Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 145 narodna poslanika. Da bismo utvrdili broj poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 96 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine narodnih poslanika zbog čega, saglasno članu 86. stav 2, možemo početi rad. Da li neko od predsednika odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? Gospođa Jorgovanka Tabaković, izvolite.
Postavljam pitanje ministru zdravlja, prof. dr Tomici Milosavljeviću - šta je preduzeo povodom najvećih zloupotreba vezanih za nenamensko trošenje sredstava iz obaveznog zdravstvenog osiguranja koje se dogodilo u pokrajinskom Zavodu za zdravstveno osiguranje i filijalama sa područja AP Vojvodine u periodu od 1. januara 2008. do 2. decembra 2009. godine, kojom prilikom je nenamenski, nelegalno, nesvrsishodno i neopravdano potrošeno 1,2 milijarde dinara? O ovome je ministar obavešten na mnogo različitih načina i početkom decembra prošle godine dobio je dokumentaciju o tome, ali nikakvih akcija nema. Koji je ishod akcija koje je preduzela gospođa Svetlana Vukajlović, kao direktor Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje, koja je, takođe, upoznata sa ovim, koja zna koji su nosioci nezakonitog i nenamenskog trošenja? Pouzdano znamo da je na sednici, održanoj 11. decembra, o čemu je iznela izjavu u medijima, preduzela neke od akcija, ali rezultate ne znamo. Postavljam pitanje gospodinu Dačiću, ministru policije – koji su rezultati policijske istrage istim ovim povodom? Da ne bude da nije upoznat sa onim što se dešava u Pokrajinskom zavodu za zdravstveno osiguranje, obaveštavam ga da je na njegovo ime i na njegovu odgovornost, na njegovu nadležnost predat predmet i primljen 22. juna 2009. godine. Postavljam pitanje Diani Dragutinović, ministru finansija – kada će konačno da uputi budžetsku inspekciju radi kontrole i utvrđivanja obima i stepena načinjenih zloupotreba i nenamenskog trošenja sredstava Pokrajinskog zavoda za zdravstveno osiguranje? Istovremeno pitam i gospodina poslanika Cimešu, mog kolegu iz DS, koji je i došao da to stanje, koje je utvrđeno nesporno, uredi i dovede u zakonite okvire i ko je na njega sve vršio i kakav pritisak da se apsolutno ništa ne pomeri u vezi sa tim? Pozivam vas, gospođo Đukić da, kao što postoje otvoreni dani za obilazak Skupštine, pozovete građane da obilaze sedmi i osmi sprat zgrade Zavoda za zdravstveno osiguranje u Novom Sadu, da trudnice, bolesnici i svi ostali vide na koji način i kako se namenski, tj. nenamenski troše sredstva iz ovog fonda.
Gospodin Radojko Obradović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, građani od državnih institucija u ovom trenutku očekuju odgovore na brojna pitanja. Sve građane brine da li je Srbija izašla iz krize. Građani su zabrinuti da li je počeo privredni oporavak, ako jeste kojom brzinom. U toku su pregovori sa MMF, pitanje je šta će se desiti sa penzijama i na koji način će se one usklađivati narednih godina, kurs evra je blizu sto dinara i pitanje je gde će se zaustaviti. Pitanje je koji je model ravnoteže i na koji način će funkcionisati ekonomija i privreda Srbije? Čini mi se da je to jedno jedino pitanje oko koga svi ministri u Vladi imaju identičan odgovor. Kažu da će infrastrukturni projekti pokrenuti privredu i zaposliti građane Srbije. Prema pregledu kredita o kojima se pregovaralo polovinom novembra, samo u tom trenutku u toku su bili pregovori za tri kredita, ukupne vrednosti 810 miliona evra. S druge strane, tu nije kredit za most Zemun-Borča, nije kredit za most Gazela, nisu krediti za brojne druge infrastrukturne projekte. Ono što je, takođe, činjenica jeste da je u 2009. godini završeno svega 40-ak kilometara regionalnih, magistralnih i drugih puteva. Za 2010. godinu planirano je da to bude 300 do 400 kilometara. Takođe, planirano je da se istovremeno rade putevi od Beograda ka Horgošu, od Beograda ka Požegi, od Niša ka Dimitrovgradu, od Niša ka makedonskoj granici, od Pojata ka Trsteniku, da se radi Gazela, da se završi most Beška, da se radi most preko Zemuna. S druge strane, ministar za infrastrukturu gospodin Mrkonjić kaže sledeću stvar: preduzeće "Putevi Srbije" nije imalo nijednog inženjera za projektovanje puteva kada je on postao ministar. To je jedan od razloga što nije urađen ni jedan kilometar puta na Koridoru 10, a nije čak ni projektovan. S druge strane, potpredsednik Vlade kaže kako je Svetska banka odobrila po skraćenoj tenderskoj proceduri kredite Republici Srbiji, a domaće institucije zadužene za pripremu tenderske dokumentacije katastrofalno su uradile posao. Prema njegovim rečima, Srbija nema nijednog stručnjaka za projektovanje tunela. Imam pitanje za predsednika Vlade gospodina Cvetkovića – da li je moguće da u Srbiji, gde je građevinarstvo bila najvažnija izvozna grana, nema nijednog stručnjaka koji može da projektuje mostove, puteve i tunele? S druge strane, da li je tačno da za sve ove projekte koji se planiraju nema projektne dokumentacije, da je urađen samo mali deo projektne dokumentacije? Da li je tačno da nije sprovedena eksproprijacija, koja je osnovni uslov za realizaciju tih projekata, da nam se ne bi dešavalo ono što se dešava oko obilaznice, oko Gazele i na nekim drugim projektima? Ako je to sve tačno, molim predsednika Vlade da nam dostavi tačnu informaciju o tome na koji način ovi projekti treba da se izvode, da nam se ne bi dešavalo da nam Svetska banka i druge finansijske institucije oduzimaju već odobrene kredite.
Gospodin Dragan Todorović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, postavljam pitanje pre svega MUP – dokle će brutalno da se gaze ljudska prava porodice Darka Mladića? Jer, već desetak puta policija upada u njegovu kuću, pretresa bez ikakvih rezultata. Između ostalog, Darko Mladić ima dvoje maloletne dece i dokle će da ih bude ljudi u fantomkama sa uperenim mašinkama? Očigledno je da je jedino ovo način da eventualno ostvare neke ciljeve tako što maltretiraju porodicu Darka Mladića. Molio bih Ministarstvo inostranih poslova da nam da informaciju zbog čega je danas u toku ponovo pretres kuće Darka Mladića? Takođe, postavljam pitanje našoj Vladi, Ministarstvu odbrane da li je obavešteno da se na severu KiM razmeštaju dve čete vojnika američke vojske i šta će uraditi tim povodom, jer to je protiv rezolucije 1244. Takođe je to brutalno kršenje i verovatno je to u cilju pritiska kako bi pokušali da ostvare pretnje Fejta da se severne opštine KiM podrede pod Prištinu. Takođe postavljam pitanje našoj Vladi i Ministarstvu inostranih poslova – šta će uraditi na ovu informaciju koju smo dobili u zadnje vreme da je stvorena tzv. Grupa prijateljstva pomoći Sandžaku? Ako znamo da u toj grupi prijateljstva se nalaze predstavnici Francuske, Nemačke, američke, ambasade Velike Britanije i Turske, postavlja se pitanje kakva je to grupa i s kojim ciljem? Dovoljno je samo videti da su sve ove zemlje priznale nezavisnost KiM. Kad god su se osnivale ovakve grupe mi smo imali jako velikih problema, da vas samo podsetim na prijatelje Bosne, pa prijatelji Kosova, i svi znate šta se desilo. Očigledno je da se nama ponovo nešto priprema, jer je potpuno jasno. Mi možemo da zabijamo glavu u pesak koliko god hoćemo, ali očigledno da se nešto sprema. Umesto da predstavnici ovih ambasada, odnosno naš nivo odnosa sa ovim ambasadama bude na najnižem mogućem nivou zbog priznanja nezavisnosti Kosova, mi im dozvoljavamo da u našoj zemlji vršljaju onako kako hoće i verovatno pripremaju nešto što će Srbiju koštati možda daljih teritorijalnih cepanja. Mislim da je to nedopustivo. Zbog čega ne reaguju na adekvatan način naši državni organi, jer ovo što nam se dešava, posebno imajući u vidu najave vezane za neku novu regionalizaciju, odnosno pokušaj stvaranja nekih novih regiona, plašim se da ćemo doći u situaciju da će od Srbije zahtevati nove ustupke. Setimo se nemačkog ambasadora Cimermana koji je vrlo precizno i jasno rekao šta nas očekuje. Gospodin Cobel je vrlo precizno rekao da Srbija nije 1918. godine ušla u ovim granicama u Kraljevinu Srba, Hrvata i Slovenaca. Objasnio nam je još neke istorijske činjenice, a i već dvadesetak godina na neki način u opticaju su ciljevi koji se sprovode prema Srbiji. Usvojili smo Statut Vojvodine, tu je već jasna stvar, pre toga je izdat i pasoš Vojvodine, doduše niko nije odgovarao za to, ali, kako stvari stoje, po nekim ranijim nagoveštajima treba da se stvori nova AP u Srbiji, to bi bio tzv. Sandžak. Onda će to verovatno ići dalje dok se srpski prostor potpuno ne razdrobi, a naši državni organi apsolutno ne reaguju i još nas ubeđuju kako to apsolutno nije upereno protiv interesa Srbije, protiv građana Srbije. Siguran sam da jeste. Setite se samo nedavne izjave turskog ministra inostranih poslova, koji je rekao da je cilj Turske ponovno stvaranje Otomanskog Balkana. Ako se setimo šta je to značilo za Srbe, jednostavno pet vekova ropstva.
Reč ima poslanik Čedomir Jovanović.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, prvo bih poželeo svima uspešan rad. Želim da izrazim protest LDP zbog toga što smo bili prinuđeni da statiramo u političkom životu zemlje, koji je bio vrlo dinamičan prethodna dva meseca zbog toga što nisu održavane vanredne sednice Skupštine Srbije. Da li je za tako nešto postojao razlog? Da, jeste. Konkretno pitanje za predsednika Vlade Mirka Cvetkovića – na osnovu koje strategije za borbu protiv korupcije i kriminala u ovom trenutku postupa njegova Vlada i kako se sve ono što u ovom trenutku prati nastojanja naše zemlje da se obračuna sa korupcijom i kriminalom može uspešno završiti ukoliko se zaobilazi suština problema? Tu bih u fokus svoga pitanja, koje upućujem predsedniku Vlade, naravno i njegovim ministrima, ministru unutrašnjih poslova, ministru pravde, ministru spoljnih poslova, ali i drugim institucijama s kojima Vlada mora da sarađuje, poput Agencije za privatizaciju, BIA, kako je moguće boriti se protiv narko-klanova u zemlji, a zanemariti političku pozadinu bez koje oni ne bi mogli da postoje? Naime, ovde je recimo ministar za privatizaciju iz Vlade Zorana Đinđića, kojeg smo mi tada apsolutno podržavali, gospodin Vlahović, i mene čudi što njegova stranka nema hrabrosti da postavi ta pitanja, već je borbu protiv korupcije i kriminala svela na obračun sa Crnom Gorom. Mislim da je za nas važnije kako je Darko Šarić postao državljanin Srbije od činjenice da je pre i posle toga često boravio u Crnoj Gori. Ko je u vremenu u kome je vodeći narko-bos u Evropi dobio državljanstvo ove zemlje kontrolisao MUP, BIA, Agenciju za privatizaciju, Ministarstvo privrede? Isti oni koji danas traže vanredne izbore, pravdajući taj svoj zahtev, bez obzira na štetu koju tako nešto prati, činjenicom da se zemlja pljačka i uništava. Očekujemo od gospodina Cvetkovića da kaže građanima ono šta zna, da je šef BIA dao saglasnost za pozitivan odgovor na zahtev za upis državljana Republike Srbije koji je podneo Darko Šarić. Očekujemo od BIA i od MUP da nam kaže – kako je moguće u ovoj zemlji potrošiti milijardu evra, kako nam to svakodnevno sufliraju predstavnici Vlade u medijima, milijardu evra crnih para, a da pri tom na tako nešto niko ne reaguje. Pre dva dana smo slušali predstavnike Saveta za borbu protiv korupcije, koji po hiljaditi put govore o privatizaciji "Sartida" jednoj od najuspešnijih privatizacija u zemlji, jednoj od dve najveće kompanije u zemlji, koje su najefikasnije u izvozu. Niko ne postavlja pitanje o onome što se dešavalo poslednjih četiri ili pet godina. Mislim da nigde nećemo stići ukoliko borbu protiv kriminala pretvorimo u drugo poluvreme borbe koja je izgubljena 2006. godine, kada je Crna Gora postala nezavisna država. Zbog toga, očekujem od vas predsednice, da prvo omogućite ovde nama da u četvrtak postavimo pitanja predsedniku Vlade, a da potom i na ta pitanja dobijemo odgovore – kako je bilo moguće privatizovati sve ono što je privatizovano od 2005. godine u Srbiji, a da na tako nešto ne reaguju BIA i MUP, pogotovo što su vrlo dobro znali poreklo tog novca? Mislim da to danas moramo da postavimo prvo pred građane Srbije, jer je to suština borbe protiv korupcije i kriminala. Dok smo mi izvođeni na poligrafe, dok su generali policije koji su se obračunavali u "Sablji" sa mafijom hapšeni, dok su tužioci i sudije hapšeni, privođeni i uništavani njihovi i životi njihovih porodica, mafija u regionu je dobila svoju zemlju 2004. godine, dolaskom prve vlade Vojislava Koštunice na vlast. Tako je bilo od 2004. godine do prošle godine. Mislim da ako želimo da živimo u uređenoj zemlji onda svako treba da ponese deo svoje odgovornosti. Mi ga nosimo i od oktobra 2000. godine do danas se vrlo ponosimo onim što smo uradili, bez obzira da li smo se nalazili na vlasti ili u opoziciji, ali to ćutanje ili zanemarivanje suštine problema je nešto sa čime ne možemo da se pomirimo. Ovo je, pre svega, upućeno kao pitanje predsedniku Vlade, od koga očekujemo hrabrost, i umesto insinuacija i spletki koje svaki dan gledamo u medijima, želeli bi da se suočimo sa suštinom problema. Nije valjda jedan Mile Jerković bio pokrovitelj narko-bosa u Srbiji? Nama se čini da su to morali da budu mnogo uticajniji i značajniji ljudi, da su ti ljudi bili na pozicijama sa kojih su mogli efikasno da deluju, a to su pozicije u vlasti, a ne pozicije u opoziciji. Upravo zbog toga, ako želimo da menjamo karakter ovog društva, onda ne možemo to da radimo onako kako se radilo u prošlosti. Institucije se bore protiv pojedinačnih primera korupcije, a država donosi zakone kojima omogućava sistemu da efikasno deluju, ukoliko je korupcija poprimila široke razmere. Ovo je primer klasične političke korupcije i o tome treba da pričamo, sa tim treba da se suočimo i umesto kampanje koju vodimo protiv Crne Gore, treba da pogledamo sa kime sedimo ovde u parlamentu i ko je za šta odgovoran u prethodnih deset godina.
Poštovani narodni poslanici, nije bilo inicijativa u skladu sa Poslovnikom na osnovu kojih bi zakazala sednicu u periodu u kome nije bilo plenarnog zasedanja. U komunikaciji sa Vladom, naravno, podsetili smo, podsećamo građane i sve nas, poslednji četvrtak u mesecu to jeste prilika da našim ministrima i vladi postavimo pitanja i oni će biti u parlamentu. Gospodin Miroslav Markićević ima reč.
Poštovana predsednice, poštovani kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, u ime poslaničkog kluba Nove Srbije imam dva pitanja za vas gospođo predsednice. Prvo pitanje – zašto u svim demokratskim zemljama najvažnija institucija, Narodna skupština, ne radi više od dva meseca? Mislim da vaša objašnjenja ne mogu da istrpe kritiku javnosti, pogotovo zbog toga što mislim da se naša zemlja nalazi u teškoj društvenoj i ekonomskoj situaciji i da građani očekuju od svih državnih institucija, a možda bi trebalo najviše od Narodne skupštine da ona radi. Onda padaju u vodu sve priče kojima svi doprinosimo ovde, neko manje kriv, neko više, da ne radimo svoj posao, a za taj posao primamo platu. Mislim da je situacija što se tiče standarda života građana Srbije alarmantna i da je potpuno neobjašnjivo da više od dva meseca Narodna skupština uopšte ne zaseda. Vaše objašnjenje da nije bilo inicijativa narodnih poslanika i poslaničkih grupa teško da može da pije vodu, kako narod kaže. Znate, svima nam je želja da pojačamo rejting ove institucije. Vidimo da je danas na dnevnom redu i zakon o Narodnoj skupštini, gde će po predlogu da nam svira i vojna garda ovde kada ulazimo u Narodnu skupštinu. Ako ovako radimo, gospođo predsednice, odnosno ne radimo više od dva meseca, može da nam dođe i Beogradska filharmonija, sa sve Šaperom, neće nam rejting skočiti. Mislim da vi građanima Srbije treba da date jedno validno objašnjenje – zašto više od dva meseca, kada gore nebo i zemlja, kada građani štrajkuju, kada radnici štrajkuju, kada su ljudi očajni da ne znaju šta će sa sobom i sa svojim porodicama, i svojom decom, više od dva meseca ovde ne radimo. Nisam zadovoljan tim objašnjenjem koje ste dali na pitanje kolege Jovanovića. Drugo pitanje, takođe upućeno vama, već više od mesec ili dva slušamo izjave vaše u vezi sa deklaracijom o Srebrenici, da poslanici, tako ste vi rekli, poslanici razgovaraju i pišu tekst rezolucije. Niste čak rekli ni poslaničke grupe. Pitam vas da i narodnim poslanicima i građanima Srbije kažete ko piše tekst deklaracije, postoji li uopšte? Za vašu informaciju, pričao sam sa kolegama iz svih poslaničkih grupa i niko ne zna za to i niko ne piše deklaraciju, niti neki predlog i tekst deklaracije. Imam osnovanu sumnju da će taj tekst, ako uopšte dođe u Narodnu skupštinu, doći i biti podmetnut narodnim poslanicima kao kukavičije jaje, šta god pisalo u tom tekstu rezolucije. Odgovorno tvrdim, makar u ime poslanika Nove Srbije, da niko ne piše tu deklaraciju. Mi smo tekst deklaracije, zajedno sa prijateljima iz DSS, podneli onako kako smatramo da taj tekst treba da izgleda, a ponavljam da sam razgovarao sa kolegama iz svih poslaničkih grupa i niko ne zna, i niko nikad nije održao ni jedan sastanak i niko ne zna nijedan red od tog navodnog teksta deklaracije. Molio bih vas da vi kažete i nama i javnosti šta je istina u svemu ovome.
U vezi sa vašim prvim pitanjem, ili komentarima vezanim za prvo pitanje, htela bih da sve nas podsetim na član 106. Ustava, koji u trećem stavu kaže – Narodna skupština sastaje se u vanredno zasedanje na zahtev najmanje jedne trećine narodnih poslanika ili na zahtev Vlade sa unapred utvrđenim dnevnim redom. Poštujući treći stav člana 106. Ustava nisam bila u mogućnosti da zakažem sednicu i nije bilo plenarnog zasedanja, ali je kompletna aktivnost Skupštine bila više nego intenzivna. Možete steći uvid u rad odbora, u parlamentarno-diplomatske aktivnosti koje smo imali u ovom periodu, a posebno u one aktivnosti koje smo vodili oko definitivnog formiranja teksta predloga zakona koji je danas na dnevnom redu. Tu se odvijala najintenzivnija aktivnost. U vezi sa vašim drugim pitanjem, zaista mi je žao što vas sećanja varaju, a vezana su za blisku prošlost. Vi ste jedan od potpisnika teksta kojim osuđujete sve zločine, uključujući i zločin u Srebrenici. Prema tome, vaša poslanička grupa, zajedno sa članovima poslaničke grupe DSS je dostavila predlog teksta, koji je nažalost bio potpisan sa 30 potpisa i nije mogao biti predmet rasprave. Poslaničke grupa LDP je svoja razmišljanja u formi informacije dostavila svim poslaničkim grupama, te sam na tome zasnivala tvrdnju da se poslanici bave tim pitanjem, a na koji način to čine i ostali poslanici i ostale poslaničke grupe, i javnost i vi ste imali prilike u prethodnim danima vrlo detaljno da čujete i da bude informisani. Gospodin Nenad Čanak se javio, međutim, sada mogu dobiti reč samo predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa, te vam ne mogu dati reč, gospodine Čanak. Pošto se više niko od predsednika odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Momo Čolaković, Nikola Lazić i Dragan Marković-Palma. Saglasno članu 84. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 84. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potreba da Narodna skupština što pre, odnosno do isteka perioda vanrednog zasedanja, razmotri Predlog zakona iz dnevnog reda koji je određen u zahtevu 123 narodna poslanika. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini, koje je sazvano na zahtev 123 narodna poslanika, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 169. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Prvog vanrednog zasedanja, sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Prvo vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini određen je sledeći D n e v n ir e d: 1. Predlog zakona o Narodnoj skupštini, koji je podnela grupa od 128 narodnih poslanika. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O NARODNOJ SKUPŠTINI (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela grupa od 128 narodnih poslanika. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničkih grupa, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Đuro Perić poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik gospodin Zoran Šami poslaničku grupu DSS – Vojislav Koštunica; gospodin Aleksandar Martinović, poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Nada Kolundžija, želi reč? Izvinjavam se, gospođo Kolundžija, samo da pročitam obaveštenje. Poštovani narodni poslanici, primili ste ostavku Gorana Cvetanovića na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije povodom razmatranja ove ostavke, koji je utvrdio da je podnošenjem ostavke nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 2. Zakona o izboru narodnih poslanika i predlaže da Narodna skupština, u smislu člana 88. st. 2. i 3. istog zakona, konstatuje prestanak mandata ovom narodnom poslaniku. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 2. i st. 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština na predlog Administrativnog odbora konstatuje da je prestao mandat pre isteka vremena na koje je izabran narodnom poslaniku Goranu Cvetanoviću, izabranom sa izborne liste SRS – dr Vojislav Šešelj danom podnošenja ostavke. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Gospođa Kolundžija ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, zapravo sada ovde predstavljam ovaj tekst zakona u ime svih onih koji su na njemu radili poslednjih, može se reći, dve godine. Sećamo se da je Narodna skupština formirala radnu grupu, da je radna grupa različitim intenzitetom u toku ovog perioda radila na usaglašavanju teksta zakona koji bi na neki način mogli da kažemo da bi mogao biti zajednički. Ideja od samog početka jeste bila da bi ovo trebalo da bude zakon oko koga političke stranke ne bi trebalo da se spore, već smo pokušali da nađemo ono što jeste zajedničko za sve nas, a to je zajednička odgovornost za izgradnju institucije čiji smo predstavnici i čiji smo osnovni nosioci njenih funkcija. Nažalost, u tom naporu nismo uspeli i do ovog teksta zakona se ipak nije došlo zajedničkim radom svih poslaničkih grupa, odnosno njihovih predstavnika, jer su neke poslaničke grupe napustile radnu grupu. Neke se nisu uključivale u nekim poslednjim fazama rada ove radne grupe i sa žaljenjem moram da konstatujem da ovaj predlog nije, nažalost, u tom smislu naš zajednički predlog. Istovremeno, želim da verujem da svih 250 narodnih poslanika deli istu volju da ovim zakonom uredimo instituciju parlamenta na način koji ona ne samo zaslužuje, već je i neophodna kako bismo ostvarili ono što je osnovni princip demokratskog društva. Snažna institucija parlamenta je pretpostavka za izgradnju demokratskog društva. Ustavni osnov za donošenje ovog zakona je sadržan u članu 110. Ustava, koji je obavezao Narodnu skupštinu da o Narodnoj skupštini donese zakon. Istovremeno, poštujući princip podele vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudsku, sve druge grane vlasti imaju svoj zakon, jedino Narodna skupština do sada nije imala zakon i mnoga pitanja bila su načelno rešena Ustavom, a ostala pitanja su bila rešena, pre svega, poslovnikom o radu Narodne skupštine, te je tako i sam sadržaj Poslovnika sadržavao elemente koji nisu poslovničke prirode, ali je to bilo neophodno zbog toga što nije postojao zakon koji bi razgraničio pravila procedure u strogom smislu od onoga što jeste pitanje položaja institucije i pitanje položaja narodnih poslanika. Ono što je namera bila, jeste da ovim zakonom ne samo ispunimo ustavnu obavezu i najmanje, da tako kažem, jeste pitanje ispunjavanja ustavne obaveze da se donese zakon. Zaista duboko verujem da bez nezavisnog, snažnog, kredibilnog parlamenta, ne možemo govoriti o izgradnji demokratskog društva. Bez nezavisnog, kredibilnog, uglednog poslanika koji uživa ugled, takođe, ne možemo graditi demokratsko društvo, ne možemo graditi ni ovu instituciju. Bez obzira na sva neslaganja koja se u našem radu ispoljavaju, ono što na neki način želim da verujem jeste da, i pored činjenice da se to ne dešava po pravilu u ovom parlamentu i da ima ispada koji narušavaju ugled svih i narušavaju ugled institucije, verujem da postoji u svima osećaj odgovornosti, da svako od nas 250 snosi odgovornost za kredibilitet i ugled ove institucije, a ne samo za svoj ugled. Za nas je važna činjenica ne samo da prvi put donosimo zakon o Narodnoj skupštini, već da ovim zakonom pokušavamo da učvrstimo poziciju parlamenta na način na koji to do sada ni u praksi, a ni drugim zakonskim propisima nije bilo urađeno. Istorija srpskog parlamentarizma nije duga i nije nam dala ni mnogo iskustva na koja bismo se mogli oslanjati, bez obzira što neki vole da se, vraćajući se u prošlost, tvrde kako smo imali neverovatne institucije i neverovatne napretke. Ali, ono što može sigurno da se kaže jeste, ako je i bilo svetlih trenutaka, nije bilo kontinuiteta. Jedino kroz kontinuitet, duboko verujemo, na dobrim temeljima možemo da izgradimo kvalitetne, dobre institucije koje će preuzeti odgovornost za izgradnju jednog demokratskog društva, u kome će važiti jasna pravila, u kojima će nedvosmisleno postojati jednakost svih i u kojima će svaki poslanik biti odgovoran pred svim biračima, a ne samo pred svojim. Dakle, ukoliko dođemo u stanje u kome verujemo da, bez obzira ko je za nas glasao, mi snosimo odgovornost za sudbinu svih građana u ovoj zemlji, mislim da ćemo uspeti da izgradimo odnose unutar parlamenta koji će omogućiti da parlament u najboljem interesu građana radi posao zbog kojeg su nas građani ovde izabrali. Posebna pitanja kojima se ovaj zakon bavio i koja su na neki način bila potencirana u ovom zakonu jesu pitanje javnosti rada, koje mi smatramo izuzetno važnim pitanjem. Dakle, najvažnije u demokratskom sistemu jeste da građani znaju do kraja šta njihovi predstavnici rade. U tom smislu mi smo pokušali da razradimo javnost rada, otvarajući maksimalno rad parlamenta očima javnosti. Videla sam da su u međuvremenu došli neki amandmani i hoću da kažem samo da ćemo svaki amandman, koji doprinosi osnovnom cilju koji smo postavili, prihvatiti sa namerom da zaista učvrstimo one elemente pozicije ove institucije za koje verujemo da su noseće kada je ostvarivanje ustavne uloge parlamenta u pitanju. Dakle, javnost rada za nas je ključno pitanje i smatramo da od toga zavisi do koje mere će parlament u odnosu na građane i u odnosu na ono što smo preuzeli kao obavezu ostvariti rezultate koji će biti u interesu građana Srbije. Kada smo radili na utvrđivanju prava i obaveza narodnih poslanika vezano za mandatsko-imunitetska pitanja onda smo, kao i u drugim pitanjima naravno, ali ovde posebno, imali izvesna ustavna, da tako kažem, ograničenja i opredeljenja kojih smo se dosledno držali. Mnoga pitanja se postavljaju - zašto se nismo bavili mandatima u ovom zakonu? Zato što zaista verujemo da je pitanje mandata pitanje Zakona o izboru narodnih poslanika, a ne o Narodnoj skupštini. Verujemo da će Zakon o izboru narodnih poslanika u skorije vreme doći pred ovaj parlament i da ćemo o njemu raspravljati i da ćemo tada raspravljati o pitanju mandata, koje jeste u izvesnoj meri sporno i koje, koliko sam razumela iz dosadašnjih razgovora sa predstavnicima poslaničkih grupa, polarizuje poslaničke grupe. Jer neke smatraju da pitanje mandata mora biti rešeno kao neotuđivo pravo poslanika, da je poslanik jedini taj koji raspolaže mandatom i da je ono što se zovu nekako blanko ostavke kategorija koja je suprotna osnovnim demokratskim principima, dok druga smatra da je ovim zakonom trebalo zakucati ustavnu mogućnost da narodni poslanik u raspolaganju svojim mandatom može pod određenim uslovima svoj mandat da poveri stranci. Ono za šta smo se mi opredelili jeste definicija koja kaže da narodni poslanik slobodno raspolaže svojim mandatom, uvereni da je ona u potpunosti u skladu sa Ustavom, s jedne strane, ali s druge strane takođe ne ulazeći u razradu mehanizama kojim se utvrđuje na koji način narodni poslanik slobodno raspolaže svojim mandatom. Kada su u pitanju imunitetska pitanja, moram reći da je dosta komplikovano razraditi mehanizam zbog činjenice da je Ustav, dozvoliću sebi da kažem, malo kontradiktorno definisao pitanje imuniteta i imali smo dosta ozbiljan problem kako da pitanje imuniteta u granicama ustavnih rešenja definišemo preciznije. Ono što je bila naša ideja jeste da se pitanje poslaničkog imuniteta ne proširuje bez granice. Dakle, pitanje poslaničkog imuniteta za nas je bilo, u političkom smislu, pitanje šta imunitet kada je poslanička funkcija u pitanju treba da štiti, a šta ne treba da štiti. Mi smo polazili od toga da iza imuniteta ne sme da se skrivaju krivična dela koja nisu vezana za obavljanje poslaničke funkcije i pokušali smo da nađemo formulaciju koja u izvesnoj meri daje mogućnosti da se ograniči imunitet poslanika na ono što zaista nije vezano za obavljanje poslaničke funkcije, a da se istovremeno držimo i Ustava. Ono što je takođe za nas bilo važno jeste pitanje ostvarivanja osnovnih funkcija parlamenta, a to je zakonodavna, mi smo nosioci najviše ustavotvorne i zakonodavne vlasti, to je kontrolna funkcija, to je izborna funkcija i to je predstavnička funkcija. Mi smo pokušali ovim zakonom da malo detaljnije učvrstimo ono što jesu osnovne funkcije svakog parlamenta i mi verujemo da treba da budu i osnovne funkcije ovog parlamenta. Naravno da nismo ulazili u detalje jer smatramo da razrada svih ovih pitanja treba da bude predmet drugih podzakonskih akata koje će ova skupština u zakonom predviđenim rokovima doneti. Analizirajući dosadašnji rad parlamenta i radnih tela, mi smo uočili da postoje u Poslovniku mnogi problemi vezano za određene postupke vezano za aktivnosti koje ova skupština ima. Dakle, imali smo problema da tumačimo i da sprovodimo različite vrste postupaka koji se sprovode ovde, od izbornih postupaka do donošenja zakona, do ratifikacija, i došli smo do zaključka da je neophodno da klasifikujemo ovim zakonom vrste postupaka koje ova skupština ima i da se posebnim aktom posebno utvrde ti postupci, kako bismo izbegli problem da nedostaju procedure za neke obaveze koje moramo da sprovedemo. Ono što je takođe važno za sve, i mislim da oko toga možemo svi da se saglasimo, jeste da se u okviru zakona koji postoje i koji definišu druga pitanja definiše finansijska nezavisnost parlamenta. Naše duboko uverenje je da ukoliko parlament nema elementarnu finansijsku nezavisnost u odnosu na Vladu ne može da vrši svoju osnovnu funkciju, a to je kontrola rada Vlade. Zato smo mislili da je način donošenje skupštinskog budžeta u kome Skupština predlaže svoj budžet, obavlja razgovore sa Vladom, traži saglasnost sa Vladom, ali u slučaju da ne dobije podršku Vlade, odnosno da Vlada nije spremna da podrži predlog budžeta, Vlada mora da prihvati budžet koji je predložila Narodna skupština. Istovremeno, smatrali smo da je izuzetno važna odredba kojom kažemo da Vlada ne može jednostrano obustaviti i zaustaviti izvršenje budžeta prema Narodnoj skupštini, jer smo imali situacije u kojima Vlada kaže da ne može da prebaci pare parlamentu i to nedvosmisleno dovodi parlament u poziciju da je on, zbog finansijske zavisnosti u odnosu na Vladu, i politički ucenjen ili je bar moguće da bude politički ucenjen u odnosu na Vladu. Mislili smo da je to važno pitanje kome treba posvetiti pažnju. Naravno, ovde imamo pretpostavku i ograničenja koja su vezana za Zakon o budžetskom sistemu. Dakle, onoliko koliko je to sada bilo moguće, mi smo to uradili. Istovremeno, smatrali smo da ovim zakonom treba nedvosmisleno da obavežemo Vladu da učestvuje u radu parlamenta i njenih radnih tela i postoje odredbe u kojima se kaže da je na sednicama odbora, na kojima se raspravlja o zakonima i projektima i mišljenju Vlade, neophodno prisustvo predstavnika Vlade. Na taj način želeli smo prosto da, uređujući taj odnos u jednom prirodnom sistemu u kome parlament ima nadzornu ulogu, odnosno kontroliše rad Vlade, dovedemo Vladu u situaciju da se ne postavlja pitanje da li su u obavezi ili nisu u obavezi da na taj način učestvuju u radu. Ovim zakonom je predviđena njihova obaveza. Želim da kažem da smo tražeći načina da pojačamo rad odbora otvorili mogućnost da se na predlog odbora angažuju posebne naučne i druge institucije koje bi se bavile pružanjem stručne pomoći u radu odbora, kao i pojedinci koji bi takođe mogli da pomažu odborima. Zaista otvoreno govoreći, sa stanovišta stručnog kapaciteta niko ovde ne može da kaže da Skupština ima kapacitet, profesionalni kapacitet kada su službe u pitanju, da odgovori na ogromne potrebe koje ovaj parlament ima u jednoj ogromnoj zakonodavnoj aktivnosti koja je i iza nas, ali posebno koja je ispred nas. Mi zaista duboko verujemo da bez mogućnosti takve vrste angažovanja stručnjaka Skupština ili neće moći da odgovori na najbolji način svom zadatku, ili će ono što iz Skupštine bude izlazilo biti nedovoljno kvalitetno opservirano i na kraju nedovoljno kvalitetno intervenisano na zakonima. Ovim ću završiti i želim samo da kažem da zaista verujem da, ukoliko postoje naravno primedbe na ono što su rešenja u ovom zakonu, mi smo spremni da ih ozbiljno razmotrimo i da sve ono što će poboljšati ovaj tekst uvrstimo u ovaj tekst. Zaista verujem i pozivam sve narodne poslanike, ovo je zakon koji se ne tiče političkih partija. Ovo je zakon koji ne treba da nas deli na to da je neko vlast, a neko opozicija, jer će neko možda sutra biti vlast, a neko drugi će biti opozicija, i mislim da ako zajednički radimo na ovom tekstu možemo stvoriti zakon koji će svakoj vlasti i svakoj opoziciji u ovom parlamentu omogućiti da gradi ovu instituciju kao ključnu instituciju u demokratskom društvu, za koje verujem svi se zalažemo, čak i kada imamo različite poglede na to kako to treba da izgleda.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Gospodin Vlatko Ratković, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, podsetiću da član 2. Ustava RS propisuje da suverenost pripada građanima Republike Srbije i da građani suverenost vrše putem referenduma i narodne inicijative i svojom slobodno izraženom voljom izborom svojih legitimnih predstavnika. U tom kontekstu peti deo Ustava Republike Srbije, koji govori o uređenju vlasti, definiše Narodnu skupštinu kao najviše predstavničko telo građana Republike Srbije i nosioca ustavotvorne i zakonodavne vlasti. Upravo na ovim ustavnim načelima i na toj liniji, kao i na svim odredbama koje se tiču Narodne skupštine, a koje su regulisane Ustavom RS, pred nama je i tekst Predloga zakona o Narodnoj skupštini. Intencija predlagača bila je da zakon sadrži materijalno-pravne odredbe, a da procesno-pravne odredbe, koje se tiču razrade postupaka, načina donošenja akata, načina odlučivanja itd. ostaju poslovniku. Podsetiću samo okvirno na komparativno iskustvo, komparativnu praksu pojedinih zemalja u okruženju i Evropi. U nekim državama postoje i egzistiraju zakoni kojima se reguliše parlament. U drugima je izbor prava samo poslovnik, kao što je na primer u Republici Mađarskoj i Republici Hrvatskoj i nekim drugim zemljama. Naš Ustav nas obavezuje na donošenje zakona o Narodnoj skupštini i smatram da je ovaj zakon i sve odredbe koje sadrži upravo ne samo razrada odredbi koje se tiču Narodne skupštine u glavi 5. Ustava RS i one su uopšte u duhu Ustava Republike Srbije. Istakao bih dva aspekta koje sadrži ovaj zakon, koji možda nisu dovoljno pomenuti do sada, a to su međunarodna saradnja Narodne skupštine i imovina i finansiranje Narodne skupštine. Pored svoje zakonodavne, predstavničke i kontrolne funkcije, veoma važan aspekt našeg rada kao predstavničkog tela građana Srbije jeste međunarodna saradnja i to je nešto što će u narednom periodu biti intenzivirano, naročito u postupku harmonizacije našeg pravnog poretka sa pravnim tekovinama Evropske unije. Ono što je takođe važno istaći jeste imovina i finansiranje Narodne skupštine. Ove odredbe sadrže jedan pravni osnov za razradu načela nezavisnosti vlasti, odnosno nezavisnosti parlamenta od, na prvom mestu, izvršne vlasti. Koliki je značaj parlamenta govori i jedna stvar koja možda izgleda trivijalna na prvi pogled, ali peti deo Ustava RS govori o uređenju vlasti, počinje sa razradom, odnosno sa odredbama o Narodnoj skupštini, zatim o predsedniku Republike i dalje o Vladi i sudstvu kao trećoj grani vlasti. Pozivam kao ovlašćeni predstavnik predlagača sve narodne poslanike da aktivno učestvuju u ovoj raspravi. Smatramo da ovo nije stvar ni jedne poslaničke grupe, da ovo nije stvar ni jedne političke stranke. Moramo pravno normirati i institucionalizovati ovaj dom kao najviše predstavničko telo građana i kao nosioca ustavotvorne i zakonodavne vlasti.
Dajem reč gospodinu Bošku Ristiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime Odbora za pravosuđe i upravu Narodne skupštine hoću da izvestim da je Odbor razmotrio Predlog zakona u načelu i konstatovao da je potrebno intervenisati amandmanima u tri člana ovog zakona, s obzirom da je nužno uskladiti pravno-tehničku redakciju i obezbediti doslednost u formulisanju pojedinih termina i instituta vezanih za Predlog zakona. Ono što želim da kažem, to je da je nužno doneti zakon o Narodnoj skupštini, s obzirom da je ustavno-pravni sistem nedovršen u ovom smislu, jer nisu sve tri grane vlasti u Srbiji definisane zakonskom regulativom, tako da je jedino Narodna skupština ostala bez svog zakona, kojim bi se definisao njen položaj, njena uloga i odnos prema drugim granama vlasti. Ono što je bitno za ovaj predlog zakona, to je da se njime dovršava ustavno-pravna regulativa i da se usavršava pravni sistem RS. Isto tako, ovo ima i političke posledice, s obzirom da se usvajanjem ovakvog zakona upravo i razrađuje politički sistem RS. Uvažavajući sve što je rekla predsednica kluba ZES, gospođa Nada Kolundžija, i moj uvaženi prethodnik, neću ponavljati ono što su oni izneli u svojim izlaganjima, ali želim da podvučem dve stvari. Veoma su značajne dve uloge parlamenta, to su predstavnička i kontrolna uloga parlamenta. Kada govorimo o predstavničkoj ulozi, to je odnos poslanika prema građanima, koji su slobodni i koji su u slobodnom procesu birali svoje predstavnike za ovo najznačajnije telo, zakonodavno telo RS. S obzirom da po Ustavu suverenitet RS proističe od građana, to znači da mora da se obezbedi zakonom direktna veza između predstavnika građana u parlamentu kao najvišeg predstavničkog doma i samih građana. To se obezbeđuje ustavnim ovlašćenjima da poslanik može raspolagati svojim mandatom u skladu sa zakonom. To ujedno daje puno puno ovlašćenje poslanicima da mogu samostalno zastupati svoj stav u parlamentu i da ih niko ne može pozvati na odgovornost. To znači da se slabi posrednička uloga partija između građana i poslanika. To obezbeđuje potpuniju vezu poslanika prema građanima, što znači da će građani ubuduće, nakon usvajanja ovog zakona, moći slobodno da zastupaju interese građana iz svih delova Srbije, u skladu sa svim specifičnostima i u skladu sa specifičnim interesima građana pojedinih delova Srbije u parlamentu. To isto tako znači da će predstavnici građana učestvovati u kreiranju državne politike, u formiranju budžeta, budžetiranju, trošenju i kontroli trošenja javnih sredstava, ali pre svega vodeći računa o specifičnim interesima građana Srbije. Neke stranke smatraju da je ovo protivustavno određenje u Predlogu zakona. Verovatno se plaše zbog toga što će izgubiti kontrolnu ulogu partija nad poslanicima u parlamentu. Na ovakav način se, pre svega, jača odgovornost poslanika za vršenje javne funkcije, što i jeste demokratsko načelo kome treba svi da stremimo i ta odgovornost poslanika pred građanima mora stalno da se jača. Mogu da izrazim žaljenje što taj mehanizam kontrole građana prema poslanicima nije i jače izražen. Ne postoji kontrolna funkcija građana nad poslanicima i ne postoji mehanizam kojim bi građani mogli da utiču na poziciju svog poslanika za koga su glasali u parlamentu i da traže od njega odgovornost u skladu sa postupanjem u parlamentu, mereći ponašanje tog poslanika u predizbornoj kampanji u odnosu na ono što je, kao politički cilj, postalo podržano od građana pre samih izbora, ono na osnovu čega su građani ušli u parlament, što su sa građanima dogovorili što će biti predmet njihovog predstavljanja u Parlamentu. Smatram da će se nadogradnja pravnog i političkog sistema nastaviti u budućnosti. Očekujem da će se ovaj predlog zakona usvojiti, to jeste dobar korak. Prvi korak u definisanju pozicije parlamenta u odnosu na ostale grane vlasti i pozicioniranje poslanika u odnosu na građane Srbije. Smatram da je i kontrolna uloga parlamenta trebalo da bude još podrobnije definisana, ali smatram, isto tako, da predložena rešenja daju dovoljnu osnovu za destinkciju, odnosno za razlikovanje pozicije sve tri grane vlasti u ustavnim okvirima i definišu da Skupština Srbije nadzire rad Vlade. Neko je na Odboru komentarisao da je trebalo upotrebiti drugi izraz, a to je da Skupština kontroliše rad Vlade, mada Ustav sam kaže da Skupština nadzire rad Vlade. Vlada je politički odgovorna parlamentu, parlament nije nikakva inspekcija nad radom Vlade, ali on kontroliše Vladu u skladu sa programom i politikom za koju je ta Vlada birala, ima pravo ustavne kontrole ponašanja Vlade i ima mogućnost da kontroliše da li se Vlada ponaša u skladu sa Zakonom o Vladi i sa Zakonom o ministarstvima. Dakle, uloga parlamenta je podrobnije definisana i sprečena je mogućnost da vlada kontroliše parlament na jedan neprirodan i protivustavan način i da politička dominacija izvršne vlasti nad parlamentom bude nastavljena, kao što je to bilatradicija u modernoj istoriji Republike Srbije. Parlament dobija svoj zakonski okvir na ustavnim osnovama. Parlament jača svoju ulogu. Jača se uloga parlamenta. Ali, moram da kažem i to da su svi poslanici u parlamentu odgovorni za izgled parlamenta u javnosti. Ne smemo dopustiti da poslanici zloupotrebljavaju svoja ovlašćenja. Moramo da vodimo računa o javnoj odgovornosti za ponašanje u parlamentu, ali isto tako moramo da cenimo i to da ne samo vladajuća većina, već i da sama opozicija predstavlja instituciju sui generis, tako i da opozicija ima odgovornost za kreiranje državne politike, ima odgovornost za nadzornu ulogu parlamenta nad izvršnim organima vlasti i ima odgovornost da zajedno sa svim ostalim poslanicima i većinom jedinstveno i sinergijski deluje prema drugim granama vlasti u skladu sa ustavnim okvirima.
Da li žele reč narodni poslanici koji su izdvojili mišljenje na sednicama Odbora? Na sednici Zakonodavnog odbora gospodin Boris Aleksić, da li želi reč? Da, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, evo ukratko ću da objasnim zbog čega sam izdvojio svoje mišljenje. Pre svega, naš stav je da je ovaj zakon protivustavan. Pre toga bih morao da skrenem pažnju gospodinu Bošku Ristiću da pažljivije čita Predlog zakona o Narodnoj skupštini, jer ste upravo vi predložili termin "kontrola". Dakle, u članu 7. vi ste u Predlogu zakona naveli da "Narodna skupština u okviru svojih nadležnosti vrši sledeće funkcije", između ostalog i "kontrolnu funkciju". Dakle, maločas ste izneli jednu neistinu. Na vašem Odboru su članovi tog odbora stavili primedbu da Narodna skupština treba da vrši nadzornu funkciju i da ona vrši nadzornu funkciju u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Obratite pažnju šta govorite i barem sledeći put pročitajte Predlog zakona o Narodnoj skupštini pre nego što diskutujte o njemu. Ono što mi smatramo i što je vrlo konkretno, to je da je član 37. ovog predloga zakona protivustavan, jer u njemu se kaže da "narodni poslanik slobodno raspolaže svojim mandatom". Može, gospodo, u Velikoj Britaniji, može u SAD, gde narodni poslanici, tj. kandidati za Kongres i Skupštinu nastupaju kao pojedinici, ne nastupaju na listi, pa ko prvi dobije određeni broj glasova i određenu kvotu, ko dobije najviše glasova on postaje narodni poslanik. Gde postoji lista, gde cela stranka nastupa sa određenom ideologijom sa određenim pozicijama, to je nemoguće. Očigledna je vaša namera da ovim predlogom zakona, ovim zakonom kada ga budete izglasali stvarate dvorske stranke, stranke koje ćete početi polako masovno da proizvodite u parlamentu. Nešto slično je radio Kralj Milan, koji je stvorio jednu proastrougarsku stranku koja se zvala Napredna stranka, koja je potpisala tajnu konvenciju sa Austrougarskom 1881. godine, koja je bila veoma slična Sporazumu o stabilizaciji i pridruživanju. Austrougarska je tim ugovorom dobila sva ekonomska prava u Srbiji, dok Srbija nije imala nikakva prava u Austrougarskoj. Nešto slično je dobila EU, moderna Austrougarska danas, jer Austrougarska je raspolagala velikim teritorijama, čak od Španije pa sve do Poljske, bili su njeni posedi, imala je takođe posede u svetoj zemlji. Onda i danas Naprednjaci imaju austrougarsku ulogu prozapadne stranke, upravo im režim u Srbiji omogućava da deluju. Da bi poštujete konkretno Ustav, da poštujete zakone, ne biste mogli ovakve stvari da radite. Dakle, Ustav vrlo jasno govori da narodni poslanik ima pravo da svoj mandat stavi na raspolaganje stranci sa čije liste je izabran, što je u skladu sa izbornim sistemom Republike Srbije. Još jednom ću vam navesti da se narodni poslanici u Republici Srbiji biraju upravo sa stranačkih lista, zastupajući odgovarajuće ideologije. Oni su dobili mandat od građana da zastupaju upravo takve političke stavove u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Ipak, te stavove,ono što je najbitnije, ne mogu da menjaju kako vetar dune, kako se dešava u Narodnoj skupštini, pa oni koji su nekad bili za zapadne srpskeonigranice Karlobag – Ogulin – Karlovac – Virovitica, sada su za to da SAD budu prvi saradnik i partner Republike Srbije. Oni su za evroatlanske integracije, a upravo je Vašington i Brisel srubljivao srpski etnički prostor i dan-danas, preko već pomenutih prijatelja, Sandžaka, preko Kosova i Metohije, Vojvodine, svodi Srbiju na predkumanovske granice. Dakle, razlog zbog kog sam izuzeo mišljenje jeste tajšto je ovaj predlog zakona u jednom članu, u članu 37, protivustavan..
Gospodin Boško Ristić, ima pravo na repliku, izvolite.
Želim da kažem samo da je uvaženi kolega loše i zlonamerno protumačio moje izlaganje, jer Predlog zakona kaže da parlament ima kontrolnu funkciju, a da u ostvarivanju svoje kontrolne funkcije vrši nadzor nad radom Vlade. Prema tome, ta dva izraza nisu u koliziji. Postojala je intencija da se "nadzor" zameni izrazom "kontrola", da Skupština kontroliše rad Vlade, što nije moguće u smislu političke podele vlasti i u smislu ustavnih određenja. Moram da kažem i to da se apsolutno zalažem za slobodni mandat i da svi oni koji smatraju da partija treba da vrši diktat nad poslanicima žive u jednom retrogradnom svetu i da žive u nekim istorijskim okolnostima ili žale za istorijskim okolnostima gde partija može da bude filter između građanina i parlamenta. S obzirom da imamo otvoreno i slobodno društvo, gde su građani slobodni, smatram da poslanički mandat treba da bude potpuno slobodan i da svaki poslanik može da koristi svoje ustavno pravo da u skladu sa zakonom raspolaže mandatom tako što će sam odlučivati, bez uticaja partije, ili će sa partijom napraviti ugovor i raspolagati tako da partija direktno utiče na njegov način razmišljanja i ponašanja. S tim što smatram da su demokratske vrednosti razvijenih društava u svetu takve da su parlamentarci slobodni i da odgovaraju direktno građanima koji su nosioci suvereniteta. To je moderno određenje i moderan način uređivanja svakog demokratskog društva i ja se za to zalažem. Smatram da je sve ostalo, da je svaki suprotni predlog od ovoga retrogradan i da je na štetu interesa građana Srbije, koji imaju potrebu da njihov predstavnik u parlamentu direktno izražava njihove interese, da se bori za državnu politiku koja odgovara interesima građana, da se bori za kreiranje zakona koji će biti okvir za ponašanje Vlade, ali isto tako i vršiti nadzor nad radom Vlade, koja će trošiti javna sredstva u interesu građana ravnomerno, kako bi se cela Srbija ravnomerno razvijala. To je interes svih nas, kao i poslanika da tako postupaju u interesu građana Srbije.
Gospođa Gordana Pop-Lazić ima reč.
Poštovane kolege narodni poslanici, izdvojila sam mišljenje na Zakonodavnom odboru iz više razloga, ali ću samo dva-tri navesti zbog nedostatka vremena, a verujem da će moje kolege elaborirati sve ono što mi mislimo o ovom zakonu. Član 110. Ustava govori o tome da smo dužni da donesemo zakon o Narodnoj skupštini. Ustav smo doneli 2006. godine. Evo tek nakon četiri, peta godina teče, mi tek sad donosimo zakon o Narodnoj skupštini, a već 10 godina pričamo o tome da nam je neophodan. Zašto? Zato da bi ojačali instituciju Narodne skupštine i verujem da je to intimna želja svakog narodnog poslanika, ali je očigledno da smo mi nečiji taoci i da nismo kadri da to uradimo. Ili smo taoci medija, ili smo taoci tajkuna, ili nekih drugih službi, uglavnom svi su radili evo već godinama da ova institucija bude moneta za potkusurivanje, a ne za poštovanje, kako bi to Ustav propisivao i kako bismo mi to želeli ovim zakonom da propišemo. Sami smo uveliko krivi zbog takve situacije, jer ni do sada Ustav nismo poštovali, a upravo neke članove koje ovde predviđamo, a koje ne znam da li ćemo retroaktivno primenjivati, takođe ne poštujemo, kao što je član 40. koji govori o tome da narodnom poslaniku prestaje funkcija koja je nespojiva sa poslaničkom funkcijom na dan potvrđivanja poslaničkog mandata. Mi znamo da imamo takve slučajeve u parlamentu i oglušavamo se o to. Imamo član 62. Gospodin Ristić je potencirao taj član, govoreći o tome da Narodna skupština ostvaruje međunarodnu saradnju i da će to biti sve intenzivnije kako se budete pridruživali EU. Međutim, činjenica je da mi imamo delegacije koje je Skupština izglasala, ali da te delegacije krnje idu u međunarodne institucije. Najnovije što se dogodilo, a što mislim da nema objašnjenja, žao mi je što to govorim jer se tiče mene, jer sam kao stalni član delegacije pri OEBS-u potpuno bila neinformisana da naša delegacija ide na put u Beč. Dakle, oni su otišli bez predstavnika jedne poslaničke grupe. Ako je to ono što vi želite, džaba što to ovde piše, mi to očigledno ne primenjujemo i iskreno da vam kažem ne verujem čak i da je idealan ovaj zakon da biste ga vi primenjivali, jer uvek ste nalazili načina da zakon ne poštujete, da Ustav ne poštujete. Ono što je osnovno zbog čega smatramo da je ovaj zakon sada u ovom trenutku donet, jeste taj famozni član 37. koji nam stavlja u izgled da vi želite da promenite izborni zakon i to u pravcu većinskog izbornog sistema i to već sada radite ovim zakonom, da ne biste posle dolazili u situaciju da ga menjate. Ustav je jasan po pitanju toga kome pripadaju poslanički mandati, jer prekrajanje izborne volje za nas je najveći kriminal koji može da se desi u jednom društvu. Obzirom da su građani nosioci suvereniteta, ako mi njima u izbornoj kampanji, kao učesnici u izbornom procesu sa svojim izbornim listama, obećavamo jedan program, kažemo – zalagaćemo se po pitanju Kosova za to i to, za ulazak u EU za to i to, protiv smo NATO-a, ne damo Mladića, hoćemo ovakvu ekonomiju, hoćemo onakvu, i posle toga kad uđemo u parlament i dobijemo 78 mandata neko se odjednom iz nekog razloga prosvetli, postaje pametniji nego što je bio, zaboravi šta je obećavao, formira novu poslaničku grupu, a parlament ćuti i to legalizuje, onda je to krađa nad krađama i onda je odgovornost na svima nama. Zbog toga što ovaj član 37. po nama ne može kao protivustavan ovde da opstane da biste samo legalizovali tu krađu formiranja jedne nove poslaničke grupe, koja na izborima nije učestvovala, smatram da sam imala pravo da izdvojim svoje mišljenje i da to izložim kako bi građani Srbije čuli o čemu se radi.
Gospođa Vjerica Radeta ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, u uvodnom izlaganju predstavnik predlagača i kolege predsednici nadležnih odbora izneli su neke svoje stavove koji svakako ne odgovaraju činjeničnom stanju. Od svega onog što su rekli tačno je da član 110. Ustava Republike Srbije obavezuje parlament da se donese zakon o Skupštini, ali je tačno i nešto što niko nije želeo da pomene, da član 15. zakona o sprovođenju Ustava je obavezao ovaj parlament da se ovaj zakon donese do 31. avgusta 2008. godine. Mi srpski radikali, kao članovi ozbiljne, odgovorne i državotvorne stranke i kao ljudi koji su u stranci koja je učestvovala aktivno u donošenju Ustava, shvatili smo da je obaveza parlamenta da ispuni sve svoje ustavne obaveze, pa i obavezu donošenja zakona o Narodnoj skupštini. Iz tog razloga smo još u prethodnom sazivu, pa i u ovom, odredili predstavnika naše poslaničke grupe da aktivno učestvuje u izradi Predloga zakona o Narodnoj skupštini. I u jednom i u drugom sazivu u ime naše poslaničke grupe formalni član te radne grupe bila sam ja. Zato mislim da sam pozvana da u ovom prvom delu svog izlaganja kažem nekoliko činjenica vezanih upravo za rad te radne grupe. Neću mnogo vremena trošiti da se vraćam na onaj prethodni saziv, ali je činjenica da je u tom prethodnom sazivu započet ozbiljan rad na izradi ovog zakona, da smo svi aktivno učestvovali u izradi predloga tog zakona i da je rad na izradi tog predloga prestao onog momenta kada nam je na tu radnu grupu donet neki predlog. Rečeno je da je to predlog gospodina Dragoljuba Mićunovića. Niko nije znao da nam objasni zašto baš njegov. Tada je prestala da funkcioniše ta radna grupa. U novom sazivu parlamenta jedan od prvih poslova bio je da se ponovo formira radna grupa koja bi izradila predlog ovog zakona i u toj radnoj grupi mislili smo da su vam ozbiljne namere, da su vam iskrene namere, kao što reče gospođa Kolundžija, da ovaj zakon ne bude zakon vladajuće većine, već da to bude zaista zakon svih ili bar većine narodnih poslanika, da to bude zaista zakon u kojem su učestvovali svi. Mi smo mislili da nam je mesto u toj radnoj grupi i već na prvom sastanku te radne grupe shvatili smo da vama iz vladajuće većine zapravo treba samo forma da biste mogli da kažete u javnosti – evo, sve poslaničke grupe učestvuju u izradi predloga ovog zakona,a u stvari vi ste već imali zakon o kojem su mediji već godinu i po dana svakodnevno, ne u jednom periodu, maltene, pisali. Mi nismo želeli da učestvujemo na taj način u tom poslu zato što nismo želeli da budemo vama maska. Nismo želeli da budemo tu samo radi forme i iz tog razloga poslanici SRS, konkretno ja, nismo više želeli da učestvujemo u radu te radne grupe. Ovde je kolega predsednik Zakonodavnog odbora, kada je pokušao da nam objasni zašto nije tačna naša tvrdnja, a jeste, da član 37. Predloga zakona nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije, govorio o članu 2. Ustava Republike Srbije, koji kaže da suverenost potiče od građana, koji je vrše referendumom, narodnom inicijativom i preko svojih slobodno izabranih predstavnika, što nije sporno. Ali, u ovom kontekstu se treba podsetiti na član 5. Ustava, koji kažeda se jemči i priznaje uloga političkih stranaka u demokratskom oblikovanju političke volje građana. Vi niste želeli odnosno… (Predsednik: Vreme.) Hvala.
Da li još neko od onih koji su izdvojili mišljenje želi reč? Gospodine Jojiću, izvolite, prijavite se. Sreto Perić se prijavio.
Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedniče, malo ste uneli zabunu, rekli ste kolega Petar Jojić, pa ste dali reč meni, što ne smeta. Govoriću sada o izuzetom mišljenju na sednici Zakonodavnog odbora. Za izuzeto mišljenje razloga je više, ali da bi se dobro shvatili moram prvo da postavim jedno pitanje i, naravno, daću i odgovor na to pitanje. Da li je potreban zakon o Narodnoj skupštini da bi se regulisao rad ovog uvaženog doma? Svakako jeste. Gospođo Kolundžija mi, narodni poslanici SRS, želimo da donesemo takav zakon gde će nezavisan, kredibilan i ugledan narodni poslanik moći samo da dođe ovde i na takav način da zastupa interese onih koji su glasali za njega. Moja namera nije da potcenim vaš rad i vaše zalaganje vezano za ovaj zakonski predlog, ali sve što mogu argumentovano da osporim to ću i da učinim. Vi ste na sednici Zakonodavnog odbora rekli da je ovo predlog svih 250 narodnih poslanika, što apsolutno nije tačno, ali ste se sada ispravili i rekli da je to predlog vas 128 koji ste potpisali i saziv za ovo zasedanje. Još moram da kažem da ste vi rekli da se na ovom predlogu radi otprilike oko dve godine, pa bi se moglo reći da je ovaj predlog u ime svih onih iz dve hiljade i neke. Zaista je to lepo. Setite se, neki iz dve hiljade i neke su sada maksimalno sa deset godina, i to je možda najlepši deo našeg društva, ali zasigurno to nisu oni koji mogu i nemaju dovoljno zrelosti da donesu jedan ovakav zakon. Mnogo bi bilo bolje i kvalitetnije da ste i vi u provedenom vremenu išli ka tome da zaštite ovu instituciju. Setite se samo brojnih napisa novinara, a pretpostavljam da je to iz Vlade dato zeleno svetlo da se piše o tome, i otprilike ova institucija je svedena na najniži nivo u Srbiji, a što ne zaslužuju narodni poslanici, ako ne zbog sebe, a ono bar zbog onih kojih suna određenim izborima glasali za njih i ukazali im poverenje. Ono što je najproblematičnije, što zaista jeste protivustavno u ovom predlogu zakona, jeste svakako član 37. ovog predloga zakona. Gospođa Slavica Đukić-Dejanović, kao predsednik ovog parlamenta, na najbolji način je to pokazala kada je pročitala obaveštenje pre otvaranje rasprave po ovom predlogu zakona o ostavci jednog bivšeg narodnog poslanika. Mi smo pre godinu i po dana se pitali ko će biti sledeći narodni poslanik u ime tih i sada želite ovim predlogom zakona ono što ste svesno uradili pre godinu i po dana da ozakonite, da legalizujete. Vi to možete, to ste učinili i onda, ali to nije u redu. Na zadnjim izborima u maju 2008. godine lista SRS – dr Vojislav Šešelj je dobila 78 mandata. Naša politika je tada bila potpuno jasno i, kako volite da kažete, transparentno predstavljena našim biračima i dobili smo 78 mandata narodnih poslanika. Sada imate jedan od tih mandata koji sedi, zajedno s vama, nezvanično možda član vaše stranke. Sa određenim brojem mandata raspolažu oni ljudi koji su naprasno i potpuno promenili svoju politiku i odustali od onoga što su objašnjavali građanima šta će biti njihovo zalaganje i koji će biti njihov cilj u narednom periodu, kada budu ušli u parlament Skupštine Republike Srbije. Član 7. je, po meni, najviše sporan, ali o njemu ću više govoriti kada budemo pričali o raspravi u načelu po ovom zakonu, jer predstavnička uloga parlamenta i kontrolna uloga parlamenta zasigurno da je najmanje i do sada bila prisutna u ovom parlamentu i sa ovakvim zakonom to neće biti ni u narednom parlamentu. Zakonodavnu ulogu ovaj parlament će imati, izbornu ulogu će imati, ono što je predviđeno Ustavom i zakonima da će se vršiti izbor u Narodnoj skupštini to će i biti, ali predstavnička uloga naši građana neće biti dovoljno zastupljena. Činjenica da ovaj parlament nije zasedao dva meseca, u vreme kada su mnoga brojna pitanja bila sporna i otvorena, ukazuje da se zanemaruje, da se zapostavlja predstavnička uloga, a o kontrolnoj ulozi, pre svega mislim na izvršnu vlast, nema ni govora. Rekli ste da ovaj zakon definiše podelu vlasti. On ne definiše podelu vlasti. Na ovaj način želite da sakrijete od javnosti, od građana Srbije krađu imovine, podelu imovine koju su oni sticali vekovima.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, izdvojeno mišljenje na sednici Zakonodavnog odbora.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je ovaj predlog zakona Narodnoj skupštini, imao sam brojne primedbe i istakao sam ih na Zakonodavnom odboru, takođe i na Odboru za pravosuđe. Prva moja primedba bi se odnosila na osnovne odredbe, prvo jer nisu dobro formulisane. Nije u pitanju osnovna odredba, da bi u članu 1. bila uređena, tu treba da bude opšta odredba koju treba da reguliše ovaj zakon. To je prva primedba moja u odnosu na ovaj predloženi zakon. Što se tiče člana 15. takođe sam mišljenja da je opet izostalo da Narodna skupština vrši kontrolu nad radom Vlade Republike Srbije i drugih institucija koje formira i bira Narodna skupština. Imate pred sobom ovaj predlog koji sa formalno-pravnog stanovišta može nešto da znači, ali suštinski ne uređuje i ne formuliše na pravi način rad našeg parlamenta. Ovim se autoritet parlamenta ne podiže. Nedostaje uporedno-pravna analiza. Predlagač je morao i treba već jednom, ako se pripremaju zakoni, da koristeći Institut za uporedno pravo koji Srbija ima, da se uradi jedna uporedno-pravna analiza kako bi se na taj način moglo sagledati i uporediti kako su zemlje u okruženju, u Evropi i svetu uredile parlamentarni život i kako su uredile prava i obaveze parlamenta. Što se tiče člana 15. stav 1, on je u kontradikciji sa članom 58. Naime, u članu 15. stav 3. su prava i nadležnosti parlamenta – vrši nadzor nad radom Vlade, službe bezbednosti, guvernera, zaštitnika građana i drugih institucija. U članu 37. ovog predloga, koji je u suprotnosti sa članom 15, govori se da u okviru prava i nadležnosti, Narodna skupština vrši kontrolu nad radom Vlade. Pitam i želim da mi se objasni šta je kontrola, a šta je nadzor. Hoćemo li da nadziremo vladu sa Avale, hoćemo li sa Fruške Gore, hoćemo li sa avalskog tornja ili sa palate Beograđanka, sa 22 sprata preko Studia B da nadziremo rad Vlade? Ne. Po meni moralo je biti određeno da Narodna skupština vrši kontrolu rada Vlade i ostalih institucija koje ona bira. Što se tiče člana 41, prava i obaveze narodnih poslanika, mislim da smo danas to i na Odboru za pravosuđe spomenuli. Pored ostalih prava, narodni poslanik treba da ima pravo da traži autentično tumačenje zakona. Što se tiče člana 46, poslanik je dužan da učestvuje u radu Narodne skupštine. Videćemo sada, od primene ovog zakona, hoće li Skupština biti prazna, a da predsedavajući komunicira sa jednim ili dva poslanika u parlamentu. Videćemo da li će se ostvariti da su narodni poslanici dužni da učestvuju u radu Skupštine, jer javnost ima brojne primedbe kad vidi da je prazna Skupština. Što se tiče člana 67. finansiranje i budžet Narodne skupštine, opet ste ostavili mogućnost da Vlada umeša svoje prste, a oni su veoma dugački kod premijera i ministra finansija. Šta je ovo predviđeno i kako je to predviđeno? Da opet ministar finansija i Vlada daju mišljenje, to je besmisleno. Besmisleno je da mi tražimo bilo kakvo mišljenje. Gospođo predsedavajuća, izdvojio sam mišljenje i na Odboru za pravosuđe, pa mi dozvolite da iskoristim to kratko vreme.
Kada dođe na red izdvojeno mišljenje. Zahvaljujem. Na sednici Odbora za pravosuđe i upravu mišljenje su izdvojili sledeći narodni poslanici: Zoran Krasić, Petar Jojić, Mirko Munjić, Vjerica Radeta i Judita Popović. Narodni poslanik Petar Jojić ima reč. Izvolite.
Što se tiče člana 67. ipak sam pristalica toga, ako se daje Narodnoj skupštini pravo da ima svoj budžet, zašto će ministar finansija više da se u to upliće ili Vlada? Šta će biti ako mišljenje Vlade ili ministra za finansije bude oprečno, da se on ne slaže sa tim? U tom slučaju, Skupština donosi svoj budžet, u skladu sa budžetom Republike Srbije, ali je besmisleno propisivati nešto što je apsolutno neprihvatljivo. Što se tiče člana 37. pozvao bih se na odredbe Ustava Republike Srbije, i to odredbu člana 102. stav 2. "Narodni poslanik je slobodan da, pod uslovima određenim zakonom (jer mi sada omogućavamo i određujemo zakonom da uredimo na pravi način položaj, prava i izbor poslanika), istovremeno neopozivo stavi svoj mandat na raspolaganje političkoj stranci na čiji je predlog izabran za narodnog poslanika". Nemam nikakvih dilema o tome ako je narodni poslanik, koji je izabran po volji građana, bio taj koji je sam izašao na izbore, dobio određeni broj glasova i tako ostao narodni poslanik, ali da narodni poslanik učestvuje na listi političke stranke koja ga predlaže, dodeljuje mu mandat, a da mu na neobjašnjiv način sutra omogućite da on može slobodno da raspolaže svojim mandatom, to je apsolutno neprihvatljivo. To je u suprotnosti sa članom 102. stav 2. Ustava Republike Srbije, a nije ni u skladu sa moralom. Hoćemo li da ovaj parlament uživa ugled? Nemojmo da ovaj parlament ipak dioživljava ili da bude srozan do tih mera da ne možemo da uporedimo naš parlament sa parlamentima u Evropi i u svetu. Što se tiče člana 78, on reguliše prava i obaveze državnih službenika i nameštenika koji rade u službi Narodne skupštine. Ovo nije dobro i nije pravilno regulisano i ne predlaže se na adekvatan način. Šta ćete sada da iznajmljujete iz zajedničkih službi radnike da budu u najmu i da rade za Skupštinu Srbije, a da ne budu u budžetu Narodne skupštine predviđeni i da ne budu iz budžeta Narodne skupštine finansirani. Po meni je to apsolutno neprihvatljivo. Dalje, gospođo predsedavajuća, u smislu člana 42. predloga ovog zakona, pošto se predviđa donošenje novog poslovnika prema članu 75, pošto ste vi predsedavajuća, tražim od vas da od Instituta za uporedno pravo mi omogućite uporedno-pravnu analizu, pre svega za rad parlamenta, formiranje parlamenta, prava i obaveza i uporedo tražim analizu Poslovnika o radu Narodne skupštine, odnosno drugih parlamenata, pošto predstoji donošenje Poslovnika o radu po članu 75. Predloga zakona. Inače, moram primetiti i moram da vas informišem, postavljam brojna pitanja, ali od Vlade ne dobijam odgovore. Intervenišem, ne vredi. Postavio sam pitanje kako je prodato 35 preduzeća u Pančevu i nisam dobio odgovor. Na kraju sam pitao, pošto je sve u Pančevu takoreći prodato, pitao sam pošto je prodato Pančevo. Od Ministarstva za ekonomiju i regionalni razvoj ne dobijam odgovor, a Agencija za privatizaciju je obradila deo pitanja i uputila na konačnu doradu i odgovor Ministarstvu za ekonomiju i regionalni razvoj. Sada se postavlja pitanje odnosa Vlade prema Narodnoj skupštini i vama kao predsedniku Narodne skupštine. Ne može tako. Ministri i Vlada moraju odgovarati konačno parlamentu. Moram reći da se položaj narodnih poslanika formalno propisuje ovim predlogom zakona, ali suštinski se ništa ovde ne menja, ne unapređuje se rad narodnih poslanika, kako u pravima, tako i u obavezama. (Predsedavajuća: Pet minuta.) Zbog toga molim i tražim uporednu pravnu analizu, da vidimo u Evropi koje su države…
Zahvaljujem. Narodni poslanik Zoran Krasić ima reč.
Ja sam još jedan od poslanika koji je izuzeo mišljenje povodom ovog predloga zakona. Izuzeo sam mišljenje zato što mnoge odredbe ili, da kažem, dobar deo ovog predloga zakona jednostavno ne komunicira sa Ustavom Republike Srbije. Nije samo pitanje nesaglasnosti, nego i očigledne suprotnosti pojedinih odredbi Predloga zakon sa ustavnim normama i ustavnim načelima. Ovde se ne zna gde počinje, gde završava Ustav, kada je u pitanju Narodna skupština, gde počinje, gde završava ovaj predlog zakona i gde počinje i gde završava Poslovnik Narodne skupštine. Moram da kažem da su i zakon i Poslovnik Narodne skupštine predviđeni Ustavom Republike Srbije, ali je morala da se napravi jedna razlika šta može da se reguliše Poslovnikom, a šta treba da se reguliše zakonom. Verovatno zakonom treba da se reguliše pravni položaj Narodne skupštine, kao najvišeg državnog organa. U toj potrebi da se prepišu neke odredbe iz Ustava Republike Srbije, mi smo dobili svojevrsnu karikaturu i devalvaciju onoga što je ustavna norma. Naveo bih samo nekoliko primera gde se to, na jedan stvarno grub način, devalvira Ustav Republike Srbije. Prosto je neverovatno da se nadležnosti Narodne skupštine, definisane Ustavom Republike Srbije, vrše kroz ostvarivanje funkcija. Funkcija je neka kategorija u matematici i fizici. Međutim, kada je u pitanju Ustav i kada je u pitanju nešto što se naziva nadležnost Narodne skupštine, onda su to prava i obaveze, to su poslovi iz nadležnosti Republike Srbije. Naravno, ovde reč "funkcija" nije sinonim za nešto nego jednostavno svojevrsna karikatura, a ona sledi. Ustav kaže da je Narodna skupština predstavničko telo. Međutim, vi Narodnu skupštinu predstavljate kao nešto što vrši predstavničku funkciju, a predstavnička funkcija se vrši kroz razmatranje primedbi, prigovora i pritužbi građana i razgovore sa građanima. Predstavničku ulogu svaki narodni poslanik vrši 24 časa, i kada vrši neke poslove iz zakonodavne nadležnosti, i kada vrši neke poslove iz tzv. izborne nadležnosti, i kada vrši nadzor nad organima za čiji nadzor je ovlašćena Narodna skupština. To je sve u okviru predstavničke funkcije zato što se sve to ovde radi u ime građana, u ime onih koji su glasali i uticali na to da se formira upravo ovakva Narodna skupština, sa ovakvim predstavnicima. Naravno, u toj devalvaciji ide recimo i član 15. Ne znam zašto ste, ako ste već prepisivali nešto što piše u Ustavu, rečenicu počeli sa "kao nosilac ustavotvorne"? Nema kao, jedini je nosilac te ustavotvorne i zakonodavne vlasti. Izborne funkcije, to su izborna prava Narodne skupštine, ne znam zašto ste to morali da promenite. I ovo, sada neću ulaziti u detalje, ta kontrolna funkcija, kako vi kažete, nije to samo nadzor, već i nešto što podrazumeva da Vlada odgovara pred Narodnom skupštinom, a kada se odgovara, onda to nije samo kontrola, nadzor, nego nešto mnogo, mnogo ozbiljnije, šire i značajnije. U članu 19. tačka 4) zadržali ste neko predsedništvo. Ne znam na koje predsedništvo mislite? I ovde dolazi do nekog specifikuma, a to je član 26, gde pričate o kolegijumu Narodne skupštine, pa ste tu potpuno izbrkali neke stvari. Kolegijum je nešto što jeste organ, koordinacioni savet, ako se misli na nešto što savetuje, to je potpuno neka druga kategorija, ali ako ste hteli da baš regulišete ovo što vam je u ovim stavovima člana 26, onda ste mogli da kažete da je to neki rukovodni odbor, da bi jednostavno shvatili da se radi o nečemu što pomaže predsedniku da bolje obavlja svoje funkcije, jer očigledno ima problema sa obavljanjem svojih funkcija, nadležnosti, šta je propisano. Na kraju, moram da vam kažem da ste vi ovim predlogom zakona oplemenili srpsku pravnu nauku. Zašto? Ima tu nekoliko članova zbog kojih će se svi profesori, a ima ih 15-ak koji su napisali doktorske disertacije na temu mandata i Narodne skupštine, slatko nasmejati kada kažete – mandatom raspolaže. Raspolaganje je pravni posao, pravni posao koji podrazumeva u sebi da se stiče, otuđuje, koristi, upravlja itd. Ali, o tom potom, pošto postoji opasnost da budem prvi kažnjen danas.
Reč ima poslanik Mirko Munjić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodo iz vladajuće većine, vaše poimanje demokratije pod plaštom evroatlantskih integracija i prihvatanja nekih modernih zapadnih vrednosti oličeno je i u tekstu ovog zakona između ostalog, zakona dakle o Narodnoj skupštini. Svaka vlast, a za ovu današnju vlast je to zaista karakteristično, oseća da postoji, da bitiše i da opstaje vrlo često zahvaljujući određenoj neukosti naroda. Zato se vi instiktivno i plašite prosvećivanja tog naroda. Međutim, ne može i to da ide unedogled. Htela-ne htela, svaka vlast ponekad mora da vrši neke ustupke u smislu ustupaka takvom i tom prosvećivanju. Evo, na primer, vi u predlogu ovog zakona želite da lažno prikažete tom istom narodu da vi odredbom o slobodnom raspolaganju mandatima navodno ukidate neku nepotrebnu sponu. Ukidate sponu koja se zove politička partija, da biste kao zaštitili narod, da biste zaštitili građane Srbije. Šta se u stvari valja iza brega? Ovde u stvari vi formirate jedan novi vid berzanskog poslovanja koji se zove prosto – trgovina narodnim poslanicima. Međutim, istina o tome zaista će uskoro izaći na videlo, a tada, pitam se, kada ta istina bude izašla na videlo, kada je budu svi spoznali, pa i taj narod, od koga je vi tako vešto krijete, da li će neko pocrveneti zbog onoga što radite tom istom narodu, da li će neko pocrveneti zbog onoga što činite građanima Srbije? Čovek je jedina životinja koja pocrveni ili bar treba da pocrveni. Međutim, puno je još zamerki na predlog ovog zakona. Neke se tiču principijelnih stvari, od neusaglašenosti sa odredbama Ustava Srbije, do nekih tehničkih stvari koje vi i sami priznajete. Međutim, vi ćete glasati i izglasati ovaj zakon sigurno, za to imate potrebnu većinu. Dakle, glasajte i izglasajte ovaj zakon danas, a imaćete vremena da se kajete sutra.
Reč ima poslanica Vjerica Radeta.
Da nastavim sa članom 5. Ustava Republike Srbije, stavo 1. ovoga člana kaže da se jemči i priznaje uloga političkih stranaka u demokratskom oblikovanju političke volje građana. Nama je zaista nejasno zbog čega vi u poslednje vreme, vi iz vladajuće većine, insistirate na tome da na sve moguće načine političke stranke zapravo istisnete iz političkog života? Mi, srpski radikali, smatramo da to nisu tekovine demokratije, pogotovo ne tekovine parlamentarne demokratije i ne možemo da prihvatimo ni stavove koje su ovde iznosile kolege koji se zalažu za ovaj neki najnoviji trend u vladajućoj koaliciji i vladajućoj većini. Gospođa Nada Kolundžija je rekla da ovim predlogom zakona o Narodnoj skupštini mi zapravo utemeljujemo podelu vlasti u Republici Srbiji. Moram da podsetim da je podela vlasti regulisana članom 4. Ustava Republike Srbije, gde se u stavu 1. kaže da je pravni poredak jedinstven, a u stavu 2. da uređenje vlasti počiva na podeli vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudsku. Dakle, ovaj zakon ne izmišlja ništa što već ne postoji. Kada ste prepisali ovo iz Ustava, a dobro je da jeste, onda je trebalo da prepišete i član, odnosno bili ste u obavezi da prepišete i član 102, stav 2. ovoga člana, koji kaže da je narodni poslanik slobodan da, pod uslovima određenim zakonom, neopozivo stavi svoj mandat na raspolaganje političkoj stranci na čiji predlog je izabran za narodnog poslanika. Ovo je nešto što vi želite da eskivirate, zato što zapravo hoćete da legalizujete neko stanje koje ste vi nezakonito proizveli u ovom parlamentu u ovom sazivu i onda ne možemo da prihvatimo vaše tvrdnje da ovim zakonom želite da postignete cilj da narodni poslanik bude nezavisan, kredibilan i tako dalje. Podsetiću vas na skoru prošlost, kada niste bili sigurni da ćete imati većinu za izglasavanje Zakona o informisanju i vi ste tada u vladajućoj većini kupili jednog narodnog poslanika kojeg ste proglasili nezavisnim. On je nezavisan u odnosu na poslaničku grupu kojoj je pripadao, ali je veoma zavisan od vas iz vladajuće većine, a o kredibilitetu zaista mislim da je suvišno uopšte govoriti. Kažete – poslanik je odgovoran pred svim biračima, a ne samo pred svojim biračima. Da, gospođo Kolundžija, a pred kojim biračima je odgovoran neko kome ste vi dozvolili da bude poslanik, a nije imao birače zato što nije učestvovao na izborima, i zato što nije imao stranku i zato što nije imao politički program koji bi trebalo da je predstavljao da bi ovde imao poslaničku grupu? Ne, predstavljen je politički program SRS, za koji je 11. maja 2008. godine glasao toliki broj ljudi da je taj broj zapravo proizveo 78 mandata SRS. Vi ste to poništili vašom voljom, a sada želite da ozakonite. Niste tako razmišljali kada je, recimo, gospodin Dragiša Đoković, i sada naš kolega, iz Demokratske stranke Srbije prešao u Demokratsku stranku. Tada je uspelo tadašnjoj koaliciji da mu uzme mandat, što je apsolutno ispravno, što je potpuno u skladu sa Ustavom i u skladu sa parlamentarnom demokratijom. Niste tako razmišljali ni kada ste uzeli mandate Sovroniju Čonjagiću i Vesni, ne mogu sada da se setim, izvinjavam se, Ilić, Lalić, kako se koleginica preziva, izvinjavam joj se, dakle, koji su bili članovi G17 plus. I u pravu ste što ste im uzeli mandate, jer to jesu mandati stranke G17 plus, ali je vrlo interesantno da imate različite aršine u odnosu na različite stranke, odnosno u odnosu na trenutne interese vladajuće koalicije.
Reč ima poslanica Judita Popović.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, na Odboru za pravosuđe bila sam prinuđena da izuzmem svoj glas i svoje mišljenje, iz tog razloga što ovaj zakon ima jedan ozbiljan nedostatak, iz kog razloga LDP ne može da podrži ovaj predlog zakona. Slažemo se sa tim da je ustavna obaveza da se donese zakon o Skupštini. Međutim, ovaj zakon ima jedan nedostatak, a to je reformski kapacitet Predloga zakona je nedovoljan. U tom smislu, ovaj zakon ima određene probleme u pogledu rešavanja i reformisanja odnosa zakonodavnog tela sa izvršnom vlašću, ima nedostatak u pogledu reformisanja procedure za donošenje zakona, tzv. proevropskih zakona. Imali smo šansu da ovim predlogom zakona uredimo parlament da zaista racionalno, efikasno i produktivno radi. Međutim, tu šansu očigledno ćemo propustiti. Jer, na koji način se misli da se parlament postavi u ravnopravni položaj u odnosu na izvršnu vlast sa ovim rešenjima koja su data u Predlogu zakona? Na koji način se misli da se ubrza donošenje proevropskih zakona koji imaju za cilj harmonizaciju domaćih propisa sa propisima EU? U predlogu ovog zakona svega toga nemamo. Smatram da proklamovani ciljevi koji su navedeni u obrazloženju Predloga zakona ovim predlogom sigurno se neće dostići. Reforma kao reforma ne može samo da se ističe deklarativno, nego ona mora biti suštinska i stvarna, a sa predloženim zakonskim rešenjima mi tu reformu nećemo postići. Običnim ritualnim ponašanjima, uvođenjem svečanih rituala, kao što je polaganje zakletve, intoniranje himne, svečana garda i slično neće doprineti toj suštini kojoj bi Srbija trebalo da stremi, a to je reformisanje kompletnog zakonodavstva i reformisanje pravnog poretka i sistema. LDP ne može da podrži ovakav Predlog zakona o Skupštini.
Reč ima predstavnica predlagača, narodna poslanica Nada Kolundžija.
Imam potrebu da reagujem na neke konstatacije koje su ovde iznete, duboko uverena da ne stoje. Počeću od poslednjeg izlaganja i o tome da ovaj zakon nema dovoljan reformski kapacitet. Ako se mislilo na izmenu statusa i položaja Narodne skupštine u političkom, pravnom i ustavnom sistemu Srbije, onda moram da kažem da je reformski iskorak u tom smislu moguć samo do granice koju određuje Ustav. Tražili smo tu poslednju granicu koju dopušta Ustav da bismo instituciju parlamenta smestili s jedne strane u ustavni okvir, a sa druge strane dali joj kapacitet moderne institucije koja treba da odgovori potrebama jednog modernog demokratskog društva i potrebama onog što treba da on uradi. Takođe, ne stoji činjenica da nedostaje kapacitet reformskih procedura koji će omogućiti da parlament ubrzano radi na ostvarivanju standarda koji su neophodni za ulazak zemlje u EU. Ovaj zakon se nije bavio procedurama i naglasili smo da je nastojanje da zakon ne sadrži procedure, jer su procedure predmet poslovnika. Zato smo i rekli da postoje postupci i da se procedure oko postupaka za donošenje različitih akata posebno utvrđuju poslovnikom. Te procedure koje treba da omoguće efikasniji rad na donošenju evropskih zakona biće utvrđene poslovnikom i to je ovim zakonom čak i predviđeno. Naravno, ovde je sada vrlo teško polemisati, mislim da je to i uvredljivo, narodni poslanici koji ovde govore o trgovini poslanicima vređaju sebe same. Mene ne vređaju. Znam da nisam neko ko može biti kupljen i ko je spreman da se proda. Oni koji govore o tome zaista pokazuju odsustvo ličnog samopouzdanja u sopstveni kredibilitet. Mislim da je zalaganje da se zakonom zakuca odsustvo integriteta ljudskog kada je narodni poslanik u pitanju prosto nemoguće i mislim da takav zahtev apsolutno ne može biti nešto oko čega možemo da razgovaramo. Ovde postoji suštinska razlika u razumevanju – šta je to višestranački život i parlamentarna demokratija? Mislimo da poslanici nisu vojska koja sluša generala ili vojvodu ili kako god, da su poslanici integralne ličnosti koje građani biraju zato što zadovoljavaju kriterijume, zato što umeju da komuniciraju sa ljudima, zato što im građani veruju da će u njihovo ime uraditi posao najbolje kako mogu. Partije jesu posrednici između naroda i parlamenta, ali partija nije vojska, niti poslanik može biti vojnik.
Da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa? Narodni poslanik Tomislav Nikolić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslednji ustavni rok za donošenje ovog zakona bio je 31. decembar 2008. godine, kao rok za usklađivanje svih postojećih zakona i donošenje zakona koji je novi Ustav predvideo, a Ustav je zaista predvideo zakon o Narodnoj skupštini. Predstavnik predlagača se pozvao na istoriju srpskog parlamentarizma, pežorativno govorio o tome da mi Srbi nemamo istoriju parlamentarizma i da nismo merodavni da u svojoj istoriji pronalazimo osnove za zakon i poslovnike. Time je, ako je zaista bilo lošeg parlamentarizma u Srbiji, a bilo je parlamentarizma, pa je sve zavisilo od onoga ko je na vlasti, i ovaj predlog zakona nekakav nastavak kontinuiteta srpskog parlamentarizma, u jednom lošem obliku i u jednom lošem vidu ispoljavanja. Naravno, i drugi poslanici su se bavili parlamentarnom istorijom Srbije, govorili o odnosu radikala i naprednjaka u pretprošlom veku. Zaboravili da kažu da su radikali čak i na ražnju pekli naprednjake kada su ponovo preuzeli vlast. Zaboravili da kažu da je jedan predsednik radikala izdao Srbe i pobegao u inostranstvo, a da sad postoji jedan drugi koji iz inostranstva počinje da izdaje Srbe i ovde poslanike tera da potpuno pogaze svoj moral, svoj ugled, svoju istoriju i da podnose krivične prijave protiv drugih Srba za izmišljene ratne zločine. Postavlja se pitanje: u odredbama zakona da li je predviđeno hoćemo li ukidati imunitet poslanicima koji podnose lažne krivične prijave, što je takođe krivično delo? Ovaj zakon bih mogao da nazovem jednim poslovnikom partijskog parlamentarizma. Da gaanaliziramo po članovima kako ste ga vi napisali. Javnost rada se nekako nameće kao prva tema u kojoj poslanici opozicije kaže šta to kriju poslanici vladajuće većine. Vi ponovo izbegavate ovde da ustanovite institut prenošenja TV prenosa sednica Narodne skupštine Republike Srbije i ograničavate samo na to da je dozvoljena javnost, osim u slučajevima kada javnost sami poslanici na odboru ili na sednici isključe. Pokušali smo jednim amandmanom da ponovo vratimo obavezu javnog servisa koji izdržavaju svi građani Srbije, da vrši prenos sednica Narodne skupštine, pošto to izgleda zadugo, do promene vlasti, biće jedini način da predstavnici opozicije iznesu svoje stavove u javnost i da se javnost upozna sa njihovim stavovima. Uveli ste nekakav svečani ton u Narodnu skupštinu, uveli izvođenje himne, gardu koja će da bude postrojena, ali to nije potpuno razrađeno, pa se postavljaju pitanja, ako se himna izvodi prilikom polaganja zakletve predsednika, da li to znači da će on da govori dok se svira himna ili će himna da bude pre polaganja ili posle polaganja zakletve? Ako garda stoji na početku prve sednice Narodne skupštine, da li se predstavnici garde udaljuju čim počne prva sednica? To onda znači, pošto ste predvideli zakletvu narodnih poslanika, da ni garde, ni himne neće biti kada narodni poslanici polažu zakletvu. Ako smo pravili zakon o Narodnoj skupštini, onda je trebalo da predvidimo kad himna i kad garda pred poslanicima stoje i izvode se, a ne pred predsednikom Republike i pred Vladom, koja ovde polaže zakletve. To čak može da bude regulisano i drugim zakonom, zakonom o upotrebi svečanih jedinica, zakonom o himni koju ste ovde takođe predvideli. Sada da vidimo taj član koji se tiče polaganja zakletve narodnih poslanika. Narodna skupština je najviše zakonodavno telo i najviši predstavnički dom naroda. Ako govorite o kontinuitetu parlamentarizma u Srbiji, mogli biste da pođete od narodnih zborova koji su odlučivali u ime naroda, pa onda kada je to preraslo veličinu narodnih zborova, građani ili narod, ili pripadnici naroda su birali predstavnike koji su njih predstavljali, činili deo njih, ovde u ovoj skupštini, pošto ovde ne može da sedi osam miliona građana. Sedi 250 po Ustavu. Pred ovom Narodnom skupštinom polažu zakletvu predsednik Republike, predsednik Vlade. Pred predsednikom Narodne skupštine polažu sudije, mislim i tužioci. Pred kim to polaže Narodna skupština zakletvu? Pred Bogom? Pred Crkvom? Pred predsednikom Republike? Pred predsednikom Ustavnog suda? Što bi pred predsednikom Ustavnog suda, kada mi čuvamo ustavnost i zakonitost po ovom zakonu o Narodnoj skupštini. Ko je taj iznad nas kome se mi zaklinjemo, kada smo mi narod? Narod se nikome ne zaklinje i nemojte da ponižavate građane Srbije koji biraju 250 poslanika, da ti poslanici nekoj novoj sili, neidentifikovanoj, jer niste rekli pred kim se polaže zakletva, polažu zakletvu. Nije stvar samo u tome da li smo se zakleli ili ne, nego u tome da cenimo to da smo najviše predstavničko telo. Od nas višeg predstavničkog tela koje predstavlja narod nema. Kolegijum Narodne skupštine, ovo je priča za malu decu. Šta znači kolegijum Narodne skupštine? Savetodavno telo predsednika Narodne skupštine? To zamenjuje ove dosadašnje konsultacije predsednika Narodne skupštine sa šefovima poslaničkih grupa. Kako odlučuje kolegijum? Da li mi to glasamo na kolegijumu? Možemo li mi na kolegijumu da preglasamo predsednika Skupštine i da ustanovimo dnevni red, predlog dnevnog reda? Ako možemo, što to niste napisali? Ako ne možemo, što se sastajemo? Da bi nas slikale TV kamere, kako samo kao u nečemu saglasni i sarađuje opozicija sa vlašću? Opozicija želi da sarađuje sa vlašću na temama koje su bitne za Srbiju, a ne na temama koje su bitne za vlast. Opoziciji je u interesu da građani Srbije shvate da vlast loše radi svoj posao i da opozicija u tome nema nikakvog učešća. Predložili smo amandmanom da se to izbriše, to čak nema ni status radnog tela, pošto na radnim telima se o nečemu raspravlja, glasa se, odlučuje. Na kolegijumu se ne odlučuje ni o čemu. U članu 44. predvideli ste da poslanici kojima je prestao mandat pre isteka vremena na koji su izabrani nemaju prava iz stava 1, a to je pravo na šest meseci na plate ili još jednom od šest meseci, ako je to uslov za penziju, ako je pravosnažnom sudskom odlukom osuđen na bezuslovnu kaznu zatvora u trajanju najmanje od šest meseci. Postoji još jedan ustavni osnov po kome ne bi trebalo poslanik da ima pravo na tih šest meseci, a to je zabrana rada političke stranke sa čije liste je izabran. O tome je trebalo da vodite računa. Ako zaista postoje strašni uslovi da jedna stranka bude zabranjena, pa ne mogu njeni poslanici da imaju još šest meseci platu. Ako im se mandat oduzima po sili Ustava i zakona, onda oni nemaju privilegije i prava. Onda je prekršio zakon. Onaj ko je prekršio zakon, nema pravo na privilegije. Zatim, u članu 45. niste predvideli situaciju iz člana 37, koji ovde mnogo napadaju, a koji potpuno jasno treba da definiše ustavno opredeljenje da narodni poslanik slobodno raspolaže svojim mandatom. Trebalo je ovde da predvidite, pošto taj treći stav nije baš sasvim jasan i čist, i glasi "u slučaju iz stava 2. ovog člana - razlozima za prestanak mandata obaveštava se predsednik Narodne skupštine". Ko obaveštava predsednika Narodne skupštine o razlozima za prestanak mandata? Može izborna komisija, može narodni poslanik, ali ne obaveštava se. U slučaju iz člana 37. narodni poslanik treba da obavesti predsednika Narodne skupštine. Ne može Pera, Mika, Laza da obavesti predsednika Narodne skupštine da nekome treba da prestane mandat zato što raspolaže svojom voljom. Onaj ko raspolaže svojom voljom, on obaveštava predsednika Skupštine šta je njegova volja. Ne može niko da tumači tuđu volju i time bi stvari bile potpuno jasne. Član 46. govori o dužnostima poslanika. Šta je kazna ako poslanik ne ispunjava dužnosti? Ako nekome propisujete neke dužnosti morate da vidite šta ćete raditi ako ne ispunjava svoje dužnosti. Ima ovde i besmislenih normi. Vi u zakon uvodite da poslanik treba da se obraća drugim poslanicima sa uvažavanjem i dostojanstvom, u zakon. Zato kažem da je ovo poslovnik jednog partijskog parlamenta. Uostalom, 80% odredbi je mirne duše moglo da bude sastavni deo Poslovnika. To je poslovnička materija. Ali, da bi zakon izgledao malo veći, malo obimniji, malo ozbiljniji, da se ispostavi zašto kasnimo 14 meseci sa donošenjem svog zakona, vi ste morali da napravite bar 70 članova zakona. Kako ste razradili ustavnu odredbu da, u slučaju raspuštanja Narodne skupštine, Skupština obavlja samo tekuće ili neodložne poslove? Vi ste ih u četiri tačke razvrstali: rešavanje mandatno-imunitetskih pitanja, ostvarivanje međunarodne saradnje u skladu sa ovim zakonom, pojedine slučajeve rešavanja materijalno-statusnih pitanja i ako su vezani za zakonski rok ili to nalažu potrebe države. Pod ovim "to nalažu potrebe države" podrazumeva se zahtev Vlade da se održi sednica sa nekakvim dnevnim redom. Pošto Vlada vodi politiku države i ona može uvek da nas ubedi da to nalažu potrebe države. Ako je jedan parlament raspušten, narodni poslanici imaju mandat, on zaista može da se sastane da bi rešavao tekuće ili neodložne poslove. Tekući poslovi jesu statusna pitanja i mandatno-imunitetska pitanja. Neodložni poslovi nisu oni poslovi koje nalaže potreba države, pošto ne znamo ko će da odredi šta je potreba države zbog koje se sastaje raspuštena Narodna skupština. Znači, lica koja više ne mogu da odlučuju svojim glasovima o sudbini u mnogim slučajevima, već samo u striktno određenim, izuzetnim slučajevima, sastaju se zato što to nalaže potreba države. Naravno da je sakriveno da to može da se sastane kada god hoćete, odnosno kada to bude po vašoj volji. U članu 62, to je međunarodna saradnja Narodne skupštine, poslednji stav – sastav stalnih delegacija utvrđuje Narodna skupština, a sastav drugih delegacija i ciljeve i zadatke posete delegacije Narodne skupštine utvrđuje predsednik Narodne skupštine ili nadležni odbor Narodne skupštine. Da li će to predsednik Narodne skupštine iz SPS i predsednik odbora iz DS da odrede šta će član delegacije iz SNS, iz DSS-a ili iz bilo koje opozicione stranke da radi, šta su mu ciljevi, šta mu je tamo zadatak? Vi znate da u parlamentarnoj skupštini Saveta Evrope, da u Evropskom parlamentu poslanici nemaju imperativni mandat niti od političke stranke sa čije su liste izabrani, niti od grupacije političkih stranaka kojima njihova stranka pripada, niti od države koju predstavljaju. Država ne može da da nalog svojim predstavnicima u međunarodnim institucijama, izuzev ako nisu funkcioneri ili činovnici. Znači, izabranim predstavnicima naroda država ne može da da nalog kako da se ponašaju, šta da govore, koje ciljeve da zastupaju i koje zadatke da obavljaju. Oni tamo idu da promovišu svoje ideje, ideje za koje se bore u Srbiji. To vrlo često nisu ideje vladajuće koalicije. Postoje ideje zbog kojih bežite od sastanaka sa nama, oko kojih bismo svi mogli da imamo zajedničke stavove, to iznosite kao svoje stavove, vi ste branioci države, vi ste branioci prosperiteta i integriteta, vi se predstavljate kao jedini koji biste bili u stanju da Srbiju uvedete u EU, a sve ostalo nije tema saradnje između vlasti i opozicije. Ono što je tema saradnje vi izbegavate, a pokušavate da nas uvedete u neki zajednički ram, zajednički okvir u kome mi moramo da se razlikujemo. Dakle, ne očekujte da narodni poslanik iz SNS, kao član nekakve delegacije ili nekog radnog tela, zastupa ciljeve i zadatke koje mu odredbe ovog časa gospodin Mićunović ili ovog časa gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pa makar to pisalo i u zakonu koji vi donosite. Uostalom, nema kaznenih odredbi ako poslanik ne izvrši ili ne ispuni tu odredbu zakona. Došli smo do finansiranja Narodne skupštine. Tu ima nekoliko bolnih tačka, naši poslanici će o tome govoriti više. Samo da vas uputim na to da mi se čini kako ste predsedniku Narodne skupštine ostavili himnu i gardu i jedno besmisleno pravo da se saglasi kada Vlada obustavi finansiranje Narodne skupštine, sve ostalo je gospodin generalni sekretar. Generalni sekretar predlaže budžet, generalni sekretar izvršava budžet, potpisuje izvršavanje budžeta. Ovde ima više odredbi o generalnom sekretaru nego o predsedniku Narodne skupštine. O tome je trebalo voditi računa. Ako predsednik Narodne skupštine predstavlja Narodnu skupštinu, sve ovo što ste ispisali o generalnom sekretaru, osim toga da MUP njega pita kako da obezbeđuje zgradu, što takođe nije dobro, i osim organizacije službe, sve je to posao predsednika Narodne skupštine. Ako hoće to da prihvati, hoće, a ako neće, birajte novog predsednika Narodne skupštine. Neprihvatljivo je da generalni sekretar predstavlja i zastupa Narodnu skupštinu u budžetu Narodne skupštine, pa samo zbog toga donosimo zakon, samo zbog tog samostalnog finansiranja, da ne može Mlađan Dinkić da kaže – Skupština neće da dobije četiri meseca platu, nije donela neki zakon, kao što je govorio dok je bio ministar finansija. Da nam se to više ne ponovi. Šta će on sada da kaže - ne možete da dobijete platu? Predsednik Narodne skupštine se s tim složi i mi ne dobijemo platu. Možda vi neki možete bez plate da živite, možda imate druge izvore finansiranja, imam i ja neke svoje dodatne izvore finansiranja. Pogledao bih po toj poslaničkoj grupi iz koje dobacuju ko se družio sa Šarićem, ako baš hoćete. Prvo počistite u svojoj kući. Dakle, možda vi možete preko javnih preduzeća, upravnih odbora, lokalne samouprave, gde masovno otvarate slavine i trošite budžete. Ima nrodnih poslanika koji ne žele da ih Vlada ucenjuje time što neće da imaju primanja. Pošto nas iz opozicije ne mogu da ucene, oni ucenjuju vas. Kada god se Vlada postavi iznad Narodne skupštine, meni je milo jer se postavlja iznad vas koji ste vladajuća većina. Nama ne mogu ništa. Mi smo iznad njih. Mi njih ne slušamo, mi njihove naloge ne ispunjavamo. Vi ste ti kojima će narod da pamti ovo što se sada dešava u Srbiji, na vas će da padne anatema. Vama komanduju ministri. Ovim zakonom tu komanduju ministri iz Brisela, samo ste ga dodatno utvrdili, pretvorili u demokratsku oblandu, u to da ćete vas 126 da odlučite da mogu da vam komanduju i ništa više. Zbog toga mislim da ovaj zakon nije zaslužio podršku SNS. Zbog toga mislim da bi trebalo da pročitate naše amandmane, da se upoznate sa njima, delimično otklanjaju nedostatke, neke možete iz naših diskusija, kao tehničke. Zaista treba usaglasiti neke odredbe zakona. Zbog toga bih voleo da možemo da glasamo za zakon o Narodnoj skupštini. Ipak ga nekako gledamo kao i naš zakon. Tiče se nas. Ne tiče se nekih drugih, da se ponašamo baš ambivalentno. Ako taj zakon bude zakon o Narodnoj skupštini, možemo i da glasamo za njega. Ako bude zakon o funkcionisanju Vlade preko Narodne skupštine, izvolite, brukajte se. Nama tu nije mesto. Hvala.
Reč ima predstavnica predlagača, narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, opet osećam obavezu da ukažem na stvari koje su ovde iznete, a koje ne stoje. Prvo, ne postoji kada je zakon o Narodnoj skupštini u pitanju ustavni rok. Dakle, ni u jednom članu zakona o sprovođenju Ustava ne postoji rok za donošenje zakona o Narodnoj skupštini i vrlo je precizno rečeno u kojim rokovima se koji zakoni usklađuju i koji se zakoni donose. Za, možda je greškom, ali je zakon o Narodnoj skupštini ispušten iz bilo kakvog utvrđivanja roka, te tako ne znači da nismo ovo trebali da uradimo ranije. Tu sam potpuno saglasna da bi bilo dobro da smo to uradili ranije, ali nismo prekršili nikakav ustavni rok. Ne stoji činjenica da se ovim zakonom ograničava pravo na ostvarivanje javnosti putem javnih prenosa. To nigde ne stoji u ovom zakonu. Meni je vrlo zanimljivo kako se iz ovoga što piše u ovom zakonu izvlači takav zaključak. Ovde se govori o tome, stvaranju uslova za direktne TV prenose. Možda ako je neki izraz nedovoljno čvrst i obavezujući može da se govori o pojačavanju terminološkom, ali niko nije nikakvu nameru imao, ni skrivenu, niti je bilo kako u ovom tekstu zakona pokušao da izbegne nešto za šta misli da je tekovina za koju smo se mi izborili protiv vas i koju hoćemo da sačuvamo za ubuduće. Ono što je insistiranje na tome da se u zakonu utvrdi procedura upotrebe himne, zastave, garde itd,prosto smatramo da to nije materija zakona i da će to kao i durge procedure, koje ćemo utvrđivati za druge postupke, utvrditi takođe Poslovnikom i prosto mislimo da to ne spada u zakonsku materiju. Postavljeno je pitanje – pred kim poslanici polažu zakletvu i da li je poslanik narod? Tu postoji suštinsko različito shvatanje o tome šta mi jesmo, šta mi nismo. Nosioci suvereniteta jesu građani Srbije. Oni deo svog suvereniteta prenose na svoje izabrane predstavnike, koji rade posao u njihovo ime. Ali, reći – nismo narod, zvuči u najmanju ruku, osim što je netačno, malo mesijanski. Mi nismo narod, mi jesmo narodu odgovorni i predstavnici smo naroda koji u njihovo ime rade posao u njihovom interesu. U tom smislu mislim da javno polaganje zakletve jeste polaganje zakletve građanima Srbije i ne može biti sporno. Konstatacija da je kolegijum priča za malu decu, možda jeste. Znam samo da u svim parlamentima sveta postoji potreba i vlasti i opozicije da se dogovara, da pravi zajednički plan, da pokušava da usaglasi nekakvu dinamiku rada i način na koji će raditi i da mnogi parlamenti imaju različite oblike nekakvih kolektivnih tela koja se sastaju zbog toga. Ono što mi želimo time da postignemo jeste institucionalizovanje međusobnog dogovaranja, a ne preglasavanja. Zato nijerazrađen sistem kako se donosi odluka i kako se preglasava. Namera je naša da stvorimo instrument zakonski kojim ćemo otvoriti mogućnost dogovaranja u okviru parlamenta između vlasti i opozicije. Ako neko za to nije zainteresovan, to ne znači da zakonom ne treba da otvorimo takvu mogućnost. Predlog da se u zakon uvrsti da prestankom političke stranke prestaje mandat narodnog poslanika je u suprotnosti sa drugom vrstom zalaganja. Ako ste vi za to da je vaše pravo poslanika bilo da li da stavite na raspolaganje svoj mandat stranci ili ne, onda prestanak postajanja političke partije takođe ne može poslanika koji raspolaže slobodno svojim mandatom da dovede u poziciju da mu automatski prestaje mandat. Dakle, to je onda u kontradiktornosti ta dva stava i te dve pozicije. Žao mi je što vam smeta da zakon obavezuje na međusobno uvažavanje. Nadam se da je to prečka koju će svaki narodni poslanik biti u stanju da preskoči.
Pravo na replike. Narodni poslanik Aleksandar Martinović tražio je repliku na izlaganje narodnog poslanika Tomislava Nikolića, a narodni poslanik Tomislav Nikolić repliku na izlaganje predstavnice predlagača Nade Kolundžije.
Dame i gospodo narodni poslanici, četnički vojvoda koji je govorio pre gospođe Nade Kolundžije se uvredljivo izrazio o poslaničkoj grupi SRS. Pričao je o izdaji i pričao je o parlamentarnoj istoriji. Što se tiče izdaje, zaista priznajem da je čovek ekspert i da o tome zna više od mene. Što se tiče parlamentarne istorije, zaista ne znam kada su to radikali pekli naprednjake i okretali ih na ražnju. Ako se to možda zaista i desilo, postavlja se pitanje – kako je prethodni govornik 90. godine našao se u Narodnoj radikalnoj stranci, koja nosi isto ime kao stranka koja je navodno krajem 19. veka pekla te iste naprednjake? Što se tiče krivične prijave koja je podneta protiv tog Srbina, moram da kažem da je zamenik četničkog vojvode u toj novoformiranoj stranci izjavio da se stidi zločina koji je u ime srpskog naroda počinjen u Srebrenici. Pošto nijedan zločin nije počinjen u ime bilo kog naroda, nego su ga počinili pojedinci sa imenom i prezimenom, SRS i Vojislav Šešelj, u nameri da skinu ljagu sa srpskog imena i da spasu državu Srbiju i ceo srpski narod od žiga zločinaca, podneli su krivičnu prijavu protiv čoveka za koga postoji osnovana sumnja da je u Zvorniku ubijao vezane ljude, nevine, nenaoružane. To je isti onaj Srbin koji je bio zamenik komandanta jednog drugog Srbina koji je u Erdutu vezivao Srbe za bandere, terao ih da laju kao psi i ljudi su morali da nose u tom istom Erdutu kamene ploče od nekih 10 ili 20 kila. Ljudi su zbog toga doživeli trajan poremećaj svog zdravlja. Bilo bi dobro, gospođo Čomić, da pošto već govorite o dostojanstvu Narodne skupštine, o dostojanstvu narodnih poslanika, da povedete računa o tome da oni koji sede u ovoj Narodnoj skupštini makar ne pominju ljude koji u ovom momentu nisu u prilici da im odgovore, a mi srpski radikali i svi građani Srbije nadamo se da će ipak oni biti u prilici da sede u Narodnoj skupštini i da se neposredno pogledaju u oči sa ovim ekspertima za pečenje na ražnju i za izdaju.
Reč ima poslanik Tomislav Nikolić.
Najpre bih da se osvrnem na ozbiljnu diskusiju koju je imala predlagač zakona, mada i sama skrenula malo u neozbiljnost, valjda u nedostatku argumenata. Dakle, trebalo bi da pročitate Ustav, gospođo Kolundžija. Zabranom političke stranke automatski prestaje mandat narodnog poslanika koji je izabran na listi te političke stranke, automatski. Samo se postavlja pitanje, da li treba da ima privilegije ako mu je zaista stranka zabranjena zato što je Ustavni sud procenio da su se stekli uslovi. Vi znate koji su to uslovi i to su ideje za koje se ne borite ni vi ni ja. To je rasna i verska netrpeljivost, to je oružana pobuna, to su razni vidovi nepolitičke borbe koji ne priliče političkim strankama. Što se kolegijuma tiče, samo kad biste još odredili kada se zakazuje sednice kolegijuma, ko ih zakazuje, može li trećina članova kolegijuma da zakaže sednicu, može li trećina članova kolegijuma da uvrsti nekakav predlog u predlog dnevnog reda? Pa bih mogao da kažem da ima razloga i osnova da se formira kolegijum. Inače, u slučaju kako ste vi definisali kolegijum, zaista nema osnova. Ostaje i sada, baš kao i po zakonu, dobra volja predsednika Skupština ili njegova želja da se predstaviu javnosti kao demokrata, da okupi deset kamera i sazove šefove poslaničkih klubova da kao o nečemu važnom s njima raspravlja, a to što se tamo dogovori nikada ne mora da znači da će ovde biti izglasano, pošto predsednik uvek može da kaže, poslanička većina je odlučila drugačije od kolegijuma. Ako govorite o mesiji, gospođo Kolundžija, pogledajte svog predsednika, on se predstavlja kao mesija, a ovo je Narodna skupština. Narodna skupština nije pojedinac i nije mesija. To pravo je sebi, kao i pravo da upravlja crkvom, kao i pravo da upravlja našim životima, preuzeo isključivo Boris Tadić. Možda bi kao odredba u poslovniku o tom uvažavanju trebalo da se uvede i obaveza da se obriše mleko sa usta kad se ulazi u Narodnu skupštinu, pošto se ovde zaista neki ponašaju kao deca. Bilo je denuncijanata u srpskom narodu. Nemci su raspisali nagradu, ko oda komšiju kao ilegalca u Beogradu, i posle šest meseci ukinuli, pošto je bilo toliko prijavljenih denuncijenata da nisu mogli da odgovore na sve pristigle prijave. Dakle, to se naziva denuncijacija. Sarađujete sa onima za koje ste rekli da su produžena ruka Haškog tribunala. Ovog časa podneli ste krivične prijave Haškom tribunalu. Možda je to način da vi ostanete, ali vi ostajete kao onaj lav koji je nekad bio moćan i car, a sad je samo obezubljen.
Tri minuta. Zahvaljujem. Nemate pravo na repliku, razmena replika je završena. Narodni poslanik Đuro Perić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, ustavna je obaveza Narodne skupštine da, kao najviše predstavničko telo i nosilac ustavotvorne i zakonodavne vlasti, donese zakon o Narodnoj skupštini, te da se sva pitanja od značaja za ostvarivanje njene nadležnosti i vršenje funkcije narodnih poslanika urede zakonom. Iako se iz objektivnih, ali i iz subjektivnih razloga kasni sa donošenjem zakona, on je ipak pred nama i nadam se da ćemo ga usvojiti. Naglašavam da je veoma važno što se ovim zakonom celovito utvrđuje položaj, nadležnost, organizacija i način rada i odlučivanja Narodne skupštine; položaj, prava i dužnost narodnih poslanika, odnos Narodne skupštine prema drugim državnim organima, međunarodna saradnja Narodne skupštine, finansiranje Narodne skupštine, upravljanje imovinom koju koristi Narodna skupština, amblemi, simboli i obeležja Narodne skupštine, kao i položaj stručne službe Narodne skupštine. Vrlo je bitno istaći da se donošenjem ovog zakona razrađuje i konkretnije sprovodi načelo podele vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudsku, čiji se međusobni odnos zasniva na ravnoteži i međusobnoj kontroli. Konačno, Narodna skupština dovodi u ravnopravan ustavni položaj organe izvršne i sudske vlasti o kojima su već doneti posebni zakoni. Možda je trebalo da budemo prvi koji ćemo to doneti, ali jeste tačno da je Ustavom utvrđena podela vlasti, to načelo podele vlasti, ali se posebnim zakonima ova načela upravo razrađuju, što je kompletan sadržaj tog odnosa podele vlasti, jer se sada tačno i precizno u detalje precizira taj odnos. Ovim zakonom se, a što je vrlo značajno, detaljno razrađuje i taksativno utvrđuje šta Narodna skupština radi kao nosilac ustavotvorne i zakonodavne vlasti, njene izborne, kontrolne i predstavničke funkcije. Što se tiče odnosa Narodne skupštine i Vlade, u članu 58. predviđeno je da Vlada, na zahtev Narodne skupštine, podnosi izveštaj o svom radu najmanje jednom godišnje. Čini se da bi bilo bolje da Vlada bez zahteva Narodne skupštine podnosi godišnje izveštaj o svom radu. Takođe je značajno da se Vlada vezuje, mada je i do sada to bila obaveza, ali sada preciznije, da njeni članovi moraju da prisustvuju sednicama Skupštine, takođe i odbora. Dosadašnja praksa je bila dosta loša. Posebnu pažnju zaslužuje poglavlje o finansiranju Narodne skupštine. Mislim da je to jedna vrlo značajna stvar. Narodna skupština samostalno odlučuje i raspolaže sredstvima za rad Narodne skupštine iliti skupštinskim budžetom. Veoma je bitno da Vlada ne može bez saglasnosti predsednika Narodne skupštine obustaviti, odložiti ili ograničiti izvršenje skupštinskog budžeta. Mislim da bi trebalo i da smo tu ispustili da se preciznije kaže kada predsednik Narodne skupštine može eventualno da da saglasnost, jer ovde kaže bez saglasnosti predsednika Skupštine ne može da se izvrše ove operacije od strane Vlade. Ništa manje nije značajan ni postupak pripreme predloga skupštinskog budžeta. Mislim da je to jedan dodatni element koji govori o tome da je taj odnos Skupštine prema budžetskim pitanjima sada malo konkretnije i preciznije razrađen kroz postupak što generalni sekretar Skupštine priprema taj predlog i daje ga nadležnom odboru Skupštine, koji utvrđuje taj predlog i dostavlja ga Ministarstvu finansija na mišljenje. Tu dolazi do određenih usaglašavanja, ako se postigne saglasnost, nadležni odbor Skupštine utvrđuje skupštinski budžet, koji Ministarstvo finansija bez izmena, što je vrlo važno, uključuje u nacrt budžeta Republike Srbije, a takođe bez izmena u predlog zakona o budžetu Republike Srbije. Međutim, ako se ne postigne saglasnost, što je moguće da se desi između Ministarstva finansija i predloga skupštinskog budžeta, bez izmena se taj predlog budžeta skupštinski uključuje u Predlog zakona o budžetu Republike Srbije. Ovo je vrlo važno. Ovim postupkom se upravo obezbeđuje ta finansijska samostalnost Narodne skupštine, a čime se i naša Narodna skupština uvrštava u red brojnih parlamenata evropskih zemalja koje imaju samostalno finansijsko raspolaganje sredstvima utvrđenim budžetom. Mi smo kao Skupština imali niz tih sastanaka i diskusija koje su bile organizovane na raznim mestima i u zemlji i inostranstvu oko tog problema finansiranja Skupštine i tih iskustava koja postoje i u ovim brojnim zemljama u Evropi, koja su različita, doduše, nije to svuda identično, ali mislim da smo se i mi približili dobrim delom ovim principima koji su utvrđeni i u ovim zemljama koje su to do sada uradile. Na kraju, želim da kažem da je poslanička grupa PUPS-a u toku priprema ovog zakona imala desetak primedbi na tadašnje tekstove koji su se pojavljivali i mi smo te naše primedbe dostavljali skupštinskoj komisiji kojaje pripremala Predlog zakona. Sve naše predloge komisija je prihvatila, sem jednog koji je više i formalne prirode, tako da uzimajući to sve u celini, poslanička grupa PUPS-a se opredeljuje da će u danu za glasanje glasati za ovaj predlog zakona.
Reč ima narodni poslanik Balint Pastor, Poslanička grupa manjina.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, i Poslanička grupa manjina je potpisala predlog da se ovaj predlog zakona nađe na dnevnom redu Narodne skupštine. Mi smatramo da je parlament ovaj zakon trebalo da donese najkasnije do kraja 2008. godine. Raduje nas što konačno možemo raspravljati o predlogu koji je izrađen od strane radne grupe na čelu sa gospodinom Nikolom Novakovićem, potpredsednikom Narodne skupštine. U obrazloženju Predloga zakona piše da će se Narodna skupština, usvajanjem ovog zakona, staviti u ravnopravan ustavopravni položaj sa predsednikom Republike, Vladom, Ustavnim sudom itd. Istina je, tačno je da je parlament, Narodna skupština, jedini organ čiji rad nije regulisan posebnim zakonom. Postoji Zakon o predsedniku Republike, postoji Zakon o Vladi, o Ustavnom sudu, čak i o ministarstvima, ali ne postoji zakon o Narodnoj skupštini. Istovremeno, poslednjih dana smo slušali i čitali u novinama od predstavnika vladajućih stranaka da je parlament najznačajnija institucija u državi, koja je nezavisna od drugih grana vlasti, da ovakva vrsta ceremonije, misli se na izvođenje himne, na svečanu gardu itd, na simboličan način pokazuje važnost, odnosno značaj institucije kao što je parlament koji biraju građani. Danas smo čuli od predstavnika predlagača da je snažna Narodna skupština pretpostavka demokratskog društva i to je sve tačno, to tako treba da bude, ali to nažalost nije bilo tako poslednjih godina, mada nismo mogli da steknemo taj utisak otkad je SVM ponovo postala parlamentarna stranka pre tri godine. Nismo stekli utisak da je parlament najznačajnija institucija i u praksi u kojoj se donose odluke. Nismo stekli utisak da Narodna skupština uistinu kontroliše rad Vlade i to je naša krivica, to je krivica Narodne skupštine, pre svega onih koji čine vladajuću koaliciju. To odmah mora da se promeni. Ovaj zakon stvara, odnosno znači jednu solidnu osnovu za to, ali se stvari neće promeniti preko noći samo zbog donošenja zakona o Narodnoj skupštini. Bez obzira na to, mi ćemo naravno podržati Predlog zakona o Narodnoj skupštini i nadam se da ćemo učiniti sve u interesu toga da Narodna skupština i u praksi bude samostalna i u institucionalnom i u finansijskom smislu, pre svega u odnosu na izvršnu vlast, u odnosu na Vladu i u odnosu na predsednika Republike. Mi smo u prošloj godini usvojili više od 300 zakona, što se može smatrati podvigom, što se može smatrati dobrim rezultatom, ali istovremeno moramo da obratimo pažnju i na to šta o nama, o Narodnoj skupštini Republike Srbije, misli EU, odnosno Evropska komisija, koja je u svom izveštaju prošlogodišnjem navela da Narodna skupština i njeni odbori i dalje nemaju dovoljan broj kvalifikovanog osoblja, da su odbori slabi, da njihov rad nije proaktivan. Nastavljeno je sa praksom usvajanja zakona po hitnom postupku. Institucionalna sposobnost parlamenta je mala. Parlament nedovoljno koristi svoja ovlašćenja za kontrolu izvršne vlasti, a ustavne odredbe koje strankama daju kontrolu nad mandatima poslanika nastavljaju da koče rad i reformu zakonodavnog tela. Ovo je bio citat iz prošlogodišnjeg izveštaja Evropske komisije i iz ovog izveštaja možemo videti da još dosta toga treba da uradimo u interesu toga da Narodna skupština zbilja bude najvažniji organ u državi, da i institucionalno i finansijski bude samostalan organ. Predlogom zakona su definisane nadležnosti Narodne skupštine, pored zakonodavne funkcije, i predstavnička, i izborna i kontrolna funkcija Narodne skupštine. Ali, treba da se postavi pitanje da li je Narodna skupština najviše predstavničko telo i nosilac ustavotvorne i zakonodavne vlasti u Republici Srbiji, kao što piše u Ustavu naše države, ili se smatra nekakvim nužnim zlom? Stekao sam utisak poslednjih godina da se vrlo često na parlament gleda kao na nužno zlo, na narodne poslanike kao na ljude koji mlate praznu slamu, koji se bave nekim stvarima koje bi se mogle rešiti i po skraćenom postupku, odnosno za kraće vreme i to svakako nije dobro za demokratiju u Republici Srbiji. Takve ocene treba da se eliminišu. Takva razmišljanja moramo promeniti. Naravno, niko među nama ne smatra slučajnim napade u medijima protiv Narodne skupštine, niko ne smatra slučajnim napade protiv narodnih poslanika. Imamo izveštaje u određenim mesecima o tome kako Skupština troši novac. To je, pre svega, u onim mesecima kada je Skupština na pauzi ili kada treba pažnja da se odvuče od nekih drugih problema. U tome smo i mi krivi, stranke parlamentarne većine. To jednostavno ne sme da se dozvoli. Treba da se čuva integritet i parlamenta, i narodnih poslanika i svi mi zajedno treba da učinimo sve u interesu toga da Narodna skupština bude samostalna i da se na parlament ne gleda kao na nekakvo nužno zlo koje evo postoji, ali se sve rešava na sednicama npr. Vlade. Znači, cilj bi trebalo da bude jedna institucija koja je samostalna i u institucionalnom i u finansijskom smislu, i mi treba da izađemo na kraj sa nekim izazovima. Jedan izazov je nedovoljna kontrola parlamenta nad radom izvršne vlasti, a drugi izazov je kontrola nad mandatima narodnih poslanika od strane političkih stranaka. Mesecima slušamo o tome da samo jedna stranka nema svoje blanko ostavke u Narodnoj skupštini. Reći ću da je to LDP i to je sigurno tako. Ne verujem da bi oni to rekli da to nije tačno, ali ima tu još nekih stranaka koje isto tako nemaju svoje blanko ostavke. Na primer, sve stranke koje čine Poslaničku grupu manjina, SVM, Bošnjačka koalicija za evropski Sandžak, Koalicija Albanaca Preševske doline. Mi smatramo da je to model kojem se treba približavati, jer Skupština ne može da bude samostalna u institucionalnom smislu kada se poslanik može kazniti samo zbog toga što nije glasao za određeni predlog zakona. Može izgubiti u praksi mandat zbog toga što nije glasao po volji, recimo, nekog ministra ili partijskog šefa. To jednostavno nije prirodno. Još je manje prirodna činjenica, odnosno stanje kada blanko ostavke poslanika ne drži stranka kojoj pripadaju određeni poslanici, nego neke druge stranke sa kojima je ta stranka izašla na izbore. Kada imate takvu situaciju, onda imate i situaciju da se donosi protivustavan budžet u odnosu na Vojvodinu i, recimo, poslanici iz Vojvodine i autentične stranke iz Vojvodine nisu nažalost u mogućnosti da glasaju za naš predlog, da ostanem kod ovog primera iz decembra prošle godine, kojim smo mi predlagali da se dovede u sklad sa Ustavom Predlog zakona o budžetu za 2010. godinu. Kada imate takvu situaciju, onda je nerealno očekivati od parlamenta da u institucionalnom smislu bude samostalan organ, da uistinu bude najviše predstavničko telo, najviše zakonodavno telo kao Narodna skupština i to, samo da citiram jednu predizbornu frazu ili slogan, "samo od nas zavisi". To zavisi od narodnih poslanika, zavisi od parlamentarnih stranaka, to zavisi od nas kada ćemo reći – evo, želimo da zastupamo interese građana, ne želimo da zastupamo neke druge stranke na čijim listama smo ušli, na primer, u Narodnu skupštinu. Na ovaj problem zakon o Narodnoj skupštini ne može da da odgovor. Ovo ne zavisi ni od kakvog pravnog akta, ni od kakvog zakona, nego zavisi od političke kulture i zavisi od toga kako gledamo na sopstvenu ulogu narodnih poslanika. Što se tiče finansiranja Narodne skupštine, veoma je dobro što će Narodna skupština u mnogo većoj meri moći da utiče na sopstveni budžet. Ali, da se vratim na prethodnu problematiku, na prethodno pitanje, i ovde mogu da kažem da su i do sada narodni poslanici mogli da ulože amandman na pozicije Narodne skupštine u predlogu budžeta, ali se ne sećam prethodne tri godine da je bilo koji poslanik vladajuće većine, uključujući i nas, uložio amandman na pozicije Narodne skupštine u budžetu. Bez obzira na to što je u 2007. godini budžet Narodne skupštine bio 3,6 milijardi dinara, a u ovoj godini je budžet Narodne skupštine milijarda i 600 miliona dinara. Budžet Skupštine za samo tri godine je smanjen za nešto više od dve milijarde dinara i niko se protiv toga od narodnih poslanika nije bunio. Imali smo neke druge amandmane. Mi smo jedna mala poslanička grupa, zadali smo udarac ispod pojasa time što smo zahtevali usklađivanje predloga budžeta sa Ustavom Republike Srbije, ali su neki drugi poslanici mogli da ulože amandman i na pozicije Narodne skupštine, da se poboljša finansiranje, način finansiranja Narodne skupštine. Sve ću da vas podsetim na to da smo se dogovorili još 2007. godine da Narodna skupština finansira prevod usvojenih zakona, onih najznačajnijih i najvažnijih, na jezike nacionalnih manjina. Poslednje dve godine taj projekat je stao zbog toga što je drastično smanjen budžet Narodne skupštine i imamo razumevanje za to, ali se nadamo da će se nastaviti sa ovom veoma pozitivnom praksom posle dve godine, od sledeće godine, kada će Narodna skupština u mnogo većoj meri moći da utiče na brojke sopstvenog budžeta. Što se tiče kolegijuma, smatramo da je kolegijum izuzetno važan organ. Opet će se u praksi pokazati koliko će "nadležnosti" imati taj kolegijum u planiranju sednica, u predstavljanju Narodne skupštine, u sazivanju sednica Narodne skupštine i tu bih želeo da ukažem na jedan problem u vezi sa utvrđivanjem predloga dnevnog reda Narodne skupštine, onako generalno za prethodne tri godine. Veoma je loša praksa da narodni poslanici i šefovi poslaničkih grupa vladajuće koalicije praktično iz novina mogu da saznaju sa kojim dnevnim redom je sazvana sednica. Ovo nije krivica predsednice Narodne skupštine, to je tako bilo i u prethodnom sazivu, ali se nadamo da će se to poboljšati formiranjem kolegijuma, u kojem će mesto naći predsednik Skupštine, potpredsednici i šefovi poslaničkih grupa i da ćemo zajednički definisati predloge dnevnog reda. Jer nije normalno da ta autocenzura funkcioniše na ovakav način, u smislu da se sećam u protekle tri godine svega jednog zakonskog predloga koji je došao na dnevni red, a čiji predlagač nije bila Vlada. To jednostavno nije normalno, to tako ne funkcioniše ni u jednom parlamentu u regionu i u Evropi i mi treba da se izborimo za to da se i predlozi narodnih poslanika, bez obzira na to da li se radi o opoziciji ili o strankama vladajuće većine, nađu na dnevnom redu Narodne skupštine i da sami određujemo kada ćemo raspravljati o predlozima koji dolaze od Vlade Republike Srbije. Kada smo već kod kolegijuma i kod planiranja rada Narodne skupštine, pokazaću vam jednu tabelu kako to funkcioniše u parlamentarnim demokratijama. Ovde možete da vidite plan rada parlamenta Mađarske, ali to ne funkcioniše tako samo u mađarskom parlamentu, to tako funkcioniše u Sloveniji i u još nekim državama i parlamentima u regionu. Ovde možete da vidite tačno četiri meseca unapred, za celo redovno zasedanje, na primer, za 2009. godinu redovno jesenje zasedanje, kada će Narodna skupština imati dane za plenarne sednice, kada će raditi odbori, kada će biti dani za odlučivanje, kada će narodni poslanici primati građane, kada će se postavljati pitanja Vladi, a mi smo veoma daleko od toga. Mi smo juče saznali o čemu ćemo raspravljati početkom sledeće nedelje i to se mora promeniti. To zavisi od dogovora. To opet zavisi isključivo od nas samih, to ne zavisi ni od Vlade, ni od bilo kog ministra i nadam se da ćemo naći snagu, da će biti dogovora, da neće biti autocenzure i da ćemo se uspeti izboriti za to da na ovakav način funkcioniše i Narodna skupština Republike Srbije. Drago nam je što će se ojačati pozicije i nadležnosti odbora, što će se premestiti težište rada u odbore, ali se lično ne slažem, nismo podneli amandman, ali moram da kažem da se lično ne slažem sa institutom zamenika članova odbora jer su odbori stručne prirode. Ne mogu sebe da zamislim, na primer, kao člana ili zamenika člana Odbora za zdravlje. To onda gubi svaki smisao i zbog toga smatramo da poslanici revnosnije treba da dolaze na sednice odbora i da se ovo eventualno mora razraditi Poslovnikom, ako baš insistiramo na zamenicima članova odbora. Podržaćemo ovaj zakon jer smatramo da on pruža solidnu osnovu za institucionalnu i finansijsku samostalnost parlamenta, ali se nadam, još jedanput da ponovim, da će i narodni poslanici na sebe i na svoju funkciju gledati kao na one ljude koji obavljaju najznačajniju funkciju u ovoj državi, a to je funkcija ili zadatak ili obaveza narodnog poslanika.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, poslanička grupa LDP.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, retko kada sedim u kontinuitetu tri sata ovde u Skupštini tokom našeg zasedanja i danas sam to uradio pre svega zbog toga što sam pokušao da prođem argumentaciju koju sami nismo uspeli da pronađemo u predlogu ovog zakona kako bi mu pružili podršku. U drugim situacijama obično predstavnici poslaničkih grupa iznesu svoje političke stavove, a onda odu da rade druge skupštinske ili stranačke poslove i vi svi to vrlo dobro znate. Šta je ono što je veliki poraz pre svega vladajuće koalicije danas ovde u Skupštini? Činjenica je da je jedno pozitivno nastojanje zapravo obesmišljeno ovim predlogom zakona. Pokušaj da se unapredi rad Skupštine, a pre svega da se povrati ili izgradi konačno potreban kredibilitet za nesmetan rad ovako važne institucije je unapred osuđen na neuspeh. Mi smo počeli da gradimo parlamentarnu demokratiju 89. godine i prethodnih 20 godina najvažnije zakonodavno telo ove zemlje, institucija koja je donela stotine i hiljade zakona, odluka, deklaracija, rezolucija, radi sama neuređena zakonom. To dovoljno govori o niskom nivou političke kulture u našem društvu. Zato je ovo bio važan korak. Na njega smo čekali tri godine. Tokom te tri godine uglavnom se u javnosti raspravljalo o besmislicama, a zapostavljala suština. Ovaj zakon je u senci trapavosti i insinuacija koje su nas pokušale da predstave kao ljude koji bi u penziju sa tri nedovršena poslanička mandata. Ovaj zakon je u senci svega onoga što se svakodnevno dešava u samoj Skupštini, koja pokušava zakonom da se uredi. Za nas je ključno pitanje, pitanje slobode. Zbog toga danas ovde, raspravljajući o zakonu o Skupštini, mi netreba da govorimo o sebi. Pogrešili su svi oni, od predsednice parlamenta, preko predlagača i predstavnika zakona, do onih koji su zakon obrazlagali do sada. Ne uređujemo mi ovim zakonom sami sebe, nego mi ovim zakonom uspostavljamo standarde i ideale koji treba da menjaju naše društvo. Srbiji je potrebna ekonomska sloboda, medijska sloboda, kulturna sloboda, verska sloboda, seksualna sloboda, a pre svega politička sloboda, a nje nema u ovom zakonu. Mi smo liberalne demokrate, ne zato što smo tražili zgodno ime za sebe nego zato što smo se politički razvijali, svako od nas pojedinačno u svom životu, pa smo iz građanskih partija različite provenijencije pronašli sebe u LDP. Reći ću predlagačima da liberalne demokrate od 15. veka vode borbu protiv kontrolisanog poslanika. Pobedili su u 17. veku. Kako možemo mi kao LDP da podržimo zakon o Skupštini koji ignoriše osnove moderne demokratije koja je neophodna našem društvu? Fidži, Nigerija, Nepal, Pakistan, Bangladeš, Venecuela, sve su to zemlje u kojima je delimično ograničena sloboda poslanika, ali niko nije bio toliko represivan kao što je naša zemlja. To je naše zajedničko poniženje. Možemo mi, gospođo Kolundžija, da sebe predstavljamo integralnim ličnostima, kako ste vi to rekli, osobama koje se ne doživljavaju kao partijski vojnici, podanici nekog vojvode i generala. Vi ste tu u pravu. Lično znam da je to stav većine ovde u parlamentu, ali naši poslanici nisu takvi. To je ono što je problem. Ako mi ograničavamo ovim zakonom svoju slobodu ovde u Skupštini, kako možemo biti sigurni da sutra poslodavac jednoj mladoj devojci neće ponuditi dokument u kome se ona unapred odriče svog radnog mesta, a usput je obavezati na klauzulu po kojoj ne sme da ostane u drugom stanju narednih pet godina? Kakva mi to pravila uspostavljamo u Srbiji, kada nemamo snagu da parlamentu i demokratiji damo neophodnu slobodu? To nisu samo fraze. Bio nam je potreban zakon, ali zakon o Skupštini ne uređuje na zakonskim osnovama naš odnos sa predsednikom Republike, naš odnos sa Vladom Republike Srbije, naš odnos sa drugim državnim institucijama, recimo sa Ustavnim sudom. Sve će to biti uređeno Poslovnikom. To je odredba ovog zakona. Kakva su naša dosadašnja iskustva? Kako je to izgledala Skupština Srbije kada je Poslovnik uređivao naš odnos sa Vladom? Ignorisanje, ponižavanje, svođenje parlamentarne većine na glasačku mašinu. Ne možete reći da se procedure uređuju zakonima, gospođo Kolundžija, a upravo ste to uradili. Mi smo ovde usvojili zakon kojim smo propisivali šaru na gumi i datum u kojem će se menjati točkovi na automobilima u Srbiji, pa do 15. novembra gume sa ovom šarom, a od 15. novembra do 1. marta sa drugom šarom. Ako smo mogli da se bavimo točkovima u Srbiji, onda mislim da smo bili dužni da ovim zakonom regulišemo naš odnos sa najvažnijim institucijama u društvu, jer je to potreba i Skupštine i tih samih institucija. Šta je ono što ne možemo da prihvatimo? Ideju da se ugled Skupštine može graditi na teatralnosti. Ona to nije zbog toga što će ispred parlamenta svirati gardijski orkestar. Ta teatralnost proizilazi iz naše razlike u odnosu na taj gardijski orkestar. Nikome od nas to nije potrebno. Ugled ove skupštine može se proizvesti samo tako što će ovo društvo u nama, čak i kada se ne slažemo, prepoznati ljude koji u svakom trenutku daju sve od sebe kako bi život u ovoj zemlji bio bolji. Ko je od poslanika ovde spreman da kaže da će se osećati prijatno kada se pred njim postroji red regruta, kada znamo da je i predsedniku države neprijatno kada zbog diplomatskog protokola mora da predaje raport ili prima raport u prisustvu nekog stranog zvaničnika? Bio sam potpredsednik Vlade i ništa mi nije bilo teže od postrojavanja garde kojoj treba da se obratim zbog toga što mi u posetu dolazi neki potpredsednik Vlade iz okruženja ili iz Evrope. Ako želimo da gradimo ugled ove skupštine, onda to nećemo postići uvođenjem trube u Skupštinu. Zato smo napisali amandman na taj član 14, u kojem tražimo da se, ako se već tako nešto radi, to radi u trenucima koji su od značaja za čitavo društvo, a priznaćete svi da završetak ili početak redovnog zasedanja nije nešto tako. Pitanje naše zakletve – šta to, zapravo, znači? Iz kog vremena uopšte potiče ta vrsta prakse koja pred ljude postavlja izazov u kome se oni javno obavezuju da će odgovorno raditi svoj posao? To je, takođe, ovde u Srbiji za parlament neprimereno. Teatralnost je možda prihvatljivija u nekim drugim sredinama. To je jednako strano kao kada bi uveli sada dom lordova u Srbiji. Mi još nemamo svoju Magna kartu, povelju slobode koju su Englezi usvoji pre 800 godina. Mislim da se, takođe, tu niko od nas ne prepoznaje. Govorimo o tim mandatima. Kako se osećao predstavnik i član parlamentarne većine Ferzo Ćelović kada je na vratima Skupštine saznao da je smenjen? To se desilo, jer je to bio politički interes. Šta mi govorimo jedni o drugima kada se tako odnosimo jedni prema drugima? Ako sami sebi ne verujemo i ako imamo tu vrstu sumnje, kako onda možemo očekivati od ljudi koji treba da veruju u nas da to čine sa osećajem da ne greše, jer smo mi pred građanima kovertirali ostavke? Da li može neki prevareni birač sada da aktivira našu ostavku? Oni to nemaju pravo. To nije hrabrost, to je politička pamet. Zbog toga mislim da je bilo potrebno više za onu vrstu odluke koju od nas traže, institucije koje mi treba da poštujemo jer se sami često pozivamo na njihove odluke. Preporuke Venecijanske komisije su nedvosmislene i nije to komisija koja gubi vreme u nekom renesanskom gradu. To je komisija Saveta Evrope za demokratiju putem prava. Imam izveštaj te komisije ovde. Vrlo je obiman. Srbija je presedan. U Venecueli je moguće smeniti poslanike. To mogu da urade građani. Onog trenutka kada se skupi veći broj potpisa za njegovu smenu od broja građana koji za njega glasa, on će biti smenjen. U Pakistanu je moguće smeniti poslanika ukoliko mu se partija zabrani na sudu ili njegov rad oceni kriminalnim. U Evropi ne postoji nijedna zemlja u kojoj se pretrčavanje iz partije u partiju rešava na tako nedostojan način. Vladajuća većina je mogla da nam ponudi politički dogovor na kome počiva, recimo, španska demokratija, dogovor koji obavezuje sve stranke u onoj meri u kojoj su one spremne da poštuju datu reč. Onog trenutka kada je taj dogovor u španskom parlamentu napravljen potpisalo ga je 16 parlamentarnih partija. Prekinuta je praksa pretrčavanja iz jedne stranke u drugu. To što se dešavalo u prošlosti u Srbiji ni po čemu nas ne čini lošijim od bilo koje druge zemlje koja uspostavlja demokratiju, 40% češkog parlamenta je u drugom sazivu praktično menjalo članstvo u stranci i poslaničkom klubu. To se dešavalo i u Poljskoj, u Hrvatskoj, to se dešavalo u Ukrajini, tamo je 300 od 400 poslanika u jednom trenutku promenilo stranu, ali čak je i Ukrajina imala snage da oslobodi poslanike, da na drugi način rešava taj problem. Mi snagu za to još uvek nemamo i mislim da je to loše i da sa tim ne možemo da se pomirimo. Ne mislim da smo mi posebni zbog toga što niko od naših poslanika nije kovertirao ostavke, mislim da smo mi posebni zbog toga što se za tako nešto iskreno zalažemo, jer sada vidimo potrebu i u drugima za tom vrstom slobode. Najradikalniji egzekutor demokratske slobode u parlamentu bio je Tomislav Nikolić, njega ovde nema. Najviše je poslaničkih mandata on oduzeo kao predsednik Administrativnog odbora i predstavnik radikala. Vodio je Administrativni odbor koji je u jednom sazivu oduzimao mandate poslanicima većine koji pređu u opozicionu stranku, a štitio mandate poslanika opozicije koji pređu u parlamentarnu većinu i za to je dobijao podršku Ustavnog suda. I eventualno predsednika Republike, mada on za to formalno nije nadležan politički, možda njegova stranka, ali mislim da je njegova stranka tada bila žrtva. Poslanik Đoković je prešao u DS, čini mi se, iz većine, iz DSS-a. Ali, ako se Nikolić promenio mislim da onda imamo puno razloga za optimizam i da je potrebno osloboditi u potpunosti parlament. Verujem u snagu slobode, a ako za to nema dovoljno razumevanja u parlamentarnoj većini koja želi Srbiju da evropizuje onda mi imamo problem, jer Evropa na tim vrednostima počiva. Usvojili smo protivustavan Zakon o Vladi, to je bilo u julu 2008. godine, i svi to vrlo dobro znamo. To je tada tako moralo. Ako se Ustav nije poštovao ni pre toga, onda je argumentacija da baš u tom trenutku ne mora tako nešto da se menja u političkom smislu za nekoga mogla biti i prihvatljiva. Ali, i danas mi imamo zamenika predsednika Vlade, a to je neustavna kategorija, imamo prvog potpredsednika Vlade, neustavna kategorija, imamo predsednika Republike koji je predsednik stranke, to nije demokratska praksa, imamo sada zakon o Skupštini koji je duboko antievropski i antidemokratski, a sve to činimo u ime demokratskog razvoja naše zemlje. Pokušali smo da vam pomognemo tako što smo napisali tih nekoliko amandmana. Prvo amandman na taj karikaturalni član 14, koji nas dovodi u poziciju da moramo da prolazimo kroz špalire garde, iako niko od nas to ne želi. Neka garda bude tu kada dolazi predsednik Republike, neka bude tu zaista u nekim posebnim situacijama, u vreme državnih praznika, onda kada se podižu zastave ispred Skupštine, ali nema potrebe dovoditi nas u tako neprirodan položaj, kao što bi to moglo da se desi ukoliko bi se usvojio član zakona u nepromenjenoj formi. Tražimo da se briše član 37. i da se oslobode poslanici tog neprirodnog odnosa sa strankom. To ne govori, i tu greše svi navodni teoretičari i eksperti našeg demokratskog poretka, o despetizmu naših vođa, nego o orijentalnoj despotiji podaništva koja je ukorenjeno u nama. Nismo mi valjda zalutali u stranke. Mi znamo zašto smo u DS, u Savezu vojvođanskih Mađara, u SPS, u DSS, zašto smo naprednjaci, zašto smo radikali, nama nije potreban tutor da nas podseća da je vlasnik našeg života kroz kontrolu našeg mandata ovde u Skupštini. To govori o nama, a ne o liderima stranaka. Šta radimo ovde u Skupštini ako nismo sigurni kakve ideje zastupamo? Tražimo da se taj član 37. briše, a nudimo strankama u Skupštini politički dogovor, politički dogovor koji treba svako od nas da poštuje, dogovor kojim ćemo garantovati jedni drugima da svoj interes nećemo graditi na šteti koju možemo da napravimo konkurenciji, nego na ambiciji da uradimo nešto bolje od konkurencije za ljude koji žive u ovoj zemlji. Siguran sam da ima dovoljno potencijala u 250 poslanika u ovoj skupštini za jedan takav dogovor, apsolutno sam siguran u tako nešto i ne sumnjam u to. Tražimo da se taj besmisleni član 46. promeni amandmanom, da se on izbriše, o tim štetnim posledicama koje će poslanik snositi ukoliko tri dana ne daje kvorum. Prvo, želim da vas podsetim da je stvarna slika svakoga od nas mnogo drugačija od one koja je stvorena u javnosti. Vi vrlo dobro znate da gotovo svaki funkcioner državne uprave ima izdašnija materijalna primanja i radi u lagodnijoj poziciji od nas ovde.
Izvinite, poslaniče, narodnoj poslanici je pozlilo, neka joj pomognu da izađe iz sale. Određujem pauzu u trajanju od 15 minuta. Nastavićemo rad u 13.40 časova. Zahvaljujem.
Dame i gospodo narodni poslanici, možemo da nastavimo rad. Gospodin Čedomir Jovanović ima još dva minuta, izvolite.
Nadam se da će naša koleginica na kraju biti dobro. Ovo je nešto što zapravo potvrđuje sve ono što sam rekao opisujući naš položaj ovde u Skupštini i žao mi je što je do toga došlo, ali mislim da i o tome moramo otvoreno govoriti. Amandman na član 46. podneli smo zato što smatramo da nema smisla zakonom propisivati normu koja se ne može sankcionisati ukoliko se ne poštuje. Naime, stvara se utisak kao da smo mi ovde zbog radnog mesta. A kako bi izgledao život u Skupštini Srbije kada bi šef poslaničke grupe, na primer, imao neko drugo radno mesto, pa kada bi se svi lideri opozicije, zbog toga što ih zakon na tako nešto prisiljava, odrekli radnog mesta u Skupštini i otišli na neko drugo? Onda bi oni bili ljudi koji su na jednom mestu zaposleni, a rade na drugom ili ljudi kojima je Skupština na drugom mestu, a morala bi da bude na prvom. Predlažemo da se taj član izbriše. Za nas je veoma važan član 54. koji propisuje da, ukoliko to nalažu potrebe države, odbori ili Narodna skupština, iako su raspušteni, mogu uraditi neki posao. To je nedopustivo. Ako je raspuštena Skupština, nisu raspuštene druge institucije, raspuštena Skupština i Skupština koja je raspuštena u demokratskoj proceduri, to je vremenski ograničen period, slučaj vanrednog stanja ili bilo koje druge nepredviđene okolnosti, jeste slučaj na koji odgovor moraju dati druge institucije koje rade u skladu sa zakonom i koje treba da preuzmu na sebe taj deo odgovornosti. Smatramo da se podvođenje pod potrebe države uvek može zloupotrebiti. Toliko toga lošeg je urađeno u ime države da danas ne znamo šta ćemo sa tim katastrofalnim nasleđem. I konačno, dva važna amandmana na član 61. Mislimo da je potrebno ojačati veze Skupštine Srbije i Evropskog parlamenta. Zbog toga predlažemo da se doda još jedan stav, posle drugog, koji bi tako nešto i formalizovao. Naime, nije dovoljno reći da Narodna skupština sarađuje i ima efikasnu saradnju sa drugim državama. Želimo da se eksplicitno pomene Evropski parlament, jer je to u duhu politike koja se u ovoj zemlji vodi. Kandidovali smo se za članstvo u EU i tako nešto smatramo normalnim i vrlo korisnim. Mislim da sve ono što sam rekao (Predsednik: Vreme.) ukazuje na našu veliku zajedničku obavezu i mi ćemo kao poslanička grupa učiniti sve da ona što pre bude ispunjena. Ponavljam još jednom, bez političke slobode, i to ponavljam prvo ovde u Skupštini, neće biti nijedne druge, a bez slobode nema ni demokratije.
Gospođa Nada Kolundžija ima reč. Izvolite.
Potpuno sam saglasna da je pitanje slobode suštinsko pitanje svakog demokratskog društva i verujem u ideale slobode i mogućnosti društva da osvaja prostore slobode. Ne verujem da postoji idealno društvo, niti idealni prostori slobode, ali postoje društveni napori koji vode ka većim prostorima slobode. Potpuno sam saglasna da radimo zajedno na tome da proširujemo taj prostor slobode. Ono što možda meni izgleda malo kao nefer, vaša rečenica da ste vi čekali ovaj zakon. Volela bih da ste rekli – radili smo na ovom zakonu, a vi niste hteli da nas čujete. To bi bila već nekakva argumentacija. Ili – mi smo predlagali nešto, niste hteli da uvažite, ali činjenica da je neko u Skupštini čekao na ovaj zakon pokazuje da bar nije u svim fazama, ove po meni potrebe da bude zajednički napor, učinio sve kako bismo došli do boljeg teksta. Apsolutno nemam ni najmanju, ni trunčicu namere da tvrdim da je ovaj zakon dobar ili, ne daj bože, idealan. U onim granicama u kojima smo se morali kretati, trudili smo se da nađemo najbolje odgovore na ono što jeste ideal položaja parlamenta i, s druge strane, na ono što jesu ograničenja koja imamo. Razumem da postoje oni koji misle da Ustav ne sme da bude ograničenje. Nažalost, nisam od tih i mislim da Ustav mora da bude i polazište i ograničenje u svakom rešenju. Kako je Ustav taj koji zapravo ograničava prostore slobode poslanika time što određuje da poslanik može, pod određenim zakonom utvrđenim uslovima, svoj mandat da poveri političkoj partiji sa čije liste je izabran, to je nešto što nama nije dalo prostora da ovim zakonom suspendujemo odredbe Ustava. Ovaj zakon, kao nijedan drugi zakon, nema prostora da suspenduje odredbe Ustava i nažalost onih koji misle da je ovakva odredba nedovoljno osvojen prostor slobode, kažemo – ovo je najviše što je moglo u okvirima Ustava koji je obavezujući za nas. Verujem da je potrebna politička pamet i računam na političku pamet, kako bismo stvorili pretpostavke da političkim dogovorima u ovom parlamentu rešavamo pitanja, bez obzira da li smo ih zakonom predvideli ili ne, da otvaramo prostore saradnje i podele odgovornosti u skladu sa pravilima koja važe u drugim demokratskim društvima.
Gospodine Iliću, da li se javljate za reč? (Čedomir Jovanović, sa mesta: Replika?) Replika. Najpre, Čedomir Jovanović.
Gospođo Kolundžija, naravno, mislim da je suština zapravo u tom vašem jasnom stavu da branite ovaj zakon tako što ćete reći da je on dobar ili idealan. Ako mi, donoseći zakon o Skupštini, nemamo argumentaciju da ga opišemo dobrim, zašto ga uopšte donosimo? Drugo, uveren sam da ne postoji nijedna stranka u opoziciji, stranka mimo vladajuće koalicije, koja je pokrenula toliko inicijativa kao što je to LDP, bez obzira da li govorimo o ekonomiji, mnoge od njih su prihvaćene sa zakašnjenjem od godinu dana, da li govorimo o EU, da li govorimo o Kosovu i našim rezolucijama koje su gurale državnu politiku u drugačijem pravcu, u pravcu promene dosadašnje. Da li govorimo o Srebrenici, ovaj parlament može da kaže da je u njemu rezolucija iz 2007. godine, kojom se reaguje na način na koji danas otvara mogućnosti za uspostavljanje jednog normalnijeg društva. Konačno, i naši predstavci su radili i u radnoj grupi na ovom zakonu i u radnoj grupi na Poslovniku, a i svoju verziju izmena i dopuna Poslovnika smo predali Skupštini. Kada kažem da smo čekali, ne mislim da smo bili nemi posmatrači. Mislim da smo suočeni sa politikom – uzmi ili ostavi, nažalost, prinuđeni da se distanciramo od ovog zakona, jer nijedan od naših argumenata nije uvažen. Jedino o čemu se vodila polemika zapravo sve vreme u javnosti govori ne samo o LDP, nego i o svim drugim poslaničkim klubovima ovde u Skupštini, kao stranama koje nisu u tome učestvovale. Svi znamo da smo bili šokirani naslovnim stranama na kojima je pisalo da se borimo za svoje penzije, da želimo da sa deset godina mandata ovde u Skupštini odemo u privilegovanu penziju od sto hiljada dinara, dok istovremeno tražimo da se penzije zamrznu. Komentari su bili da prvi put za tako nešto čujemo i da to ne znamo. Ta radna grupa nije imala neophodnu političku slobodu da bi mogla da uradi kvalitetno svoj posao, zbog toga se on radi tri godine. On se radio i dok je Oliver Dulić bio predsednik Skupštine. On se radio u prethodnih godinu i po dana, a kako je urađen, onako kako je to bilo moguće, u ovom trenutku, bez ikakvog pomaka u odnosu na startne pozicije pre godinu i po ili dve, dakle, od 2007. godine.
Gospođa Nada Kolundžija.
Mislim da je uvek pitanje odgovornosti prema onome što se radi kada čovek ne tvrdi da je ono što zastupa i što je uradio najbolje na svetu i da ne može da se izloži kritici i da ne može da se popravi ukoliko postoje dobri razlozi da se to popravi. U tom smislu sam govorila o ovom zakonu. Zaista mislim da je ovaj zakon dobar i dovoljno dobar da se nađe u Skupštini i da ga podrži čak većina koja ne čini samo parlamentarnu većinu, već i opozicija. Ne bih se saglasila da on ne sadrži nikakve napretke u odnosu na početneverzije. Možda bi trebalo da vas podsetim kako su izgledale početne verzije iz 2007. godine, pa da svi zajedno zaključimo da je učinjen, ipak, značajan napredak u posebno važnim pitanjima koji su vezana za parlament. Naravno, svako ima razloga da kaže, ako ne ispunjava one kriterijume za kojesmatram da su kriterijumi za koje se zalažem kao krajnji kriterijum, za to ne želim da glasam. To je legitimno pravo, ali želim da kažem da politički sistem koji gradimo, gradimo usklađujući ga sa onim što nam je dao Ustav kao okvir i možemo da otvorimo polemiku o Ustavu, ali mislim da to nije tema.
Gospodin Velimir Ilić ima reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, danas raspravljamo o zakonu o Skupštini i jedan od diskutanata je govorio o jednoj veoma bitnoj stvari, a to je da je Skupština prošle godine donela preko 300 zakona. Postavlja se pitanje – koliko li će tek zakona doneti Skupština sada posle novog zakona o Skupštini? Koliko li ćemo zakona doneti u ovoj godini, jer taj učinak kojim se hvalite, 300 zakona u prošloj godini, nije doprineo da Srbiji bude bolje. Da li se bolje u Srbiji živi? Da li je više ljudi zaposleno? Da li imamo više preduzeća koja dobro rade? Da li imamo manje narodnih kuhinja? Kako selo živi? Da li smo izgradili za prošlu godinu više infrastrukturnih objekata? Nismo. Prošla godina je bila katastrofalna godina za Srbiju. Prema tome, svi ti vaši zakoni koje ste doneli odveli su nas unazad. Gospodo narodni poslanici, da li nas ovi svi zakoni vode više ka demokratiji? Ne. Usvajanje novog poslovnika, usvajanje zakona nas udaljava od demokratije. U Srbiji danas imamo velike probleme. Danas nemamo osnovno: slobodu kretanja. Nemamo slobodu govora, slobodu političkog delovanja. Nemamo slobodno tržište. Nemamo slobodno sudstvo, tužilaštvo je zavisno. Zamislite nekog dana, kada je specijalni tužilac morao da ide u neki sud da uzme neki predmet, jer mu je neko rekao lično i da ga aktivira. Zašto? Što ga je neko okrenuo i to mu naložio, a godinama ga taj predmet nije interesovao. Prema tome, sve smo dalje od demokratije i to, gospodo iz vladajuće koalicije, morate da shvatite. Očekivao sam da neće biti nekih kozmetičkih ovde odluka koje donosimo, da li će biti špalir garde tamo, ovamo, ko će da prođe, ko neće. To je toliko nebitno, ali da donesemo nešto, da se ono što se u Skupštini traži, što postave narodni poslanici kao pitanja, razreši do kraja i da se dobiju odgovori. To je za nas sve ono bitno, da oni zakoni koje donosimo se poštuju. Ali, toga danas u Srbiji nema. Lično sam ovde pitao pre nekoliko meseci i postavljao neka nezgodna pitanja koja me umalo života nisu koštala. A zašto? Postavljam pitanje ponovo – ko je "Nuba invest", ko je Dulića ovlastio da potpiše nekoj firmi, jednom tajkunu slovenačkom da prođu koridori optičkih kablova besplatno, bez tendera, bez ičega, pored naših autoputeva i koridora kružnih? Postavljam pitanje, investicija je 25 miliona evra za prolazak tog optičkog kabla trenutno. Investicija po projektu se isplaćuje za devet meseci. Godišnja zarada na toj investiciji je 45 miliona evra. Ko je to uradio bez međunarodnog tendera? Radovi se uveliko izvode. Postavljam ovde pitanje, oni sutradan počinju radove. Da je Dulić lično naložio javnim preduzećima da se daju saglasnosti, daju dozvole i da radovi počnu. Za šta mi ovde služimo? Da li smo mi paravan nekome? Šta preduzimamo protiv kršenja zakona, posebno zakona o budžetu određenih ministara? Ništa. Aplaudiramo im kada dođu. Pozdravljamo ih. Ne udostoje nas i da dođu. Da li je neko odgovorio na pitanje koje je ovde postavljeno i dokumentacija koja je uredno predata državnim organima - ko je taj koji je naložio zameniku državnog pravobranioca da napiše u privatizaciji Zagrebačke banke da se Srbija, jednostavno, odriče svojih 2,2 milijarde evra i da nije zainteresovana za te pare? Te akcije su prebačene na privatne račune koji su pod šiframa. Dati su brojevi šifri i sve. Ko su ti vlasnici i nosioci određenih šifri na koje se vode 2,2 milijarde evra? To je pitanje ovde postavljeno. To nikoga ne interesuje. Možemo da pitamo šta god hoćemo. Kako je poginuo pilot? Zašto je poginuo? Postavljamo pitanje, odbori postavljaju pitanja. Zašto je uništen jedan avion? Ko je dao naredbu? Dva. Nikoga to ne interesuje. Svi giškaju, vi aplaudirate, uživate. Mi pitamo li pitamo, a vi donosite ovde nam postavite gardu da mi prolazimo kroz špalir, da se malo nasmejemo mi njima, a oni nama, da to lepo deluje, lep dekor da bude, narod da vidi da se nešto u Srbiji promenilo. Prema tome, gospodo, vi ste doneli ovde jedan zakon, držite nama ovde predavanja kako to treba da se radi, kako i šta. Koga mi ovde štitimo? Narod, građane Srbije. Gde je taj ministar zdravlja da dođe ovde da položi račune u parlamentu? Ko ga je izabrao? Naložio ga neko da kupi vakcinu, a narod neće vakcinu. Onda ministri teraju narod, teraju vojsku, teraju decu, a neće niko da se vakciniše, neće. Niko ne odgovara zbog toga. Sada se vodi kampanja kada je sve prošlo. Nisam čuo da je neko oboleo od tog gripa, ne znam da li ste vi čuli, samo je ministar možda negde načuo. Sada se postavlja pitanje, evo, terali smo i decu, deca pametna, sad se i ona obučila, neće ni oni vakcinu. Neće ni vojska, neće niko. Šta se sad događa? Samo je Mišković hteo da uveze vakcinu da malo zaradi, ali sada niko ne kaže – pa, dobro, ljudi, parlamentu smo uzeli dve milijarde da uštedimo, parlamentu smo uzeli dve milijarde dinara da bi uštedeli; svetska kriza, u redu je. Ali, zašto se razbacujemo na drugu stranu? Zašto nekome bacamo lopatama novac? To je pitanje vrlo teško, zbog toga može da ode i glava. Prema tome, očekivao sam da kroz novi zakon o Skupštini mi počnemo više da cenimo ovu instituciju, da je uvažavamo, da ona ne bude samo paravan ili maska za ono što radi jedna Vlada, koja ne može da reši hiljade svojih problema, jedna glomazna, prevelika Vlada i da mi ovde blanko donesemo Zakon o budžetu, damo im stavke nerazvijene, neraščišćene. Ljudi rade šta hoće. Oni bez naše saglasnosti zaduže ovu državu tri milijarde evra, uzmu kreditnih linija. Baškare se, koriste, razbacuju. Niko ne pita – zašto smo doneli Zakon o budžetu? Da li je to predviđeno Zakonom o budžetu? Nije. Šta je rekao guverner? Dao je garancije da će dinar biti stabilan. Jutros propratih, kaže – rekordni rast evra, od uvođenja evra, najveći rast evra. Da li taj guverner treba jednom da dođe ovde da podnese neki račun o radu Narodne banke, o svom poslovanju, o svojim mišljenjima, stavovima? Ne, ne dolazi, ne interesuje ga. Da li se Ustav poštuje? Ne poštuje se, krši se. Zašto se krši Ustav? Da li se poštuju skupštinske rezolucije? Ne. Otkud Euleks na Kosovu ako smo mi ovde doneli maltene jednoglasno odluku da ne može niko uvesti Euleks na Kosovo dok se ne otpoštuju određene stavke koje su bile u rezoluciji? Ovde je rečeno da ima nekih šest tačaka koje to menjaju. Kojih je to šest tačaka? Niko nas o tome nije obavestio, ni udostojio, ni došao, ni pitao, ni bilo šta. Prema tome, možemo mi donositi šta god hoćemo. Možete vi aplaudirati koliko kod hoćete, ali u Srbiji je sve gore i gore. Sve smo dalje od demokratije, sve smo samim tim dalje i od EU, mogu nas oni uvrstiti pro forme da zadovolje neke naše političare jer su mnogo poslušni, i mnogo dobri, i mnogo daju više i ono što se ne traži. Mi smo ovde doneli neke administrativne regione i šta se sada događa? Sada se prave neki novi, rade se neki novi ustupci, odmah se to krši, odmah se prepravlja, odmah se ispravlja. Ovde smo postavili sto i jedan put pitanje – šta je sa kiparskim parama? Nikoga to ne interesuje. Niko o tome neće da raspravlja. Prema tome, kako da jednostavno mi predstavljamo građane u ovom parlamentu kada ljudi nas pitaju, a mi nemamo odgovore na ta pitanja ili ih postavljamo, a niko na ta škakljiva pitanja ponovo ne odgovara. Ko je dao dozvolu da uđe kablovska televizija besplatno, a sada im odobravamo i da povećaju cene? Ko je donosio ovakve katastrofalne zakone i da li je nekada podnesen izveštaj o nakaradnim privatizacijama koje su urađene? Nije. Nikoga to ne interesuje. Zašto se neki dan čekalo sa oduzimanjem nekih firmi? Zato što je Mišković trebalo da uplati tamo jer bi njemu bile oduzete firme. Čim je on uplatio, posle sat je dat nalog da se neke firme oduzmu, naravno, izuzmu i vrate nazad itd. Čekalo se, čim je Miško rekao – plaćeno, a oni rekli – bravo Miško, sada možemo da pustimo. Ko vodi Srbiju? Da li ovde zakonodavno donosi određene odluke ovaj parlament ili neko iz senke sve to radi, a mi smo ovde neki paravan koji to pokrije sve na kraju godine? Mi usvojimo rebalans na kraju godine i sve ono jednostavno ozakonimo šta su ljudi radili. Evo, sada se revizor oglasio, državni revizor, Reviziona komisija. Šta će da bude sa ministrima iz ove Vlade koji krše Zakon o budžetu? Ništa. Platiće 50.000 dinara i premijer je rekao da će da ih upozori da više to ne rade, jer nije lepo da to rade. Prema tome, zabranićemo okupljanja, zabranjujemo proteste, zabranićemo i štrajkove, nema štrajkovanja. Kako da štrajkujemo? Firme ne rade, sedite ljudi kući. Što štrajkujete, pobogu? Zar vam nije lepše da sedite kući nego da idete na posao? Ko će vam dati plate? Pa Mlađa, gde se smiluje, gde je njegov interes, on će odneti. Šta bi sa onim našim žestokim programima koje smo usvojili, da će "Zastava" proizvoditi 200.000 "punta" i da će izvoziti u Rusiju? Neki dan je potpisan ugovor Fijata i ruske Vlade. Fijat ulazi direktno u Rusiju. Šta ćemo mi sada sa 200.000 auta, kada je naša kupovna moć 45.000 automobila godišnje. Od toga smo prodali 15.000 punta i to je ona najmanja, najniža ponuda, RTS, svi su radili i maksimalno 15.000. Šta da radimo sa tih 200.000 što će Mlađa da napravi ove godine, ako napravi? Ne znamo ni mi. Ući ćemo u velike probleme. Ko krši Zakon o budžetu koji smo mi ovde doneli, ko stimuliše plaćanje kola određenom privatnom proizvođaču, mi to ne znamo. Ko je to odobrio? Da li je to kršenje Zakona o budžetu? Jeste, sigurno. Toga u budžetu nema. Da li ste jutros čuli vest da je Fijat zatvorio sve fabrike na području Italije zato što je u krizi? Jeste čuli. Jutros je bila jedna vest takva, ako ste gledali jutros Dnevnik. Šta se dogodilo? Mi milijarde ovde ulažemo u truli Fijat, koji sam sebi uplaćuje, Fijat koji je u fazi raspadanja i jednostavno iz ove naše prebogate države mi šaljemo tamo, a mi ovde otvaramo narodne kuhinje u najrodnijoj godini koja postoji u poslednjih 30 godina. Da li smo videli kako Zaječar pliva? Zašto? Gradonačelnik pravio tamo golf igrališta, hoće da ima on prvi u Srbiji, pa je došao u "Farmu", pa se šeta, pa pravi partije, pa pravi stranke i napravi Veneciju od Zaječara. Ljudi, da li je to normalno? Da li on nekome mora da podnese izveštaj? Ko je sklonio te bedeme? Otkud tolika voda tamo da dođe? Kaže – najveći vodostaj. Naravno, gradovi se obezbeđuju od najvećeg vodostaja. Prema tome, mnogo štošta smo mi ovde raspravljali, niko to ne zarezuje. Vi iz pozicije ponekad dođete, odsedite malo, slušate nas, mi ispričamo svoju priču, vi naravno radite po svome, radite kako hoćete, a mi Vladi trebamo samo kao neko paravanče. Evo, dva meseca se nismo videli, oni bi voleli da se vidimo samo onda kada usvojimo budžet i ako im treba rebalans da to regulišemo i više im ne trebamo nizašta. Ponavljam, toliki zakoni u poljoprivredi, a kako je sad srpskom selu? Da li smo nekad čuli ovde ministra da nam objasni u čemu je problem? Šta je sa prerađivačima poljoprivrednih proizvoda? Pa zar je Srbija doživela da uvozi svinjsko meso prvi put u svojoj istoriji, da ne pričam o piletini itd. Ali, to je najveći problem ove Srbije što se ne poštuju institucije, što se ruše institucije, što ovde pojedinci vladaju i rade bukvalno šta hoće. E, mi sad hoćemo da im to ulepšamo. Mi smo dekor predsednika države i mi treba da mu napravimo dobar dekor kad dođe tu, to da sve ima da blješti, da sija, to da on bude veliki šef, da nas malo potapše, ono baci kosku kad prođe ovuda između redova, i mi smo zadovoljni, idemo kući, vi iz vladajuće koalicije aplaudirate i sve ide po starom. Mi iz Nove Srbije ne možemo podržati ovaj zakon zato što on ništa neće promeniti. U Srbiji se ništa neće dogoditi. U ovom parlamentu se ništa neće dogoditi. Slušaćemo ovde jednu gospođu koja će svima replicirati. Ona je sveznalica, bog nam je dao, evo ona dođe i sve objasni – i Ustav, i ustavno pravo i makroekonomiju. Sve je u redu i sve je u pravu, samo ovaj narod ništa ne razume. Ovaj narod ništa ne razume, zato ne može da shvati i zato je nezadovoljan. Da razume, on bi bio srećan, sedeo kući, gledao televizor, zabavljao se Velikim bratom i sve bi bilo u najboljem radu. Ovako, pošto imamo narod koji ništa ne razume, neće da posluša ministre, oni stali u red, zavrnuli rukav, a sada dadoše silne pare preko Đilasove firme za ovo – zavrni rukav. Sve gura po starom. Gospođo predsednice, najbolje je da zakon povučete, da sednemo da uozbiljimo ovaj parlament i da donesemo neke i kaznene odredbe, da mora neko i da sluša ovaj parlament, njegove odluke da poštuje, da uvažava, da članovi Vlade shvate da su oni izabrani od ovog parlamenta, da mora da mu polažu račune i da dolaze u ovaj parlament i da ga udostoje. Sećate se koliko nas je šikanirao ministar odbrane kada je bio. Samo što nas nije vukao za uši. Došao, namrgodio se, šta kod kažemo, on ono. Videli ste i sami kako prolazimo. Ovaj parlament više niko iz Vlade ne uvažava, ne poštuje, a oseća da nije ni dužan. Kažete da putuju neke delegacije. Sada će ići neke delegacije u Libiju, Maroko, Avganistan. Gde ćete sve ići, boga pitajte. Da li smo nekada čuli neke izveštaje što se to putuje? Ti putni nalozi, gde su bili, koja je korist Srbije od toga? Šta imamo koristi od raznoraznih putovanja, od velikih ekskurzija koje se obavljaju po svetu itd? Nemamo. Molim vas da ovaj zakon povučete, jer ovo je prepisan poslovnik, malo ojačan i dekorisan. Nema smisla ovako razgovarati. Naš cilj iz opozicije je da ovo postane ozbiljan srpski parlament. Koliko nam je ozbiljan parlament, toliko imamo i ozbiljnu državu, i da Vlada shvati da je ovaj parlament mesto gde oni moraju doći, da im drhte noge kada ovde dođu da polože račune parlamentu, ane da nas ne uvažavaju, ne poštuju i da bukvalno rade šta hoće. Sada im dajemo još više ovlašćenja.
Gospodine Iliću, verovala sam da ste obavešteni od člana vaše poslaničke grupe šta parlamentarna diplomatija znači, na primer, u Australiji. Pauza do 15.05 časova. [[Posle pauze – 15.05]] Dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite da vas obavestim da ćemo, u skladu sa članom 85, raditi do završetka tačke dnevnog reda. Reč ima narodni poslanik gospodin Branko Ružić.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, zakon o Narodnoj skupštini je još jedan od delova jednog mozaika, čime zaokružujemo praktično donošenje zakona i usklađivanje sa Ustavom onoga što je potrebno da možda pojačamo rejting ovog doma, da se poštuje dignitet i integritet najvišeg predstavničkog doma u Srbiji. Takođe, činjenica da zakoni o svim državnim organima iz oblasti sudstva i izvršne vlasti jesu doneti i usklađeni sa najvišim pravnim aktom naše države govore u prilog tome da je potrebno da donesemo i zakon o Narodnoj skupštini. Na samom početku, veoma je važno istaći da veliku zahvalnost svi mi ovde dugujemo, pre svega, članovima radne grupe koja je radila na ovom tekstu skoro dve godine. U toj radnoj grupi, koja je radila različitim intenzitetom, uz prisustvo različitih, da kažem, političkih partija ili poslaničkih grupa, sedeli su, što je najvažnije, predstavnici svih političkih partija koje su zastupljene u ovom visokom domu. Svi su dali svoj veliki doprinos ovomtekstu i ovaj tekst, koji je praktično predlog 128 poslanika, jeste tekst kojiu sebi inkorporira veliki deo ili dominantan deo onoga što su svi zajedno na toj radnoj grupi radili. Zato smatram da donošenje ovog zakona treba da ima jedan svečarski karakter, da ne bude predmet za neka poštapanja, za politizaciju, za neke politikantske ciljeve. Bez obzira što je to legitimno i što u svakoj situaciji, naročito neke opozicione stranke, koriste tu šansu da pred javnošću Srbije iskoriste i ovaj zakon, da možda ukažu na neke greške. Takođe, smatram da je veoma važno da, pored toga što će poslanička grupa Socijalistička partija Srbije – Jedinstvena Srbija da glasa za ovaj zakon, u načelu da sve one amandmane koji su predloženi od strane i opozicionih stranaka, ali i nekih pozicionih stranaka, uzmemo najozbiljnije u razmatranje, kako bi eventualno poboljšali tekst koji je iovako jedan kvalitativan pomak u odnosu na neko ranije stanje. Ono što je najvažnije, a to je da parlament Srbije ili Narodna skupština Republike Srbije, u skladu sa Ustavom i ovim zakonom, dobija institucionalnu i finansijsku samostalnost. To će, praktično, po prvi put biti slučaj od uvođenja višepartijskog sistema devedesetih godina u Srbiji. Smatram da će to po prvi put i formalno staviti u ravnopravan položaj sve tri vlasti u državi Srbiji. Veoma su važne sve četiri funkcije, dakle, izborna, zakonodavna i predstavnička i kontrolna, ali ono što je bitno, a to je da ovaj parlamenta sada afirmiše svoju kontrolnu funkciju, da će imati tu funkciju praktično pojačanu u odnosu na izvršnu vlast, u odnosu na Vladu Republike Srbije. U prethodnom periodu, dakle, u prethodnih nešto više od godinu dana, ovaj dom je pokazao da poseduje i potencijal i kapacitet ne samo da donosi zakone, već da i nametne jednu dinamiku rada samoj izvršnoj vlasti, dakle Vladi Republike Srbije. S obzirom da smo i sam proces evropskih integracija ubrzali na ovaj način, dakle, donošenjem ne samo kvantitativno velikog broja zakonskih predloga i usvajanjem tih predloga, već naravno uzimajući u obzir i sadržinu tih predloga i kvalitativnu odrednicu samih zakona. Ono što su mnogi pokušavali u ranijem periodu, i prethodne godine i prethodnih godina, to je da devalviraju značaj Narodne skupštine, da devalviraju značaj narodnih poslanika, da devalviraju značaj narodnog poslanika kao takvog, da predstave ovaj dom kao dom u koji dolaze narodni predstavnici ili narodni izabranici samo zato da bi uzeli platu, da bi ostvarili lična primanja i podigli dnevnice. To je krajnje pogrešno i zato smatram da svi mi zajedno, dakle, i opozicija i pozicija, treba da štitimo integritet i dignitet ovog doma, da shvatimo da je ovo praktično esencija demokratije za jednu državu i u ovome mi iz ove vladajuće koalicije bez opozicije ne možemo da uspemo punim kapacitetom ukoliko svi zajedno na tome ne budemo radili. Rekao sam da sam zakon i ovih 80 članova zakona praktično jesu refleksija jednog predanog rada svih članova te radne grupe. Ima nekih novih elemenata koji zaista stavljaju i Narodnu skupštinu Republike Srbije u jedan pogodniji, povoljniji i relaksiraniji položaj, položaj koji Narodna skupština Republike Srbije zaslužuje. Jedan od tih elemenata je i skupštinski budžet, gde praktično nećemo imati jednu situaciju koju smo imali, nažalost, do sada, da funkcionisanje parlamenta zavisi od toga kako će Vlada ili resorni ministar da odluči i da kaže da li će se nekome transferisati sredstva ili ne, a što je, naravno, bilo nedopustivo i na sreću se nije događalo toliko često. Član 37, koji su mnogi pominjali ovde, a tiče se mandata narodnog poslanika, vrlo je jasan i smatram da se ne treba podizati tenzija u vezi sa tim pitanjem. Jasna je i preporuka Venecijanske komisije, jasna je preporuka evropskih relevantnih institucija, jasna je i orijentacija ove vlade i svih politički odgovornih ljudi u Srbiji. Ukoliko taj član kaže da narodni poslanik slobodno raspolaže svojim mandatom u skladu sa Ustavom i zakonom kojim se reguliše izbor narodnih poslanika, što jeste stav i u Ustavu Republike Srbije, naravno bez ovog dela koji se tiče Ustava, moram da kažem da to sasvim jasno otvara mogućnost da se pitanje koje svi sada postavljaju, pitanje blanko ostavki reši izbornim zakonom koji će ovde, siguran sam, biti donet u što skorijem vremenu. To će biti još jedan korak ka našim daljim evropskim integracijama. Postoje, siguran sam, i neke rezerve na određene članove ovog zakona i smatram da je zato od krucijalne važnosti da zaista u sledeća dva dana uzmemo sasvim ozbiljno i dobronamerno u razmatranje sve one amandmane koji su podneti na ovaj tekst zakona i da pokušamo da praktično jedan perfektuiran tekst i sadržaj ovog zakona dovedemo do perfekcije, jer ćemo shodno ovom zakonu i mi koji smo sada u vladajućoj većini i vi koji ste u opoziciji praktično se vladati u nekom budućem periodu, nakon nekih budućih izbora kada će nam se možda pozicije izmeniti. Zato ponavljam ono s početka izlaganja da ovaj zakon ne treba da bude predmet politizacije, ne treba da bude predmet ili poligon za dobijanje političkih poena, ne treba da bude poligon za priču o svemu osim o zakonu o Narodnoj skupštini i o Narodnoj skupštini. Dakle, mislim da ste svi dali jedan dragocen doprinos i da smo svi zajedno uradili mnogo da dođemo do ove situacije. Šteta je što do predloga ovog zakona nije došlo ranije. Imali smo rokove iz Ustavnog zakona, koji nisu tako decidno definisani da bi se moglo reći da je prekršen Ustav, ali u svakom slučaju je postojao rok za koji smo se svi vezivali, barem u onoj političkoj komunikaciji. Jedino loše je to što taj rok nismo ispoštovali, ali nikada nije kasno da se jedan ovako značajan zakon donese. Sve kritike koje se tiču intoniranja himne ili nekih drugih stvari koje su predviđene ovim zakonom smatram da su više plod želje da se dobije neki politički poen, nego suštinsko poniranje sadržaja ovog zakona i intencija ovog zakona. Zato smatram da je na svima nama da u sledećih dva-tri dana pokušamo da dobijemo zaista najbolji mogući zakon i da taj zakon dobije što širu političku podršku svih političkih opcija u parlamentu, i da i mi u vladajućoj većini i vi u opoziciji ne budete vođeni isključivo partijskim i političkim razlozima kada se budete izjašnjavali ili se opredeljivali o ovom zakonskom predlogu. Ponavljam, poslanička grupa SPS - JS će u načelu, a siguran sam i u pojedinostima, uz određena nijansiranja, u celini podržati ovaj zakon. Mislim da je ovaj zakon jedan od onih zakona koji treba da objedini sve nas jer smo svi mi u različitim periodima vremena radili na ovom tekstu.
Dajem reč gospodinu Zoranu Šamiju.
Gospođo predsednice Skupštine, dame i gospodo poslanici, pre svega da kažem da se nadam da će naša koleginica biti dobro i da će sve proći bez posledica. Juče me priupita jedan moj prijatelj šta je danas na dnevnom redu, a ja mu kažem ništa. Zapravo ga nisam slagao jer zakon predložen od strane 128 poslanika skupštinske većine je, po mom dubokom uverenju i uverenju poslanika DSS-a, jedno veliko ništa. Da ovo što sam sada rekao nije samo olako kazano, pokušaću da vas uverim u onome što sledi. Osnovna primedba koja može da se stavi ovom zakonu je način na koji se zakon donosi. Naime, postoje neki dokumenti, pre svega dokumenti vezani za neka najvažnija državna pitanja, koje Skupština usvaja po pravilu konsenzusom ili najširim mogućim konsenzusom. Postoje dva tehnička dokumenta koje valja usvojiti konsenzusom, to su poslovnik i ovaj zakon o Skupštini. Drugim rečima, bilo bi mnogo bolje da je ovaj zakon predložila grupa od 250 poslanika i da ga ovdem, bez ikakve rasprave ili sa minimalnom raspravom, kao takvog i usvojimo. Reći će neko da je nemoguće postići konsenzus. Moguće je. Ovde sede gotovo u svim poslaničkim grupama poslanici koji su sedeli u Saveznom parlamentu, odnosno u parlamentu Državne zajednice, kada smo poslovnik usvojili jednoglasno, uključujući tu čak i vlast i opoziciju Crne Gore. Dakle, ako ima dobre volje i ako se predlažu dobronamerna i suvisla rešenja, to se može učiniti. Nisam sudelovao, ni bio u grupi za izradu ovog zakona, ali sam bio u grupi koja je pokušavala da donese poslovnik. Mi smo sa dosta velikom saglasnošću prošli polovinu poslovnika, onda je cela stvar stala, sve je povučeno i ovde se u parlamentu, isto kao i ovaj zakon, pojavio Poslovnik skupštinske većine, koji je kao takav i usvojen sa 128 glasova. Slična stvar, koliko sam čuo od kolege Obradovića, desila se i u izradi ovog zakona. Dakle, nije tačno da je zakon posledica najšireg mogućeg konsenzusa i ponavljam velika je šteta zbog toga. Da vidimo kako izgleda struktura zakona. U zakonu jedno 40% materijala su direktno ustavne odredbe prenesene iz Ustava. Tu je, doduše, o tome će biti nešto više reči kada budemo govorili o pojedinostima, pošto Ustav nije mogao baš da ulazi u najsitnije detalje, a zakon, pa i Poslovnik to mogu, propuišteno je da se doteraju neke stvari i da se izbegnu eventualni nesporazumi itd, no o tome ćemo kasnije. Takođe, 30% ovog zakona su zakonske odredbe nekih drugih, širih zakona. Nažalost, onih preostalih 30%, izvinite, ali u najvećoj meri su notorne gluposti. Idem po redu. U članovima koji se bave poslanicima, odnosno pravima i dužnostima koje imaju poslanici, mnoge stvari nisu urađene, a s druge strane, neke stvari su urađene onako kako ne treba. Skrenuću vam pažnju na neke od njih. Na primer, u članu 46. prve dve alineje su potpuno problematične. U prvoj alineji drugog stava kaže se – narodni poslanik je dužan da učestvuju u radu Narodne skupštine i njenih odbora. Nije baš sasvim jasno šta to znači. Da li to znači da je narodni poslanik dužan da prisustvuje sednici Skupštine? Tvrdim da to ne može da se zahteva od narodnog poslanika. Mislim da ovde nema nijedne ozbiljnije stranke koja u nekom trenutku, dok je bila, naravno, u opoziciji, nije bojkotovala rad Skupštine. Ili ne mora da bojkotuje trajno rad Skupštine, može da bojkotuje jednu sednicu ili može da bojkotuje jednu tačku, ali to je potpuno legitimno pravo političkih stranaka jer je potpuno legitiman način političke borbe u parlamentu i to je dozvoljeno svuda u svetu. Zahtevati ovo "učestvuje u radu" nije sasvim jasno. Štaviše, u sledećoj alineji se kaže – postupa u skladu sa odlukama nadležnog, dakle Administrativnog, odbora Narodne skupštine kojima se uređuju prava i dužnosti narodnih poslanika. Administrativni odbor može većinom glasova vladajućih stranaka da nametne takve odredbe koje su potpuno neprihvatljive poslanicima opozicije. Podsećam vas da bi ovaj zakon, po logici stvari, trebalo da važi u nekom budućem skupštinskom sazivu, kada vlast i opozicija delimično ili potpuno promene uloge. Moram da kažem da se o ovom zakonu najviše govorilo tako što je neko pustio u javnost, po meni, glupu ili, ako hoćete još gore, monstruoznu ideju kako svako ko napuni 45 godina i ne znam ima nešto od skupštinskog staža treba da ide u penziju sa nekom velikom penzijom. Jasno je da je to urađeno namerno, ne verujem da su to uradili, odmah da kažem, predstavnici skupštinske većine, pre verujem da su to odradili oni koji sede u Vladi, a urađeno je prosto zato da se izvrši jedna dodatna satanizacija poslanika, jedno dodatno omalovažavanje parlamenta. Naravno da je takav predlog besmislen i naravno da nije ni ušao u ovaj zakon. Ko normalan može da traži neka prava koje drugi građani nemaju? Da stvar bude karikaturalnija, u članu 47, moram da ga pročitam, kratak je, piše bukvalno sledeće, kaže – narodni poslanik stiče pravo na penziju u skladu sa zakonom. Naravno da stiče, svaki građanin u ovoj državi stiče pravo na penziju kada ispuni sve zakonske uslove da se ide u penziju i jasno je kako mu se određuje penzija itd, pa sve što važi za druge građane važi valjda i za poslanike. Ne vidim šta će ovaj član u ovom zakonu sem da groteskno istaknemo kako narodni poslanici mogu da odu i u penziju. Dalje, deo koji se odnosi na predsednika Skupštine, ne bih voleo da me gospođa Đukić-Dejanović pogrešno shvati, uopšte nemam na umu sadašnji sastav i sadašnjeg predsednika i sadašnje potpredsednike, govorim krajnje načelno. Mislim da kada se govori o predsedniku Narodne skupštine mora da se mnogo jače istaknu sve njegove dužnosti i sva njegova prava. Ovde samo u nekih četiri-pet članova je napisano kako se bira, šta otprlike radi, svi znamo šta radi, kako se razrešava i to je sve. Kada to pročitate, onda prirodno zaključite da je predsednik Skupštine Alajbegova slama, a da su potpredsednici Skupštine, izvinite, dve Alajbegove slame. Imaju cela dva člana koji se njima bave i u njima ne piše ništa. Oni to nisu. Predsednik Skupštine, sviđao nam se-ne sviđao, podržavali ga-ne podržavali, jeste treći čovek u državi. Prvi je predsednik države, drugi je predsednik Vlade, a treći je predsednik Skupštine. To je tako u protokolima svih demokratskih zemalja u svetu i mora vrlo precizno da bude napisano, mnogo detaljnije koje su mu sve obaveze, a i koja su mu prava. Na primer, obaveza predsednika Skupštine je da mora da ima obezbeđenje. Smešno vam zvuči, ali mora da ga ima, ne zato što to piše tamo unekom policijskom zakonu, nego što je to njegova obaveza. Odmah da vam kažem, to je najveća muka, imati obezbeđenje to znači biti 24 sata u apsu, pa kada idete u bioskop, onda trči obezbeđenje zajedno s vama. Dalje, sada imamo komičnu situaciju, ne vidim zašto se nije moglo ući i u plate. Da li je bio problem da se napiše ako je poslanička plata 10 dinara, da je plata predsednika 15 dinara, a plata potpredsednika 12 dinara? Mi imamo smešnu situaciju da šef kabineta predsednika Skupštine ima veću platu od predsednika Skupštine, što verovatno narod ne zna, ali je to tačno. Ponavljam, izvinjavam se gospođi Đukić-Dejanović, stvarno ne govorim o njoj, govorim načelno o predsedniku Skupštine, sutra će to biti neko drugi, a prekosutra neko treći. Dalje, uvodi se jedno telo, što možda u osnovi nije loša ideja – kolegijum. Ali, prema onome što piše u zakonu taj kolegijum je pododbor jednog pevačkog društva. Ne piše pre svega obaveza da se taj kolegijum sazove, kako funkcioniše, ne piše koja su mu prava i koje su mu obaveze. Drugim rečima, to je jedno fakutativno telo koje mož' da bidne ali ne mora da znači. Budžet; odmah da se dogovorimo, osnovna ideja da Skupština ima budžet je dobra, ali je loše realizovana, nedostaju neke stvari. Na primer, nedostaju neki drugi prihodi. Mi apiori mislimo da Skupština ostvaruje prihode samo od države, iz budžeta države, ali Skupština može da ostvaruje i neke druge prihode. Mnoge ozbiljne međunarodne organizacije, na primer OEBS, organizuju ovde u ovoj zgradi seminare, kurseve, konferencije, sastanke itd. i dobro znam da su spremni da to nadoknade i da pomognu Skupštini, kojoj pomoć treba za opremu, za šta god hoćete. O tome nema ni reči. S druge strane, ima jedna malo nelogična stvar. Znam da nama godi, eto, mi ćemo da kažemo da hoćemo budžet od milijardu evra i onda to Vlada mora da prihvati. Naravno, nećemo mi reći da hoćemo budžet od milijardu evra, jer po pravilu skupštinska većina se nažalost vrlo često ponaša tako da bude potrčko Vlade, ali teoretski to može tako, a pri tome je zapravo Vlada odgovorna za realizaciju svih mogućih finansija, pa i ovih. Drugim rečima, nisam siguran da rešenje koje je predloženo ovde uopšte pije vodu. Dalje, ima nekih stvari koje su malo smešne. Na primer, priča o zakletvi. Prvo, Skupština je institucija kojoj mnogi polažu zakletvu kada stupaju na funkciju. To je sve propisano Ustavom i odgovarajućim zakonima. Pred kime Skupština polaže zakletvu? Pred samom sobom, pred Bogom, pred narodom. Nisam siguran da je to dobro. Na stranu tekst same zakletve. U tom tekstu nijedne rečenice nema o tome da ćemo valjda pre svega braniti ovu državu i njene interese jer se pominju ljudska prava itd, a državu, interese, granice, nema ni reči u zakletvi. Drugim rečima, mogu da budem poslanik i da mi je legitiman politički cilj da ovu državu pripojim nekoj drugoj državi ili da deo ove države pripojim nekoj drugoj državi. Moglo bi tako da se tumači. Tekst je potpuno neprihvatljiv. Ovo sa gardom gotovo da ne vredi ni komentarisati. Neće nama garda pomoći da popravimo imidž Skupštine. Naprotiv, bojim se da ćemo dodatno ispasti smešni. Nisam siguran, izuzimajući neke posebne prilike, da tako kažem, kada se podrazumeva da tu postoji garda, a zna se kada je to, u svim ovim drugim slučajevima koji se ovde predviđaju, na početku redovnog zasedanja itd, mislim da to nije dobro rešenje. Dalje, mnogo toga u ovom zakonu nije urađeno uopšte. Biće vremena da u raspravi u pojedinostima nešto više o tome govorimo, ali samo da nabrojim. Uopšte se nije ušlo u mogućnost da se pomoćne službe u Skupštini bolje organizuju. Da li baš radno mesto npr. čistačice mora da bude u Palati federacije, pa da nas odatle opslužuju, da li obezbeđenje Skupštine mora i dalje da ima svog šefa u policiji ili možda može neko u Skupštini da im komanduje, što mislim da je praktičnije? Da li kuvarice, kelneri i svi ostali takođe imaju radno mesto danas u Skupštini, sutra u nekom ministarstvu, prekosutra negde drugo ili bi i oni mogli da budu radnici Skupštine? O tome se uopšte nije razmišljalo. Zatim, pitanje koje takođe treba definisati – kome sve ova skupština može da izdaje prostor? Izvinite, imali smo nekoliko slučajeva, za mene lično vrlo problematičnih, kada se tu sviralo, pevalo, igralo itd, što ne mislim da je primereno Skupštini. Naravno, to ne znači da ne treba nikome izdavati, ali postoji velika razlika između ozbiljnih međunarodnih organizacija koje nešto organizuju i 20.000 nevladinih organizacija odavde koje, kako kojoj padne na pamet, tako organizuju nešto ovde u Skupštini. Dalje, na primer, u članu 30. nije definisan broj poslanika koji čine poslaničku grupu. Drugim rečima, možemo da zaključimo da broj može ići od dva do 250. Mi u Poslovniku imamo definisano da je to pet, ali ako stoji ovako može nekome pasti na um i da dva poslanika mogu biti poslanička grupa, ali može i kontra. Na primer, može nekome pasti napamet da 70 poslanika budu poslanička grupa, pa bi u parlamentu postojala samo jedna u ovom trenutku. Dakle, to je nešto što svakako treba definisati. Na kraju, valjda je jasno iz svega što sam govorio da će DSS u danu za glasanje doći da glasa, ali će glasati protiv usvajanja ovog i ovakvog zakona, uz ponovljeno žaljenje što se do zakona nije došlo na jedan pametniji i bolji način, i što i sam zakon nije pametniji i bolji. DSS, inače, nije predlagala amandmane, jer smatramo da se ovaj i ovakav zakon amandmanima ne može popraviti, može se samo zakon povući i napisati drugi, ponavljam, na jedan drugačiji i pametniji način.
Reč ima gospođa Nada Kolundžija.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, mnoge od ovih primedbi zapravo se ne mogu odnositi na ovaj zakon, one su isključivo materija poslovnika i, u tom smislu, sve one će biti uzete u obzir kada se bude, nakon usvajanja ovog zakona, pravio tekst novog poslovnika. Želim da kažem jednu načelnu primedbu na sve ono što smo ovde čuli. Predstavnik vaše stranke je bio predsednik radne grupe za izradu zakona i mogla bih vas da pitam zašto taj posao nije uradio dovoljno pametno i brzo, pa bismo mi već danas imali zakon i danas o tome uopšte ne bismo raspravljali. Dakle, mislim da je to nekorektna primedba sa stanovišta istinskog napora da se do ovog zakona dođe. Dakle, sve ono što je sadržaj zakona, po meni, zaista jeste tema za raspravu i vrlo sam spremna da čujem svaku primedbu koja će doprineti da ovaj zakon bude bolji. Ali, stavljati primedbu onima koji su ipak odlučili da ovaj zakon ugleda svetlost dana i da dođe pred narodne poslanike, u odnosu na one koji to nisu želeli da rade, nisu bili u stanju ili ocenite vi kako god hoćete, mislim da ipak nije korektno u komunikaciji.
Gospodin Šami, pravo na repliku. Izvolite.
Prvo, gospodin Obradović je bio šef te radne grupe u prethodnom sazivu Skupštine, kada taj zakon nije uopšte ušao u skupštinsku proceduru. Drugo, on je sudelovao na početku rada, pod rukovodstvom gospodina Novakovića. Dakle, sudelovao je sve dotle dok je imao utisak da se tu uvažava i nešto radi. Onda je rad zamro i onda se radilo na neki drugi način, i pojavio se ovaj dokument. Naravno da se materije Poslovnika i zakona o Skupštini prepliću i stvar je osećaja gde šta treba da piše. Nekada nešto treba da piše i na jednom i na drugom mestu. Možda zakon o Skupštini ne može baš u najsitnije detalje da ulazi oko procedure, kako teče tok sednice itd, niti to treba da radi, ali neke stvari vezane načelno za prava i obaveze poslanika, za prava i obaveze predsednika Skupštine, za prava i obaveze potpredsednika Skupštine, za prava i obaveze onih koji rade po odborima, predsednika odbora itd, mislim da je tome apsolutno mesto u zakonu i da je to valjalo napisati, pa i po cenu da napišemo nešto što se možda nekima neće ni sviđati. Pokušao sam u najkraćem da vam saopštim šta sve tu ne valja, a ne valja mnogo toga.
Gospođa Suzana Grubješić ima reč. Izvolite.
Poštovane kolege narodni poslanici, moram na početku da kažem da nije korektno ovaj zakon nazivati glupim i lošim. Mogao je da bude i pametan i mnogo bolji da je mnogo više ljudi učestvovalo u njegovom pisanju. To što se radna grupa sastala samo dva puta nije greška niti namera nekoga ko je bio na čelu radne grupe, nego jednostavno bojkot pojedinih opozicionih stranaka koje nisu želele u ovome da učestvuju. Znači, da je neko dao doprinos da ovaj zakon bude bolji, da bude pametniji, to bih vrlo cenila, kao što ću ceniti i čitati svaki amandman koji je došao iz opozicionih redova u cilju poboljšanja zakona i sigurna sam da će to učiniti i ostali predstavnici vladajuće koalicije. Drugo, što želim da kažem je da su moji prethodnici govorili jednu tačnu i jednu netačnu stvar. Tačno je da je donošenje zakonao Skupštini ustavna obaveza i da član 110. Ustava kaže da se o Narodnoj skupštini donosi zakon, ali nije tačno da je ovo prvi zakon o Skupštini, pošto je prvi zakon o Skupštini donet 28. oktobra 1858. godine, na osnovu koga je sazvana Sentandrejska skupština, održana 30. novembra 1858. godine, trajala do 31. januara 1859. godine, ali ne u zgradi Skupštine nažalost koje tada nije bilo nego u velikoj pivari u Beogradu. Ali, kao jednodomni parlament kao ovakav, koji broji 250 narodnih poslanika, Narodna skupština je nominalno ponovo uspostavljena donošenjem Ustava 1990. godine. Donošenje ovog zakona o Narodnoj skupštini mi posmatramo kao pokušaj da se u isti ustavnopravni položaj stave sve tri grane vlasti, izvršna, sudska i zakonodavna, odnosno da se konačno, ako je to ikako i igde moguće,uspostavi ravnoteža između ove tri grane vlasti. Svakako da je od ove tri grane vlasti zakonodavna vlast i ova Narodna skupština u najlošijem i najpotcenjenijem položaju, ali zato ne treba kriviti samo, kako se popularno kaže, rejting Skupštine ili imidž Skupštine, već smo svi pomalo odgovorni za ovako niske grane na koje je Narodna skupština pala, i to ne samo u poslednjih godinu-dve dana, nego bogami u poslednjih desetak godina, jer su se u istoj ili u ovoj sali ili u onoj tamo dole preko puta u Kralja Milana dešavali i sukobi i skandali. I bila je s jedne strane neodgovornost samih poslanika, ali moram da kažem da svaka izvršna vlast, pa i ova, povremeno vodi kampanju protiv parlamenta, a da to neki mediji vrlo zdušno i vrlo rado primaju, jer što bi se reklo mi u Vladi radimo, a oni tamo u Skupštini samo pričaju. Ako hoćemo da promenimo odnos i građana i izvršne vlasti, odnosno Vlade prema parlamentu, jedan od prvih koraka da tako nešto učinimo jeste i donošenje zakona o Skupštini. Nemam iluzija da će samo donošenje ovog zakona o Skupštini bogzna kako poboljšati taj čuveni imidž Skupštine u javnosti, ali naše je da pokušamo i naše je da učinimo sve da vratimo ili makar da pokušamo da vratimo dostojanstvo u parlamentu. Od svih parlamenata u kojima sam bila, i u kojima su bile moje kolege poslanici, mislim da je ovo parlament koga napada i sopstvena vlast, i opozicija, i mediji, i građani i svako ko stigne. Zato svi zajedno moramo da se potrudimo i da poradimo na tome da se i kredibilitet i dostojanstvo parlamenta vrati. Posebne zakone o parlamentu imaju Izrael, Švajcarska i Švedska. Znači, ne možemo da kažemo da je ovo uobičajena praksa, makar u evropskim zemljama, da se donosi zakon o Skupštini, ali to ne znači da Narodna skupština Republike Srbije ne treba da ima svoj zakon. Jer ako bismo gledali uobičajenu praksu bojim se da ni ovakav čisti proporcijalni sistem u kome su poslanici većine, pa i gledano i od strane svojih stranaka samo glasačka mašina, nije baš uobičajeno u modernoj evropskoj istoriji. Zakon o parlamentu nemaju, evo pročitaću, nekoliko zemalja, odnosno više od nekoliko koji ga nemaju: Albanija, Austrija, Belgija, BiH, Bugarska, Velika Britanija, Danska, Estonija, Italija, Kipar, LitvanijaLuksemburg, Makedonija, Norveška, Poljska, Rumunija, Rusija, Slovačka, Slovenija, Holandija, Finska, Hrvatska, Češka itd. Kada pogledamo Predlog zakona o Narodnoj skupštini, šta nam on to suštinski donosi? To što će poslanici polagati zakletvu nije novina još od 1868. godine, ali pozdravljam unošenje ovakve odredbe o zakonu o Skupštini. To što će se na početku intonirati himna i to što će početak Skupštine pozdraviti garda jeste takođe pokušaj da se povrati poljuljani ugled parlamenta, koliko god to nekom izgledalo i smešno i patetično i ne mogu više da se setim izraza koje sam čula u prepodnevnoj raspravi. Što se tiče samog položaja narodnih poslanika, to je maltene prepisano iz Ustava, izvedeno iz Ustava i poslovnika o radu Narodne skupštine i nalazi se u Glavi 7 Predloga zakona, znači prava i dužnosti narodnih poslanika. Znači, nema ni više ni manje od onoga što je zadato Ustavom i zakon se tu vrlo dobro snašao, odnosno Predlog zakona. Kreće se u utvrđenim ustavnim okvirima, tako da ne može da se spočita ni predlagaču ni ljudima koji su radili na Predlog ovog zakona da nisu pažljivo čitalii ustavne odredbe i odredbe Poslovnika, i da su na osnovu toga napravili ovu Glavu 7, koja je jedna od najvažnijih, koja obuhvata prava i dužnosti narodnih poslanika. Kada smo već kod onog čuvenog člana 37, gde se kaže da narodni poslanik slobodno raspolaže svojim mandatom u skladu sa Ustavom i Zakonom kojim se reguliše izbor narodnih poslanika, biću prva osoba koja će podržati ukidanje blanko ostavki onog momenta kada se pomerimo iz čistog proporcijalnog sistema ka kombinovanom ili u nekoj dalekoj budućnosti, ako to bude dogovor ka većinskom sistemu. Dokle god imamo ovakav izborni sistem dotle će se stranke štititi blanko ostavkama i dotle će poslanici učestvovati na listama na izborima, na listama svojih stranka, a kada budu samostalno učestvovali ili u tom nekom kombinovanom sistemu, kao što je recimo u Vojvodini, onda će imati pravo i slobodu da raspolažu svojim mandatom. To naravno ne treba da spreči narodne poslanike da izražavaju svoje mišljenje, da izražavaju svoj stav, da učestvuju u diskusiji, da se ponašaju kao slobodni pojedinci, ali, u krajnjoj liniji, taj mandat pripada stranci malo više nego što pripada narodnom poslaniku. Oko toga ćemo se možda još u budućnosti i sporiti, pozdravljam inicijativu stranaka koje nemaju blanko ostavke, ali što se tiče moje stranke, dokle god je ovakav proporcijalni sistem dotle će blanko ostavke poslanika stajati na jednom mestu. Najvidljivija novina koju donosi zakon o Narodnoj skupštini jeste budžet Narodne skupštine i jeste taj pokušaj uspostavljanja finansijske samostalnosti Skupštine, jer bez finansijske samostalnosti ne možemo da govorimo o ravnopravnom položaju Skupštine prema izvršnoj i prema sudskoj vlasti, ali pogotovo prema izvršnoj vlasti. To što Skupština dobija svoj budžet i račun je dovoljan razlog da se podrži ovaj zakon. Budžet Narodne skupštine bi bio poseban deo zakona o budžetu Republike Srbije kojim Narodna skupština upravlja, koja takođe upravlja svojom imovinom koja je neophodna za ostvarivanje nadležnosti. U Glavi 15 je detaljno razrađena i imovina i finansiranje Narodne skupštine, gde se kaže da će sredstva za rad parlamenta biti obezbeđena u budžetu Republike Srbije, a parlament će imati svoj račun, samostalno će raspolagati sredstvima za rad, sekretar parlamenta će pripremiti predlog skupštinskog budžeta, uputiti ga na usvajanje nadležnom odboru, koji ga posle usvajanja šalje nadležnom ministru itd, da ne prepričavam sve odredbe i članove Glave 15. Znači, kada pogledamo ovaj predlog zakona vidimo da u njemu nema ničega od onoga čime su se mediji zabavljali u skupštinskim pauzama, da li sami po svom nahođenju, da li zato što im je rečeno, znači nema ni privilegija, nema ni visokih plata, nema ni prevremenih penzija, nema ničega mimo zakona koji važi za sve ostale građane Srbije. Mislim da je to dobro, da ćemo se svi oko toga vrlo lako složiti i da su ta pitanja rešena drugim zakonima koji se primenjuju na sve građane Srbije. Na kraju, hoću da kažem da je kroz ovaj predlog zakona zaista vidljiva namera da Narodna skupština konačno ojača sve svoje četiri funkcije, i predstavničku, i zakonodavnu, i izbornu, i kontrolnu, i da je sreće da ovaj zakon donosimo konsenzusom, sa velikim brojem glasova, ali ukoliko to nije moguće, naravno, postoji većina koja će ovaj zakon izglasati.
Dajem reč gospodinu Aleksandru Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram da kažem da sam bio začuđen posle ove prve diskusije gospođe Nade Kolundžije kada je rekla da je ovaj i ovakav tekst Predloga zakona o Narodnoj skupštini pripreman dve godine. Za ovo što piše ovde zaista nisu potrebne dve godine. Predlog zakona o Narodnoj skupštini, koji je danas na dnevnom redu je loš zato što su neke njegove odredbe direktno suprotne Ustavu Republike Srbije, on je loš i nedorečen u nomotehničkom, u jezičkom smislu, ima mnogo pravnih praznina i u svojoj velikoj meri on predstavlja puko prepisivanje aktuelnog Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Krenimo redom. U članu 2. piše da je Narodna skupština najviše predstavničko telo i nosilac ustavotvorne i zakonodavne vlasti u Republici Srbije. Ako je Narodna skupština najviše predstavničko telo, onda to znači da postoji i neko predstavničko telo koje je najniže. Bilo bi dobro da nam vladajuća koalicija kaže – koje je to najniže predstavničko telo u Republici Srbiji? Narodna skupština niti je najviše, niti je najniže, niti je srednje, nego je predstavničko telo građana Republike Srbije, jedino predstavničko telo u kome su predstavljeni svi građani Republike Srbije, za razliku od lokalnih skupština, za razliku od Skupštine AP Vojvodine. Koliko oni koji su pisali ovaj tekst predloga zakona ne razumeju suštinu parlamentarizma i suštinu političkog predstavljanja, to se najbolje vidi u članu 7 – Narodna skupština, u okviru svojih nadležnosti, vrši sledeće funkcije: predstavničku, zakonodavnu, izbornu i kontrolnu. To znači da je predstavnička funkcija nešto posebno u odnosu na zakonodavnu funkciju, u odnosu na izbornu i u odnosu na kontrolnu. Nije. Parlament vrši predstavničku funkciju i kada donosi zakone, i kada bira Vladu i kada nadzire njen rad. Veštački razdvajati predstavničku funkciju parlamenta od njegovih drugih funkcija, u stvari govori da oni koji su pisali tekst Predloga zakona ne znaju ništa o parlamentarizmu, ni u teorijskom smislu, niti poznaju istoriju parlamentarizma. U članu 8 – Narodna skupština donosi, pa su onda nabrojani svi mogući opšti i pojedinačni akti koje donosi Narodna skupština. Ali, pazite, u članu 2. piše da je Narodna skupština nosilac ustavotvorne i zakonodavne vlasti, a u članu 8. piše – donosi zakone, budžet, završni račun itd. Gde vam je, gospođo Kolundžija, Ustav? Ako smo nosilac ustavotvorne vlasti, valjda prvo donosimo Ustav, pa onda sve drugo. Ustav se ne pominje u članu 8, a najvažniji je opšti pravni akt koga donosi Narodna skupština i koji se kasnije potvrđuje na narodnom referendumu. S druge strane, gospođo Kolundžija, objasnite mi – u čemu je razlika između zakona, budžeta i završnog računa? Budžet se donosi u formi zakona, završni račun se donosi u formi zakona. Ne postoji neki zakon, pa onda budžet kao nešto različito od zakona. Postoji zakon o budžetu i postoji zakon o završnom računu budžeta za tu i tu godinu. Razdvajati zakon od budžeta i završnog računa nije ispravno, pre svega sa pravnog aspekta. Dalje, postavlja se pitanje zašto u članu 8. niste razdvojili ove akte koje donosi Narodna skupština, pa da se zna koji su akti opšti, koji pojedinačni, koji su pravni, koji su politički itd. Vi ste to nabacali sve na jednu gomilu i sada je potpuno svejedno da li je u pitanju zakon, plan razvoja, poslovnik, strategija, deklaracija, rezolucija, preporuka, odluka, zaključak, sve je to po vama jedno te isto, sve to donosi Narodna skupština.
Hoćete ponovo? Četiri minuta ste govorili.
Loše ste prepisivali Ustav, a to se vidi i u članu 15. U članu 15. kažete da Narodna skupština u ostvarivanju kontrolne funkcije vrši nadzor nad radom Vlade i odlučuje o prestanku mandata Vlade i ministara. To je po vama kontrolna funkcija. Uzmete Ustav Republike Srbije, član 99, kaže – u okviru svojih izbornih prava Narodna skupština bira Vladu, nadzire njen rad i odlučuje o prestanku mandata Vlade i ministara. Po Ustavu je to izborna funkcija, po vama je to kontrolna funkcija. Ne držite se Ustava. Drugo, zaista mi nije jasno u jezičkom smislu, ako Narodna skupština kontroliše, odnosno vrši kontrolnu funkciju, onda valjda vrši kontrolu nad radom Vlade, a ne – vrši kontrolnu funkciju tako što vrši nadzor. Ili se ujednačeno koristi reč kontrola, ili se ujednačeno koristi reč nadzor. Vi u istoj rečenici koristite dve različite reči. Ne znam zašto to radite. Ili je kontrolna funkcija ili je nadzorna. Ako je kontrolna funkcija, onda Narodna skupština kontroliše, a ako je nadzorna funkcija, onda vrši nadzor. Opet, koliko ne poznajete suštinu parlamentarizma, po vama, gospođo Kolundžija, zamislite kakav paradoks, Narodna skupština vrši predstavničku funkciju samo u dva slučaja, kada razmatra predstavke i predloge građana i kada održava sastanke sa građanima. Znači, kada donosi Ustav ne vrši predstavničku funkciju, kada donosi zakone ne vrši predstavničku funkciju, kada bira Vladu ne vrši predstavničku funkciju. Naravno da vrši, ali iz nama nepoznatih razloga, vi ste te četiri funkcije parlamenta potpuno razdvojili. U članu 17. predviđate da narodni poslanici podnose, odnosno da polažu zakletvu. Vidite, gospođo Kolundžija, zakon o Narodnoj skupštini spada u javno pravo. On ne može da sadrži nijedan institut koji direktno ili indirektno nije spomenut u Ustavu Republike Srbije. Nismo na terenu građanskog prava, pa da možemo sami da regulišemo naše pravne odnose. Ovo je tipičan zakon koji spada u ius publicum, u javno pravo i mora striktno da se pridržava Ustava. Ustav spominje samo dva slučaja kada državni funkcioneri, odnosno državni organi polažu zakletvu: predsednik Republike i Vlada. Ne možete sada mimo Ustava da uvodite zakletvu i za narodne poslanike. Nama to ne smeta. Svi narodni poslanici SRS su se zakleli, ali ovde se radi o zakonskom tekstu. U zakonski tekst možete da unesete samo nešto što ima svoju osnovu u Ustavu. Zakletva narodnog poslanika nema svoj osnov u Ustavu, ima zakletva predsednika Republike i ima zakletva Vlade, tako da vam član 17. nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Koliko je zakon nomotehnički loš vidi se i po tome što opet koristite neujednačenu terminologiju. U članu 19. kažete – predsednik Narodne skupštine, između ostalog, saziva sastanke predsedništva Narodne skupštine i predsedava sastancima. Ovde se postavlja jedno pitanje – da li vi mislite na kolegijum ili mislite na predsedništvo Narodne skupštine u smislu predsednik Narodne skupštine i potpredsednici, bez šefova poslaničkih grupa. Mislim da mislite na kolegijum, zato što se nigde u Predlogu zakona posebno ne definiše položaj predsedništva, nego se isključivo govori o kolegijumu, pa ili je kolegijum ili je predsedništvo, opredelite se za jedan termin. U članu 19. je predsedništvo, u članu 26. je kolegijum Narodne skupštine. Zbunjujete čak i vaše poslanike koji će sutra za ovaj zakon da glasaju. U članu 27, kod radnih tela, koristite jednu boljševičku terminologiju, davno prevaziđenu, hajde na stranu što je ovo pravopisno loše, piše – u radu radnih tela po pozivu mogu učestvovati zarez stručni i naučni radnici. Dobili biste jedan da ste na pismenom ispitu u osnovnoj školi, ali "stručni i naučni radnici" vam je, gospođo Kolundžija, davno prevaziđena terminologija. To je – radni narod, radnici, seljaci i poštena inteligencija. Kakvi su vam to "naučni radnici" i kakvi su nenaučni? Jednostavno se kaže – stručnjaci i naučnici. Ta terminologija "naučni radnik" je bila aktuelna u vreme Kardelja. U članu 30. kaže – u Narodnoj skupštini se obrazuju poslaničke grupe iz reda narodnih poslanika. Predložili smo jedan amandman koji ima potpuno smisla, a to je da se u Narodnoj skupštini mogu obrazovati samo poslaničke grupe političkih stranaka koje su učestvovale na parlamentarnim izborima. Sada imate u Skupštini Srbije jednu potpuno nenormalnu situaciju koja ne postoji ni u jednoj državi na svetu, da u Skupštini Srbije sede poslanici partije koja u vreme održavanja parlamentarnih izbora nije ni postojala. U Skupštini Srbiji je tako nešto moguće. Ovim amandmanom SRS se ta mogućnost otklanja. Mogu da se obrazuju poslaničke grupe, ali samo od poslanika onih stranaka koje su učestvovale na parlamentarnim izborima. Onda, opet jedan primer lošeg stila. Kažete – poslanička grupa ima predsednika i zamenika predsednika. Valjda ima i članove poslaničke grupe. Nemoguće je, gospođo Kolundžija, da u vašoj poslaničkoj grupi postojite samo vi i vaš zamenik. Valjda postoje i ovi ljudi iza vas. Ne kaže se da poslanička grupa "ima". Ona ne može da ima bilo šta, nego da se poslanička grupa sastoji od članova poslaničke grupe, a na čelu se nalaze predsednik i zamenik. Onda, ovaj famozni član 37. Zaista sam smatrao da ćete u najmanju ruku da prepišete član 102. stav 2. Ustava Republike Srbije. Nisam smatrao da ćete da ga posebno elaborirate, jer očigledno da ni u vladajućoj koaliciji ne postoji jasan stav oko poslaničkog mandata, oko toga da li je on slobodan ili imperativan itd, ali makar ste mogli da prepišete Ustav. Ne, vi ste u član 37. ubacili nešto čega uopšte nema u Ustavu. Kažete – narodni poslanik slobodno raspolaže svojim mandatom. Gospodin Zoran Krasić vam je lepo objasnio – raspolagati nečim znači zaključivati neki pravni posao? Kakav? Dvostrani pravni posao. Da li to znači da mi Narodnu skupštinu pretvaramo u berzu, pa će sutra neki narodni poslanik moći da proda svoj mandat, da ga zavešta svojoj deci, da ga nekome pokloni itd? To ne može. Priroda našeg izbornog sistema je takva da su političke stranke te koje učestvuju na izborima. Građani se opredeljuju za programe političkih stranaka. Ne opredeljuju se neposredno za narodnog poslanika. To može da bude, ali u izbornom sistemu koji je većinski. U izbornom sistemu koji je proporcionalni, ovo što piše u članu 37. je potpuno suprotno logici proporcionalnog izbornog sistema. S druge strane, mislim da su građani koji su danas pratili prenos mogli da primete da ni u vladajućoj koaliciji ne postoji jedinstven stav. Maločas gospođa Suzana Grubješić kažeda su oni za to da postoje blanko ostavke, jer je to u logici našeg izbornog sistema. Gospodin Boško Ristić jutros kaže – oni su za slobodne mandate. Izgleda da ni u samoj vladajućoj koaliciji nemate jedinstven stav oko prirode poslaničkog mandata i oko tih famoznih ostavki. S druge strane, vi iz DS-a ste vrhunski licemeri. Vi ste za slobodne mandate, a imate blanko ostavke. Što potpisujete blanko ostavke ako ste za slobodne mandate? Narodni poslanik se, kaže, opredeljuje, istupa i glasa po sopstvenom uverenju. Gospođa Nada Kolundžija je jutros tvrdila da narodni poslanici nisu vojska. Ne znam, gospođo Kolundžija, zašto onda jurite vaše narodne poslanike u danu za glasanje? Šta vas briga da li će glasati ili ne? Valjda je to njihovo slobodno uverenje? Vidite kako u praksi ta vaša slatkorečivost ne znači ništa? Da, mi smo slobodni, svako glasa po svom uverenju. Kada dođe dan za glasanje, odlaže se početak sednice jer nema dovoljan broj narodnih poslanika iz vladajuće koalicije, pa ih onda jurite po Skupštini, pa se obazirete kako je ko glasao. Šta vas briga kako je ko glasao, ako je čovek slobodan da se opredeljuje po svom uverenju? Kažete Skupština, odnosno parlament nije vojska. Na neki način i jeste. Znate, u svakom organizovanom ljudskom društvu postoji neka disciplina. Zamislite da u zakonu o Vojsci piše da potporučnik komanduje četom kako on hoće? Šta ga briga šta govori major, pukovnik ili general. Gde bi to društvo dospelo? Neka disciplina mora da postoji.Stav SRS-a je nešto što vi svi znate i kako se na kraju krajeva i vladate, ali vi se vladate na jedan način a govorite nešto sasvim drugo. Narodni poslanik glasa i istupa u skladu sa odlukama svoje poslaničke grupe i to je nešto što je sasvim normalno. Stav poslaničke grupe može, recimo, da bude i da se svako opredeli, odnosno da glasa po svom uverenju. Sumnjam da ovde postoji neka poslanička grupa gde je baš sve potpuno slobodno i nije nas uopšte briga da li poslanici dolaze, da li će glasati, šta će da pričaju itd. Ako glasate po svom uverenju, setite se, gospođo Kolundžija, kada smo glasali o setu pravosudnih zakona, koliko amandmana su podneli poslanici DS-a. Da li su glasali za neki amandman? Nisu. Gde je to njihovo uverenje? Kako je to uverenje odjedanput iščilelo? Čovek ima jedno uverenje kada potpisuje amandman, za sedam dana, kada se glasa, ima neko sasvim drugo uverenje. Ako su vaši poslanici slobodni, kao što tvrdite, zašto onda postoji takva praksa? Ta praksa da postoji neka disciplina u parlamentu, nismo to mi izmislili, to postoji u britanskom parlamentu nekoliko stotina godina. Ljudi koji su na vašoj poziciji, na poziciji šefa vladajuće političke stranke, znate kako se zovu – bičevi. Vode računa gde su im poslanici. Da li su u sali, kada će da dođu u salu ako nisu u sali, kako će da glasaju, šta će da pričaju u parlamentu. Sada ispada da nigde ne postoji disciplina, jedino, eto, u srpskom parlamentu postoje neke stege, e sada ćemo mi te stege da srušimo. Ovo je samo dokaz, jedan od dokaza koliko vi u suštini o parlamentarizmu ne znate ništa. Sada nešto što je jako bitno. Ovaj zakon sadrži, između ostalog, jednu glavu koja se zove – Postupci za donošenje akata i drugi postupci. Gospođo Kolundžija, jutros ste pre podne onako pomalo pežorativno, ne mislim da ste imali baš potpuno zlu nameru, moguće da ne poznajete taj deo srpske istorije, rekli da, eto, neki pričaju da smo nekada imali sjajne institucije, ali to nije tačno. Bilo je diskontinuiteta itd. Gospođo Kolundžija, u oktobru 1870. godine u Kneževini Srbiji, pre nego što nam je priznata nezavisnost na Berlinskom kongresu, donet je zakon koji se zvao, znate kako? Zakon o poslovnom redu u Narodnoj skupštini. Zakonom se definisao postupak donošenja zakona. Šta je vas sprečavalo da to isto uradite? Mi sada, gospođo Kolundžija, u Republici Srbiji, u našem pravnom sistemu, imamo jedan neverovatan paradoks, tu sede kolege pravnici, oni će da me razumeju. Postupak donošenja pojedinačnih pravnih akata, upravnih akata, sudskih presuda reguliše se zakonom, Zakonom o opštem upravnom postupku, Zakonom o parničnom postupku, Zakonom o krivičnom postupku itd. Kako se definiše postupak donošenja zakona? Podzakonskim aktom. To je apsurdno. Niži pravni akti, pojedinačni pravni akti, postupak se reguliše zakonom, a sam postupak donošenja zakona reguliše se jednim podzakonskim aktom – Poslovnikom Skupštine. To je trebalo da bude uređeno zakonom o Narodnoj skupštini, ali vas je, gospođo Kolundžija, neko ubedio da zakon o Narodnoj skupštini treba da bude kratak. Ne treba da bude kratak. Treba da bude obiman, treba da bude detaljan, treba da bude precizan. Ovaj predlog zakona to nije. Imala je Srbija zakone i jedan od tih zakona se zvao Zakon o poslovnom redu u Narodnoj skupštini. Zakonom je bila propisana procedura kako se donose zakoni. To su znali srpski pravnici u 19. veku, ovi vaši pravnici u 21. veku to ne znaju. Pa kada donosite građevinsku dozvolu, donosite je po zakonu, kada usvajate zakon koji će da se primenjuje na milione građana Srbije, on se donosi po proceduri koja je propisana podzakonskim aktom, Poslovnikom Skupštine. To je moralo da bude regulisano zakonom. Ustav vas ne sprečava da zakonom propišete postupak donošenja zakona. Nije Ustav rekao – to se reguliše poslovnikom. To vi tvrdite, ali niste u pravu i za to što tvrdite nemate osnov u Ustavu Republike Srbije. Naravno, predložili smo jedan amandman koji se tiče člana 50. zakona o Narodnoj skupštini. Vi kažete da se u Narodnoj skupštini mogu obratiti predstavnici stranih država. Predložili smo amandmanom da mogu, ali samo onih država koje poštuju suverenitet i teritorijalni integritet Republike Srbije i koje nisu priznale nezavisnost Kosova i Metohije. Ovo što ste vi napisali znate šta znači? Sutra ovde može da dođe predstavnik neke države koja ne priznaje Srbiju kao celovitu državu i da se obrati Narodnoj skupštini. To je najgora moguća uvreda dostojanstva Narodne skupštine. To je najgora moguća uvreda građana Republike Srbije. To je gaženje Ustava. To je gaženje svih mogućih moralnih i političkih principa. Onda opet jedna neverovatna stvar. Kažete - odnos Narodne skupštine i Vlade. Šta je osnovna stvar u odnosu Narodne skupštine i Vlade? Da Narodna skupština bira Vladu. To zna svaki student pravnog fakulteta. Šta je po vama najbitnije? Kaže – Vlada podnosi Narodnoj skupštini izveštaj o radu. Ispada da kada su u pitanju odnosi između Narodne skupštine i Vlade i odnosi Narodne skupštine i predsednika Republike, da se odnosi svode na međusobno obaveštavanje; pa to nije tako. Naravno da postoji i međusobno obaveštavanje, ali pre toga postoji nešto što se zove izbor Vlade od strane Narodne skupštine. To je moralo da se nađe u zakonu o Narodnoj skupštini. To je mnogo važnije nego podnošenje izveštaja Narodnoj skupštini. Naravno, zbog kratkoće vremena ne mogu da elaboriram sve druge nedostatke ovog predloga zakona. U svakom slučaju, gospođo Kolundžija, Predlog zakona je loš. On je neustavan. Ovo je jedan potpuno nesistemski zakon. Ništa vi ovim zakonom niste na celovit način regulisali. Ovaj zakon donosite samo iz jednog jedinog razloga, da biste mogli da kažete da ste sproveli član 110. Ustava Republike Srbije koji kaže da se donosi zakon o Narodnoj skupštini i ni zbog čega drugog. Sutra kada budete primenjivali ovaj zakon, videćete da je kontradiktoran, da su njegove odredbe kontradiktorne, da je sam zakon kontradiktoran sa Ustavom, da je kontradiktoran sa nekim drugim zakonima koji važe u pravnom sistemu Republike Srbije. Uopšte ne znam zašto ste žurili sa ovim i ovakvim predlogom zakona, on je loš. SRS, a to će i moje kolege da potvrde, zbog svih ovih razloga za ovaj i ovakav Predlog zakona o Narodnoj skupštini neće moći da glasa.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, ovlašćena predstavnica predlagača.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, ne mogu da kažem da ovo ne zvuči simpatično, ali nije tačno. Dakle, to sve što ste rekli prosto ne stoji, bar većina toga. Vi kažete da je odredba u zakonu koja Narodnu skupštinu definiše kao najviše predstavničko telo protivna Ustavu i da to u Ustavu ne stoji. Čitam vam član 98. Ustava Republike Srbije, koji kaže da je Narodna skupština najviše predstavničko telo. Žao mi je, vi se hvalite da je vaš ogroman doprinos u donošenju Ustava i tekstu Ustava. Bojim su ove nesuglasice i ove kontradiktornosti vaša zasluga. Pošto vi, kada govorite o Ustavu, sada i sami smatrate da neke od tih stvari ne bi trebalo da stoje u Ustavu, te tako računam da ste ih vi zato stavili u Ustav. Vi tvrdite da u članu 8. ne pominjemo da Narodna skupština, između ostalog, donosi Ustav, ali ako se držite samo tog člana, onda ste u pravu, ali ako pogledate ceo zakon, onda se nedvosmisleno vidi da se u svojim nadležnostima navodi tačno da na prvom mestu Skupština donosi i menja Ustav Republike Srbije. Dakle, lepo zvuči to što govorite, ali nije tačno. Naravno, nijednom odredbom zakona mi nismo doveli u pitanje činjenicu da je Narodna skupština, po samoj svojoj suštini, predstavničko telo i da sve što radi radi u kapacitetu predstavljanja građana koji su nosioci suvereniteta. Dakle, to mi nigde nismo rekli, te tako ne možete ni da nam osporite da mi ne razumemo šta je parlamentarizam i da ne znamo kako treba da bude pozicioniran parlament, nigde to nismo osporili, mi samo govorimo o posebnoj ulozi parlamenta u ostvarivanju svoje predstavničke funkcije u neposrednoj komunikaciji sa građanima, dakle, samo u tom smislu. Ako mislite da je to nepotrebno da stoji, to je vaše mišljenje i prosto ne želim da polemišem. Činjenica da smo mi u zakonu naveli da postoje predsednici poslaničkih grupa i zamenici predsednika jeste naša namera da damo posebnu važnost toj funkciji u parlamentu. Možda vi mislite da to ne treba raditi. Mi smo mislili da predsednici poslaničkih grupa i njihovi zamenici u organizaciji Skupštine imaju posebno mesto i da je zbog toga neophodno to definisati i zakonom. Opet možemo da se sporimo da li je to potrebno ili ne. Podrazumeva se da poslanička grupa ima članove. Nismo smatrali da je to nešto što posebno treba izdvajati. Ali, smatramo da predsednici poslaničkih grupa imaju posebnu ulogu u radu parlamenta i zato smo smatrali da ih treba posebno navesti. Ne želim da polemišem o tome da ste vi zapravo pokušavali da karikirate jedan osnovni demokratski princip u kome je narodni poslanik neko ko je vlastan da raspolaže mandatom, sa nečim što je pravilo ponašanja ili nekakva disciplina ili odnos većine prema činjenici da je birala Vladu, da je podržala Vladin program i da podržava Vladine projekte i mera discipline za tako nešto. Prosto mislim da to ne možete da stavite u isti koš. Radi se o potpuno dve suštinski različite stvari. Dakle, integritet poslanika koji su podržali Vladu nije umanjen time što imaju potrebu da se u okviru nekakvog pravila i discipline ponašaju u procesu donošenja odluka, tu ne vidim da je trebalo na neki način karikirati. Vi tvrdite da smo mi prekršili Ustav i time što smo predvideli polaganje zakletve, jer tvrdite da Ustav jasno propisuje ko podnosi zakletvu i tu ste odmah izrekli neistinu. Rekli ste da Ustav propisuje da zakletvu podnose predsednik države i Vlada. U Ustavu ne piše da Vlada podnosi zakletvu. Znamo da Vlada podnosi zakletvu, kao što znamo da podnose i sudije, a takođe ne piše u Ustavu da sudije podnose zakletvu. Prema tome, mislim da to vaše tumačenje Ustava u najmanju ruku nije dosledno ili niste bar dovoljno proučili Ustav.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? Molim vas da ne dobacujete i sa onoliko tolerancije koju podrazumeva svaka sednica, a pogotovo sednica na kojoj se raspravlja o zakonu koji reguliše Narodnu skupštinu. Pažljivo slušam kršenje Poslovnika od strane poslaničke grupe SRS, narodnih poslanika koji dobacuju i ometaju red, pa vas molim da to ne činimo, ako nam je svima u interesu da se red poštuje. Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi repliku.Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista moram da primetim da je gospođa Nada Kolundžija izrekla veći broj neistina. Nisam rekao, gospođo Kolundžija, da je član 2. neustavan. Tačno je dau Ustavu piše da je Narodna skupština najviše predstavničko telo, ali morate da vodite računa o karakteru Ustava. Ustav nije samo pravni, nego i politički akt. Zakon je akt koji ima manju pravnu snagu od Ustava. On mora da sadrži čisto pravnu terminologiju. Ustav je politički dokument. Ustav je dokument koji treba da razumeju i oni koji nisu pravnici. Sa zakonom je već nešto drugačija situacija. Zakon mora da bude mnogo precizniji od Ustava. Što se tiče, gospođo Kolundžija, da li Vlada polaže zakletvu, vi ste rekli da to u Ustavu ne piše, a ja vam kažem da piše. Član 128. stav 2. – mandat Vlade počinje da teče danom polaganja zakletve pred Narodnom skupštinom. Dakle, ustavna je norma da Vlada polaže zakletvu. Ne polaže Vlada zakletvu zato što joj se tako hoće, nego zato što je Ustav na to obavezuje. Kakva je zakletva koju ste vi napisali u Predlogu zakona? Ona je napisana u stilu kako mali Perica zamišlja kako bi trebalo da izgleda zakletva narodnog poslanika. Kakva je ona? Ona je laička. Čime se zaklinje častan čovek? Valjda nekom višom vrednošću od njega samog. Onaj ko je vernik, zaklinje se Bogom.
Narodni poslaniče, molim vas da pažljivo birate reči i da ne kvalifikujete negativnim laičke zakletve u državi čiji Ustav citirate, čiji jedan od članova kaže da je Srbija svetovna država. Pažljivo, molim vas, sa izrazima i kvalifikacijama koje se tiču kršenja Ustava.
Gospođo Čomić, smatram da nije sramota reći da je neko vernik. To što je država laička, to ne znači da svi mi treba da budemo ateisti.
Drugi put vas upozoravam da neprekidno citirate odredbe Ustava i da naš Ustav kaže da je Srbija svetovna država. To su suviše važne stvari da bi mogle da budu predmet kreativnog izlaganja ili dosetki u okviru replika. Molim vas da se vaše izlaganje u okviru replike, na koju ste dobili pravo, vodi poštovanjem Ustava. Druge narodne poslanike drugi put opominjem na poštovanje odredbi Poslovnika Narodne skupštine o ponašanju svih narodnih poslanika. Nastavite.
Zaista ne razumem, gospođo Čomić, zašto vi imate potrebu sada da pomažete gospođi Nado Kolundžiji u komunikaciji sa mnom. Krenuo sam da polemišem sa gospođom Nadom Kolundžijom, a vi mi kažete da je po Ustavu Srbija svetovna država. Kažem vam da je po Ustavu i postojanje slobode veroispovesti i da imam pravo da kažem da sam vernik. Ako je država svetovna, ne znači da svi građani treba da budu ateisti. Valjda je to abeceda političke demokratije. Zakletva zaista jeste laička. Ako sam vernik, dopustite, hteo bih da zakletva ima verski karakter.
Narodni poslaniče, sada vas upozoravam na poštovanje Poslovnika i upozoravam vas da kreativnost i dosetke koje koristite u replici ne budu u suprotnosti ni sa odredbama Poslovnika Narodne skupštine, ni sa odredbama Ustava i molim vas da ovo upozorenje sasvim ozbiljno shvatite. Izvolite.
Dakle, gospođo Kolundžija, kažete da vaši poslanici imaju pravo da se slobodno opredeljuju po svojoj savesti kako oni hoće. Ali, naveo sam primer ovog seta pravosudnih zakona koje ste usvajali, ako se ne varam, krajem 2008. godine – ljudi su podneli veliki broj amandmana. Posle za te svoje rođene amandmane nisu glasali. Gde je tu sloboda savesti? Gde je tu sloboda uverenja? Kada su promenili svoje uverenje? Na rečima se zalažete za slobodu uverenja, ali u praksi to ne sprovodite, zato što tako nešto nije ni moguće. Ne može da postoji, gospođo Kolundžija, nijedan segment organizovanog ljudskog društva, pa ni parlament, bez neke minimalne discipline. Nismo mi ovde skup slobodnih strelaca, pa svako misli kako hoće. Valjda postoji neka kohezija među nama. Valjda sedimo tu zato što isto mislimo o istim društvenim problemima. U kom to parlamentu na svetu poslanik može da glasa baš onako kako on hoće, ne pitajući nikog ni za šta? To ste vi izmislili. To je jedna vaša politička fantazija. U realnosti ona ne postoji nigde. Ona ne postoji čak ni u Britanskom parlamentu, gde je većinski izborni sistem, gde je cela teritorija Velike Britanije podeljena na male izborne jedinice, pa pobedi onaj, odnosno poslanik je onaj ko dobije najveći broj glasova. I tamo postoje ti bičevi. Vi ste, recimo, jedan od bičeva vladajuće koalicije. To nije ništa pežorativno. To postoji u Velikoj Britaniji. Ako postoji u Velikoj Britaniji…
Tri minuta. Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, ovlašćena predstavnica predlagača.
Neću opet da polemišem o tome kako se meri sloboda poslanika i gde su granice te slobode, i šta znači kada poslanik glasa za Vladu i njen program i kako se opredeljuje za glasanje za zakon. Smatram da je ta tema potpuno izvan ovog konteksta. U ovom zakonu se ne bavimo tom temom, niti postavljamo pravila kako se tu ko ponaša, te mislim da to prosto nije tema naše polemike. Što se tiče zakletve, činjenica je da sve zakletve koje se polažu u ovoj zemlji, kao laičkoj zemlji, jesu laičke zakletve. Ne zaklinjemo se nikakvoj višoj sili. Zaklinjemo se pred institucijom ili pred građanima i njima se obavezujemo na poštovanje Ustava, zakona i činjenje u njihovom najboljem interesu.
Da li se još neko od predsednika poslaničkih grupa ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Želite ponovo repliku? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Rizikujući da ću dobiti možda neku opomenu, zaista najdobronamernije, gospođo Kolundžija, kada već pominjemo zakletvu – zašto se čovek zaklinje, kome se zaklinje i zašto mora da poštuje zakletvu? Zato što se plaši sankcije ukoliko zakletvu ne sprovede. Kakva je sankcija u ovom vašem slučaju? Položite zakletvu da ćete se boriti za interese građana i ne borite se. Da li mogu građani da vam izreknu neku sankciju? Ne mogu. Naravno da ne mogu. To nije nikakva sankcija. Zašto se čovek zaklinje Bogom? Zato što postoji uverenje da iznad njega postoji neka viša sila koja kontroliše njegovo ponašanje i ako njegovo ponašanje nije moralno, ako nije u skladu sa tekstom zakletve, kod njega postoji strah od sankcije. On ga tera da poštuje zakletvu. Šta ovde tera narodnog poslanika da sprovede ovu zakletvu? Ništa. Kada bih bio maliciozan, kao što neću, mene ova zakletva podseća na zakletvu koja se polaže u masonskoj loži, ni tamo se ne spominje bog, istina, pravda, sloboda itd. Ova zakletva je zaista sporna i sa sociološkog aspekta, ne samo sa ustavno-pravnog. Odakle ste je prepisali? Zašto baš mora ovako da glasi? Gde je osnov za baš ovakvu zakletvu? Naravno, nije zakletva suština ovog predloga zakona. On će biti loš sa zakletvom ili bez zakletve, ali hoću da kažem da u stvari sociološki slabo poznajete ovu materiju, jer uvek mora da postoji zaklinjanje na neku višu vrednost koje se čovek plaši, plaši se sankcije ako to ne sprovede. Čega ovde da se plaši? Istine, slobode, pravde? To su apstraktne vrednosti, teorijske. Ne može nikakva sankcija da vam se desi. Zašto je zakletva još pomalo deplasirana? U parlamentu Srbije imate ljudi koji su se zakleli ne slobodi, istini i pravdi, zakleli su se svemogućim Bogom i Svetim Savom, zakleli se budućnošću svojih potomaka i čašću svojih predaka, pa to pogazili. Ako su to pogazili, šta će da urade sa ovom zakletvom? Zakletva je besmislena čak i sa tog aspekta.
Narodna poslanica Nada Kolundžija, ovlašćena predstavnica predlagača.
Opet ne želim da polemišem o tome čega se ko najviše boji i šta je za koga najveći autoritet. Želim da kažem da duboko verujem da za svakog narodnog poslanika građani Srbije jesu najviši autoritet i upravo zbog toga mislim da obaveza za koju se pred njima obavezujemo jeste dovoljna za svakog ko veruje da je ovde zbog njih, a ne zbog sebe i ne zbog neke druge više sile. Samo da vas upoznam, masoni drže Bibliju kada se zaklinju.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da su do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe – poslanička grupa LDP, poslanička grupa Nova Srbija, poslanička grupa SPS-JS, poslanička grupa DSS, poslanička grupa G17 plus, poslanička grupa Napred Srbijo, poslanička grupa ZES i poslanička grupa SRS. Po redosledu narodnih poslanika, a prema prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o Narodnoj skupštini, prva prijavljena je narodna poslanica Judita Popović, koja ima reč, a posle nje narodna poslanica Aleksandra Janković.
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, nezavisnost, samostalnost, integritet, odnosno dostojanstvo određuju kvalitet rada jedne institucije. Parlament je institucija, a danas raspravljamo o zakonu o Narodnoj skupštini RS. Ukoliko se uzme u obzir ovo što sam malopre rekla o ova tri načela, kao što su nezavisnost, samostalnost i dostojanstvo, onda moramo da analiziramo i ovaj zakon u skladu sa ovim načelima, koliko su ona zastupljena u Predlogu zakona i prema tome koliko možemo da se nadamo da će Skupština zaista dobiti svoje mesto u ovom društvu, koje zaslužuje u skladu sa Ustavom i uopšte pravnim poretkom. Pošla bih od člana 15, koji definiše nadležnost parlamenta i to se posebno pozivam na tačku 7, koja kaže da parlament donosi zakone i druge opšte akte iz nadležnosti RS. Na to bih nadovezala i kontrolnu funkciju Narodne skupštine, koja vrši nadzor nad radom Vlade. U ovom stavu tačno se nabraja šta se pod nadzorom podrazumeva i kaže se da se u okviru nadzora nad radom Vlade odlučuje o prestanku mandata Vlade, ministara, službi bezbednosti, guvernera Narodne banke, Zaštitnika građana i drugih organa i tela u skladu sa zakonom. Uz ovaj član bih odmah istakla i član 58, koji u stvari definiše na koji način se vrši kontrola nad radom Vlade ili člana Vlade, i kaže se – postavljanjem poslaničkog pitanja, podnošenjem interpelacije, glasanjem o nepoverenju Vladi ili pojedinom članu Vlade i obrazovanjem anketnog odbora. Kada se sve ovo stavi u kontekst, ne vidim nigde rešenje na koji način predlagači misle da kontrolišu rad Vlade u pogledu sprovođenja zakona, jer podsetila bih vas da smo doneli jako puno zakona u toku protekle godine, da se jako puno radi ovde na harmonizaciji domaćih propisa sa propisima EU. Međutim, ima problema oko sprovođenja tih zakona. Ima problema ili iz tog razloga što Vlada uopšte ne donosi podzakonske akte koji bi trebalo da služe u cilju sprovođenja tih zakona ili su ti podzakonski akti nesprovodivi, pa samim tim se ni zakoni ne mogu sprovoditi. To je, dakle, veliki problem, jer mi smo, opet bih vas podsetila, vrhovni zakonodavni organ, dakle telo koje donosi zakone i to je naša osnovna funkcija. To je zašto mi ovde sedimo iz dana u dan i spajamo i razdvajamo tačke dnevnog reda, dakle, donošenje zakona. Dakle, nedostaje jedna ozbiljna tačka u kontroli rada Vlade, a to je kontrola na koji način će da se sprovode doneti zakoni. To je mislim veoma ozbiljan propust, a sada smo imali priliku da ovim zakonom jasno definišemo šta su obaveze Vlade ukoliko Skupština ukaže na to da se zakoni ne sprovode, da se pogrešno sprovode i ukoliko ima problema u sprovođenju zakona. Sledeća tačka na koju bih se osvrnula, to je član 26. koji govori o kolegijumu Narodne skupštine. Dakle, taj kolegijum je u stvari samo prošireni sastav predstavnika poslaničkih grupa, koji se povremeno sazivaju i zaista ne vidim koja je svrha tog kolegijuma osim nekog reprezentativnog smisla, reprezentativnog u smislu da će se pojaviti članovi kolegijuma zajedno sa potpredsednicima Skupštine, a da se pri tom kvalitativno ništa tim rešenjem ne dobija. Onom prvom tačkom na koju sam se pozvala, mi zaista ne vidimo u čemu se sastoji nezavisnost i samostalnost rada parlamenta, jer ta nezavisnost i samostalnost podrazumeva i određenu harmonizaciju i određenu saradnju i sa izvršnom granom vlasti, a iz iznetog se ne vidi ta saradnja. Iz navođenja zaista nepotrebnog rešenja kolegijuma Narodne skupštine takođe se ne vidi u kom smislu će to dostojanstvo ili integritet da se pojačaju. Sledeća tačka u mom izlaganju je ovaj član 37, to je taj imperativni mandat. Imali smo prilike ovim zakonskim predlogom da poradimo malo na slobodi i nezavisnosti mandata, da u stvari malo ublažimo taj imperativni karakter mandata, koji Ustav omogućava onim stavom 2 iz člana 102. Potpuno smo propustili šansu da se ta imperativnost ublaži, ako ne i jednostavno izbriše, jer postoje rešenja u uporednom pravu koja daju mogućnosti, i pored postojećeg ustavnog rešenja, da se taj imperativni mandat jednostavno briše. Jer, to je smetnja kamenu temeljcu evropske demokratije, koja zaista ne poznaje imperativni mandat. Sledeća tačka na koju bih se osvrnula, to je član 46, koji u stavu 3. predviđa da se učestvuje u radu Narodne skupštine i njenih odbora od strane narodnog poslanika, a to se stavlja u jednu obavezujuću kategoriju. Mislim da je to potpuno nepotrebno, da je Skupština već na dovoljan način pod pritiskom i svi poslanici, a sa ovom obavezujućom odredbom još više se daje mogućnost da se narodni poslanici pritiskaju iz raznoraznih razloga. Tačka pet na koju bih se osvrnula sadržana je u članu 55. u kontekstu sa članom 61, jer kandidatura nas prosto obavezuje da ne ostavimo samo poslovniku da poslovnik rešava o načinu i proceduri hitnog donošenja tzv. proevropskih zakona, a podsetila bih vas, mi smo podneli već i kandidaturu, pa ukoliko želimo ka EU, onda bi trebalo da pojednostavimo i donošenje takvih zakona. Sledeća tačka na koju bih se osvrnula, to je međunarodna saradnja Narodne skupštine, koja uopšte i ne predviđa i ne poziva se na EU, našeg glavnog partnera, i EU, kojoj toliko stremimo, zaista treba da dobije malo više mestu u zakonu o Skupštini.
Osam minuta i 20 sekundi je iskorišćeno od vremena koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi LDP. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković, a posle nje narodni poslanik Milisav Petronijević.
Nema Srbina koji se ne uhvati za glavu kada čuje za srpsku skupštinu. Ona je često u poslednjih 20-ak godina više ličila na drumsku mehanu, u kojoj su se pričale priče sa tužnim krajem do dva ujutru, nego na najviše predstavničko telo. Doduše, sada su promenjeni likovi onih koji pakuju dnevni red, tako da se po kratkom postupku donosi ''30 u jedan'' zakona, i to opet u dva ujutru, da bi ničim izazvano nastupile pauze od dva meseca. Srpski narod nije uvek imao Skupštinu koja liči na drumsku mehanu. Istorija govori da se u srpskim skupštinama radilo i pametno i odgovorno. Prvi zakon o Narodnoj skupštini donet je 28. oktobra 1858. godine. Na osnovu njega sazvana je Svetoandrejska Narodna skupština, održana 1859. godine u Beogradu. Time je ozakonjena ustanova Narodne skupštine i udaren temelj predstavničkog sistema u Srbiji. Od početka 19. veka do 1858. godine održavane su Običajne Narodne skupštine, sazivali su ih knez ili Savet kada su nalazili za potrebno. Održavane su i u vreme Prvog i Drugog srpskog ustanka, tzv. Ustaničke Narodne skupštine, pri čemu učesnici skupština, u retkim slučajevima, nisu bili birani od naroda, već su pozivani od kneza ili Saveta. Običajne skupštine održavane su gotovo uvek pod vedrim nebom i prisustvovalo je nekoliko hiljada ljudi; interesantno, istorija će se verovatno ponoviti. Na jednoj od njih, Sretenjskoj, donet je 2. februara 1835. godine, prvi srpski ustav, Sretenjski ustav. Prema Zakonu o Narodnoj skupštini, izglasanom na Svetoandrejskoj skupštini, skupština je dobila ime Srpska Narodna skupština, kako se i zvala do kraja svog postojanja 1918. godine. Prvi poslovnik donet je 1870. u formi zakona, kada je, iste godine, donet i prvi Zakon o izboru narodnih poslanika. Glasanje u Skupštini vršeno je glasno, poimence, ponaosob, sedenjem i ustajanjem, i tajno. Glasanje ponaosob vršeno je kada se glasalo o zakonu u celini i u svim slučajevima kada je to tražila Vlada ili20 poslanika. Izbori skupštinskih časnika vršeni su tajnim glasanjem. Izbor poslanika vršen je tako što je na određeni broj poreskih glava biran jedan poslanik. U početku jedan poslanik je biran na 500 poreskih glava, zatim na hiljadu, pa dve hiljade, tri hiljade i na kraju četiri i po hiljade poreskih glava. Od ove izborne formule zavisio je i broj poslanika u Skupštini. Na Svetoandrejskoj skupštini bilo ih je 437, a kasnije se taj broj kretao između 120 i 160. Velike narodne skupštine brojale su i preko 600 narodnih poslanika. Prvi skupštinski odbori bili su, naravno, finansijski, zakonodavni, prosvetni, vojni, privredni i odbor za molbe i žalbe. Skupština je imala pravo ankete, kao i istrage u izborima i čisto administrativnim pitanjima. Takođe je zanimljivo da već u prvim zakonima o Narodnoj skupštini je propisano da niko ne može pozvati poslanika na odgovornost za ono što izgovori u Skupštini. Prvim zakonima o Narodnoj skupštini, pa i zatim i ustavima regulisan je i poslanički imunitet. Bez odobrenja Narodne skupštine poslanici se nisu mogli pozivati na odgovornost, pritvarati ili zatvarati, čak i ako bi bili uhvaćeni na delu, moralo se čuti mišljenje Narodne skupštine o tome da li ih treba pravno goniti. Poslanička pitanja i predlozi interpelacije, molbe i žalbe građana Skupštini stari su koliko i Skupština. Primera radi, u svom sazivu od 1897. do 1900. godine Skupština je rešila 445 poslaničkih predloga, 217 interpelacija i više od 300 molbi i žalbi građana. Narodni poslanik nije mogao biti mlađi od 30 godina, a jedan od uslova za sticanje poslaničkog zvanja bilo je i plaćanje određenog novčanog iznosa državi na ime neposrednog poreza. To je bila ozbiljna država i ozbiljna Skupština Srbije. Naravno, tačno je da je u njoj postojala institucija poslaničke zakletve, ali je ona imala sasvim drugu težinu. Poslaničku zakletvu polagali su poslanici već u Svetoandrejskoj skupštini. Njen tekst, nešto izmenjen, zvanično je unet u Ustav iz 1869. godine i sve kasnije ustave. No, tada je Ustav bio ozbiljan akt koji je morao da se poštuje. Zakletva koju vi predlažete pre liči na časnu Titovu pionirsku reč prilikom dodele pionirskih marama, pri čemu su sada crvene marame požutele, a umesto značke sa likom JBT pravi se značka sa likom BT. Dalje, ta zakletva deluje nekako cirkularno, jer se prvo predsednik i ministri zaklinju poslanicima, a onda se poslanici zaklinju Boga pitaj kome. Kako je članom 46. ovog zakona predviđeno, svaki narodni poslanik dužan je da poštuje Ustav, zakon i Poslovnik. Nikakva deklarativna izjava, sa karakterom časne Titove pionirske reči, neće obavezati poslanika da svoju dužnost obavlja predano, pošteno, savesno i verno Ustavu. Stoga je bitno da postoji javnost o radu Skupštine, koja omogućava da građani sami raspolažu svojim mišljenjem i procene koliko njihovi predstavnici zaista poštuju ljudska i manjinska prava, građanske slobode i koliko stvarno služe najboljem interesu građana Srbije, istini i pravdi. Toliko o toj epohalnoj novini poslaničke zakletve. Što se tiče garde, baš fensi izgleda da poslanici ulaze po crvenom tepihu, kojim, Bogu hvala, ipak nije prošao Bajden, a na ulazu ih pozdravlja Šutanovčeva garda, dok na drugom kraju grada narod seče prste ili leži na pruzi, kao iz "Top liste nadrealista". Na početku današnje sednice zamenik predsednika poslaničke grupe Nova Srbija, gospodin Markićević, sasvim opravdano je postavio pitanje predsednici parlamenta – zašto smo pauzirali dva meseca? Vi kažete da poslanici opozicije nisu tražili da rade, a ostaje nejasno kako smo to mi bili neaktivni kada smo u neprekidnoj komunikaciji sa građanima, koji više nemaju živaca za vaše opsenarstvo i trula obećanja. Ako je zaista bilo potrebno po hitnom postupku doneti zakon o Narodnoj skupštini, zašto niste prihvatili Predlog zakona o Narodnoj skupštini Republike Srbije koju je podnela poslanička grupa DSS-NS, koji je okačen na sajt Skupštine od 6. marta 2009. godine? Niste ni pomislili da ga usvojite samo zato što ga predlažu poslanici opozicije, te toliko o tome kako je potrebno vratiti dostojanstvo Skupštini kao najvišem predstavničkom telu i nosiocu ustavotvorne i zakonodavne vlasti u Republici Srbiji. Očigledno je da je vladajuća semafor koalicija u tolikoj paranoji da sve mora da iskontroliše sama i do kraja, a onda fiktivno pozove predstavnike opozicije da ih uključi u radnu grupu koja aminuje već gotov tekst. Ako vi nemate istinit odgovor na pitanje zašto nismo plenarno zasedali dva meseca, ima narod, imamo mi koji ga stvarno predstavljamo. Izbori na Voždovcu su pokazali da je ovaj žuti balon definitivno izduvan, uprkos sloganima tipa "Šengenu beli, Voždovac te želi", koji je samo razvijenija verzija starijeg grafita "Neko nam je stavio drogu u heroin". Drogu u vidu marketinških lupinga, apsolutne kontrole informacija, potplaćivanja sigurnih glasača, naprasne brige za mlade kojima je ostalo više izbora: da idu u beli svet i probaju nešto da rade, da se drogiraju, bodu noževima ispred škola ili pođu putem svojih roditelja, pa primene direktno autodestrukciju tako što će legati pod automobile i vozove. Lepo je što čujemo da vi iz vlasti konstatujete da građani jako teško žive i da su poslanici u obavezi da dele sudbinu građana. Koliko je vi stvarno delite, iako ne može da se vidi, ipak je moglo da se nazre kao vrh ledenog brega u stidljivom izveštaju Državne revizorske komisije, koja je ipak zaobišla krupne ribe. Ti retki i zakonom zaštićeni primerci somova, grgeča ili šarana, koji na ruci nose satove u iznosu cene dvosobnih stanova, a voze limuzine u protivvrednosti doživotnog izdržavanja jednog penzionera, neće se naći ni u jednom izveštaju, a ni u zakonu o lovu koji nam predstoji sledeće nedelje. Kažete da se ovim zakonom Skupštini vraća kontrolna funkcija nad aktivnostima izvršne ili, kako je narod od milja zove, izvrdne vlasti. Lepo, zašto onda Skupština nije imala pravo da se izjasni čak ni o ovako mekoj verziji izveštaja revizora i kako to da je često dopušteno i predsedniku Srbije i brojnim ministrima da se jednostavno ogluše o rezolucije najvišeg zakonodavnog tela? Povratak poverenja u institucije sistema neće biti moguć dok god vam se na čelu vojske nalazi NATO lobista, koji se ponaša kao Red Batler u "Prohujalo sa vihorom", pa ne hajući za rezolucijom o vojnoj neutralnosti Srbije kaže: "Frankly my dear, I don't give a damn". Nezgoda je samo što njegovo – baš me zabole uvo, kako glasi slobodan prevod ove čuvene rečenice u skladu sa karakterom persone koja u ovom slučaju izgovara, jeste – baš me boli uvo i za Skupštinu i za Srbiju. Da ovo nije samo spekulacija pokazuje činjenica kako je inicijativa 200 intelektualaca o raspisivanju referenduma ulaska Srbije u NATO dobrano uzburkala duhove domaćih tajkuna i stranih ambasadora, koji su pojačali pritisak na svoje glasnogovornike, tim pre što su i Rusi konstatovali da odnos Rusije prema Srbiji koja bi ušla u NATO ne bi bio isti kao…
Narodna poslanice, vreme koje je na rapolaganju vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a posle njega narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SPS-JS podržava Predlog zakona o Narodnoj skupštini i glasaće za njega. Pri tome želim da ponovim nešto što je predstavnik poslaničke grupe SPS-JS u svom izlaganju u ime grupe izneo. To je poziv svima nama, i poziciji i opoziciji, da ove naredne dane iskoristimo da sagledamo svako od predloženih rešenja na najozbiljniji, najodgovorniji način, da pogledamo svaki od predloženih amandmana, bez sujete i bez obzira ko ga je podneo, a sve sa jednim ciljem, da dođemo do najboljih rešenja, odnosno do u ovom trenutku najboljeg teksta zakona o Narodnoj skupštini. Zakon o Narodnoj skupštini je pre svega obaveza, obaveza Narodne skupštine da uredi pitanje o značaju za ostvarivanje nadležnosti Narodne skupštine i naravno vršenje funkcije narodnih poslanika. Uređivanje ovih pitanja donošenjem ovog zakona ne iskačemo, već naprotiv dosledno sprovodimo načelo podele vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudsku. Upravo donošenjem ovog zakona mi dovodimo Skupštinu u ravnopravni ustavno-sistemski položaj, jer su ostale grane vlasti svoje zakone dobili, i sudstvo i Vlada. Da bi smo do zakona došli, od ustavnog položaja Narodne skupštine smo pošli. Dakle, od njene uloge, od toga da je nosilac ustavotvorne i zakonodavne vlasti, od toga da svoje nadležnosti vrši kroz funkcije zakonodavnu, izbornu, kontrolnu i predstavničku funkciju. Nije cilj ovog zakona da proširuje nadležnosti, nije cilj ovog zakona da donosi nešto novo što nije predviđeno Ustavom, cilj je da upravo uredi sopstvene odnose, unutrašnju strukturu i organizaciju Skupštine, da na najefikasniji i najkvalitetniji način izvršava upravo ove funkcije. Svedoci smo bili prethodnih godina da je Skupština, s pravom, optuživana kao organ koji je vrlo neefikasan u smislu donošenja zakona. Dakle, neefikasnost u zakonodavnoj proceduri. Za taj problem se može reći da je otklonjen i sam podatak da je Skupština u prethodnoj godini donela preko 300 zakona daje odgovor na ovo pitanje. Ali, pred Skupštinom su se otvorila nova pitanja, koja postavljaju pred Skupštinu nove izazove u ovoj godini, a to je pre svega da parlament, opšta je ocena, nedovoljno koristi ovlašćenja za kontrolu izvršne vlasti i posebno za praćenje sprovođenja zakona. Mnogo zakona je doneto. Mnogo posla čeka ovu skupštinu, da prati kako se sprovode ti zakoni. Naravno, da bi to mogli što efikasnije da činimo, a mislim da će to u ovoj godini biti prioritet, potrebno je da Skupština, a zakon je prva stepenica na tom putu, učini prve vidljive korake u uspostavljanju sopstvene nezavisnosti i samostalnosti. Kažem, prve vidljive korake, jer nemam nameru da budem nerealan da je to moguće ostvariti odmah. Nema jake Skupštine, jakog parlamenta, bez potpune finansijske samostalnosti Sjupštine i potpune finansijske i političke samostalnosti poslanika. Vreme za tako nešto još nije. Zadržavam se na formulaciji da bude prvi vidljivi korak. A šta to znači? Da Skupština, a donošenjem ovog zakona stvaraju se uslovi, nezavisno određuje unutrašnju organizaciju, strukturu i način delovanja, da Skupština samostalno usvaja pravila i postupke za svoje delovanje, da Skupština samostalno obezbeđuje ili brine o bezbednosti i načinu čuvanja Skupštine, zaštite parlamenta, poslanika itd. i pre svega samostalno uređuje i raspolaže finansijskim sredstvima. Nije cilj Skupštine da samo formalno zadovolji načela ravnopravnosti, već nužna potreba da bi Skupština ostvarila svoje funkcije. Takođe, želim da kažem da predlogom ovog zakona ne stavlja se Skupština u poseban položaj, ne daje joj se poseban položaj koji odudara od načela ravnopravnosti, već onaj položaj koji omogućava Skupštini kvalitetno i efikasno vršenje nadležnosti i isto tako, važno pitanje, sprečava da na nju vrše uticaj ili je ometaju u radu. Kada su u pitanju osnovne funkcije Skupštine, zadržaću se samo na dve. Prvo, kada je u pitanju kontrolna funkcija Skupštine, mislim da je to pitanje broj jedan ove godine, kada Skupština treba da posveti pažnju tome. To je direktno vezano i za jedan broj članova zakona koji govori o nadležnostima odbora, proširenju prava odbora koji bi pomogli u vršenju te funkcije. Drugo što želim da kažem je ostvarivanje predstavničke funkcije. želim da podsetim javnost da je Skupština jedina grana vlasti u kojoj se nalazi i pozicija i opozicija, i nigde više je nema na jednom mestu. To je činjenica koja mora da se uvažava, kao što je i činjenica da je i opozicija takođe veoma važna za funkcionisanje Skupštine. Uostalom, ona je samo druga pozicija u odnosu na poziciju. Iz tih razloga želim da istaknem da bi svima nama trebalo da bude jasno da jak parlament, sa dobrim resursima, jeste opšti interes ili bi trebalo da bude opšti interes svih. Da bi to postigli, da bi postigli ovakvo razumevanje i izbegli politizaciju pitanja unapređenja rada, neophodna je saradnja između poslaničkih grupa, usaglašavanje stavova oko plana aktivnosti za rad i razvoj parlamenta i iz tih razloga je uvedeno novo telo, kolegijum Narodne skupštine, s ciljem da se dogovara, usaglašava i dnevni red, i pitanja i sve ono što tangira Skupštinu. Dobar dogovor sa svim poslaničkim grupama je bolji od najboljeg poslovnika. Kada je u pitanju javnost, želim da istaknem jednu stvar, mislim da je dobro što je u zakonu veoma precizno i jasno zakonom uređeno da je Skupština najotvoreniji organ u državi. Ona je i do sada bila najotvorenija. Nijedan organ, nijedna grana vlasti u državi nije bila toliko otvorena kao što je Skupština, ali to je nama prilika i šansa, imajući u vidu da je rejting Skupštine veoma nizak, da se svi pomalo trude da je uruše, počev od nas samih, preko onih spolja i unutra, medija itd, to je nama šansa da se kvalitetom rada, dostojanstvom, izborimo za naklonost javnog mnjenja. Da razgovorom o pravim pitanjima i pravim rešenjima se nametnemo, ali istovremeno da se potrudimo da javnost upoznamo sa značajem svoje uloge i uticaja na svakodnevni život građana, kako bi što manje izbegli tu javnu kritiku. Vrlo kratko, videli ste da se daje veliki značaj i uloga odbora Narodne skupštine, citiraću samo neke, sagledavanje stanja vođene politike od strane Vlade, praćenje izvršavanja zakona, što nam nedostaje, praćenje rada Vlade i drugih organa i tela, čiji rad nadzire Narodna skupština. Ovde je data i jedna mogućnost uvođenja zamenika člana odbora radi efikasnijeg rada. Moram da kažem da sam imao i da još uvek imam rezervu prema tome da li je to dobro rešenje, ali spreman sam da narednih dana u okviru rasprave o ovom zakonu suočimo sve argumente i da onda kažemo šta je najbolje rešenje. Sasvim na kraju, želim da posebno istaknem mogućnost Skupštine da sama pravi, da sama utvrđuje i sama raspodeljuje svoj budžet. To je veoma važno pitanje, pitanje finansijske samostalnosti Skupštine, naravno kada to kažem isto mislim i na imovinu koju koristi. Naravno, obaveza je Skupštine, i to javno mora da se kaže, da se moraju uvažavati, pri tome, prilike ekonomskog i opšteg društvenog stanja, dakle, jedna vrsta samoograničenja Skupštine. Najvažnije tri stvari koje želim istaći, to su samostalno utvrđivanje i raspolaganje sredstvima, to je da Vladane može da obustavi, odloži ili ograniči izvršavanje budžeta i, takođe, što je važno, kontrola izvršenja budžeta.
Trinaest minuta i 50 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković, posle nje narodni poslanik Miljan Ranđelović.
Dame i gospodo poslanici, tokom januara i delimično februara, ali uglavnom tokom januara, građani Srbije putem medija imali priliku da se upoznaju sa radnom verzijom Predloga zakona o Skupštini, koja je sadržavala niz prilično, mogu slobodno da kažem, bahatih odluka koje su u najmanju ruku nezakonite, odnosile su se na vrlo čudan status penzije koju poslanici treba da dobiju, na mirovanje mandata poslanika, na poslaničke plate. Predlog koji se nalazi pred nama, zakona o Skupštini, doduše je rasterećen svih ovih nezakonitih stvari, ali ono što je glavna zamerka DSS ovom zakonu jeste da je to prilično i suštinski prazan zakon, dakle, tu postoji jedna velika pompa, forma, ali suštinski ništa novo ne donosi. Predsednica parlamenta je u nekoliko navrata putem medija takođe upoznala građane Srbije, a bogami i poslanike koji taj predlog nisu videli, da ovaj zakon donosi nekoliko novina. Prva od njih jeste polaganje zakletve poslanika. Polaganje zakletve u Skupštini ima smisla kada pred poslanicima koji suštinski predstavljaju narod koji ih jeizabrao,jer ne može deset miliona građana Srbije danas ovde da sedi, mi smo njihovi predstavnici i pred nama kao predstavnicima naroda polažu zakletvu i predsednik Republike, i predsednik Vlade, i ministri i sudije. Dakle, to tada ima smisla. Pred kim poslanici treba da podnesu zakletvu? Prosto je neverovatno, alisam odgovor predsednice parlamenta pročitala takođe u tom intervjuu medijima. Ona kaže "narodu" i to što će poslanici narodu podneti zakletvu jeste, ona kaže, "javnost rada Skupštine". Po mom skromnom mišljenju, javnost rada je vrlo važna. Građani Srbije treba i te kako da znaju s kim imaju posla, koga su birali, kako ih njihovi predstavnici ovde zastupaju i, na kraju, kako se zalažu za poboljšanje kvaliteta života svakog građanina. Ali, mislim da putem ovih javnih prenosa građani i te kako vide kako se njihovi predstavnici ovde zalažu za njih kada je sala prazna ili, ajde da budem malo blaža, delimično puna, odnosno poluprazna, posle davanja kvoruma dva minuta vladajuće većine u Skupštini nema. Javnost je, takođe, i te kako dobro upoznata da se direktni prenosi, koji su tekovina demokratskih promena društva, na neki način i volševno prekinu baš onda kada su važni zakoni, i te kako važni za građane Srbije na dnevnom redu, i onda se u nekom odloženom prenosu, posle ponoći, građani i te kako mogu upoznati sa onim što su njihovi zastupnici, u vidu poslanika koje su izabrali, ovde predlagali i branili. Dakle, isto tako sam višeputa u toku današnjeg dana čula da poslanici vladajuće većina ističu kao kvalitet ove skupštine njenu efikasnost i hvale se time da su doneli 300 zakona u ovom mandatu. To bi i te kako bilo vredno hvale kada bismo mogli da se pohvalimo da smo zaista svi zajedno, poslanici i vladajuće većine i opozicije, govorili o tim zakonima, ali kao što ovde vidim, a vidim ne samo iz govora koji su ovde danas bili, nego i iz intervjua, a pozivam vas da pročitate jučerašnji intervju gospodina Nenada Konstantinovića, da se efikasnost ovde poredi sa negovorenjem o zakonima. Efikasno u Skupštini je jednako ne govorimo o zakonima. To nije svrha Skupštine i to je degradacija Skupštine od onih koji treba ovu skupštinu da vode. Nekako, većina građana Srbije govori da ovo današnje vreme i te kako podseća na vreme Slobodana Miloševića. Isto tako mislim, kada poredim Skupštinu sa tim, da i te kako ona podseća na to vreme. U to vreme je bila čuvena rečenica da je Skupština pokretna traka za donošenje zakona, i tada se u jednom momentu govorilo o tome da je Skupština neefikasna, da opozicija koči rad Skupštine, pa je opozicija izašla iz sale i onda je za jedan sat doneto devet zakona. To je bilo baš efikasno, ali to nije ni demokratski, niti je to svrha Skupštine. Tada je bila slična situacija kao i danas, režimski mediji su hvalili takav intenzivni rad Skupštine, dok je jedan deo medija govorio da je to farsa od Skupštine, da je to lakrdija demokratizma. Šta su još značajne novine koje su krajnji domet fantastične demokratije, kako to vidi ova vladajuća koalicija? To je sviranje himne Republike Srbije na početku i na kraju redovnog zasedanja. Ljudi, plašim se da će to stvarno biti skaradno i da će to uniziti i ono malo nivoa koji parlament ima, jer će nekoliko poslanika na kraju tog zasedanja ustati dok svira himna. To nije svrha himne. Velika novina je i to što će poslanike na početku redovnog zasedanja dočekivati garda. Ne znam da li je to suština parlamentarizma, potpuno sam sigurna čak da nije, ali ako vi smatrate da jeste, nadam se da ćete moći da obrazložite sve to. Dakle, ono što sam čula danas ovde, a što mislim da jeste svrha i da treba da bude svrha ovog zakona, jeste da podignemo ugled parlamenta i da učvrstimo položaj parlamenta u ovoj državi. Potpuno sam sigurna da se to ne radi na ovaj način i da je potpuno jasno da poslanici moraju da vode računa i da podižu rejting i ugled Narodne skupštine, ali to svako od nas radi na svoj način, neko od nas time što radi predano na predlozima zakona, time što piše amandmane i popravlja loše zakone, a neko što uvodi mažoretkinje i na taj način, kaže, podiže ugled Skupštine.
Gospodin Miljan Ranđelović ima reč.
Poštovana predsednice, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, zaista mi je žao što ni oko ovog zakona nismo uspeli da postignemo konsenzus. Slušajući ceo dan sve prethodne govornike, pitam se sve vreme da li je moguće da i oko ovog zakona postoje ovako oprečna mišljenja, da li je moguće da se ovoliko neistina iznosi i da li je moguće da se na takav način tumače jedne te iste rečenice koje čitamo i mi sa ove strane i vi sa te strane. Još jednom ponavljam, zaista mi je žao što imamo i pri ovom zakonu dve strane i zašto bar danas nismo postigli konsenzus. Nekako mi sve ovo liči na onu čuvenu narodnu da se generali javljaju posle bitke. Postoje ljudi koji su radili ovaj zakon, postoje ljudi koji su pisali ovaj zakon i kada se radilo kao da niste želeli da radite, niste bili tu, a danas ste ovde kada se kritikuje. Zaista, vi iz sveg srca kritikujete tuđe iskrene napore da se poboljša parlamentarizam i da se poboljša najviše predstavničko telo u našoj državi. Svako ko se iskreno bavi državom Srbijom, našom Srbijom, ko se bavi našim društvom, svako ko se iskreno bavi politikom, glasaće za ovaj zakon. Nekako mi se čini da svi oni koji su danas rekli da ne žele da glasaju za ovaj zakon i da ga neće podržati, meni to izgleda kao da se bave isključivo strančarenjem i isključivo politikanstvom. Izvinite što vam to kažem. G17 plus će svakako podržati ovaj zakon, zato što je ovo veliki iskorak srpske demokratije i veliki iskorak srpskog parlamentarizma pre svega, i to, naravno, unapred. To je naša obaveza koja stoji u članu 110. Ustava Republike Srbije. Ovim zakonom se uređuje funkcionisanje najvišeg predstavničkog tela u našoj državi i zbog toga je ovo jedan od najbitnijih zakona koji smo u poslednje vreme doneli. Na početku današnje rasprave, u prvom govoru rečeno je – ako je bilo svetlih trenutaka, nije bilo kontinuiteta. To je velika istina, zaista velika istina. U danu za glasanje kada glasamo za ovaj zakon učestvovaćemo u stvaranju istorije, zato što usvajanjem ovog zakona, a sigurno će biti usvojen, u stvari obezbeđujemo kontinuitet srpskog parlamentarizma, možda po prvi put na pravi način. Moje lično shvatanje tradicije mi daje za pravo da budem srećan zbog člana 13. i člana 14. Zadovoljan sam zato što napokon uvodimo počasnu jedinicu Vojske Srbije, zato što će napokon biti intonirana himna. Mnogi od vas su danas probali da ismeju sve to, ali, verujte mi, kogod je otišao u neki parlament izvan ove države, to je tamo najnormalnije, to je jako lepo videti i lepo je imati tradiciju u svojoj zemlji. Nadam se da će to i ovde biti shvaćeno kada se vidi i čuje kako to izgleda na pravi način. U članu 11, ako se ne varam, utvrđuje se način ostvarivanja javnosti rada našeg parlamenta. To ne bi bilo ništa čudno ako ne bi rekli i to da u stvari na taj način garantujemo javnost rada našeg parlamenta. Još jedan primer dobre prakse je formalizovanje kolegijuma Narodne skupštine Republike Srbije. To će umnogome doprineti efikasnosti rada parlamenta zbog konsultacija i zbog usklađivanja rada. Dobra novina jesu zamenice članova resornih odbora, zbog toga što smo puno puta do sada ostali bez kvoruma, nekada iz objektivnih razloga, nekada iz ličnih i sebičnih razloga. Ogromnu samostalnost pruža možda najbitnija novina ovog zakona. To je samostalnost Narodne skupštine u smislu da samostalno raspolaže svojom imovinom koja je neophodna za rad Narodne skupštine, kao i da sama utvrđuje i sama raspolaže svojim budžetom. Postoji mogućnost da ministar koji se bavi finansijama i Vlada prihvate predloženi budžet iz Narodne skupštineRepublike Srbije, ali isto tako ukoliko oni to ne žele, taj predlog budžeta republičke Skupštine mora biti usvojen. Ono što je posebno važno za budućnost naše države jeste međunarodna saradnja. Zadovoljan sam što se spominju stalne delegacije parlamentarnih skupština, raznoraznih međunarodnih organizacija i svi ostali oblici međuparlamentarne saradnje. Zašto to kažem? Zato što će to sigurno pomoći cilju naše državne politike, a to je normalan život i to je punopravno članstvo u EU.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, potpuno se slažemo mi iz SNS da Skupština Srbije treba da ima zakon koji će da reguliše njene nadležnosti, prava i obaveze narodnih poslanika. Međutim, mogu da kažem da nisam očekivao da će na ovaj način da se nađe jedan ovakav akt u Skupštini Srbije. Do ovog trenutka ne znam ko je pravi tvorac ovog zakona. Više informacija smo dobili u prethodnom delu zasedanja, čak je jedan šef poslaničke grupe, koji sačinjava većinu u ovoj skupštini, rekao da je ovo delo Radne grupe i da Radna grupa postoji već dve godine, pri tom je zaboravio da saziv Skupštine ne traje dve godine i da se ta Radna grupa poslednji put sastala u decembru 2008. godine. Mene niko ne može da ubedi da je ovih 128 poslanika napisalo ovaj zakon. Radna grupa postoji, ali ne radi. Interesuje me – ko je pravi tvorac zakona, da li su to šefovi poslaničkih grupa koji sačinjavaju većinu, da li je ovaj zakon napisao predsednik Skupštine, da li sekretar Skupštine, da li su zaposleni u Skupštini nama napisali poslanički zakon ili je možda neko došao sa Marsa i poklonio nam ovaj papir? Slušam ovde svoje kolege poslanike, moj prethodnik reče – nečiji trud. Postavljam pitanje – čiji trud? Ko je napisao zakon? Znamo da su ga potpisali neki poslanici, a verujem da velika većina njih nije čak ni pročitala šta je potpisivala. U tome i jeste problem zbog čega se ovaj zakon kritikuje. Pokušano je na nekoj sednici da ovaj fantomski zakon dobije saglasnost šefova poslaničkih grupa. Nije uspelo. Zašto ste onda ušli u ovu proceduru? Koliko se sećam, kada se pisao Ustav, sastali su se predsednici političkih stranaka, sastali su se šefovi poslaničkih grupa, predsednik Skupštine, predsednik Republike i Ustav je napisan za dva meseca. U čemu je bilo problem da se ovde jednim konsenzusom političkih partija, sa šefovima poslaničkih grupa, konačno napravi pravi predlog zakona o Narodnoj skupštini? Ako nama drugi kroje kapu o našem Ustavu, onda ovaj skupštinski saziv treba da se raspusti i da se raspišu izbori, jer prihvatanjem da potpišemo da smo podnosioci nečega, a nismo, prvo smo sebe ponizili, gospodo iz vladajuće većine. Sam zakon je pun nedorečenosti i često je potpuno u suprotnosti sa onim što se u ovom parlamentu dešava i što će nažalost i dalje da se dešava, bez obzira da li ovaj zakon izglasate ili ne. Već u članu 7. predloga fantomskog zakona o Narodnoj skupštini se kaže da Narodna skupština u okviru svojih nadležnosti vrši sledeće funkcije – predstavničku, zakonodavnu. Sada neka mi neko objasni – na koji to način može narodni poslanik, kao član Narodne skupštine, predstavnik Narodne skupštine, jedan od 250, da vrši zakonodavnu ulogu, kada ako podnese amandman, a njegov amandman je 151, neće moći ni da diskutuje o njemu? Sada će neko da kaže – to je tema za poslovnik o radu Skupštine Srbije. Ne možete da donesete zakon o Narodnoj skupštini ako se ne dotaknete i poslovničkih obaveza i poslovničkih delova, kao što ste se dotakli u nekom delu ovog predloga zakona, pa čak i Ustava ste se dotakli. Na koji način to mislite? Kaže – kontrolnu; pa tu imamo pravo da postavljamo poslanička pitanja, pa imamo pravo da postavljamo nepoverenje pojedinim ministrima, pa čitavoj Vladi. A na šta se to svodi? Imamo čak pravo i na tematske sednice kada predstavnici Vlade ovde odgovaraju, pa prvo moraju da se izređaju poslanici koji podržavaju Vladu, pa onda oni drugi. To rešavajte vi na vašim partijskim sastancima ili je to želja da, eto, ministrima je malo što su u svakim vestima, nego da se pojave i ovde, da još uvek i ovde vrše neku svoju promociju. Evo, koliko je to kontrolna uloga – dva meseca Skupština Srbije nije zasedala. Kakvu je kontrolnu ulogu imala Skupština Srbije za ova dva meseca? Očekujete da opozicija formira dnevni red, da saziva tematske sednice, da traži izveštaj od ministarstava. Čak i ako to uradimo, pitanje je da li ćete vi iz vladajuće većine, jer nemate obavezu, to da prihvatite. Na koji to način narodni poslanici mogu da vrše kontrolnu funkciju, na koji način kada recimo sednice skupštinskih radnih tela proglašavate za zatvorene i ne puštate poslanike koji nisu članovi tog skupštinskog odbora da prisustvuju sednicama, što je takođe sramota? Hajde, kažite mi – koji to poslanik je mogao da prisustvuje sednici Odbora za bezbednost, ako je ona proglašena zatvorenom? Reći ću vam – čak ste izbacivali i poslanike sa sednice Odbora za finansije zato što sednica nije bila javna. U čemu je razlika između narodnog poslanika koji je član Odbora i ovog koji nije, kada je prisustvo sednici u pitanju? Ima samo razlike u glasanju, ni u čemu više. Narodni poslanik može da prisustvuje svakoj sednici, a to neće da odlučuje ni taj koji podnosi izveštaj, ni direktor BIA, ni ministar unutrašnjih poslova, ni sam odbor. To je pravo koje im je Ustavom garantovano. Hoćete li na taj način da vršite kontrolnu funkciju? U članu 28. uvodite jednu novinu. Gospođo predsedavajuća, molio bih da u skladu sa Poslovnikom, koji još uvek važi, preduzmete mere za ove koji dobacuju. U članu 28. Narodna skupština ima svoje odbore, pa se kaže – bira članove odbora i zamenike članova. Hajde mi sada odgovorite, ako ste vi kao poslanici savesni u vršenju svoje dužnosti, objasnite šta će vam zamenici članova odbora? Ne možete da sakupite kvorum. Napravili ste da samo ujutru mora ovde da ima 83 poslanika, onda može da sedi samo predsedavajući i da lista akta. Toliko ste revnosni poslanici. Oni koji kažu da je srušen ugled Skupštine Srbije, neka pogledaju prvo sebe, jer su oni glasali za takve izmene Poslovnika, jer su oni sebi dali za pravo da mogu da dođu ovde ujutru da se prijave i da odu. Nije niko drugi. Onda se čudite što je ovakav odnosi javnosti prema Narodnoj skupštini. Krivite opoziciju za to, a zaboravljate kada krivite opoziciju za to, da se često u našem narodu Skupština još zove, bar u medijima, i parlament. Šta znači ta reč? Da je to govornica. Jedino mesto uSrbiji gde možemo potpuno ravnopravno da suprotstavimo različitosti, i potpuno legalno. I to pravo ste narodnim poslanicima oduzeli vi iz vladajuće većine. Da li je to po nalogu predsednika Vlade, predsednika Republike, ne znam čijem, ali ste dopustili da budemo ponižavani. Onda se čudite što vas novinari slikaju pored svega i svačega i pišu sve i svašta o nama, o svima nama, ne samo o vama. Pa kaže – da se broj članova odbora bira na predlog poslaničkih grupa srazmerno broju narodnih poslanika poslaničke grupe u odnosu na ukupan broj narodnih poslanika u Narodnoj skupštini. Nemam ništa protiv toga, ali zašto ste već u sledećem stavu odustali od te ideje? Zašto to isto niste primenili i naj broj predsednika i na broj zamenika predsednika? Jeste da se pridržavamo mi nekako tog dogovora, ali je činjenica da to samo zavisi od dobre volje većine. Ovde smo svi mi sa istim pravima i obavezama. Vi imate samo jednu više, morate da podržavate Vladu, ja ne moram kao opozicija i mi ne moramo, i naš posao je da tu vladu rušimo, ili je bar prikažemo kao nesposobnu. Gde imamo to pravo jedino da uradimo? Ovde u Skupštini. Čitavo vreme nama vi to pravo osporavate. Opet se uvodi neki pojam generalnog sekretara i tu bih u poslednjem stavu, u članu 34. evo kako ste i bili stručni dok ste pisali zakon. Kaže se – generalni sekretar ima zamenika koji mu pomaže u radu i zamenjuje ga u slučaju njegovog odsustva ili sprečenosti. Moglo je i zamenike, ali evo, tu pravopisnu grešku nećemo da uzmemo u obzir. Zamenika generalnog sekretara imenuje Narodna skupština na predlog generalnog sekretara, uz saglasnost predsednika Narodne skupštine. Ne vidim šta će saglasnost predsednika Narodne skupštine, ali neka ostane i tako. Međutim, funkcija zamenika generalnog sekretara prestaje danom imenovanja zamenika generalnog sekretara novog saziva Narodne skupštine, ostavkom ili razrešenjem. Zaboravili ste još jednu rečenicu ili par reči – prestankom dužnosti sekretara. Izborom novog sekretara prestaje dužnost starih zamenika sekretara, jer ih je stari zamenik i predlagao. Vidi se da je ovo bilo prilično brzo rađeno. U članu 41. dolazimo baš na ono o čemu sam vam pričao na početku svog izlaganja. Narodni poslanik, u skladu sa zakonom i Poslovnikom, ima pravo da učestvuje u raspravi i odlučivanju o predlogu zakona i drugih akata na sednicama Narodne skupštine i njenih radnih tela. Kasnije kada dođemo do nadležnosti odbora, vidimo da narodni poslanik i koji nije član odbora može da učestvuje u radu odbora bez prava glasa. Šta je sa tim tajnim sednicama i zašto i to nije stavljeno u zakon, da narodni poslanik može, bez obzira na odluku da li je sednica otvorena za javnost ili nije, da prisustvuje toj sednici bez obzira da li je član odbora ili nije? U članu 54. mogu da kažem da je tu pomalo i Ustav Republike Srbije prekršen. Po Ustavu Republike Srbije mandat narodnom poslaniku i Skupštini traje do konstituisanja novog saziva Skupštine. U članu 54. predloga se kaže – u slučaju raspuštanja Narodna skupština, odnosno nadležni odbora Skupštine, vrši samo tekuće ili neodložne poslove, a naročito: rešavanje mandatno-imunitetnih pitanja, ostvarivanje međunarodne saradnje u skladu sa ovim zakonom, pojedine slučajeve rešavanja materijalno-statusnih pitanja narodnih poslanika i drugih izabranih i imenovanih lica i ako su poslovi vezani za zakonski rok ili to nalažu potrebe države. Ovde je u nekoj ne tako dalekoj našoj prošlosti političkoj bilo pitanje – da li Vlada može, kada je raspuštena Skupština, da radi svoj posao? Naravno da može. Može čak i da predlaže zakone. Sećam se da je vlada Zorana Živkovića, kada je Skupština Srbije bila raspuštena, podnela predlog budžeta za 2004. godinu. Jeste da nije bilo političke volje da se taj budžet usvoji i taj saziv Skupštine nije odlučivao o tom budžetu, niti bilo koji drugi, ali je Skupština mogla potpuno punovažno da odlučuje i da utvrdi zakon o budžetu za 2004. godinu. Zašto Narodnoj skupštini i narodnim poslanicima ona prava koja su im garantovana Ustavom ograničavate jednim zakonom? Ako Ustav kaže da mandat narodnom poslaniku traje do izbora novog narodnog poslanika, onda je tu priča završena. I kada se raspusti Skupština, ima pravo da zaseda, da odlučuje, da donosi zakone dokle god se ne konstituiše nova. Hoćete li da kažete da tih dva, tri, četiri meseca, koliko može da protekne od raspuštanja Skupštine do konstituisanja nove, nema nikoga ko bi mogao da vrši kontrolni posao nad Vladom Republike Srbije? Ili će nama Vlada da određuje koja su to bitna pitanja za funkcionisanje države? A koja sad Vlada? Pa ko je tehnička Skupština, onda je tehnička i Vlada, kako sad to? Ova priča koje su se mnogi dotakli, da je Skupština konačno nezavisna i da ovim predlogom zakona imamo svoj skupštinski budžet, možda bi bilo u redu da nije člana 66. Pošto znam da mnoge kolege poslanici nisu ni pročitali zakon kako treba, znači, sekretar Narodne skupštine utvrđuje predlog budžeta, upućuje ga nadležnom odboru koji ga takođe utvrđuje. Znači, menja ga ili ga ostavlja istog, predlaže se ministarstvu nadležnom za poslove finansija i Vladi, mogu da ga usvoje, mogu da ga odbiju, svakako mora u takvom izvornom obliku da bude upućen u skupštinsku proceduru izglasavanja budžeta za tu godinu. Međutim, Vlada ne može bez saglasnosti predsednika Narodne skupštine obustaviti, odložiti ili ograničiti izvršenje skupštinskog budžeta. Zašto predsedniku Narodne skupštine na prvom mestu dajemo tolika ovlašćenja, jer svi koji su bili predsednici skupština, pa i sadašnji, kažu da su samo prvi među jednakima, i da ga stavljamo u jednu izuzetno delikatnu i tešku situaciju ako dođe do jedne ovakve pojave? Ili da prepustimo koliko je on jak da se odupre članovima Vlade, predsednicima svojih stranaka, da ne bude smenjen ili bi ipak tu saglasnost trebalo da da, ako ne Skupština, onda bar odbor nadležan za poslove finansija, pošto je on i učestvovao u utvrđivanju predloga budžeta za Skupštinu Srbije. Zato, kolege narodni poslanici, tvrdim da ovaj zakon nije dobar, da ga je teško popraviti čak i amandmanima, da je na brzinu napisan, da se eto tek nešto desi. Vidim da će ovde iz zakona da bude donet i nov poslovnik o radu Skupštine Srbije. Voleo bih da novi poslovnik ne bude donet na ovakav način, da u njegovoj izradi stvarno učestvuju radne grupe, da se stvarno ispoštuju i prava narodnih poslanika. Nemojte da dozvolite da izgovor za ograničavanje prava narodnih poslanika bude efikasnost u radu. Parlament nije efikasan koliko zakona donese, parlament je efikasan koliko radi u toku godine, jer smo imali situacije da se kao jedna tačka dnevnog reda nađe i 15, i 20, i 25 predloga zakona, sa ovako restriktivnim poslovnikom sve se završavalo za nekoliko sati. Postavite sebi pitanje, pošto je čest i izgovor racionalizacija ili štednja – da li je manja šteta kada Skupština radi, ima kvalitetnu raspravu, kada Vlada koja piše i predlaže zakone zna da će zakoni da budu dosta kritikovani u Skupštini i da zbog toga mora da pravi dobre zakone, ma koliko to zasedanje trajalo ili je bolje da donosimo loše zakone uz kratku raspravu? Neka mi neko kaže šta je onda veća šteta, šta će više državu da košta – loš zakon ili par dana više rada u Skupštini? Tvrdim vam, posledice koje proizvode loši zakoni su mnogo skuplje nego par dana rada u Narodnoj skupštini.
Gospođa Nada Kolundžija ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, iz ovog što je rečeno ne mogu da zaključim zašto nećete glasati za ovaj zakon, pošto ono o čemu ste pričali, osporavajući ustavnost odredbi zakona, zapravo je dokaz da niste uporedili zakon i Ustav. Naime, u članu 45. zakona piše da narodnom poslaniku mandat prestaje potvrđivanjem mandata dve trećine narodnih poslanika narednog saziva. Dakle, nismo suspendovali ustavnu odredbu ni slučajno, ali isto tako član 109. Ustava, poslednji stav, kaže da Narodna skupština koja je raspuštena vrši samo tekuće ili neodložne poslove određene zakonom. U slučaju proglašenja ratnog ili vanrednog stanja ponovo se uspostavlja njena puna nadležnost. Ova ustavna odredba nedvosmisleno govori o tome da raspuštena Skupština nema punu nadležnost. Jedino ukoliko mislite da bi mimo Ustava trebalo ovim zakonima i protivno Ustavu uspostavimo punu nadležnost parlamenta, onda mislim da se ne razume šta znači kada je Skupština raspuštena, dakle, zašto raspuštena Skupština ne može imati pun mandat? Zakon o Vladi definiše koje su nadležnosti Vlade u slučaju da je Vlada u ostavci. Takođe ima ograničene nadležnosti i Vlada, i u tom zakonu je jasno definisano koje su nadležnosti Vlade u slučaju kada je Vlada u ostavci. Što se tiče rada u slučajevima kada je rad skupštinskih organa zatvoren za javnost, onda želim da vam kažem da sve procedure i razrade su predviđene poslovnikom. Dakle, mi mislimo da to nije materija zakona i da u slučajevima kada se neke sednice, iz interesa bezbednosti, zatvaraju za javnost, da se uslovi pod kojima tada odbor radi, način na koji se donosi odluka o zatvaranju za javnost, reguliše se poslovnikom, a ne ovim zakonom.
Reč dajem gospođi Nataši Vučković.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da među nama nije sporno da donošenje zakona o Skupštini ima vrlo veliki značaj. Pre svega, to je ispunjavanje jedne ustavne obaveze koja stoji pred nama, ustavne obaveze kojom se želelo zapravo naglasiti značaj principa podele vlasti i mi smo u obavezi da taj princip usvajanjem ovog zakona sprovedemo u delo. Donošenje ovog zakona važno je i zbog toga što se njime precizira okvir za funkcionisanje našeg političkog sistema i za funkcionisanje demokratije u Srbiji. Šta je, po mom mišljenju, najvažnije što ovaj zakon donosi? Mislim da ću se složiti sa mojim kolegama koje su rekle da je pitanje imovine i samostalnosti Narodne skupštine u definisanju svojih finansija nešto što ima ključni značaj u ovom zakonu. Ukoliko Narodna skupština treba, u skladu sa Ustavom, da ostvaruje nadzornu ili kontrolnu ulogu nad radom Vlade, onda je neophodno da ima i samostalnost i mehanizme za samostalno utvrđivanje svog budžeta iz sredstava za svoj rad. Naravno, razumno i odgovorno, u skladu sa nekim principima solidarnosti i društva u kome deluje. Ovim zakonom predviđeno je da u slučaju nesaglasnosti između Ministarstva finansija i nadležnog odbora, koji utvrđuje predlog skupštinskog budžeta, onda je poslednja reč nadležnog odbora Skupštine. Takav predlog skupštinskog budžeta Vlada treba da uvrsti u svoj predlog zakona o budžetu Republike Srbije. To je veliki pomak za finansijsku samostalnost Skupštine, za princip podele vlasti i za njegovo sprovođenje i delovanje. Ono što takođe smatram izuzetno važnim, a mislim da nije do sada u punoj meri istaknuto u ovoj raspravi, to je da se ovim zakonom Narodna skupština u mnogo većoj meri otvara prema drugim institucijama i organizacijama. To je predviđeno članom 50, gde se daje mogućnost da se, naravno, u zavisnosti od dnevnog reda i pitanja o kojem raspravljamo, Skupštini mogu obratiti predstavnici drugih organa, organizacija i tela. Smatram da će primena ove odredbe imati vrlo veliki značaj u načinu na koji ostvarujemo i ojačavamo svoj kapacitet u vršenju zakonodavne, kontrolne i predstavničke funkcije. Ono što je takođe važno, to je da je zakonom vrlo detaljno regulisano pitanje međunarodne saradnje. Naročito pozdravljam što je u tom okviru precizirana saradnja sa Evropskim parlamentom. Zasada je to, naravno, na nivou interparlamentarnog dijaloga, a znamo da će se, kada u EU svi budu ratifikovali Sporazum o pridruživanju i asocijaciji, formirati zajednički odbor između Evropskog parlamenta i Narodne skupštine. Govorilo se dosta kritički o uvođenju nekih rituala, kao što je izvođenje himne i postavljanje jedinica Vojske Srbije ispred Doma Skupštine u pojedinim situacijama, na primer kada počinje redovno zasedanje ili se završava redovno zasedanje. Mislim da ćemo se svi složiti da većina parlamenata zapravo takve neke rituale ima i ti rituali jesu vrlo značajni za državni protokol. Oni imaju cilj da naglase značaj određenog trenutka i značaj određene institucije. Nekome to može izgledati čudno ili kao nepotrebna novina, ali ovim se, na neki način, po mom mišljenju, želi simbolički ojačati Narodna skupština i naglasiti da je Skupština izvor legitimiteta svake vlasti i da je ona najviše predstavničko telo građana. Naravno, odlučujući uticaj na poboljšanje ugleda ove naše institucije imaće nekoliko faktora i o nekima od njih bih želela da kažem nekoliko reči. Pre svega, ugled parlamenta zavisiće od toga kako obavljamo svoje osnovne funkcije. Da li donosimo dobre, jasne i pre sve primenljive zakone? Da li je zakonodavna procedura transparentna i da li kao poslanici čujemo građane? Ponekad mi se čini da Vlada nedovoljno razume upravo komplementarnost naših uloga, da je ona ta koja utvrđuje nove politike novim zakonima, ali da je naš zadatak da zakon učinimo boljim i primenjivijim, jer kao Skupština pitanja možemo sagledati na širi način. Danas se odluke u političkom životu donose mnogo brže nego što je to ranije bio slučaj i ta brzina nesumnjivo mnogo više pogoduje izvršnoj vlasti i jačanju Vlade u političkom sistemu nego što pogoduje Skupštini i njenoj strogoj proceduri. Tu mislim da moramo biti pažljiviji, da ne podlegnemo jednom pogrešnom zaključku da kvantitet može zameniti kvalitet u raspravi o pojedinim zakonskim predlozima. Takođe, ono što je važno i što karakteriše danas politički život jeste da se u donošenju političkih odluka, u utvrđivanju novih politika, predlaganju novih zakona, vlade sve više zasnivaju svoje predloge na nauci, na stručnom mišljenju i tu su, naravno, u velikoj prednosti u odnosu na Skupštinu, zato što raspolažu velikim administrativnim aparatom i mogu naravno da priušte velike i relevantne stručne analize. Ako hoćemo da na kompetentniji način donosimo zakone, ako želimo da na kompetetniji način nadziremo rad Vlade, onda moramo jačati stručne skupštinske službe. Jer, kako ćemo proceniti da li je neki predlog zakona u skladu sa pravnimtekovinama EU ako u Skupštini nema nekog stručnjaka za evropsko pravo koji je u stanju da nam o tome da relevantno mišljenje? Zbog toga da ne bismo naš rad zasnivali na pukoj veri ili nepoverenju u mišljenje Vlade, mislim da moramo jačati naše istraživačke centre i naše stručne službe, videti šta rade drugi parlamenti u tom smislu. Zato mislim da je dobro rešenje koje zakon predviđa da se naučnici i stručnjaci pozivaju na sednice odbora i da na taj način ojačamo još više ostvarivanje zakonodavne uloge Skupštine. Ugled našeg parlamenta, naravno, zavisiće od toga kako se mi sami predstavljamo javnosti, a zavisiće i od toga kako mediji o nama pišu i izveštavaju. Mislim da je u tom smislu neophodno da unapredimo naše odnose sa javnošću, da mnogo više treba da koristimo moderne tehnologije, da obezbedimo internet prenose sa sednica Skupštine, kao i da naš internet sajt postane zaista jedan relevantan izvor informacija o radu Skupštine. Razvoj našeg parlamenta treba da vodi ka uspostavljanju veće ravnoteže između uticaja političkih partija u parlamentu i samostalnosti narodnih poslanika. Sigurno je da je u prirodi političkog pluralizma i u kulturi parlamentarnog ponašanja da političke stranke imaju veliku ulogu u parlamentu i ta se uloga ne može prenebregnuti. Uostalom, političke stranke artikulišu interese građana, one su te koje povezuju institucije i građane. Ali, svako strančarstvo koje je preterano, koje je negativno ili ritualno jeste nešto što podriva ugled parlamenta. U tom smislu, ono što očekujem da ćemo uraditi u narednom periodu i regulisati u narednom periodu jeste utvrđivanje prave mere između onoga što je uticaj političkih partija i onoga što je samostalnost narodnih poslanika, što je slobodan mandat poslanika i što je jačanje pozicije narodnog poslanika. Moje je uverenje da je potrebno da se parlamentom kao politička zajednica i kao politički ljudi bavimo na ozbiljan način i da razumemo prepreke, kao i da pratimo šta druge razvijene demokratske zemlje primenjuju kao dobra rešenja u svom radu. Jer bez obzira na sve kritike, opravdane ili ne opravdane, bez parlamenta nema demokratije i svako ko podriva parlament i ugrožava njegov ugled jeste sumnjiv sa stanovišta njegovih demokratskih namera.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, imali smo priliku da čujemo gospođu Nadu Kolundžija, mada priznajem da njoj zaista nije lako i možda čak ne bi ni morala da odgovara na sve primedbe koje pojedini poslanici upute, i moram priznati da ni ja deo prethodne, ne mislim na gospođu Vučković, nego prethodne diskusije ovoga dotičnog gospodina nisam razumeo, i praktično slušajući njega i gledajući taj mučan izraz lica njegovog, zaista sam došao u iskušenje da vas zamolim ili da ubacite neku sliku kako bi pojedincima bilo lakše da ovo razumeju ili da eventualno možda napravite neka malo veća slova u ovim predlozima zakona. Činjenica je, kako vi kažete, da je radna grupa neke dve godine različitim intenzitetom radila na ovom predlogu zakona. Kada se to podeli sa brojem članova koje ovaj zakon ima, dolazi se do toga da je otprilike tim nesumnjivo izuzetnim intelektualnim naporima trebalo grupi ljudi otprilike deset dana da iznedri svaki od ovih pojedinih članova. Imajući u vidu da je navodno toliki rad u sve ovo uložen, očekivao sam da će ovaj zakon biti daleko sveobuhvatniji i da ćete regulisati mnoge stvari koje ste propustili. Ovako jasno je da je ovo praktično samo šminka i da je jedini razlog možda bio to da kažete – evo, sada imamo zakon o Narodnoj skupštini, ali apsolutno ne možete reći ni jednu jedinu prednost koju će imati bilo građani Srbije, bilo narodni poslanici ili neko drugi kada ovaj zakon za nekoliko dana bude stupio na snagu. Jedina eventualna korist kojom se hvalite i jedini cilj koji ćete postići usvajanjem ovog zakona je nekakva finansijska nezavisnost parlamenta. Postavlja se pitanje – čemu finansijska nezavisnost parlamenta ukoliko ovde nema slobode govore, a to je očigledno, jer smo i danas bili svedoci, kao i građani čitave Srbije, na koji način su pojedini poslanici prekidani u svojim potpuno legitimnim diskusijama. Moram reći čak i to, svako može da kaže ovde da je tekst zakletve laički i u skladu je sa Ustavom, u skladu je sa parlamentarnom demokratijom, čak i da se zalažemo možda da se sutra u Srbiji primenjuje Šerijatski zakon. Ono što je zabranjeno je da na nasilan način pokušamo da izmenimo bilo koju odredbu Ustava. Ali vi ne možete zabraniti narodnim poslanicima u parlamentu da razmišljaju i da iznose neke drugačije stavove i drugačije ideje od onih koje možda vi vidite kao najbolje za Srbiju. Istovremeno sa tom finansijskom nezavisnošću dolazi nikad veća politička potčinjenost i to je ono zbog čega ovaj zakon ne može imati apsolutno nikakav efekat. Da li nam tvrdite i da li postoji neki član u zakonu kojim vi terate Vladu RS da se odnosi prema poslanicima na dostojan način? Kako vam nije palo na pamet, umesto što ste napisali da su narodni poslanici dužni da se obraćaju jedni drugima sa uvažavanjem, da napišete da su i ministri i oni koji govore, a koji su gosti u ovom domu, mislim i na predsednika Republike, predsednika Vlade, ministre, na Sekretarijat za zakonodavstvo, kako ne napisaste njima i ne propisaste obavezu da se poslanicima obraćaju sa uvažavanjem. A vi veoma dobro, draga gospođo Kolundžija, znate da to veoma često nije bilo tako, počevši od ignorantskog odnosa, do neprimerenih primedbi koje su u ovoj sali davali ministri. Jedno od ključnih pitanja budućnosti srpskog parlamenta je budućnost u radu. Nas niko nije obavestio, to je bila dužnost predsednika Skupštine, da čak ni u ovom trenutku dok raspravljamo o ovome, po mom mišljenju lošem, ali izuzetno važnom zakonu, na Drugom kanalu nema direktnog prenosa. Nema zato što je u ovom trenutku važnije skijanje ili je važnija vožnja bobom ili veleslalom ili ne znam šta već više jeste. Očigledno je da političko potčinjavanje ove skupštine gurate dalje i dalje iz dana u dan. Ukoliko kažete, to sam čuo malopre od koleginice, da će se obezbediti televizijski internet prenosi, da li to znači da prihvatate amandman SRS ili takav zaključak izvlačite na osnovu one formulacije gde kažete – biće mogućnosti? Postoji mogućnost i sada. Postoji interesovanje građana, to je nesumnjivo, ali ne postoji vaša politička volja da sprovedete te prenose direktno u delo. Svojevremeno je gospodin Đinđić direktne televizijske prenose karakterisao kao "conditio sine qua non", uslov bez koga ne može postojati parlamentarna demokratija u Srbiji. Da li se vi to udaljavate sa Đinđećevog puta, na koga se tako rado pozivate, kada god vam treba nekakva poštapalica? Pogledajte malo arhivu skupštinskih izlaganja, i vaših. Vi ste možda u to vreme bili u drugoj političkoj stranci, ali ste se pretpostavljam zalagali za iste vrednosti. Krajnje je vreme da Demokratska stranka shvati da demokratska pravila moraju postojati i onda kada ona nije na vlasti. Ne možete reći, demokratska pravila moraju postojati za nas, ali ćemo ista prava koja tražimo za sebe uskratiti svim drugim. Što se mandata tiče, ostalo je nedefinisano, i vi ste morali upravo mislim zakonom o Narodnoj skupštini definisati pitanje mandata na način kako je to uputio član 102. Jedini razlog je da bi se omogućila dalja manipulacija, da biste ovde imali grupu ljudi koja će po potrebi glasati onako kako vama odgovara. Da bi neko od ljudi kojima je ovde peti mandat, poput Veroljuba Arsića, slučajno glasao za zakon o regionalizaciji. Vi ste to morali, ali ste odložili, pa ste rekli, to ćemo uraditi kroz zakon o narodnim poslanicima, a veoma dobro znate da taj zakon pre kraja mandata ove Narodne skupštine neće biti donet. Ta ideja koju pokušavate da promovišete o nezavisnim poslanicima moram priznati da je veoma zanimljiva, ali bi bilo dobro da se onda primeni kroz druge institucije i kroz druge nivoe vlasti, pa da kažete – evo od sada ćemo imati i nezavisnu vladu. Od sada ćemo imati i nezavisne ministre. Neko će ih izabrati nakon ekspozea Mirka Cvetkovića, ali će oni nakon toga, dakle, nakon obećanja i date zakletve da će u skladu sa programom vlade postupati, nastupati i raditi ono što njima padne na pamet. Pa ćemo imati nezavisne ministre, ali se postavlja pitanje - od čega će oni biti nezavisni: da li će biti nezavisni od predizbornih obećanja, da li će biti nezavisni od ekspozea, da li će biti nezavisni od morala? Na kraju se, kao što ste videli, upravo o tome radi. Ne možete reći da ukidanje, a to je gospodin Boško Ristić rekao, uticaja stranaka na poslanike jača vezu poslanika sa građanima. To je nešto što je potpuno besmisleno. Postavlja se pitanje, kakvu odgovornost nezavisni poslanici imaju i prema kome? Prenebregavate uporno jednu činjenicu, niko bilo koga ko je kao narodni poslanik izabran sa neke liste nije silom prisilio niti da se kandiduje na toj listi, niti da prihvati mandat sa te izborne liste. Svako od nas 250 je potpisao, pre nego što mu je verifikovan mandat, naravno da je potpisao da prihvata i kandidaturu. Nakon izbora, kada mu je dodeljivan mandat, morao je potpisati i izjavu da svojevoljno, dobrovoljno prihvata taj mandat. Ima li veće odgovornosti od odgovornosti prema građanima, kojima smo u vreme predizborne kampanje obećavali za šta ćemo se zalagati. Onda su ti ljudi došli u Narodnu skupštinu Republike Srbije, pa preko noći proevropski evoluirali i okrenuli ćurak naopako. To je nešto što ne postoji u parlamentarnoj praksi bilo koje zemlje i ne možete upoređivati Englesku sa Srbijom. Svaka zemlja ima svoje parlamentarne specifičnosti i nađite mi jednu zemlju u Evropi ili na svetu koja je prepisala u kompletu sistem druge zemlje, politički, pravni i svaki drugi, a da je to funkcionisalo. Specifičnost političkog sistema Srbije prethodnih godina je kupovina poslanika i vi to veoma dobro znate. Pitanje je samo kada to odgovara vladajućoj većini, a kada ne. I kako očekujete da se poslanik kao pojedinac odupre tajkunima, da se odupre narko-bosovima. Vi veoma dobro znate, gospođo Kolundžija, da je gospodin Šarić finansirao i neke opozicione partije. Pogledajte, ako već pričamo toliko o utvrđivanju porekla imovine, javno vas pozivam kao predstavnika vlasti, utvrdite poreklo imovine koja se nemilice troši u kampanjama SNS. Dajte da vidimo odakle ti milioni. Milion i 663 hiljade dinara je koštalo 30 minuta na TV B92. Znate li koliko je opština Voždovac, o toj kampanji govorim, dala toj stranci iz budžeta – 40.000 dinara. Nisu mogli platiti nekoliko sekundi, a ne 30 minuta, a imali su nekoliko takvih termina. Dajte da utvrdimo odakle taj ogroman novac koji pojedinci u ovo vreme, izuzetno teško, troše. Govorili ste o zakletvi. Pročitaću samo jedan deo zakletve koju su položili i polagali poslanici i odbornici SRS. Kaže: "Zaklinjem se kao narodni poslanik, zaklinjem se svemogućim Bogom, zaklinjem se svojom pravoslavnom verom, zaklinjem se svojim imenom i čašću, zaklinjem se slavom svojih predaka i budućnošću svojih potomaka". Dalje kaže: "Kako budem ovu zakletvu ispunjavao i poštovao, tako meni Bog pomogao". Da li mislite da se ikada više onima koji su ovakvu zakletvu u crkvi, pred Bogom položenu, pogazili, mogu li njima verovati građani Srbije? Mislite li da ćete ih bilo kako obavezati ovom zakletvom koja je predviđena Predlogom zakona, a koja je, priznaćete ipak, neuporedivo blaža od ove koju su polagali pojedinci. Gospodin Arsić je jedno pet puta položio. Mene čudi da SNS nije uložila amandman i rekla – zakletva traje sedam dana. Oni su izmislili to da zakletva pred Bogom, kao konzerva sardine, ima određeni rok trajanja, pa kad prođe sedam dana, oni dođu i kažu – istekao rok. Možda vam još uvek nije kasno da ugradite i to, pa da se zna da li je 7, 15, 30, da li je kao mesni narezak, kao sardina ili kao nešto drugo. Koji je to rok trajanja? Govorio je gospodin Nikolić, a nisam imao priliku tada da mu odgovorim, govorio je o zabrani SRS. To je ideja koju su, moram priznati, do sada i neki u DS zastupali, ali mislim da ćemo se složiti da je to ideja koju je do sada baštinio najviše gospodin Nenad Čanak. On je taj koji već dugi niz godina uporno insistira na zabrani SRS, ali eto, on je bar u tome dosledan. Gospodin Nikolić to radi tek odnedavno, nakon njegove proevropske evolucije. Moram priznati da sam se čudio na početku odakle to vaš bivši funkcioner, gradonačelnik sa vizijom, gospodin Knežević, kada je prešao u SNS, on je rekao da se dvoumio da li će u Ligu socijaldemokrata Vojvodine kod Nenada Čanka, da je prvo pregovarao s njim, a da se onda ipak odlučio za neke druge. Verovatno je ta ponuda bila daleko izdašnija. Dakle, još jednu ću samo rečenicu pročitati od nekada uvaženog parlamentarca, nekada uvaženog člana ovog doma, da vidite kako je on pre nekoliko godina o istim ovim stvarima govorio, to je pre donošenja novog Ustava. Podsetiću vas da se oko tog Ustava saglasila i SRS, i DS i sve relevantne političke snage u to vreme. Tada je govorio o gospodinu Bogoljubu Kariću. On, da ne bi ličio, pretpostavljam na tog istog gospodina, ostao je na nekoliko padeža, ali je skinuo dva ili tri mladeža. Pazite šta on kaže: "Mislim da stranka Bogoljuba Karića nije mogla da uđe u parlament zato što niko ne može da uđe u parlament bez izbora". Apsolutno se slažem. Onda bismo bili prva država u kojoj je neka stranka postala parlamentarna godinu i po dana posle izbora. Na zapadu, a to je načelo kojim se rukovodi Ustavni sud Srbije, dopustivo je da poslanik istupi iz poslaničke grupe, ali je nedopustivo da promeni političku stranku, a posebno je nedopustivo da neku stranku svojim ulaskom načini parlamentarnom. Trenutno je u toku sastanak šefova poslaničkih grupa u Skupštini Srbije. Mislim da će tu izaći na videlo ko šta misli o demokratiji i ko šta misli o moralu. Danas je, dame i gospodo, kolege narodni poslanici, prisutni građani, ponovo prilika da se vidi ko šta misli o demokratiji i ko šta misli o moralu.
Gospodin Veroljub Arsić će iskoristiti pravo na repliku.
Hteo bih da se obratim prethodnom govorniku, pošto je on mene više puta prozvao, usudiću se i ja njega, gospodinu Šaroviću. Prvo, gospodine Šaroviću, nemojte da pričate ono što ne znate ili nije tačno. Zakletvu nisam polagao pet puta nego jednom, ali ako vi kažete pet puta, onda verovatno ima i rok trajanja. Znači, malo je u suprotnosti sa vašim tvrdnjama. Kada je bio Zakon o regionalizaciji nisam ni slučajno ni namerno glasao, nisam uopšte glasao o tom zakonu, tako da ni tu dezinformaciju nemojte da širite. Gospodine Šaroviću, sada pričamo o zakonu o Narodnoj skupštini, ne o meni, ne o gospodinu Nikoliću, ne o poslaničkoj grupi Napred Srbijo. Činjenica jeste da je ugled Narodne skupštine i narodnih poslanika prilično urušen, a mogu da vam kažem, gospodine Šaroviću, da ste vi u tome odigrali jednu veliku ulogu. Pogotovo kad se setim da su bili neki novinski napisi da ste podizali milionske iznose sa skupštinske blagajne, a istovremeno ste bili odbornik u Skupštini grada Beograda, a navodno ste putovali iz Vranja. Zbog takvih i sličnih postupaka i drugih kolega današnja Skupština ima ovakav izgled i ovako se ceni i među građanima, i među novinarima, i među svima. Još nešto, gospodine Šaroviću, niste bili ovde u proteklom periodu od skoro dve godine, ali da vam kažem, od razlaza u SRS bilo je mnogo vas koji ste ostali, a napadali ovu novu poslaničku grupu. Ima još jedna činjenica, što god su više napadali, sve su nekako išli prema zadnjem redu. Ostavite se vi i poslaničke grupe Napred Srbijo, i Tomislava Nikolića, i nas, vodite računa o svojoj stranci. Trebaće vam puno rada, pogotovo kad pogledamo izbore na Voždovcu, kad pogledamo izbore u Kostolcu, kad pogledamo u drugim opštinama gde niste ni cenzus prelazili. Ostavite se nas, mučite svoje brige, svoje muke. To je jedini način da sačuvate stranku. Nije tačno da je gospodin Nikolić ikada rekao da bi ukinuo SRS, osim kad ste počeli da pišete krivične prijave Haškom tribunalu i pregazili svoju reč, svoju strategiju, svoju politiku. U tome je problem. Zato, gospodine Šaroviću, da biste ostali u tom drugom redu, da ne biste bili u magarećim klupama, ostavite nas na miru.
Gospodin Nemanja Šarović replika.
Gospodine Arsiću, mislim da vi zaista niste neko ko treba da govori o bilo čijem poštenju, a svakako niste onaj ko treba da govori o mom. Ja sam, gospodine Arsiću, za razliku od vas, svoje poštenje dokazao onoga trenutka kada sam ostao u SRS. Za razliku od vas koji ste pod veoma čudnim okolnostima jedno dva meseca nakon što ste, teško je naći pravu reč, ali vi ste kao muva bez glave leteli po stranci, vukli poslanike za ruku. Podsetiću vas da je Tomislav Nikolić ukrao blanko ostavke svih poslanika SRS, pa ste vi gospodine Arsiću leteli po hodnicima na Trgu pobede 3. u Zemunu, vukli poslanike za ruku, otimali lične karte i potpisivali nove blanko ostavke. Dva meseca nakon toga vi ste odneli iz naše poslaničke grupe polovnu sekretaricu i polovan računar. Mi smo vas zamolili da polovan računar vratite, da sekretaricu možete da zadržite, ali vas molim, gospodine Arsiću, da više o poštenju ne govorite. Samo još jednu da kažem stvar, i sad sam, gospodine Arsiću, i odbornik u Skupštini grada i narodni poslanik, i te funkcije su spojive, kao što vidite, u skladu sa zakonom, kao što su i funkcije koje sam obavljao dok sam bio u Vranju koordinator SRS bile spojive. U Skupštini grada ne postoji Srpska napredna stranka, tamo sam ih razbucao, gospodine Arsiću, a upravo zbog toga prevashodno sam se vratio i u ovaj parlament, i to treba da znate. Što se tiče krivičnih prijava, navodnih, koje smo mi podneli Haškom tribunalu, znate, mene je intrigirao od početka taj proces proevropske evolucije koji ste vi prošli. Možda nisam takav Evropejac kakav ste vi, ali znam da, npr, kada se kupus kiseli za to je potrebno barem nekoliko nedelja, čak i ako je u pitanju ono brzo kiseljenje. Vas su izgleda, gospodine Arsiću, ukiselili preko noći, vi ste evropski evoluirali veoma brzo, ali je upravo sada prilika da vidimo da li je ta proevropska evolucija zaista uspela. Vi ste, gospodine Arsiću, deo poslaničke grupe koja je spremna da glasa o rezoluciji o Srebrenici. Vaš zamenik predsednika kaže da se stidi što pripada narodu čiji su pripadnici izvršili takav stravičan zločin. Vi ne bežite ni od reči – genocid, i to ste javno ponovili nekoliko puta, ali dajte, gospodine, da vidimo onda da li ste zaista spremni da se suočite sa zločinima i da li ste spremni da osudite zločin, a genocid je svakako najteži od njih.
Vreme! Zahvaljujem. Isključila sam mikrofon, ne može duže od tri minuta. Molim poslanike da doprinesemo ugledu parlamenta i izborom reči i sadržine kojom se obraćamo i jedni drugima, i parlamentu i građanima Srbije. Mislim da bi veliki doprinos bio tome ako bi gospodin Veroljub Arsić odustao od replike. Ne odustajete? Izvolite.
Gospodine Šaroviću, voleo bih zbog vas da ste u pravu. Međutim, to što ste vi čistili po Gradskoj skupštini, izgleda mi da ste počišćeni na Voždovcu, izgleda mi da ste počišćeni u Zemunu, izgleda mi da ste počišćeni u Kostolcu. Znate šta, sa tim čišćenjem ne bih se baš nešto mnogo hvalio kada bih na muku i jedvite jade pobeđivao nevažeće listiće na izborima. Tada bih, gospodine Šaroviću, podneo ostavku i politikom se više ne bih bavio, pustio bih da to rade neki drugi. Međutim, vi ste rešili da ostanete u politici i samo nastavite tako da nas uništavate, samo nastavite, molim vas. Neće nas biti 21 posle sledećih izbora, biće nas preko 100. U tome jeste vaš problem. Sve ovo što ste ispričali, još uvek vam kažem i skrećem vam pažnju, govorite istinu i barem pokušajte, pošto ste u mnogim stvarima bili učesnik događaja, da bar vremenske distance odredite. Znači, nisam dva meseca, nego 20 dana. Imam svoje razloge zašto, gospodine Šaroviću, ne one kao što vi to pričate, što biste voleli da su tačni, nisu tačni. Problemi su u vama, jer se jedno dogovori, drugo radi. U tome je problem. Sa takvim ljudima ne želim da sarađujem. Još nešto, gospodine Šaroviću, kad spominjete te ostavke i to vučenje za rukav i potpisivanje, da vas podsetim da je tada gospodin Tomislav Nikolić još uvek bio član SRS i da sam to radio po nečijem nalogu. Vi sad možete o tome da raspravljate šta god hoćete, poštujem vašu volju da ostanete u toj političkoj stranci. Samo da vam kažem da je ta priča o Evropi u SRS i kampanji koju je vodio Tomislav Nikolić iznedrila u najvećem delu te poslaničke mandate. Shvatite ovo, razišli smo se i šta sad? Ostavite nas, mi vas ne diramo, nastavite vi svojim putem ili ćete, gospodine Šaroviću, polako, red po red, prema magarećoj klupi.
Gospodin Šarović reklamira povredu Poslovnika.
Gospođo Đukić-Dejanović, ne znam da li ću možda pogrešiti u tumačenju člana Poslovnika, znam da sam obavezan da ga pročitam. Zamolio sam vas danas na početku rasprave da mi obezbedite, onako kako parlamentarna praksa nalaže, jedan Poslovnik. To je uvek ranije davano novijim poslanicima, nov sam. Smatram da je povređen član 104, koji kaže da su narodni poslanici dužni da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine, a smatram da ga gospodin Arsić, iznošenjem ovakvih neistina, svakako nije poštovao. Stav 2. kaže da su narodni poslanici dužni da se jedni drugima obraćaju sa uvažavanjem. Zaista mislim da ovakav način govora i te magareće klupe koje gospodin Arsić pominje svakako se ne mogu nazvati nekakvim obraćanjem sa uvažavanjem. Šta je ovde suština? Gospodine Arsiću, u kojoj god da sam klupi uvek ću smeti da vas pogledam u oči. Koliko god vi mandata budete imali nakon narednih izbora, vi danas, gospodine Arsiću, nemate nijedan, a te koje zloupotrebljavate njih ste ukrali. Pročitaću vam još jednu rečenicu vašeg sada, kako je to popularno kod vas, duhovnog oca, i on kaže – ili ćemo se sada odupreti ili prestati da se bavimo političkom borbom. A što bismo se mi onda borili kada posle izbora ne znamo ko koliko ima poslanika, mi ćemo da se iz dana u dan bavimo politikom i sprovodimo kampanje, mi ćemo da izlazimo na izbore, a Bogoljub Karić će da sačeka i kupi sve poslanike. O tome se radi, gospodine Arsiću. Vi na prethodnim izborima niste bili i vi te mandate zloupotrebljavate, i koliko god, da dobijete i 250 mandata na narednim izborima, vi ste lopov, vi ste ove mandate ukrali i to je sramota koju ćete večito nositi na čelu. (Veroljub Arsić, sa mesta: Replika.)
Nema osnova za repliku. Neću dozvoliti da vašim učešćem u raspravi narušavate ugled parlamenta. Ovo je već lično vređanje i apsolutno nije tema za parlament. (Veroljub Arsić, sa mesta: Tražim reč po Poslovniku.) Izvolite.
Gospođo Slavice Đukić-Dejanović, povredili ste Poslovnik zato što govornika niste opomenuli kada se poslanik uvredljivo i ružno odnosio prema narodnim poslanicima, to je čak i ovde u ovom zakonu o Narodnoj skupštini sadržano. Gospodine Šaroviću, ne osećam se kao lopov, možda bih se osećao kada budete vratili onih dva miliona dinara koje ste 2005. godine podigli zato što ste navodno putovali iz Vranja.
Gospodin Ivan Andrić ima reč. Izvolite, gospodine Andriću.
Gospođo predsednice, teško je nakon ove nadahnute rasprave da se vratimo na temu, ali mislim da je to ipak potrebno. Nažalost, ne možemo da podelimo entuzijazam sa kojim govore predstavnici vladajuće većine, ili bar neki od njih, o ovom zakonu zato što u njemu ne prepoznajemo to o čemu oni govore. Mi možemo da se složimo sa onim što je rekao predlagač zakona, ali nažalost ne možemo da se složimo da se te kvalifikacije mogu odnositi na ovaj zakon. Vi ste rekli da će ovim zakonom, možda i grešim, ali je to negde i bila suština, Skupština postati odnosno parlament nezavisan, snažan i da će konačno postati kredibilan. Nažalost, mislim da to nije moguće i probaću u prvom delu o tome da govorim. Ako govorimo o toj kontrolnoj ulozi ovog parlamenta, ona nije moguća sve dok postoje blanko ostavke. To je u ovoj sali svakome jasno. Ako postoje blanko ostavke, koje se nalaze u vrhovima vaših partija, to znači da jedino kontrolnu funkciju može ovde da obavlja opozicija. Vi niste spremni nama to da prepustite. Sa druge strane, isti oni koje treba da kontrolišete poseduju mehanizam kako da vas u tome spreče na najbanalniji način. Ovo ne govorim napamet. Mi smo bili svedoci nekoliko poslanika vladajuće koalicije koji su imali na nekakav način drugačije mišljenje od većine, koji više nisu sa nama ovde. Ne kažem da je tada iskorišćena blanko ostavka, ali to nije ni potrebno, dovoljno je da ona postoji, dakle, oni su se manje ili više uglavnom sami povlačili, osim tog skandaloznog slučaja kada je jedan poslanik u prošlom sazivu na vratima Skupštine saznao da više nije poslanik. Sve dok takav alat postoji, sve ovo dalje nije važno kako napišete zakon. Nije moguće u realnom životu da kontrolišem nekoga od koga zavisim. To nije moguće i kada se kaže da parlament treba da ima kontrolnu ulogu, ne misli se na to. Da li će postati snažan i kredibilan, mislim da nažalost to zavisi od nekih drugih stvari. Sada ću probati da govorim o njima. Možemo da se složimo oko nekih stvari, a to je da parlament mora da bude efikasan, da mora da brzo donosi zakone, naročito posle te rupe od 10 i više godina koju imamo, da bi stigao nekakve standarde u EU. Ali, ne možemo ceo parlament menjati imajući u vidu samo efikasnost. Ovaj parlament, to smo formalno čuli u toku prošle nedelje, drugi je u Evropi po broju donetih zakona prošle godine. To znači da efikasnost ovog parlamenta više nije tema. Ovaj parlament sada radi dosta efikasnije nego bilo koji drugi u okruženju, ali je ta efikasnost otvorila neke druge probleme, pre svega probleme u sadržaju zakona. Svi poslanici opozicije su na to ukazali, ali je na to ukazala i Evropska komisija u dva poslednja izveštaja. Osnovni problemi danas u funkcionisanju parlamenta, pored tih ostavki za koje sam rekao zašto su važne i zašto je ta sloboda važna, osnovni problem je donošenje zakona po hitnoj proceduri, nemanje plana rada, neznanje svakog od nas poslanika koji je sledeći zakon, pa kada zakažete sednicu 10 dana unapred, mi danas shvatimo da je rok za neke amandmane sutra ili danas u ponoć, ako se ne varam. To nas onemogućava da radimo na način za koji mislimo da je najbolji za građane u ovoj zemlji, ne za nas. Mislim da je sam koncept promene ili te vizije kada je počelo to stvaranje novog zakona o Skupštini da je tada problem bio jedan, ali bili smo dužni da budemo svesni toga da će problem biti drugi. Sami znate, osnovni posao ove skupštine je posao evropskih integracija, kako god to nazvali, menjanja našeg društva da bi ono izgledalo kao ostala civilizovana društva. U tom procesu najvažniji problem je, kao što znate postoji ta šala da ima tri problema, to su implementacija, implementacija, implementacija. Moramo biti sposobni, ukoliko želimo da živimo u modernom vremenu, da kontrolišemo proces sprovođenja i primene tih zakona. Moram da kažem, i Čedomir Jovanović, šef naše poslaničke grupe, govorio je nešto danas o tome, možda nedovoljno jasno zato što je bilo i drugih tema. Prosto smo nasledili organizacionu strukturu parlamenta iz jednopartijskog sistema. Zatim je uveden višepartijski sistem 1990. godine, ali se ta struktura nije promenila i ona je do danas ostala ista. Svi ste vi svedoci toga, kada danas putujemo bilo gde po razvijenim zemljama EU, način na koji je naš parlament organizovan nema nikakve veze, to je paralelna ravan sa načinom na koji su organizovani drugi parlamenti u svetu. Govorim o onima na koje pokušavamo da se ugledamo. U ovom zakonu ne prepoznajemo nijedan taj novi alat koji će nam omogućiti da se bolje kao poslanici bavimo sadržajem zakona, da većinu stvari rešavamo na odborima. To je nekoliko puta ponovljeno. Meni nije jasno na koji način je osnažena uloga odbora. Zaista to iz ovoga ne vidim. Možda postoji, voleo bih da to pojasnimo. Stalno se govori tim opšteprihvaćenim frazama da će ovaj zakon biti bolji, odbori biti jači. Nažalost, ne. Ovim zakonom isključivo prepoznajemo nedostatak političke, ne mogu da kažem hrabrosti, to je nedostatak političke slobode, zato što mi sa poslanicima vladajuće većine pričamo o tome. Ti problemi su poznati svakome od vas. Ali, kada bi se ti problemi rešili Vlada bi imala manji prostor i upravo zbog tih čuvenih ostavki ne možete da uđete u taj prostor. To nije moguće. Kao da je postojala nekakva želja, krenulo se ka tome, ali se stalo. U osnovnoj strukturi, ne govorim o tome da odbori budu jači, snažniji, da postoji ozbiljan istraživački centar koji svakome od nas omogućuje da uporedimo ove zakone sa zakonima koji postoje u uporednom pravu, pa angažovanjem spoljnih saradnika, omogućen rad svakom poslaniku da bude sadržajniji, toga nema ovde. Ovaj zakon isključivo preslikava sadašnje stanje, neke osnovne probleme, ne obraća se zato što nema političke snage u ovom trenutku za tako nešto. Nažalost, mislim da i pored te želje, koja mislim da je postojala kada je u Ustavu rečeno da će Skupština dobiti svoj zakon, da rezultat ovog zakona neće biti nikakav, da je posledica da će za osam dana, kada ovaj zakon stupi na snagu, osim dva neka mlada vojnika, koji će 40 sati čekati da mi završimo prvi dan redovnog zasedanja, da nikakve druge promene neće biti. Svakome od nas dan će biti isti kao što je bio juče ili pre dva meseca, ili pre tri meseca. Dakle, svi problemi ostaju i osim te činjenice da samo sada mi zakon imamo, a do juče ga nismo imali, nijedna druga činjenica neće bitnije uticati da unapredi naš rad.
Reč ima gospođa Nada Kolundžija. Izvolite.
Poštovana predsednice, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, potpuno smo saglasni oko onoga što mislimo da parlament treba da postane. Možda se samo razlikujemo u tome što mi, s jedne strane, ne vidimo šta je ono što vi predlažete da bi se to ostvarilo u odnosu na ono što smo mi predložili, dakle, jedino sad to ne vidim. U raspravi o amandmanima verovatno ćemo videti i to, dakle, mi sad govorimo u načelu. Nisam čula konkretnu primedbu. Dakle, jedina konkretna primedba koju sam čula jeste da nismo predvideli mogućnost angažovanja stručnjaka u radu odbora, kako bismo povećali stručni kapacitet. Vi ste potpuno u pravu, mi imamo organizacionu strukturu parlamenta koja je nasleđena iz nekog vremena koje je potpuno drugačije, iz uslova koji su potpuno drugačiji, sa prespektivama i ciljevima koji su bili potpuno drugačiji u odnosu na one koji su sada naši. Mi smo toga potpuno svesni. Ono što mi želimo da uradimo jeste da, menjajući i same strukture koje treba da pomažu poslanicima da obavljaju svoj posao, stvorimo uslove da ovaj parlament radi efikasno. Potpuno smo saglasni s vama da je ponekad brzina kojom radimo prevelika. Mi to nikada nismo osporili. Mi samo znamo da je ona bila nužna, jer smo prosto morali da uradimo neke stvari ako smo želeli da pređemo neke etape u kojima smo zaostajali u odnosu na druge zemlje 10 i više godina. Dakle, ni oko toga ne mogu da se sporim sa vama, zato što sam potpuno saglasna sa tim. Mi imamo potpunu svest o tome da je to tako. Jedina razlika je u tome što mi ne mislimo da postoji čarobni štapić, da postoji čarobna formula kojom u jednom dahu, jednim zakonom, kako god da ga postavimo, možemo da razrešimo taj problem. Nama je važno da čujemo šta je ono što vi mislite da su u ovim zakonom odredbe ili formulacije koje koče ovaj zajednički cilj, s jedne strane, ili šta je ono što nedostaje u ovoj fazi stvaranja pretpostavki da Narodna skupština bude parlament koji će odgovoriti na sve zahteve vremena i potrebe građana i potrebe ostvarivanja najvažnijih strateških ciljeva. Dakle, kada su u pitanju odbori, mi smo predvideli mogućnost angažovanja stručnjaka sa strane. To piše u članu zakona koji se bavi pitanjima odbora, upravo imajući na umu da nemamo unutrašnje kapacitete koje možemo da stavimo na raspolaganje. Formiran je istraživački centar. Za njega je potrebno i vreme i verovatno sredstva. Mi smo spremni i voljni da tražimo, to i radimo, čak i od međunarodnih organizacija koje žele da nam pomognu da podignemo kapacitete Skupštine, da nam pomognu i finansijski da to uradimo. Mislili smo da se unutrašnjom organizacijom službi koje se bave podrškom radu narodnih poslanika ne treba detaljno baviti ovim zakonom, da je to pitanje za pravilnik, za čije donošenje postoji zakonom propisani rok, i da tamo treba predvideti sve najvažnije instrumente i alatke, kako vi to kažete, za ostvarivanje onih ciljeva oko kojih se apsolutno ne sporimo.
Gospodin Ivan Andrić, replika.
Opet je tu neka zamena teza. Da, mi znamo da je brzina potrebna i mi znamo da treba da postoje pravilnici i da to ne može zakon detaljno da uredi. Mi smo dali jedan primer koji je možda banalan, ali je dobra slika. Ako Skupština donosi zakon o izgledu guma do novembra i kako mora ta guma da izgleda na kolima od nekog novembra, onda to znači da apsolutno postoji prostor da se svi mi bavimo time, a ne nekakve službe da pišu pravilnike i nešto što ćemo mi tek da vidimo, zato što način na koji se to radi sužava demokratski kapacitet parlamenta. Mi kažemo da je brzina važna i nemamo problem sa tim zato što ova zemlja dosta kasni, ali u toj brzini se gubi na kvalitetu. Kako je ovaj zakon doprineo da se taj kvalitet poboljša? Evo, mi vam kažemo, vi pitate koji su konkretni predlozi, prvi predlog je – ukinite ostavke, omogućite vašim poslanicima da kritikuju ministre, omogućite da mogu sami da utiču na dnevni red Skupštine Srbije. Sada se osniva kolegijum. Zašto taj kolegijum ne može da pravi dnevni red Skupštine u naredna četiri meseca? To je poboljšanje rada parlamenta, vrlo konkretno. Evo, mi smo podneli amandman kojim zahtevamo da se svaki put, najmanje 10 dana pre početka sednice, kolegijum sastaje na inicijativu predsednice parlamenta i dogovara unapred, pre redovnog, pre vanrednog zasedanja, koji je to plan. To će nama, poslanicima, predstavnicima građana, ne predstavnicima ministara, omogućiti da, ako znamo svoj raspored sledećih tri ili četiri meseca, mi onda možemo da nađemo stručno mišljenje za svaki zakon. Ako smo danas ili sinoć dobili dnevni red za sednicu sledeće nedelje, dao samo konkretan primer, rok za amandmane ističe u ponoć, mi smo dnevni red čuli juče, nikada pre toga, danas smo ceo dan u Skupštini. Kako mi onda da utičemo na sadržaj zakona? Mi nemamo čak ni teoretsku šansu da to radimo. Kad kažem mi, mislim na sve poslanike. Opet kažem, da ne bi krivili teze, suština je u slobodi izražavanja poslanika. Ovo nije kongres, ovo nije predstavničko telo stranaka. Mi predstavljamo neke građane i neke interese tih istih građana. Sve dok postoji mogućnost u Vladi, ta mogućnost se odnosi pre svega na Vladu, da može da aktivira ostavke bilo koga od 126 ili 131, ne znam koliko je trenutno, zavisi od Subotice, da aktivira ostavke bilo koga od vas, tu kontrole nema, ona nije moguća. Zvaće ovaj ovog ministra, ovaj ovog potpredsednika, pretiće, uslovljavaće, nema tu kontrole.
Gospodin Palalić ima reč.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, zaista kako je najavljivana ovih dana ova sednica i zakon, nimalo ne liči na tu svečarsku atmosferu koja se očekivala kada se usvaja jedan izuzetno važan zakon, kao što je zakon o Narodnoj skupštini. Više se stiče utisak da se ovaj zakon donosi u jednoj praznini, u jednom očekivanju da će biti rešena druga tema koja je nametnuta od strane vladajuće koalicije prethodna dva meseca, a to je rezolucija o Srebrenici. Pošto nije podnet predlog te rezolucije, pošto nije došlo do konsenzusa unutar vladajuće koalicije, eto, da se popuni prazan prostor do početka redovnog zasedanja danas ćemo raspravljati o zakonu o Narodnoj skupštini. To je problem i to je atmosfera u kojoj radimo i čitav današnji dan, rasprave i sve ono što je danas istaknuto i kao pohvala zakonu i sve ono što se odnosi na kritiku, govori o tome o čemu se radi u ovom zakonu i zašto ovaj zakon, pogotovo ova sednica, ne priliči onome što je očekivano kada je u pitanju zakon o Narodnoj skupštini. Danas se puno govorilo o istoriji, govorilo se o srpskom parlamentarizmu, iznele su se tu dileme da li je u našoj istoriji bilo parlamentarizma, da li se on razvijao, kakva je bila situacija u srpskim institucijama. Na stranu sva ta poređenja, jedna činjenica je sasvim sigurno nešto što razlikuje današnji saziv parlamenta od nekih prethodnih. Današnji saziv parlamenta je taj saziv koji nema u svom radu, kad pogledamo godinu i po dana, ni jednu veliku temu. Dok su se nekadašnji parlamenti bavili ključnim državnim pitanjima, pravcem državne politike, odlučivali o ratu i miru, odlučivali o spoljnoj politici, odlučivali o teritorijalnom integritetu, o svim ključnim pitanjima u državi, današnji parlament na dnevnom redu za godinu i po dana nije imao ni jednu veliki državnu temu. Da ne govorimo o tome, evo danas pišu neki mediji, da za godinu i po dana srpski parlament nije raspravljao o najvažnijem državnom pitanju koje se odnosi na KiM. A zašto? I to je povezano sa efektima ovog zakona, zato što to hoće Vlada. Onda se postavlja pitanje - kakav će efekat biti ovog zakona? Pričamo ovde o novim nadležnostima, o novim kapacitetima, o finansijskoj samostalnosti, a vladajuća većina, niti ovaj parlament, nemaju nikakvu snagu da otvore veliku temu, državnu temu, da postave to pitanje Vladi i u krajnjoj liniji da se oko te teme složimo i da veliki broj građana, a građani najviše prate takve sednice, vidi u Narodnoj skupštini i jedinstvo i jasan pravac državne politike. Onda se postavlja pitanje – šta je moglo da bude da se eventualno ovaj zakon donosio u drugačijoj atmosferi često pominjanog ovde konsenzusa? Pa, moglo je biti sledeće -da Narodna skupština, koja bi konsenzusom donela jedan zakon o Narodnoj skupštini, zajedno napravi strategiju kako da se izborimo da Narodna skupština bude reprezentativno i, kako je ovde rečeno, kredibilno telo, sa jasnim merama i prema Vladi, i prema drugim institucijama, i prema medijima i prema javnosti. To bi bila strategija da se ojača Narodna skupština. Ovako mi ulazimo u raspravuo jednom zakonu koji je prošireni Poslovnik, čak mnoge stvari koje su očekivane da ovde budu definisane dotaknute su ili ovlaš ili se upućuje na neke nove zakone koji će ta pitanja da regulišu. Odsustvo hrabrosti da se ta pitanja definišu ovde u zakonu, prepuštanje tih pitanja drugim zakonima koje će inicirati Vlada, a ne Narodna skupština, jeste problem ovog zakona. Sada, kada pogledamo i atmosferu, i položaj parlamenta, i odsustvo rasprave o ključnim državnim pitanjima i činjenicu da se ni jedno ključno pitanje ovde nije razrešilo, jer se čekaju zakoni koje će predložiti Vlada, pitanje je onda hrabrosti i snage vladajuće većine da ono što naziva epohalnim u ovom zakonu, a to je finansijska samostalnost, uspe da izbori sa Vladom i obezbedi Narodnoj skupštini. Od toga nema ništa. Svako ozbiljno pitanje koje je ovde pokrenuto skidano je sa dnevnog reda upravo od strane vladajuće većine u Narodnoj skupštini, zato što je nevidljiva ruka Vlade to naređivala. Sada očekujemo da će ta ista većina, koja nije imala hrabrosti da u parlamentu otvori velika pitanja i velike državne teme, sada uspeti da se izbori za finansijsku samostalnosti budžet. Bojim se da od toga neće biti ništa i da je ovo jednostavno propuštena prilika da se konsenzusom, jasnim porukama prema svim institucijama pokrene priča vraćanja autoriteta i snage u srpski parlament, koji nema veze samo sa izbornim sistemom, nego ima veze sa voljom svih narodnih poslanika ovde u Skupštini. Ako ne budemo kao narodni poslanici, kroz jedan drugačiji zakon koji će preciznije, jasnije odrediti niz rešenja, od blanko ostavki, od nadležnosti, kako je ovde rečeno, i predsednika Skupštine, do svih drugih pitanja, a ne da uvodimo dekore koji se odnose na himnu, na počasne straže, na gardu, još malo će neko da predloži da topovi pucaju, a da sve ostane prazna ljuštura, ništa nećemo učiniti na tome da Narodna skupština postane ono telo kojim su se nekada Srbi ponosili i u kojoj su očekivali da se donose najvažnije odluke. Najvažnije odluke u državnoj politici Srbije donošene su u Narodnoj skupštini, a sada to nije slučaj, sada se to izmešta u Vladu. Onda se postavlja pitanje, kada Skupština, osim o nekim zakonima, ne raspravlja ni o čem drugom, zašto nema takav kredibilitet? Ovaj zakon nije dao ni jedan odgovor na ta pitanja. Jako bi bilo bitno da se pokušalo postići konsenzus, da on nije nametnut, a pogotovo ne da se ostavlja ovakav utisak da je on u jednom interegnumu, jednom praznom prostoru, kada jedna tema koja jeste važna, nije uspela da dobije podršku unutar vladajuće većine, tek to tako prođe. Tako će proći poslovnik koji iza ovoga sledi, isto tako, bez konsenzusa. Narodna skupština neće postati ni kredibilna, ni jaka, ni snažna, zato što nije učinjeno ništa da svi narodni poslanici, kao što smo znali u velikom broju slučaja, po pitanjima važnim za ovu državu, da postignemo konsenzus, ne uradimo to kada je u pitanju najvažnija institucija. Hvala.
Predstavnik predlagača, gospođa Nada Kolundžija. Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, možda je nekada davno srpski parlament vodio politiku, ali Ustav Republike Srbije, za koji vi kao partija i vaš predsednik sebe smatraju najzaslužnijim za njegovo donošenje, jasno propisuje da Vlada utvrđuje i vodi politiku i da Vlada predlaže Narodnoj skupštini zakone i druge akte. Mislim da parlament Srbije ne može da raspravlja velike državne teme kao pravac utvrđivanja nekakve politike. Mi velike državne teme raspravljamo svaki put kada raspravljamo o zakonima kojima uređujemo važne oblasti u društvenom sistemu. Parlament, bez obzira što znači raspravu i donosi raspravu, ali on za rezultat mora da ima akt. Ovo ne može biti prosto debatni klub, a sigurno rezultat naše rasprave ne može biti utvrđivanje politike, jer je to po Ustavu Republike Srbije nadležnost Vlade Republike Srbije.
Gospodin Jovan Palalić. Nema baš mnogo osnova za repliku, ali ako mislite da niste dobro shvaćeni, izvolite.
Gospođo Kolundžija, jako dobro znam ko utvrđuje i vodi politiku u Republici Srbiji po Ustavu. Znam da to radi Vlada Republike Srbije, ali Narodna skupština predstavlja građane Republike Srbije i ne može se ta politika kriti od Narodne skupštine u kojoj je ta Vlada dobila podršku. Da li to znači da Vlada Republike Srbije nikome ne odgovara za svoju politiku koju utvrđuje i vodi? Ako neku politiku vodi, onda je valjda bilo bitno da ta Vlada o toj politici otvori raspravu u Narodnoj skupštini, od koje očekuje podršku. Mi ne govorimo da Skupština utvrđuje i vodi politiku, ali je bitno da Narodna skupština kao predstavnik građana o toj politici raspravlja i da da podršku, legitimitet i snagu takvoj jednoj Vladi. I u prethodnom periodu, gospođo Kolundžija, Skupština nikada nije vodila politiku, ali je svaka Vlada znala da za važna državna pitanja konsultuje Narodnu skupštinu i da obezbeđuje konsenzus o toj politici koju ona predstavlja. To je suštinska stvar. A da li Narodna skupština može da inicirapitanja? Naravno da može i treba da ih inicira i prema Vladi, jer ju je ona i birala. Sada, ako kažemo – to hoće samo opozicija, onda je to problem. Zašto se nijedan predlog opozicije oko nekih pitanja koja smo predlagali ovde nije stavio na dnevni red? Neka dođe Vlada, pa neka kaže – to nije politika koju mi zastupamo. Valjda narodni poslanici u Narodnoj skupštini imaju mogućnost da pokreću pitanja koja su bitna za građane. To su suštinske stvari i to je suštinska razlika. Ako vodite jednu politiku koja dovede do toga da se sada na severu Kosova razmeštaju snage kao posledica prihvatanja Euleksa, nikada o tome se nije ovde razgovaralo, nego je to nekako Vlada, ne znam ni na koji način, utvrdila, i time se dovodi u pitanje čitava politika teritorijalnog integriteta Republike Srbije, a da o tome nismo postavili pitanje za godinu i po dana, onda jeste suštinska stvar – šta se to krije od Narodne skupštine koju građani gledaju? Građani ne gledaju sednice Vlade, nego gledaju Narodnu skupštinu i gledaju rasprave u Narodnoj skupštini i očekuju da se u Narodnoj skupštini o tim pitanjima raspravlja i razgovara.
Gospođa Nada Kolundžija.
Ustav je opet definisao jasno nadležnosti i odnose Vlade i Narodne skupštine. Narodna skupština istovremeno glasa o programu i izboru članova Vlade. Mi smo, kada smo glasali za Vladu, glasali i za program Vlade. Ono što su naši mehanizmi koje ovde niko ne spori, jeste da se postavljaju pitanja Vladi, da Vlada dolazi određenim danima, kao što smo i predvideli, i da odgovara na pitanja. Da Vlada dolazi u dane kada imamo pitanja na aktuelnu temu i da tada postavljamo pitanja. Prosto, ne može se osporiti da smo ukinuli instrumente, naprotiv, uveli smo instrumente koji omogućuju parlamentu da pred Vladu postavlja sva pitanja koja su od interesa za građane, da od nje traži odgovore i da inicira, naravno, razne čak i zakonske projekte. Svaki od narodnih poslanika ima mogućnost da pokrene inicijativu i za donošenje zakona.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, kao što su između ostalog kolege moje iz poslaničkog kluba SPS-JS u svom izlaganju vrlo jasno i precizno istakli, poslanička grupa SPS-JS u načelu podržava predloženo zakonsko rešenje, jer smatramo da je neophodno najpre ispoštovati Ustavom predviđenu obavezu da se o parlamentu donese zakon, čijim će se usvajanjem, kako je između ostalog navedeno, stvoriti normativne pretpostavke za usklađivanje poslovnika o radu republičkog parlamenta sa Ustavom, i to 120 dana od dana kada se usvoji zakon o Narodnoj skupštini, kao i donošenje drugih akata predviđenih zakonom. S druge strane, kao što je između ostalog rečeno, usvajanjem ovog zakona, parlament se dovodi u ravnopravni ustavno-sistemski položaj u odnosu na organe i izvršne i sudske vlasti, o kojima su doneti posebni zakoni. Narodna skupština Republike Srbije ovim zakonskim predlogom, rekao bih, ostvaruje najpre svoju ustavnu obavezu. Rad najvišeg zakonodavnog tela reguliše zakonom, sprovodi načelo podele vlasti, zaokružuje demokratski poredak u našoj zemlji garantovan Ustavom, ali obezbeđuje i međusobnu kontrolu i stvara uslove za efikasnije funkcionisanje Narodne skupštine Republike Srbije. Sam značaj predloženog zakona, između ostalog, leži i u činjenici da je ovo od uvođenja višestranačkog sistema prvi predlog zakona o Narodnoj skupštini. Najvažnija novina koju sadrži ovaj zakonski predlog je svakako finansijska samostalnost najvišeg zakonodavnog tela. Narodna skupština, kao što je između ostalog rečeno, prvi put će dobiti svoj budžet koji će biti obezbeđen iz budžeta Republike Srbije i koji predlaže generalni sekretar Narodne skupštine Srbije, i to se zapravo može definisati kao garant samostalnosti republičkog parlamenta. Nadležni skupštinski odbori, kako je predviđeno članom 67, utvrđuje predlog skupštinskog budžeta. Dostavljaju ga nadležnom ministarstvu na mišljenje. Međutim, ono što je jako važno jeste činjenica da, ukoliko se ne postigne saglasnost između resornog ministarstva i skupštinskog odbora, prihvata se predlog skupštinskog odbora, što opet potvrđuje realizaciju proklamovanog cilja u kontekstu samostalnosti, kada je reč o finansijama. Ono što je izuzetno važno, Vlada Srbije neće moći bez saglasnosti republičkog parlamenta obustaviti izvršenje skupštinskog budžeta. Sva ona sporna pitanja, o kojima se više u javnosti govorili tokom izrade ovog zakona, a tiču se, pre svega, nekakvih privilegija poslanika, naravno da su izostala, odnosno nisu deo ovog zakonskog predloga, jer poslanici su građani Srbije i dele sudbinu građana Srbije, odnosno naroda. Neke od bitnijih novina koje se uvode ovim zakonskim predlogom između ostalog su i obaveza poslanika na polaganje zakletve, intoniranje državne himne na početku i završetku redovnih zasedanja, kao i postavljanje garde ispred ulaza u Dom Narodne skupštine, što će svakako, po našem mišljenju, slažemo se, na jedan određeni način povećati ugled republičkog parlamenta. Kada je reč o poslaničkom mandatu, Predlog zakona je predvideo da poslanik slobodno raspolaže svojim mandatom, u skladu sa Ustavom i zakonom kojim se reguliše izbor narodnih poslanika. Primanja i druge naknade se utvrđuju posebnim zakonom, kao i to da poslanik stiče pravo na penziju u skladu sa zakonom. U Predlogu novog zakona kaže se da je poslanik dužan da učestvuje u radu Narodne skupštine i njenih tela. To naravno ne znači da je time ukinuto i legitimno i legalno pravo opozicije da bojkotuje plenarne sednice. Želimo da verujemo da će dužnosti poslanika na stalnom zaposlenju u Skupštini i kada je reč o dolasku poslanika u Skupštinu, prijavljivanja, biti regulisane novim poslovnikom o radu, koji Skupština, kao što sam već rekao, ima obavezu da donese i usvoji 120 dana od dana kada se usvoji zakon o Narodnoj skupštini. Jer zapravo sada sankcija za nedolazak za sednicu ne postoji, osim suda građana na izborima. Ovim zakonskim predlogom se afirmiše uloga, prava i odgovornost narodnih poslanika. Naravno da podržavamo intenciju kada je reč o funkcionisanju parlamenta da se akcenat stavi na rad u odborima. Zakonski predlog je predvideo stalna radna tela, odnosno odbore, kao i privremene anketne odbore i komisije koji mogu formirati pododbore, a mogu angažovati i naučne radnike radi proučavanje pojedinih pitanja. Ono što na samom kraju želim da kažem, ovim predlogom se ističe obaveza stvaranja uslova za obezbeđivanje javnosti rada Narodne skupštine. Javnost u radu je i do sada postojala i to je logično, obzirom na velike nadležnosti koje Skupština ima. Ali od danas, javnost rada u radu postaje zakonska obaveza. Potpuno je logično da rad republičkog parlamenta mogu da kontrolišu građani koji su ovaj parlament i birali. Predloženim zakonom su, mišljenje je SPS-JS, vrlo jasno i precizno utvrđeni položaj, organizacija, način rada i odlučivanja Skupštine, položaj i prava, dužnost poslanika, amblemi, simboli, obeležja republičkog parlamenta, finansije, odnos prema drugim državnim organima, upravljanje i raspolaganje imovinom,međunarodna saradnja i položaj skupštinske službe. Na samom kraju, još jednom, i time završavam, poslanički klub SPS-JS u načelu podržava ovaj zakonski predlog.
Dajem reč gospođi Snežani Stojanović-Plavšić.
Poštovane dame i gospodo, poštovani građani, demokratija krajem 20. i početkom 21. veka nema sumnje doživljava trijumf i kao ideal i kao skup političkih institucija i prakse. U zaključnoj izjavi svetskog samita UN 2005. godine kaže se da je demokratija univerzalna vrednost i da ona ne pripada nijednoj zemlji ili regionu izolovano. Takođe, složićemo se da je snažan parlament vitalni znak snažne demokratije. Međutim, uprkos svemu ovome dešava se i jedan paradoks. Taj paradoks govori o tome da upravo parlamenti u vreme jačanja demokratije slabe i da njihova uloga širom sveta u većini društava gubi na značaju. Šta se dešava i kako je moguće da jedna institucija, koja bi trebalo da bude hram demokratije, praktično gubi podršku od onih koje predstavlja, od građana država u kojima funkcioniše. To je paradoks nad kojim se svakako treba zamisliti i mislim da mi u Srbiji predstavljamo, nažalost, jedan od loših primera koliko parlament može da gubi na ugledu i koliko građani mogu da imaju nizak nivo poverenja u parlament i svoje predstavnike. Svi smo svedoci toga, koliko sam u parlamentu za proteklih pet ili šest godina, nažalost, desilo se pet ili šest smrtnih slučajeva. Parlamentarci su umirali na svom poslu, a evo i danas smo imali primer, koji nije tako redak, da se pred očima građana parlamentarci onesvešćuju na svom poslu. Meni nije poznato da se ni u jednoj drugoj instituciji u Srbiji tako nešto tako često i na takav način dešava, što sigurno govori o tome da ovaj posao kojim se mi bavimo nije baš tako lak, jednostavan i lagodan kakvim ga doživljavaju građani Srbije. Međutim, uprkos tome, bili smo izloženi činjenici da se gotovo čitava javnost obrušuje na parlament i na nas kao pojedince i da smo bili u prilici da bivamo nazivani imenima koja dobro vaspitano dete ili čovek u Srbiji neće sa lakoćom ponoviti. Isto tako, gotovo da i naši prijatelji i porodice počinju da se pitaju da li smo mi zaista tako neobrazovani, tako primitivni, tako nepošteni, tako lenji, kako nas čitava javnost opisuje. Naša deca saginju glave u školama pred tvrdnjama svojih nastavnika da smo mi skup korumpiranih primitivaca. Da li je za utehu, to se ne dešava samo Srbiji. Kao što sam rekla, poverenje u parlament širom sveta u većini država opada. Opet da kažem, da li je to za utehu, ali jedno istraživanje i anketa pokazuje da recimo u zemljama EU, među institucijama čije je poverenje ispitivano, najveće poverenje ima policija, zatim vojska, zatim sudovi, zatim parlament i na kraju stranke. U istočnoj Aziji - vojska, sudovi, policija, parlament, stranke. U zemljama koje su nedavno postale članice EU – vojska, policija, sudovi, parlament, stranke. Znači, parlament i stranke su redovno na dnu i opet kažem, nije samo u Srbiji slučaj da mehanizmi sile uživaju mnogo veće poverenje od mehanizama i institucija demokratije. Australijski predstavnički dom izdao je jedno saopštenje pre nekoliko godina gde je rekao ovako – reklamno-propagandna delatnost, novinari i prodavci polovnih kola u Australiji mogu da odahnu, ne spadaju više u najnepopularnije profesije, prestigli su ih poslanici, koji su među 23 rangirane profesije u Australiji najnepopularnija profesija. Zašto je to tako i zašto dolazi do ovog paradoksa demokratije, da ostavimo političkim teoretičarima. Jedan od njih, Norberto Bobio, italijanski teoretičar, kaže da se verovatno radi o izneverenim očekivanjima i izneverenim obećanjima. Filozofi mogu da raspravljaju o tome da li je uopšte ideale kakav je demokratija ili sloboda ili pravda moguće dostići. Naš pesnik Branko Miljković poetično se zapitao da li će sloboda umeti da peva kao što su sužnji pevali o njoj. Svi mi koji smo se borili u nekom periodu svog života, a verujem da među nama ima mnogo takvih, bez obzira što nam se ideali možda razlikuju, sigurni smo da nam ideali nikada ne mogu odgovoriti istom merom. No, da se ne bavimo politikološkim i filozofskim temama. Duboko verujem da uvek kada postoji neki problem čovek treba da krene od sebe i da se zapita – šta ja tu mogu da uradim? Isto tako, verujem da je ovog trenutka pred nama pitanje šta mi možemo da uradimo. Uverena sam da ovim zakonom pravimo pokušaj da damo odgovor na to pitanje. Zaista, šta možemo da uradimo? Možemo da donesemo zakon, možemo da ga primenjujemo, možemo da se u svakodnevnom radu trudimo da naš parlament učinimo što je moguće više demokratskim. Da bi parlament zadovoljio te uslove, on mora da omogući adekvatnu predstavljenost građana, mora da bude transparentan, mora da bude dostupan, mora da bude efikasan i mora da bude odgovoran, mora da polaže račune pred građanima koje predstavlja. Šta su u pokušaju da postignu ove kriterijume radili ostali parlamenti i šta mi možemo da uradimo? Navešću nekoliko primera. Javna slušanja su svakako dobar institut koji obezbeđuje da građani uzmu učešće i da sarađuju sa parlamentarcima. U Belorusiji, Sloveniji ili Tunisu postoje konstitutivni saveti nevladinih organizacija ili udruženja građana koji su pridruženi nekim skupštinskim odborima i stalno su u konsultativnom procesu. U Mađarskoj, pri parlamentu, postoji kancelarija za građane, gde građani mogu davati svoje sugestije, primedbe i učestvovati u procesu donošenja zakona. Na Islandu zakonodavni odbor, recimo, traži mišljenje u pisanoj formi od zainteresovanih građana ili grupa građana kada se raspravlja o nekom zakonu. Takođe, dobri su primeri i mobilnih parlamenata, kancelarija parlamenata u unutrašnjosti ili regionalni centri koje neki evropski parlamenti imaju u svojim zemljama. Želim da kažem i neke zanimljive primere kako parlamenti rade sa mladima ili kako pokušavaju da kod mladih razviju svest o značaju parlamentarne demokratije. Recimo, islandski parlament ima sajt za učenike uzrasta od 13 do 15 godina, gde oni mogu da komuniciraju sa crtanim likovima, uče i odgovaraju na pitanja o parlamentu i da odmah dobiju povratnu informaciju i ocenu o svojim odgovorima. U Finskoj postoji igra "zakonodavci", u kojoj deca virtuelno donose zakone i igraju različite uloge u okviru parlamenta. U Turskoj, recimo, parlament, zajedno sa ministarstvom prosvete, učestvuje u projektu jačanja đačkih parlamenata, gde deca stiču iskustvo kako je to birati i biti biran i kako to treba predstavljati nekoga ili svoje stavove. I, recimo, nije retka praksa da predsednik parlamenta prisustvuje ovim izborima u školama, kako bi dao na značaju đačkim parlamentima. Ovo su sve dobri primeri koje verujem da i mi možemo slediti. Mi imamo i neke od svojih mehanizama koje smo već razvili. Kada govorimo o samom zakonu, rekla sam već, mislim da je ovo jedan od načina da jačamo parlament dalje. Naravno da zakon sam po sebi neće doprineti jačanju parlamenta, ali neki njegovi mehanizmi, u zavisnosti od toga kako ih budemo koristili, svakako mogu biti dobra polazna osnova. Kada se govori o gardi i kritikama koje su za to vezane, moram da kažem da lično neću uživati u tom činu i verujem da nijedan pojedinac, nijedan čovek na svetu, ne može verovati da se garda postrojava zbog njega. To možda samo neki koji imaju probleme sa paranoidnom šizofrenijom mogu verovati da su oni toliko veliki da upravo zbog njih može da se postroji garda. Međutim, ukoliko se ona postroji pred institucijom, zbog institucije i da bi instituciji dala na značaju, a samim tim i građanima Srbije, onda za mene to jeste prihvatljivo rešenje. Mislim da je najznačajniji deo koji ovaj zakon donosi, odnosno rešenje koje on donosi, samostalan budžet Skupštine, jer to zaista jeste uslove za nezavisnost i to zaista jeste uslov za jačanje parlamenta. Znamo i iz ličnog života, i iz ekonomije i iz privrede da je prosto nemoguće biti nezavisan bez ekonomske nezavisnosti, da je nemoguće razvijati sopstvene mehanizme, da je nemoguće pratiti sopstvene programe ukoliko nemate nezavisan budžet. Verujem da je to jedno od najznačajnijih rešenja koja ovaj zakon donosi. Ono što u njemu želim posebno da pohvalim i moram da kažem da to doživljavam kao deo lične satisfakcije za rad koji sam, verujem, predano obavljala tokom prethodnih godina u parlamentu, a to je uvođenje upravo instituta javnih slušanja i uvođenje skupštinskih kancelarija u unutrašnjosti naše zemlje. Član 27. ovog zakona predviđa mogućnost organizovanja javnih slušanja za odbore, a član 15. govori o tome da svoju predstavničku funkciju Skupština ostvaruje i na taj način što poslanici obavljaju kontakte i razgovaraju sa građanima bilo u Skupštini, odnosno otvorena je mogućnost da se to radi i u kancelarijama u unutrašnjosti. Sa ponosom mogu da istaknem da sam jedna od prvih poslanika koja je organizovala i javno slušanje, a isto i prva poslanica koja je otvorila poslaničku kancelariju u unutrašnjosti Srbije. Kada smo počeli sa formom javnih slušanja 2005. godine, moja koleginica Ivana Kovačević, koleginica Donka Banović i ja, u ime Odbora za siromaštvo, Odbora za rad i socijalna pitanja i Odbora za prosvetu bilo je mnogo podsmeha u Skupštini vezano za sam ovaj termin, a naravno i za način rada. Moram da kažem da su dolazili gotovo iz svih poslaničkih grupa. Mnogi su nas pitali da li će biti i javnog gledanja, mnogi su nas pitali da li smo onda, samim tim, mi možda javna kuća, mnogi su pitali razna nesuvisla pitanja, izvrgavajući ruglu ovaj institut demokratije koji postoji u svim razvijenim demokratskim parlamentima. Međutim, kad radite nešto u šta verujete, naravno da se ne osvrćete na to. Zašto su javna slušanja dobar mehanizam učešća građana? Zato što se parlamentarne procedure približavaju građanima, zato što građani učestvuju u parlamentarnim raspravama na odborima, zato što javna slušanja i poslanike čine odgovornijim pred građanima, a parlament legitimnijim, zato što javna slušanja doprinose otvorenosti i transparentnosti demokratskog procesa, podizanju demokratske političke kulture, unapređenju saradnje i poverenja između građana i njihovih predstavnika i omogućavaju stalni dijalog građana i parlamenta. U tom smislu, javna slušanja su u našem parlamentu već postala praksa. Bilo ih je dosta. U ovom poslednjem sazivu, mislim, sve više i više i mislim da je jako dobro što ovoga puta i zakonom o Narodnoj skupštini potvrđujemo da su javna slušanja nešto što postaje deo parlamentarne prakse i nešto što postaje stalni mehanizam saradnje sa građanima i učešća građana u demokratskim procedurama. Kada govorimo o kancelarijama u unutrašnjosti, već imam nekoliko meseci iskustva u radu sa građanima u ovoj kancelariji i mogu vam reći da je to zaista jedno izvanredno iskustvo, ne zato što mi je prvi put da imam kontakte sa građanima, znam da svi vi na terenu imate kontakte sa građanima, ali ovo je prosto mogućnost da građanima krenete u susret, da kancelarija bude otvorena svakog dana za njih, da vi budete dostupni građanima svakodnevno i da se veliki broj problema građana može rešiti. Kada ne može da se reši, onda se građani i sami uvere da vi niste tako moćni kako su možda mislili, da vam se često desi da kada pred njihovim očima probate da pozovete nekog direktora nekog javnog preduzeća da on baš i nije spreman da vam se javi, da baš možda i nije spreman da vam izađe u susret i prosto se razbija taj jaz između građana i parlamenta, jaz između građana i poslanika i uverenje građana da poslanici jednostavno rade za sebe. Dakle, pred očima građana pruža se mogućnost da se uvere u činjenicu da veliki broj nas radi upravo u javnom interesu i da veliki broj nas u stvari predano radi svoj predstavnički posao. Sledeći misao da u novije vreme demokratija nije više pitanje slobodnih izbora, nego upravo pitanje učešća građana u demokratskim procedurama između izbora, verujem da ovaj zakon pruža dobru osnovu za tako nešto i otvara šire mogućnosti za dublju saradnju građana i poslanika, a samim tim i jača ulogu parlamenta i parlamentarne demokratije u našem društvu. U tom uverenju, poslanička grupa G 17 plus glasaće za ovaj zakon.
Reč ima gospodin Mirko Munjić.
Kada je u pitanju ovaj zakon, izgleda da našu zemlju i njene građane više ništa ne može iznenaditi kada je u pitanju ova vlast. Kada se vlast vrši zarad nje same, dakle, zarad opstanka na vlasti, zarad pukog opstanka na vlasti koji, uzgred budi rečeno, donosi velike privilegije pojedincima koji vrše tu vlast, onda se mora reći da se ona vrši po jednom prostom, ogoljenom, makijavelističkom principu da taj postavljeni cilj – opstanak na vlasti, opravdava svako sredstvo koje se pri tom primenjuje. U prevodu – mogućnost trgovine poslaničkim mandatima postaće univerzalno pravilo jer to jednostavno dozvoljava ovaj predlog zakona. Upravo zbog toga, ovo postaje zemlja u kojoj se stvara jedan privid nekog opšteg dogovorenog apsurda. U tom apsurdu, svaki prosečno normalan čovek zaista gubi tlo pod nogama. Jednostavno, on više ne zna ni šta je ispravno, ni šta nije, on počinje da sumnja čak i u svoj razum. Pred naletom nekih novih kvazivrednosti, koje se čak i u predlogu ovog zakona pokušavaju nametnuti, ovde se serviraju neke stvari koje su običnom čoveku toliko strane. Međutim, te kvazivrednosti se na jedan perfidni način prezentuju kao tekovine moderne evropske civilizacije koju, u stvari, država Srbija treba da prihvati. Pa onda je u ovoj državi sasvim normalno da crno postaje belo, da Veliki brat može da bude bolji i jači od porodice, postaje normalno da domaći tajkuni mogu da kupuju mandate, mogu da učestvuju u formiranju i radu Vlade, pa onda postaje normalno da i javno data obećanja narodu jednostavno ne znače ništa. Dakle, sve je ovo već viđeno. Međutim, evo nam prilike da u ovom zakonu vidimo i nešto novo. Prvo, ako u istu ravan stavimo hitnost donošenja ovog zakona i razloge za tu hitnost sa jedne strane i ono što se kao tekst predloga zakona nudi ovde, dakle, što je pretočeno na ovaj papir, doći ćemo do jednog jednostavnog zaključka da ona izreka koja kaže da je "bolje tri sata prerano nego jedan minut prekasno" u pogledu ovog zakona zaista nema nikakvog smisla. Naime, neke odredbe ovog zakona su jednostavno prepisane iz poslovnika o radu Narodne skupštine. One su nejasne, nedorečene, uz preporuku da će to biti regulisano nekim podzakonskim propisima. Neke odredbe ovog zakona su jako uopštene, pa izgleda kao da je neko hteo ili imao želju da napiše nešto što se zove ustav Narodne skupštine, a ne zakon. Drugo, u ovoj državi i pod ovom vlašću zaista smo videli mnogo toga o čemu nismo mogli ni sanjati, naravno, negativnog. Međutim, nešto novo što nismo do sada imali prilike da vidimo jeste, u stvari, legitimno i legalno institucionalno sredstvo, a to je novi vid berzanskog poslovanja – trgovina narodnim poslanicima. To je ono što do sada nismo videli i što ovaj projekat predviđa. Šta za vas u stvari predstavlja gaženje i nepoštovanje osnovnih ustavnih principa oličenih u članu 102. Ustava Srbije? Očigledno ništa u odnosu na, recimo, brutalno prekrajanje države, na razbijanje porodice, na uništavanje svega što je srpsko i nacionalno. Šta za vas predstavlja izborna volja građana? Ako češće listate ovaj predlog zakona, videćete kroz neke njegove odredbe ili bar između redova neke obrise, neke konture poznatih nam lica novopečenih bogataša i budućih vlasnika poslaničkih mandata. Time ćete obesmisliti, zaista obesmisliti politički život u Srbiji. Tajkuni više neće morati da finansiraju neke skupe i glomazne političke partije. Jednostavno, kupiće tu novu i taze robu – narodne poslanike, koji budu hteli da stave svoj poslanički mandat na berzu. Nije li ta i takva berza takođe tekovina jedne moderne evropske ili evroatlantske civilizacije? Zaista, svako može doći u ovu Srbiju i govoriti protiv nje i protiv interesa države Srbije šta god hoće. Može delati protiv njenih vitalnih interesa, pa čak sebi možete dozvoliti da ih primite u ovu Narodnu skupštinu, da ih predstavljate kao prijatelje Srbije. Mi tražimo da se u ovoj skupštini mogu obraćati samo oni predstavnici koji priznaju suverenitet i teritorijalnu celokupnost Srbije i koji nisu priznali Kosovo i Metohiju. Ali, vama se čini da u svemu tome što vi radite, u svemu tome što pretačete u tekstove, između ostalog i u predlog ovog zakona, imate apsolutnu podršku građana Srbije. Međutim, vi treba da znate jedno, kad se rđavo vlada, onda se i najveća podrška izgubi. I na kraju, verujte ne zaslužuju građani Srbije da ih nikada, bez obzira koja politička opcija je u pitanju, vode oni među kojima ima zaista previše njih koji su, kako kaže jedna fina i stara izreka, stvoreni šestog dana kada je Bog bio mnogo umoran.
Gospodin Aleksandar Jugović ima reč.
Poštovana predsednice, dame i gospodo poslanici, Srpski pokret obnove je stranka koja je početkom devedesetih godina 20. veka prva krenula u borbu za demokratske vrednosti. Da kojim slučajem nismo ubijani i rasturani od strane tadašnje tajne srpske policije, sada bi Srbija verovatno bila parlamentarna monarhija, a ratovi, beda i nesreća devedesetih bi nas mimoišli. Srbija bi sada bila dugogodišnja članica EU i ništa ovako ne bi izgledalo. Međutim, u ovim političkim okolnostima, ovakav predlog zakona o Narodnoj skupštini je potrebno doneti, jer Skupština ima možda i najznačajniju ulogu u procesu evropskih integracija Srbije. U članu 11. zakona o Narodnoj skupštini govori se o javnosti rada srpskog parlamenta. Podsetiću da je javnost rada srpskog parlamenta demokratska tekovina 9. marta i Srpskog pokreta obnove. U članu 13. zakona o Narodnoj skupštini govori se o himni Republike Srbije. Himnu "Bože pravde" u novijoj istoriji Srbije prvi je zapevao Srpski pokret obnove. Sa naših protesta, a posle intoniranja "Bože pravde", naši članovi i simpatizeri premlaćivani su po ulicama Srbije. Sada i oni koji su nas premlaćivali, i to je dobro, pevaju nacionalnu himnu. Jedne od najvećih demonstracija, sa brutalnim odgovorom ondašnje vlasti, održane su 1. juna 1993. godine. U holu ove skupštine Branislav Vakić polomio je vilicu poslaniku SPO. Tada su uhapšeni i monstruozno pretučeni lider Srpskog pokreta obnove Vuk Drašković i njegova supruga Danica. Ovo je samo zrno istorije stradanja SPO u borbi za bolju Srbiju pod režimom Slobodana Miloševićem. Iako je narod 5. oktobra ušao u Skupštinu i time označio kraj vladavine bračnog para Milošević, SPO ostao je meta, jer je piramida smrti Slobodana Miloševića preživela, a naše zalaganje za istinu opet nas je koštalo. Zbog toga član 37. zakona o Narodnoj skupštini mora biti predmet moga izlaganja. Kada je Srpski pokret obnove 2005. godine zatražio da se otvore tajni dosijei, ondašnje pojedine državne strukture donose odluku da nam otmu deset poslanika. U vezi sa članom 37. reći ću da je principijelan stav SPO da mandat poslanika mora pripadati političkoj partiji sa čije liste je poslanik izabran, da ne bismo došli u situaciju, kao što su neki od poslanika SPO kupljeni od strane Karića, da tajkuni kupuju poslanike i da interesne grupe, koje na izborima nisu ni učestvovale, imaju svoje predstavnike u parlamentu. Sve ovo o čemu sam govorio, predstavlja samo kap u moru svih peripetija kroz koje je prolazio SPO, ali je to i garancija da ćemo se boriti za sve što je u interesu građana Srbije, iskreno i bezuslovno, a jak parlament je, još jednom ponavljam, potreban Srbiji da bismo postali deo EU. Stoga treba svima da bude jasno da od efikasnosti rada srpskog parlamenta zavisi budućnost Srbije. Mora i da se zna da je uloga poslanika da stvori zakonske okvire tj. uslove da bi građani Srbije bolje živeli, a ne da menja političke partije kako bi zadovoljavao lične interese.
Tri minuta i 40 sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Milica Radović, posle nje narodni poslanik Nenad Konstantinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, imamo konačno priliku da raspravljamo o jednom dugo najavljivanom zakonu o Narodnoj skupštini koji je, po mom uverenju, po slovu zakona, po slovu Ustava i Ustavnog zakona trebalo da bude donet, pre, ako se ne varam, nešto više od 14 meseci. Predistorija donošenja ovog zakona je duga i rekla bih, kompleksna, jer čini mi se da vladajuća koalicija nije imala jasnu viziju, nije imala jasan stav o tome šta zapravo treba da stoji u ovom zakonu, šta on sve treba da obuhvati. To potvrđuje u krajnjem slučaju i nepotrebno, rekla bih, postojanje komisije za izradu teksta zakona, koja takoreći se nije sastala nijednom u roku od godinu dana. To je upravo bio jedan od razloga zbog čega smo mi povukli našeg predstavnika iz te radne grupe, jer nismo želeli da snosimo odgovornost za nešto u čijem sastavljanju on neće učestvovati. Vidi se da smo tom prilikom bili u pravu, jer vladajuća koalicija je na kraju dobila konačan tekst zakona koji formalno samo treba da prođe skupštinsku proceduru. Da je vladajuća koalicija znala u tom trenutku ono što zna sada, verovatno bi taj zakon bio donet mnogo ranije. On ne donosi ništa revolucionarno, u njemu ne postoji ništa što bi predstavljalo kamen spoticanja za vladajuću koaliciju i zbog toga upravo ne vidim nikakav razlog zbog čega se to toliko odugovlačilo sa njegovim donošenjem. Koliko se lutalo pri samom donošenju ovog zakona, najbolje pokazuju napisi koje smo imali prilike da čitamo u novinama, od toga da poslanik treba da ima platu u visini pet prosečnih, do onih privilegovnih uslova za poslaničku penziju. Ovaj zakon čini skup prepisanih članova Ustava i Poslovnika, ali bez ikakve razrade. On zbog toga predstavlja jedan ogoljen tekst koji se, sem zalaganja za samostalni skupštinski budžet, ne osvrće ni na šta drugo. On ne donosi nama ništa novo u odnosu na ono što smo već sada imali. Mislim da bi bilo na neki način osveženje u radu ove Narodne skupštine da je kojim slučajem u njemu napisano da se predlozi koje podnosi opozicija moraju raspravljati, pa makar i u onim skraćenim rokovima. Mislim da takva praksa postoji u drugim parlamentima širom Evrope i na taj način se daje na važnosti samoj opoziciji. Ovako smo u mogućnosti da se naši glasovi apsolutno nikad ne čuju, nego samo onda kada napadamo zakone sa kojima se apsolutno ne slažemo. Mislim da je dobro što uopšte postoji ideja o donošenju zakona o Narodnoj skupštini, mi to pozdravljamo, jer smatramo da materija koja treba da reguliše sam rad Narodne skupštine, koja treba da se bavi pitanjima prava i obaveza narodnih poslanika, treba da bude regulisana na jednom mestu. Sada imamo situaciju da je materija koja se bavi ovom oblašću regulisana u nekoliko zakona. Mi smo očekivali da kroz ovaj zakonski tekst sva materija da bude obuhvaćena na jednom mestu. To nažalost nije slučaj. Nismo imali priliku da to vidimo u ovom predlogu zakona. Mi smo kao poslanička grupa 3. juna 2009. godine podneli jedan tekst zakona, Predlog zakona o Narodnoj skupštini u skupštinsku proceduru, koji se nažalost nikad nije našao na dnevnom redu. Smatram da je mogao da koristi kao dobar osnov vladajućoj koaliciji za sačinjavanje konačnog teksta zakona o Narodnoj skupštini. Da se on tada našao u samoj skupštinskoj proceduri i da smo mi kojim slučajem tada o njemu raspravljali, to bi na neki način predstavljao jedan jako dobar korak, jer bi on bio jedan od prvih zakona koji se usklađuju sa samim Ustavom. U međuvremenu, vladajuća koalicija je imala važnija posla i samim tim inicirala i donela mnogo zakona o drugim državnim organima izvršne i sudske vlasti. Ovaj zakon, koji je trebalo da bude prvi donet, verovatno i očigledno nije bio na spisku prioriteta. Ovo se, nažalost, sve uklapa u jednu opštu sliku o urušavanju najvažnijih državnih institucija. Zbog toga nije ni čudo što se u Srbiji jedan čovek pita za sve. Zbog toga nije ni čudo što se ova Narodna skupština pretvorila u glasačku mašinu u kojoj apsolutno ne postoji nikakva ozbiljna rasprava o zakonskim tekstovima koji su podneti. Zato nije ni čudo što se u Narodnoj skupštini na najružniji način piše u svim štampanim medijima i nije čudo što se o samim narodnim poslanicima piše na najružniji način. Prosto se utrkuju ko će više uvreda na račun narodnih poslanika da iznese. Dok sve tako bude, mi nećemo imati mogućnosti da živimo u jednoj jakoj pravnoj državi, sa jakim institucijama koja, u krajnjem slučaju, kao takva treba da predstavlja osnov ekonomskog prosperiteta, nešto što je ovoj državi više nego potrebno. Koliko smo mi u krajnjem slučaju kao predstavnici zakonodavne vlasti u senci izvršne vlasti najbolje pokazuje i to da nismo imali hrabrosti, sada ovo govorim u množini namerno zato što predstavnike radne grupe doživljavam kao naše kolege i svoje kolege, nisu imali hrabrosti da u tekst ovog predloga zakona unesu jednu odredbu koja vrlo jasno treba da glasi da su direktni televizijski prenosi obaveza. Umesto toga predstavnici radne grupe su se dovijali raznim izrazima i na kraju su našli jednu formulaciju koja kaže da se javnost rada obezbeđuje stvaranjem uslova za televizijske prenose. To uopšte ne mora da znači da će televizijski prenosi postojati. Znači, mogu da postoje, a i ne moraju. Ne postoji nigde takva obaveza. Direktan televizijski prenos, to što je rekao kolega Jugović, rezultat je višestranačja i kao takav predstavlja važan demokratski postulat koji ova vlast, ne želi nikog da uvredi, ali u nazivu demokratska, želi da ugasi. Zbog neodlučnosti i neimanja hrabrosti da obezbedimo Narodnoj skupštini neophodno dostojanstvo, mi se danas nalazimo u situaciji da nam Javni servis diktira i pravi raspored o emitovanju skupštinskih sednica i da u krajnjem slučaju odlučuje da li će uopšte tih emitovanja da bude. Sada pred vama pričam u 19.30 časova, a ovo će ko zna kada da bude prenošeno, verovatno se neće ni čuti jer će biti prenošeno u vremenu kada sav normalan svet spava. Zbog svega ovoga bilo bi mnogo bolje da su predstavnici i vlasti i opozicije zajedno radili na izradi ovog zakona, a ne da je opozicija iz rada ovog zakona bila isključena. Nažalost, moje je mišljenje i takav mi je utisak da je to postala praksa u radu ove vladajuće koalicije. Takvim ponašanjem sigurno da nećemo unaprediti rad ove institucije, niti ćemo joj obezbediti neophodno dostojanstvo i nezavisnost, bez koje i nema same parlamentarne demokratije.
Iskorišćeno je sedam minuta i 45 sekundi vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Nenad Konstatinović nije u sali, reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta, posle nje narodni poslanik Meho Omerović. Redosled poslanika je menjan. Dakle, narodni poslanik Boris Aleksić ima reč, a posle njega narodni poslanik Meho Omerović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, pred nama je veoma važan predlog zakona, Predlog zakona o Narodnoj skupštini, i upravo kao što su predstavnici predlagača rekli, došlo je krajnje vreme da parlament stekne finansijsku nezavisnost. Problem je samo u tome što je ovo predlog koji je pisan u 21. veku, a druge države su obezbedile finansijsku nezavisnost svog parlamenta počev, recimo, od 13. veka. U Engleskoj je ta polemika postala aktuelna 1215. godine, kada je aristokratija dobila pravo da učestvuje u tadašnjem, možemo da ga nazovemo, državnom budžetu, pa preko "Magnum koncilijuma" takođe su počeli da ostvaruju određenu finansijsku nezavisnost, a mi smo došli do toga da nam sami predlagači kažu da, eto, u 21. veku napokon ćemo imati mogućnost da budemo finansijski nezavisni u odnosu na izvršnu vlast. O čemu se ovde zapravo radi? Narodna skupština Republike Srbije ne može da funkcioniše ukoliko nije finansijski nezavisna. Preduslov za obavljanje određenih funkcija jeste finansijska nezavisnost. Dakle, indirektno vi ste potvrdili da je u stvari zakonodavno telo bilo pod kontrolom, pod upravom izvršne grane vlasti. Zaista je tako, neki put se čini da Narodna skupština Republike Srbije i njeni poslanici imaju manje prava nego članovi nekog opštinskog odbora Demokratske stranke. Zbog čega se još donosi ovaj zakon? Veoma su interesantne njegove odredbe. Krenuću od nadnaslova glave 1, gde se pominju famozne osnovne odredbe. Mi smatramo da je ovde napravljena greška jer odmah u članu 1. se navode u stvari odredbe koje su opšte po svojoj prirodi. To se vidi ukoliko bilo ko pročita taj član 1. da je reč o opštim, a ne o osnovnim odredbama, ali to je već stvar srpskog jezika na koju, zaključili smo ovde, predstavnici predlagača ne obraćaju pažnju. Niste obratili pažnju takođe u članu 1. kada ste upotrebili reč "amblemi", znamenja, oznake, obeležja, simboli. Znate, reč "amblem" je reč grčkog porekla koja znači isto što i simbol. Dakle, imate pleonazam ovde. Morali ste da obratite pažnju na pravila srpskog jezika, na pravopis srpskog jezika i došli biste do zaključka, prostim uvidom u najosnovnije papire i lekcije koje se uče još u osnovnoj i srednjoj školi, da ovako ne može da se napiše član zakona, a pogotovo član ovako važnog zakona kojim se uređuje rad Narodne skupštine Republike Srbije. Dakle, ovomorate da izmenite. Prilika je, naravno, da se to učini amandmanima, da se ne upotrebljavaju pleonazmi. Čuveni član 7. i polemika sa predstavnikom predlagača, gospodinom Boškom Ristićem, koji je pobrkao kontrolnu i nadzornu funkciju Narodne skupštine Republike Srbije. Kontrolna funkcija je potpunija funkcija. Dakle, onaj ko kontroliše ide do najsitnijih detalja i pod svojom kontrolom zaista drži sve. Nadzorna funkcija je nešto drugo, nadzorna funkcija se upotrebljava i u Ustavu Republike Srbije, i naravno naš predlog i u amandmanima će biti da se umesto kontrolne funkcije upotrebi termin iz Ustava Republike Srbije, a to je nadzorna funkcija. Ovde takođe niste upotrebili reči u duhu srpskog jezika. Član 11, napravili ste ga jednostavno da biste onemogućili direktne televizijske prenose. To je takođe jedan pritisak na poslanike i Narodnu skupštinu Republike Srbije, jer snaga javne reči je jedino što imaju narodni poslanici. Mi ne možemo da kontrolišemo rad Vlade ukoliko naše reči ne mogu da se čuju, a vi ovo okrećete u svoju korist, u korist izvršne vlasti, odloženim prenosima u kasne sate, kao što su moje kolege i koleginice govorile, kada niko zaista ne prati ta zasedanja. Jednostavno ne mogu da prate u pet ujutru ljudi, neki se spremaju za posao, neki su se vratili, a većina spava. Sada dolazimo do lepog pakovanja Predloga zakona o Narodnoj skupštini. Vi nama uskraćujete mogućnost da budemo nezavisni. Uskratićete pravo na direktne televizijske prenose, ali zato ćete nam omogućiti da nas dočekuje garda Vojske Srbije. Zaista neverovatna stvar, nije predviđena Ustavom. Sada će predstavnici predlagača da maltretiraju te mučene vojnike da dolaze i da na početku redovnog zasedanja sačekuju narodne poslanike, da budu postrojeni, da čekaju po ciči zimi, da čekaju na 40 stepeni, zavisi od godišnjeg doba,sve poslanike da uđu u Narodnu skupštinu. To će biti ta simbolika, to lepo pakovanje koje ćete vi obezbediti Narodnoj skupštini. Zaista ovo nema smisla. Počasna jedinica zna se kada treba da bude postrojena i nema nikakve potrebe da počasna jedinica garde bude prisutna na početku zasedanja Narodne skupštine. Ostavite te ljude, inače su njihove plate bedne. Inače su osuđeni da gledaju neke druge funkcionere. Zaista ne moraju još da budu maltretirani na ovim mestima. To što sam vam naveo sada je veoma simbolično, jer vidim da su predstavnici izvršne vlasti, pre svega predsednik Republike, uveli novi način salutiranja u Republici Srbiji. Verovatno će se ponašati tako i počasna jedinica garde kada se budu pojavljivali narodni poslanici. Po ugledu na SAD, sada se salutira bez kape, bez beretke i to smo videli na prijemima ovog meseca kada je predsednik Republike Boris Tadić salutirao i vojnicima i civilima. Čak civili, koji su savetnici ministra odbrane Dragana Šutanovca, pitanje je da li su služili vojsku, takođe su salutirali gospodinu Tadiću, što je zaista tragikomična situacija, da vam neki civil salutira, a predsednik države salutira njemu. Zaista, igrate se države, to nema nikakvog smisla. To je ta simbolika. To će možda izgledati lepo na televizijskim prenosima, ali suština je takva da je ovaj zakon veoma problematičan. Već smo govorili o članu 37. i predstavnik DS, gospodin Boško Ristić, potvrdio je da se DS u stvari zalaže za slobodan mandat. To je onaj mandat koji može da ide iz ruke u ruku, bez obzira što je kod nas proporcionalni sistem, što nije tako propisano ustavom, bez obzira što je članom 102. Ustava precizirano da narodni poslanik može da poveri svoj mandat stranci sa čije liste je izabran. Bez obzira na to vi ste ovim zakonom u stvari rešili da uvedete slobodan mandat, prkoseći Ustavu Republike Srbije. Vi pokušavate da stvorite dvopartijski sistem. To je druga bitna odlika ovog predloga zakona. Nije slučajno gospodin Boško Ristić uzeo u zaštitu naprednjake, koje sam prethodno kritikovao u mom prepodnevnom izlaganju, jer su upravo oni izabrani na listi SRS, a narod im je dao poverenje za određenu ideologiju koju su zastupali, a nakon toga, kada su dobili ogromnu količinu novca od raznoraznih tajkuna i mafijaša, počeli su da zastupaju prozapadnu internacionalu, pa da se okreću ka Vašingtonu, da se okreću ka Briselu i da rade ono što su radili naprednjaci kneza Milana, koji su bili poznati kao prozapadna, kao proaustrougarska stranka. Tačno je kada neko kaže "nomen est omen". Nisu oni slučajno izabrali taj naziv. Zaista jesu takvi. Pomenuti su takođe od strane predstavnika te stranke izvesni denuncijantii to je pomenuo čovek koji je Dejvidu Tolbertu, funkcioneru tribunala u Hagu, prvo u sekretarijatu tribunala u Hagu, a zatim zameniku tužioca Karle del Ponte, dostavljao podatke koji su imali za cilj da profesora Vojislava Šešelja što duže zadrže u Haškom tribunalu. Taj čovek je Tomislav Nikolić. On se više puta sastajao sa Dejvidom Tolbertom i predstavnicima tribunala u Hagu i prenosio im određene podatke. Još tada je saradnja između njega i Tužilaštva tribunala u Hagu bila očigledna, a kasnije kulminirala kroz kontakte sa nekim drugim ljudima. Zahvaljujem se za sada i prepustiću reč kolegama.
Deset minuta i pet sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Meho Omerović nije u sali. Narodna poslanica Vjerica Radeta ima reč, a posle nje narodni poslanik Bajram Šehović.
Dame i gospodo narodni poslanici, primedbe SRS na ovaj zakon izneću komentarišući nekoliko članova predloga ovog zakona. Naravno, nezaobilazni članovi su 37, 38. i 39, i to iz dva razloga. Prvi razlog je što su ovi članovi suprotni Ustavu Republike Srbije i nama je zaista neverovatno da je neko ko je radio na izradi ovog predloga zanemario ono što piše u Ustavu Republike Srbije. Danas vi iz vladajuće koalicije govorite o slobodnom mandatu, to ste predvideli i ovim članovima 37. i 38, i rekla bih to možda ne zvuči loše, ali pored činjenice da to nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije, morali bismo da vodimo računa i o vremenu u kojem živimo, morali bismo da vodimo računa o tome da živimo u državi u kojoj ministar pravde na Javnom servisu pre nekoliko dana kaže da su Šarići toliko moćni da oni mogu zapravo da utiču na vlade u celom regionu. Da li je mislila i na Vladu Republike Srbije ne znam, ali u svakom slučaju ako iz usta ministra pravde čujemo takvu konstataciju, onda moramo da se zapitamo šta znači slobodan mandat narodnog poslanika. Da li to znači nastavak trgovine, kakva je prisutna u novijoj parlamentarnoj istoriji u Srbiji, kakva je prisutna pogotovo u ovom skupštinskom sazivu kada, ponoviću, to su govorile i ostale kolege, imamo u Skupštini situaciju kakva ne postoji nigde na zemaljskoj kugli, da u Skupštini sede ljudi koji se predstavljaju narodnim poslanicima, a koji nisu učestvovali kao stranka na izborima, pripadaju nekoj stranci koja nije postojala u vreme izbora. Naravno, javna je tajna da tu stranku finansiraju određeni tajkuni, mafijaši itd. Sve je to odobravano od strane režima Borisa Tadića. Ta ista stranka već postaje pretnja i Tadićevom režimu i verovatno ćete imati neka rešenja, valjda ćete bar da izađete u javnost sa podacima o tome odakle se finansira ta stranka, odakle su potrošili onolike pare u svim lokalnim kampanjama. Moramo da budemo svesni činjenice da živimo u vremenu nažalost jednog velikog moralnog pada, da živimo u vremenu velike ekonomske krize i socijalne bede i da će svi ti momenti uticati na to da ćemo mi, ako usvojite ovaj zakon, od parlamenta napraviti bukvalno buvlju pijacu. Trebalo je još samo da napišete u jednom članu kada će biti sezonsko sniženje, da li pred prolećno ili pred jesenje zasedanje. Zaista niste smeli da uradite ovako nešto jer kada smo učestvovali u izradi Ustava hteli smo upravo da Ustavom sprečimo korupciju i ovaj Ustav, ovakav kakav je danas na snazi, zaista sprečava odnosno garantuje sprečavanje korupcije u parlamentu, a vi danas govorite i usvajate zakon koji će, ne znam kako ste samo to uspeli, biti iznad Ustava. Podsetiću takođe da ćete na ovaj način, pored toga što ćete legalizovati ovu poslaničku grupu koja nije učestvovala na izborima, legalizovaćete i stanje poslanika kojeg ste kupili tako što ste mu legalizovali neki objekat u Zemunu i ko zna šta ste mu još dali, zato što vam je u određenom momentu bio potreban za izglasavanje zakona o javnom informisanju. Predstavnici vladajuće većine, gospođa Kolundžija kao predstavnik predlagača, iz sve snage danas se upirala da nam objasni kako je slobodan mandat zaista nešto što je i u skladu sa Ustavom i nešto što treba ovom parlamentu i državi Srbiji, a istovremeno u Opštinskom odboru u Pirotu isključujete članove DS zato što nisu poštovali volju DS da u Pirotu ta stranka izađe iz vlasti. Tu ste potpuno u pravu. Potpuno ste u pravu zato što su ti vaši članovi u Pirotu izabrani sa vaše liste, ali nemojte jedno da radite kada ste vi u pitanju, a drugo da govorite javnosti i drugo da govorite kada su u pitanju druge stranke. Moram da pomenem i članove 62. i 63. koje smo u prethodnom periodu imali u praksi, ovo što sada pokušavate da ozakonite, to je da predsednik jednog odbora, konkretno govorim o Dragoljubu Mićunoviću, bez konsultacija sa poslaničkim grupama šalje neke delegacije iz poslaničkih grupa, sam određuje narodne poslanike koji će da putuju po belom svetu. Mi smo se nekoliko puta ovde javno suprotstavili tome i imali, takođe, javno obećanje gospođe Slavice Đukić-Dejanović da će ona lično da se potrudi da se to nikada više ne desi. Umesto da se to nikada više ne desi, vi ste u ova dva člana predloga ovog zakona i tu mogućnost ozakonili. U članu 73. predvideli ste da Uprava za zajedničke poslove republičkih organa obavlja za potrebe Narodne skupštine poslove prevoza održavanja, servisiranja i garažiranja vozila i poslove ugostiteljskih usluga. Ovo veoma kratko napominjem, jer mi u SRS mislimo da su sve ove službe morale, takođe, da pripadnu Skupštini i to je ono što su svi sekretari, otkad sam u parlamentu, obećavali i vozačima, i spremačicama, i kafe-kuvaricama i konobarima da će, kada se bude donosio zakon, i oni takođe biti u Skupštini kao službe Skupštine, između ostalog zato što su u Skupštini nešto veće plate zaposlenih nego u ovoj Upravi za zajedničke poslove. Dakle, niste održali obećanje. Na kraju, bila bih loš pravnik kada ne bih primetila da vam je član 80. neprimenjiv. Kažete da će ovaj zakon stupiti na snagu osmog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku Republike Srbije". Ako zakon stupi na snagu, on mora i da se primenjuje. Pitam vas – kako ćete primeniti član 67. koji govori o budžetu Narodne skupštine? Kako ćete primeniti članove 75. do 78, koji ostavljaju rok od šest meseci, 120 dana itd. za izradu podzakonskih akata? Neozbiljno, neodgovorno, loš predlog i to je, naravno, razlog zbog čega srpski radikali neće glasati za njega.
Devet minuta iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Bajram Šehović. Nije prisutan u sali. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, posle njega narodni poslanik Milan Stanimirović.
Javnost treba da zna da je ovaj predlog zakona ili uopšte ta ideja odavno prisutna, ali nisu bili motivi ovi koji su sadržani u ovom tekstu predloga zakona. Potpuno su drugi motivi bili pre nekoliko godina kada se razmatralo o eventualno nekom budućem zakonu o Narodnoj skupštini. Da ne bih sada širio temu, ostalo je zabeleženo da sve varijante je praktično minirala DS i na svoj prepoznatljiv način, sada ne želim da otvaram tu temu, imali su verovatno nekog interesa. Da sad ne bih ponavljao mnoge stavove koje su izneli poslanici SRS, skrenuo bih pažnju na činjenicu da iz ovog predloga zakona se ne vidi šta želi da se postigne. Da li želi da se postigne neki stabilni parlamentarizam, da li želi da se postigne poštovanje demokratskih principa u proceduri, gde 250 ljudi predstavlja građane Republike Srbije, gde 250 narodnih poslanika, parcelisanih u poslaničke grupe, sa svojim političkim strankama, izražavaju izbornu volju građana kao političke alternative, da li to želi da se sačuva ili potpuno nešto drugo? Verujem da se radi o potpuno nekom drugom interesu. Ne uzimam sada u obzir rezolucije koje su predložene, bilo je govora o njima, pa nisu uvrštene, ne uzimam u obzir ni to da je potrebno da parlament radi, s obzirom da u ovoj zemlji svako ko ima najmanji problem može da okrivi parlament da je on kriv za sve i za svašta. Samo bih skrenuo pažnju na to da, možda će to delovati malo kao šala, ali kada Boško Ristić brani neki predlog zakona, znajte da je to loše. Tako je bilo sa Ustavnom poveljom, tako je bilo sa setom pravosudinih propisa. Sećate se koliko je on to branio, pa onda onaj izbor i uvek znamo da posle toga ta institucija ne može da zaživi, da se javljaju strašni problemi. Naravno, nemam ništa protiv Boška Ristića, niti protiv bilo koga ovde pojedinačno, niti lično, ali želim da polemišem sa nekim političkim stavovima koji ovde nemaju činjenično pokriće. Da mi se ne uzme za zlo, ali preterano šuplja priča, želje, nade, očekivanja itd, a prikriva se grubo kršenje Ustava. Sada ću samo da vas podsetim da i u pravnoj i u političkoj teoriji postoji dilema kako obezbediti i sačuvati autentičnu volju birača u predstavničkom domu. I mnogo razvijene demokratije su bile suočene sa tim problemom. Naravno, slobodni mandat jeste tekovina neposrednih izbora, ali član 102. stav 2. Ustava Republike Srbije, osim toga što priča o tom imperativnom mandatu, što niko ne spori, osim predlagač ovog zakona, to je jedini član koji govori o proporcionalnim izborima za Narodnu skupštinu. Ono što zaprepašćuje, to je činjenica da se u ovom predlogu zakona gotovo ne pominju dve reči ''politička stranka'', a imate sigurno 20 članova Ustava Republike Srbije gde su političke stranke i subjekti političkog i ustavnog sistema Republike Srbije. Verovatno razlog za ovako ishitrenu i nervoznu odluku da se ovo uvrsti u dnevni red treba tražiti u činjenici da treba da se obezbedi stabilna vlast. Međutim, teorija je odavno rekla da stabilna vlast ne mora da bude i dobra vlast. Dobru vlast karakterišu rezultati, dela i uopšte stanje u društvu i kako građani doživljavaju svoj život "pod tom vlašću". Ono što je davno teorija rešila - da se malo može verovati da u uslovima političke nestabilnosti vlast može da bude dobra. Mi imamo političku nestabilnost. Bez obzira da li je stabilna ta vlast, a računa se da je stabilna ukoliko postoji većina, to opet nije garancija dobre vlasti. Zato je parlament potreban, da bi se čule sve političke, ideološke i druge alternative, a ne da bi se prekrojilo. Vrlo često ovde, kada izostane argumentacija za odbranu nekog predloga zakona, kaže se – to je još jedan pokušaj. Zakoni nisu sredstvo gde se pokušava sa nečim. Zakoni imaju potpuno drugu funkciju. Ili što vrlo često dolazi sa ove strane – znate, radikali, vi ste možda i u pravu, ali šta vredi, mi imamo većinu. Pre jedno godinu dana smo čuli čuvenu misao da demokratija jeste ono što odluči većina. Bili smo svedoci svojevrsne karikature pojma demokratije i reči demokratija. To je nešto što mora da se žigoše, makar u ovoj načelnoj raspravi. Kada bude u pojednostima, biće tu mnogo konkretnih primedbi na konkretne članove ovog predloga zakona. Međutim, ne može zakon tako da se piše što se koriste žargoni iz medija ili sa neke druge lokacije i po sistemu – skupili smo se nas nekoliko, mi smo većina, pošto je potpuno jasno da je opozicija bojkotovala izradu ovakvog predloga zakona, to sada predstavlja naš izraz saglasnosti volja – imamo većinu, to je demokratija. Tačno se zna koliko oblasti mora da se uredi zakonom ili nekim drugim aktom, uz punu saglasnost svih učesnika na političkoj sceni. Tako je bilo sa Zakonom o izboru narodnih poslanika u drugoj polovini 1992. godine, tako je bilo sa Zakonom o izboru narodnih poslanika koji je donet 2000. godine. Tako je bilo i sa mnogim drugim aktima, gde su sele sve relevantne političke stranke, postigle visoki stepen dogovora saglasnosti, u skladu sa Ustavom, jer sve nas Ustav obavezuje. Ovde se sada ide na neku brzinu, na neku silu. Imamo 126, izguraćemo. Vidite neke odredbe vašeg predloga zakona, ako zažive, kako biste primenili na vaše poslanike? Ne zameram, da me pogrešno razumete, ali pogledajte, čitave poslaničke grupe nisu prisutne tu, a vi želite jednu odredbu da ugradite samo zbog opozicije, da opozicija mora da sedi, a vi ne možete da obezbedite vaše političke istomišljenike unutar iste političke stranke, koalicije koja je učestvovala na izborima. Kažem vam – ne zameram vam. Meni ne smeta da li će u ovoj sali biti 20, 50 ili 250 narodnih poslanika, ne smeta, ovo je institucija koja treba da radi, ovo je skoro jedina institucija u državi koja uvek ima neprekinuti kontinuitet i tako treba da bude. Moram da vam skrenem pažnju da i oni koji su se najviše zalagali, teoretičari neki u istoriji, za taj predstavnički sistem kao oblik neke demokratije, da su izneli da se kroz istoriju pitanje karaktera i sudbine mandata narodnih predstavnika tretiralo uvek nešto malo manje kao pravno pitanje, a više kao pitanje ustavnog morala ili etike predstavničke vlasti. U tom smislu i ta kupovina, trgovina, prebezi itd. dominantno su pitanje morala, ali vlast je dužna da obezbedi sistem vrednosti da bi se sačuvao taj društveni moral, da sutra kada neko izađe na izbore da glasa za svoje predstavnike zna ko su, šta su. Političke stranke jesu transmisija. Dali ste značaj političkim strankama u velikom broju odredbi Ustava RS. U komunističko vreme, Savez komunista je bio ustavna kategorija. Od 1990. godine promovisan je višestranački politički sistem. Samo dve odredbe su se odnosile na političke stranke. Ustav iz 2006. godine je u tom smislu još veći iskorak. Zašto? Niko danas ne može da negira ulogu i značaj političkih stranaka, pogotovo parlamentarnih političkih stranaka, jer one stvarno i jesu transmisije. Za šta? Da članovi političke stranke, kao narodni predstavnici u Narodnoj skupštini reprezentuju kako volju birača, tako i ono što je odlučila izašla politička stranka pred izbore sa svojom platformom, sa svojom ideologijom, jer na ovim izborima ljudi su glasali za ideologiju, za program političke stranke. Nisu glasali za pojedince. Ako je politička stranka mogla nekome da dodeli mandat sa svoje liste, to smo i tražili da se promeni u Ustavu. Zato i postoji član 102. stav 2. Da otklonimo jednu veliku zabludu, tri vrlo važna u to vreme političara, koliko su važni neka bude da su se sami proklamovali, koji su rekli da su napisali Ustav u političkom smislu reči, razgovarali su sa nekima iz inostranstva, što se tiče člana 102.Ta trojica predstavnika Srbije, najjačih političkih stranaka, ubedili su te predstavnike iz inostranstva da se trguje mandatima i svi su dali konkretne primere. Danas ste imali situaciju i mogućnost da čujete šta se sve dešavalo sa mandatima. Predstavnici iz inostranstva su našli razumevanja za to, pa su rekli – očekujemo u dogledno vreme da će Srbija izaći iz te situacije da tajkuni, kriminalci ili ko zna ko drugi, obezbeđuju sredstva da bi se obezbedila, na neki način, većina u Narodnoj skupštini, preko kupovine poslanika i njihovih mandata. Zabeležili su kao primedbu. Znate zbog čega su rekli da postoji primedba? Imperativni mandat može da utiče na eventualno budući izbor sudija. To je tačka 53. onoga što stalno tumačite ovde. To je ta situacija. Sve stranke imaju potrebe da se zaštite mandati. Očekivali smo da se ta odredba Ustava, član 102. stav 2, ukoliko ima potrebe da se razrađuje, razradi na jedan adekvatan način, u funkciji očuvanja izborne volje, a vi idete korak dalje, pa sa jednom trapavom formulacijom promovišete slobodni mandat. Bukvalno rečeno, kažete tajkunima i svim zainteresovanima – imamo mnogo interesnih grupa u Republici Srbiji kojima nije sasvim svejedno ko će biti na vlasti. Zašto? Traže pogodnu vlast da ne bi podnosili račune za ono što su uradili. Pitanje etike jeste – da li se neko bavi politikom iz ideologije, političkih ubeđenja, ili doživljava mandat narodnog poslanika da bi zadovoljio svoje lične, materijalne interese. Onda ste imali prilike da vidite, kome su na prvom mestu lični materijalni interesi baš ga briga, on napušta, on ide. Naravno, nikada to ne radi baš toliko dobrovoljno, nego se javljaju neki i pritisci – da li je legalizacija, da li su neke krivične prijave, da li su neka obećanja, da li je nešto što ide baš u džep. Kako to da zaštitimo? To je problem cele Srbije, nije to problem jedne stranke. Imali ste predstavnika SPO-a. Šta vam je rekao? Imali ste predstavnika G17 plus, šta vam je rekao. Imali ste predstavnika LDP, koji su protiv ovog rešenja u Ustavu, ali priznaju šta piše u Ustavu, a DS ide korak dalje, priča o apsolutno slobodnom mandatu. Da vas podsetim, gospođo Kolundžija, vas moram da podsetim, imamo na čelu Ustavnog suda Republike Srbije gospođu Bosu Nenadić. Ona je razmatrala u Ustavnom sudu Republike Srbije 2003. godine upravo to pitanje slobodnih mandata. U to vreme je važio Ustav iz 1990. godine, gde je bio promovisan princip slobodnog mandata. Javili su se sporovi oko nekih mandata. Evo, samo jedan deo obrazloženja da vam pročitam. Kaže se – narodni poslanik može imati političku i moralnu obavezu da vrati mandat, ali pravna obaveza nije Ustavom konstituisana, misli se na Ustav iz 1990. godine. Pravna obaveza je konstituisana danas u Ustavu RS, član 102. stav 2. To je pravna obaveza, a vi preko toga prelazite. Zašto? Šta želite da postignete? Idete direktno u nešto što se zove suprotno Ustavu RS. Moj Boško Ristić kaže – zalažem se za slobodni mandat. Shvatam ga kao čoveka koji ima neki stav o nečemu, ali dajte kad pričamo o nečemu šta je ustavno, šta nije ustavno, da se bavimo time. Evo, na primeru, isti je sudija danas Bosa Nenadić, po Ustavu iz 1990. godine je rekla – ne može zato što nije Ustavom propisano. Zbog toga je u Ustav ubačena odredba stav 2. člana 102. Zbog ove odluke Ustavnog suda. Sada kažete – ni to ne priznajemo. Čekajte – kako Srbija da zaštiti izbornu volju? Imamo neka sredstva da zaštitimo na biračkom mestu? Nemamo nikakva sredstva da zaštitimo u medijima. Izvinite, molim vas, kako da se zaštiti u državnom organu Narodnoj skupštini? Nađite rešenje. Nudimo pomoć da se nađe rešenje u skladu sa Ustavom. Zašto? Član 102. stav 2. su potvrdili građani na referendumu. Svoju izbornu volju su potvrdili na izborima. Šta će sutra da bude? Pustite šta će sutra da bude. Možda sutra tajkuni kupe sve, pa imaju 250 svojih narodnih poslanika ovde, ali gledajmo šta je danas. Mandat se zna koliko traje, četiri godine. Zato se izbori sprovode, u pravilnim vremenskim razmacima zato što se računa da u tom periodu verovatno dolazi do promene izborne volje. Kako nešto može da se promeni bez izbora? Tako fundamentalno, što zadire u srž države, zakonodavnog organa. Pričam vam o ustavnom moralu. Da li možemo odavde da izađemo i da kažemo imamo ustavni moral? Ovde se hvalimo da u zakon ubacujemo nešto što je suprotno Ustavu Republike Srbije.
Sedamnaest minuta i dvadeset sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, ovlašćena predstavnica predlagača..
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, zaista ne vidim na koji način vi možete da tumačite odredbu člana 37. kao suspendovanje ustavne odredbe. Dakle, Ustav u članu 102. stav 2, koji vi pominjete, kaže - narodni poslanik je slobodan da pod uslovima određenim zakonom, neopozivo stavi svoj mandat na raspolaganje političkoj strance. Dakle, narodni poslanik je slobodan. Od njegove volje zavisi da li će to učiniti ili neće učiniti. Mi samo u članu 37, ne razrađujući ovu odredbu, jer smatramo da to nije predmet ovog zakona već zakona o izboru narodnih poslanika, kažemo da narodni poslanik slobodno raspolaže svojim mandatom u skladu sa Ustavom i zakonom. Dakle, zaista ne razumem na koji način vi uopšte možete da tumačite da smo mi suspendovali ustavnu odredbu i da smo sada ovim zakonom proklamovali nekakvo novo pravilo koje je izvan ustavnog rešenja iizvan zakona. Potpuno sam saglasna da se i u razvijenim parlamentarnim demokratijama vodi debata o tome na koji način da se zaštiti izborna volja građana, da se istovremeno predstavnici naroda oslobode partijske diktature, da tako kažem, i da imaju slobodu u zastupanju interesa građana, i mnoge zemlje imaju različita rešenja. Ne može se reći da postoji jedno jedino rešenje koje se primenjuje. Ovim zakonom niti smo hteli, niti smo mogli da idemo dalje od Ustava i nismo ni išli dalje od Ustava. Vi ovde optužujete vlast i kažete da bi vlast morala da obezbedi sistem vrednosti gde se poštuje moral, pri tom imate na umu kako su, u nekakvom sistemu vrednosti za koji smo mi navodno odgovorni, oni koje ste vi proglašavali svojim najvrednijim, biserima među sobom, najpoštenijim, najčasnijim, najkvalitetnijim, pokazali da taj isti moral o kojem vi pričate nemaju. Dakle, kako smo mi mogli, kada ste vi stvorili njih, kada ste vi njima dali atribute časti, poštenja, morala, uzora za sve građane Srbije, a onda kažete - oni su se pokazali kao nemoralni. Ne znam gde je tu naša krivica. Ne sporim to da li vi imate pravo da mislite da se to tako pokazalo ili ne, ali samo hoću da vam kažem da zakon i Ustav u tom slučaju nije bilo moguće poštovati, zato što ste vi njima poverili ostavke, i njihove i svoje, a ne nama. O tome se radi. Dakle, ako su oni bili čuvari, bankari vaših blanko ostavki, kako smo mi mogli da budemo odgovorni za činjenicu da su oni rekli, znate šta, tih ostavki nema, nema zakonskog osnova da se mandati oduzmu. Ipak morate biti pošteni. Razumem vaš osećaj da vam je učinjena nepravda. Razumem vaš osećaj da ste prevareni. Razumem da ste vi verovali pogrešnima. Razumem da ste stvarali one koje sada nazivate raznim imenima, ne želim da upotrebim nijedno, ali za to ne možete optuživati druge. Ipak se osvrnite ka sebi i vidite kako je moguće da vam se to desilo.
Narodni poslanik Zoran Krasić, pravo na repliku.
Stvarno sam razočaran. Znate li zbog čega, Nado? Pribegavam nekim lukavstvima, verujte, pa čitam neke standarde, čitam neke propise, čitam nešto što su napisali ljudi koji su daleko, daleko iznad i vas i mene. Malopre sam vam pročitao šta je napisao tvorac te parlamentarne demokratije i predsstavništva narodnog, Džon Stjuart Mil. Vi ste čak i njega negirali. Sada ste krenuli na nešto što nisam ni hteo da pričam. Nisam hteo da se bavim konkretnim stvarima. Konkretne stvari rešavaće se na neki drugi način. Hteo sam samo načelno da vam skrenem pažnju. Poslanik je slobodan i poslanik slobodno raspolaže, postoji ogromna razlika. Ako niste imali nameru da devalvirate član 102. stav 2, onda zašto uopšte postoji član 37? Zašto postoji? Kao što vam postavljam pitanje, zašto ste ubacili odredbu o tome da poslanik ide u penzijupod opštim uslovima? To se valjda podrazumeva. Isto i član 37. u ovoj izvedbi kako ste ga vi dali je toliko neustavan, jer se podrazumeva da Ustav važi. Odakle vam potreba da precizirate, da imperativni mandat preformulišete u slobodni mandat? S kojim pravom? S pravom da ćete dobiti 126 glasova? To imate uvek, ali vam to ne daje za pravo da kršite Ustav. Gospođo Kolundžija, ja sam taj koji je pisao Ustavnom sudu da postoji sukob interesa između gradonačelnika i narodnog poslanika. Zante li šta sam dobio od tog Ustavnog suda – zaključak "odbacuje se". U prevodu- u pravu si, nemamo hrabrosti to da rešimo. Pojavila se Agencija za borbu protiv korupcije i šta je odlučila? Upravo ono što sam napisao. Budite malo oprezni kada iznosite neko vaše neslaganje sa mojim stavovima. Neka to bude zasnovano na nekim argumentima, na nekim činjenicama i neka bude zasnovano na poznavanju, ako ne Ustava, makar malo i teorije. Ovo što ste rekli stvarno ne zaslužuje da se pomene u Narodnoj skupštini. Pričamo o problemu na nivou načela, jer je ovo načelna odredba. Vi unosite nešto konkretno. Ustavni moral. Ko brani ustavni moral? Svi moramo da ga branimo, jer ako ga mi ovde ne branimo, koja poruka ide prema građanima, koja poruka ide prema deci? O čemu se radi? Vi imate većinu i uvek možete da završite šta god hoćete, ali se postavlja pitanje – kakav je odraz u društvu to što se radi ovde?
Tri minuta. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, ovlašćena predstavnica predlagača.
Potpuno se slažem da neprincipijelni napadi na Narodnu skupštinu nanose štetu ne samo Narodnoj skupštini, nego i Srbiji svim građanima Srbije. Podjednako, kao i vi, delim ogorčenje svih onih koji osećaju da je to ne atak i degradacija pojedinaca koji sede ovde, već atak i degradacija institucije. Kao i vi, boriću se svim sredstvima koje imamo kao parlament da se takve stvari ne dešavaju. Vrlo sam sklona čak i tome da Narodna skupština kao institucija traži odgovornost medija koji se tako ponašaju. Vrlo sam sklona tome, zato što zaista duboko verujem da se degradacijom institucije zapravo razara sistem demokratski i poredak koji treba, između ostalog, da počiva i na ovoj instituciji i oko toga sa mnom ne morate da se sporite. Po onome što vi kažete, pre mogu da zaključim da je član 37. suvišan, nego da je protivustavan. Postavlja se pitanje da li su neke od ovih odredaba suvišne, jer su preciznije, više razrađene nekim drugim zakonima i samim tim, onda, po vašem ubeđenju i nekih drugih, nema potrebe da budu u ovom zakonu. Zaista o tome možemo da razgovaramo. Ne mislim da je protivan Ustavu, i to je što se mog stava do sada tiče za nas jako važno, jer smo se zaista svi koji su radili na ovom tekstu striktno pridržavali odredaba Ustava i ni u jednom trenutku nikome nije bilo ni na kraj pameti da na bilo koji način povredi Ustav. Htela sam samo još nešto da kažem. Mi smo želeli da u ovom poslu učestvujemo svi zajedno. Neću da skidam odgovornost sa nas što u tome nismo uspeli. Dakle, neću da skidam odgovornost sa nas. Možda pristup nije bio dobar, možda način na koji smo krenuli, pa prekinuli nije bio najsrećniji, ali želim da kažem da ipak odgovornost ne može biti samo naša. Ako svi drugi ne pokazuju volju da učestvuju u tome, onda teško da jedna strana može, ma kakvim naporom, da dovede do toga da se ta volja te strane promeni. Ono što ste rekli, a što ipak nije tačno, ne postoji nijedan akt koji se donosi opštom saglasnošću. Dakle, ne postoji nijedan zakon i nijedan akt za koji je propisana, neophodna, potrebna opšta saglasnost i to, dopalo se to nekom ili ne, jeste u osnovi parlamentarnog višestranačkog demokratskog sistema.Većina postoji, ono što je kvalifikovana većina, dakle, neka većina se utvrđuje i te većine mogu biti različite za različite akte, ali ne postoji nijedan akt, ne samo kod nas, koji se donosi opštom saglasnošću svih subjekata.
Nemate pravo na repliku. U sadržaju izlaganja narodne poslanice Nade Kolundžije nema nijednog razloga za repliku. Molim narodne poslanike Momira Markovića i kolege iz poslaničke grupe SRS da ne dobacuju. Molim vas drugi put da ne dobacujete. Narodni poslanik Milan Stanimirović nije u sali. Narodni poslanik Mirko Čikiriz takođe. Reč ima narodni poslanik Sreto Perić, posle njega narodna poslanica Maja Laušević.
Gospođo predsedavajuća, ako nije problem, samo da saopštite koliko vremena SRS ima još.
Osam minuta i 55 sekundi.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Kolundžija, u našem narodu bi se reklo - žali bože truda. Ono što ste vi danas pokazali u Narodnoj skupštini zaslužuje jedan dobar zakon, uloženi trud, i ne samo vi danas, nego određen broj naših kolega, koji su po vašem kazivanju radili na ovom predlogu zakona oko dve godine. Očekivao sam, posle ovakvog predloga zakona, da nećemo imati ovoliko narodnih poslanika i ne znači, kad ovo kažem, da su svi neopravdano odsutni. Očekivao sam, između ostalog, da ćemo raditi na tome. Još nešto moram vama da kažem, gospođo Kolundžija. Sada je ta zmija u vašim nedrima, o kojoj mi želimo da govorimo. Mi smo tu posao završili što se tiče SRS, ali ona je u vašim nedrima, ne mislim bukvalno, razumeli smo se, i vi vidite šta ćete dalje da uradite. Meni u vreme najlošijeg pisanja o ovom parlamentu zaista nije bilo jasno i nikad nisam na to pristajao, ali sam se pitao zajedno sa kolegama narodnim poslanicima iz SRS zbog čega to vi iz skupštinske većine radite. Zaista mi nije bilo jasno, danas mi je potpuno jasno. Uspeli ste kod građana Srbije, ne vi, među vama ima mnogo časnih i čestitih ljudi, i ne vi, to je orkestrirano dolazilo verovatno iz Vlade, sad tako zaključujem, da bi građani Srbije pomislili – dobro je, neće imati velike penzije, neće imati velike plate, a vi ćete da proturite član 37, 38. i 39. Osnovna suština je u tome. Kada budete pokazivali, odnosno kazivali nekom da je usvojen ovaj zakon, vi ćete reći – evo, ono što ste tražili mi sada imamo. Od vas je neko tražio, kome ste vi pomogli i štitili ga u krađi mandata, tražio da mu pomognete. Pošto vi i poštovani građani Srbije, kada god budete gledali ovaj prenos, ovo što se prikupljaju potpisi, to je vaše pravo, učinite to, to je najobičnija farsa. Da je neko hteo da pobedi režim Borisa Tadića, ne bi cepao SRS. Ko je u tome pomogao? Mi smo danas mogli da dobijemo potpuno precizan odgovor. G 17 plus, njihov ovlašćeni predstavnik se izjasnila na koji način oni vide odredbe člana 37. i kada je u pitanju odnos političke stranke i narodnog poslanika. Predstavnici SPO su takođe o tome govorili i čini mi se svi drugi, kolega iz SPS, ovlašćeni predstavnik, šef poslaničke grupe, rekao je da bi danas trebalo da bude svečani karakter. Da bi ova sednica trebalo da ima svečani karakter, usvajamo, odnosno razmatramo Predlog zakona kojim treba da regulišemo rad Narodne skupštine Republike Srbije i to nije samo narodnih poslanika, nego i skupštinska služba i sve ono što je vezano za Narodnu skupštinu. To bi trebalo da bude tako, da smo zaista dobili jedan pravi predlog zakona. Ovo je suviše razvodnjeno. Ne znam da li vi znate šta je badanj, ali ovo je šupljo kao što je taj badanj. Znate, ono je jedna sprava, da je nazovemo spravom, kroz koju dotiče voda do vodeničnog kola i ona mora da bude šuplja, takav je i ovaj zakon. U njemu nema ama baš ništa, na stranu što sadrži u sebi deo Ustava, deo Poslovnika i deo zakonskih odredaba. Ali, ako stoji u članu 98. Ustava, a vi ste to preuzeli u članu 2. ovog predloga zakona, da je Narodna skupština najviše predstavničko telo, da sada ne polemišemo, vi ste to sa kolegom Martinovićem razjasnili, najviše telo i nosilac ustavotvorne i zakonodavne vlasti u Republici Srbiji, onda je zaista sa mnogo više pažnje, mnogo više mudrosti, mnogo više i stručnog i političkog znanja trebalo pristupiti ovom problemu. Ne sumnjam uopšte da nije bilo dovoljno struke među kolegama narodnih poslanicima koji su učestvovali u izradi ovog predloga zakona, a vi se pitajte, vi se već pitate zbog čega i ostale poslaničke grupe nisu pokazale želju da učestvuju u ovome. Nisu jer ne prihvatamo, ne pristajemo na ovako nešto, ne pristajemo na to da se ne poštuje volja građana Srbije. Vi to kažete, i vama još jedna politička stranka pomaže u tome i kaže – mi treba sada da oslobodimo narodnog poslanika od bilo kakvog uticaja. Znate, da vam kažem, izbori se provode organizovano. Da nisu organizovano provedeni, onda bi svako od nas mogao da glasa u svojoj sopstvenoj kući, stanu ili već tamo gde se nalazi. Ne, nego to radimo na biračkom mestu. Političke partije ili političke stranke organizovano prikupljaju potpise do sada, izlaze na izbore i predstavljaju svoj program. Taj program dobija ili ne dobija podršku građana Srbije, dobija u meri u kojoj dobija i onda se to u narednom periodu ceni, odnosno prezentujemo građanima Srbije. Pošto građani Srbije ne mogu da imaju direktan uticaj na Vladu Republike Srbije jer je oni ne biraju, bira Narodna skupština Republike Srbije, a mi smo dužni da damo odgovor pred onima koji su nas birali, i vi ste, čini mi se, rekli da su građani Srbije najviši autoritet. Saglasan sam s vama. Ali, kakav je vaš odnos prema tim građanima Srbije? Zaista, možda ovo emotivno sada govorim, mene zaboli glava kada čujem od predstavnika skupštinske većine koji kažu – Vlada Republike Srbije radi odlično. Pretpostavljam, drage kolege, da ste u ovom periodu od dva meseca, kada parlament nije zasedao, imali prilike da budete u malim mestima po unutrašnjosti Srbije, za razliku od ministara iz vaših političkih stranaka koje vi podržavate, koji odlaze samo tamo gde su neke promocije i promovišu političke stranke pred ljudima koji su uglavnom već ubeđeni. Da li vam je poznato, gospođo Kolundžija, da jedna starica dođe da plati struju, donese 500 dinara i kaže – do povratka u moje selo treba mi 80 dinara, ostalo ostavite za struju. To je ono što smo mi danas trebalo da imamo na dnevnom redu i ne oslobađa nikog odgovornosti, a pre svega vas, jer ste vi rekli – nigde nije decidno propisano u kojem vremenskom periodu treba ovaj zakon usvojiti. Ako nije bilo propisano, a trebalo je davno, onda mi ne bi imali krađu poslaničkih mandata, ne bi imali sve ono što ne treba da nam se dešava, ne bi imali onako strašna pisanja o parlamentu ,gde smo i svi u određenoj meri odgovorni, a zasigurno oni poslanici koji ne podržavaju Vladu nemaju efikasna sredstva da se bore protiv toga. O tome je trebalo malo više pričati, a ne o ovome. Vi ste rekli da se procedure regulišu Poslovnikom. Nije istina. Ovaj zakon sadrži odredbe gde se kaže kako i na koji način se vodi zapisnik ili stenogram sa sednice Narodne skupštine. Stoji to u ovom predlogu zakona i niz drugih stvari koje treba da budu regulisane Poslovnikom stavili smo u zakon, i to nije dobro, i vi ste to uradili zato što ste morali tako da uradite. Kad kažem vi mislim na one koji su učestvovali u pisanju ovog predloga, ali ovde javnost rada, član 11, obezbeđuje se stvaranjem uslova za televizijski, internet prenos itd. Pa nije to na čemu ste vi insistirali, nije to ono na čemu mi sada insistiramo. To je zapravo ništa. Jednog dana kada vaše pozicije budu ugrožene, tada će biti kasno i sigurno nećete biti u mogućnosti. Ali, danas mislite da hoćete. Vi ćete onda pokušati da menjate ove članove 37, 38, da bi spasli ono što ste na nekim izborima osvojili, ali to neće biti moguće. Mogao je bivši naš kolega poslanik Ferzo Ćelović, čini mi se, da čovek ne zna šta ga je snašlo. Nije više poslanik. Juče je mislio da jeste i bio je, došao ujutru i verovatno se uredno prijavio, ali su mu rekli ti više nisi narodni poslanik. One za koje je SRS imala uredno ostavke, oni nisu mogli da budu razrešeni. O čemu to govori? Govori o svesnom učestvovanju u krađi poslaničkih mandata. I ne radi se o tri, o 20, o bilo koliko mandata, nego se radi o mnogo većem broju građana Srbije koji su na izborima izneli svoju volju i rekli šta oni žele u narednom periodu kad je upitanju organizovano učešće u izborima i organizovana želja da pomognu političke stranke. Vi ste se o to oglušili i vi ćete platiti veoma visoku cenu ovoga.
Narodni poslaniče, vreme na raspolaganju vaše poslaničke grupe je iskorišćeno.
Trebalo je da se ponašate u skladu sa vremenom kada budete u opoziciji. Pravi opozicioni predstavnik jeste SRS i njen predsednik, i njen predsednik će na najbolji način da ujedini sve one koji žele da ovaj režim…
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija, predstavnica predlagača.
Dakle, da li je žali bože truda ne znam. Kada sam rekla da je dve godine rađeno htela sam samo da kažem da je još pre dve godine počet ovaj posao. Daleko od toga da je rađeno i to se vidi iz činjenice da je do sada, pred samu finalizaciju ovog teksta, bilo ogromnih pauza u kojima nije ništa rađeno. Dakle, ne mislim da kažem da je ovo nešto na čemu se radilo dve godine. Hoću da kažem da je pre dve godine i možda više početo da se radi i da iz razloga koji nisu sada presudni to nije urađeno do sada. Mislim da je sada teško polemisati kada vi kažete da nas je neko naterao na to, pošto je to potpuno besmisleno. Niko nema interesa, pravo da vam kažem, da nas na bilo šta natera. Apsolutno je svakoga baš briga. Na nama je poslanicima da vidimo da li ćemo uložiti napor da ovu instituciju pozicioniramo kao zaista instituciju koja je najvažnija u jednom demokratskom sistemu ili ne. Drugog nikoga nije briga. Naročito nije Vladu, da se razumemo. Vlada se time apsolutno ne bi time bavila, niti to nju zanima. Jesmo mi bili zainteresovani da se ovaj zakon donese? Jesmo mi bili rešeni da uradimo najbolje moguće što znamo? Da li je bilo dovoljno mudrosti ili je u vama više mudrosti, sa velim zadovoljstvom ću pogledati vaše amandmane. Svaku trunku mudrosti koju nađem više u odnosu na ono što smo mi uložili, sa ogromnim zadovoljstvom ću prihvatiti, i u ime predlagača i u ime parlamentarne većine. Ono što je nama zaista važno jesu građani Srbije i kako god da okrenemo, svako od nas živi kao građanin Srbije, ne znam da li znate nekoga od ovih koji ne živi kao građanin Srbije, ima porodice, sestre, očeve i majke itd., i svi znamo kako se u ovoj zemlji živi. Ako se demagoški pristupi tome da zato što se živi teško, zato što ima problema, ne treba da se radi posao za koji jesmo ovlašćeni i od nas se očekuje da ga uradimo, onda se sa tim ne mogu saglasiti. Mislim da paralelno sa rešavanjem problema građana, stvaranjem uslova da žive bolje, mi treba da radimo onaj posao koji je važan i kada je ova institucija u pitanju, i ne mogu da se saglasim sa tim da ovo nije tema o kojoj treba da razgovaramo i da ovo nije pitanje koje mi, na kojima je jedina odgovornost kada je ova institucija u pitanju, postavljamo na pravi način. Ne mislim da ovim rešavamo svoja statusna pitanja i ne mislim da se ovde radi o nama. Ovde se radi o instituciji i kada tako gledam na stvar, onda smatram da je odgovornost svakog od nas, i vaša odgovornost podjednaka kao i moja, da učinimo sve da ovu instituciju pretvorimo u kredibilnu, koja će imati ne samo veće poverenje građana, nego će uživati ugled, i našim odlukama, bez obzira što seoko njih sporimo, građani će moći više da veruju.
Reč ima narodna poslanica Maja Laušević. Posle nje narodna poslanica Jadranka Jovišić i ona je poslednja prijavljena na listi govornika. Narodni poslanik Sreto Perić je prijavljen. Nemate pravo na repliku. Ništa u izlaganju narodne poslanice Nade Kolundžije nije, sasvim vas je dobro protumačila. Slušam oboje, narodni poslaniče. Pažljivo slušam svakog ko govori. Nema ni trunke razloga da se replika dobije. U ovom slučaju nema razloga. Narodna poslanica Maja Laušević.
Poštovana gospođo potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, Predlogom zakona o Narodnoj skupštini uređuje se i utvrđuje položaj, nadležnost, organizacija i način rada i odlučivanja Narodne skupštine, kao i položaj, prava i dužnosti narodnih poslanika, finansiranje, amblemi, simboli i obeležja Narodne skupštine, odnos Narodne skupštine prema drugim državnim organima. U nekoliko reči osvrnula bih se na novine u odnosu na pozitivno zakonodavstvo. Pa tako je članom 14. Predloga zakona predviđeno da počasna jedinica Vojske Srbije raspoređuju se ispred glavnog ulaza u Dom Narodne skupštine, i to u tačno nabrojanim slučajevima, na početku prve sednice, na početku i završetku redovnog zasedanja, prilikom polaganja zakletve predsednika Republike i prilikom polaganja zakletve Vlade. Članom 17. Predloga zakona uvodi se zakletva nakon donošenja odluke o potvrđivanju mandata narodnim poslanicima. Intencija zakonopisaca jeste bila dvojaka. S jedne strane, da formalno podigne ugled parlamenta u nas, a s druge strane, članom 66. predviđena je finansijska samostalnost Narodne skupštine, što će se odraziti na poboljšanje ne samo samostalnosti u raspolaganju sredstvima za rad Narodne skupštine. Svedoci smo dakako bili i složenosti organizovanja kako plenuma, tako i radnih tela Narodne skupštine i parlamentarnih delegacija. Zakonopisac uvodi kolegijum Narodne skupštine koje zapravo predstavlja jedno telo koje saziva predsednik radi koordinacije rada i obavlja konsultacije u vezi sa radom Narodne skupštine. Novina u Predlogu zakona o Narodnoj skupštini jeste uvedena članom 28, da Narodna skupština bira članove odbore i zamenike članova odbora na predlog poslaničkih grupa. Mišljenja sam da će u daljoj fazi razvoja parlamentarizma u nas zapravo doći do podizanja kapaciteta odbora kao radnih tela Skupštine Srbije i ima interesantnih iskustava, a pre svega u kolevci parlamentarizma - Britaniji. Moramo istaći da je izmenama postojećeg Poslovnika zapravo podignuta efikasnost rada Narodne skupštine, a o čemu govore egzaktni podaci, ali i izveštaji Evropske komisije. Na ovaj način je stvoren jedan normativni okvir, zapravo, koji će usklađivanjem pretpostavki za usklađivanje Poslovnika Narodne skupštine sa Ustavom Republike Srbije, kao i donošenje drugih akata predviđenih ovim zakonom, čime se omogućava nesmetano funkcionisanje i rad Narodne skupštine.
Reč ima poslanica Jadranka Jovišić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici i poslanice, pred nama je danas Predlog zakona o Skupštini. Nadali smo se da će on biti plod saradnje svih poslaničkih grupa. Žao nam je što danas konstatujemo da to ipak nije slučaj. Žao nam je što je tako, upravo zato što smo ovim zakonom pokušali da učvrstimo poziciju parlamenta na način na koji to do sada nije bilo rađeno. Ne treba se vraćati u prošlost. Treba od nje učiti. Stoga zaista verujemo da je donošenje ovog zakona jedan veliki korak ka jačanju položaja parlamenta, kao institucije koja pretpostavlja razvoj demokratskog društva, jakog i stabilnog društva, društva u kome će svi poslanici biti odgovorni svim građanima i građankama Srbije, a ne samo isključivo svojim biračima. Veliki broj pitanja bio je otvaran i veliki broj rešenja ovim predlogom zakona je ponuđen. Jedno od najvažnijih pitanja za nas jeste upravo javnost u radu narodnih poslanika koja je regulisana članom 11. Vrlo je bitno da građani i građanke Srbije znaju šta to njihovi predstavnici u parlamentu za njih i njihove interese rade. To je za nas bilo vrlo bitno pitanje i smatramo da je urađeno veoma dobro. Javnost u radu biće omogućena. Veoma važno pitanje jeste pitanje finansiranja parlamenta, odnosno novina je to da će parlament biti finansijski nezavisan. Parlament će predložiti budžet. Vlada može da da svoje mišljenje, ali čak i ukoliko se ne slaže, mora da prihvati predlog parlamenta onakav kakav on jeste. To je vrlo bitno, zbog toga što finansijska nezavisnost parlamenta omogućuje u stvari da se ostvari osnovna uloga parlamenta, a to je kontrolna uloga u odnosu na Vladu. Zaista verujemo da ovim zakonom gradimo parlament kao vrlo bitnu instituciju demokratskog društva. Pozivamo sve one stranke koje dele naše vrednosti i koje veruju da jačanjem institucija možemo napraviti jedno još bolje, stabilnije i jače demokratsko društvo, da u danu za glasanje za ovaj zakon glasaju.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika Narodne skupštine? Ne. Ako niko ne želi reč, u tom slučaju, zaključujem načelni pretres. Za danas završavamo rad. Rad nastavljamo u četvrtak, 25. februara, u 10.00 časova, raspravom u pojedinostima na Predlog zakona o Narodnoj skupštini. Podsećam narodne poslanike da će istog dana, u čevrtak, 25. februara, s obzirom da je poslednji četvrtak u mesecu, od 16.00 do 19.00 časova svi narodni poslanici imati priliku da postave pitanja predsedniku Vlade i ministrima koji će učestvovati na sednici povodom poslaničkih pitanja. Hvala vam.