signaliserte den nye, rød-grønne regjeringen at de ville utsette ordningen, og bestemte seg senere for å legge den på is. Der lå den en god stund, helt til, som denne saken viser, vi faktisk fikk et fellesmarked for elsertifikater fra 1. januar 2012, og som vi kan lese i innstillingen til den saken vi nå har på bordet. Det er positivt at et bredt flertall i Stortinget nå stiller seg bak og går inn for å foreta de fleste nødvendige grep som vi nå har på bordet i proposisjonen, om den såkalt første kontrollstasjon. Kristelig Folkeparti støtter i utgangspunktet forslaget om å utvide overgangsordningen til også å omfatte vannkraftverk med installert effekt under 10 MW og byggestart etter 1. januar 2004. Dette har vært et lenge etterlengtet grep fra eierne av de 240 anleggene som til nå ikke har vært med i overgangsordningen, men som nå får inntektsgrunnlaget vesentlig styrket. De har bidratt med økt produksjon av fornybar energi, og vi sikrer nå at denne produksjonen blir opprettholdt gjennom tildeling av grønne sertifikater som gir en langt mer forutsigbar økonomi for dem som har tatt utfordringen og risikoen med å investere i småkraftverk. Når jeg startet med historien, var det for å understreke at vi nå også har et ansvar for å skape gode rammebetingelser for dem som på bakgrunn av de politiske signalene som ble gitt i 2003, satte i gang med investeringer. Som det framgår av innstillingen, har nå flere kraftverk, bl.a. i Sogn og Fjordane, falt utenfor ordningen fordi de har en produksjon på over 10 MW installert effekt. De igangsatte bygging på bakgrunn av signaler fra daværende olje- og energiminister Einar Steensnæs, og i disse signalene inngikk ikke denne begrensningen. Et av kraftselskapene som har falt utenfor ordningen med grønne sertifikater, ble i sin tid prosjektert og bygd nettopp for å kunne møte behovet for økt forsyningssikkerhet etter kraftkrisen vinteren 2003. Det var helt i tråd med de politiske signalene som ble gitt om å bygge kraftverk med tilhørende magasin, slik at kraftproduksjon også kunne skje gjennom vinterhalvåret. Vi står altså overfor en situasjon der kraftverk som ble nybygd på bakgrunn av bl.a. sterke politiske føringer om at de ville få del i et grønt sertifikatmarked, senere kalt elsertifikatmarked, blir sittende igjen med svarteper. Her må ikke staten være urimelig. Dette er svært viktig for flere selskaper og kommuner i et område av landet som har blitt sittende igjen med svarteper på flere andre områder i det siste. Vi fremmer derfor, sammen med Venstre, følgende forslag: «Stortinget ber regjeringen inkludere kraftverkene med installert effekt over 10 MW, og med byggestart i perioden 1. januar 2004–7. september 2009, i utnyttelsen av overgangsordningen.» Jeg gjør oppmerksom på at det er blitt gjort en endring i ordlyden i dette forslaget i løpet av formiddagen. Jeg har valgt å konsentrere mitt innlegg om det. Når det gjelder de øvrige forslagene som regjeringen kommer med i Prop. 97 L, slutter vi oss til dem, slik det framkommer av merknadene vi er med på i komitéinnstillingen. Den andre saken som vi har på bordet, om samtykke til inngåelse av avtale av 8. april 2015 mellom Norge og Sverige om endring av avtale om et felles marked for elsertifikater, har vi ingen merknader til, utover den brede fellesmerknaden vi er en del av. Så vil jeg bruke de siste sekundene på innlegget mitt til å gi honnør til regjeringen for en dynamisk holdning og evne til å lytte helt til siste sving av saken, slik at det nå ligger an til at dette forslaget vil få flertall.
Presidenten tolker det da dit hen at representanten Steinar Reiten har tatt opp det forslaget han refererte.
La meg bare begynne med å slå fast at det første positive vedtaket til et elsertifikatmarked var det SV som fikk på plass, sammen med Bondevik II-regjeringen, i forbindelse med gassmeldingen. Det er riktig å si også – og understreke – at vi arbeidet når det gjaldt innføringen av elsertifikatmarkedet, for at det ikke skulle være en teknologinøytral ordning. Men vi har den ordningen vi har, og det er den vi skal diskutere nå. Vi er i en alvorlig situasjon fordi den norske fornybarsatsingen i realiteten er avblåst før den er kommet skikkelig i gang, fordi Statkraft har valgt å droppe investeringer på Fosen. Tidligere har de droppet oppgraderingen av Smøla, og de har også varslet at de dropper alle videre vindkraftinvesteringer i Sverige på grunn av lave priser og usikkerhet i elkraftstøtten. Christian Rynning-Tønnessen, Statkrafts sjef, sa følgende da dette ble offentliggjort: «Dessverre gjør markedsutviklingen at det likevel ikke er kommersielt forsvarlig å investere i disse prosjektene». I etterkant av denne offentliggjøringen har vi hørt politikere fra Senterpartiet, Venstre og Høyre ivre for på ulike måter å legge press på Statkraft for å få til utbyggingen. Seriøst: Hvor står det i eierskapsmeldingen at Statkraft skal gjennomføre underskuddsprosjekter? Meg bekjent gjør det det ingen steder. Sist gang det ble lagt press på Statkraft, ble det bygget gasskraftverk på Kårstø, milliardsluket, som heldigvis står bom stille uten å forurense noe som helst. Statkraft har gjort en nøye vurdering av hva som er lønnsomt. Prisen er for lav. Usikkerheten om sertifikatprisen bidrar heller ikke til å gjøre prosjektet lønnsomt. Da mener jeg det er nødvendig å plassere ansvaret der det hører hjemme, nemlig hos energiminister Tord Lien. Jeg har uttalt – og det står jeg ved – at Tord Liens energipolitikk «er den største trusselen mot fornybarsatsingen i Norge», og det er bevist ved Statkrafts beslutning. Alle som forstår et minimum av hvordan markeder fungerer, skjønner at hvis man har økt produksjon av strøm, vil det gi lavere priser dersom det ikke tas grep for å øke etterspørselen etter strøm. Gjennom å unnlate å ta den nye, fornybare kraften i bruk til å erstatte bruk av olje, gass og bensin, har kraftprisen falt til et nivå som gjør det umulig for kraftselskapene å få lønnsomhet i investeringene. Nå kommer sikkert statsråden i sitt innlegg med en lang liste over alt regjeringen har gjort av tiltak – kraftkabler, avskrivingssatser – men jeg lar meg ikke imponere over tiltak. Jeg vil vurdere konsekvensene av politikken som føres. Og spørsmålet mitt til statsråden er: Er det et uttalt mål å bruke den fornybare energien til å erstatte fossil energi? Vit i denne sammenhengen at mer enn halvparten av alt energiforbruk i Norge baseres på fossil energi! Denne våren fremmet SV et forslag der vi sa følgende: «Stortinget ber regjeringen, i forbindelse med den varslede energimeldingen, legge frem en plan for å erstatte fossil energibruk i Norge med fornybare energikilder.» Regjeringspartiene stemte det ned. Så lenge man ikke har en plan om å sørge for å erstatte det fossile med fornybart, vil man ende opp i den situasjonen at fornybart blir for billig, og hvis det blir for billig, er det ikke lønnsomt å investere i det. Tord Lien har unnlatt å bruke fornybar energi til å elektrifisere Utsirahøyden fra 2017. Nå blir det 2022, etter påtrykk fra Stortinget. Ingen annen elektrifisering av eksisterende installasjoner ligger i pipelinen. Det er ingen plan om rask utfasing av fossilbiler. Vi er ikke mer ambisiøse med regjeringens politikk, sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti, i dag enn det vi var i 2012. Nullutslipp i kollektivtrafikken er ikke på plass før i 2025. Det kunne vært gjort før. Landstrøm i havner skal utredes, men det er ikke signalisert noen sterke initiativer på dette. El til å erstatte fossil i industrien er ikke noe som Tord Lien og regjeringen har sagt at de prioriterer å gjøre noe med. I tillegg er det sånn, som SV har skrevet i en merknad i innstillingen, at det er en reell risiko for at det blir utstedt for mange elsertifikater etter 2020. Det skaper en risiko for kollaps i elsertifikatprisen. Det at olje- og energiministeren har unnlatt å sikre en minstepris på støtteordningen etter 2020, på tross av at kraftbransjen har påpekt usikkerheten, viser etter min oppfatning en minister som ikke lytter til faresignalene fra bransjen, men stoler på sine egne vurderinger. Det har fått dramatiske konsekvenser for den norske fornybarsatsingen.
Siden det nå er kraft vi skal diskutere, tror jeg at jeg begynner med å notere meg at kraftuttrykkene satt løst hos siste taler. La meg begynne med å minne om hva som er bakteppet. I det norske kraftsystemet har vi, som ett av to land i Europa, nesten 100 pst. ren, fornybar kraft. Faktum er at de aller fleste årene produserer vi mer fornybar kraft enn vi totalt konsumerer i det norske kraftsystemet, så vi står ikke bare i en situasjon hvor vi har ren, fornybar – regulerbar i all hovedsak – kraft, vi har også muligheten til å hjelpe våre naboer i Europa med denne kraften for å utfase fossil energibruk andre steder i Europa. Innenfor rammen av EØS-avtalen har vi en forpliktelse, inngått under den siste regjeringen, til å nå en prosentvis energibruk av fornybar energi i det totale energikonsumet på 67,5 pst. Det er høyere enn det absolutt alle medlemslandene i EU har, og det er et mål vi ligger veldig godt an til å nå. En av årsakene til det er innføringen av det grønne elsertifikatsystemet som trådte i kraft 1. januar 2012, etter at bl.a. dagens to regjeringspartier hadde presset på overfor den rød-grønne regjeringen for det. Fordelene med elsertifikatsystemet er mange. Jeg vil trekke fram at teknologinøytralitet er en av dem. Jeg vil peke på at forutsigbarheten er en annen, og nettopp forutsigbarheten er jo grunnen til at vi har dagens debatt. Jeg har lyst til, før jeg glemmer det, å takke saksordføreren og komiteen for godt arbeid med saken. Saksordføreren sa at det er «ikke store endringer». Nei, det er ikke store endringer som vi nå foreslår i selve sertifikatsystemet, sammen med våre svenske kolleger. Det er tvert imot de endringene som er forutsatt i den bindende avtalen mellom Norge og Sverige. Det bidrar til å skape forutsigbarhet for ordningen og verdien av sertifikatene i tiden som ligger foran oss, og vi har vært opptatt av å bygge opp og forsterke denne forutsigbarheten i vårt arbeid sammen med våre kolleger i Sverige. Så omfatter proposisjonen flere ting enn det vi er forpliktet til å adressere, noe flere, bl.a. talsmenn i både Høyre og Fremskrittspartiet, har vært inne på, f.eks. å inkludere i overgangsordningen anlegg med effekt under 10 MW med byggestart etter 1. januar 2004. Vi har – nettopp for å skape den forutsigbarheten for aktører som ser at de kan bli ferdige med et anlegg i 2020, men frykter at de går over datoen – sagt at vi ønsker å tillate at også anlegg som kommer i produksjon etter 1. januar 2021, kan kvalifiseres til å delta i ordningen. Vi har fremmet forslag om – og kommer til å få flertall for – å frita også norske oljeraffinerier på Slagentangen og Mongstad for sertifikatplikt. Svenske raffinerier har ikke sertifikatplikt, og det samlede skatte- og avgiftsnivået for norske raffinerier indikerer at vi er nødt til å lette deres byrde når det gjelder offentlig pålagte utgifter, for at de skal kunne overleve over tid, få ordentlige konkurransevilkår over tid, sammenlignet med anlegg andre steder rundt Nordsjøen. Så hører jeg at mange har vært bekymret for situasjonen i Sverige. Det er helt riktig – kanskje ingen har sagt det, men jeg har sagt det noen ganger – at vi, den norske regjeringen, var ikke veldig opptatt av å øke ambisjonene i det felles norsk-svenske sertifikatsystemet fra 26,4 TWh til 28,4 TWh, men basert på at vi over årene har hatt et langt og tillitsfullt og godt samarbeid med våre svenske kolleger, uavhengig av hvilken regjering vi har hatt i Norge – og i Sverige, for den sakens skyld – forsøkte vi å være imøtekommende overfor den nye svenske regjeringen. De kunne i og for seg ha innført dette målet på egen hånd og skapt akkurat den samme markedsutfordringen uten å ta det inn i avtalen, så vi benyttet muligheten til også å forhandle med svenskene om at de skulle fjerne det elavgiftsfritaket som tidligere har gjeldt for vindkraft, stor vindkraft, i Sverige. Det var vi opptatt av nettopp for å skape jevnere konkurransevilkår mellom norske og svenske store vindkraftprosjekter. Det forslaget den svenske regjeringen har spilt over til Riksdagen, gikk mye lenger enn det vi har bedt om, og jeg oppfatter at det er det som har vært debatten i det svenske ordskiftet og blant svenske parlamentarikere, ikke det vi har bedt om, nemlig at elavgiftsfritaket for stor vindkraft skal fjernes. Så har jeg notert meg at den svenske regjeringen nå har valgt å trekke tilbake den første proposisjonen og har sagt at de vil gå tilbake til Riksdagen i to forskjellige proposisjoner, med heving av nivået for elsertifikatordningen i én sak og opphevingen av elavgiftsfritaket i en annen sak. Det som mange, inkludert saksordføreren, har vært inne på og pekt på, er at det selvfølgelig er en forutsetning for hele avtalen at alle deler blir fulgt opp av begge land. Så ble det vist til Tord Liens energipolitikk. Nå fører Tord Lien ikke noen privat energipolitikk, selv om mye kunne tyde på det her i stad. Tord Lien forsøker så godt han kan å styre regjeringens energipolitikk. Men det er altså sånn at sertifikatordningen er etablert av de rød-grønne, sammen med Sverige. Jeg er glad for at de rød-grønne partiene i all hovedsak slutter opp om de endringene vi i dag tar til orde for. Vi fjerner altså usikkerhetsmomentet for et anlegg som kanskje er prosjektert til å være ferdig i oktober i 2020, men som blir ferdig i mars 2021. Med det regimet som lå til grunn før vi tok over, ville ikke et anlegg som ble ferdig i mars 2021, fått en eneste øre i grønne sertifikatinntekter. Det andre er at vi har fått svenske myndigheter med på å fjerne fritaket for elavgift for store vindkraftanlegg. Vi har styrket tilgangen for disse framtidige produsentene til det europeiske markedet og dermed styrket lønnsomheten. Vi har sagt at vi skal innføre et avskrivingssystem som vil gjøre at man får fem års avskrivingstid også på norske vindkraftprosjekter, som man har hatt i Sverige i de senere år, og som har bidratt stort til at en god del av anleggene har havnet i Sverige. På en lang rekke punkter har vi styrket situasjonen for utbygging av fornybar kraft-prosjekter, og derfor er det to ting jeg er glad for. Det ene er at det fortsatt er sånn at det bare er én av fire aktører på Fosen som har sagt at dette prosjektet ligger dødt, at de ikke ønsker å gå videre med prosjektet. Derfor synes ikke jeg at Stortingets representanter skal erklære dette prosjektet gravlagt. Det er faktisk fortsatt en del krefter som jobber for å realisere dette store prosjektet. At det har blitt vanskeligere fordi Statkraft har gått ut av det, tror jeg ingen skal legge skjul på, men det jobbes fortsatt med det, og det kan fortsatt bli realisert. Det påstås at vi ikke jobber for å erstatte fossil energi med fornybar kraft. Det er rett og slett ikke riktig. Tvert imot har vi styrket signifikant det virkemiddelapparatet som først og fremst har som oppgave å legge til rette for økt bruk av kraft i det norske samfunnet, f.eks. Enova, som også har tatt over alt ansvaret for å elektrifisere og redusere CO2-utslippene fra transport. Vi har jobbet målrettet for å erstatte fossil varme med fornybare energikilder, vi har styrket kraftig satsinger på reduserte CO2-utslipp og bedre energieffektivitet i industrien, som styrker industriens konkurransekraft, og Johan Sverdrup vil bli forsynt med kraft fra land, den største elektrifiseringen i norsk historie – alt dette under denne regjeringens ledelse.
Det blir replikkordskifte.
Jeg er veldig glad for signalene fra statsråden om at prosjektet på Fosen og i Snillfjord ikke er gravlagt, og at det fortsatt er mulig å få det realisert. Det synes jeg er gode signaler fra statsråden. Men det som bekymrer meg, er de signalene som kommer fra Statnett, at de er litt usikre på det med sentralnettforbindelse. Da har jeg egentlig lyst til å spørre statsråden om hva han kan bidra med. Jeg lurer på om han aktivt kan gå inn overfor Statnett og påse at de ikke fatter negativ beslutning neste uke. Vil statsråden kunne gjøre det?
Som representanten Eva Kristin Hansen vil være kjent med, er relasjonen mellom disse foretakene og statsråden regulert i lov vedtatt i Stortinget. Så har jeg merket meg at nå i vår har mitt departement behandlet en søknad fra Statnett om å få utsatt iverksettelsen av en sentralnettlinje fra Namsos til Snillfjord og videre sørover til 2028 – til 2028. Det signalet tenker jeg taler for at Statnetts styre nok ikke føler at de har veldig hast med å skrinlegge dette prosjektet nå. Det er slik at forsyningssituasjonen i Sør-Trøndelag er god – i hvert fall når Ørskog–Fardal blir ferdigstilt, vil forsyningssituasjonen i Sør-Trøndelag være god – og i likhet med Statnett vurderer vi det slik at denne sentralnettlinjen er det ingen prekær hast med å få på plass.
Jeg vil takke statsråden for et interessant svar, men jeg vet ikke om det skaper den tryggheten som folk særlig på Fosen ønsker nå, så jeg lurer på om statsråden kan si litt om hva han kan bidra med for å sikre at disse prosjektene blir realisert. Hva tenker statsråden å gjøre?
Som representanten Eva Kristin Hansen er veldig godt kjent med, er dette til syvende og sist en kommersiell vurdering. Vi har gått igjennom den listen vi har laget for å styrke konkurransekraften til norske fornybare kraftprosjekter. Vi har også jobbet målrettet sammen med Statnett for å finne gode løsninger for utvikling av nettet. Det er selvfølgelig helt nødvendig å få en god nettløsning for prosjektene både på Fosen og i Snillfjord. Det mener jeg vi hadde på plass, og som sagt er jeg ikke veldig bekymret for at Statnett nå i juni 2015 skal gjøre beslutninger om en kraftlinje som myndighetene og Statnett vurderer at vi ikke trenger å ha på plass før i 2028.
Tidligere i dag hadde energi- og miljøkomiteen et spennende møte med Statoil, som ga oss en løypemelding om Hywind-prosjektet sitt, pilotprosjektet med flytende offshore vindinstallasjoner som de skal sette i gang utenfor Skottland. I den forbindelse trakk de også fram at Storbritannia har et noe annet støttesystem når det gjelder fornybar energi, der satsene er ulike, alt etter graden av modenhet i teknologien som blir tatt i bruk. Her i Norge har vi foreløpig en teknologinøytral ordning for elsertifikat. Er det vurdert av statsråden og departementet om vi også kan gå over til en gradert ordning slik som det er i Skottland, og i så fall: Er det gitt åpning for at man kan få sånne endringer innenfor avtaleperioden med Sverige om felles elsertifikatmarked?
Støtteordningen ligger fast fram til 2020. Dette er en av de tingene vi skal diskutere her i Stortinget i forbindelse med framleggelsen av energimeldingen, men det er også perioden etter 2020 vi da skal diskutere. Så leser vi at vi har hatt stor suksess med vår havvindsatsing. Vi har satset målrettet på demo, på forskning og på utvikling. Det gjør at Statoil, Statkraft og Fred. Olsen Energi er blant de største aktørene i Europa innen havvind. Det vil jeg kalle en stor suksess. Når det gjelder Storbritannia: Vi har ren fornybar vannkraft som forsyner vårt fantastiske kraftsystem med den energien vi trenger. I Storbritannia har de atomkraftforsyning, som blir stadig dyrere. De har kullkraft, som medfører betydelige klimagassutslipp, og som kommer til å bli dyrere etter hvert som karbonutslipp vil bli dyrere. Så de har et helt annet syn på behovet for å subsidiere kraft langt tyngre enn det vi har, det har jeg stor forståelse for. Vi har ikke noe behov for å erstatte vannkraften vår.
Statkrafts beslutning om ikke å investere på Fosen har i grunnen sjokkert mange av oss. Derfor er det heller ikke så underlig at en del av debatten i dag kommer til å handle om det. Jeg synes i og for seg at det er positive signal fra statsråden når det gjelder Statnett og en linje over Fosen. Jeg vil gjerne at statsråden kanskje kan garantere oss at vi ikke kommer opp i diskusjoner om å ha en annen linjeføring gjennom Trøndelag, for den diskusjonen har vi hatt tidligere, og den diskusjonen kommer bare til å føre oss ut i nye runder der vi ikke klarer å ta beslutninger, og der det blir konflikter. Nå har det blitt tatt en beslutning om at det skal føres en linje gjennom Fosen og nedover til Snillfjord. Kan statsråden garantere at vi ikke får annet trasévalg for linja framover? Det er det ene av et todelt spørsmål. Det andre er: Kapitaltilførselen i desember var delvis begrunnet også i vindkrafta. Vil det vurderes om hele eller deler av den kapitalen kan trekkes tilbake? Det finnes eventuelt ulike måter å gjøre det på.
Som representanten Arnstad er godt kjent med, er det en annen statsråd som har ansvaret for eieroppfølgingen til Statkraft. Virkelighetsforståelsen i beskrivelsen av hva som var temaet da man diskturte kapitaltilførselen, deler jeg fullt og helt. Det var ingen tvil om at en del av det var behovet for kapital til å styrke fornybar kraft-produksjonen i Norge, og Fosen/Snillfjord var en del av det bildet. Men konsekvensene av dette må man spørre næringsministeren om. Når det gjelder Fosen/Snillfjord, kan jeg bare svare nei på spørsmålet. Det er ikke sånn at vi kan garantere det trasévalget. Konsesjonen er tvert imot gitt under forutsetning av at det realiseres 1 000 MW, av Senterpartiets Ola Borten Moe i forrige periode. Så blir ikke disse parkene realisert, er det heller ikke grunnlag for den konsesjonen som er gitt. Da må man vurdere nye løsninger for sentralnettutviklingen i regionen og mellom Vestlandet og Nord-Norge.
Statsråden slår tydelig fast at spørsmålet om utbygging eller ikke på Fosen og øvrige vindkraftprosjekter, fornybarprosjekter, i Norge er dypest sett et spørsmål om hva som er kommersielt lønnsomt. Derfor er jeg ganske overrasket over at statsråden hoppet bukk over mine to hovedutfordringer til ham, nemlig spørsmålene: Hva gjør han med at Statkraft sier at prisen framover blir for lav til å forsvare investeringer kommersielt? Hva gjør han med at det er usikkerhet om elsertifikatprisen? Man kan få en overinvestering som kan gjøre at prisen kan komme til å gå mot null, på samme måte som da sertifikatmarkedet i EU, altså CO2-sertifikatmarkedet, kollapset i 2007. Hva har statsråden tenkt å gjøre med disse to tingene, som tross alt er bunnplanken for om man får investeringer eller ikke?
Jeg er litt usikker på om jeg har skjønt spørsmålene. På den ene siden er man bekymret for en overoppfylling av målene som er satt, og da har man levert – og mer enn det – 26,4 TWh, eller 28,4 TWh, som det sannsynligvis vil bli. Da har vi levert på målsettingen i ordningen. Så ser man at det gjøres investeringer. Vi ser at Statkraft er en stor og kompetent aktør. Men vi ser at andre aktører ikke deler Statkrafts skepsis til summen av kraftprisutvikling og sertifikatprisutvikling. Sertifikatordningen er skrudd sammen av den rød-grønne regjeringen, sammen med datidens svenske regjering. Jeg mener at jeg har pekt på en god del tiltak vi har gjort for å forbedre lønnsomheten og for å redusere risiko under vår regjeringsperiode. Men rammen for ordningen ligger som den ble etablert og vedtatt av Stortinget i forrige periode – den ligger fast.
Jeg får bare bekreftet mitt inntrykk, som jeg også sa i mitt innlegg, nemlig at statsråden vender det døve øret til til advarslene om at man har både en risiko for lavere pris og en risiko for usikkerhet om sertifikatmarkedene. Derfor stiller jeg spørsmålet – veldig enkelt og veldig tydelig: Har Tord Lien noen plan for å sørge for at prisen på strøm i Norge kan økes i tiden framover, sånn at vi får flere investeringer? Er det overhodet noe statsråden har et ønske om?
For det første: Det har aldri vært satset så mye på å styrke konkurransekraften til norsk industri som man gjør nå. Samtidig har vi gitt konsesjon til kabler til både Storbritannia og Tyskland. Dermed har den kraftproduserende industrien tilgang på et sterkere marked. Vi har redusert avskrivingstiden og dermed styrket lønnsomheten kraftig for denne typen anlegg. Vi ser også at det faktisk blir gjort investeringsbeslutninger. Senest for under en måned siden vedtok TrønderEnergi å bygge i Skomakerfjellet, med en kostnad på 120–130 mill. kr i investeringer. Det er ikke ubetydelige beløp, så vi ser at det skjer ting. I tillegg satser vi på både å elektrifisere mer transport og å bruke fornybare energikilder til oppvarming av næringsbygg og boliger. Vi har styrket Enovas jobb på dette området med i overkant av 12 mrd. – nesten 13 mrd. – kr.
Replikkordskiftet er over.
Representanten Eidsvoll Holmås lar seg ikke imponere av tiltak. Det forklarer kanskje hvorfor de rød-grønne ikke gjorde mer for fornybar energi da de satt i regjering. Norges velstand bygger på vår evne til å omsette naturressurser i verdier som kommer fellesskapet til gode. Vannkraftens historie tjener som et godt eksempel. Fortsatt har Norge et betydelig potensial for å bygge ut fornybar energi. Vi har de beste vindressursene i Europa, vi har fortsatt store vannkraftverk som kan realiseres, og vi har et stort potensial for småkraftproduksjon. For å utløse dette potensialet må vi satse på nettutvikling. Det skal bygges nett for 100–120 mrd. kr de neste årene. Dette er et enormt løft for nettselskapene – og for forbrukerne, kan vi legge til – men det vil kunne legge grunnlag både for nytt verdiskapende forbruk av kraft og for ny produksjon av kraft. Elsertifikatmarkedet vil bidra til å utløse 28,4 TWh frem mot 2021. Om dette kommer i Sverige eller i Norge, spiller liten rolle for norske forbrukere. Men det spiller en stor rolle for norsk næringsliv, norske teknologimiljøer og arbeidsplasser i Distrikts-Norge, hvor satsingen realiseres. Derfor har regjeringen tatt en rekke grep for å sikre at Norge tar en større andel av økningen i fornybar produksjon, grep som bransjen har etterlyst i mange år, men som først blir gjennomført av denne regjeringen. Statsråden nevnte de fleste av dem, så jeg skal ikke gå inn på det. Samtidig er den største utfordringen for ny fornybar produksjon at kraftprisene forventes å være lave i mange år fremover. Vi hadde alle store forventninger til at Statkraft skulle bidra til å realisere Norges største vindkraftpark på Fosen. Skuffelsen var derfor stor da det ble kjent at styret ikke ønsket å fatte investeringsbeslutning. Fosen-prosjektet kan bli den største enkeltinvesteringen i Midt-Norge noensinne. Lave kraftpriser er en viktig del av Statkrafts begrunnelse. Fosen-prosjektet kan likevel bli realisert. I en tid med lave renter er investorer verden over på jakt etter prosjekter som gir bedre avkastning enn banken, til moderat risiko. Det er også verd å merke seg at TrønderEnergi og Agder Energi har andre vurderinger enn Statkraft med hensyn til vindkraft i Norge. Det er derfor altfor tidlig å fastslå at Fosen ikke blir realisert. Samtidig skal vi ta på alvor de utfordringene sertifikatmarkedet har for kraftprisene i Norge og i Norden. Kraften har bare en verdi dersom den kan anvendes. Det er, slik jeg vurderer det, tre hovedområder der vi kan anvende mer strøm. For det første må fossil energi erstattes av fornybar energi i alle sektorer der dette er mulig og hensiktsmessig. Her skjer det svært mye allerede som over tid vil ha en effekt. Fyring med fossil olje i husholdningene og til grunnlast i øvrige bygg blir forbudt fra 2020. Transportsektoren er i startfasen av et omfattende grønt skifte der elektrifiseringen av bilparken er godt i gang. De første elektriske bussene er i drift i Stavanger, og Ruter i Oslo har varslet at de ønsker å satse på denne teknologien fremover. All kollektivtransport i Norge skal være fossilfri i 2025, i Oslo allerede i 2020. Den første elektriske fergen, med 85 pst. lavere driftskostnader enn den fossile forgjengeren, er i drift på Vestlandet. Landstrøm for skip fases inn i større byer. Det er også et stort potensial for elektrifisering av kystfiskeflåten. Dette er en begynnelse på noe som over tid vil kreve mer strøm. Elektrifisering av Utsirahøyden vil også bidra. For det andre ligger alt nå svært godt til rette for etablering av ny miljøvennlig industriproduksjon i Norge. Svekket krone, en generøs CO2-kompensasjonsordning og gode offentlige bidrag til teknologiutvikling og grønn innovasjon gir sammen med lave kraftpriser et godt fundament for dem som ønsker å satse i Norge. Hydros nye aluminiumsverk på Karmøy er en god begynnelse. Forhåpentligvis realiseres også planene om en ny magnesiumfabrikk på Herøya. I tillegg seiler nå grønne datasentre opp som en ny næring med stort potensial for omsetning av betydelige mengder kraft etter at regjeringen varslet at den ville redusere elavgiftene for denne typen næring. For det tredje må vi satse på mellomlandsforbindelser. Regjeringen har gitt konsesjon til to nye mellomlandsforbindelser, til Storbritannia og Tyskland, og det kan komme flere i fremtiden. Norge kan aldri bli Europas batteri, men vi kan spille en større rolle i kraftmiksen i våre naboland. Kraften må som sagt anvendes hvis den skal ha en verdi. Det hjelper lite å be om betydelig økt produksjon av fornybar energi hvis ikke den skal brukes til noe. Det vil kun gi fallende inntekter og sette kraftkommunene i Norge i en svært uvant og krevende situasjon. Allerede ser vi at inntektene reduseres kraftig for denne næringen. Det er ingen tjent med. Prisene må være lave nok til at vi beholder og videreutvikler norsk industri, men samtidig må de være høye nok til at det lønner seg å videreutvikle kraftbransjen som næring i Norge. Det er også viktig at vi satser på forskning, utvikling og demonstrasjonsanlegg for ny teknologi innen fornybar energi. Enovas og Innovasjon Norges evne til å satse på dette er betydelig forbedret under denne regjeringen, og det vil forhåpentligvis gi gode resultater. Det kan også gi gode muligheter for offshoreleverandører som i disse dager trenger flere bein å stå på.
Eg er svært glad og takknemleg for at regjeringa, Høgre, Framstegspartiet og samarbeidspartia har lagt til rette for å få på plass ei ordning som sikrar grøne sertifikat til dei kraftverka som den raud-grøne regjeringa med fleire senterpartistatsrådar i spissen svikta både i 2009, 2011 og 2013. Saka om overgangsordning for grøne sertifikat har vore ein gjengangar i Stortinget dei siste åra, og det har vore ein samla opposisjon mot dei raud-grøne partia heile tida. Dei grove løftebrota frå den raud-grøne regjeringa sette sinna i kok både hos småkraftutbyggjarane og blant opposisjonspartia her på Stortinget i førre stortingsperiode. Situasjonen for svært mange av småkraftverka som ikkje fekk dei lova sertifikata, har vore at dei har slite med dårleg økonomi. Mange har også hatt problem med likviditeten, og fleire har måtta gå inn med ytterlegare eigne midlar for å halde drifta gåande. I Sogn og Fjordane såg vi eit godt døme på dette då eigarane av Sværen kraftverk blei tvinga til å selje kraftverket sitt sist haust. Eg vil gå inn på litt av historia bak kampen for grøne sertifikat for småkraftverka. Då Stortinget diskuterte ordninga med grøne sertifikat i 2004, uttalte ein samrøystes energi- og miljøkomité: «Komiteen mener det er avgjørende viktig at investeringer i ny fornybar energi ikke stopper opp i påvente av et slikt marked, og komiteen legger til grunn at alle som investerer i prosjekter fra og med 1. januar 2004, og som ellers vil bli tilkjent grønt sertifikat, får det.» Representantane i komiteen frå Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet kom med følgjande forslag: «Stortinget ber Regjeringen legge frem det nødvendige lovforslag om innføring av et pliktig norsk-svensk sertifikatmarked så snart som mulig. Alle anlegg med byggestart etter 2004 og som kvalifiserer for det, må kunne omfattes av ordningen.» Eg vil også referere ein e-post som kom frå ein Senterparti-statssekretær i Olje- og energidepartementet den 3. mars 2008, til ein partikollega i Senterpartiet: «Gode partikollega. Du kan ta det helt med ro. Det som er sagt fra tidligere statsråder og i stortingsmelding nr 11 om at anlegg satt i drift etter 1.1.2004 skal kunne komme inn i ordningen med grønne sertifikat hvis de ellers tilfredsstiller kravene, står fast. Det er vårt krystallklare standpunkt når vi går inn i forhandlinger med Sverige om et felles marked for grønne sertifikat. Det er heller ingen signaler fra svensk hold så langt om at det skal by på problemer. Dette har jeg også formidlet til Småkraftforeningen i dag, 3. mars. Vi har stor tro på at vi skal kunne bli enig med svenskene om et felles marked for grønne sertifikat. Vi er opptatt av forutsigbare og gode rammevilkår for utbygging av fornybar energi. Hvis vi skal nå våre klimamål må vi ha en sterk satsing på fornybar energi framover. Småkraft er en helt sentral del av denne satsingen. Småkraft er også en viktig del av vår strategi for å bygge opp en ny, framtidsretta energibransje i distrikts-Norge. Håper dette var oppklarende. Og at du nå kan kjenne deg trygg på at partiet ditt fortsatt er til å stole på.» Det kan ikkje vere tvil om at alt dette er sterke lovnader både frå eit samla storting og frå raud-grøne politikarar. Sist denne saka var til handsaming i Stortinget, var det på bakgrunn av eit Dokument 8-forslag frå Høgre, Framstegspartiet, Kristeleg Folkeparti og Venstre i juni 2013. Då var det ikkje grenser for kor negative representantane frå regjeringspartia var mot forslaget om å sjå på ordninga med grøne sertifikat til småkraftutbyggjarane på nytt. Komitéleiaren i energi- og miljøkomiteen, Erling Sande, sa at «dei ikkje har tenkt å gjere noko med denne ordninga sjølv om dei skulle få regjeringsmakt til hausten. Då fell mykje av den kritikken ein har utsett regjeringa for, til jorda». Statsråd Ola Borten Moe sa følgjande: «Det er etter mitt skjønn valgflesk av verste sort, og det setter stabiliteten til en hel og viktig næring på spill.» I dag har vi fasiten. Regjeringspartia og samarbeidspartia får på plass ei ordning som gjer at 240 småkraftverk kjem inn i ordninga med grøne sertifikat, og det er ikkje tvil om at regjeringspartia og samarbeidspartia har levert med omsyn til å rette opp dei grove løftebrota frå den raud-grøne regjeringa. I dag sikrar dei same partia også at vi rettar opp dei grove løftebrota overfor dei kraftverka som er over 10 MW, og eg har gleda av å seie at Høgre vil stemme for det innleverte lause forslaget frå Kristeleg Folkeparti og Venstre.
I Venstre er vi godt fornøyd med disse to sakene fra regjeringen og er stort sett enige, som også store deler av komiteen er, men vi setter riktignok et spørsmålstegn ved endringen som gjør at raffinerier slipper elsertifikater, som vel er å gå litt langt. Men det som er viktig her, er at vi nå forsterker satsingen på fornybar energi, og at vi legger til rette for at det kommer investeringer i forbindelse med de grønne sertifikatene, ikke bare i Sverige, men at det også blir en forsterket innsats inn mot Norge. Når det gjelder vindkraft, har vi jobbet lenge med å få endret avskrivningsreglene sånn at de er som i Sverige, og at vi også får en fleksibilitet inn mot 2020. Men så viser det seg at dette ikke er nok, fordi man også har situasjonen med Statkraft og Fosen. Det som er viktig, er at vi må ta inn over oss at prisene er lave, og det vi trenger å forsterke nå, er å ta i bruk den ekstra fornybare energien som vi har. Vi må bruke den mer effektivt enn det vi har klart til nå. Da er det fire områder, hvor det ene er, som flere har sagt, at vi må redusere utslippene i Norge ved å ta kraften i bruk. Transportsektoren er kanskje det vanskeligste området, men det er et område hvor vi er nødt til å gjøre store framskritt for å nå de målene vi har satt oss, med utslippsreduksjoner fram mot 2030. Jeg tror det er viktig at vi ikke skal se på dette bare som vanskelig, men også som en stor mulighet for Norge, ikke minst innenfor skipsfart, når det gjelder å utvikle den nye teknologien, at vi også kan ta steg for å ligge foran og være et eksempel internasjonalt, men at dette også kan utnyttes av norsk næringsliv. Så er det jo det vi må klare mer av, og vi vil snart gjøre viktige vedtak når det gjelder elektrifisering av sokkelen. Vi står foran et vedtak om Johan Sverdrup, som er viktig. For Venstre er det viktig å se på om dette kan gjøres i større omfang i årene framover. Vi trenger også strømkabler til utlandet, så vi er en del av en europeisk løsning. Vi må også ta inn over oss at det at vi nå har mye fornybar energi, er en mulighet for norsk industri, både for tradisjonell norsk industri og også for nye områder, som det er blitt nevnt her, f.eks. de grønne datasentrene. Når man driver med politikk, er det viktig at man skal si ikke bare det man mener, men man skal også gjøre det man sier, og for Venstre har dette også vært en sak hvor man har ryddet opp i det som har vært en lovnad som går tilbake til 2004. Det er viktig at vi nå får de kraftverkene som er på under 10 MW, inn i elsertifikatene, noe som var et tydelig uttalt mål den gangen. I Venstre må vi gå hele steget, så vi har sammen med Kristelig Folkeparti lagt inn et forslag om at det også er de over 10 MW som omfattes av den samme uttalte politikken fra den gangen. Jeg er veldig glad for at det nå kan se ut som vi kan få flertall for det forslaget, sånn at det kapittelet kan legges bak oss, og vi har utkvittert en politisk lovnad og en politisk forpliktelse som har vedvart i mange år. Så til slutt: Det er klart at én ting er å få produsert mer fornybar energi i Skandinavia, i Norge og Sverige. Det gjør vi med de grønne sertifikatene. Men den situasjonen vi nå har på Fosen, viser at det er skjær i sjøen som vi nå må ta tak i. Det er viktig for oss at vi ikke bare ser på volumene, men også på hvordan vi utvikler ny teknologi innenfor den fornybare næringen, og ikke minst i den situasjonen vi er i nå, å legge til rette for å ta opp pilotprosjektet innenfor det som er havvind, det som er bølgekraft, det som er tidevann. Er det ett tidspunkt som er viktig å dra dette i gang på, må det være nå, og vi må bygge opp et rammeverk omkring disse feltene som gjør at de kan realiseres – ikke nødvendigvis for at vi trenger mer fornybar energi i Norge, her er vi i ferd med å få et kraftoverskudd, men for å utvikle en ny teknologi og også muligheter og et marked for norsk næringsliv.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
I alle sine innlegg og svar på replikker her har statsråden gjort alt annet enn å gi inntrykk av at vi er i en alvorlig situasjon. Tvert imot har han sagt at det jo er andre som investerer, selv om Statkraft ikke gjør det. Jeg er dypt uenig med statsråden i dette. Jeg mener vi er i en alvorlig situasjon for fornybarsatsingen i Norge gjennom at Statkraft nå sier at Fosen skrinlegges. Grunnen, som sagt i mitt innlegg, er at de regner med at prisene blir lave i tiden som kommer. For egen regning vil jeg si: Jeg ser ingenting i det statsråden sier, som viser en ambisjon om å ta kraften i bruk i større grad enn i dag og til å erstatte fossil energi. Dermed vil vi heller ikke klare å se en økning i prisen, som kommer til å gjøre flere norske fornybarinvesteringer lønnsomme. Det beklager jeg. Jeg beklager det først og fremst på klimaets vegne – fordi det for klimaet har vært viktig å fase ut den fossile energibruken, som står for mer enn halvparten av all energibruk i Norge, og det vil være viktig å bruke den nye fornybare energien til å erstatte denne. Det vil jeg si var hele begrunnelsen for at i hvert fall mitt parti, og jeg vil anta også sentrumspartiene og flere andre partier, var opptatt av å få på plass de nye grønne sertifikatene: Kraften skulle brukes til å erstatte fossil energi. Det ser vi ingenting av, og det bekreftes jo gjennom at regjeringspartiene stemmer imot forslag om at det i energimeldingen skal lages en plan for å bruke kraften til å erstatte den fossile energien. Det andre jeg derfor vil påpeke, er at statsråden sier at han gjør så godt som han kan med å føre regjeringens politikk. Vel, da lykkes han enten formidabelt dårlig med å føre en god politikk, eller så lykkes han veldig godt med å føre en dårlig politikk. For resultatet er uteblitte investeringer, og det er det vi er opptatt av. Jeg er glad for at Nikolai Astrup nevner en haug med tiltak, som alle sammen ble påbegynt under den rød-grønne regjeringen. Både tiltakene med igangsetting av kraftkabler til utlandet – planleggingen begynte under vår regjering, konsesjonen ble gitt av denne – og vedtaket om grønne sertifikater ble gjort under vår regjering. Vedtakene som ligger knyttet til hvilke ambisjoner vi har for utslipp fra biler, ble gjort i 2012 i forbindelse med klimaforliket. Jeg må si at jeg synes det forslaget som er kommet, og som blir vedtatt av regjeringspartiene og sentrumspartiene, er altfor lite ambisiøst, når de holder fast ved de samme ambisjonene som vi hadde i 2012. De burde vært mye mer ambisiøse. SV har gått inn for at ni av ti biler burde være fossilfrie. Jeg er skuffet over statsråden. Jeg tror at energibransjen er det samme.
Jeg klarte ikke la være å ta ordet. Det er særlig to ting som jeg har lyst til å si noe om. Det første er utviklingen med det som skjer på Fosen, og Statkraft som har sagt nei til å bygge ut. Jeg synes det er dypt tragisk. Jeg hadde virkelig håpet at det skulle bli noe av. Jeg vil gi honnør til representantene Astrup og Elvestuen og mine andre ikke-sosialistiske kolleger, som er offensive, som er tydelige på det som har skjedd, det som er gjort, og det som er ønsket for å ta kraften i bruk – for stikkordet «ta kraften i bruk» er det som vi etterlyser gang på gang. Vi som satt i energi- og miljøkomiteen i forrige periode, opplevde f.eks. på slutten av perioden at da jeg hadde en interpellasjon til statsråd Borten Moe og stilte et spørsmål om hvordan en skulle ta kraften i bruk, la han manuset ned, gikk opp og var opprørt over problemstillingen. Det er jo det det handler om. Når vi produserer mer fornybar energi, må vi også ta i bruk kraften. For som representanten Astrup sa, må en finne balansen på prisen. Derfor er jeg glad for at han også understreker de tiltakene som regjeringen er i gang med, og som han ønsker. Jeg vil også understreke, i likhet med flere, det som jeg hadde interpellasjon om her for ikke lenge siden: Grønne datasentre er en kjempenæring som vil vokse enormt, og vi har store muligheter for å kunne lokalisere flere av datasentrene i Norge. Et 100 MW-datasenter vil kreve kanskje opp mot 1 TWh, og det vil bety enormt mye, også for å kunne få økt produksjon. Det andre er at jeg synes representanten Lødemel hadde et glimrende innlegg der han beskrev historien når det gjelder elsertifikatene. Jeg satt også i dag og leste gjennom debatten om representantforslaget som vi hadde her i juni 2013, og «valgflesk av verste sort» var et uttrykk som ble brukt. Jeg husker selv at jeg understreket at jeg opplevde det som et moralsk ansvar for Stortinget å rette opp den uretten som var begått mot dem som på daværende statsråd Steensnæs´ og mitt eget partis ord, eller Stortingets ord, hadde investert – selv om det så ut som det ble skjøvet ut med elsertifikatene – fordi vi ønsket at investeringene skulle komme. Og så valgte vi å ikke involvere dem i ordningen likevel. Derfor vil jeg gi en stor honnør til regjeringa og til statsråden for å ha gjort den jobben som de har gjort, og stor honnør til representantene Lødemel og Grimstad, som jeg vet har presset hardt på for å få det til. At vi sammen i dag også inkluderer de over 10 MW gjennom dette forslaget, synes jeg er Stortinget verdig. Vi uttrykte da at det var krevende å få til, vi vet at det er noen utfordringer med det vi gjør i dag, men vi vet også at for de enkeltmenneskene som gjorde investeringer på løfte fra statsråd og fra Stortinget, er det noen som allerede har gått konk. Noen har hatt store utfordringer, og nå gir vi dem iallfall en større mulighet for å klare å drive videre. Jeg er glad for de vedtakene som vi fatter i dag.
La meg først takke både representanten Ropstad og representanten Lødemel for gode innlegg om denne utvidelsen av overgangsordningen. Jeg hører representanten Eidsvoll Holmås si at det er en alvorlig situasjon. Det er altså snakk om at en, riktignok stor, aktør har sagt nei til å bygge ut et anlegg. Det er selvfølgelig krevende for dem som har jobbet over år med å realisere det prosjektet, men når situasjonen beskrives som alvorlig, har jeg lyst til å minne om det jeg startet med: Vi har en kraftforsyning i Norge som er 100 pst. fornybarbasert. Det er slik at den forrige regjeringen la fram for Stortinget et mål om 67,5 pst. fornybar energi i det totale energikonsumet innenfor rammen av EØS-avtalen, altså i Fastlands-Norge. Det målet ligger vi veldig godt an til å nå, bl.a. på grunn av tung satsing på fornybar energi i oppvarmingen av hus, utfasing av oljefyring, elektrifisering av transport og økt fornybar kraftproduksjon. Til den alvorlige situasjonen: Denne regjeringen ligger godt an til å nå – sannsynligvis i god tid før 2020 – de målene som den rød-grønne regjeringen sendte til Stortinget, og som fikk tilslutning i Stortinget av et bredt flertall. Jeg synes komitéleder Elvestuen holdt et godt innlegg om hva regjeringen sammen med våre støttepartier jobber med. Jeg har også, før jeg glemmer det, lyst til å takke både støttepartiene og de andre partiene som sørger for at vi får et stort flertall bak alt vi har lagt fram i dag. Vi jobber med å elektrifisere transport. Johan Sverdrup-utbyggingen kommer til å bli den største kraft-fra-land-løsningen noensinne. At representanten Eidsvoll Holmås står her og er opprørt over at de andre feltene på Utsira ikke blir elektrifisert fra 2017 når det er utbyggingstillatelser som er gitt under hans regjeringstid, det er oppsiktsvekkende. Vi legger til rette for å eksportere kraft til noen av de mest kullfyrte økonomiene i verden – Storbritannia og Tyskland. Det er ikke bare god klimapolitikk, det er også sinnsykt lønnsom kraftpolitikk. Vi legger til rette for at industrien i Norge skal vokse, bli mer klimavennlig, mer energieffektiv og mer lønnsom i framtiden. Vi legger til rette for at de nye industriene – som datasenterindustrien, en vanvittig lønnsom industri, det er framtidens industri – skal få bedre vilkår i Norge. Vi må ikke glemme at når vi har lave priser i det norsk-svenske markedet, fører det også til at både kullkraft og atomkraft utfases raskere enn det ellers ville ha blitt.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 8 og 9.
Denne saken gjelder innberetning fra Ombudsmannsnemnda for Forsvaret om virksomheten i tiden 1. januar til 31. desember 2014. Ombudsmannsnemnda for Forsvaret skal etter Stortingets vedtatte instruks for nemnda bidra til å sikre de allmennmenneskelige rettighetene til Forsvarets personell. Ombudsmannsnemndas virksomhet skal også bidra til å effektivisere Forsvaret. Som en del av nemndas virke har Ombudsmannsnemnda i 2014 gjennomført fem befaringer, og det var ved følgende anlegg: Krigsskolen for Hæren på Linderud i Oslo Luftforsvarets skolesenter på Kjevik ved Kristiansand 139 Luftving / Bardufoss flystasjon i Målselv 131 Luftving / Luftforsvarets stasjon i Sørreisa Hans Majestet Kongens Garde på Huseby i Oslo Komiteen har merket seg at Ombudsmannsnemnda på sine befaringer har erfart mye positivt. De har opplevd gode ledere med tydelige holdninger, stor arbeidsvilje og et godt arbeidsmiljø. Dette ble spesielt fremholdt av de tillitsvalgte ved avdelingene, blant både ansatte og vernepliktige. Det er svært gledelig å høre om både god ledelse og godt arbeidsmiljø, da dette er de fremste forutsetningene for å produsere gode tjenester. Ombudsmannsnemnda har for 2014 pekt ut fem områder som nemnda vil gi spesiell oppmerksomhet: Det ene er eiendommer, bygg og anlegg, eller EBA, som det ofte blir benevnt som samlebegrep. Ved en del sentrale anlegg oppleves bygningsmassen fortsatt som nedslitt og uegnet, noe som igjen er en stor belastning for personellet som bruker vedkommende bygninger. Det er imidlertid blitt gjort en rekke påkrevde moderniseringer når det gjelder forlegninger, messer osv. Fra komiteens side forutsettes det at Forsvaret fortsatt holder trykk på dette området. Et annet tema er innføring av allmenn verneplikt fra 2015. For å lykkes med dette er det behov for en ekstra innsats, da det ved flere etablissementer er trangboddhet og også betydelige mangler. Her må det tilrettelegges med flere kasernerom, garderober og sanitærrom, slik at begge kjønn får tilfredsstillende boforhold. Det er gjort en del midlertidige tilpasninger, men det sier seg selv at dette ikke er en holdbar situasjon i det lange løp. Et annet forhold er å få utstyr som er tilpasset kvinner, dette gjelder både personlig bekledning og utrustning. Komiteen forventer at Forsvaret følger opp dette. Stadige omstillinger i Forsvaret vanskeliggjør rekruttering, spesielt av kompetansekrevende personell. Komiteen finner dette bekymringsfullt, spesielt fordi Forsvaret benytter avanserte våpensystemer som det tar lang tid å utdanne og oppgradere personell for. Komiteen forutsetter derfor at det treffes tiltak for å beholde kritisk viktig personell spesielt utdannet for å ivareta Forsvarets våpensystemer. Komiteen har merket seg at Forsvarsdepartementet har besluttet konkurranseutsetting av renholdstjenesten i Forsvaret. Komiteen forutsetter at Forsvaret ivaretar de ansattes rettigheter på en god måte ved overføring av dette oppdraget til andre. Komiteen vil, i likhet med Ombudsmannsnemnda, vise til at konkurranseutsetting av denne tjenesten kan by på enkelte sikkerhetsmessige utfordringer, spesielt ved sårbare anlegg. Det forutsettes derfor at dette blir viet spesiell oppmerksomhet ved planleggingen av konkurranseutsettingen. Tidligere har Ombudsmannsnemnda pekt på diverse svakheter i behandlingen av og støtten til våre veteraner. I innberetningen for 2014 er dette temaet belyst, og jeg siterer: «Ombudsmannsnemnda er glad for det betydelige arbeidet som stadig styrkes, og at vi som nasjon i stadig sterkere grad erkjenner det viktige arbeidet som er gjort, og som gjøres av norsk personell. Siste handlingsplan viser en rekke betydelige punkter og ordninger som bidrar til økt oppmerksomhet og bedre ivaretagelse av veteranene og deres miljø.» Jeg finner det på sin plass å gi honnør til Forsvaret for å ha tatt tak i dette området, slik at vi nå ser en bedring i arbeidet med ivaretakelse av våre veteraner. Som siste punkt vil jeg dvele noe ved arbeidet med sikkerhetsklarering av personell i Forsvaret. I tillegg til at Ombudsmannsnemnda tar dette opp som et av sine fokustema i sin årlige rapport, har Ombudsmannsnemnda tilskrevet kontroll- og konstitusjonskomiteen spesielt i eget brev. Mellom 8 000 og 9 000 kvinner og menn avtjener førstegangstjenesten i Forsvaret. Av oppgavene som skal utføres, er ca. 90 pst. av en slik karakter at personellet som skal utføre dem, må sikkerhetsklareres. Når det gjelder soldater med dobbelt statsborgerskap og soldater med foreldre av utenlandsk opprinnelse, har det lenge vært et problem å sikkerhetsklarere disse. Innhenting av data fra utlandet er et problem, og spesielt fra nasjoner vi ikke har samarbeid med. Men også for etnisk norske er det i dag problemer knyttet til tiden det tar å få sikkerhetsklarering. For befal som har mistet sikkerhetsklareringen, er problemet om mulig enda større. I mellomtiden får de ikke utført de oppgavene de er ansatt for å gjøre. Enhver kan tenke seg hvilken belastning dette er på personellet, og en treg sikkerhetsklarering kan få negativ virkning på den allmenne oppslutningen om verneplikten. Dette i seg selv er alvorlig. Når Ombudsmannsnemnda for Forsvaret har mottatt klage fra flere offiserer som mistet sin klarering i 2013, og som fremdeles ikke har fått endelig avgjørelse, er det noe som er fullstendig galt med denne tjenesten. Komiteen viser til at Ombudsmannen for Forsvaret ved flere anledninger har tatt denne saken opp med Nasjonal sikkerhetsmyndighet og Forsvarets sikkerhetsavdeling, uten at det har medført nevneverdig bedring av saksbehandlingstiden. Ettersom dette er en sak som har vært en gjenganger, ba komiteen i fjor om at Ombudsmannsnemnda rapporterte om hvordan utviklingen har vært vedrørende sikkerhetsklarering av personell, og det er nedslående at nemnda også i år må rapportere at det ikke har skjedd noen nevneverdig bedring i dette forholdet. Det er nå etterretnings- og sikkerhetsutvalget, EOS, som behandler klager vedrørende sikkerhetsklarering, jeg viser derfor også til neste sak med tilsvarende merknader vedrørende sikkerhetsklarering, i innstillingen til Dokument 7:1, som gjelder EOS-utvalgets årsmelding for 2014, og som tar opp samme problemstilling vedrørende sikkerhetsklarering som i denne saken. Komiteen forventer nå at det for alvor blir tatt tak i problematikken vedrørende sikkerhetsklarering, og at man sørger for å gi NSM og FSA tilstrekkelig kapasitet, eventuelt setter i verk andre forbedringstiltak, slik at arbeidet med sikkerhetsklarering av soldater og ansatte i Forsvaret blir gjort på en god og rasjonell måte. Herunder bør en også gjennomgå hvordan andre sikkerhetsmyndigheter utfører denne typen tjeneste. Slik tjenesten foregår i dag, kan den ikke fortsette. Jeg viser ellers til komiteens merknader og innstilling, og anbefaler med dette komiteens enstemmige innstilling.
Som det framgår veldig tydelig av saksordførerens gode gjennomgang av innstillinga, er den enstemmig på alle punkter, og det har i komiteens drøftinger ikke vært ytret noen andre synspunkter enn det som framkommer i merknadene. Jeg vil bare kommentere kort noen punkter som også saksordføreren på en fyldig måte tok opp. Men la meg først si at det er komiteens oppfatning at meldinga fra Ombudmannsnemnda denne gangen er veldig god. Den er veldig gjennomarbeidet, den er veldig systematisk, og den gir oss et godt innblikk i hva som er bra, og hva som ikke er bra sett fra Ombudsmannsnemndas side. Jeg har lyst til å si det, for det er ikke alltid vi passer på å si slike ting, men jeg gjør det altså nå. Jeg ser at Ombudsmannen er her, slik at han får høre det direkte. Det er også verdt å merke seg det som saksordføreren veldig tydelig var inne på, at det er veldig mye som fungerer bra. Spesielt er det veldig gledelig for komiteen å registrere at ledelseskulturen i Forsvaret har bedret seg – jeg tror jeg tillater meg å si det – iallfall over tid, og at ledelseskulturen nå er mer i pakt med hva som er den moderne forståelsen av hvordan ledelse skal utføres, og det bekreftes av Ombudsmannsnemnda. Jeg klarer å huske noen år tilbake da dette var et av de store ankepunktene. Det er stort sett helt borte, det skal Forsvaret ha skryt for, og det er fint på alle måter. Så vil jeg si – dette er selvfølgelig en stor utfordring for regjeringa på mange vis, og ville vært det uansett hvem som hadde vært i regjering, så dette har ikke noe med det å gjøre – at når vi nå har vedtatt allmenn verneplikt, som saksordføreren sa, og vi skal ha kvinnene inn i Forsvaret, så må Forsvaret tilpasses det. Det er et stort prosjekt, som går helt fra det som tas opp i innstillinga her – som handler om toalettforhold, garderobeforhold og den type ting, som er selvfølgelige ting, men som i dag er veldig provisoriske mange steder, det kan ikke vedvare lenge – til tilpasning av våpen, uniformer og alt annet utstyr. Dette må selvfølgelig regjeringa legge veldig trykk på, og jeg regner med at statsråden kanskje også kommer inn på dette når hun får ordet litt senere. Jeg vet at dette ble sagt av saksordføreren, men jeg bare repeterer det. Så sier jeg bare én setning, til begge de to statsrådene som er til stede, og det er at jeg tror det er dekkende å si at det er et rettssikkerhetsproblem at vi har så lang ventetid for sikkerhetsklarering. Nå har vi både forsvarsministeren og justisministeren her, og det er bra, for da hører de veldig tydelig dette. Dette vet de selvfølgelig veldig godt fra før, de kjenner problemstillingen. Det er sikkert sånn at det kan være gode argumenter for at det tar tid, også – jeg vil ikke si at så ikke kan være tilfellet, for det kan være mange sikkerhetsutfordringer som det er vanskelig å håndtere, og som nødvendigvis tar tid, men det kan ikke begynne å ta lengre tid enn det gjorde før, slik som det framkommer her. Det er det som er komiteens og Ombudsmannsnemndas synspunkt også, og som også Sivilombudsmannen, som saksordføreren helt riktig sa, kommer inn på i sin innstilling til Stortinget. Derfor adresserer vi det veldig tydelig. Dette må vi håndtere, for det er et rettssikkerhetsproblem at soldater som har rett til å gjennomføre verneplikt, kanskje ikke får det fordi de må vente så lenge på sikkerhetsklarering at de ikke får gjort det, og enda verre da med befal eller andre, selvfølgelig, som ikke kan utøve sitt yrke fordi det tar for lang tid. Det tror jeg vi er helt enige om, men det er veldig fint at det blir håndtert. Så vil jeg til slutt bare nevne noe som det er veldig naturlig for meg å nevne, og som komiteen også er enig i – men det er en annen sak, så jeg tar ikke det opp nå ved denne anledning – og det gjelder det som knytter seg til at all vask i Forsvaret er konkurranseutsatt. Jeg bare ber statsråden om å være oppmerksom på det som sies både fra Ombudsmannsnemnda og i komiteens enstemmige innstilling, at man legger til grunn at reglene for virksomhetsoverdragelse følges, slik at vi ikke får en sosial dumping knyttet til vasketjenesten i Forsvaret, som selvfølgelig er en stor industri, med så mange kvadratmeter. Der må vi passe på at vi ikke får inn en arbeidskultur som går ut over arbeidstakerne, og som i neste omgang vil gå ut over sikkerheten.
Jeg vil benytte anledningen til å takke Ombudsmannsnemnda for en god rapport – som både saksordføreren og komitélederen var inne på – og for en god innstilling og en god redegjørelse fra saksordførerens side. Jeg skal komme inn på særlig to områder, men likevel adressere et punkt som begge adresserte i sine innlegg. Det er spørsmålet om renhold i Forsvaret. Vi har i dag utgifter på ca. 300 mill. kr i året for renhold i forsvarssektoren. Det er mye penger, og vi søker alltid å bruke pengene våre på en mest mulig fornuftig måte. Vi har derfor sagt at Forsvarsbygg ikke lenger skal ha monopol på å levere disse tjenestene. Samtidig har vi lagt til grunn at det er en virksomhetsoverdragelse. Reglene skal følges. Så har spørsmålet knyttet til sikkerhetsklarering også vært nevnt her. Det er helt åpenbart at personellet som skal vaske i Forsvarets lokaler, må ha sikkerhetsklarering. Det ligger fast, på samme måte som det har gjort tidligere. Det framgår av Ombudsmannsnemndas rapport at nemnda – som saksordføreren var inne på – opplever både gode ledere, med tydelige holdninger og stor arbeidsvilje, og et godt arbeidsmiljø. Det er godt å vite at dette er noe som framkommer fra flere hold, dvs. både fra de tillitsvalgte og fra ansatte og vernepliktige. Imidlertid tar rapporten også opp uheldige forhold. Jeg vil kort omtale de to viktigste nå. Både Ombudsmannsnemnda og EOS-utvalget tar i sine årsrapporter opp utfordringer knyttet til sikkerhetsklarering av særlig ungdom som skal avtjene førstegangstjeneste. Nesten alle stillinger som bekles av ungdommer i førstegangstjeneste, har etter hvert et så tungt militærfaglig innhold at det krever sikkerhetsklarering. Nesten 90 pst. av alle oppgaver krever sikkerhetsklarering. Her står man overfor et lite dilemma. I tidligere tider var det ikke slik, men det har vært et poeng for vekslende regjeringer å gjøre førstegangstjenesten mer relevant, med et større militært innhold. Det har den konsekvens at veldig mange av de oppgavene man skal gjøre, krever sikkerhetsklarering, også fordi man nå får tilgang til informasjon, arbeidsoppgaver, våpentrening og opplæring som krever at man har sikkerhetsklarering. Dette har imidlertid medført en betydelig saksmengde for våre klareringsmyndigheter. Jeg kommer mer i detalj tilbake til både status og tiltak knyttet til klarering i mitt neste innlegg, i forbindelse med EOS-utvalgets årsrapport. Jeg syns det for så vidt passer bedre å ta det i full bredde der. Jeg vil likevel bare nevne her at dette er noe vi jobber med, med stort trykk. Det er et mål at Forsvaret skal avspeile samfunnet, og det er viktig at vi rekrutterer ungdom med et mangfold av bakgrunner. Utfordringa er imidlertid at sikkerhetsklarering av personer med tilknytning til andre land er veldig kompleks og tidkrevende for klareringsmyndigheten. I noen tilfeller vil også tilknytningsgraden og det aktuelle landets sikkerhetsmessige betydning innebære at man ikke kan gi sikkerhetsklarering. Som komitélederen var inne på, er det særlig forhold knyttet til det å hente informasjon ut fra andre land som ofte er både vanskelig og veldig tidkrevende. Det gjør at sakene tar uforholdsmessig lang tid. I fjor fikk – som komiteen er kjent med – i overkant av 1 000 personer med relasjoner til land Norge ikke har sikkerhetssamarbeid med, brev fra Forsvarets personell- og vernepliktsenter om at de fikk fritak fra militærtjeneste i fredstid. Det var altså nye rutiner som ble innført av Forsvaret. I den forbindelse foretok Forsvaret ikke noen vurdering av hvert enkelt individ og hver enkelt person. Da dette ble kjent, ga jeg Forsvaret umiddelbart pålegg om å sikre individuell behandling av klareringsanmodningene og å starte sikkerhetsklareringsprosessen tidligere. Blant annet fikk de ungdommene som hadde mottatt dette brevet, et nytt brev i etterkant, hvor man tilbød, selvfølgelig, en individuell vurdering. Som man også har sett i media de siste dagene, er det nå en liten gruppe på ca. 25–30 personer som har havnet litt mellom alle stoler. De hadde mottatt et brev som helt klart framsto som en innkalling – det hadde overskriften «Du er innkalt til førstegangstjeneste». Det sto ingenting om et vilkår om sikkerhetsklarering, det sto noe om vandelsattest. Dette er ungdommer som hadde en berettiget tro på at de var innkalt til førstegangstjeneste og skulle møte til førstegangstjeneste, bl.a. i Gardeleiren, i juli 2015. Det som er viktig å understreke her, er at det har skjedd en feil i Forsvaret. Det har Forsvaret beklaget. De siste par dagene har man fått telefonisk kontakt med nesten alle. De skal selvfølgelig flyttes fram i køen for sikkerhetsklarering. Dette er ungdommer som ikke hadde søkt på verken utdanning eller jobb, fordi de hadde fått en klar forståelse av at de var kalt inn til førstegangstjeneste. Slik skal det selvsagt ikke være. Derfor har Forsvaret jobbet veldig hardt de siste dagene for å få tak i disse. I tillegg har vi vært opptatt av at Forsvaret må utforme disse brevene på en annen måte. Det ene er at det må gå klart fram at det er noen vilkår for å kunne avtjene førstegangstjeneste, deriblant sikkerhetsklarering. Det andre er at vi for framtida også må sørge for at vi i brevene skriver at man parallelt med denne prosessen må søke på studier og jobb på vanlig måte, i tilfelle man ikke blir kalt inn til førstegangstjeneste, og slik at man ikke blir stående på bar bakke, som noen av disse har blitt. Det er det viktig at vi gjør noe med. Forsvaret har etter de endringene de gjorde i fjor høst, i tillegg gjennomgått hvordan sikkerhetsklareringsprosessen kan skje på en mer smidig måte. Det betyr at man nå søker å avklare dette med sikkerhetsklarering ved frammøte til førstegangstjeneste. For å imøtekomme dette starter den sikkerhetsklareringsprosessen som er nødvendig, på et mye tidligere tidspunkt, som en integrert del av sesjonsordningen. Det skal gi forutsigbarhet. Det som er et poeng i denne sammenhengen, er at det fra høsten av startes opp et forsøksprosjekt ved rekruttskolen på Kjevik, for å sørge for at sikkerhetsklareringsprosessen går langt raskere og parallelt med andre prosesser, slik at man, når man skal kunne rykke inn, også er sikkerhetsklarert – alternativt at man ikke har fått klarering dersom det ikke er grunnlag for det. 1. januar 2015 markerte starten på det jeg vil kalle en historisk samfunnsreform. Det å verne om landets interesser, verdier og territorium gjelder nå for alle norske borgere, uansett om det er menn eller kvinner. Arbeidet med å sikre at Forsvaret er forberedt på å ta imot vernepliktige kvinner og menn når de møter til tjeneste sommeren 2016, er godt i gang, men det er fortsatt utfordringer. Første fase i sesjonsprosessen er allerede gjennomført for 1997-kullet. Og jeg kan med glede meddele at det aldri har vært en høyere kvinneandel enn nå – 37 pst. kvinner på sesjon del 1. Kvinner har, som vi vet, tjenestegjort i Forsvaret i veldig lang tid, så dette er ikke noe nytt. Men det er helt åpenbart at når man nå jobber for å bedre kjønnsbalansen og få inn flere kvinner av operative hensyn, må det også legges til rette for det. Forsvaret fokuserer nå på fem områder: kommunikasjon kompetansekrav og seleksjonskriterier eiendom, bygg og anlegg personlig bekledning og utstyr organisasjonskultur og ledelse Dette er alle viktige temaer, som Forsvaret jobber mye med for å sørge for at vi er klare til å ta imot, som forutsatt. Så vil jeg bare helt avslutningsvis nevne at vi de siste par–tre årene har gjort mange gode erfaringer i mange avdelinger i Forsvaret med bruk av fellesrom. Det kan nok høres litt pussig ut, men det er faktisk noe som har gjort at man bl.a. opplever til dels mindre kjønnsdiskriminering i Forsvaret, fordi man er på helt like vilkår. Man opplever mindre trakassering. Det er veldig positivt. Det er også forsket mye på det, og vi bruker forskningsresultatene til å utforske dette ytterligere. Jeg syns det er en spennende måte å jobbe på. Det er også noe som har vist seg å fungere godt ved veldig ulike avdelinger. Det er helt frivillig – det er ingen som tvinges – men for dem som velger å gjøre det, har det fungert veldig godt. Det er en av de tingene som vi kan bygge videre på i arbeidet med å gjøre Forsvaret klart for innrykk av flere kvinner.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 10.
Vår felles trygghet er det vår felles oppgave å sikre. Derfor har folkets egen forsamling bestemt at det skal være noen der med mandat til å gjøre akkurat det. Det skal være noen der til å se det vi ikke ser, sånn at vi kan unngå det vi ikke vil forestille oss. Demokratiet er avhengig av å ha reell og opplevd tillit til de hemmelige tjenestenes arbeid. Det bidrar de til selv med den gode dialogen de legger til rette for, og ved å gjøre som EOS-utvalget heldigvis melder om igjen, å legge til rette for kontroll – ikke for hvert enkelt tilfelle, men på generell basis. Denne årsrapporten fra EOS-utvalget viser også at EOS-utvalget selv bidrar til det, og det viser utvalgets viktighet. Samfunn som har hemmelige tjenester for å ivareta borgernes trygghet og frihet, trenger å gi EOS-tjenestene stabile og kontrollerbare rammer å arbeide ut fra og i tillegg et operativt kontrollutvalg som ser til at mandatet og metodene følges. Det har Norge. EOS-utvalgets mandat er ifølge kontrolloven § 2 første ledd at de skal «1. klarlegge om og forebygge at det utøves urett mot noen, herunder påse at det ikke nyttes mer inngripende midler enn det som er nødvendig etter forholdene, og at tjenestene respekterer menneskerettighetene. 2. påse at virksomheten ikke utilbørlig skader samfunnslivet, og 3. påse at virksomheten holdes innen rammen av lov, administrative eller militære direktiver og ulovfestet rett.» I dag behandler Stortinget EOS-utvalgets årsrapport. Jeg skal redegjøre for komiteens merknader om den om et øyeblikk, men selv ikke Stortinget kan debattere saker i et vakuum. Demokratiet avhenger også av ytringsfrihet og kildevern. Derfor må jeg kunne si at saken om konfiskering av en filmskapers materiale, som PST utførte her om dagen, vitner om et demokratisk kompass i de hemmelige tjenestene som trenger nytt batteri. Jeg vil vise til komiteens merknader, som er slanke i forhold til årsmeldingen. Derfor vil jeg understreke at formuleringen som komiteen har brukt, om at komiteen slutter seg til utvalgets vurderinger, betraktninger og anbefalinger, skal leses og forstås bokstavelig og helhetlig. I år har EOS-utvalget utført 25 inspeksjoner, og jeg vil si at det er et positivt trekk at et utvalg som arbeider så grundig og har så god oversikt over de hemmelige tjenestenes utøvelse av oppdraget, ikke har funnet grunn til uanmeldte inspeksjoner. Utvalget har derimot brukt veldig mye tid på klagesaker. Mange av dem knytter seg til sikkerhetsklarering, som fortsatt tar uforholdsmessig lang tid. Det går ut over oss som samfunn, men det rammer enkeltmennesker hardest – som vi var inne på tidligere. At en systematisk treghet så til de grader får alvorlige konsekvenser for den enkelte, er alvorlig. I tillegg er det et paradoks at dette er mennesker som venter på å få lov til å gi sin tjeneste til fellesskapet. Komiteen har framhevet særlig dette punktet. I 2013 uttalte utvalget at situasjonen var bekymringsfull. Og så får vi en rapport for 2014 som sier at situasjonen er forverret. Mye av det skyldes innføringen av nytt saksbehandlingssystem for klareringssaker, kalt Mimir, og manglende personalressurser. Sist vi behandlet saken, sa komiteen at vi forventet at dette ble brakt i orden. Å si det en gang til oppleves underlig, all den tid vi har fått en ny rapport som sier at situasjonen har blitt forverret siden sist vi forventet akkurat det. Vi gjør det i år også, men vi vil understreke at den forventningen denne gangen må bli innfridd. Der må jeg få legge til at jeg etter å ha hørt statsråd Eriksen Søreides innlegg har forsterket tiltro til at det vil skje, og jeg ser fram til hennes neste innlegg, som er varslet vil gå inn på dette. Utvalget har tatt opp noen saker på bakgrunn av kritisk omtale i den offentlige debatten. Det er et sunnhetstegn som viser at utvalget fungerer som det skal – jevnlig kontrollerende, men også slik at de bidrar til å gi de svarene offentligheten trenger å hvile i, at modellen vi har valgt og mandatet de hemmelige tjenestene har blitt gitt, er riktige og blir overholdt. Den arbeidsformen må fortsette. Dersom det blir brakt opp større saker som krever mer ressurser enn det EOS-utvalget har til rådighet, må vi som storting legge til rette for at vi i store saker som krever store ressurser, gir EOS-utvalget muligheten til å gå inn i de sakene med de bevilgninger som trengs. Komiteen er fornøyd med at de forholdene som ble undersøkt, viser seg ikke å gi grunn til uro, og at EOS-utvalget vil fortsette å kontrollere lovligheten av bruken av falske basestasjoner. Med bakgrunn i opprettelsen av ekstern evaluering av EOS-utvalget ble Stortinget bedt om å fremme et lovforslag for å gi unntak for taushetsplikten. Dette er nå på plass, og jeg vil fra denne talerstolen si at jeg beklager at de teknikalitetene har tappet mye av utvalgets tilmålte ressurser. Tjenestene melder om et sammensatt og komplekst trusselbilde. Forebygging av at personer skal involveres i terrorsaker, er prioritert, og det meldes om økt etterretningstrykk mot Norge. Dette stiller krav til tjenestenes håndtering av informasjon. Vi har jo, i fjor, gått igjennom en stor grunnlovsendring, og jeg vil henvise til den ene grunnlovsendringen som ble gjort i fjor, og som EOS-utvalget også nevner, § 102, om retten til privatliv. Der slår Stortinget fast i merknads form at teknologiutvikling er et gode, men at det krever mer av oss. Det gjelder også for EOS-tjenesten. Derfor mener komiteen at det er viktig at Stortinget setter klare materielle og prosessuelle hjemmelsgrunnlag. Utvalget melder at de er bevisste på de utviklingstrekkene som påvirker kontrollen, og at de følger utviklingen nøye. Det har komiteen tillit til at utvalget gjør, og er glad for at sekretariatet er styrket med samfunnsfaglig og teknisk kompetanse, som er nøklene til å få løst de oppgavene vi har satt EOS-utvalget til å gjøre. Det har vært en tilbakevendende diskusjon om bruk og registrering i arbeidsregisteret Smart. Uttrykket «ligger ikke i Smart» har blitt benyttet som en egen kategori for personer som ikke var opprettet som objekter. Jeg vil ikke begi meg ut på å karakterisere hvor uheldig dette er, men komiteen slutter seg til utvalgets påpekninger og deler deres syn om at det er positivt at PST har funnet en teknisk løsning som ivaretar personvernet. Når det kommer til bruken av DocuLive, mener komiteen at dagens praksis er problematisk. At PST ikke har et regime for sperring av opplysninger som ikke lenger er relevante for tjenesten, gjør at dagens praksis for behandling av personalopplysninger i møtereferater i DocuLive ikke er tilfredsstillende. Jeg vil henvise til at PST har henvendt seg til Justis- og beredskapsdepartementet for å få en avklaring, for å finne ut av hvordan forholdet mellom arkivlovens oppbevaringsplikt og slettereglene i politiregisterloven skal leses. Komiteen er fornøyd med at utvalget vil fortsette å kontrollere om PST behandler opplysninger innenfor arkivene og registrene. Utvalget har pekt på at PST bør prøve å avklare hvordan utenlandsk samarbeidende tjeneste har tilegnet seg informasjon om Norge. Jeg vil gjerne gjenta fra denne talerstolen at det er Stortingets klokkeklare forventning. Når det kommer til informasjonsutveksling med utenlandske tjenester, vil jeg vise til utvalgets uttrykte bekymring for mangel på notoritet på vurderingene som er lagt til grunn for PSTs informasjonsdeling, for det er her blitt registrert et økende antall personer i databasen tilhørende Terrorist Screening Center, TSC. Dobbelt så mange med norsk statsborgerskap var å finne i det registeret i 2014 som i 2013 – og vi har ikke meldt dem inn der selv. PST opplyser til utvalget at de selv bare har registrert et fåtall av personene der. Tjenestene har tatt dette opp med FBI uten å ha fått utfyllende svar. Det gjelder også for departementets henvendelser til amerikanske myndigheter om temaet. Det har blitt reist spørsmål om hvem som har registrert opplysningene, hvem som er sluttbruker, og mulige konsekvenser av at opplysningene befinner seg i systemet. Svarene på disse spørsmålene bør bli etterspurt fra departementets side, hvis de ikke allerede er kommet. I en sak tok utvalget opp spørsmålet om hjemmelen for utlevering av opplysninger fra fortollingssystemet TVINN fra Toll- og avgiftsdirektoratet, TAD, til PST. Den saken dreide seg om en pakkeforsendelse til en enkeltperson. EOS-utvalget oppgir at det kan framstå som at PST har benyttet TAD som informasjonskilde utenfor PSTs egne hjemler. Oversatt til norsk betyr det at de har gjennomført en hemmelig ransaking uten hjemmel. Stortinget gir hjemler, og vi er avhengige av at de blir fulgt, særlig i møte med enkeltpersoner. Jeg vil uttrykke at jeg håper at dette ikke er et eksempel på en kultur. Sett i lys av saken som er aktuell i disse dager, håper jeg at departementet sørger for å undersøke at det ikke er et eksempel på en kultur. Utvalget uttaler at de avventer Stortingets konklusjon på det prinsipielle spørsmålet om bestemmelsene om utvalgets innsynsrett i lov og instruks skal gjelde fullt ut også for etterretningstjenesten, eller om Stortingets vedtak fra 1999 skal opprettholdes. Komiteen viser til evalueringen av EOS-utvalgets mandat og verktøy, og vil ta stilling til dette når evalueringen er klar. Utvalget har også pekt på behov for enkelte endringer i kontrolloven og kontrollinstruksen i kapittel 8 i årsmeldingen. Komiteen har forståelse for begrunnelsen av hvorfor utvalget mener at denne lovendringen må på plass, og medlemmer av komiteen vil levere representantforslag om den lovendringen. Til slutt viser jeg til merknadene i innstillingen.
EOS-utvalget skal føre løpende kontroll med de hemmelige tjenestene. Det er en sentral oppgave for utvalget å kontrollere at EOS-tjenestene ikke begår urett mot den enkelte. Det skal påse at tjenestene arbeider innenfor rammene av lov, forskrifter og instrukser, i samsvar med menneskerettighetene. Det er et klart behov for et internasjonalt regelverk som beskytter borgernes privatliv mot urettmessig statlig og privat overvåking. Det er også helt klart behov for et styrket internasjonalt samarbeid mellom statlige organer som skal kontrollere sine hemmelige tjenester. Vi er kjent med at EOS-utvalget har tatt initiativ på ulike måter for nettopp å få dette til. Internasjonalt samarbeid mellom hemmelige tjenester er grenseoverskridende, mens kontrollen er nasjonalt begrenset. Dette understreker betydningen av at det er åpenhet om etterretningsvirksomheten samt klare regelverk for de nasjonale tjenestene. Vi registrerer med tilfredshet at utvalget fører rutinemessig kontroll med tjenestenes informasjonsutveksling med samarbeidende tjenester, samtidig som en er nøye på å etterleve kontrollinstruksens pålegg om at det så vidt mulig skal iaktta hensynet til kildevern og vern av opplysninger mottatt fra utlandet. Det er liten tvil om at EOS-utvalgets kontroller har bidratt til å sikre enkeltpersoners rettssikkerhet. Slik styrkes også folks tillit til at E-tjenestene opererer innenfor sine rettslige rammeverk. Det er viktig at vi kan stole på at tjenestene kontrolleres. I så måte gjør utvalget et godt arbeid. Vi registrerer at utvalget i 2014 har mottatt et betydelig antall flere klager enn de foregående år. Fra Kristelig Folkepartis side er vi også positive til at utvalget har opprettet saker på eget initiativ. Vi registrerer at lang saksbehandlingstid i klareringssaker skaper stor grad av usikkerhet, og det medfører i tillegg en uforholdsmessig inngripen i enkeltpersoners liv fra myndighetenes side. Det er bekymringsfullt at forholdene er slik de er, og vi forutsetter at tiltak iverksettes for å rydde opp i nettopp denne situasjonen. På grunn av økende arbeidsmengde har det vært nødvendig å stille mer ressurser til disposisjon for utvalget. Det har vært nødvendig å styrke sekretariatet, noe som igjen har ført til at inspeksjonene har blitt bedre forberedt. Flere saker er blitt tatt opp på eget initiativ, og utvalget har kunnet arbeide mer dyptgående med enkelte prosjekter, noe som bl.a. har ført til færre særskilte meldinger til Stortinget. Det er nødvendig at sekretariatet ytterligere forsterkes i årene framover. Vi vil ellers vise til at Stortingets presidentskap har nedsatt et utvalg som skal evaluere EOS-utvalgets arbeid og de rettslige rammer det arbeider innenfor. Mandatet ble utvidet etter innspill fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, og også struktur for samarbeidet mellom EOS-utvalget og de hemmelige tjenestene samt bl.a. spørsmålet om hvordan en sikrer demokratisk kontroll av fremmede staters overvåking av norske borgere, ble innlemmet i mandatet. Det er viktig at dette arbeidet nå blir prioritert. Det er grunn til å uttrykke tilfredshet med det arbeidet utvalget utfører. Fra Kristelig Folkepartis side ser vi positivt på det utvalget selv peker på, at E-tjenesten generelt er opptatt av å vise åpenhet og tillit gjennom sine orienteringer og tilrettelegging for utvalgets kontroll. Det er nødvendig å understreke betydningen av at kontrollene blir gjort mulig uten at den som kontrollerer seg selv, skal avgjøre omfanget av kontrollen. Jeg viser ellers til saksordførerens presentasjon av komiteens innstilling.
EOS-utvalet har levert ei svært grundig, omfattande og etter mitt beste skjønn god årsmelding til komiteen, og som saksordføraren var inne på, står iallfall ikkje kvantitativt sett komiteen sine merknader i noko rimeleg forhold til innhaldet i årsmeldinga. Det kan vere eit uttrykk for – og det trur eg det er – at vi frå komiteen si side ser at det vert gjort eit svært godt arbeid, og at EOS-utvalet er eit levande utval som har hatt mange viktige saker som det dels har teke opp på eige initiativ, og som dels har kome på andre måtar den siste tida. Det vekkjer òg i denne debatten lite interesse for det. Eg trur òg det er eit uttrykk for at EOS-utvalet gjer mykje godt arbeid, og eg sluttar meg elles til grundige og gode merknader frå saksordføraren. Eg vil likevel ta opp eit par element, som kanskje meir gjeld utviklingstrekk på dette feltet. Det første er at vi har, vil eg seie, to motstridande tendensar som eg trur fører til større merksemd og kanskje meir konfliktfylte debattar om feltet rundt overvakinga. På den eine sida har vi større merksemd – og eg oppfattar oppslutning – om personvern og verdien av det og større innsikt i utfordringane her. På den andre sida har vi heilt klare, trur eg, ønske om å styrkje overvaking og etterretning, ikkje minst i ein tilspissa sikkerheitspolitisk situasjon. I det grenselandet kan vi kanskje òg forvente fleire konfliktar, utfordringar og fleire debattar om balansegangane i åra som kjem, og eg trur vi òg må rekne med det her heime. Det har vi sett eksempel på det siste året, eit par av dei sakene er omtalte i årsmeldinga, seinast gjeld det ei sak som fekk stor merksemd i vinter. Og dei siste dagane har vi altså sett ei sak vi førebels ikkje veit grunngjevinga for, og som er ein del av ein rettsprosess, men som har vekt merksemd, og som eg sjølv må seie utfordrar grensene for ytringsfridomen, at PST går til ein razzia utan ei rettsavgjering på førehand, og beslaglegg materiale som kan vere dekt av kjeldevernet. Det andre elementet som eg synest er utfordrande – det var representanten Grøvan inne på – er at vi får ei internasjonalisering av dette feltet, som eigentleg har føregått for lenge sidan, og ikkje minst der all digital trafikk er heilt og fullt ein del av dei same netta, mens vi på langt nær har avtaleverk og samarbeid som følgjer opp fullt ut. Eg trur det er ein debatt som er nødvendig å reise, korleis vi i større grad kan få internasjonalt samarbeid og regulering av dette viktige feltet. Det tredje punktet eg vil ta opp, er at eg ser, nettopp på bakgrunn av dei to punkta her og den ganske omfattande aktiviteten – godt grunngjeve – som EOS-utvalet har, at ressurssituasjonen til utvalet vil vere viktig å følgje opp. Saksordføraren tok opp viktige spørsmål om moglegheitene utvalet vert gjeve til å jobbe. Men òg kva for ressursar dei har, er tema som vi frå SVs side vil følgje opp, og som komiteen bør følgje opp vidare.
Dette innlegget vil falle i tre deler – først en kommentar til komitéinnstillingen, som tross en enstemmig oppslutning rundt merknadene også fortjener noe utdypning. Jeg kan slutte meg til den utfyllende redegjørelsen som vår faste saksordfører for EOS-utvalget hadde, og vil bare si at vi slutter oss til fra Høyres side at et helt sentralt punkt å bygge tillit på, er at det som foregår av overvåkning, er hjemlet, og at man holder seg innenfor de grensene som er satt av denne sal gjennom lovverket. Så vil jeg også slutte meg til det som ble sagt om saksbehandlingstid i klassifiseringssaker, og at man ellers i årsmeldingen har pekt på behov for endringer i kontrolloven og kontrollinstruksen. Da kan jeg også varsle at Høyre vil være positivt innstilt til å imøtekomme de forslagene som ligger fra EOS-utvalget. Vi oppfatter dem som saklig begrunnet og primært av teknisk karakter. Når det gjelder den internasjonale utviklingen, så hadde jeg i slutten av mai anledning til å delta på en interparlamentarisk konferanse i Brussel. Vanligvis er det jo EØS som bringer oss dit, men denne gangen var det altså EOS. Det var en erfaringsutveksling mellom europeiske parlamenter om hvordan man nå sikrer en fullgod demokratisk kontroll med noe som per definisjon er skjult. Vi gjenkjente hverandres arbeidsbetingelser og bestrebelser på å bringe tjenestene under demokratisk kontroll, men det var valgt veldig forskjellige organisatoriske former. Vi får vel også si at Norge var blant de få som hadde valgt denne ordningen, med et utvalg som rapporterer direkte til nasjonalforsamlingen. Det var noen som nok fant det tryggest at slike kontrollinstanser rapporterer best til regjeringer, som er flinkere til å holde på hemmeligheter enn nasjonalforsamlinger, men da er selvfølgelig et helt innlysende motargument at regjeringen er jo også veldig nært sammenvevet nettopp med den utøvende makt. Så det var en atskillig interesse for den norske modellen i denne sammenheng. Så var det jo selvfølgelig også innvendinger om at man kanskje ikke var så oppriktig overfor en nasjonalforsamling, at det var veldig generelle rapporteringer, som egentlig ikke kunne gi fullgod informasjon. Men det er der vi kan svare at EOS-utvalget, som består av mennesker med samfunnsmessig bakgrunn, innsikt og ikke minst integritet, som på vegne av de vanlige og offentlige kontrollmekanismene vi kjenner til, som innsynsrett, søkbarhet og en våken presse, i disse spørsmålene er gitt vår tillit til å kikke disse tjenestene i kortene og rapportere tilbake på en måte som ikke kompromitterer tjenestene, deres metoder eller ansatte. Man kan jo også si, etter mange års virksomhet med denne modellen, at Stortinget aldri har hatt grunn til å uttrykke skuffelse over den måten som EOS-utvalget har fungert på. Det er altså da en kompliment til de personene som har sittet opp gjennom årene i disse meget viktige posisjonene og gjort en viktig jobb for parlamentet – i vårt land Stortinget – og for demokratiet. Alle rettsstater står altså i samme dilemma: Hvordan skal vi bekjempe skjulte trusler mot staten ved bruk av virkemidler som ikke kan rapporteres løpende i sanntid – som det heter nå – uten å undergrave hensikten med arbeidet? Det tredje jeg ville ta opp i dette lille innlegget, er hva EOS-utvalgets kontrollfunksjon nærmere sett skal være. De skal oppfylle tre veldig viktige funksjoner: De skal slå ned på eventuelle mandatoverskridelser. For det andre skal de sørge for at alle de hemmelige tjenester har en betryggende terskel å passere for å igangsette inngripende tiltak overfor enkeltmennesker i Norge. Det tredje de skal sikre, er at det er en proporsjonalitet i virkemiddelbruken, dvs. at man også vurderer bakteppet av faremomenter, risiko og skadeevne opp mot de inngrepene som det enkelte menneske potensielt må finne seg i, og at man også vurderer alternative måter som kan være mindre inngripende, kanskje noe mer arbeidskrevende. Det ligger også i en proporsjonalitetsvurdering. Dette er vanskelige spørsmål å avveie, og derfor er det også ganske vesentlig at vi har klart for oss at EOS-utvalget ikke står alene. I tillegg til den kontrollen som EOS-utvalget utfører – som selvfølgelig må være basert på rapporter om det som har skjedd – har vi også et ganske godt domstolsystem, som vi sikkert kan diskutere om skal bli enda bedre. Men fordelen med domstolsystemet, er at det er velprøvd, at det er vant til å håndtere også hemmelig informasjon, og at det kan kobles inn på ethvert tidspunkt av saksbehandlingen – ved å ha mekanismer når man vurderer tiltak som skal iverksettes, og det kan være å sjekke om man har riktig hjemmel underveis. Og selvfølgelig kan også domstolen til slutt gjøre noe av det EOS-utvalget gjør, nemlig en etterkontroll. Det er derfor jeg også ved denne anledning, siden to av talerne var inne på en antydning om PST – og man kan selvfølgelig omtale PST i en EOS-debatt, det er helt i orden – vil si at det vi skal være forsiktige med, er nå å ha for sterke meninger om hva PST har hatt av grunner eller ikke grunner til å gå inn i den saken som har vært nevnt i mediene. Det kan ikke være modent å gjøre det nå; det kan tvert imot være ganske prematurt. Og det er fordi jeg også har sett av avisene at en representant gjerne vil ha landets justisminister – under parlamentarisk informasjonsansvar overfor Stortinget – til å redegjøre for hva grunnen kan være for et spesielt beslag. Slik kan et parlament ikke drive, men det er jo derfor vi har EOS-utvalget. De leser aviser, og de har i flere rapporter sagt at de holder seg orientert om mediebildet. Mer nedgravd er de ikke i offentlige dokumenter enn at de får med seg hele bildet og på vegne av offentligheten, på vegne av pressen, gjør den jobben. Så jeg vil sterkt advare mot at vi som enkeltrepresentanter går inn og nå gjør den jobben som vi har valgt EOS-utvalget til å gjøre. Det er ikke fordi vi skal fraskrive oss ansvaret, men vi er regelprodusenter, lovmakere, og vi kan ikke drive alternativ, sideløpende rettsanvendelse. Det tror jeg nok vi er enige om ved nærmere ettertanke.
Vi ser en endret sikkerhetspolitisk situasjon. I en tid preget av uro og usikkerhet er det avgjørende at vi har velfungerende EOS-tjenester for å ivareta vår nasjonale sikkerhet. For å møte utfordringene vi står overfor, er det viktig at EOS-tjenesten har nødvendige virkemidler og handlingsrom. På samme måte er det viktig at vi har en demokratisk kontroll med våre hemmelige tjenester. EOS-utvalget utfører en uavhengig gransking og kontroll for å påse at tjenesten holder seg innenfor det fastlagte regelverket. Jeg er derfor glad for at utvalget i årsmeldinga har beskrevet at EOS-tjenesten gjennomgående har vist forståelse for utvalgets kontroll i 2014. Jeg er enig med utvalget i at kontrollen bidrar til å sikre enkeltindividers rettssikkerhet og til å skape tillit til at tjenesten opererer innenfor sine rettslige rammeverk. I 2011, 2012 og 2013 har utvalget og komiteen rettet kritikk mot den lange saksbehandlingstida i klareringssaker i forsvarssektoren. Utvalget har anmodet Stortinget om å behandle denne saken siden saksbehandlingstida er så lang at det medfører en uforholdsmessig inngripen i enkeltpersoners liv. Komiteen har bedt Forsvarsdepartementet om at tiltak straks blir iverksatt, og jeg kan forsikre om at tiltak er iverksatt fra høsten 2014 til nå, og vi kommer til å fortsette med det. Jeg deler utvalgets og komiteens dype bekymring og tar det på stort alvor. Med presidentens tillatelse vil jeg nå, som jeg varslet i forrige sak, bruke litt tid på å si noe om status og tiltak. Først litt om arkitekturen. Forsvarets sikkerhetsavdeling, FSA, har ansvar for å sikkerhetsklarere Forsvarets personell. Nasjonal sikkerhetsmyndighet, NSM, er klagemyndighet for klareringsmyndighetene. De har samtidig nasjonalt ansvar for klarering på det høyeste klareringsnivå, Cosmic Top Secret – CTS. Forsvarsdepartementet er klagemyndighet på CTS-sakene og klareringsmyndighet for utenlandske statsborgere i sektoren. Det har vært utfordringer med lang saksbehandlingstid i flere år. En av årsakene er at sakene er langt mer komplekse enn tidligere. Eksempelvis bidrar både et globalisert arbeidsmarked og innvandring til at mange har tilknytning til andre stater. Hva en slik tilknytning innebærer, må selvfølgelig vurderes i hver enkelt sak. Det er tidkrevende. Det er også tidkrevende å innhente personopplysninger fra samarbeidende land, som jeg så vidt var inne på i forrige innlegg. Saksmengden er også en utfordring. For eksempel økte antallet Cosmic Top Secret-saker fra 1 000 søknader til 1 750 søknader i perioden fra 2012 til 2013. Jeg har derfor satt i gang en gjennomgang vedrørende bakgrunnen for denne økninga. Det kan være slik at det anmodes om klarering på et høyere nivå enn det egentlig er behov for. Det kan også hende at det anmodes om flere sikkerhetsklareringer enn nødvendig. Forsvarets sikkerhetsavdeling behandler mellom 18 000 og 20 000 saker i året. Det er åpenbart at en effektiv saksbehandling av så mange saker er avhengig av et godt saksbehandlingsverktøy. Vi hadde derfor store forventninger til innføringa av det nye fullelektroniske saksbehandlingsverktøyet Mimir. Dessverre er en av årsakene til den uforholdsmessig lange saksbehandlingstida i 2014 nettopp innføringa av Mimir. Da Mimir ble tatt i bruk sensommeren 2014, ble det raskt klart at systemet hadde store feil og mangler. Saksrestansene hos klareringsmyndighetene økte kraftig på kort tid. Arbeidet med å utbedre Mimir startet derfor raskt opp. Resultatet er at Mimir i dag fungerer på et akseptabelt nivå. Sammenlignet med den situasjonen klareringsmyndighetene sto overfor i fjor høst, er dette en positiv utvikling som vil bidra til at saksbehandlingstida reduseres. Samtidig var manglende personellressurser en medvirkende årsak til den lange saksbehandlingstida. Jeg har derfor gitt føringer både til Forsvaret og til Nasjonal sikkerhetsmyndighet om å prioritere arbeidet med sikkerhetsklareringer, sånn at saksbehandlingstida reduseres. Det er gjort både gjennom PET, altså presiseringer, endringer og tillegg til iverksettingsbrevene, og gjennom etatstyringsdialogen. Forsvarets sikkerhetsavdeling har hittil i år blitt styrket med tre nye årsverk, og ytterligere fem vil tilføres i løpet av kort tid. Det betyr at Forsvarets sikkerhetsavdeling vil ha økt antallet saksbehandlere fra 17 til 25 i løpet av inneværende år. I tillegg er det avsatt to årsverk til Forsvarets personell- og vernepliktssenter for å ivareta rollen som anmodende myndighet, og dermed sikre bedre saksflyt mellom senteret og Forsvarets sikkerhetsavdeling. Til opplysning har Forsvarets sikkerhetsavdeling redusert restanselista fra det høyeste på 7 420 saker i februar i år til 3 660 saker i dag. Det er en positiv utvikling. Nasjonal sikkerhetsmyndighet har siden høsten 2014 omfordelt ressurser til klareringsmyndigheten for å redusere restansene. I tillegg er de styrket med fire nye stillingshjemler. Det betyr at de nå behandler saker raskere enn nye saker kommer inn. Totalt er saksbehandlingskapasiteten til NSM styrket fra 8 til 13 saksbehandlere. Nasjonal sikkerhetsmyndighet har allerede klart å redusere saksbehandlingstida på CTS-sakene. Ved siste rapportering i mai var den på 102 dager, og målsettinga er maksimalt 90 dager. Både Forsvarets sikkerhetsavdeling og Nasjonal sikkerhetsmyndighet har nå fått tilført ressurser som gjør at deres saksbehandlingskapasitet er betydelig styrket. Jeg forventer at både FSA og NSM vil redusere saksbehandlingstida i løpet av 2015, men vil altså følge denne utviklinga veldig nøye. Både Forsvaret og NSM opplyser at de vil tilføre flere saksbehandlere dersom det er behov for det. Jeg har også gitt klar beskjed om at de må anmode om ytterligere ressurser hvis de ser at behovet er der. Det har de meldt tilbake at det for tida ikke er. Høsten 2014 endret Forsvaret rutiner for innkalling og fordeling til førstegangstjeneste, som jeg nevnte i den forrige saken. Dette var en praksis jeg fra Forsvarsdepartementets side stoppet umiddelbart fordi den ikke er i tråd med det som er regelverket, nemlig at man skal sikres individuell behandling. En av konklusjonene fra arbeidsgruppa som ble satt ned av forsvarssjefen i ettertid av dette, var at klareringsprosessen bør starte tidligere, slik at man har avklart klareringsspørsmålet før førstegangstjeneste. Høsten 2015 blir det iverksatt et pilotprosjekt på sesjonssenteret på Kjevik, hvor denne ordninga prøves ut. Det vil si at for alle – uavhengig av tilknytning – som blir fordelt til førstegangstjeneste, skal klareringsprosessen starte umiddelbart. Av dem som mottok dette brevet fra Forsvaret høsten 2014, som nå har – som jeg nevnte – mottatt et nytt brev, og som ønsket å bli med videre, er det per i dag ingen som har blitt sikkerhetsklarert. Det er helt naturlig, fordi det er bare et fåtall av dem som til nå har gjennomført den delen av sesjonsprosessen som kommer forut for klareringsprosessen. Forsvaret har samtidig behov for å sikkerhetsklarere personell, også de som skal inn i førstegangstjeneste. Det vil fortsatt være noen som ikke får sikkerhetsklarering, men det vil da være på bakgrunn av en individuell vurdering, og det er normal praksis. I den sammenheng er det viktig å vise til at EOS-utvalget gjennomgår de sakene hvor sikkerhetsklarering ikke blir gitt. Tre ganger i året inspiserer utvalget Forsvarets sikkerhetsavdeling. Utvalget har ikke hatt merknader til denne typen saker i årsmeldinga for 2014. Utvalget har i årsmeldinga pekt på at enkelte typer klareringssaker blir ulikt behandlet hos ulike klareringsmyndigheter. Dette er uheldig. Jeg sendte den 20. mai i år et forslag til endringer av sikkerhetsloven på høring. I høringsutkastet er det bl.a. foreslått å redusere antall klareringsmyndigheter betraktelig. Det vil sannsynligvis bidra til større grad av likebehandling og heve kvaliteten på klareringsavgjørelsene. Det vil også forenkle EOS-utvalgets kontroll og NSMs tilsynsrolle, og det forventes å gi klare stordriftsfordeler. I årsmeldinga har utvalget pekt på at det kan være behov for en ekstern evaluering av gjennomføringa av sikkerhetssamtaler. Jeg har også merket meg at komiteen mener det er behov for en slik ekstern evaluering, og at det er viktig at dette arbeidet blir prioritert. Sikkerhetssamtaler er basert på en variant av samtaleteknikken som kalles KREATIV, som er utviklet av det norske politiet. KREATIV er bygget opp etter PEACE-modellen. Metodikken i PEACE-modellen er allment anerkjent og brukes bl.a. av politiet, Utlendingsdirektoratet og Gjenopptakelseskommisjonen. EOS-utvalget og Nasjonal sikkerhetsmyndighet er fortsatt i dialog om hvorvidt det er behov for en ekstern evaluering. Jeg er opptatt av at NSM prioriterer å videreføre denne dialogen med utvalget. Jeg har merket meg at utvalget i årsmeldinga kommenterer at kvaliteten på gjennomføring av sikkerhetssamtalene er varierende i de ulike klareringsmyndighetene. Det vil alltid kunne være forbedringspotensial med gjennomføring av enkelte samtaler. Det er derfor viktig at vi reduserer antallet klareringsmyndigheter, slik at vi får færre og sterkere fagmyndigheter med økt spesialisering og kompetanse. EOS-utvalget har i årsmeldinga tatt opp at de har behov for tilgang til Mimir. Nasjonal sikkerhetsmyndighet arbeider nå med å legge til rette for å etablere et eget rom for EOS-utvalget i NSMs lokaler. Det er avsatt ressurser til det, og arbeidet er i gang. Når EOS-utvalget har beskrevet at EOS-tjenestene gjennomgående tilrettelegger for utvalgets kontroll, vil jeg særskilt vise til det omfattende arbeidet som er gjennomført i E-tjenesten med omlegging av hele arkivsystemet. Dette har medført at utvalget nå kan gjennomføre søk slik utvalget har ønsket, og på en måte som i større grad tilfredsstiller forståelsen av uavhengig kontroll. Dette bidrar på den måten til tilliten vi er så avhengig av. Jeg er også glad for at utvalget presiserer det positive ved dette i årsmeldinga. I årsmeldinga for 2013 stilte utvalget spørsmål om hjemmelsgrunnlaget for behandling av sensitive personopplysninger av tredjepersoner knyttet til kildebruk. Spørsmålet dukket opp i forbindelse med utvalgets undersøkelse av opplysninger om norske kilder i 2013, den såkalte fagarkivsaken. Departementet har gjort en grundig vurdering av hjemmelsgrunnlaget, som utvalget viser til at det har tatt til orientering. Utvalget presiserer også at de vil fortsette å kontrollere tjenesten på dette området. Dette er en viktig del av den kontrollen som utvalget skal utføre. Jeg er glad for at utvalget også i denne forbindelse presiserer at kontrollarbeidet er enklere som følge av E-tjenestens tilrettelegging. Utvalget viser i årsmeldinga til at de avventer at Stortinget skal ta stilling til spørsmålet om utvalgets innsyn i E-tjenestens særlig sensitive informasjon. Vurdering av gjeldende ordning er del av mandatet til evalueringsutvalget. Forsvarsdepartementet har bistått evalueringsutvalget med informasjon de har etterspurt, bl.a. med vårt syn på behovet for at ordninga som Stortinget fastsatte i 1999, som ble bekreftet i 2009, og som har blitt opprettholdt av alle forsvarsministere etter at den i sin tid ble innført av Jørgen Kosmo, opprettholdes. Selv om E-tjenesten har forholdt seg lojal til gjeldende rettsforståelse og Stortingets vedtak, er det utfordrende at den gjeldende ordninga til stadighet utfordres. Jeg ser fram til Stortingets avklaring i denne saken. EOS-utvalget beskriver i sin årsmelding én klagesak hvor de har funnet grunn til å kritisere E-tjenesten. Jeg vil først presisere at jeg tar det veldig alvorlig at utvalget finner grunn til å kritisere tjenesten for forhold knyttet til informasjonsinnhenting om norske statsborgere som befinner seg i Norge. Jeg er kjent med at E-tjenesten også har tatt denne saken like alvorlig og har iverksatt umiddelbare tiltak for å hindre at lignende situasjoner kan oppstå. Det er likevel viktig for meg å poengtere at det ikke har blitt samlet inn noe informasjon om norske statsborgere i strid med regelverket. Jeg vil også være klar på at saken har sin bakgrunn i en feil i den interne informasjonsflyten i tjenesten, det er altså ikke en bevisst overtredelse av de lover og regler som tjenesten er underlagt. Det som skjedde, var at informasjon fra PST om at personen hadde returnert til Norge, ved en feil ikke hadde blitt fanget opp i E-tjenesten. Jeg vil følge opp dette videre overfor E-tjenesten og sørge for at nødvendige tiltak er iverksatt for å sikre at interne prosesser og prosedyrer for informasjonshåndtering er gode nok. Avslutningsvis har jeg merket meg at EOS-utvalget har beskrevet at de i 2014 har nedlagt betydelige ressurser for å tilrettelegge for evalueringsutvalget. Det vil fortsette i 2015. Det er viktig for den demokratiske kontrollen og legitimiteten til de hemmelige tjenestene at man i tråd med den øvrige utviklinga også ser på EOS-utvalgets virksomhet og rammebetingelser.
La meg først få takke saksordføreren for en grundig gjennomgang, som jeg i all hovedsak kan slutte meg til. Jeg tror det var én setning som jeg ikke kunne slutte meg helt til. Ellers synes jeg at også debatten viser at EOS-utvalgets arbeid tas på det største alvor. Jeg må erkjenne at jeg er særlig begeistret for EOS-utvalget, ikke bare fordi jeg hadde det som saksordførerområde da jeg var leder av kontroll- og konstitusjonskomiteen selv, men også fordi jeg mener den jobben som gjøres i EOS-utvalget, er helt avgjørende for å sikre de hemmelige tjenestene den nødvendige legitimitet. Jeg synes også det er bra at det gjøres funn. I motsetning til det en kanskje skulle tro, mener jeg det er viktig at EOS-utvalget gjør funn, at de kommer med dem, og at de gjennom dialog med tjenestene forbedrer tjenestenes arbeid på viktige områder. Jeg har også et inntrykk av at dialogen med tjenesten er god, noe som også fremgår av årsmeldingen. Det er en styrke. Jeg mener også at det er grunn til å glede seg til evalueringen av EOS-utvalget for å se om man også kan forsterke den demokratiske kontrollen ytterligere, om det er andre måter man skal løse dette på i fremtiden, og om det er ting vi har lært gjennom den tiden EOS-utvalget nå har fungert, som kan gjøre at vi får en ytterligere forbedring. Jeg må si at jeg er fornøyd, også som ansvarlig statsråd for denne delen av forvaltningen, med den jobben EOS-utvalget gjør. Jeg tenkte jeg skulle kommentere noen få av de merknadene som EOS-utvalget har kommet med. Det ene gjelder – som også saksordfører var inne på – spørsmålet om oppbevaringsplikt og slettereglene i politiloven. Der er det riktig at PST har henvendt seg til Justis- og beredskapsdepartementet, som har foretatt en vurdering av hvorvidt det er motstrid eller ikke. Konklusjonen er i utgangspunktet at det ikke foreligger motstrid, men at en må håndtere dette på en annen måte. Etter politiregisterforskriften kan sletting skje enten i form av tilintetgjøring i form av kassasjon, ved vedtak fra Riksarkivet eller i form av arkivering. For PST er det ikke angitt særskilt i forskriften om hvordan slettingen skal skje, så vi har nå en dialog med PST om hvordan dette skal gjennomføres i praksis. Jeg synes det er grunn til å nevne at PST har, etter det jeg nå har fått opplyst, endret sine rutiner for oppfølging og notoritet knyttet til kontakten med utenlandske tjenester. Det har også vært en av de tingene som EOS-utvalget har påpekt. Jeg vil også gi noen kommentarer knyttet til TSC-registeret. Det er nemlig krevende. Vi har – som også fremgår av EOS-utvalgets innstilling – på mange måter, gjennom ulik kanaler, forsøkt å få opplysninger om registrering av norske borgere, altså de som ikke PST selv melder inn. Det har vært meget komplisert å få god informasjon. Vi har brukt mye tid og purret flere ganger, og vi kommer til å fortsette med det til vi får fullgod informasjon. Men det er en klar utfordring at vi egentlig ikke er kjent med hva som er årsaken til registreringen av norske borgere, hvem som melder dem inn, og hvordan man skal få dem ut hvis en mener det ikke er grunnlag for den registreringen. De som meldes inn av PST, har den nødvendige oppfølgingen, og der hvor det ikke er grunnlag for registrering lenger, melder man det inn til registeret. Til slutt synes jeg det er grunn til å nevne – siden det har fått mye offentlig oppmerksomhet – PSTs bruk av mobilregulerte soner. Saksordføreren og flere andre var også inne på det. Det er grunn til å nevne at det forholdet som ble sett på som motstrid mellom taushetsbestemmelsene i straffeprosessloven på den ene siden og meldeplikten til NKOM, Nasjonal kommunikasjonsmyndighet, på den andre, er avklart gjennom at PST nå melder til NKOM i samsvar med det som er loven.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 11.
Sivilombodsmannen er ein viktig institusjon i det norske samfunnet. Han skal sikre at forvaltninga varetek enkeltmennesket sine interesser i ei komplisert forvaltning, i et komplisert samfunn. Gjennom Sivilombodsmannen får den enkelte innbyggjar moglegheit til å få gyldigheita av eit forvaltningsvedtak undersøkt av ein nøytral og uavhengig instans. Sivilombodsmannen gjer òg eit viktig arbeid for å overvake og kontrollere at forvaltninga respekterer og sikrar menneskerettar. Det er difor ein viktig del av Stortingets arbeid å behandle Sivilombodsmannens årsmelding. Eg vil trekkje fram nokre punkt frå årsmeldinga for 2014 som òg er omtalte i komiteen sine merknader. Nav er eit tema som går igjen i årsmeldingane frå Sivilombodsmannen. I 2014 kritiserte Sivilombodsmannen forvaltninga i tre saker om rettstryggleiken knytt til delar av Nav sitt regelverk, som omfattar aktiviserande tiltak og ytingar for å få flest mogleg i arbeid. Sakene kom på bakgrunn av lovendringar som følgde i kjølvatnet av Nav-reforma. Det er verd å merkje seg at Sivilombodsmannen påpeikar viktigheita av at departementet føretek grundige analysar av konsekvensane for rettstryggleiken av denne typen lovforslag, og at analysane vert lagde fram for Stortinget. Det er òg noko Stortinget bør ta med seg i sitt vidare arbeid. Eit anna tema som kom opp igjen i årsmeldinga, er sanitærforhold i fengsel. I lys av debatten vi nyleg har hatt om kapasiteten i kriminalomsorga, ei eiga melding her i Stortinget, og vedlikehaldsbehov i norske fengsel, er det ein kritikk som myndigheitene bør følgje opp. Vidare er det òg verd å merkje seg at Sivilombodsmannen gjennom mange år har påtalt brot på hovudregelen om overføring frå politiarrest til fengsel innan to døgn. Oversitting i politiarrest er eit problem som må takast på alvor. Òg dei siste åra har det vorte rapportert ein auke i talet på oversittingar i Oslo politidistrikt, samtidig som belegget i kriminalomsorga er svært høgt og soningskøane aukar. Lang sitjetid i politiarrest har vore gjenstand for kritikk frå Europarådets torturførebyggingskomité, og det er eit tema som vi er nøydde til å ta meir på alvor i det norske samfunnet. Politiets utlendingsinternat på Trandum er òg eit tema som vert omtalt i årsmeldinga. Det er positivt at dei materielle forholda på internatet har vorte betre, men det er grunn til bekymring når Sivilombodsmannen meiner omsynet til kontroll og tryggleik hadde fått for stort gjennomslag samanlikna med omsynet til dei internerte sitt privatliv på enkelte område. I Sivilombodsmannens fråsegner vert det bl.a. framheva: «Full kroppsvisitasjon med besiktigelse av underlivet er et svært inngripende tiltak.» Dei internerte risikerte rutinemessige kroppsvisitasjonar ofte og uventa, utan at det såg ut til å verte gjort konkrete vurderingar av behovet for den enkelte kroppsvisitasjonen. Det følgjer av praksis frå Den europeiske menneskerettsdomstolen at det kan innebere ei krenking av Den europeiske menneskerettskonvensjonens artikkel 3. Vi forventar at regjeringa følgjer opp dei bekymringane. Eit siste tema som eg vil nemne, som òg har gått igjen i årsmeldingane, og som er eit tema denne gongen òg, er ytringsfridomen til tilsette. Ytringsfridom er ein grunnleggjande menneskerett, og rettane er i Noreg beskytta av Grunnlova. I utgangspunktet har tilsette den same ytringsfridomen som andre, òg på jobb, men den tilsette kan vere underlagd enkelte legitime avgrensingar knytte til teieplikt og ulovfesta lojalitetsplikt. Sivilombodsmannen understrekar at ei slik plikt til å opptre lojalt mot verksemda ein er tilsett i, ikkje betyr at arbeidsgjevaren kan regulere eller sanksjonere ytringar som tilsette kjem med på eigne vegner om politiske forhold, og viser i årsmeldinga til ei konkret sak frå 2014, der dette temaet vart behandla. Det er, vil eg seie, essensielt å sikre tilsette sin ytringsfridom, og det er eit tema som har vorte sett på spissen i fleire saker dei seinare åra. Det er avgjerande for ein informert offentleg debatt. Tilsette kan ha spesiell kompetanse, innsikt og erfaring på eit aktuelt område, og tilsette sin ytringsfridom kan òg bidra til å avdekkje kritikkverdige forhold. Sett i lys av Sivilombodsmannen sine bekymringar i førre årsrapport knytt til varsel og ytringsfridom er dette eit felt som bør verte via spesiell merksemd i framtida. Med desse merknadene avsluttar eg mitt arbeid, som saksordførar, med årsrapporten og legg igjen til grunn at det er eit viktig arbeid, og at det er viktig at Stortinget vert informert på ein god måte om det.
Også her er det en enstemmig innstilling, som saksordføreren har redegjort fyldig og greit for. Men jeg vil bare kommentere noen av punktene. For det første vil jeg si at hver gang vi behandler også Sivilombudsmannens innberetning, som vi nå har behandlet forsvarsombudets innberetning og EOS-utvalgets innberetning, er det verdt å merke seg at det i all hovedsak er stor enighet i Stortinget om det arbeidet som gjøres. Det som nå sivilombudsmannen, som fortsatt sitter her, skal høre, er at det er i veldig tillit til at det arbeidet som de gjør til daglig, er et bra arbeid. Er det noe man kan være helt sikker på, er det at Stortinget oppdager det hvis så ikke er tilfellet, og er i stand til å bemerke det. Det som også slår en, som vi snakker litt lite om, antakeligvis, er at det er en enorm saksmengde som Sivilombudsmannen håndterer til daglig og gjennom året. Når merknadene tross alt er såpass begrenset som de er, viser det Stortinget at forvaltningen i Norge håndterer enkeltmenneskene gjennomgående på en god måte. Det tror jeg det er viktig å si. Det gir oss en trygghet for at de rettstilstander og de regler som vi har, blir fulgt av forvaltningen. Det er fint, for det viser at Norge er et demokratisk samfunn, hvor vi tar hensyn til enkeltmenneskene. Overgrep fra myndighetene mot enkeltmennesket er omtrent ikke til stede. Det synes jeg er setninger som bør sies i en sammenheng som dette, da vi gjerne drøfter litt spesielle ting. Så er det noen spesielle ting, som saksordføreren har vært inne på. Jeg vil bare markere at Arbeiderpartiet ikke er med på merknaden knyttet til Nav-ombud. Det er ikke fordi vi ikke mener at det er mye å diskutere i forhold til Nav – og det har vært gjort her i denne sal for ikke lenge siden i betydelig grad. Men vår tilnærming til håndtering av Nav-ombud er at det ikke løser utfordringene. Det betyr ikke at vi ikke mener at det kan være mye å kritisere Nav for – det ser vi til daglig nærmest, dessverre. Men et ombud vil ikke løse dette. Det er politiske virkemidler som vil kunne løse det som er knyttet til Nav. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har ganske nylig, under representanten Grøvans ledelse, gjennomgått dette på en veldig grundig måte, og har nettopp fått vedtatt spesielle ting knyttet til håndteringen av Nav, og da IKT, selvfølgelig. Så må vi også – jeg skal bare si det også veldig kort, for egentlig har saksordføreren sagt det som er å si – begynne å respektere de stadige påpekningene vi får fra alle hold om oversitting i fengslene. Det er jo fordi kapasiteten er for dårlig. Det er ikke fordi politiet slurver – det fins kanskje noen få eksempler, men det tror jeg er helt unntaksvis. De er i en tvangssituasjon, de har ikke noe sted å sende arrestantene. Det skaper et veldig stort problem, som skaper et prinsipielt problem, som også Sivilombudsmannen påpeker. Jeg ser at justisministeren har bedt om ordet etterpå, og det er bra, for det er viktig at vi får kommentert akkurat dette også ved denne behandlingen. Det er en gjenganger, så det er viktig at vi får gjort dette. Til slutt vil jeg bare si at jeg slutter meg veldig til den betenkningen som framkommer i denne innstillinga, men også i den neste, som knytter seg til forholdene på Trandum. Det kan være mange grunner til å være strenge på Trandum – jeg forstår det, og det er mulig at justisministeren vil kommentere dette – men på den annen side skal vi ikke bryte menneskerettighetene eller være i nærheten av å gjøre det, som det antydes ikke i denne innstillinga, men i den neste. Det mener jeg at Stortinget må markere. Jeg ser at justisministeren nikker forsiktig på hodet, og det er betryggende, og så får vi høre hva han har å si når han kommer på talerstolen.
Sivilombudsmannens oppgave er å bidra til å sikre at det ikke øves urett fra den offentlige forvaltning mot den enkelte borger. Ombudsmannen har også en viktig oppgave i form av en forebyggende funksjon. Gjennom sin behandling av enkeltsaker blir ombudsmannens rolle av en holdningsskapende og faktisk også praksisskapende karakter. Saksordføreren har gjort rede for komiteens innstilling, så jeg skal ikke gå så veldig mye inn på detaljene i den. Jeg har bare lyst til å ta opp et par forhold. Jeg konstaterer at antall saker har ligget noenlunde stabilt de siste fire årene, men med en liten økning fra 2013 til 2014. Det er gledelig at det har vært en nedgang i ombudsmannens saksbehandlingstid. Det er det grunn til å merke seg med et positivt fortegn. Men vi kan også merke oss at et klart flertall av klagene, faktisk omtrent tre fjerdedeler, var rettet mot statlige forvaltningsorganer, og av dem er det flest klager som er rettet mot Nav og fylkesmennene. Når det gjelder Arbeids- og velferdsetaten, er det ikke lenge siden vi behandlet en stor sak her i Stortinget om IKT-systemene. Det er faktisk en viss grunn til bekymring for om alle også i framtiden vil få riktig ytelse til rett tid. Selv om erfaringene med saksbehandlingstiden i Nav viser at det er gjort klare forbedringer, er det likevel grunn til å frykte ut fra årsmeldingen fra Sivilombudsmannen at det også framover vil komme mange klager på lang behandlingstid. Det er fortsatt et klart forbedringspotensial på saksbehandlingstiden ved mange av Nav-enhetene. Kristelig Folkeparti har derfor sammen med alle partier bortsett fra Arbeiderpartiet og Høyre tatt til orde for å styrke rettshjelpsordningen på dette området gjennom opprettelse av et eget Nav-ombud. Det har vi også gitt uttrykk for i våre merknader i denne saken. Vi tror en slik ordning, i tillegg til å kunne gi flere mennesker hjelp i møte med en komplisert forvaltning, vil avlaste Sivilombudsmannen på sikt og bidra til nødvendige forbedringer også i Nav. Sivilombudsmannens melding for 2014 understreker nettopp behovet for et sånt Nav-ombud. Årsmeldingen viser at Sivilombudsmannen og denne funksjonen blir respektert også av forvaltningen, og det er bra. I all hovedsak blir ombudsmannens vedtak lojalt fulgt opp av forvaltningsorganene. Det er viktig og har stor verdi for dem dette angår direkte, men også for samfunnet som sådant.
Bare noen korte merknader: Jeg har lyst til å slutte meg til det komitéleder Martin Kolberg sa om at norsk forvaltning i all hovedsak fungerer bra. Jeg synes dét er viktig å ha med seg inn i behandlingen av denne saken, for det er det den egentlig viser, at det er veldig mye som fungerer veldig bra. Så skal jeg kommentere et par ting som er relevant for mitt ansvarsområde, og som også er blitt gjenstand for kommentarer fra talerstolen. Det ene gjelder oversitting i politiarrest. Det er et alvorlig problem, og det har vært det over tid. Det er en situasjon som vi er nødt til å løse. En av hovedutfordringene er at det er veldig høy kapasitetsutnyttelse i de ordinære fengslene, på over 98,2 pst. så langt i år, etter de siste tallene. Det gjør at overføring til varetekt noen ganger er for komplisert. Tidligere denne uken har Stortinget forhåpentligvis bidratt til å løse noe av den situasjonen ved at det blir stilt til rådighet 242 nye fengselsplasser, forhåpentligvis fra 1. september og riktignok i Nederland, men det er likevel noe som vil bidra til å øke mulighetene for å få raskere overføring til ordinær varetektssoning og dermed også bidra til å redusere oversitting, i tillegg til å løse en del av de andre utfordringene på kriminalomsorgens område. Men dette er noe vi har stort fokus på. Hvis man skal se litt historisk på det, var det i 2009 3 539 tilfeller av oversitting, ifølge tall fra Politidirektoratet. I 2013 var det 4 250 tilfeller av det samme. Så det har vært en økende tendens bortsett fra en liten nedgang i 2011. I 2014 var tallet 3 440, ifølge de tallene vi har fått fra Politidirektoratet. Det er store tall, og det er nødvendig å ha nødvendig politisk trykk på dette, men det er også nødvendig å sikre at etatene er i stand til å løse dette på en bedre måte fremover. Så vil jeg også nevne spørsmålene knyttet til Trandum, hvor det er en balanse mellom sikkerhetsspørsmål og privatlivets fred. Der er, etter hva jeg får opplyst, PU i gang med å foreta en gjennomgang for å sikre at en er innenfor de rammene som en skal være. Det er naturligvis nødvendig, som også komitélederen pekte på, at vi her ikke skal tråkke over grensene for menneskerettighetene.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 12.
Sivilombodsmannens førebyggingseining mot tortur og umenneskeleg behandling ved fridomstap vart oppretta våren 2014, og eit sentralt føremål med opprettinga av eininga er å oppfylle forpliktingane som Noreg har teke på seg som følgje av tilslutninga til Torturkonvensjonens tilleggsprotokoll, ofte forkorta til OPCAT, etter den originale, engelskspråklege tittelen. Førebyggingseininga har rett til å besøkje alle stader der personar er, eller kan vere, fråtekne fridommen sin. Føremålet med besøka er å førebyggje tortur og anna grufull, umenneskeleg eller nedverdigande behandling eller straff. Besøka kan skje varsla eller uvarsla. Komiteen har bite seg merke i at eininga har brukt fasen frå opprettinga til å kome i gang. Mykje av arbeidet som har skjedd i 2014, har dreidd seg om planlegging, om utarbeiding av arbeidsmetodar og rutinar og om å lage dokument som besøksmanualar og prioriteringskriterium for kvar det skal gjerast undersøkingar. I tillegg har det vorte laga meir konkrete besøksplanar, og det har vorte oppretta dialog og kontakt med ei rekkje aktørar – frå offentlege myndigheiter, utdanningsinstitusjonar, fagforeiningar og akademia til det sivile samfunnet. Eininga har i løpet av 2014 gjennomført totalt fem besøk. Av dei var to av besøka i fengsel og tre i politiarrestar. Dei besøkte institusjonane har motteke ein rapport med anbefalingar etter besøket, og vi føreset at dei anbefalingane vert følgde opp. Vi reknar med at førebyggingseininga vil gjennomføre klart fleire besøk i 2015 enn i 2014, ettersom det første året meir eller mindre utan unntak gjekk med til oppstart og innkøyring. Komiteen har merka seg at førebyggingseininga konstaterer at høgt belegg og bygnings- og bemanningsmessige utfordringar fører til auka isolasjon og innstramming når det gjeld høvet til fellesskap for innsette i fengsla. Ein samla komité er bekymra over det. Vi er òg bekymra over at førebyggingseininga har inntrykk av at kvinnelege innsette får eit lite tilfredsstillande soningstilbod samanlikna med menn. Det er ikkje bra. Eg vil seie at det er eit tema som er interessant å undersøkje meir nøye og grundig. Så har vi merka oss at òg den nye eininga finn at det er utfordringar knytte til å overhalde todøgnsfristen. Det som vert omtalt som todøgnsfristen, er altså regelen i politiarrestforskrifta § 3-1, som seier at den innsette innan to døgn skal overførast frå politiarrest til vanleg fengsel. Det står i politiarrestforskrifta § 3-1 om overføring frå politiarrest til fengsel: «Den innsatte skal overføres innen to døgn etter pågripelsen, med mindre dette av praktiske grunner ikkje er mulig. Er den innsatte under 18 år skal overføring skje snarest mulig og senest dagen etter pågripelsen. Dersom overføring skjer senere, skal begrunnelsen nedtegnes i arrestjournalen.» Sivilombodsmannen har over fleire år uttrykt bekymring over talet på oversitjingar av fristen. Det er derfor med uro vi les om at for lange opphald i politiarrest synest å vere eit aukande problem fleire stader, bl.a. på grunn av mangel på ledig kapasitet i fengsla. Ein samla komité seier at dei er glade for at førebyggingseininga er seg bevisst problema med brot på todagarsfristen. Ein samla komité peikar også på behovet for å byggje ut kapasiteten i fengsla som eit av dei sentrale tiltaka for å få bukt med problema. Til slutt vil eg seie at eg trur eg snakkar for ein samla komité når eg seier at vi er glade for at denne førebyggingseininga no er vorten oppretta, og at ein har kome godt i gang med eit viktig arbeid. Vi takkar for ei grundig første årsmelding for eininga.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 13.
Stortinget er da klare til å gå til votering.
Under debatten er det satt fram ett forslag, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget samtykker i at følgende godtgjørelser fastsettes med virkning fra 1. mai 2015: Stortingsrepresentanter kr 871 397 per år Regjeringsmedlemmer kr 1 235 144 per år Statsminister kr 1 519 700 per år» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget. Det voteres alternativt mellom dette forslaget og komiteens innstilling.
Jeg stemte feil.
Det er mulig at presidenten uttrykte seg veldig klønete, og på denne bakgrunn vil presidenten ta den voteringen en gang til.
Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Under debatten er det satt fram i alt 35 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Hadia Tajik på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet forslagene nr. 2–12, fra Hadia Tajik på vegne av Arbeiderpartiet forslagene nr. 13–28, fra Marit Arnstad på vegne av Senterpartiet forslagene nr. 29–35, fra Bård Vegar Solhjell på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres først over forslagene nr. 33 og 35, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 33 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at myndighet til å gjøre endringer i lokal tjenestestruktur legges til Justis- og beredskapsdepartementet og ikke Politidirektoratet.» Forslag nr. 35 lyder: «Stortinget ber regjeringen fastsette at Romerike og Follo blir en del av Oslo politidistrikt.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 32 og 34, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 32 lyder: «Stortinget ber regjeringen innføre tiltak for å sikre at etterforskning av seksuelle overgrep og vold i nære relasjoner prioriteres.» Forslag nr. 34 lyder: «Stortinget ber regjeringen fastsette at Sogn og Fjordane blir et eget politidistrikt.» Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 29, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen legge frem en stortingsmelding om kultur, ledelse og holdninger i politietaten.» Arbeiderpartiet og Senterpartiet har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 30 og 31, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 30 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for systematisk kompetanseheving i hele etaten når det gjelder etterforskning av seksuelle overgrep, vold mot barn og vold i nære relasjoner.» Forslag nr. 31 lyder: «Stortinget ber regjeringen gå gjennom bruken av måltall i politietaten for å sikre at slike måltall ikke fører til uheldige prioriteringer av saker i politiet.» Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 15, 16, 19, 25 og 27, fra Senterpartiet. Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber regjeringen årlig informere Stortinget om politidistriktenes evne til å nå kravene til responstid.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber regjeringen årlig rapportere om arbeidet med å endre ledelse og kultur i politiet.» Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme egen sak for Stortinget om den teknologiske utviklingen i politiet.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber regjeringen fastsette politidistriktsstrukturen i henhold til fylkesmodellen i NOU 2013:9. Regjeringen gis fullmakt til å foreta mindre grensejusteringer der lokale forhold tilsier at det er hensiktsmessig.» Forslag nr. 27 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme sak for Stortinget om hvor administrasjonsstedene i de nye politidistriktene skal ligge.»
Det voteres over forslagene nr. 13, 22, 23 og 26, fra Senterpartiet. Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme egen sak for Stortinget om fastsettelse av tjenestestedsstrukturen i politidistriktene.» Forslag nr. 22 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme sak om hvordan målet 2 politibetjenter per 1 000 innbygger skal nås og komme hele landet til gode.» Forslag nr. 23 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at kommunenes innsigelsesrett ved endringer av lensmannsdistriktstrukturen ikke skal svekkes.» Forslag nr. 26 lyder: «Stortinget ber regjeringen ikke gjøre endringer i strukturen for 110-sentraler.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 18, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme sak om felles etter- og videreutdanningsløp for beredskapsenhetene.» Sosialistisk Venstreparti har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 14, 21, 24 og 28, fra Senterpartiet. Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme sak om hvordan responstiden kan reduseres i distriktene.» Forslag nr. 21 lyder: «Stortinget ber regjeringen utrede konsekvensene av forslaget om at 90 pst. av befolkningen skal maksimalt ha 45 minutters kjøretid til nærmeste tjenestested.» Forslag nr. 24 lyder: «Stortinget ber regjeringen utrede fremtidig organisering og ledelse av PSTs enheter i politidistriktene.» Forslag nr. 28 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for tilstrekkelige omstillingsmidler til politireformen i de årlige budsjettene.» Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslag nr. 20, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme egen sak om Politidirektoratets fremtidige rolle.» Arbeiderpartiet og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 17, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme egen sak for Stortinget med strategier for hvordan det kan rekrutteres flere kvinnelige ledere til politiet.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 12, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen legge ned politireserven, og overføre midler og oppgaver til Heimevernet og Sivilforsvaret.» Sosialistisk Venstreparti har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 7, 10 og 11, fra Arbeiderpartiet. Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber regjeringen legge frem fremdriftsplan for Nasjonalt beredskapssenter så snart som mulig, og senest i forbindelse med budsjettproposisjonen for 2016.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber regjeringen vurdere hvilket nivå responstiden skal beregnes på.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber regjeringen opprettholde dagens ordning med en egen grensekommissær.» Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 2–6, 8 og 9, fra Arbeiderpartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringen lage en nasjonal handlingsplan for et løft av etterforskningsfeltet.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake med egen sak om kultur, ledelse og holdninger i politietaten innen 2016.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber regjeringen iverksette følgeforskning på gjennomføring og effekter av politireformen.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber regjeringen påse at underliggende etat utvikler spesifikke krav til ledelseskompetanse i politiet på alle nivåer, inkludert politimestre.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber regjeringen etablere en nasjonal, skalerbar operasjonssentral i tråd med Gjørv-kommisjonens anbefaling, og avklare at situasjonssenteret i POD ikke er ment å inneha rollen som en nasjonal operasjonssentral.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake på egnet måte med en helhetlig plan for landets samlede helikopterkapasitet, herunder transportløsninger for beredskapstroppen.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber regjeringen bidra til opprettelse av oppdaterte registre over tilgjengelige beredskapsressurser som finnes hos blant annet frivillige organisasjoner, HRS, brann- og redningsvesenet.» Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslagene.
Det voteres først over innstillingens forslag til II. Arbeiderpartiet og Senterpartiet har varslet at de vil stemme imot. Voteringstavlene viste at 58 representanter stemte for innstillingens forslag til II og 42 representanter stemte imot.[[Voteringsutskrift kl. 19.29.21]]
Siden det er flere som har stemt feil, tar vi voteringen på nytt.
Det voteres så over innstillingens forslag til VIII. Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over innstillingens forslag til III. Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen opprettholde ansvaret for kontinentalsokkelen ved fire politidistrikt.»
Det voteres så over innstillingens forslag til I, IV, V, VI og VII.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslagene nr. 1–3, fra Lene Vågslid på vegne av Arbeiderpartiet Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder:
Det voteres over forslag nr. 3, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «I I lov 22. mai 1981 nr. 25 om rettergangsmåten i straffesaker gjøres følgende endringer: § 239 skal lyde: § 239. Tilrettelagt avhør skal benyttes ved avhør av vitner under 18 år i sak om overtredelse av straffeloven kapittel 26, §§ 273, 275, 282 eller 284. Tilrettelagt avhør kan også benyttes ved avhør av vitner under 18 år i saker om andre straffbare forhold når hensynet til vitnet tilsier det. Tilrettelagt avhør skal benyttes ved avhør av vitner med psykisk utviklingshemning eller annen funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelagt avhør i sak om overtredelse av straffeloven kapittel 26, §§ 273, 275, 282 eller 284. Tilrettelagt avhør kan også benyttes ved avhør av vitner med psykisk utviklingshemning eller annen funksjonsnedsettelse som medfører samme behov for tilrettelagt avhør i saker om andre straffbare forhold når hensynet til sakens opplysning eller hensynet til vitnet tilsier det. Bestemmelsene gjelder tilsvarende ved forsøk.» Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen etablere ett nytt barnehus i det nye politidistrikt Øst, samt vurdere å opprette ett nytt barnehus i politidistrikt Finnmark.» Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Arbeiderpartiet har varslet at de støtter innstillingen subsidiært.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslag nr. 1, fra Lene Vågslid på vegne av Arbeiderpartiet forslag nr. 2, fra Marit Arnstad på vegne av Senterpartiet forslag nr. 3, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres over forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «I lov 20. desember 1996 nr. 106 om tomtefeste gjøres følgende endringer: § 15 fjerde ledd skal lyde: Ved lenging av feste etter § 33 kan bortfestaren krevje at den årlege festeavgifta blir regulert ein gong slik at ho svarer til 1,25 prosent av tomteverdet med frådrag for verdauke som festaren har tilført tomta med eigne tiltak eller tilskott til tiltak som er gjort av andre. Tomteverdet må ikkje setjast høgare enn det tomta kan seljast for om det berre er tillate å setje opp det huset eller dei husa som er på tomta. Bortfestaren kan likevel ikkje krevje avgifta regulert meir enn til eit høgstebeløp om året for kvar dekar tomt eller til det beløpet som regulering i samsvar med pengeverdien ville gje. Høgstebeløpet er 6000 kroner justert ved kvart årsskifte etter 1.januar 2002 i samsvar med endringa i pengeverdien. Dette høgstebeløpet gjeld òg der tomta er mindre enn eit dekar. For tomter mellom ein og to dekar er høgstebeløpet 6000 kroner pluss storleiken på tomta utover ein dekar multiplisert med 3000 kroner. For større tomter er høgstebeløpet 9000 kroner pluss storleiken på tomta utover to dekar mulitiplisert med 1500 kroner. Bortfestaren må setje fram kravet innan tre år etter at festetida er ute. Retten til å regulere festeavgifta etter leddet her gjeld ikkje om det er avtalt ein rett for festaren til lenging.»
Det voteres over forslag nr. 2, fra Senterpartiet. Forslaget lyder:
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder:
Det voteres først over § 15 fjerde ledd. Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over § 15 nytt femte ledd og § 15 niende ledd nytt annet punktum. Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over resten av I samt II. Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten antar at Sosialistisk Venstreparti vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Marit Arnstad på vegne av Senterpartiet forslag nr. 2, fra Steinar Reiten på vegne av Kristelig Folkeparti og Venstre Det voteres over forslag nr. 1, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen inkludere verk over 10 MW bygget før 7. september 2009, samt anlegg med økt produksjon som følge av opprustning og utvidelse i eksisterende anlegg[[OU-prosjekter]] i overgangsordningen for elsertifikater.»
Det voteres over forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen inkludere de tre kraftverkene i Sogn og Fjordane med installert effekt over 10 MW, i utnyttelsen av overgangsordningen.» Høyre og Fremskrittspartiet har varslet støtte til forslaget. Voteringstavlene viste at det var avgitt 57 stemmer for forslaget og 40 imot.[[Voteringsutskrift kl. 19.39.21]]
Jeg stemte feil.
Da prøver vi en gang til. Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre skal stemme for forslaget, og de andre skal stemme imot.
Senterpartiet skal stemme for forslaget subsidiært.
Senterpartiet skal også stemme for forslaget.
Det voteres først over § 8 første ledd. Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over resten av I og II.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten antar at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.