Representantene André Kvakkestad, Raymond Robertsen, Olav Akselsen, Haakon Blankenborg, Bent Høie, Jorunn Ringstad, Synnøve Konglevoll, Bjarne Håkon Hanssen, Elsa Skarbøvik, Per Erik Monsen, Martin Engeset og Carsten Dybevig, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Fra representanten Bjørg Tørresdal foreligger søknad om velferdspermisjon i dagene 29. og 30. april. Denne søknad foreslås behandlet straks og innvilget. – Det anses vedtatt. Fra første vararepresentant for Rogaland fylke, Sølve Sivertsen, foreligger søknad om å bli fritatt for å møte under representanten Bjørg Tørresdals permisjon, av velferdsgrunner. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: 1. Søknaden behandles straks og innvilges.2. Annen vararepresentant for Rogaland fylke, Kari Austerheim Silde, innkalles for å møte i permisjonstiden.
Kari Austerheim Silde er til stede og vil ta sete.
Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for Stortingets møter mandag og tirsdag – og anser det som vedtatt. Presidenten ber om forslag på settepresident.
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Kjell Engebretsen er foreslått som settepresident. – Andre forslag foreligger ikke, og Kjell Engebretsen er enstemmig valgt som settepresident for Stortingets møter mandag og tirsdag.
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 2496]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet og Høyre 15 minutter hver, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti 10 minutter hver, og Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte med inntil 5 replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
S aka om Statskog, som me behandlar i dag, handlar først og fremst om moglegheita for styrking av næringsgrunnlaget for enkeltbruk omkring i landet vårt. Eg er glad for at det er eit klart fleirtal i komiteen og her i stortingssalen for dette. Eg er òg glad for at både mindretalet og fleirtalet i komiteen stiller seg opne for sal av mindre skogteigar, sjølv om vi har formulert oss noko ulikt når det gjeld andre sider ved forslaget. Kristeleg Folkeparti har eit balansert syn på statens rolle som skogeigar, forvaltar, grunneigar og serviceorgan. Staten bør uansett halda fram med å eiga store areal, særleg i dei store områda som ligg høgt, og som er viktige for allmenta sin tilgang til jakt, fiske og eit rikt friluftsliv. Elles gjeld friluftsloven generelt både for privat og offentleg eigedom. Det er ikkje det me har oppe til behandling i dag. Me talar om ein svært liten prosent av Statskog SFs areal. Det står dermed slett ikkje om Statskog SFs framtid, eller om arbeidsplassane i Statskog. Mitt engasjement i saka har bakgrunn i fleire tilhøve: Lokale bønder og organisasjonar har bedt meg om hjelp, både i mi ordførartid og som representant her på Stortinget, til å få kjøpt mindre skogteigar som tidlegare har vorte selde vekk frå garden, ofte på grunn av rein naud. For 80–100 år sidan vart mange område selde frå gardane på grunn av økonomiske problem, kan hende av bestefar eller oldefar, og somme ynskjer å kjøpa tilbake desse areala frå Statskog. Her har motstanden vore stor, og her må Statskog, slik eg ser det, vera meir romsleg. Det har vore til dels svært vanskeleg å få ein meiningsfylt og likeverdig dialog med Statskog om desse spørsmåla. I andre delar av landet er det tale om bygselbruk, der småfolk sat som leiglendingar og ynskte å kjøpa garden, med gardsskogen, frå staten. I Rana i Nordland kjøpte f.eks. staten på 1880-talet privat grunn frå godseigar Coldevin, og Stortingets føresetnad for å godkjenna dette kjøpet var at leiglendingane på godset skulle få kjøpa gardane sine. Resultatet for mange av bruka var at berre innmarka og ein liten del av skogen vart selt til leiglendingen, medan ein stor del av gardsskogen vart halden igjen på statens hand og er ennå i dag ein del av Statskog. Resultatet vart at næringsgrunnlaget for desse bruka vart vesentleg redusert, og eg reknar med at alle partia i salen kan slutta seg til at slike stygge mistak bør rettast opp. Det er eit godt prinsipp at forvaltinga av ressursane bør skje mest mogleg lokalt, hos dei dette gjeld, og som kjenner kor skoen trykkjer. Dagens ordning er at to, av og til tre, ulike organ skal forvalta det same arealet – fjellstyret, allmenningsstyret og Statskog. Her ligg det til rette for interessemotsetnader og konfliktar, ofte årelange og utmattande, og gjerne med advokatengasjement. Eg er glad for at heile komiteen ynskjer å gå gjennom moglegheitene for forenkling og samordning av denne forvaltinga. Fleirtalet har bedd departementet vurdera ulike måtar å løysa dette på, f.eks.: ved at ein statsallmenning kan drivast som bygdeallmenningved at ein slår saman fjellstyret og allmenningsstyret til eitt organ, ellerved at einskilde allmenningar vert selde samla til dei som har bruksrett Uansett vil dagens bruksrettar til jakt og fiske liggja fast som hefte, og vil halda fram som i dag. Dette er rettar som allmennta har, og som det ikkje skal rokkast ved. I høyringa har det kome fram synspunkt på at meirverdiavgiftsreglane diskriminerer sal av jakt- og fiskerettar på privat grunn. Sal av fiskekort og jaktkort for villrein og småvilt på innkjøpt statsgrunn er friteke for meirverdiavgift. Fleirtalet i komiteen har lagt til grunn at Regjeringa vil sjå nærare på denne problemstillinga. Mindretalet i komiteen er bekymra for at eit visst nedsal i Statskog vil hindra tilgangen til jakt og fiske. Kristeleg Folkeparti er einig i at slik tilgang er viktig, men me kan ikkje sjå at effekten av eit mindre nedsal av innkjøpt statsgrunn, som er det regjeringspartia går inn for i sine merknader, vil ha særleg stor effekt på dette. Her må me hugsa på at dei fleste private vil leiga ut det same arealet, og i dag har me ein god balanse mellom utleige av jaktrettar frå det offentlege gjennom Statskog og dei mange private utleigarar som leiger ut til jegerar og fiskarar på sin private grunn. Arbeidarpartiet og SV uttaler at staten bør eiga areal ut frå verdiskapingsomsyn. Dette meiner eg det er vanskeleg å forstå, og eg kan ikkje sjå at dette argumentet har særleg tyngde. Etter mi vurdering er det ein større fordel at den som brukar skogen, også eig han, skjøttar han og forvaltar han, slik at skogen kan verta i stadig betre stand. Som representant for Kristeleg Folkeparti trur eg at det er ein fordel at desse skogteigane kjem tilbake på lokale hender, og at den som har eigarinteressa, også får bruks- og forvaltingsansvaret. Det vert dermed ein meir inspirerande situasjon. Eg konstaterer også at rekrutteringa til skogsyrket i dag er vanskeleg, og at søkjarane til denne utdanninga er få. Eg håpar at eit visst nedsal av statens eigedommar kan vera med og vitalisera skogsmiljøet og gjera det meir interessant å ta ei slik fagutdanning i og med at grunneigarar får meir forvaltingsrett og eigedomsrett over større areal. Barskogvern er viktig, og Noreg må gjera sin del for å verna om artsmangfaldet på jorda. Eg har difor forståing for at nedsal må venta i ein del område, og difor ynskjer me ikkje å setja ein bestemt tidsfrist, slik forslaget frå Hedstrøm og Solholm går ut på. Særleg er det viktig å bruka Statskog sine areal i eventuelle makeskifteoppgjer for barskogvern, noko heile komiteen er samd i kan vera konfliktdempande og til stor nytte for den som får verna sine skogareal. Samtidig må eg få seia at det bør vera mogleg å løysa enkeltsaker, særleg når det er snakk om tilbakesal til opphavleg gardsbruk, eller bygselbruk, slik eg har vore inne på. Det er ingen grunn til at det skal gå fleire år her dersom det er klart at det ikkje er aktuelt å bruka den aktuelle teigen i barskogvernet. Eg vil òg nemna Samerettsutvalet sitt arbeid. Det er rett å venta med nedsal i samiske kjerneområde, som i indre delar av Nord-Troms og i det lulesamiske området i Tysfjord. Sal i Finnmark er heilt uaktuelt før den nye finnmarksloven om grunn i Finnmark er behandla i Stortinget. Men når det gjeld innkjøpt statsgrunn, og der det berre er snakk om beiterett for rein, kan det ikkje setjast ein absolutt stopp for sal i påvente av ei utgreiing som kan ta svært mange år. Men ved slikt sal må beiterett for rein og eventuell annan samisk sedvanemessig bruk sjølvsagt liggja som eit hefte på eigedomen, slik at samiske bruksrettar ikkje vert skadelidande. Forslaget frå fleirtalet i komiteen er altså at framlegget vert lagt ved møteboka. Samstundes reknar me med at landbruksministeren om ikkje altfor lang tid vil koma tilbake til Stortinget med ei orientering om saka.
Da Dokument nr. 8:71, om salg av statlige eierandeler i Statskog SF, ble fremmet av Øystein Hedstrøm og Lodve Solholm, var vi fra Arbeiderpartiet spent på hva Regjeringas syn ville være på forslaget. Svaret fra landbruksminister Sponheim var etter vår mening et svært riktig svar. I så måte var vi svært fornøyd og trodde vel at flertallet her i Stortinget klart ville slutte opp om landbruksministerens og Regjeringas syn. Dessverre er merknadene fra flertallet ikke like klare som svaret fra Regjeringa. Her er det merknader som etter vår mening skaper usikkerhet både for selskapet og selskapets ansatte. Da Statskog ble dannet i 1992, ble følgende formål vedtatt for selskapet: «Statskog SF har til formål selv, gjennom deltakelse eller i samarbeid med andre, å forvalte, drive og utvikle statlige skog- og fjelleiendommer med tilhørende ressurser og annen naturlig tilgrensende virksomhet.Eiendommene skal drives effektivt med sikte på å oppnå et tilfredsstillende økonomisk resultat. Det skal drives et aktivt naturvern og tas hensyn til friluftslivet. Ressursene skal utnyttes balansert, og fornybare ressurser skal tas vare på og utvikles videre.» Det bør ikke herske noen tvil om at dette bør stå fast. Grunnen til at jeg nevner dette, er at det i flertallets innstilling heter at det er særlig aktuelt å selge areal som opprinnelig var solgt fordi eieren økonomisk var tvunget til det. Med bakgrunn i Statskog SFs formål om økonomisk resultat vil dette bety at de som opprinnelig hadde skogen, lenge før Statskog var en realitet, må kjøpe til markedspris. Det er én side ved det. Den andre er spørsmålet om det er mulig å prioritere lokale eiere. Slik flertallets merknad er formulert, er det det opprinnelige gårdsbruket som skal styrkes. Moralsk høres jo dette greit ut, men er det realisme i det uten å gå inn i en prosess som blir svært uforutsigbar for selskapet? Det blir for meg noe underlig om Stortinget skal ha som mål å rydde opp i urettferdighet som har skjedd for over 100 år siden. Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti er enig med flertallet i at det å ha Statskog SF som en tredje part i barskogvernproblematikken er bra. Når det ikke har skjedd så mye på dette området hittil, skyldes det at det i de fleste saker oppnås enighet med grunneier om barskogvern. Der det har vært aktuelt å makeskifte med skogareal fra Statskog SF, har grunneiere takket nei, da arealene fra Statskog ikke er akseptert. Blant annet kan det være fordi en del av arealene ikke er oppfattet som likt bytte, altså likt for likt. Det har så vidt jeg vet, vært fordi det i noen tilfeller er ungskog som har vært tilbudt. Likevel er det viktig i framtidige spørsmål om barskogvern at vi har denne muligheten. Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti mener Statskog SF har en svært viktig rolle for alle når det gjelder allmennhetens tilgang til jakt og fiske. Statskog har 110 utleiehytter, de selger 15 600 kort for småviltjakt og nesten like mange fiskekort. Dette er en stor og viktig del av Statskog SF. Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti mener selskapet er og bør være garantisten for allmennhetens tilgang til slik virksomhet. I en tid da vi ikke bare skal diskutere hva vi skal leve av, men også for, vil jakt og fiske være gode fritidsaktiviteter som flere og flere vil sette pris på i en stresset hverdag. Behovet blir større med årene, ikke mindre. Statskog SF driver tilrettelegging for jakt og fiske og til priser som gjør at allmennhetens tilgang blir sikret. Derfor er selskapet garantisten. Vi må ikke privatisere norske naturrikdommer. De skal allmennheten ha tilgang til. Kompetanse er et annet stikkord. Den finnes ikke minst hos de ansatte som driver med skogsdrift. Da Statskog SF ble stiftet i 1992, var det over 500 ansatte i selskapet. I dag er det under 200. Etter min mening er det ikke ønskelig å skape usikkerhet rundt disse arbeidsplassene. De ansatte innehar en viktig skogkompetanse som bør ivaretas og videreutvikles. SB Skog driver skogene for Statskog og Borregaard fra og med Trøndelag og sørover. I tillegg tar de på seg skogsdrift for private skogeiere. Denne virksomheten har vokst kraftig, slik at SB Skog sett under ett har ca. halvparten av sin virksomhet for private skogeiere. Dette viser at også private skogeiere har nytte av denne kompetansen. Det betyr også at enkelte private skogeiere finner det mest lønnsomt, ved at det er flere som er i denne virksomheten. Ikke bare er det viktig med kompetanse ved uttak av skog, men også ved annen skogskjøtsel er kompetanse en viktig del for økonomisk utkomme. Hedmark Arbeiderparti og Nord-Trøndelag Arbeiderparti er svært engasjert i denne saken, fordi det er en viktig distriktspolitisk sak. Begge har klare årsmøtevedtak på at en ikke bør privatisere Statskog SF. Etter deres syn vil det rive grunnlaget bort for SB Skog i den form og funksjon det har i dag. Det vil få indirekte konsekvenser for om lag 113 ansatte og direkte konsekvenser for minst 50 ansatte som jobber på Statskogs arealer. Salg av Statskog kan bety rasering av arbeidsplasser i distriktene, så sterkt sier Hedmark Arbeiderparti det. Når flertallet sier at det er ønskelig at lokalbefolkninga får utnytte de lokale naturressursene på en slik måte at det skaper vekst og sysselsetting i lokalmiljøet, er det etter min mening ingen garanti for at det skjer. Her mener flertallet privatisering fordi det er ønskelig at det skal selges til grunneiere. Igjen er spørsmålet hvordan en har tenkt å gjennomføre det når markedspris skal være selskapets formål. Da må vel de som ønsker det, få kjøpe, så sant vilkårene for bo- og driveplikt oppfylles. Når flertallet ber Regjeringa vurdere forsøk slik at statsallmenninger kan drives som bygdeallmenninger, fører også det til usikkerhet. Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti sier i sine merknader at vi skulle ønske at det var statsrådens brev av 20. mars som ble lagt til grunn for utviklinga i Statskog SF. Etter vår mening ville det gitt trygge og forutsigbare rammebetingelser for selskapet. I så måte må det vel være hyggelig at det i hvert fall er to partier her på Stortinget – Arbeiderpartiet og SV – som støtter statsråden fullt ut i denne saken.
Statskog er landets største grunneier og landets største skogeier. Eiendommene omfatter en tredel av Norges areal. Ut fra et ideologisk synspunkt ser jeg ingen grunn til at staten skal bestyre så store skogressurser som den gjør i dag. Det hører en annen tid til at staten skal være den største grunneieren. Det hører også en annen tid til og kan kalles for en anakronisme at store deler drives med minimal innflytelse av lokalsamfunnet og i konkurranse med private interesser. Det er også på dette feltet betimelig å spørre om det er en statlig oppgave å drive næringsvirksomhet som like godt kan ivaretas av andre. Regjeringen har akkurat fremmet en melding om statlig eierskap, der statens ulike eierandeler i selskapene gjennomgås for å se på om dagens eierskap er den beste, den optimale ordningen. I forbindelse med dette Dokument nr. 8-forslaget, fremmet av representantene fra Fremskrittspartiet i komiteen, har vi sett på forvaltningen av statens skogressurser. Jeg er glad for å se at Fremskrittspartiet her viser at de ser en stor ulempe ved statlig eierskap. Det er viktig i saker som angår statlig eierskap, å vurdere om forvaltningen kan effektiviseres, og om den kan gjøres bedre for det norske folk. Vi støtter Regjeringen i å se på Statskog som et virkemiddel for å få vernet større barskogområder. Skogeiere som i dag har måttet avstå barskogområder til verneformål, føler at et makeskifteinstitutt ikke har fungert godt nok. At departementet ser på hvordan det kan forbedres, synes vi er meget positivt. Jeg har også merket meg at mange av de mindre parsellene som Statskog i dag eier i ulike deler av landet, er arealer som i sin tid ble kjøpt av staten fra grunneiere på grunn av, som det står, «rein økonomisk naud». Slike arealer mener jeg det er ekstra viktig at de aktuelle bruk får muligheten til å kjøpe tilbake. Det er viktig at vi setter i verk tiltak som kan styrke næringsgrunnlaget for bønder og skogeiere. Salg av Statskogs produktive skogarealer er et slikt tiltak. Jeg hørte at representanten Gaundal i sitt innlegg brukte begrepet «privatisering» av Statskog. Det oppfatter jeg som en villfarelse, for det vi snakker om her, er at vi gjennom å selge tilbake til private grunneiere skal kunne skaffe flere robuste driftsenheter i Distrikts-Norge. At Arbeiderpartiet enten ikke ser dette poenget, eller ikke tar hensyn til det, synes jeg i stor grad betegner det engasjementet som Arbeiderpartiet har for Distrikts-Norge. Jeg har sterk tro på lokalsamfunnet. Jeg har tro på at de som er avhengig av en ressurs, også er best i stand til å forvalte den ressursen. Av den grunn mener jeg det er viktig at statsallmenningene i størst mulig grad blir forvaltet lokalt – i de lokale allmenningsstyrene og fjellstyrene. I dag er det f.eks. fjellstyrene som forvalter småviltjakt, villrein og fiske, mens det er staten som forvalter storviltjakten. Jeg mener at det er gode grunner for å se på om fjellstyrene også kan forvalte storviltjakten. Derfor ber vi departementet om spesifikt å se på den siden av saken. Det er en annen uheldig ulikebehandling vi ser ved at Statskog er fritatt for merverdiavgift på salg av fiskekort og jaktkort for småvilt og likeens for villreinjakten, mens private grunneiere ikke har det fritaket. Vi kan ikke godta at private får dårligere rammevilkår enn det staten har, og vi ber derfor om at Regjeringen ser på denne effekten av merverdiavgiftssystemet. Jeg blir litt provosert når det blir hevdet at et nedsalg av Statskogs skogeiendommer skal bety at færre får tilgang til friluftsarealer. Det er grunn til å understreke at retten til fri ferdsel er lovmessig sikret her i landet, helt uavhengig av eierskapet. Bygdeallmenninger er prøvd ut i enkelte deler av landet. Det er en eierform som sikrer lokal styring, og den sikrer at avkastningen ubeskåret blir i lokalsamfunnet. I dag trekkes en stor del av utbyttet inn til statsselskapene og videre inn i statskassen, og så blir det helt sikkert porsjonert ut igjen til diverse gode formål. Det det skaper, er naturligvis byråkrati og sysselsetting, men det skaper ikke noen effektivitet. Derfor er punktet i flertallsmerknadene der vi ber departementet om å vurdere bruk av bygdeallmenninger i større utstrekning, viktig.
Det er en anakronisme i vårt demokratiske samfunn at staten er landets største grunneier og skogeier. Det er også en anakronisme at storparten av arealene drives uten lokalt innsyn, med minimal lokal innflytelse og i konkurranse med private interesser. Også på dette feltet er det betimelig å spørre om det er en statlig oppgave å drive næringsvirksomhet som like godt kan ivaretas av andre. Bakgrunnen for Fremskrittspartiets forslag om salg er bl.a. at vi vil styrke lokalsamfunnet, som vil få større del av avkastningen og oppnå betydelige ringvirkninger. Særlig har Statskogs produktive skogeiendommer stor betydning, men også i utmarksressurser er det et betydelig potensial for næringsutvikling i distriktene. Dette kan bidra til å sikre bosettingen. En fordeling av statens arealer kan være med på å skape større og mer robuste enheter, som igjen har kapasitet og vilje til å utvikle ressurser på best mulig måte. I tiden fremover vil vi antakelig møte tøffere økonomiske vilkår innenfor landbruk og skogbruk, som vil gjøre hverdagen vanskeligere for mange bønder og skogeiere. Det må derfor være i statlige myndigheters interesse å føre en politikk som bidrar til å sikre distriktenes livsgrunnlag samt legge til rette for økt vekst. Skogbruk, hytteutleie, salg av fiskekort, utleie av jaktrettigheter, opplevelsesarrangement og utnyttelse av sand-, stein- og grusforekomster vil, slik Fremskrittspartiet ser det, være viktige forretningsområder som kan bidra til økt vekst i mange lokalsamfunn. Det kan tenkes flere aktuelle modeller for å gjennomføre et nedsalg av Statskog i offentlig regi. Vi mener at i første rekke bør utvalgte deler av Statskogs produktive skogarealer legges ut for salg til høystbydende. Denne løsningen vil kunne bidra til at lokale private grunneiere, som bønder og skogeiere, vil kunne komme på banen og får tilslag på eiendommer som ligger strategisk til i forhold til deres eksisterende eiendommer. Arealet bør selges i parseller av en slik størrelse at det gir lokale grunneiere muligheter for å delta i budgivningen. Jeg vil gi honnør til saksordføreren, som har nedlagt et betydelig arbeid og gått gjennom mange problemstillinger i tilknytning til forslaget. Selv om Fremskrittspartiet ikke har fått fullt gjennomslag når det gjelder tempo og omfatting av nedsalg, er det et flertall som gir signaler til distriktene om at en utvikling mot mer lokal styring og avkastning snart er i gang, og det gis støtte til et visst arronderingssalg etter at hensynet til barskogvern er ivaretatt. Det åpnes også for at enkeltparseller som ikke skal vernes, kan vurderes solgt. Videre er det aktuelt med tilbakesalg av en del parseller som Statskog sitter med i deler av landet, og som er solgt ut av gårdsbruk grunnet økonomisk nød. Man er også positiv til salg av produktive skogareal, selv om det understrekes at det er mest aktuelt for mindre og spredte eiendommer, og at eventuelle nedsalg fra større og samlede areal hvor Statskog driver aktivt, må vurderes nærmere. Gjennom forslaget er det også blitt rettet fokus mot uheldig konkurransevridning, fordi private arealer er pålagt merverdiavgift på jakt og fiske. Regjeringen pålegges å se nærmere på effekten av merverdisystemet. Regjeringen skal også se på mulighetene for at enkelte statsallmenninger med produktiv skog kan selges til dem som har bruksrettigheter i allmenningen. Regjeringen skal også komme tilbake med en vurdering av om det bør gjøres forsøk med at oppgavene til fjellstyret og allmenningsstyret blir løst av et felles organ, og hvilke lovendringer som det eventuelt er aktuelt å gjøre noe med. For Fremskrittspartiets regning vil jeg komme med en del tilleggssynspunkter. Nylig ble det fremlagt en evalueringsrapport angående vern av skog i Norge. I rapporten anslås fremtidig vernebehov til 4,5 pst., mot dagens 1 pst. Dette tyder på at denne prosessen langt fra er ferdig og sannsynligvis vil pågå i lang tid fremover. Dersom Statskogs arealer skal tas inn i denne sammenheng, vil vi risikere ikke å få noe salg av betydning i overskuelig fremtid. Det er på sin plass å vise til skogeierorganisasjonenes høringsnotat til komiteen, hvor det fremgår at Statskogs skogarealer i liten grad inneholder verneverdier som gjør dem attraktive som verneområder. Makeskifte er en bedre løsning, men i en slik prosess er det viktig at en kan tilby attraktive arealer med en gunstig beliggenhet for eier. Statskogs arealer ligger ikke nødvendigvis slik til. Vi mener derfor at når Statskogs arealer ikke er av en slik beskaffenhet at kriteriene til barskogvern tilfredsstilles, bør de legges ut for salg, og inntektene anvendes til kjøp av makeskiftearealer. Fremskrittspartiet mener også det er viktig å sette et klart ambisjonsnivå og en tidsfrist for vurdering av eiendommene og gjennomføringen av et salg. Et slikt salg bør omfatte mer enn et arronderingssalg. Det er viktig at det også legges ut arealer av betydelig størrelse som har en reell betydning for kjøpere og distrikter. Ved å selge ut små og lite attraktive eiendommer gis det et signal om at dette er et rasjonaliseringstiltak fra Statskog, med utsalg av områder med liten verdi. Det vil være et svært negativt signal til distriktene, som trenger en vitamininnsprøytning i forhold til den utviklingen de nå er inne i. Det vil også være et feil signal for mange bransjer og virksomheter i distriktene på grunn av ringvirkningene. For det er ingen tvil om at private grunneiere er i stand til å forvalte større og samlede arealer minst like bra som Statskog. Ved å legge større arealer til allerede private arealer vil en i tillegg kunne aktivisere private arealer som tidligere har vært for små til å ha noen betydning i næringssammenheng. Det vil også være et viktig signal til distriktene, ved at det gjøres noe som har reell betydning i arbeidet med å styrke det lokale næringsgrunnlaget. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag referert i innstillingen.
Representanten Øystein Hedstrøm har tatt opp det forslaget han refererte til.
Da jeg var liten gutt, var jeg glad i å fiske. Og det man opplevde noen ganger når man skulle fiske, var at man ble jagd vekk fordi det var noen som eide området. Man hadde derfor ingen steder å fiske, sjøl om man bare var en åtte-ti år. Jeg har også opplevd å bli jagd vekk fra bærskogen fordi man var på en plass noen eide, og hvor de som ikke eide, ikke hadde rett til å være. Nå har jeg blitt litt større, men fortsatt er det sånn i store deler av Norge at det er enkelte områder, særlig for den som er glad i å jakte, men også i å fiske, hvor dette ikke er lov, dersom man da ikke har veldig mye penger. Vi ser at en rekke områder i dag blir lagt ut til såkalt eksklusiv jakt og eksklusiv hytteutleie. Og etter hvert kan vi også få eksklusivt fiske. Det betyr at mange av oss som er bosatt i Distrikts-Norge, og som er bosatt der fordi vi ønsker å ta del i de godene som friluftsliv er, blir holdt vekk fordi pengeboka ikke strekker til. Skal vi ha det slik i fortsettelsen? Det er det som er kjernen i denne saken. Skal vi ha en del arealer i Norge som er like for kong Salomo og Jørgen hattemaker, der alle sammen stiller likt og for en rimelig penge kan både jakte, fiske, leie hytter og nyte de godene? Den faren som flertallet nå er i ferd med å sette oss i, er at man tar bort de små, små lungene og likheten for det norske folk til å bruke disse naturressursene. Jeg syns flertallet leker med noe som de egentlig kanskje ikke er klar over konsekvensene av. Derfor vil SV sterkt advare mot at Regjeringa gjør slik som flertallet ber om, å sette i gang en prosess som i neste runde vil føre til et utsalg av statens eiendommer. Det er ikke skogen som er den store utfordringa her, men det er retten til å bruke de godene som naturen vår gir oss. En annen viktig grunn til at vi er kritisk til salg av Statskog og til å sette i gang et arbeid med det, går på dette med barskogvern. Vi vet at vi i dag har vernet en del barskog. Vi skal verne mye mer, og i det arbeidet vil Statskog ha en veldig viktig rolle, både i vern av egne barskogområder, men også i dette med makeskifte. Jeg har full forståelse for at en del private skogeiere er frustrerte når de må verne skog som de har tenkt å bruke i forbindelse med inntekter på gården eller på eiendommen. I så måte kan Statskog spille en viktig rolle for å unngå eller dempe den type konflikter, både ved at man kan ta sin del av barskogvernet, og også gjennom makeskifter. Jeg mener ikke at Statskog i alle sammenhenger har vært dyktig og god nok for distriktene. Under tidligere statsskogsregimer syns jeg man gikk altfor langt i sentralisering og nedbygging av arbeidsplasser. Jeg registrerer at i dag har Statskog kommet inn på en langt bedre kurs, der man igjen tar mer hensyn til at det blir mer desentraliserte arbeidsplasser, og der man tar hensyn til de kommunene som har eiendommer som Statskog bestyrer. Jeg tror det er kjempeviktig at de ansatte i Statskog i dag, de såkalte skogsarbeiderne, i størst mulig grad er bosatt i de områdene der skogen ligger. Men vi vet at det blir stadig nye typer utfordringer for disse skogsarbeiderne. Den tradisjonelle tømmerhoggeren er etter hvert på vei ut, men det er andre viktige oppgaver innenfor både miljø- og ressursforvaltning som disse arbeidsfolkene kan nyttes til, og da er det viktig at de er i de områdene som har skogen. Jeg er overrasket over at flertallet, som består av bl.a. regjeringspartiene, er så veldig lite lydhør i forhold til brevet fra statsråden. Både Arbeiderpartiet og SV var svært godt fornøyd med det brevet som statsråd Sponheim skrev tilbake til komiteen, og jeg er veldig spent på å høre, når statsråden senere i dag skal komme med sitt innlegg, hvordan han opplever spriket mellom statsråden og flertallet i komiteen. Jeg imøteser det innlegget. Helt til slutt: Det viktige i denne saken, som man må ha i fokus, er om vi skal ha en del områder i dette landet som er like for alle sammen, enten man har mye eller lite penger. Det er det debatten handler om. Og vi må ikke la oss lure til å si at det er viktig at vi får en del ting tilbakeført til private, for vi vet ikke hva som skjer med de eiendommene i neste runde. Vi vet f.eks. at i Nord-Norge er moltemyrer gjerdet inn. Vi vet at det er fiskevann i Norge som man ikke ønsker at andre folk skal fiske i, fordi man ønsker å fiske der sjøl. Man selger ikke engang fiskekort. Vi vet at det er jaktområder i dette landet som kun leies ut, dersom de leies ut, til dem som har masse penger og betaler flere titusen kroner for jakten. Sånn kan vi ikke ha det i hele landet. Vi må ha noen lunger som er lik for oss alle sammen.
Det er viktig vi inntar en realistisk og fornuftig holdning til det som i dag behandles her i salen. Når man hører innlegg særlig fra Arbeiderpartiet og SV, skulle man nesten tro at vi her stod i fare for å privatisere hele Statskog, som Arbeiderpartiets representant uttrykte det. Vi må være klar over at uansett utfallet av behandlingen her i dag vil 95 pst. av Statskogs arealer fortsatt være Statskogs. Det er utvalgte deler av de siste 5 pst. vi diskuterer om det skal være mulig å selge ut til lokale eiere. Jeg synes det er viktig at man har de tallene med seg i bakhodet, slik at man i alle fall har en viss mulighet til å skjære gjennom en del av de betraktninger som har kommet om hva dette kan bety for en mulig privatisering av Statskog. Det er ikke snakk om noen privatisering av Statskog. Det er ikke snakk om at Statskog på noen måte skal nedlegges. Vi trenger Statskog i framtiden som forvalter av svært store utmarks-, fjell- og skogområder i Norge. Det vi snakker om, er en del av de 5 pst. som er produktiv skog, og spørsmålet om eierforholdet til dem. Jeg tror det som er sagt i innstillingen fra flertallet, som Senterpartiet er en del av, er viktig. Det må være mulig å kunne se på et salg av utvalgte deler av de produktive arealene, særlig de som var solgt ut fra gårdsbruk i begynnelsen av århundret, og som ofte ligger som en «øy» av statlig areal midt inne i ulike private eiendommer. De bør kunne selges tilbake for å styrke næringsgrunnlaget til det opprinnelige bruket. Jeg tror også at det for en del annet areal knyttet til produktiv skog kan være viktig å styrke næringsgrunnlaget for bønder og skogeiere i ulike deler av landet som i dag er hardt presset økonomisk, og som trenger å skape mer robuste driftsenheter. Det er altså slik at det finnes alternativ til å gjøre enhetene i landbruket større. Det alternativet er å se på om det er mulig for staten å bidra i form av enten et tilbakesalg eller et salg av areal som kan bidra til å styrke næringsgrunnlaget totalt sett. Vi står overfor en næring som er presset fra flere kanter. Den er presset av en landbrukspolitikk som er altfor defensiv, og der det ikke er vilje fra samfunnets side til å stille opp med det som trengs for at de skal få en anstendig inntekt tilbake for det arbeidet som blir gjort. De er presset av en vernepolitikk der stadig flere områder blir båndlagt, og som det dermed ikke er mulig å bruke i næringsøyemed. Og de er presset av en rovviltpolitikk som i praksis faktisk medfører at en god del områder ikke lenger kan brukes som næringsområde på samme måte som tidligere. Nettopp fordi de er presset fra alle kanter, vil den saken vi i dag behandler, og spørsmålet om man kan selge ut spesifikke deler av Statskogs arealer, kunne fungere som et positivt signal til dem som arbeider innenfor jordbruket og skogbruket. Det er særlig to ting jeg ønsker at departementet merker seg i forhold til flertallets innstilling, og som jeg vil be statsråden være særlig oppmerksom på. Det ene er forhold som er knyttet til avgrensing i forhold til Samerettsutvalgets innstilling, og det andre er spørsmålet angående statsallmenningenes stilling. Når det gjelder de områdene som blir berørt av Samerettsutvalgets innstilling, har flertallet i første omgang avgrenset disse områdene i forhold til det som i dag sies om salg. Jeg synes likevel at det burde være mulig å se på muligheten for salg av helt spesifikke områder som ligger nær gårdsskog eller som naboarealer til privat skog, også for de områdene som kan ligge i Nord-Norge og i Midt-Norge. Vi har fått innspill fra enkeltområder. Det gjelder bl.a. at gårdsskog som staten holdt tilbake da man solgte ut bygselbruk, bør kunne selges tilbake. Det er en oppfatning jeg deler, og som jeg håper at Regjeringen og departementet vil ta med seg i sin videre vurdering. Det er særlig et moment at det gjelder næringssvake områder i bl.a. Nordland og Nord-Trøndelag. Jeg synes også det er viktig at man foretar en videre vurdering av statsallmenningenes stilling. Statsallmenningene som forvaltes som bygdeallmenning, bør man også se på på en særlig måte. Sjølsagt er det mulig å prioritere lokale brukere. Sjølsagt er ikke det som i dag foreslås, noe salg til større institusjoner eller bedrifter. Det er salg til de lokale grunneierne, og det er kanskje den sterkeste føringen som ligger i flertallets innstilling, og som Senterpartiet er svært glad for.
Stortinget behandler i dag næringskomiteens innstilling, Innst. S. nr. 150 vedrørende salg av eierandeler og eiendommer tilhørende Statskog SF. Innstillingen baserer seg på forslaget i Dokument nr. 8:71, fremmet av representantene Hedstrøm og Solholm. I næringskomiteens innstilling fremmes en rekke henstillinger til Regjeringen om hva en bør vurdere å gjøre med Statskogs eiendommer i årene fremover, bl.a. bruk av Statskogs arealer i sammenheng med barskogvern, salg av eiendommer for å styrke arealgrunnlaget for gårdsbruk, salg av statsallmenningsgrunn til de bruksberettigede og endringer i forvaltningsordningene for statsallmenningene. I mitt brev til komiteen har jeg fremholdt flere forhold knyttet til dette sakskomplekset. For det første er det mange grunner som taler for at staten fortsatt bør være eier av de utmarksarealer staten eier i dag. Statlig eierskap kan være en måte å sikre en effektiv ressursutnyttelse til beste for samfunnet og befolkningen på. Det gir også staten en mulighet til å sikre allmennhetens behov for rekreasjon, friluftsliv, jakt og fiske. Når staten eier utmark, gir det myndighetene en bedre mulighet for å oppnå ulike politiske målsettinger knyttet til arealforvaltning, vern og ressursbruk. Utviklingen viser at det er behov for et variert tilbud av muligheter for jakt, fiske, friluftsliv og rekreasjon til befolkningen. Statskog SF har bidratt positivt til å videreutvikle dette tilbudet og vil etter min mening være sentral i det videre arbeidet for fortsatt å sikre befolkningen et variert tilbud. I forhold til barskogvernet har jeg overfor komiteen pekt på at statens arealer kan tas i bruk til verneformål. Videre kan statens arealer brukes i makeskifte, slik at private skogeiere som får sine arealer vernet, får erstatningsarealer. Når disse hensynene er ivaretatt, anser jeg det også som en mulighet å selge arealer til gårdbrukere som derved kan få styrket sitt arealgrunnlag. Jeg har imidlertid merket meg komiteens oppfatning om at det parallelt med barskogvernet kan vurderes salg av enkeltparseller som ikke vil bli vernet eller som ikke vil spille noen rolle i et makeskifteoppgjør. Jeg har også merket meg at man i tilknytning til slike arronderingssalg bør vise romslighet fra statens side i forhold til gårdsbruk som i tidligere tider har måttet avhende arealer av ren nød, eller som av ulike grunner har kjøpt en redusert del av et tidligere bygselbruk. Jeg har videre merket meg at det et godt stykke på vei synes å være enighet mellom Regjeringen og komiteen når det gjelder bruken av statlige arealer knyttet til barskogvernet. Når det gjelder flere av de arealkategorier staten er i besittelse av, mener jeg imidlertid det er grunn til å utvise stor varsomhet i forhold til salg eller endringer av forvaltningsordningene. Statens eiendommer er underlagt ulikt lovverk og ulike forvaltningsordninger, og det er en rekke interesser som skal ivaretas av de ulike forvaltningsinstansene. Et vesentlig trekk ved statens eiendommer er også at store deler av dem er gjenstand for vurdering av Samerettsutvalget. Dette gjelder særlig i Nord-Norge, men også statsallmenningene i Trøndelags-fylkene og i Hedmark er berørt. I Sør-Norge forvalter Statskog foruten statsallmenningene også innkjøpte skogeiendommer, og det er i det vesentlige på disse eiendommene Statskog driver et kommersielt skogbruk. Vi snakker her om ca. 4 000 kvadratkilometer, og etter min vurdering er det her vi vil finne de mest aktuelle arealene for makeskifte. På eiendommene selges også jakt- og fiskekort, og det leies ut hytter. Komiteen har i tilknytning til statsallmenningene tatt opp visse spørsmål som er knyttet til forvaltningen. Dels bes departementet vurdere forsøk hvor statsallmenninger forvaltes som bygdeallmenninger, og dels bes departementet vurdere forsøk hvor fjellstyrets og allmenningsstyrets oppgaver løses av et felles organ. Når det gjelder statsallmenninger forvaltet som bygdeallmenninger, foreligger det allerede en hjemmel i statsallmenningsloven for vedtak om at skogsdriften og virkesretten kan forvaltes etter bygdeallmenningsloven. Hvorvidt det vil være hensiktsmessig at flere statsallmenninger overføres til en slik forvaltning, vil være avhengig av flere faktorer. Det må bl.a. vurderes om forholdene rent ressursmessig ligger til rette for det, og om de bruksberettigede ønsker en slik ordning. Dette er blant de spørsmålene Regjeringen vil måtte komme tilbake til. Komiteen har fått inntrykk av at det i statsallmenninger med skogsdrift kan oppstå interessemotsetninger mellom fjellstyret, allmenningsstyret og Statskog. Jeg vil bemerke at disse organene har forskjellige roller i forvaltningen av statens arealer og ivaretar ulike og til dels kryssende interesser. På denne bakgrunn har jeg ikke inntrykk av at konfliktnivået egentlig er særlig høyt. Forvaltningen kan imidlertid fremstå som komplisert. Skal en innføre nye ordninger, ligger begrunnelsen etter min oppfatning her og ikke i konfliktnivået. Et forsøk hvor en innfører enda en forvaltningsordning, gjør ikke bildet enklere. Departementet vil se nærmere på dette, i tråd med komiteens tilråding. Departementet vil i denne sammenhengen også se nærmere på muligheten for å styrke lokal forvaltning av ressursene. Avslutningsvis vil jeg fremholde at komiteen har tatt for seg en rekke spørsmål knyttet til salg og forvaltning av statens arealer. Jeg oppfatter komiteen slik at den er innforstått med at saken reiser en rekke problemstillinger av bl.a. juridisk, økonomisk og praktisk karakter. Mange interesser er berørt, og det er derfor nødvendig for departementet å gå grundig inn i materien. Jeg ser derfor for meg at Regjeringen i første omgang kommer tilbake til Stortinget med de vurderinger komiteen etterspør, og deretter følger opp med konkrete forslag med utgangspunkt i de signaler Stortinget gir.
Det blir replikkordskifte.
I innstillingen sier flertallet i komiteen, alle unntatt Arbeiderpartiet og SV, at mange av de mindre parsellene som Statskog i dag sitter med i ulike deler av landet, i sin tid ble solgt ut av gårdsbruk som et utslag av ren økonomisk nød, og det hevdes at det er særlig aktuelt med tilbakesalg til det bruket som den enkelte parsell ble solgt ut av. Statsråden var jo også inne på dette i sitt innlegg. Spørsmålet blir da: Tror statsråden at de som en gang i tiden var i en slik økonomisk situasjon at de solgte sin skog, nå vil melde seg som kjøpere? Og hva slags juridiske premisser vil statsråden legge for slike saker? Jeg har også lyst til å spørre: Er det f.eks. mulig innenfor EØS-avtalen å prioritere mellom eiere på den måten som går fram av innstillingen? Det er jo f.eks. ikke sikkert at eierne av de brukene som en gang ble solgt, i dag har økonomiske muligheter eller bor i områder hvor bo- og driveplikten kan tilfredsstilles for en slik konsesjon.
Denne problemstillingen, som jeg også berørte i innlegget mitt, er det ikke så veldig lett å snakke generelt om, for vi står overfor så ufattelig mange historier og så mange ulike praktiske tilfeller. Men det går an å ha den prinsipielle tilnærming som komiteen har her, at når en først skal selge ut – og det er vi innstilt på å gjøre for mange av disse enkeltstående skogteigene – bør en bestrebe seg på om mulig å finne en praktisk og god ordning hvor dette føres tilbake til den tidligere grunneier som også i dag er interessert i å være grunneier og har mulighet til å forvalte det på en god måte. Jeg tror ikke på langt nær at det vil være riktig i alle tilfellene – hvis det var et spørsmål om hva jeg tror – men det vil være en rimelig løsning i en god del tilfeller. Og da må vi finne en måte å gjøre dette på som oppleves som fornuftig i lokalmiljøet hvor dette skal skje, og som er i samsvar med de reglene vi er underlagt. Det vil f.eks. måtte innebære at det fastsettes en rett pris, som vil være den prisen som så vel «tidligere eier», iallfall når det gjelder gårdsbruk, møter, som en eventuell annen eier. Det må selvsagt fastsettes en reell markedspris eller en salgspris på eiendommen. Det er ikke snakk om – og slik har jeg heller ikke forstått komiteen – å gi noen spesielle rabatter på den type ting, av den type tenkning som ligger i odelslovens åsetesbetraktninger f.eks. Men når en skal selge disse eiendommene til en fastsatt markedspris, som EØS-reglene vil sette krav om, vil det i mange tilfeller være en praktisk god ordning at de tilbakeføres til den eiendommen som de en gang var lagt til. Det kan være helt fysiske årsaker til det – at eiendommene ligger inntil hverandre f.eks., som er én av begrunnelsene, eller at de en gang har tilhørt en slik eiendom. Når dette skal gjennomføres, tror jeg det er viktig at en har tillit til at det fra statens side vil være praktiske mennesker som søker å finne gode løsninger. Vi har gode institutter for å få dette til, bl.a. i jordskiftesystemet og andre systemer.
Samtidig som vi ser at innstillingen åpner for en viss utvikling på dette området og gir et visst signal til distriktene, er det også enkelte sperrer som jeg synes jeg kan skimte i dette, bl.a. i forhold til barskogvernet. I henhold til svarbrevet vi fikk fra departementet, skal man jo benytte seg av Statskogs arealer også i forbindelse med arbeidet med barskogvernet. Men dette vil ta tid. Det har jo kommet en ny rapport som tyder på at vi skal verne større arealer enn det man tidligere har lagt opp til. Og det som flertallet nå ønsker, kan jo da stoppe opp den prosessen i påvente av at man skal jobbe med barskogvernet. Vil det ikke være en mulighet for – i og med at det også står i svarbrevet fra departementet i forhold til makeskifte at man skal kunne benytte seg av private grunneiere – at man starter prosessen med å legge ut for salg enkelte teiger og deler, slik som flertallet ønsker, og legger pengene inn i et fond eller på annen måte disponerer dem til kjøp av egnede skogarealer for dem som blir omfattet av et slikt makeskifte, slik at man kommer i gang med prosessen og de bøndene som skal ha erstatningsarealer, kan få dette i overskuelig framtid? Er det noe statsråden ønsker å jobbe for?
Jeg er glad for å få lov til å si litt om barskogvernet generelt i denne sammenhengen. Det opptar meg veldig av flere grunner, dels fordi vi av hensyn til det biologiske mangfoldet bør verne mer barskog i Norge, dels fordi det jeg opplever som en ulykkelig konflikt og til dels verbal kamp mellom miljø og skogbruk, tror jeg kan løses opp hvis vi får mer bevegelse i barskogvernet, og dels på grunn av den ulykkelige løsning som mange grunneiere sliter med, skogeiere som har fått båndlagt arealer over lang tid uten å få avklart sin vernestatus eller få et oppgjør. Alt dette bør løses opp. Statskogs spredte skogarealer kan og bør være et viktig virkemiddel i en sånn sammenheng hvor staten må bruke penger på å utløse areal for barskogvern. Men dette kan gjøres på en for alle parter bedre måte hvis en i tillegg kan tilby kjøp av skog fra Statskog for de pengene en har fått i erstatning, og på det viset gjøre at en skogeier ikke sitter igjen med mindre skog og mer penger, men fortsatt sitter igjen med skog som gjør det mulig å drive næring. Det er den type koblinger vi ønsker å få til, og det er nettopp dette vi må få til framover mens det ennå er en del spredte skogarealer i Statskog som kan brukes i en sånn sammenheng. Så til det med å få til fleksible koblinger og ordninger. Det er et konkret spørsmål om å bruke et fond, f.eks. fond for barskogvern, i en sånn sammenheng for å få til en fleksibilitet. Det er noen dager til revidert nasjonalbudsjett skal legges fram. Jeg ser ikke bort fra at representanten Hedstrøm kan komme til å like noe av det han kan lese på dette området når det legges fram.
Jeg har to spørsmål til statsråden. Det første spørsmålet er: Er det et problem for den norske stat å være eier av de skogeiendommene som Statskog forvalter? Er det så problematisk at det er fordelaktig at vi kvitter oss med dem, er de til så stor byrde for statsråden og dem som styrer landet i dag? Spørsmål nr. 2: Mener statsråden det er viktig at vi har en del områder i dette landet som er stilt til disposisjon på lik linje for alle våre 4,5 millioner innbyggere, slik at en kan fiske, jakte og bruke områdene uavhengig av hva slags økonomisk situasjon en befinner seg i, og ikke som i dag der enkelte områder faktisk er forbeholdt dem som er resurssterke i forhold til det å ha god økonomi?
Til spørsmål nr. 1, om det er et problem for staten å være en stor grunneier, er det min oppfatning at det er et problem for oss alle at vi ikke har lyktes i å komme lenger med barskogvernet enn det vi har gjort, og det er et problem at vi har mange svake private næringsdrivende innenfor landbrukssektoren rundt omkring i norske bygder. Jeg har på et vis lyst til å løse de to problemene før jeg svarer på det første spørsmålet. Hvis staten frigjør en del spredte skogarealer både for å styrke barskogvernet og for å styrke en del private skogeiere rundt omkring, syns jeg jeg har løst to viktige problemer. Og der har jeg nok først og fremst min hovedtanke. Jeg kan være noe mer imøtekommende på det andre spørsmålet. Jeg tror jeg tør si at det representanten Ryan sa om viktigheten av at alle har tilgang til jakt, fiske og friluftsaktiviteter til en rimelig penge i dette landet, brenner denne statsråden like mye for som stortingsrepresentant Ryan gjør. Jeg har også som guttunge opplevd å bli sparket vekk fra et fiskevann og fått ødelagt fiskestangen av grunneier osv., så jeg har også noen bitre erfaringer som gjør at jeg skal arbeide for at det skal være rikelig og bra tilgang på rimelig jakt og fiske for folk flest i dette landet. I den sammenheng har Statskog en viktig rolle å spille. Og da skal vi huske at veldig mye av Statskogs grunn nettopp er slikt areal, og veldig mye er over barskoggrensen. Der har vi en viktig oppgave i å forvalte disse fantastiske naturområdene til beste for det norske folk, eid av det norske folk. Det er ikke til hinder for et fornuftig utsalg av spredte skogeiendommer for å styrke et svakt privat næringsliv rundt omkring i norske bygder. Det er også viktig å presisere, siden det er mye snakk om rikmannsjakt osv., at det er et stort tilbud i det norske samfunn på billig jakt og fiske også på privat grunn. Det er mange, mange plasser hvor man kan kjøpe fiskekort og jaktkort for en rimelig penge også hos private. Derfor bør det være et mangfold av ulike tilbud, og staten har en rolle å spille.
Jeg vil følge opp representanten Bendiks H. Arnesens replikk. Svaret fra statsråden er for så vidt greitt i den forstand at han sier at dette blir en komplisert sak hvis en skal selge til dem som en gang var i økonomisk nød og derfor måtte selge ut skogen. Jeg ser de praktiske spørsmålene. Men ikke alle som var i den situasjonen, vil få mulighet til å kjøpe skog. En ting er at de kanskje ikke økonomisk er i stand til det, men sannsynligvis vil det være sånn at noen ikke får kjøpt eller kan kjøpe skog. Vil vi kunne komme i den situasjon at noen av dem som måtte selge på grunn av nød, faktisk kan komme opp med et erstatningssøksmål?
Jeg har ikke lest komiteens innstilling til Stortinget slik at det her er noen rett som skulle gå to-tre-fire generasjoner tilbake, til å få overta eller føre slike skogarealer tilbake til eiendommene. Men det er ytret et ønske, med sterke føringer til regjering og Statskog, om at når vi skal selge ut slike skogteiger, bør staten bestrebe seg på om det går an å finne fornuftige og minnelige ordninger der dette føres tilbake til eiendommen, under forutsetning av at det i dag er en eier som er interessert i å kjøpe og forvalte dette på en god måte. Det er den føring jeg føler Regjeringen har fått i forhold til denne komiteinnstillingen vi behandler i dag. Oppgaven – og den er nok ikke liten – er å gjøre dette på en slik måte at det ikke skaper nytt vondt blod i lokalsamfunnet, men er en akseptert løsning. Det kan f.eks. være tilfeller der det var eieren av en veldig stor eiendom som solgte ut skogen sin, og der det er mange andre som med rimelighet kunne hatt behov for å styrke arealgrunnlaget i dag. I slike sammenhenger kan det være aktuelt å bruke jordskiftelovgivningens instrumenter for å finne gode løsninger. Og det kan være tilfeller hvor det kan være aktuelt å dele slike skogeiendommer på flere, men hvor én av de eiendommene som dette en gang lå inn under, tilhører en av de nye eierne. Jeg tror derfor det er vanskelig å gå veldig langt i generelle betraktninger omkring dette utover ønsket om at en skal prøve – der det er naturlig og praktisk mulig – å føre denne type eiendommer tilbake. Vi må nesten ned på det enkelte tilfellet for å kunne se for oss hvordan dette skal løses.
Statsråden og representanten Ryans replikkveksling kunne trenge en liten oppfølging, derfor vil jeg be statsråden om å bidra til en oppklaring når det gjelder allmennhetens rettigheter knyttet til norsk utmark. Den misforståelse synes å gjøre seg gjeldende at det å plukke bær, moltemyra i Finnmark eller mulighet for fri ferdsel skal være truet ved å få private eiere istedenfor statlige eiere, hvilket ikke er tilfellet så langt jeg kan forstå. Friluftsloven, som har regler om allmennhetens adgang til fri ferdsel og til bærplukking, gjelder alle eiere uansett om de er statlige eller private. I den grad representanten Ryan har blitt kastet vekk fra bærplukking, er det et problem i forhold til friluftsloven, ikke i forhold til at det var en privat eier. Jeg vil gjerne be statsråden om å bekrefte det. Og likeens at moltemyra i Finnmark er mer truet av EØS-reglene enn av private eiere. Så til jakt- og fiskerettighetene. Jeg er enig i at det er viktig å ha et godt og rimelig tilbud slik at flest mulig kan drive med jakt og fiske i Norge. Jeg synes det er viktig å være klar over at over 95 pst. av det arealet Statskog har i dag, fortsatt vil være Statskogs areal, der en også kan drive jakt og fiske. Men noe av det komiteen har tatt opp overfor statsråden, er spørsmålet om det momsfritaket Statskog har i dag, som gjør det mulig å tilby rimeligere jakt- og fiskemuligheter enn det private kan, og som kanskje kan ha en konkurransevridende virkning i forhold til private grunneiere. Er det et moment som bør vurderes i forhold til det å kunne gjøre private eiere i stand til å gi rimeligere tilbud til befolkningen når det gjelder jakt og fiske?
Jeg kan bekrefte at også statsråden kjenner lovgivningen på området som sikrer allmennheten en fri ferdselsrett i norsk utmark uansett hvem som er grunneier. Og slik må det være, for det ligger viktige verdier i dette, og det er verdier som av og til er oppe til debatt. Blant annet vet vi at man i denne sal flere ganger har diskutert en vanskelig grenseoppgang når den frie ferdsel brukes til noe mer organisert og kanskje mer har karakter av kommersiell virksomhet. Det reiser noen problemstillinger: Hva skal omfattes av denne frie ferdselsretten? Som en grunnholdning er det for meg veldig klart at den frie retten til å ferdes i utmark er en bærende verdi å ta vare på i det norske samfunn. Hvem eier lufta? Så til de konkrete spørsmålene om jakt og fiske, hvor jeg opplevde at representanten Ryan og jeg hadde noen utvekslinger av erfaringer. For det er ikke fri rett, det dreier seg om en grunneiers rett og retten til å ta seg betalt. Slik er det, og slik skal det være. Jeg mener det er viktig at vi samlet sett har en politikk rundt dette som gjør at det er et spredt og omfattende tilbud på jakt og fiske der det er mulig for alminnelige mennesker – hvis det er noe som heter det – å betale for jakt- og fiskerettigheter og utnytte dette. Her har staten en viktig rolle ved å være en så stor aktør på tilbudssiden at man kan tilby gode muligheter for jakt og fiske til en pris som er overkommelig, og til en pris som er slik at det er grenser for hva konkurrenter kan tilby. Regjeringen vil selvsagt arbeide videre for at det skal være slik, som jeg også gav uttrykk for i mitt svar til representanten Ryan. Når det gjelder spørsmålet om merverdiavgiftsreglene, har jeg i mitt svar til komiteen gitt en begrunnelse for hvorfor det er slik det er, og som er veldig spesiell. Regjeringen vil nå se nærmere på disse merverdiavgiftsreglene og hvordan disse konkurransevridende effektene er, og komme tilbake til Stortinget med eventuelle endringer.
Replikkordskiftet er avsluttet.
Dette er faktisk en stor og viktig sak for de mange tusen eiendomsbesittere rundt om i Distrikts-Norge som har fulgt med i disse spørsmålene. Disse eiendomsbesitterne og generasjoner før dem har sannelig hatt tid på seg til å være tilskuere til mangel på fremdrift i spørsmål som har vært helt avgjørende for det driftsgrunnlag man må ha for å skaffe levelige vilkår for seg og sine etterkommere for å eksistere videre på landsbygda. Det har sannelig ikke vært enkelt. Vi har sett i enkelte prosesser at man har sittet i 130 år og ridd på saker som har manglet en avklaring. I denne forbindelse er det svært positivt at vi har fått dette Dokument nr. 8-forslaget, som faktisk i dag åpner for å bringe saker mange, mange viktige steg fremover. Statsråden har i sitt innlegg også tatt til orde for å bringe saken videre fremover på de nevnte områder, hvor man nå skal foreta en aktivitet i form av nedsalg. Jeg vil også gi honnør til saksordføreren som på en svært grundig måte har forberedt og presentert denne saken for komiteen. Som sagt, her har sannelig motkreftene fått lov til å gå fra den ene seieren til den neste. Til de mange som henviser til at det er vanskelig å gjøre noe, ikke minst på grunn av Samerettsutvalgets innstilling, vil jeg påstå at dette i seg selv ikke behøver å være dekkende. Denne problemstillingen er blitt grundig vurdert i forkant av Utmarkskommisjonen for Nordland og Troms, som jo har vært i sving en tid. Vi snakker her om areal på tusenvis av km2, både skogs- og fjellstrekninger, der det har vært tvist mellom private grunneiere og staten. Justiskomiteen har tidligere meget klart sagt hva slags muligheter som åpner seg for å åpne for nedsalg også i områder som er berørt av Samerettsutvalgets domene. Det er også grunn til å minne om, som flere tidligere talere har vært inne på, situasjonen rundt de tidligere nødsnedsalgene som ble foretatt i deler av landet, og ikke minst på Helgeland, i Rana-området, hvor vi har sett at prosessen har vedvart i mer enn 130 år. Man er kommet svært kort, og i de salg som har vært foretatt her kan man ikke si at man fra statens side har vært spesielt rundhåndet, hvor staten mer eller mindre har valgt å beholde 60–70 pst. av de mest produktive arealene vi finner i disse områdene. Her har flertallet nokså klart sagt hva man forventer. Vi har definert ambisjonene, og vi ser frem til oppfølgingen av disse spørsmålene fra departementets side. Så er det litt forunderlig å høre Arbeiderpartiets og SVs talere, hvor ikke én nevner noen saklig begrunnelse som går på motforestillingene mot at private eiendomsbesittere kan forvalte de lokale skogarealene, og da spesielt i områder som Nord-Trøndelag og Nordland fylker. Man nører opp under en grunnleggende mistillit til at lokale eiendomsbesittere vil kunne være i stand til å forvalte disse arealene, denne biten av skogen, på en minst like god måte som det staten hittil har vært i stand til. Man velger fortsatt å kjøre videre som før, med en sammenblanding av statens forretningsmessige og forvaltningsmessige engasjement. Og så tillater man seg i denne debatten å bringe inn begreper som fri ferdsel i utmark, jakt- og fiskemulighetene. Dette har etter min oppfatning svært lite med denne saken å gjøre. Og som representanten Arnstad har vært inne på, så har vi lovverk, friluftsloven bl.a., som i betydelig grad ivaretar de interessene vi skal ha på plass på dette området. Det man derimot gjør, er å forverre mulighetene for aktiviteter i utmark, for friluftsfiske, jakt og andre aktiviteter, i og med at man fortsatt ønsker å nøre opp under en politikk som forverrer de økonomiske mulighetene til å utvikle disse viktige områdene i Utkant-Norge for de spennende periodene vi går inn i. Her tar heldigvis flertallet nå affære og åpner for at man kan bygge opp mer robuste økonomiske enheter innenfor den lokale skogbruksnæringen.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det har vært hevdet fra Arbeiderpartiets og SVs representanter at denne saken dypest sett handler om hvorvidt vi skal ha allmenn tilgjengelighet i utmarka vår, eller om den skal gjøres eksklusiv. Med all respekt – det er ikke det dette handler om, det synes jeg er en gedigen skivebom. Flere av innleggene har pekt på at allemannsretten er ivaretatt gjennom andre hjemmelsgrunnlag, og jeg slutter meg til det. Det denne saken handler om, er spørsmål om sentral styring i forhold til lokal forvaltning. Det har vært mye diskusjon om feite skogteiger, rimeligvis fordi det er de som kanskje er de mest aktuelle å selge ut. Men hvis man ser på hvor Statskog faktisk eier noe, så er ikke det i hovedsak der hvor skogen er tykk og det er høy bonitet. Statskog eier store områder i fjellområder og i ganske glissen utmark. Det dreier seg da sånn sett om små kommuner oppunder fjellet som i dag sannelig er presset fra mange kanter. Et landbruk på defensiven eller stadig mer omfattende nasjonale regler når det gjelder bruk av utmark, er eksempler på det. Jeg har lyst til å befatte meg litt med de signalene som flertallet har gitt. Flertallet viser at lokalt eierskap er viktig for å styrke den lokale inntjeningen og for å styrke de lokale brukene. Men det gjelder ikke bare grunneiere, det gjelder også den lokale befolkningen generelt. Jeg har lyst til å peke på de signalene som er gitt i forhold til forsøk når det gjelder forvaltning av utmark som bygdeallmenninger. Dersom man kan styrke relasjonene mellom lokalbefolkningen og driften av utmarksområdene, vil det være en stor fordel for Bygde-Norge. Det vil gi en større forståelse for de grep man også må gjøre miljømessig, det vil gi en større forståelse for barskogvern og for de innskrenkende regler man har i utmarka. Jeg tror også det er vanskelig å se at organisering som bygdeallmenninger skulle gi noe svakere rettigheter eller noe svakere grunnlag for allmennheten i forhold til det å få plukke bær eller også drive med jakt og fiske. Snarere tvert imot – bygdeallmenninger vil kunne håndtere de sakene med stor forståelse i forhold til de behov, de forventninger og den historie som lokalbefolkningen har.
Statskog har i dag 110 ansatte, hvorav 80 pst. er manuelle skogsarbeidere. De manuelle skogsarbeiderne har høy kompetanse innenfor sitt arbeidsfelt. De utgjør i dag de siste profesjonelle miljøer av skogsarbeidere i Norge. Statskog har bare 5 pst. av markedet, men ca. 30 pst. av helårsansatte skogsarbeidere i Norge. Statskog er viktig for næringen – ikke på grunn av sin størrelse, men på grunn av sin rolle – og bidrar til nødvendig mangfold i norsk skogbruk. Statskog har evne til å være industriell i tanker og handlinger og bidrar til økt konkurranse, som igjen bidrar til å profesjonalisere alle aktørers opptreden. Det er viktig å beholde Statskog slik det er i dag. Jeg kan ikke skjønne hvorfor man skal endre på den organiseringen av Statskog som man har i dag. Etter at Bondevik-regjeringen tok over, har det ved flere anledninger kommet utspill om og forslag til privatisering av statlige selskaper, og her virker det som om det er privatisering for privatiseringens skyld. Statskog fungerer bra i dag. Og siden mitt ståsted er Hedmark, må jeg si at det er dette fylket som blir sterkest rammet ved et eventuelt salg av Statskog. En privatisering vil rive bort grunnlaget for Statskog i den form og funksjon det har i dag. Det vil indirekte få konsekvenser for om lag 113 ansatte og direkte få konsekvenser for minst 50 ansatte som jobber på Statskogs arealer. At en del politiske miljøer prinsipielt er mot statlig eierskap, kan ikke være grunnlag nok for en vingeklipping eller rasering av dette konsernet. Mye av den aktiviteten Statskog driver, alene eller i allianse med private aktører, gir en avkastning som på ingen måte står tilbake for andre sammenliknbare bedrifters avkastning i Norge. Avkastningen kommer staten og alle oss eiere til gode. I tillegg kommer de samfunnsøkonomiske og distriktspolitiske sider ved et salg. Det vil være bygder som mister mange arbeidsplasser. I Hedmark – og særdeles i Arbeiderpartiet – er vi mot salg av Statskog, et salg som også svekker allmennretten og folks tilgjengelighet til rekreasjon, friluftsliv, jakt og fiske. Det bekymrer kanskje ikke Høyre, men det burde bekymre Kristelig Folkeparti og Venstre.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 2496]]
Bakgrunnen for saken er Stortingets behandling av statsbudsjettet for 2002, der man vedtok å redusere bevilgningen over kap. 224 til skriftlig eksamenssensur i grunnskolen med 12 mill. kr. Et flertall understreket samtidig at sentralt utarbeidede prøver fortsatt skal være en del av den samlede elevvurderingen. Komiteen har først en enstemmig merknad der man «konstaterer at departementet mener det ikke er budsjettmessig dekning for utgifter til ekstern sensur av avgangsprøven i grunnskolen innenfor vedtatt bevilgningsramme, og tar til etterretning at det av praktiske og tidsmessige årsaker vil være vanskelig å få til en annen type sluttevaluering i grunnskolen for skoleåret 2001/2002». Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet og representanten Simonsen, har en merknad der man slår fast at «hovedmålet med elevvurdering i grunnskolen er å fremme læring og utvikling. Evalueringen skal støtte opp om læringsarbeidet, ved å gi tilbakemelding og rettledning i elevens arbeid, og » – ikke minst – «motivere for videre læring. Elevvurderingen skal også være grunnlag for evaluering og forbedring av kvaliteten på undervisningen». Komiteen har i tillegg tre mindretallsmerknader. Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre henviser i sin merknad til Kvalitetsutvalgets mandat og dets vurderinger når de kommer, og Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen har en mindretallsmerknad om at «eksamen basert på nasjonalt utarbeidede prøver og ekstern sensur … opprettholdes». Jeg vil bruke tiden på å redegjøre for Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiets mindretallsmerknad. Jeg regner med at de andre partiene vil redegjøre for de andre mindretallsmerknadene. Dagens system for ekstern evaluering av skriftlig eksamen i grunnskolen er lite egnet til å tilfredsstille innholdet og intensjonene i Reform 97, som sier at man med eksamen skal fremme læring og utvikling. Evalueringen skal støtte opp om læringsarbeidet ved at man gir tilbakemelding på og rettledning i elevens arbeid, samt at den skal motivere for videre læring og forbedre kvaliteten på undervisningen. Vi mener at dagens system er kostnadskrevende og lite egnet til å utvikle grunnskolen. Med en tilbakeføring av 12 mill. kr, som man nå foretar med dette forslaget, har man allikevel svekket den tidligere eksamen, hvor man overslagsvis, hvis man skulle opprettholde det samme nivået, måtte ha tilbakeført 14 mill. kr. I grunnskolen er det behov for å fokusere på læringsstøttende undervisningsevaluering framfor en kostnadskrevende sluttevaluering, og det er behov for å videreutvikle alternative eksamensformer. Evaluering underveis er mye bedre og viktig i elevens læringsprosess. I dag foregår det en betydelig forsøksvirksomhet med nye former for elevevaluering. Det er behov for en systematisk evaluering av de lokale forsøkene med nye dokumentasjonsvurderinger. Dette vil gi et godt grunnlag for å vurdere supplerende modeller for evaluering i grunnskolen, og man har en gjennomgang av disse. Ikke minst etter innføringen av rett til 13-årig skolegang for elever, hvor om lag 97 pst. av elevene fortsetter til videregående opplæring, er behovet for eksamen som sortering forsvinnende lite. Det er derimot et sterkt behov for å utvikle et system som ser på det 13-årige løpet som en helhet. SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet ønsker å endre dagens system for eksternt sensurerte avgangsprøver i grunnskolen samt å øke vektleggingen av undervisningsevaluering og fokusere på utvikling av nye prøve- og vurderingsformer i grunnskolen. Det valget staten gjør av metoder for vurdering og eksaminering, har stor betydning for undervisningsformer og for elevens forhold til læringsarbeidet. Som sagt tidligere pågår det spennende forsøksvirksomhet i grunnskolen. Jeg har opplevd å få tilbakemeldinger om at dagens sterke vektlegging av slutteksamen i det 10. skoleår begrenser forsøksvirksomheten og kreativiteten i den norske grunnskolen. Vi har et behov for å sette eleven i sentrum, og for å sette læring, utvikling og læringsstøtte i sentrum. Jeg vil hevde at dagens sluttevaluering ikke gjør dette. Vi har behov for et system som legger vekt på at skolen skal kunne bruke elevvurderingen til evaluering for å kunne heve kvaliteten i undervisningen på skolen, og som en pekepinn på kvaliteten i undervisningen og på hvor man står nasjonalt. Vi har også behov for et nasjonalt blikk på kvaliteten i grunnskolen. Da kan man f.eks. plukke ut et utvalg av skoler hvor man kan ha en ekstern analyse og vurdering av et utvalg elevbesvarelser i sentralt utarbeidede prøver, slik at staten kan ha et overordnet blikk på hvordan det fungerer, hvordan kvaliteten i grunnskolen er, og man kan lære av hva man gjør galt. Til grunnskolen igjen: Det er også viktig å kunne få en tilbakemelding om hvor man står lokalt når det gjelder skolen, og hvilket potensial man har for å utvikle undervisningen. Det mener jeg at dagens system ikke gjør godt nok. Til slutt vil jeg på nytt peke på flertallsmerknaden som alle partier unntatt Fremskrittspartiet og Jan Simonsen er med på, der man peker på at L97 slår fast at hovedmålet med elevevaluering i grunnskolen er å fremme læring og utvikling, og at evalueringen skal støtte opp om læringsarbeidet, ved å gi tilbakemelding og rettledning i elevens arbeid, og motivere for videre læring.
Dette er en sak utenom den ordinære budsjettprosessen, og et flertall i komiteen understreker at sentralt utarbeidede prøver fortsatt skal være en del av den samlede evalueringen. Arbeiderpartiet konstaterer at departementet mener det ikke er budsjettmessig dekning for utgifter til ekstern sensur av avgangsprøven i grunnskolen innenfor vedtatt bevilgningsramme, og tar til etterretning at det av praktiske og tidsmessige årsaker vil være vanskelig å få til en annen type sluttevaluering i grunnskolen for skoleåret 2001–2002. Det vises til Stoltenberg-regjeringens forslag om at ordningen med skriftlig avgangsprøve i grunnskolen skulle legges om, slik at sentralt utarbeidede prøver sammen med rettledningsmateriell ville bli evalueringsstøttende for skolen. Vårt mål med omleggingen var å få til en effektivisering og en klar kvalitetsheving med mer fokus på prøver underveis i opplæringsløpet, og ikke fokus kun på sluttevaluering. Jeg må stille spørsmålet om dagens system er godt nok egnet for å tilfredsstille intensjonene med elevvurdering i grunnskolen. Det har vært Arbeiderpartiets utgangspunkt, noe som også SV og Senterpartiet har støttet opp om. For ikke å dra debatten unødvendig ut, vil jeg bare vise til saksordførerens innlegg og til de merknadene som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har i innstillingen.
I budsjettbehandlingen i høst ble bevilgningen over kap. 224 til skriftlig eksamenssensur i grunnskolen redusert med 12 mill. kr. Alt da var det klart at med det kuttet kunne ikke eksamen gjennomføres slik et flertall i denne sal ønsket. Forslaget om tilleggsbevilgning måtte derfor komme. Fra Høyres side er vi glad for at det er enstemmighet i komiteen om å støtte departementets forslag. Det betyr at eksamen kan gjennomføres med sentralt utarbeidede prøver og med vanlig eksamenssensur. Vi ser på eksamen som et viktig tiltak i læringsprosessen for elevene, og også som en viktig del av den samlede elevvurderingen. Etter vår mening er en evaluering bygd på sentralt utarbeidede prøver og et felles evalueringsgrunnlag også viktig for å trygge elevenes rettssikkerhet. Et mindretall i komiteen har forsøkt å gjøre denne saken til en sak om evalueringsformer i grunnskolen. Det er en stor og viktig debatt som vi mer enn gjerne vil være med i. Derfor har vi i våre merknader vist til Kvalitetsutvalget for skolen, som har som mandat å se på sammenhengen i det 13-årige opplæringsløp. Som en del av dette arbeidet er det naturlig å drøfte evalueringsformer og eksamen. Vi mener at det er det naturlige stedet for en omfattende debatt om dette. Vi ser på denne saken som en ren bevilgningssak for å framskaffe de midler som er nødvendig for at eksamen i grunnskolen kan gjennomføres på den måten som det er flertall for her i salen. La meg imidlertid få si at mange av de formuleringene som framkommer i merknadene fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, kan jeg være enig i. Jeg vil særlig nevne viktigheten av underveisevaluering, som selvfølgelig må være der, og som det må legges stor vekt på, og av at det må foretas en systematisk evaluering av alle de viktige lokale forsøk som foregår. Konklusjonen om at dette bør føre til en avvikling av skriftlig avgangsprøver i grunnskolen med ekstern sensur, er vi imidlertid ikke enig i. Vi ser på andre evalueringsformer som et supplement, som en utfylling, ikke nødvendigvis som en erstatning. Dette vil vi imidlertid komme tilbake til når Kvalitetsutvalget har gjennomført sitt arbeid. Som vi sier i vår merknad, ønsker vi å avvente vurderingene knyttet til dette arbeidet før vi eventuelt vil gjøre endringer. Når det gjelder Fremskrittspartiets merknad, vil jeg bare få bemerke at det ikke bare må være tillatt, men sågar må det kunne kreves at Regjeringen fremmer forslag om tilleggsbevilgning når det viser seg at Stortingets vedtak og intensjon ikke kan oppfylles innenfor de budsjettrammer som ligger der.
Jeg vil snakke om fire ting: vedtaket, omkampen, bruken av eksamen og pengene. La meg starte med å slå fast at Fremskrittspartiet er svært fornøyd med at vi får ro omkring eksamensavholdelse også i år, i 2002, for i etterkant av flertallsvedtaket i desember ble det skapt en del usikkerhet og uro knyttet til nettopp det. La meg også understreke at vi med tilfredshet konstaterer at det kommer nødvendige penger til å gjennomføre eksamen slik vi kjenner det, og det er vi fornøyd med. La meg så si litt om omkampen. Vi konstaterer at dette er én av to saker hvor et mindretall utgått av regjeringspartiene, etter å ha blitt justert av et annet flertall i komiteen, kommer tilbake med nye saker. Det er jo fullt legitimt og fullt mulig, som også foregående taler var inne på. Men det vi er opptatt av, og understreker i våre merknader, er at når man finner det nødvendig å gjøre det på enkelte områder som man synes er så viktige – og det faktisk er mulig å gjøre det skarve to måneder etter at man så å si har forholdt seg til en ramme som ikke kan økes – er det klart at andre også vil se på områder og saker som man vurderer som minst like viktige, og ta det med i totalsalderingen når revidert nasjonalbudsjett skal gjøres opp om ikke så altfor lenge. Vi har i merknads form antydet noen områder som vi anser for å være minst like viktige, nemlig å styrke undervisningen generelt i grunnskolen og å bevilge penger til videregående skole, hvor vi har en meget uavklart situasjon, både når det gjelder fylkeskommunens fremtid og ikke minst den økonomiske rammen for å drive dagens videregående skole. Endelig har vi også fremholdt spesialundervisning, som er et område som Fremskrittspartiet overvåker og er bekymret for. Så har vi også i merknadene – og da går jeg over til det tredje punktet, nemlig eksamen som ordning – vært omhyggelige og tydelige med å understreke vårt syn på nettopp dette. I de sorgreaksjonene som kom, spesielt fra regjeringspartiet Høyre, etter at flertallet valgte en noe annen prioritering enn regjeringspartiene, ble Fremskrittspartiet angrepet for å ødelegge eksamen som ordning. Det er ikke riktig. Vi er derfor omhyggelige med i våre merknader å minne om og utdype vårt syn knyttet til at eksamen fortsatt skal ha en sentral plass. I en merknad sier vi: «Men etter disse medlemmers oppfatning bør karakterer basert på eksamen fortsatt være hovedgrunnlaget for måling av elevenes kunnskaper.» Vi slutter oss altså til hovedkonklusjonen her. Vi er glad for at pengene er kommet på plass, og skal forsøke å finne mer penger, mer «friske» midler, til andre gode formål i tillegg til dette, når vi nå skal behandle revidert nasjonalbudsjett.
Noen opposisjonspartier mener at dagens system for avgangseksamen med ekstern sensur i grunnskolen er kostnadskrevende og lite egnet til å tilfredsstille intensjonene med elevvurdering i grunnskolen. Dette tar vi til etterretning. Kristelig Folkeparti mener at obligatorisk eksamen som avslutning på grunnskolen er ett av flere viktige tiltak i læringsprosessen for elevene. Det er en sentral del av elevvurderingen og fungerer også som en rettssikkerhetsordning for elevene. Dette skal fremme læring og utvikling. Likevel er det klart – også for Kristelig Folkeparti – at vi skal være åpne for at skolen må og kan endre seg, og at enkelte ordninger i skolen dermed kan endres, fjernes eller forbedres. Dette har Kvalitetsutvalget fått i oppgave å se på. Det skal ikke bare ha et blikk på enkelthetene, men se på skolen i en større sammenheng, nemlig se på hele det 13-årige opplæringsløp under ett. Som en del av dette arbeidet er det naturlig å drøfte evalueringsarbeidet og derunder også eksamen for grunnskolen. Først ønsker man altså å se helheten, så kan man skape endring, nytenkning og kreativitet i skolepolitikken. Det skjer ikke bare i en budsjettmessig sammenheng der man reduserer bevilgninger til skriftlig eksamenssensur med 12 mill. kr, og så forventer effektivisering og kvalitetsheving. Kristelig Folkeparti mener at en omlegging der man går fra avgangseksamen med ekstern sensur, ikke er forsvarlig å foreta i en budsjettsammenheng uten kvalitetssikring. Hvis man vil ta selve forslaget seriøst, er det mulighet for en grundig diskusjon om temaet når Kvalitetsutvalget kommer med sin innstilling. Regjeringspartiene ønsker altså å avvente vurderingene knyttet til dette arbeidet. Denne saken handlet om å fjerne bevilgninger uten å ta politisk ansvar for oppfølging av dette. Men med denne saken i dag er jeg glad for at det blir mulig å få gjennomført eksamen i grunnskolen på en god måte i år også, for så senere å kunne komme tilbake til saken. Jeg finner også grunn til å minne om at eksamen i grunnskolen avvikles jo nå i mai måned, altså før revidert nasjonalbudsjett blir vedtatt. Det er derfor nødvendig at avgjørelsen kommer nå.
Det ble sagt i sted av representanten Olsen at mindretallet hadde brukt mye plass på å skrive om evaluering generelt. Det tror jeg er en rett vurdering, for mindretallet vektlegger nok dette med eksamen på en litt annen måte enn det flertallet i komiteen gjør. Hovedmålet med all evaluering i grunnskolen er å fremme læring og utvikling for den enkelte elev. Evalueringen er altså et ledd i å hjelpe den enkelte elev til å nå mål og motivere for videre læring. I tillegg skal det være grunnlag for forbedring av kvaliteten på undervisningen. I dag behandler vi en sak som dreier seg om sluttevaluering, en eksamen utarbeidet nasjonalt og med ekstern sensur. Det har tidligere vært redegjort for at budsjettflertallet ønsket en enklere avsluttende eksamen med lokal sensur. Det tenkte vi på en måte skulle gjøre hele eksamenssystemet enklere, uten å svekke eksamen som en sluttevaluering for elevene. Senterpartiet mener ikke at vi skal fjerne eksamen, men vi ønsket altså å vise at det kanskje gikk an å gi den en noe annen form enn det som har vært tradisjonelt. Vi ser – og aksepterer – at Regjeringen har behov for denne tilleggsbevilgningen for å kunne gjennomføre eksamen i år. Jeg håper også at de andre partiene vil være med i en god gjennomgang av evalueringsformer i skolen, slik at kvaliteten på undervisningen og kvaliteten som elevene sitter igjen med etter endt skolegang, blir høynet.
Presidenten skjønner at dette kan være en prinsipiell debatt, men gjør oppmerksom på at det er ganske mange saker igjen på dagens kart.
Takk for den oppfordringen – jeg tar det faktisk som en oppfordring. Jeg tror at vi står foran et paradigmeskifte når det gjelder norsk skole og utdanning. Det er i gang prosesser som peker fram mot dette paradigmeskiftet. Da tenker jeg både på måten å organisere undervisningen på og måten å legge til rette læringsarbeidet på. Jeg tror at det der kommer til å skje dramatiske endringer. Det spørsmålet som vi må stille oss, er hvorledes vi legger rammebetingelsene til rette for at dette kan skje, og at det kan skje på en god måte. Vi vet at det er lite samsvar – iallfall ikke godt nok samsvar – mellom læreplanene våre og det som skjer rundt om i skolene våre. Vi greier ikke å realisere de målene og intensjonene som vi har i våre læreplaner, godt nok. Det vet vi en god del om, jf. evalueringen av Reform 94, som vi behandlet for et par-tre år siden her i Stortinget. Den viste at vi ikke får til alt. Vi får ikke til innholdsreformen. Vi får til strukturreformen, men vi får ikke til innholdsreformen. Det pekes på en del av de tingene som er årsaken til at vi ikke får det til. Forskerne peker bl.a. på at en av årsakene er nettopp et evalueringssystem, et eksamenssystem, et karaktersystem som i stor grad styrer læringsarbeidet. Det blir ikke læreplanen og de målene som er trukket opp der, som styrer, men det blir i stor grad eksamen, det blir læreboka, det blir alt dette utenfor som styrer. Da må vi legge til rette for at læreplanene kan bli dette styringsverktøyet som det skal være – under forutsetning av at situasjonen ikke er annerledes i grunnskolen enn den er i den videregående skole, at den evalueringen som vi har når det gjelder Reform 94, i stor grad også kan være dekkende for grunnskolen. Altså står vi foran å gjøre en del endringer, slik at vi kan greie å realisere intensjonene i vår læreplan. Jeg tror at eksamen, slutteksamen, karaktersystemet vårt, er noe av det vi er nødt til å gripe fatt i, nettopp for å prøve å stimulere til et læringsarbeid, til at en får til et undervisningsopplegg som vektlegger læring, og da læring i forhold til læreplanen, ikke læring i forhold til en eksamen som kommer om et visst antall år. Vi vet at eksamen og karakterer ikke er god nok motivasjon. Da må vi utvikle et karaktersystem, et evalueringssystem, som har læringsstøtte som mål. Det skal være læringsstøttende. Det må være målet. Jeg beklager at vi ikke har fått flertall for å starte den debatten, få i gang disse prosessene godt nok. Jeg registrerte det Jan Olav Olsen sa, om at han – og som jeg oppfattet det, også Høyre – er villig til å være med i den type debatter i årene framover. I og med at et flertall i komiteen er klart på at vi her er nødt til å ta en del grep for å få i gang den utvikling som vi ønsker, og når også Høyre nå antyder at de i alle fall er villig til å være med og diskutere, ser jeg litt lysere på situasjonen i årene framover.
Jeg skal ikke forlenge dette unødig, men det prinsipielle er i hvert fall at dette er den første av to omkamper. Og iallfall for en ny stortingsrepresentant som så å si var oppe til budsjetteksamen i desember, er det grunnlag for noen observasjoner på bakgrunn av det. Min lærdom er iallfall at merknader må spisses langt mer tydelig enn det flertallet har gjort denne gangen, og helst i form av et vedtatt forslag. Fra Fremskrittspartiets side har vi ment – og vi mener fortsatt – at merknaden knyttet til sentralt utarbeidede prøver, som er gitt av flertallet, er ganske avklarende, og bør være ganske styrende for om man skal avholde eksamen eller ikke. Hvis det er slik at det mangler vilje i departementet, er det grunn til å se på det. Hvis det er slik at man faktisk mangler fullmakt til å foreta omprioriteringer innenfor sentrale budsjettkapitler som er anvist i merknadene, og som har en samlet budsjettramme på mer enn 350 mill. kr, er det grunn til å se nærmere på det, kanskje også for administrasjonsministeren i denne regjering, som er opptatt av å få en fornyelse av offentlig sektor. Vi mener iallfall at merknaden var krystallklar når det gjaldt at eksamen skulle gjennomføres som tidligere. Men vi er fornøyd med denne løsningen, for det viktigste er tross alt å sikre eksamen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3[[Votering, se side 2497]]
Stortinget hadde for snart tre år siden en grundig gjennomgang og evaluering av Reform 94. Det var relativt bred enighet i Stortinget om at reformen hadde vært en suksess. Vi så at flere fikk skoleplass, flere fikk lærlingplass, og flere fullførte opplæringen. Likevel så vi at det også var visse mangler. Blant annet var ikke yrkesrettingen i de allmenne fagene på yrkesfag kommet langt nok, og muligheten til fleksibilitet innenfor hovedmodellen var heller ikke utnyttet godt nok. Sett i lys av Stortingets behandling den gangen burde det kanskje ikke vært nødvendig å behandle denne saken her i dag. Men vi ser altså at dette fortsatt er to problemområder innenfor videregående opplæring. Det var mye snakk om teoripresset i videregående opplæring også under evalueringen av Reform 94. Det kan ikke være tvil om at det var et behov, både i næringslivet og for mange elever, å ruste opp teoriinnslaget i de gamle yrkesfagene. Men dette ble gjort uten at forutsetningene om en god yrkesretting av teorien ble gjennomført. Prosjektet som Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet satte i gang i 2000 om differensiering og tilrettelegging i videregående opplæring, kan forhåpentligvis bidra til at opplæringen i større grad blir tilpasset den enkelte elevs behov. Jeg er glad for at en så godt som samlet komite slutter seg til forslaget, som vil gjøre det lettere for elever som ønsker det, å ta hele opplæringen i bedrift. Dette vil være helt i tråd med retten til tilpasset opplæring. Dersom vi skal få et slikt system til å fungere, må samarbeidet mellom skole og næringsliv styrkes. I mange fylker har skolene et godt samarbeid med lokalt næringsliv. Fra mitt eget hjemfylke, Møre og Romsdal, har vi flere gode eksempler på det. Dette er nyttig ikke bare for skolene, men også for bedriftene, som på den måten kan være med og sikre at de får kvalifisert arbeidskraft også i tiden framover. Det er viktig at det er nære og sammenhengende bånd mellom den praktiske opplæringen og hvordan den teoretiske delen organiseres og legges opp. Når næringslivet får større ansvar for den praktiske delen av opplæringen, er det også viktig ikke å forverre vilkårene for å ta imot lærlinger. I den forbindelse vil jeg kommentere forslaget fra Fremskrittspartiet om å øke lærlingtilskuddet igjen. Også i Arbeiderpartiet har vi sett at den omleggingen av tilskuddsordningen som ble gjort fra årsskiftet, har fått konsekvenser. Det er viktig at vi ikke svekker mulighetene til å få en lærlingplass. I enkelte fag er det også fare for at opplæringskontorer må legge ned eller redusere sin virksomhet som følge av at tilskuddene er redusert. Dette er særlig betenkelig i en situasjon hvor vi ønsker å gi bedriftene større ansvar for oppfølgingen av dem som har behov for å ta hele den fireårige opplæringen i bedrift. I Arbeiderpartiet er vi bekymret for at det reduserte lærlingtilskuddet særlig vil gå ut over de lærlingene som står svakest i utgangspunktet. Derfor ønsker vi å øke lærlingtilskuddet. Vi mener det beste er å gjøre dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Vi så i media i forrige uke at mye tyder på at yrkesfagene er blitt mer populære, selv om den endelige statistikken ikke er helt klar. Dette er en positiv utvikling som vi er nødt til å bygge videre på.
La meg først få lov å uttrykke tilfredshet med at det nå er etablert et flertall i Stortinget for å åpne for mer fleksible løsninger for de mange elever som sliter med å gjennomføre en fagopplæring innenfor hovedmodellen i Reform 94. Høyre har helt siden forberedelsene til Reform 94 og jevnlig i ettertid fremmet konkrete forslag i Stortinget om en mer fleksibel og elevtilpasset opplæring innen dette området, men har først i den senere tid fått gehør hos stortingsflertallet for at dette var både nødvendig og ønskelig. Allerede ved behandlingen av Blegen-utvalgets innstilling, som lå til grunn før innføringen av Reform 94, mente Høyre at innstillingen var altfor sterkt preget av ønsket om å gjøre også videregående skole til en enhetsskole. Høyre advarte mot denne utviklingen og mente den gang – som nå – at det er viktig å holde fast på at videregående opplæring må bygge på forskjellige, men likeverdige tilbud. Høyre understreket også behovet for en større grad av differensiering av undervisningen ut fra elevenes behov og faglige nivå. Høyre har også tidligere i Stortinget fremmet forslag om tiltak for å styrke fagopplæringen. Vi har lagt særlig vekt på at det er viktig å åpne for alternative løp i yrkesutdannelsen, for også å kunne gi et tilbud til ungdom som er lite skolemotivert, eller som har problemer med teorimengden. Stortinget vedtok i juni 1995 å åpne adgang for at særdeles lite skolemotiverte elever kan få godkjent lærekontrakt utenfor hovedmodellen i Reform 94, slik at disse elevene kan få full fagopplæring i bedrift. Høyre mente da at Regjeringens forslag ikke gikk langt nok, og at de kriterier som var valgt, innebar en uheldig stempling av den aktuelle elevgruppen. Høyre fremmet derfor forslag om at elever som vil ha lite utbytte av hovedmodellen for fagopplæring, kan få alternativt opplæringsløp. Teorisvake elever bør få anledning til å gå opp til fagprøve med forenklet modell med yrkesteori. Etter Høyres mening er et av de alvorligste problemene med Reform 94 at det har blitt vanskeligere for teori-svake elever å gjennomføre en fagopplæring, men det har hittil vært lite gehør i Stortinget for å gjøre noe med disse problemene. Med dagens forslag og den brede tilslutning dette kommer til å få i Stortinget, er nå signalene fra Stortinget så klare at det er all grunn til å regne med oppfølging og endring til det bedre. Med andre ord: Vi vil komme et langt stykke videre i den retning Høyre har arbeidet for i mange år. Det er også grunn til å berømme bedriftene i næringslivet og offentlig virksomhet for at de så klart har gitt uttrykk for at de er beredt til å påta seg de ekstra forpliktelser som følger av at flere yrkeselever vil kunne få hele opplæringen i bedrift. Fra Stortingets side må vi være klare og like villig til å foreta nødvendige endringer og tilpasninger i tilstøtende regelverk dersom det skulle oppstå hindringer i denne forbindelse og ved gjennomføringen av reformen. Først og fremst er dette en gledens dag for elevene, men det er også hyggelig å registrere at jevnt og godt arbeid over mange år gir gode resultater – for den enkelte elev, for bedriftene og for samfunnet som helhet. Helt til slutt har jeg bare lyst til å si at det er ingen skam å snu, selv ikke for Arbeiderpartiet. Jeg minner om at det var regjeringen Stoltenberg som så sent som i fjor foreslo å kutte i lærlingtilskuddet, og når Arbeiderpartiet nå signaliserer at de ønsker å gå tilbake på den politikken, synes jeg det er en positiv holdning.
Det tør være kjent at Fremskrittspartiet lenge har hatt et kritisk syn på overdimensjoneringen av allmennteori ved yrkesfaglig studieretning etter at vi fikk Reform 94. Dette medfører ofte at elever som er motiverte for praktisk, yrkesrettet utdanning, opplever stor avstand mellom forventning og virkelighet. Fremskrittspartiet ser en sammenheng mellom de høye frafallstallene og den teoretiserte yrkesutdanningen. Etter ti år med teori ønsker søkerne til yrkesfaglig studieretning å få praktisk opplæring, ikke mer teori. Fremskrittspartiet har som hovedsyn på yrkesfaglig utdanning at teoriundervisningen må tilpasses den virkelighet eleven møter i yrkeslivet. Det innebærer etter Fremskrittspartiets syn at omfanget av og innholdet i den teoretiske delen av undervisningen begrenses og knyttes bedre og tydeligere til selve yrkesfaget. Fremskrittspartiet er også opptatt av å understreke viktigheten av samarbeid mellom skole og bedrifter, altså næringslivet, og vi er opptatt av at det også må omfatte et økonomisk godt fundament. I løpet av behandlingen av denne saken i komiteen har det blitt avdekket at det som var en del av budsjettvedtaket – og som ingen partier fant grunn til å reagere på under omtalen av mindre justeringer – viser seg å være en kraftig reduksjon av ordningen med lærlingtilskudd. Vi har funnet det naturlig – når vi har en sak som denne til behandling – å knytte våre forslag nettopp til det forholdet. Jeg viser da til vårt forslag nr. 3, som også ble omtalt av representanten fra Arbeiderpartiet. Jeg hadde håpet og trodd at de som i de siste ukene har uttrykt forferdelse og bekymring over en kraftig reduksjon i tilskuddsordningen til lærlingvirksomheten, ville ha støttet Fremskrittspartiets forslag her for å klargjøre at det kommer penger i revidert nasjonalbudsjett. Så tilbake til utgangspunktet: Vårt syn er at vi skal ha en fleksibel og praktisk rettet yrkesopplæring som hovedprinsipp. Derfor fremmer vi vårt forslag nr. 1 om nettopp det. Vi er også opptatt av finansieringen, og vi fremmer forslag nr. 2 om «endret finansieringsmodell for driften av videregående skoler slik at pengene følger eleven etter stykkprisprinsippet», og videre at finansieringsmodellen gjennom stykkpris dekker inn en ordning med lærlingtilskudd til bedriften som forestår slik yrkesopplæring. Med det har jeg tatt opp våre tre forslag. Jeg vil legge til at vi subsidiært vil støtte det forslaget som er lagt fram av de øvrige partiene.
Arne Sortevik har tatt opp de forslag han refererte til.
Etter å ha hørt Søren Fredrik Voies innlegg kan man få en følelse av at dette SV-forslaget er et resultat av Høyres heroiske kamp gjennom mange år for å justere Reform 94. Det er det ikke! Dette forslaget er en oppfølging, og det føyer seg inn i rekken av andre justeringsforslag som vi i SV har fremmet. Under evalueringen av Reform 94 fremmet vi forslag om et nytt utdanningsnivå, nemlig det vi kaller lærekandidat. Vi fikk det vedtatt, vi fikk det lovfestet senere, og nå følger vi opp det vi sa under evalueringen om det som går på mer fleksible løp for dem som skal fram til et fagbrev. Dette er en nødvendig justering av Reform 94. Jeg er glad for at det er et så stort flertall som står bak dette forslaget. Jeg er glad på vegne av de elevene – opp til 30 pst. av elevene innenfor ulike studieretninger – som av forskjellige grunner sliter og ikke når fram til det fagbrevet de egentlig ønsker seg. Jeg er ganske overbevist om at om vi får inn denne fleksibiliteten, disse alternative veiene fram til fagbrev, vil flere nå det målet de har satt seg, og som de ønsker å få til. Det vedtaket vi fatter i dag, retter seg først og fremst mot departementet. Jeg forventer at departementet ganske kjapt følger opp, og gir klare meldinger til fylkeskommunene om at dette skal være et alternativt løp. Det skal være lettere å få dette løpet for elever som av ulike grunner trenger det. De kan mangle skolemotivasjon, være trøtte og lei skolen, og de skal da ha dette som et alternativ. Vedtaket retter seg mot fylkeskommunene som skal legge til rette for alternative løp. Det er viktig at fylkeskommunene tar dette signalet, griper det allerede fra høsten og legger forholdene til rette for elever som trenger alternative løp. Dette retter seg mot skolene som må lage systemer, strukturer, som er slik at vi kan fange opp de elevene som vil få problemer med hovedmodellen 2+2, og som dette skal være en vei for. Med vedtaket retter man seg også mot fagopplæringsrådene for å se på hvordan en kan kombinere teori og praksis innenfor det etablerte systemet. Alle disse fire partene har en utfordring på bakgrunn av det vedtaket som vi nå fatter. Vedtaket er todelt. Det går både på strukturen og på innholdet i Reform 94. Først kjapt om strukturen. Vi gjør en strukturell endring og sier at det nå skal være alternative løp. Nå vil noen si at det finnes i dag, og det gjør det for så vidt, men på bakgrunn av det Stortinget nå sier, skal det være lettere å velge alternativt i forhold til 2+2-modellen. Hovedmodellen ligger der, 2+2-modellen er hovedmodellen, men det skal være lettere å få andre løp fram til fagbrev. Det skal ikke være nødvendig med en sakkyndig vurdering, og det skal ikke være nødvendig med en stigmatisering for at elever skal få dette tilbudet. Her er det altså elevene selv, sammen med skolen, sammen med foreldre og sammen med andre aktører, som sier: Vi trenger dette, og vi må få dette hvis vi skal klare å nå fram til det som er målet. Dette kan vi klare hvis vi får et løp som er tilpasset vår motivasjon, våre evner og våre forutsetninger. Dessuten må også skolene, når dette skal være et alternativ, legge til rette pedagogiske opplegg. Det betyr at det må være et nært samspill mellom skoler og bedrifter der elevene tegner kontrakt, slik at det blir lagt opp til gode løp og et godt samarbeid, og slik at en klarer å integrere teori og praksis på en god måte. En kan og skal også der ha bedriften som læringsarena. Dette vedtaket går også på innholdet i opplæringen. Vi sier at teori og praksis, og da knytter vi det opp til den ordinære skoleundervisningen, grunnkurs og VK1, må integreres på en bedre måte enn det vi får til i dag. De som jobber med det ordinære løpet, 2+2-løpet, må være mer bevisste og lage et opplegg der elevene lettere ser sammenhengen mellom teori og praksis. Og hvis vi får det til, tror jeg også at flere vil klare hovedløpet, som tross alt står der som et hovedløp, men vi åpner nå for tilleggsløp og andre veier fram. Det er det viktige. Så helt til slutt det som går på tilskuddssatsene. Det er riktig at da vi behandlet statsbudsjettet, ble det gjort en reduksjon i bevilgningene. Vi sa også at det skulle være en samordning av satser. Men det var vel aldri noen som antydet at en skulle kutte ut tilskuddet til eksempelvis opplæringskontorene. Vi har fylker der inntil 70 pst. av lærekontraktene er etablert gjennom et opplæringskontor. Og når hele tilskuddet til opplæringskontorene blir borte, kan dette rasere tilbudet i fylkene. Dette er uholdbart, det går ikke an. I forbindelse med revidert er vi iallfall nødt til å få tilbake tilskuddet til opplæringskontorene, slik at de kan drive den virksomhet som vi er helt avhengig av hvis vi skal få det antall kontrakter som vi er nødt til å ha i årene framover.
Gjennom retten til videregående opplæring får elevene mulighet til å ta fagutdanning. Slik har Reform 94 vært vellykket. Men elever er ulike og har ulike forutsetninger og behov. Dagens hovedmodell for fagopplæring gjennom to år i skole og to år i bedrift passer ikke for alle elever. Det har vært erkjennelsen som også har ligget til grunn når vi tidligere har åpnet for at en kan starte i bedrift, for så å fylle opp med teori senere. Den adgangen har hittil vært knyttet til en sakkyndig vurdering, en sakkyndig vurdering som for så vidt har hatt en god intensjon gjennom at en ønsker å legge til rette for et tilrettelagt opplæringsløp. Jeg skulle ønske at skolene brukte disse alternative mulighetene i større grad enn det som viser seg i praksis. For å gjøre disse mulighetene mer reelle bør vi nå avvikle ordningen med sakkyndig vurdering. Jeg forutsetter imidlertid at ansvaret for og arbeidet med tilrettelagt opplæring ikke svekkes som følge av at vi avvikler en slik ordning. Kristelig Folkeparti ønsker å beholde dagens hovedmodell i fagopplæringen, men vi erkjenner at en del unge har andre behov og ønsker. Disse bør vi imøtekomme for å gi unge en god introduksjon til arbeidslivet og øke lysten til å satse på kompetanse og livslang læring. Slik som det er i dag, er det en veldig programmering i forhold til bestemte utdanningsløp gjennom hovedmodellen, og det er mer med på å svekke unges introduksjon til arbeidslivet enn å styrke den. Til slutt: Jeg registrerer også at saksordfører Bekkemellem Orheim nå signaliserer vilje til å øke lærlingtilskuddet i 2002, dette etter at hennes egen regjering i St.prp. nr. 1 for 2001-2002 omtaler dette kuttet som «ein mindre reduksjon». Omtalen i St.prp. nr. 1 må vel kunne sies å være et kraftig understatement, og en skal være en god tallknuser for å forstå at dette innebar et kutt på ca. 15 pst. Når det er sagt, vil jeg si at jeg synes det er positivt at Arbeiderpartiet og flere andre som også har stemt for den samme budsjettsum og den samme tilskuddsordning, nå signaliserer og erkjenner at en reduksjon i en slik størrelsesorden sannsynligvis fører til færre lærlingkontrakter. Også i Kristelig Folkeparti vil vi bidra til å finne en løsning på den utfordringen.
Jeg vil gjerne bare benytte anledningen til å si et par ord om oppfølgingen av denne saken, også i lys av enkelte medieoppslag som kanskje kan etterlate inntrykk av at det er en viss uenighet mellom en av forslagsstillerne og departementet om oppfølgingen av saken. La meg derfor først si at jeg uten videre kan slutte meg til intensjonen i det forslaget som her er fremmet, og at jeg er meget glad for det brede flertallet som nå danner seg bak denne saken. Det er helt på den rene at det i enkelte tilfeller er unødig omstendelig og kan virke stigmatiserende at man må påkalle sakkyndig vurdering for å gå rett ut i lære etter grunnskolen. Så dette er jeg helt ut enig i, dette bør bli lettere. Det er også i tråd med Sem-erklæringen. Og jeg kan meddele her og nå at det ikke bare er slik at departementet vil legge til rette for dette, vi har allerede tatt initiativ til å kunne foreta umiddelbare utprøvinger og forsøk med denne ordningen, nemlig at det skal bli lettere. De signalene skal dermed allerede være gått til aktuelle parter, herunder fylkene. Så til dette med å bedre forholdet mellom teori og praksis. Teoriopplæringen er jo noe som stadig kan forbedres, og det er også et viktig signal som til stadighet meddeles til sektoren. Men når det gjelder å avvikle ordningen med sakkyndig vurdering, så krever det en viss utredning, ikke om vi skal gjøre det, men det at vi gjør det, og hvordan vi skal gjøre det. Jeg vil gjerne begrunne det. Det krever faktisk en lovendring å avvikle ordningen med og kravet til sakkyndig vurdering, og det betyr at dersom vi skal foreta en lovendring, vil ikke selve lovendringen kunne få virkning før for de som går ut av grunnskolen våren 2003, altså ikke våren 2002, men vi legger til rette for utprøvinger før den tid. Det krever endringer i formidlingsbestemmelsene, og det krever en vurdering av det økonomiske oppgjøret i forhold til lærebedriftene. Jeg er også veldig opptatt av at disse elevene er sikret en vei frem til en form for sluttkompetanse, og at vi vet hvordan den veien går, og at den fører frem. Det krever at vi vurderer fylkeskommunens plikter osv. Vi har allerede startet drøftelsene om dette med fylkesutdanningssjefene og Rådet for fagopplæring. De har ennå ikke villet gi noen endelige råd om dette forslaget til oss, men de ville at dette skulle utredes noe nærmere før de gav oss et endelig råd. Det vil de da gjøre når de har sett noe nærmere på dette. Så altså: Vi legger til rette for umiddelbare utprøvinger, men det vil ta noe lengre tid å endre loven. Det kjenner sikkert en lovgivende forsamling til. Når det så gjelder eventuelle endringer i hovedmodellen, har jeg bare lyst til å si dette: Det er grunn til å konstatere at vi på bakgrunn av den modellen vi har, har fått langt flere lærlinger og også en høyere status for yrkesfagene, og det er positivt. Likevel mener jeg at det er mulig å få til forenklinger og helt sikkert også forbedringer i systemet, og jeg avventer Kvalitetsutvalgets innstilling for å komme med eventuelle forslag om det. Da vil det være rikelig anledning til å komme tilbake til en drøftelse av dette, akkurat som vi i lys av Kvalitetsutvalgets innstilling vil drøfte det som hørte under forrige sak vedrørende evaluerings- og vurderingsformer.
Jeg skal være kjapp, men jeg er nødt til å kommentere det som statsråden tok opp i forbindelse med sakkyndige vurderinger. Jeg også aksepterer og innser at det her skal til en lovendring, men det som er viktig nå – umiddelbart – er at det går ut meldinger til fylkeskommunene om hva som er intensjonen med dette forslaget, hva Stortinget har sagt. Vi vet jo at den sakkyndige vurderingen varierer fra skole til skole og fra fylke til fylke, og det er viktig at det som fremkommer i denne saken, går ut til skolene, til PP-kontorene, som ofte foretar den sakkyndige vurderingen, slik at det allerede fra høsten av blir reelt lettere for elever som trenger alternative løp, å få det. Vi kan ikke fortsette med å plage mange elever som sliter med den tradisjonelle måten, 2+2-modellen, og som vil få det lettere og vil klare veien fram til fagbrev hvis de får et alternativt løp. Det er poenget, og så får vi selvsagt ta den tiden vi trenger til å gjøre den nødvendige justering av loven. Det er en forholdsvis enkel sak – det er vel snakk om å kutte én eller to setninger i loven – så det skal vi nok klare. Det som er viktig, er at det Stortinget nå gjør i dag, går ut, at det får virkning så fort som mulig og så greit som mulig.
Jeg mener jeg var helt klar i mitt innlegg. Det er ikke bare slik at signalet skal gå ut, det er gått ut. Vi har hatt møte bl.a. med fylkesutdanningssjefene, så de er meget vel klar over det forslaget som ligger her, og de er selvfølgelig også klar over denne debatten og den oppslutningen dette forslaget har fått. Men jeg synes det må være lov, i lys av den mediedebatten som har pågått, å gjøre oppmerksom på at dersom man skal foreta en varig endring i krav om sakkyndig vurdering, så krever det en lovendring, og det arbeidet må gjøres skikkelig også av rettssikkerhetshensyn. Derfor er det rent tidsmessig ikke mulig å få det til å gjelde for ungdomsskoleelever som går ut denne våren. Men at det skal bli lettere, og at det kan skje som utprøvinger og forsøk, det signalet er gått ut, og det mener jeg at jeg gjorde klart i mitt innlegg.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 2497]]
Fra og med 1. januar 1998 har renten på lån i Statens lånekasse for utdanning vært markedsstyrt. I forbindelse med omlegginga til markedsstyrt rente ble det innført en rentemargin på 1 prosentpoeng utover den ordinære renten. Dette skal bl.a. dekke administrasjonskostnader og tap. Administrasjonskostnader må i denne sammenheng ikke forveksles med det administrasjonsgebyret som Lånekassen krever inn for utstedelse av fakturaer. Dette gebyret er allerede i dag et fast kronebeløp, og framgår av fakturaen. I Statsbankutvalgets innstilling, NOU 1995:11, ble det anbefalt å innføre en rentemargin bl.a. for å harmonisere systemene i Statens lånekasse for utdanning og Husbanken. Men for at systemene skal være sammenliknbare, må rentemarginen i Statens lånekasse for utdanning være høyere enn i Husbanken. Bakgrunnen for det er ganske enkelt den at Husbanken gir lån med sikkerhet i pant, mens Lånekassen gir usikrede lån. Lånekassens bokførte tap i 2001 var på ca. 452 mill. kr, og rentemarginen dekker bare delvis opp det beløpet. Forslagsstillernes intensjon er å halvere rentemarginen til 0,5 prosentpoeng, den samme prosentsatsen som i Husbanken. Flertallet viser i innstillinga til at en slik halvering beløper seg til rundt 250 mill. kr, og at dette derfor er et budsjettspørsmål. Flertallet vurderer det også sånn at hvis det i et budsjett skal bevilges 250 mill. kr ekstra til studiefinansiering, må det foretas en grundig vurdering av hva det beløpet skal brukes til. Spørsmålet er altså om man ønsker å bruke en slik bevilgning på de av Lånekassens kunder som er ferdig med utdanninga, slik forslagsstillerne legger opp til, eller på de av Lånekassens kunder som er under utdanning. På denne bakgrunnen ber flertallet om at Dokument nr. 8:74 vedlegges protokollen.
Faren i denne saken er at vi diskuterer ulike sider eller legger ulike ting i de samme begrepene. Jeg synes saksordføreren gav en god fremstilling av flertallets innstilling, men jeg har noen kommentarer. Utgangspunktet i Dokument nr. 8-forslaget blir selvsagt litt feil når man sammenlikner administrasjonsgebyr i andre banker med rentemarginen i Lånekassen, som jo i hovedsak dekker tap og risiko på utlån. Man kan også lure på hva som er intensjonen til forslagsstillerne, da det i teksten til Dokument nr. 8-forslaget argumenteres med at man bør redusere administrasjonsgebyret eller rentemarginen, mens man ender opp med å be om at man bare oppgir kostnaden i kroner og ikke i prosent. Etter min og Arbeiderpartiets oppfatning er det ikke urimelig at risikoen ved tap dekkes innenfor Lånekassens utlånsvirksomhet, og at betingelsene gjenspeiler seg ved høyere kostnad dess høyere lån. Vi mener også at dagens system synes å være det enkleste for å kunne ivareta dekningen innenfor Lånekassens totale utlånsvirksomhet. Man kunne selvsagt velge å la skattebetalerne – som Fremskrittspartiet ville ha sagt – betale mer av kostnadene ved utlån. Men som saksordføreren påpeker, må det her være en avveining med hensyn til om bedringer her skal være for dem som skal ta utdanning eller er under utdanning, i forhold til dem som har avsluttet utdanningen. For Arbeiderpartiet er det i hvert fall nå viktig å sikre økonomisk dekning for en bedret studiefinansiering, som vi har vedtatt i årets budsjett. Om det nå ikke er lavere rentemargin Fremskrittspartiet ønsker, men klargjøring av administrasjonsdelen, så har vi jo sammen i forbindelse med årets budsjett bedt om en samlet gjennomgang av reglene for tilbakebetaling. Jeg synes det er naturlig at eventuelt endret eller nytt system for synliggjøring av utlånsbetingelsene, herunder rentemargin og dekning av tap og administrasjon ved utlån, må vurderes i denne sammenheng. Jeg har også kommentarer til to viktige hensyn som påpekes i Dokument nr. 8-forslaget fra forslagsstillerne. Det sies at vi skal ha en best mulig studiefinansiering for å sikre et høyt utdanningsnivå og kompetanse. Ja, det er jo nettopp derfor vi har gått inn for en bedret studiefinansiering, som vil bli iverksatt fra høsten av. Det sies også at utdanningsfinansieringen bør være konkurransedyktig med den man har i utlandet. Jeg har ingen statistikk her og nå, men mitt inntrykk er at norske studenter er attraktive på det internasjonale markedet når det gjelder tilbud om studieplasser for ungdom. Og som jeg var inne på, skal studiefinansieringen bedres fra høsten av. Apropos debatten tidligere i dag, går jeg ut fra at ingen prøver seg på en omkamp om bedring av den studiefinansieringen som ligger i årets budsjett.
Administrasjonsgebyr eller ikke administrasjonsgebyr, faktura- og purregebyr eller administrasjonsgebyr, gjeldsforsikring eller velferdstilbud – dette synes å ha blitt det store og eneste innholdet i denne saken, som ble fremmet fordi Fremskrittspartiet har et meget stort ønske om å redusere renten på studielån for nær en halv million studenter som nå er ferdige. Studielånsrenten har i mange år vært et viktig tema, spesielt for studentene. Det har blitt dokumentert og vist at den norske studiefinansieringen og renten ikke er verdens beste ordning. Renten er høyest i Norden. Det har videre med jevne mellomrom blitt pekt på at purregebyrene ved uteblitt betaling også ligger meget høyt i forhold til andre utlånsinstitusjoners gebyrer. Fremskrittspartiet gikk imot å heve disse gebyrene i forrige periode. Opprettholdelse av påslaget på 1 pst., som i henhold til flertallet skal dekke potensielle tap med begrunnelse i at det dreier seg om usikrede lån, er spesiell. Etter Fremskrittspartiets syn er den beste måten å redusere tapspotensialet ved disse lånene på å innføre en gjeldsforsikringsordning som beskrevet i dokumentet, og ellers redusere kostnadene så mye som mulig for den enkelte student. Det er et faktum at når utgiftene blir mindre, er det normalt lettere å betale regningene sine. Det reduserer også tapspotensialet. Det er rart at ikke de enkleste grep kan gjøres uten at det skal foretas lange vurderinger og utredninger, og det skyves på saker til en hektisk budsjettbehandling. Det er imidlertid helt sikkert at en reduksjon av renten tilsvarende påslaget ville koste 500 mill. kr. 0,5 prosentpoeng ville tilsvarende koste 250 mill. kr. Når det blir hevdet at disse inntektene brukes til å dekke tap på lån, finnes det ikke i dag en øremerking av inntektene som dokumenterer denne påstanden. Wenche Merli, informasjonssjef i Lånekassen, uttaler i Dagsavisen den 9. januar 2002: «Gebyret skal delvis dekke tap, delvis dekke administrasjonsutgifter.» Dette viser at dokumentets definisjon er riktig, noe som flertallet i merknads form bestrider. Så lenge pengene er en generell inntekt, må påstanden om at dette er et administrasjonsgebyr, stå på trygg grunn. Det er også et spørsmål om det er riktig at studenter som er i etableringsfasen og prioriterer å betale avdrag og renter, i tillegg skal dekke inn andre studenters manglende prioriteringer. På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg påstå at dette er på grensen til det vi kan kalle umoralsk. Hvem har best anledning til å dekke eventuelle tap – staten ved enkle grep eller unge i etableringsfasen med dårlig økonomi? Den 5. oktober 1999 skrev Dagsavisen under overskriften «Svikter studentene» følgende: «Lilletun sier nei til lavere rente og studentboliger.» Bondevik I-regjeringen hadde åpenbart like dårlig råd som Bondevik II. Det finnes ikke penger til å innfri løftene. Verken lavere studielånsrente eller økningen av stipendandelen kom på plass den gangen. For å få til en vesentlig økning av stipendandelen måtte Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet samarbeide om et flertall. De andre var imot. Den 9. januar 2002 skrev igjen Dagsavisen under overskriften «Rentekuttet som forsvant»: «For tre år siden ville alle partiene på Stortinget sette ned studielånsrenta med 0,5 prosent. Men rentekuttet har ennå ingen sett noe til.» Dette er helt korrekt. Alle mente det, men ingen tok ansvar for å gjøre noe. Flertallet har åpenbart fortsatt varierende motiver for ikke å gi studentene lavere rente. Lånekassen har selv tre ganger – før budsjettbehandlingen for 2000, før budsjettbehandlingen for 2001 og før budsjettbehandlingen for 2002 – foreslått at gebyret skal reduseres med 0,5 prosentpoeng, men blir ikke hørt. Gjennomføringen av både Voksenåserklæringen og Sem-erklæringen koster penger, mange penger. Det må være tillatt å spørre om det er flere brukere av politiske vedtak enn studentene som må lide for til dels luftige vyer og visjoner i regjeringserklæringer. Med dette vil jeg ta opp mindretallsforslaget fra Fremskrittspartiet og Jan Simonsen.
Ursula Evje har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Jeg skal være kort. Når representanten Ursula Evje så sterkt understreker at en må få ned renten i Lånekassen, har jeg lyst til å henvise til merknaden fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet der vi nettopp sier at vi skal ha en politisk styrt rente i Lånekassen. Det er faktisk den eneste måten å få ned renten på, og ikke å la markedet styre dette. Så en politisk styrt rente vil faktisk innfri representanten Ursula Evjes ønske om å få ned lånerenten i Statens lånekasse for utdanning.
Det er greit at partiene forholder seg kort til denne saken, fordi det er bred enighet om den. Jeg har bare lyst til å påpeke et par ting i representanten Evjes innledning. Det gjelder å holde en del begreper fra hverandre her. Administrasjonens kostnader, som altså er det som står på min faktura fra Lånekassen hver tredje måned, 35 kr for å sende ut gebyr, og det som eventuelt ville stått der hvis jeg ikke betalte regningen min, 260 kr i purregebyr, er noe annet enn Lånekassens administrasjonsutgifter, som dekker helt andre ting. Jeg vil også bemerke og ta avstand fra det representanten Evje påstår når hun sier at de aller enkleste beslutninger skyves på og utsettes til budsjettprosessene. Å ta stilling til 250 mill. kr er ikke en enkel beslutning, og det bør skyves på til budsjettbehandlingen. Noe annet syns jeg ville være uansvarlig. Det blir også bedt om at man dokumenterer påstander – bl.a. basert på en del avisoppslag – om at administrasjonskostnader og tap dekkes inn ved rentepåslaget. Det er helt riktig. Samlet utgjorde administrasjonskostnader og tap 689 mill. kr for Lånekassen i 2001, og rentemarginen dekker om lag 73 pst. av dette. Tapene er altså heller ikke fullt ut dekt opp ved rentemarginen. Dette bare for å klargjøre et par begreper.
Jeg kommer ikke til å tvære ut denne debatten unødvendig, men Fremskrittspartiet har i dokumentet bedt om likebehandling når det gjelder beregning av gebyr for Statens lånekasse for utdanning og for privat finansieringsvirksomhet. Vi har pekt på administrasjonsgebyret, som ikke er øremerket, som faktisk både går til rene administrasjonsutgifter og til dekning av lån. På grunn av at det har et blandet formål, ikke er klart spesifisert, må det ses på som et administrasjonsgebyr. Alle andre enn Lånekassen og denne forsamling ville i hvert fall ha gjort det. Og: Det som ligger bak forslaget, er nettopp at alle partiene gjennom den tiden jeg har vært på Stortinget, har vært skjønt enige om at renten må og skal ned. Vi er uenige om virkemidlene. Senterpartiet og SV vil ha en politisk styrt rente. Andre har ønsket en markedsrente. Det kan ikke være spesielt vanskelig å effektuere noe man er enige om.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 2497]]
Forslagsstillerne ønsker lovforbud mot reklame i lærebøker i grunnskolen og den videregående skolen. De begrunner dette med at tilbudet om slik finansiering er økende, og at det er viktig å sette grenser for kommersielt press. Under komitebehandlingen fremkommer det to ulike flertall. Først et flertall hvor alle partier er med, med unntak av representantene fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen. Dette flertallet viser til at oppvekstmiljøet for barn og unge preges av en økende kommersialisering. Flertallet viser til en høringsuttalelse fra Foreldreutvalget for grunnskolen, som opplever at barn og unge samlet sett utsettes for et meget sterkt kommersielt press. Dette flertallet mener at barn og unge bør læres opp til å være bevisste og kritiske i forhold til reklame og annen kommersiell påvirkning, og det mener det er viktig å sette grenser for reklamepresset både i grunnskolen og i den videregående skolen. Det samme flertallet, med det samme unntaket, viser til betydningen av samarbeid mellom skole, foreninger, kulturliv og bedrifter, og viser spesifikt til at det er viktig å satse mer på elevbedrifter, partnerskapsavtaler og nær kontakt med bedrifter. Endelig viser det samme flertallet til Nyborg-utvalgets innstilling, som hadde tittelen «Oppvekst med prislapp?». De viser til at utvalget der foreslår at det lovfestes et forbud mot reklame i lærebøker og undervisningsmateriell i grunnskolen, og at et mindretall også ønsket det utvidet til å gjelde den videregående skolen. Så opptrer det også et annet flertall under komitebehandlingen av saken. Et flertall bestående av medlemmene fra Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre og representanten Jan Simonsen, viser til budsjettmerknadene under kap. 223 Videregående opplæring vedrørende læremidler, og de viser til departementets henvisning til en helhetlig gjennomgang av støtteordningene fra Lånekassen til unge i ordinær videregående utdanning. Flertallet forutsetter at Regjeringen snarest følger opp dette arbeidet og fremmer nødvendige forslag. Samlet er tilrådingen fra komiteen at Dokument nr. 8:78 vedlegges protokollen. Det forekommer også andre merknader, og dem går jeg ut fra at de ulike representantene vil gjøre rede for. Jeg vil bruke noen minutter på å redegjøre for Fremskrittspartiets syn, som også har tilslutning fra representanten Jan Simonsen. Vi mener den ordningen som finnes innenfor dagens opplæringslov, og som også – gledelig, etter vår mening – er tydeliggjort i kommentarutgaven til loven, om at det ikke eksisterer forbud mot reklame i lærebøker og andre læremidler, er en god ordning, og vi ønsker at den kan videreføres. Vi kan ikke se at det er godtgjort at omfanget av bruk av reklame i lærebøker i grunnskole og videregående skole i Norge er sterkt økende. Vi kan ikke se at det er gode undersøkelser som kan dokumentere en omfattende bruk. Tvert imot har jeg det inntrykket, bl.a. fra skoledebatter – faktisk i den siste valgkampen – at dette er en ordning som er relativt ukjent ute i skolene, ukjent for elevene, bl.a. fordi muligheten faktisk aktivt motarbeides av skoleledelse og lærere som selv ikke bifaller en slik ordning. Vi ønsker den videreført. Vi har også i merknaden pekt på at vi ønsker, som de fleste vet, en annen struktur for skolesystemet vårt, en struktur med mye større frihet. Det skal være mye lettere å etablere skoler som andre enn det offentlige eier og driver, og vi vil også foreta noen strukturgrep når det gjelder finansiering, slik at pengene følger eleven. Da vil det også være helt naturlig at man bruker ulike metoder og ulike hjelpemidler for å finansiere læremidlene, og vi ser ikke at en fornuftig bruk av reklame i lærebøker, verken i grunnskolen eller i den videregående skolen, kan være noe stort problem – snarere en god mulighet for å skaffe seg gode læremidler.
Arbeiderpartiet mener at forbruks- og kjøpepresset overfor barn og unge bør begrenses og hindres. Reklameomfanget i samfunnet er her sentralt. Arenaen for barn og unge må ha vår oppmerksomhet. Det er skolen som er av særlig betydning. Komiteens flertall, unntatt Fremskrittspartiet, synes å gi en god analyse av situasjonen. De sier at oppvekstmiljøet preges av økende kommersialisering, at unge blir en stadig viktigere målgruppe, og at det mottas og brukes tilbud om reklamefinansiering i dag. De påpeker at skolen ikke skal bli en arena for markedsføring og kommersialisering, og at det er viktig å sette grenser. Samtidig har vi registrert at Foreldreutvalget for grunnskolen ber myndighetene om tiltak for å begrense denne utviklingen. Kan vi så begrense kommersialisering og reklamepress i skolen? Kan vi forsøke å lage noen frisoner for kjøpepress og forbrukspress overfor barn og unge? Ja, hvis det er vilje til det! Etter vår oppfatning haster det med å få satt noen slike grenser, fordi utviklingen går raskt og – ut fra vår vurdering – i en negativ retning. Men det er bare Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet som trekker en riktig konklusjon. Det ville ha vært et viktig signal å be om et lovforbud. Da hadde vi hatt muligheter til å komme inn på detaljene ved behandlingen av et slikt lovforbud her i Stortinget. Nå er ikke jeg naiv i den forstand at jeg tror det ville ha vært mulig, heller ikke ønskelig, å vedta begrensninger som betyr at det blir et totalforbud, eller at man skal fjerne ethvert reklameinnslag i skolehverdagen. Når det gjelder klær, vet vi at elevene selv er gode representanter for en utbredelse av reklame. Det er heller ikke noe ønske om å begrense samarbeidet med bedrifter om – det jeg vil si – lille innslaget av reklame som kan komme i denne sammenheng. Men, som jeg sa, dette dreier seg om det viktigste innslaget i elevenes hverdag: lærebøker og undervisningsmateriell som dekker de vesentligste delene av læreplanen, og som brukes regelmessig. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet peker også på noen negative konsekvenser når det gjelder faglig kvalitet, muligheter for ulikheter mellom skoler og mellom ulike deler av landet, og at det kan undergrave det offentliges ansvar. Likevel er det vesentligste hvordan man kan begrense det kommersielle forbrukspresset overfor barn og unge i skolesituasjonen. Jeg må innrømme at jeg ikke hadde veldig store forhåpninger til Høyre og Fremskrittspartiet – ja, Fremskrittspartiet sier jo også direkte at dette er uproblematisk. Det er faktisk gunstig for skolene, og det oppfordres til at skolene bør benytte seg av dette. Høyre inntar en mer vente og se-holdning. Men jeg må si at jeg er direkte skuffet over Kristelig Folkeparti. Dette dreier seg altså om å begrense presset på barn og unge som forbrukere, og det må jo være et klart og tydelig verdispørsmål. Jeg oppfatter det slik at det verdiprosjektet som er igangsatt av Regjeringen med Bondevik i spissen, nettopp har hatt til hensikt å finne alternativer til kommersialisering, finne alternativer til materielle goder, men Kristelig Folkeparti velger her å la utviklingen gå sin gang. Med situasjonen i dagens skole, til tross for forsøk fra departementet på å si at det viktigste bildet i norsk skole er at de har nok ressurser, er allikevel forholdene i skolen slik at de sliter med å få nok undervisningsmateriell, de sliter med å få nok utstyr. Med Regjeringens manglende ressurssatsing på den offentlige skolen er det åpenbart at det her vil være et press for å akseptere andre inntektskilder, herunder reklamefinansiering. Dette er en utvikling som vil øke i omfang, og muligens passer dette inn i statsrådens planer for en privatisering av fellesskolen. Det er òg åpenbart at elever i videregående skole som møter store kostnader knyttet til innkjøp av læremateriell, lettere vil akseptere reklamefinansiering, fordi de ser at dette blir en billigere måte for dem. Arbeiderpartiet var i gang med en tilskudds- og utlånsordning for lærebøker i videregående skole. Vi hadde lagt inn 100 mill. kr som forslag til årets budsjett, og målet var at vi skulle få gratis læremidler også i videregående skole. Det valgte Regjeringen å kutte, og den fikk støtte til det av et flertall i Stortinget. La meg avslutte optimistisk: Vi tar på alvor regjeringspartienes felles oppfatning om at skolen ikke skal bli en arena for markedsføring og kommersialisering, og at vi faktisk ved neste korsvei kan se fram til handling og – som resultat – forbud mot reklame i det vesentligste av læremateriellet i grunnskolen og i den videregående skolen.
Oppvekstmiljøet for barn og ungdom preges i stadig sterkere grad av økende kommersialisering. Barn og unge er en svært viktig gruppe for reklame. Disse setningene er det ikke vanskelig å være enig i. Derfor er skolen en viktig arena for å gjøre ungdom bevisste i forhold til reklame og annen kommersiell påvirkning. Heller ikke fra Høyres side ønsker vi, slik som vi òg har sagt i våre merknader, at skolen skal bli en arena for markedsføring og kommersialisering. Det er viktig å sette grenser for reklamepresset, særlig i grunnskolen, men også i den videregående skolen. Grenser settes best ved utarbeidelse av de gode retningslinjer. Opplæringsloven i dag hjemler ikke noe forbud mot reklame i lærebøker, i og med at det ikke foreligger noen godkjenningsordning for lærebøker. Høyre ønsker heller ikke noe slikt lovforbud. De gode retningslinjene må utformes slik at grensesetting i forhold til reklamepress og kommersialisering kan settes innenfor disse retningslinjer ut fra den enkelte skoles gode vurdering. Det at skolen ikke skal bli en arena for markedsføring og kommersialisering, må ikke bli til hinder for at det utvikles et tett og godt samarbeid mellom skole og næringsliv. Vi må ikke bli så restriktive at det ikke skal bli anledning for lokale bedrifter til å gi gaver til skolen, om det så skulle være med en liten reklamelogo på. Regjeringen arbeider med innstillingen fra Nyborg-utvalget «Oppvekst med prislapp?». Det er naturlig og selvsagt at de spørsmål forslagsstillerne tar opp, blir vurdert der. Fra Høyres side ønsker vi å komme tilbake til saken i den sammenheng. Vi vet at denne innstillingen fra Nyborg-utvalget har ligget i departementet lenge. Den forrige regjeringen, ved Barne- og familiedepartementet, fremmet ikke saken. Nå vil den komme, og vi avventer de konklusjonene som der måtte komme. Prinsippet om at undervisning i grunnskolen er gratis, er viktig. Det prinsippet må være grunnleggende, og også legges til grunn i forhold til om og eventuelt i hvor stor grad reklame skal tillates. Det må være tillatt å si at reklamefinansierte lærebøker i dag finnes i et svært lite omfang, og der det finnes, er det nettopp for å gjøre bøkene billigere – ja kanskje sågar gratis. Jeg vil også vise til den flertallsmerknaden som er nevnt av en tidligere taler angående læremidler, og flertallets forutsetning at Regjeringen følger opp dette snarest. Ellers registrerte jeg representanten Bjørnstads skuffelse, selv om muligens skuffelsen over Høyre ikke var størst. Utgangspunktet var kanskje at det ikke var så mye å bli skuffet over. Jeg håper og forventer at representanten Bjørnstad i skolesaker vil oppleve nye skuffelser – kanskje til glede for mange av oss andre! For å avslutte: Høyre ønsker retningslinjer som setter opp rammer for markedsføring og kommersialisering i skolen, men vi ønsker ikke å gå tilbake til forbudslinjen. Dette bør kunne reguleres innenfor de gode retningslinjer, samtidig som vi vet at omfanget ikke er stort. Vi tror heller ikke at det vil bli så stort at det blir et problem. For øvrig avventer vi som nevnt Regjeringens konklusjoner angående Nyborg-utvalgets innstilling.
Grunnen til at vi la fram dette Dokument nr. 8-forslaget, er som tidligere sagt at det ikke finnes noe lovforbud mot reklame i lærebøker, verken i grunnskolen eller i den videregående skolen. Dette er et spørsmål om verdier. Det er spørsmål om: Hvor er vi? Hvor går vi? Hvor ligger framtiden? Og hvordan ser vi for oss grunnskolen og den videregående skolen i framtiden? Grunnlaget er barn og unges oppvekstvilkår. Verden har forandret seg de siste årene. Verden har forandret seg mye siden jeg var liten og gikk i grunnskolen. Kommersialiseringen har økt. Reklame er i økende og mye sterkere grad rettet mot barn og unge. Undersøkelser som har vært gjort både i Norge og i Norden, viser helt klart at det er en økende grad av kommersialisering både i grunnskolen og videregående skole. Barn er ikke godt nok i stand til å motta den reklamen som de blir utsatt for. Unge i videregående skole opplever et enormt slankepress, et motepress og et kjøpepress. Man ser det i statistikker og i undersøkelser, som viser en stadig økende grad av både kroppsfiksering og spiseforstyrrelser, spesielt blant jenter. Det er et enormt behov i dagens samfunn for å ha en arena som er uten reklame, og som er fri for kommersiell påvirkning. Vårt Dokument nr. 8-forslag gikk ikke ut på at man skulle forby all reklame i lærebøker. Vi har i en merknad også lagt vekt på at det lokale samarbeidet med både kulturliv, næringsliv og lokale aktører er veldig viktig for utviklingen av grunnskolen. Det er nå et enormt behov for at staten går inn og begrenser den påvirkningen av kommersialisering i samfunnet som unge opplever. Dette er spesielt viktig når man ser på at Stortinget har vedtatt et gratisprinsipp når det gjelder grunnskolen. Ansvaret for å finansiere grunnskolen og finansiere lærebøker i grunnskolen ligger hos det offentlige. Det er et verdiprinsipp, og som også representanten fra Arbeiderpartiet var, er jeg også veldig skuffet over at dette forslaget ikke får flertall. Men samtidig er jeg positiv til veldig mye av det komiteflertallet påpeker, at det er et problem med kommersialisering, og at det er viktig at skolen ikke blir en arena for markedsføring og kommersialisering. Jeg legger til grunn at flertallsmerknadene vil bli fulgt opp av departementet, og at man kommer tilbake til Stortinget med forslag til vedtak for begrensninger av kommersialisering i grunnskole og videregående skole.
I dag inneholder ikke opplæringsloven noen godkjenningsordning for lærebøker. Dermed hjemler den heller ikke noe forbud mot reklame i lærebøker eller andre læremidler. Likevel er dette spørsmålet en viktig verdisak for Regjeringen, som nå arbeider med oppfølgingen av Nyborg-utvalgets innstilling «Oppvekst med prislapp?». Her forutsetter Kristelig Folkeparti at Regjeringen også vurderer de spørsmål som tas opp i forslaget fra Sosialistisk Venstreparti . For oss er det flere grunner til at vi som politikere må ha en klar holdning til reklame i skolen. En grunn er det klare prinsippet at undervisningen i den offentlige grunnskolen skal være gratis. En annen grunn er at skolen ikke i samme grad som andre arenaer, skal være preget av kommersialisering. Derfor har vi her en mulighet til å bremse og redusere det kommersielle presset på barn og unge. De tilbringer store deler av dagen på skole eller med skolearbeid, og det er nettopp skolen som har muligheter til å gi elevene den kompetanse og innsikt de trenger for å forstå og takle det kommersielle presset de blir eksponert for i ulike sammenhenger. Skolen er foreløpig i mindre grad enn mange andre arenaer for barn og unge preget av kommersialisering. Likevel er det mange kommersielle aktører som på ulike måter forsøker å vinne innpass i skolen. Grunnskolen bør sikres som en frisone for kommersiell påvirkning, og gis styrkede muligheter til formidling av kunnskap og holdninger i forhold til kommersialisering og kjøpepress. Flere utviklingstrekk tilsier at det kommersielle presset mot barn og unge vil øke i årene framover. I dag har vi begrensede virkemidler for å hindre en slik utvikling. Skolen er kanskje den eneste arena i barns liv hvor det offentlige fremdeles har stor grad av handlingsrom når det gjelder å legge premisser for oppvekstmiljøet. Det er også en svært viktig arena. Gjennom retten til opplæring i opplæringsloven og utbyggingen av en tiårig obligatorisk opplæring har staten tatt på seg et betydelig ansvar for barns livskvalitet og oppvekstmiljø. Dette forplikter til en grundig vurdering av alle sider ved skolemiljøet. Det gjelder også forholdet til kommersiell påvirkning på denne arenaen. Det er viktig at det utarbeides nasjonale standarder som gir skolene klare retningslinjer i slike spørsmål. Hovedregelen i retningslinjene bør være grunnskolen som frisone for kommersiell påvirkning. Det bør så defineres hvilke unntak som kan gjøres fra denne hovedregelen. Dersom ulike skoler velger svært forskjellige tilnærminger i dette spørsmålet, vil ulikhetene i undervisningstilbudet kunne bli store. Dermed vil mangel på nasjonale retningslinjer utløse et press på de skoler som ønsker en restriktiv linje. I forhold til reklame og sponsing vil det lett bli slik at noen skoler og miljøer er mer attraktive for sponsorer enn andre. Dette vil bidra til større forskjeller i barns tilbud. Skolen har en viktig oppgave når det gjelder å bevisstgjøre barn og unge om forbrukersamfunnet. Forbrukerkunnskap er derfor et viktig emne for skolen. Å øve opp elevenes kritiske evne i forhold til reklame, markedsføring og påvirkning, er sentrale elementer i skolens dannelsesarbeid. Elevene må ha evne til å avsløre påvirkning, såvel som til å forstå hvorfor de blir utsatt for påvirkning. Dette arbeidet er viktig i hele utdanningsløpet, men spesielt bør ungdomstrinn og videregående skole ta et ansvar. Jeg ser at det er forskjell på behovet for frihet fra påvirkning ut fra elevenes alder og evne til kritisk tenkning. Derimot ser jeg ingen argumenter for at skolen – heller ikke videregående skole – i sin opplæring skal gjøre seg avhengig av reklame. Vi må aldri komme i en situasjon hvor det kan reises spørsmål ved en skoles uavhengighet som læringsinstitusjon, eller evne til å gjøre egne prioriteringer. I videregående skole er det i dag elevene som betaler skolebøkene. Jeg vil minne om at Samarbeidsregjeringen i Sem-erklæringen tar til orde for en stipendordning for å redusere elevenes kostnader til læremateriell. Vi skulle derfor ikke ha noe behov for reklamefinansiering av lærebøker for å redusere elevenes kostnader. Etter å ha hørt representanten Sorteviks innlegg i dag er jeg imidlertid mer styrket i synet på at vi trenger gode retningslinjer som setter grenser for dette med reklame i skolen. Sortevik synliggjør politiske krefter som ønsker mer reklame og sponsing som en del av finansieringssystemet for framtidens skole. Da er jeg glad for at det er bred politisk enighet, med unntak av Fremskrittspartiet, om å sette grenser for reklamepresset både i grunnskolen og i den videregående skolen, ved å utarbeide gode retningslinjer som bidrar til å redusere dette presset. Dette viser vilje til å si fra og vilje til å bruke nødvendige virkemidler. Jeg er også glad for at representanten Bjørnstad har forventninger til Kristelig Folkeparti. Det er her snakk om utfordringer vi gjerne vil samarbeide med Arbeiderpartiet om. Slik sett er dagens innstilling og dagens debatt et skritt videre i arbeidet.
Den reglementsmessige tiden for formiddagsmøtet er over. Nytt møte settes kl. 18.