Zahvaljujem. Uvažena predsednice Narodne skupštine Republike Srbije, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, želeo bih da vam na početku ove objedinjene načelne rasprave ukratko predstavim najvažnija rešenja koja sadrže Predlog zakona o pravobranilaštvu, Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku i Predlog zakona o izmenama Zakona o izvršenju i obezbeđenju, koje je predložila Vlada, a pripremilo Ministarstvo pravde. Na početku ću vam predstaviti Predlog zakona o pravobranilaštvu. Važeći zakon o javnom pravobranilaštvu donet je još, sada daleke, 1991. godine. Sama ta činjenica ukazuje na potrebu donošenja potpuno novog zakona kojim će se na precizniji i moderniji način urediti organizacija i način rada organa koji obavlja poslove pravne zaštite imovinskih prava i interesa Republike Srbije, Autonomne pokrajine, odnosno jedinice lokalne samouprave. Od vremena donošenja Zakona o javnom pravobranilaštvu došlo je do niza značajnih promena u ustavnom uređenju i organizaciji državne vlasti, finansiranju javnih potreba i uređenju svojinsko-pravnih i drugih imovinsko-pravnih odnosa. Važeći zakon o javnom pravobranilaštvu nije odredio pojam pravobranilaštva i pravobranioca, niti je utvrdio osnovna načela na kojima bi trebalo da se zasniva rad pravobranilaštva. Ovim zakonom je i sam naziv pravobranilaštva neadekvatno određen davanjem reči „javno“ u njegovom nazivu. Imajući u vidu da zaštita javnog interesa nije primarna funkcija pravobranilaštva, nego je to zaštita imovinskih prava subjekta koje zastupa, pre svega države, teritorijalne autonomije i jedinice lokalne samouprave. Predlogom zakona stvaraju se uslovi za najkvalitetniju zaštitu imovinskih prava i interesa Republike Srbije, Autonomnih pokrajina i jedinica lokalne samouprave, a njime se na jedinstven način rešava pitanje načina ostvarivanja pravobranilačke funkcije i problemi koji su identifikovani u primene važećeg Zakona o javnom pravobranilaštvu. Predlogom zakona utvrđuje se pojam pravobranilaštva kao organa koji obavlja poslove pravne zaštite imovinskih prava i interesa Republike Srbije, Autonomne pokrajine, odnosno jedinice lokalne samouprave. Radi obavljanja poslova zaštite imovinskih prava i interesa Republike Srbije umesto republičkog javnog pravobranilaštva osniva se državno pravobranilaštvo koje obavlja poslove pravobranilaštva za zaštitu imovinskih prava i interesa Srbije. Predlogom zakona se određuje da poslove pravobranilaštva za zaštitu imovinskih prava i interesa Autonomne pokrajine i jedinice lokalne samouprave obavljaju njihova pravobranilaštva čije se uređenje i organizacija, kao i druga pitanja od značaja za rad, utvrđuje odlukom Autonomne pokrajine, odnosno odlukom jedinice lokalne samouprave, u skladu sa osnovama za unapređenje, uređenje i organizaciju pravobranilaštva propisanih ovim zakonom. Značajna novina koju predlog zakona sadrži u odnosu na važeći zakon je što se precizno utvrđuje nadležnost državnog pravobranilaštva kao zaštitnika Republike Srbije u postupcima pred sudovima, arbitražama, organima uprave i drugim nadležnim organima i to u slučaju kada Republika Srbija ima položaj stranke ili umešača o čijim pravima i obavezama se odlučuje u tom postupku. Takođe je proširena nadležnost državnog pravobranilaštva u odnosu na Republičko javno pravobranilaštvo u pogledu subjekata koje zastupa. Predlogom zakona utvrđena je nadležnost državnog pravobranilaštva za zastupanje državnih organa i posebnih organizacija koje nemaju svojstvo pravnog lica, zatim državnih organa i posebnih organizacija koje imaju svojstvo pravnih lica, a čije se finansiranje obezbeđuje iz budžeta Republike Srbije, kao i javnih ustanova čiji je osnivač Republika Srbija, a čije se finansiranje obezbeđuje iz državnog budžeta. Pored toga, državno pravobranilaštvo može, na osnovu posebno datog punomoćja, zastupati u postupku pred sudovima, arbitražama, organima uprave i drugim nadležnim organima i druga pravna lica čiji je osnivač Srbija. Imajući u vidu nedorečenost propisa vezanih za zastupanje Republike Srbije pred stranim i međunarodnim sudovima i arbitražama i drugim nadležnim organima u inostranstvu, Predlogom zakona precizno je uređena nadležnost državnog pravobranilaštva za zastupanje u tim slučajevima. U cilju adekvatnije zaštite interesa Republike Srbije pred Evropskim sudom za ljudska prava u Strazburu, posebna novina koju sadrži Predlog zakona je uvođenje nadležnosti državnog pravobranilaštva za zastupanje Republike Srbije pred tim sudom. Prema važećim propisima, obavljanje ovih poslova je u nadležnosti Ministarstva pravde, što nije celishodno rešenje budući da je Ministarstvo pravde organ državne uprave. Poslove zastupanja pred Evropskim sudom za ljudska prava obavlja zamenik državnog pravobranioca koji se istovremeno postavlja i za zastupnika Republike Srbije pred tim sudom. Pored klasične nadležnosti koje ima pravobranilaštvo u pogledu pokretanja postupka za ocenu ustavnosti zakona, odnosno za ocenu ustavnosti i zakonitosti drugih opštih pravnih akata, ako oceni da su zakonom, odnosno drugim opštim pravnim aktom povređena imovinska prava i interesi Republike Srbije, novo rešenje predstavlja nadležnost državnog pravobranilaštva za davanje obaveštenja nadležnim organima o potrebi izmene propisa u slučaju da oceni da je odlukom Evropskog suda za ljudska prava ukazano na neusklađenost domaćeg propisa sa Evropskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda. Predlogom zakona utvrđuje se da poslove iz nadležnosti državnog pravobranilaštva obavljaju državni pravobranilac i zamenici državnog pravobranioca. Državni pravobranilac rukovodi radom i predstavlja državno pravobranilaštvo i za svoj rad i rad pravobranilaštva odgovoran je Vladi i Ministarstvu pravde, a zamenik državnog pravobranioca odgovoran je za svoj rad državnom pravobraniocu. Na taj način, u cilju efikasnijeg obavljanja poslova, uspostavlja se hijerarhijska struktura u radu državnog pravobranilaštva. S tim u vezi, Predlog zakona uvodi i načelo devolucije i supstitucije u radu državnog pravobranilaštva, kao i pravo državnog pravobranioca da izdaje opšta obavezna uputstva i uputstva za obavezno postupanje u pojedinim predmetima. Predlogom zakona precizno se utvrđuju ovlašćenja pravobranilačkog pomoćnika i pravobranilačkog pripravnika u preduzimanju radnji zastupanja u postupku pred sudom, organom uprave ili drugim nadležnim organom. Predlogom zakona se takođe određuje položaj državnog pravobranioca i zamenika državnog pravobranioca, premeštaj i upućivanje zamenika iz sedišta ili odeljenja državnog pravobranilaštva, kao i postupak i uslovi za postavljenje državnog pravobranioca i zamenika državnog pravobranioca. Posebna novina sadržana u Predlogu zakona je rešenje prema kome je za obavljanje poslova iz nadležnosti državnog pravobranilaštva u zastupanju pred Međunarodnim sudom ili drugim međunarodnim telom potrebno da zamenik državnog pravobranioca poseduje odgovarajući nivo poznavanja jednog od stranih jezika na kojima se vodi postupak pred tim Međunarodnim sudom ili drugim međunarodnim telom. Za zamenika državnog pravobranioca, koji je zastupnik Republike Srbije pred Evropskim sudom za ljudska prava, pored ostalih uslova, potrebno je da poseduje i potvrđeno aktivno znanje engleskog, odnosno francuskog jezika, kao zvaničnih jezika na kojima se vodi postupak pred tim sudom. Takođe, Predlog zakona, za razliku od važećeg Zakona o javnom pravobranilaštvu, sadrži i odredbe koje se odnose na zaposlene u državnom pravobranilaštvu, a pre svega odredbe koje se odnose na položaj prava i obaveze pravobranilačkih pomoćnika i pravobranilačkih pripravnika. Polazeći od Ustavom utvrđenog prava na samostalno uređivanje organa autonomne pokrajine i jedinice lokalne samouprave, Predlogom zakona o pravobranilaštvu ne osnivaju se pravobranilaštva autonomnih pokrajina i jedinica lokalne samouprave, već se utvrđuju samo osnovni principi za funkcionisanje ovih organa. Predstaviću vam osnovna rešenja koja sadrži Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova. Nacionalnom strategijom reforme pravosuđa za period od 2013. do 2018. godine i pratećeg akcionog plana kao jedan od najvažnijih prioriteta utvrđeno je rešavanje zaostalih predmeta, na osnovu detaljno razrađenog programa zasnovanog između ostalog i na rešavanju značajnog broja sudskih predmeta putem posredovanja. Osnovni cilj kome se teži donošenjem Predloga zakona je stvaranje normativnih pretpostavki da se u postupku posredovanja dobrovoljno reše sporni odnosi između strana putem pregovaranja, uz pomoć neutralnog posrednika. Složićemo se da je uvek bolje, ukoliko je to moguće, iznaći kompromisno rešenje spora, nego ići u dugotrajnu, iscrpljujuću i često neizvesnu parnicu ili drugi postupak, tokom kojeg po pravilu dolazi do poremećaja dobrosusedskih, profesionalnih, poslovnih i drugih odnosa. Rešavanje sporova putem posredovanja je izuzetno značajno i sa stanovišta države, jer se širokom primenom ovog načina rešavanja spornih odnosa mogu značajno rasteretiti sudovi. Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova nastao je kao izraz potrebe za poboljšanjem i unapređenjem postojećeg normativnog okvira, kojim bi se pospešila primena posredovanja u spornim odnosima u kojima strane mogu slobodno da raspolažu svojim zahtevima i u potpunosti ispoštovale odredbe direktive EU 2008/52 od 21. maja 2008. godine, o nekim aspektima medijacije u građanskim i trgovinskim stvarima. U postupku izrade Predloga zakona uzeta su u obzir i pravila Komisije UN za međunarodno trgovinsko pravo o mirenju iz 1980. i model Zakona o međunarodnom trgovinskom mirenju iz 2002. godine, kao i zakonska rešenja i praksa pojedinih država u susedstvu koje imaju istu pravnu tradiciju kao Republika Srbija. U postupku izrade zakona vođena je i javna rasprava u drugoj polovini 2013. godine, a konačni tekst Predloga zakona utvrđen je nakon razmatranja predloga svih zainteresovanih strana i usklađenosti Predloga zakona sa navedenom direktivom EU. Osvrnuo bih se na najznačajnije novine koje Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova sadrži. Ključna izmena u odnosu na važeći Zakon o posredovanju u medijaciji, koja se može smatrati i najvažnijim pomakom u odnosu na prethodno zakonsko rešenje, jeste rešenje koje predviđa da sporazum o rešavanju spora može imati snagu izvršne isprave, naravno, uz kumulativno ispunjenje sledećih uslova. Da sporazum sadrži izjavu dužnika kojom prihvata sporazum kao izvršni naslov, tzv. klauzula izvršnosti, kao i da su potpisi strana i posrednika na sporazumu overeni od strane suda ili javnog beležnika. Naravno, neće se dozvoliti izvršenje navedenog sporazuma ako njegovo zaključenje nije dozvoljeno, ako je sporazum suprotan javnom poretku ili ukoliko sporazum nije podoban za izvršenje ili je predmet izvršenja nemoguć. Navedeno zakonsko rešenje je i u punoj saglasnosti sa članom 6. Direktive 2008/52, koja upućuje na neophodnost obezbeđivanja izvršnosti sporazuma postignutog u postupku posredovanja. Kroz olakšano izvršenje akta kojim su stranke sporazumno rešile postojeći spor o pravima kojima mogu slobodno raspolagati pružena je značajna prednost alternativnom načinu rešavanja spora putem posredovanja. Primena postupka posredovanja, saglasno predloženom zakonskom rešenju, moguća je u svim onim sporovima u kojima strane mogu slobodno da raspolažu svojim zahtevima, ako nije propisana isključiva nadležnost suda ili drugog organa, što znači da je oblast primene ovog alternativnog načina rešavanja sporova zaista velika, obuhvatajući privredne sporove, potrošačke sporove, imovinske sporove, sporove u oblasti zaštite životne sredine i drugo. Posredovanje svakako nije moguće kod slučajeva porodičnog nasilja, kao i u onim sporovima koji nisu podobni da budu rešeni putem posredovanja. Primena načela poverljivosti u postupku posredovanja je razrađena u svim fazama postupka, što je važno iz razloga da se strane u sporu ohrabre da učestvuju u postupku mirnog rešavanja sporova, bez bojazni da će u slučaju da se u tom postupku ne postigne sporazum, trpeti štetne posledice u kasnijem sudskom ili drugom postupku. Pored toga, ukoliko se strane opredele za posredovanje kao način rešavanja spora, to nikako ne sme biti razlog da izgube pravo na pokretanje sudskog postupka zbog proteka roka. Prema predloženom zakonskom rešenju, pokretanjem postupka posredovanja dolazi do zastoja zastarevanja potraživanja koje može trajati najduže 60 dana od dana zaključenja sporazuma o pristupanju posredovanju u odnosu na zahtev povodom koga se sprovodi postupak posredovanja, nakon čega rok zastarelosti nastavlja da teče. U pogledu obezbeđivanja kvaliteta posredovanja, Predlogom zakona propisani su uslovi koje moraju da ispunjavaju posrednici. Ministarstvo pravde izdaje dozvolu za obavljanje posredovanja i to sa periodom važenja od tri godine, u toku kojeg posrednici moraju imati određeni broj postupaka posredovanja da bi obnovili dozvolu. Dozvola se obnavlja na period od pet godina. Kao jedan od ključnih uslova za izdavanje dozvole za posredovanje propisana je i završena osnovna obuka za posredovanje. U cilju obezbeđenja kvalitetne obuke, Ministarstvo pravde utvrđuje program osnovne obuke i daje saglasnost na specijalizovane obuke. Pored toga, Ministarstvo pravde izdaje i dozvole organizacijama koje sprovode programe za obuke posrednika. Predlog zakona takođe ustanovljava i registar posrednika kao javnu centralnu elektronsku bazu podataka koju vodi Ministarstvo pravde, što će u svakom slučaju omogućiti veću dostupnost posrednika licima koja su zainteresovana za rešavanje spornog odnosa putem posredovanja. Pred vama je i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku. Na početku predstavljanja ovog predloga zakona, ističem da predloženi zakon sadrži samo najnužnije izmene i dopune koje su neophodne da bi se rešili određeni problemi u primeni ovog zakona, a koji su nastali usled odluka Ustavnog suda kojima je utvrđena neustavnost određenih odredaba Zakona o parničnom postupku, kao i potrebe da se određene odredbe Zakona o parničnom postupku izmene, budući da su se pokazale kao necelishodne u dosadašnjoj primeni ovog zakona. Ističem da Ministarstvo pravde nastavlja sa radom na sveobuhvatnijim izmenama Zakona o parničnom postupku koje bi, prema planu, trebalo da budu razmatrane u Narodnoj skupštini tokom redovnog jesenjeg zasedanja. Najvažnija rešenja koja sadrži Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku su sledeća: Predlogom zakona usklađene su odredbe člana 35. Zakona o parničnom postupku, sa odredbom člana 142. stav 6. Ustava Republike Srbije kojom je propisano da sud sudi u veću a da se zakonom može predvideti da u određenim stvarima sudi sudija pojedinac i istovremeno proširena funkcionalna nadležnost odnosno taksativno nabrojane, određeni sporovi u kojima sudi sudija pojedinac. Dopunjene su odredbe člana 85. Zakona o parničnom postupku tako što je precizno određen krug lica koja mogu da budu punomoćnici, a što je u skladu sa odlukom Ustavnog suda koji je oglasio neustavnim odredbu člana 85. stav 1. Zakona o parničnom postupku, prema kojoj punomoćnik može da bude samo advokat. U cilju olakšavanja dostavljanja, Predlogom zakona izmenjena je i odredba člana 143. stav 2. Zakona o parničnom postupku tako što je propisano da je sud obavezan po službenoj dužnosti da pribavi adresu stranke od nadležnog organa ako suprotna stranka nije u mogućnosti da je pribavi. Izvršena je i dopuna člana 294. Zakona o parničnom postupku, tako što je predviđeno da je sud dužan da pre donošenja rešenja o odbacivanju tužbe održi ročište na kome će tužiocu omogućiti da se izjasni o odbacivanju tužbe. Na ovaj način postiže se bolja zaštita prava tužioca u postupku u slučaju da je tužba odbačena. Jedna od najvažnijih izmena koju donosi Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku odnosi se na smanjenje cenzusa za izjavljivanje revizije u imovinsko-pravnim sporovima. Predloženo je da se revizija može izjaviti u imovinsko-pravnim sporovima ako vrednost predmeta spora prelazi dinarsku protivvrednost od 40 hiljada evra po srednjem kursu Narodne banke Srbije na dan podnošenja tužbe, umesto dosadašnjih 100 hiljada evra, odnosno u privrednim sporovima, ako vrednost predmeta spora prelazi dinarsku protivvrednost od 100 hiljada evra po srednjem kursu Narodne banke Srbije na dan podnošenja tužbe, umesto važećih 300 hiljada evra. Razlozi smanjenja cenzusa za izjavljivanje revizije su u tome što je postojećim zakonskim rešenjem vrednosna granica previsoko određena, kao i u potrebi za većom socijalnom izbalansiranošću i većom dostupnošću ovog pravnog leka. Daću jedan primer iz svakodnevne prakse. Stambene nepokretnosti čija vrednost prelazi 100 hiljada evra u dinarskoj protivvrednosti su često sretljive u Beogradu, Novom Sadu, eventualno Kragujevcu i Nišu i u retko kom drugom gradu Srbije kada je u pitanju prosečan građanin, što znači da je previsoki revizioni cenzus od 100.000 evra zaista onemogućavao u dobroj meri jednakost građana pred zakonom. Predloženom dopunom člana 428. Zakona o parničnom postupku predviđeno je da se objektivni rok od pet godina od dana kada je odluka postala pravosnažna ne odnosi na podnošenje predloga za ponavljanje postupka u slučaju ako stranka stekne mogućnost da upotrebi odluku Evropskog suda za ljudska prava kojom je utvrđena povreda ljudskog prava, kao i u slučaju da je Ustavni sud u postupku po ustavnoj žalbi utvrdio povredu ili uskraćivanje ljudskog prava ili manjinskog prava i slobode zajemčeno Ustavom u parničnom postupku. To je moglo da bude od uticaja na donošenje povoljnije odluke. Ovakvo rešenje u skladu je sa odlukom Ustavnog suda kojom je oglašena neustavnom odredba člana 428. stav 3. Zakona o parničnom postupku. Sada bih vam ukazao na najvažnija rešenja koja sadrži Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku. Ako je rečeno za Zakon o javnom pravobranilaštvu koji je donet 1991. godine da je u dobroj meri već prevaziđen i zastareo, šta tek reći za važeći Zakon o vanparničnom postupku koji je donet na osnovama Ustava SFRJ iz 1974. godinekao republički zakon iz 1982. godine, a koji je u primeni od 1. januara 1983. godine, Zakon koji je donet u vreme jednog društveno-političkog i ekonomskog sistema koji je davno napušten i koji je pretrpeo korenite izmene posle raspada jugoslovenske federacije i nekadašnje državne zajednice. Iz tog razloga bilo je više nego potrebno da se i ovaj procesni zakon definitivno usaglasi sa važećim Ustavom Republike Srbije. Jedan broj odredaba ovog zakona zapravo je i donet radi terminološkog usklađivanja sa važećim zakonodavstvom. Drugi razlog zbog kojih se pristupilo izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku ogledao se u potrebi da se srpsko procesno zakonodavstvo u sferi zaštite osoba lišenih poslovne sposobnosti uskladi sa evropskim standardima, pravnim stanovištima Evropskog suda za ljudska prava, a pre svega sa preporukom Komiteta ministara Saveta Evrope, broj R-994, principom 14, koja predviđa da, citiram, lišenje poslovne sposobnosti treba da bude vremenski ograničeno uz periodično preispitivanje. Naime, važeći Zakon o vanparničnom postupku predviđa da je mera lišenja poslovne sposobnosti trajna, a rešenje o lišenju poslovne sposobnosti može se izmeniti samo po predlogu ovlašćenih lica. Sledeće preporuke Komiteta ministara Saveta Evrope Predlogom zakona -uvodi se institut koji se zove vreme proveravanja. U rešenju kojim je neko lice lišeno poslovne sposobnosti sud određuje rok u kome će se proveriti da li postoje razlozi za dalje trajanje izrečene mere, a koji ne može biti duži od tri godine. Kada istekne vreme proveravanja, sud po službenoj dužnosti ispituje da li i dalje postoje razlozi zbog kojih je određeno lice lišeno poslovne sposobnosti. Ako utvrdi da su prestali razlozi zbog kojih je lice lišeno poslovne sposobnosti, sud donosi rešenje o vraćanju poslovne sposobnosti, odnosno ako utvrdi da se stanje mentalnog zdravlja lica potpuno lišenog poslovne sposobnosti toliko popravilo da je dovoljno i delimično lišenje poslovne sposobnosti, sud tada određuje delimično lišenje poslovne sposobnosti toga lica. Predlog zakona predviđa mogućnost da sud po službenoj dužnosti ili na predlog organa starateljstva i drugih ovlašćenih lica donese rešenje o vraćanju poslovne sposobnosti pre nego što istekne vreme proveravanja ako utvrdi da više ne postoje razlozi zbog kojih je određeno lice lišeno poslovne sposobnosti. Ista ova pravila primenjuju se i na vanparnični postupak za produženje roditeljskog staranja. Kao najvažniji razlog zbog kojeg se pristupilo donošenju ovog zakona sastoji se u potrebi usklađivanja srpskog vanparničnog zakonodavstva sa Zakonom o javnom beležništvu. Korenito je promenjen odeljak o sastavljanju isprava i prilagođen pravnom sistemu u kome će glavni nosioci takve aktivnosti biti javni beležnici. Takođe, prilikom rada na ovom zakonskom tekstu, Ministarstvo pravde sledilo je preporuku Komiteta ministara Saveta Evrope broj R-8612 o merama za sprečavanje i smanjivanje opterećenja sudova, od 16. septembra 1986. godine. Dakle još 1986. godine u svojoj preporuci Savet Evrope predlaže da svi oni poslovi koji ne predstavljaju sudovanje, u najužem smislu reči, treba da budu povereni drugim državnim organima. Kao primer takvih poslova naveden je ostavinski postupak. Saglasno ovoj preporuci, a po uzoru na rešenje mnogih evropskih država, na primer Francuske i Austrije, kao i zemalja nastalih na području bivše Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije, na primer Hrvatske, Makedonije, Crne Gore, Predlog zakona predviđa mogućnost da pojedine vanparnične postupke u imovinskim stvarima sprovodi javni beležnik kao poverenik suda. Predlog zakona napravio je jasnu razliku između poveravanja sprovođenja vanparničnog postupka javnom beležniku i upućivanja konkretne pravne stvari javnom beležniku. Odluku o poveravanju sprovođenja postupka javnom beležniku donosi sudija vanparničnog suda kao prirodni sudija kome je kao nadležnom dodeljen predmet prema godišnjem rasporedu. Upućivanje pravne stvari konkretnom javnom beležniku vrši predsednik suda kao rukovodilac sudske uprave. Predlogom zakona su predviđeni kriterijumi po kojima se određuje javni beležnik kome će biti upućena pravna stvar, što je posebno značajno za mesta u kojima postoji veći broj javnih beležnika, čime se sprečava mogućnost korupcije. Naime, ako na području suda službeno sedište ima više javnih beležnika, sud je dužan da im predmete dodeljuje ravnomerno prema azbučnom redu njihovih prezimena. U slučaju da je princip azbučnog reda narušen zato što je javni beležnik opravdano odbio da prihvati povereni posao, prvi sledeći predmet poveravase onom javnom beležniku kojem je dodeljeno najmanje predmeta. Predlog zakona predviđa i određene dodatne garantije koje treba da obezbede zakonitost rada javnog beležnika kao poverenika suda. Najznačajnija takva garantija jeste mogućnost sudskog nadzora koji se sprovodi na dva načina. Prvo, sud koji je javnom beležniku poverio da sprovede ostavinski postupak dužan je da vrši nadzor nad njegovim radom i da donese rešenje o oduzimanju poverenog postupka ako javni beležnik radi na štetu stranaka, ako im stvara suvišne troškove, neopravdano odugovlači postupak ili kada to nalažu drugi opravdani razlozi. Drugo, protiv rešenja koja je doneo javni beležnik kao poverenik suda u ostavinskom postupku može se izjaviti žalba po istim uslovima i po istim pravilima kao kada rešenje donese sud. Prilikom rada na ovom zakonu i javne rasprave mora se, istini za volju, priznatida pravnička i stručna javnost ne podržava jednodušno ideju o tome da se sprovođenje nekih vanparničnih postupaka poveri javnim beležnicima. Međutim, kada se razmotre argumenti pro et contra, dolazi se do zaključka da pretežu pozitivne strane ovakvog pristupa. Prvo, vanparnični postupci će se brže završavati, čime se daje neposredan doprinos ostvarivanju ustavnog prinicipa prava na suđenje u razumnom roku. Uporedna pravna iskustva pokazuju da javni beležnici brže sprovode vanparnične postupke od sudova. Razlog za to leži dobrim delom i u tome što učesnici u vanparničnom postupku mogu neposrednije da komuniciraju sa javnim beležnikom nego sa sudijom. Koliko su javni beležnici efikasni najbolje se vidi kada uporedimo trajanje ostavinskog postupka u Srbiji gde ovaj postupak sprovode ostavinski sudovi i u Hrvatskoj, recimo, gde ostavinski postupak sprovode javni beležnici. Ovo upoređivanje je veoma korisno jer je nasledno i vanparnično pravo na veoma sličan način normirano u ove dve države. Drugo, građanima će biti olakšan pristup javnom beležniku kao organu koji sprovodi vanparnični postupak. Velika prednost javnog beležništva u odnosu na sudove sastoji se u tome što su notari dostupniji građanima. Naime, ne postoji u svakoj opštini osnovni sud ili sudska jedinica, ali zato u svakoj opštini mora da postoji bar jedan javni beležnik i njegova javnobeležnička kancelarija. U opštinama koje su gušće naseljene i u kojima se obavlja intenzivnija privredna aktivnost može se dozvoliti otvaranje više javnobeležničkih kancelarija, tako da na 25.000 stanovnika bude po jedan javni beležnik. Treće, značajan broj sudija biće rasterećeno od vanparničnih predmeta i angažovan u drugim odeljenjima, recimo u parničnom, čime se na posredan način doprinosi efikasnosti sprovođenja drugih sudskih postupaka. Primera radi, na teritoriji Republike Srbije 2012. godine na sprovođenju ostavinskih postupaka, odnosno ostavinskih rasprava, bilo je angažovano 160 sudija, a u prvom tromesečju 2013. godine ostavinskim predmetima bavilo se 216 sudija. Podsetio bih da je ostavinski postupak samo jedan od mnogih vanparničnih postupaka. Iskustva iz zemlja u okruženju pokazuju da se poveravanjem ostavinskih postupaka javnim beležnicima omogućuje da značajan broj sudija pređe u druga sudska odeljenja i doprinese bržem sprovođenju drugih postupak. Sprovođenje ostavinskog postupka od strane javnog beležnika neće imati negativnih posledica, što zbog prirode vanparničnih postupaka, što i zbog činjenice da važeće zakonske norme pružaju dovoljno garantija, kako u pogledu stručne osposobljenosti javnih beležnika, tako i u pogledu njihove nezavisnosti i nepristrasnosti. U pravničkoj javnosti su iznošeni argumenti da javni beležnici nisu dovoljno stručno osposobljeni da sprovode parnične postupke. Takve tvrdnje jednostavno ne stoje. Što se tiče stručne osposobljenosti javnih beležnika, pravila koja postoje u pozitivnom srpskom pravu obezbeđuju da javnobeležničku delatnost mogu obavljati samo ona lica koja po stručnoj spremi i iskustvu na poslovima pravne struke nimalo ne zaostaju za sudijama. Kandidat za javnog beležnika mora imati više radnog iskustva u pravnoj struci nakon položenog pravosudnog ispita i mora da položi javnobeležnički ispit. Javnobeležnički ispit obuhvata pravne institute od značaja za javnobeležničku delatnost, među kojima značajno mesto zauzima materija građansko-materijalnog prava i vanparničkog postupka. Ono po čemu javnobeležnička profesija takođe ne zaostaje za sudom, jeste i obaveza stalnog usavršavanja. Javni beležnici su dužni da pohađaju seminare i druge oblike stručnog usavršavanja koje odredi javnobeležnička komora i Ministarstvo pravde. Povreda te dužnosti predstavlja disciplinski prestup za koji se može izreći kazna oduzimanja prava na obavljanje delatnosti. Pored navedenog, ističem da će u najkraćem roku u skupštinsku proceduru biti upućen tzv. omnibus zakona kojima će se izvršiti izmene i dopune oko 30 zakona koji uređuju pojedina pitanja iz nadležnosti javnih beležnika, a sve u cilju stvaranja uslova za početak rada javnih beležnika, kako je to u Zakonu o javnom beležništvu predviđeno i čija će primena krenuti od 1. septembra 2014. godine. Na kraju, želeo bih da vas upoznam sa Predlog zakona o izmenama Zakona o izvršenju i obezbeđenju. Razlog za donošenje ovih po obimu malih, tzv. interventnih izmena Zakona o izvršenju i obezbeđenju je neophodnost da se reši problem koji se pojavio u praksi funkcionisanja izvršitelja u vezi sa njihovom mesnom nadležnošću, a koji je nastao usled početka primena novog Zakona o sedištima i područjima sudova i javnih tužilaštava, koji je počeo da se primenjuje od 1. januara ove godine. Ovim zakonom je osnovano 66 osnovnih sudova, umesto ranijih 34, koji su osnovani po ranijem Zakonu o sedištima i područjima sudova i javnih tužilaštava. Imajući u vidu da se prema važećim odredbama Zakona o izvršenju i obezbeđenju izvršitelji imenuju za područje osnovnog i privrednog suda, što je odgovaralo mreži osnovnih sudova predviđenoj u ranije važećem Zakonu o sedištima i područjima sudova i javnih tužilaštava, neophodno je uskladiti Zakon o izvršenju i obezbeđenju sa novim Zakonom o sedištima. Predlogom zakona se predviđa da se izvršitelji imenuju za područje višeg suda, umesto za područje osnovnog suda, iz razloga što je takvo rešenje celishodnije, budući da je teritorijalna organizacija viših sudova ustaljena i da se nije menjala u većem obimu dugi niz godina. Predlog zakona sadrži i prelaznu odredbu kojom se rešava situacija koja je nastala posle početka primena novog Zakona o sedištima i područjima sudova i javnih tužilaštava, a koja se odnosi na izvršitelje koji su imenovani u skladu sa važećim odredbama Zakona o izvršenju i obezbeđenju. Napomenuo bih da je u Ministarstvu pravde u toku rad na obimnijim izmenama i dopunama Zakona o izvršenju i obezbeđenju, čak bih se usudio da kažem – ne izmenama i dopunama, nego kompletnoj reviziji zakona, čiji tekst u punoj meri ni najučeniji pravnici u Srbiji na jednostavan način ne mogu da razumeju. Ovom revizijom obuhvatiće se i sva sporna pitanja koja su se pojavila u dosadašnjoj primeni ovog zakona. Prema planiranoj dinamici, očekujem da će se ove izmene i dopune naći u skupštinskoj proceduri tokom redovnog jesenjeg zasedanja Narodne skupštine. Zahvaljujući vam na pažnji, izražavam nadu da će nakon rasprave u načelu i u pojedinostima, predloženih pet zakona biti usvojeno. Hvala.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, kolege i koleginice narodni poslanici, kao i juče, nastavljamo sa radom i raspravljanjem o setu pravosudnih zakona, koji su pre svega procesno-pravne prirode. Isto tako, stojimo na stanovištu da se svi ovi zakoni, bar kada je u pitanju stav poslaničke grupe SPS, trebaju prihvatiti iz razloga koje sam juče kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS izneo, a dodatni predlozi i razlozi zbog čega se ovi tekstovi zakona trebaju prihvatiti su sledeći. Poslanička grupa SPS je uvek dosledno istrajavala na još doslednijoj primeni univerzalnih pravnih instituta i istovremeno univerzalnih načela. Jedno od tih univerzalnih načela je dostupnost građanima pravde, a to znači dostupnost sudova građanima. Takođe, jedno od univerzalnih načela je poštovanje prava na pravično suđenje, kao i poštovanje prava na suđenje u razumnom roku. Upravo ovi procesno-pravni zakoni, osim Zakona o javnom pravobranilaštvu, ukazuju da je dobar put kojim je Ministarstvo pravde krenulo kao predlagač u izradi ovih zakona, da se upravo ova univerzalna načela i univerzalni pravni principi u celosti ispoštuju. Ono što tereti, što predstavlja hipoteku za pravosuđe još iz prethodnog perioda, a naročito nakon neuspele reforme pravosuđa iz 2010. godine jesu činjenice koje se ne mogu dovoditi u sumnju, pre svega, činjenica neujednačenosti sudske prakse, zbog čega se čak pojavljuje situacija da se u istom sudu dva veća istog suda pojavljuju kao donosioci potpuno različitih odluka. Čak ni Vrhovni kasacioni sud, koji je po zakonu nadležan i obavezan da ujednačava sudsku praksu, to nije u mogućnosti da uradi, imajući u vidu da ni apelacioni sudovi, kao hijerarhijski, viši i oni koji odlučuju po žalbama ne doprinose da se ujednači sudska praksa. Sledeći teret i, slobodno se može reći, hipoteka iz prethodnog perioda je ogroman broj predmeta koji nisu rešeni u sudovima, sa stalnim prilivom koji značajno doprinosi da se stepen ažurnosti u sudovima svodi na najmanji mogući nivo, najmanji mogući stepen, tako da se uglavnom sudije okvalifikuju kao neažurne, pre svega iz razloga što nisu doneti adekvatni programi za rešavanje priliva predmeta. Zašto je ovakav uvod u odnosu na ove procesne predloge zakona iznet od mene kao ovlašćenog predstavnika SPS? Upravo iz razloga što se ovim predlozima zakona koji se danas pojavljuju pred nama i o kojima raspravljamo ukazuje na mogućnost da se ovi problemi na neki način reše. Hajde da počnemo od prvog zakona koga ću afirmisati u smislu rešavanja tih problema, a to je Zakon o posredovanju u rešavanju sporova. Upravo ovaj zakon omogućava da se kroz posredovanje sudovi relaksiraju, da se oslobode balasta velikog broja predmeta. Naravno, to ni u kom slučaju ne smanjuje i ne eliminiše obavezu samih sudova, a naročito predsednika sudova da donose program o rešavanju velikog broja predmeta, koji do danas još uvek nisu doneti. Do danas, nažalost, još uvek nije donet pravilnik o ocenjivanju rada sudija. Do danas, nažalost, nisu doneti ni kriterijumi na osnovu kojih se vrednuje rad sudija. Zašto? Zato što je relikt neuspešne reforme pravosuđa, relikt nečega što postoji još od 1953. godine kada je poslednji put, kolege poslanici, a i građani da znaju, donet upravo jedan pravilnik o ocenjivanju rada sudija. Od 1953. godine do danas je proteklo mnogo. Više od dve decenije, a da još uvek ne postoje jasna pravila i kriterijumi po kojima se ocenjuje rad sudija. Ono što je važno istaći jeste činjenica da sada kroz posredovanje u rešavanju sporova postoji mogućnost da se barem jedan deo predmeta, gde se stranke kroz autonomiju volja, dakle, potpuno saglasno i ravnopravno u jednom postupku koji je definisan predlogom ovog zakona o posredovanju u rešavanju sporova, mnoge sporove, kako pre iniciranja sudskog postupka, tako i u toku sudskog postupka, reše. Upravo zbog toga poslanička grupa SPS smatra da je ovo jedan izuzetno dobar način da se kroz popravljanje onih nedostataka ranije važećeg zakona, koji se zvao drugačije, Zakon o medijaciji, a ne Zakon o posredovanju, sada terminološki daleko približniji građanima i jednom prostom narodnom jeziku, da se shvati da građani sve sporne odnose ne moraju da iznose pred sud, da ih mogu rešavati uz pomoć posrednika koji je za to stručan, obučen, koji ima licencu, koji je obavezan da poštuje autonomiju volja stranaka, koji je obavezan da štiti ravnopravnost stranaka i koji je obavezan da doprinese da do tog sporazuma dođe. Zašto je ovim zakonom trasiran put da se učini mnogo više kada su u pitanju rešavanje spornih odnosa između građana, kojih ima mnogo? Upravo ono što je istaknuto u uvodnom delu od strane ministra, činjenica da zaključeni sporazum istovremeno predstavlja izvršnu ispravu. Šta je posledica toga? Posledica toga je da ne moramo čekati donošenje presude, kao izvršne isprave, pa tek onda pokrenuti postupak prinudne naplate, shodno odredbama Zakona o izvršenju i obezbeđenju, već automatski zaključeni sporazum, overen od strane suda, sa priznanjem dužnika da će izmiriti dug poveriocu može predstavljati izvršni naslov na osnovu koga se sprovodi postupak prinudne naplate. Građani treba da znaju da je ovo za njih jako korisno. Na taj način građane treba stimulisati kada je u pitanju rešavanje spornih pitanja i spornih odnosa. Ono što mi se čini važnim u odnosu na druge zakone, pre svega kod Zakona o javnom pravobranilaštvu, treba istaći činjenicu da je konačno Zakon o pravobranilaštvu, i to državnom pravobranilaštvu, neka pitanja uredio koja do sada nisu bila uređena, pre svega počev od nadležnosti, od zastupanja. Novinama ovog zakona državno pravobranilaštvo zastupa širi krug lica čiji su osnivači ili država ili jedinica lokalne samouprave. Međutim, ovde bih, ministre, izneo jednu dobronamernu sugestiju ili primedbu kada je u pitanju Zakon o pravobranilaštvu. Imajući u vidu da sam i sam učestvovao u kreiranju nekih delova ovog zakona, kada je bio još u formi nacrta od strane radne grupe koja je radila na izradi ovog zakona, desio nam se jedan propust da u odredbama ovog zakona nije dovoljno potpuno definisano pitanje lokalnih pravobranilaštava, pre svega opštinskog i gradskog pravobranilaštva. Zašto? Nesporno je da se i osnivanje i organizacija pravobranilaštava, i opštinskog i gradskog, definišu odlukom lokalne samouprave. Tu apsolutno nema potrebe za bilo kakvom polemikom. Upravo odlukama, kako opština, tako i gradova, dolazimo u situaciju da se neka pravobranilaštva bukvalno na pogrešan način postavljaju. Postavljaju se kao službe gradskih uprave. Na taj način se vrši neka vrsta diskriminacije samog pravobranilaštva. Konkretno, u Užicu, u gradu iz koga dolazim, pravobranilaštvo nema onaj status koji treba da ima – samostalan i nezavisan organ, već ima status službe gradske uprave zbog čega zaposleni u pravobranilaštvu imaju jedan adekvatan status, status gde su zarade daleko manje od zaposlenih u gradskim upravama, status koji apsolutno nije upodobljen sa onim što sadrže odredbe ovog zakona, odnosno predloženog Zakona o državnom pravobranilaštvu. Mislim da je u ovom delu zakon trebao da bude potpuniji, barem sa nekim instrukcijama i smernicama koje se odnose isključivo na osnivanje, organizaciju, a manje na nadležnost kada su u pitanju lokalna pravobranilaštva. Što se tiče odredaba Zakona o parničnom postupku, poslanička grupa SPS je isključivo u cilju poštovanja onih principa, koje sam u uvodnom delu izneo, istakla određene amandmane sa ciljem da se poboljša kvalitet Zakona o parničnom postupku, kada su u pitanju izmene i dopune. Ti amandmani se odnose, ne na neke krucijalne stvari, već više na terminološka pitanja koja se vezuju za sam tekst Predloga zakona o parničnom postupku. Konkretno, kada je u pitanju odredba postojećeg člana 85. predloženog teksta Zakona o parničnom postupku, definisano je pitanje punomoćnika, tako da se norma bukvalno ovako i čita i tumači da je punomoćnik fizičkog lica advokat, krvni srodnik u pravoj liniji, brat, sestra, bračni drug, predstavnik službe pravne pomoći, jedinice lokalne samouprave koji je diplomirani pravnik sa položenim pravosudnim ispitom. Naš amandman, ovo nije rasprava o amandmanima, ali je bitno da se ukaže, bitno je da se zna, jeste činjenica da je ovo ipak nepotpuna norma iz jednostavnog razloga što punomoćnik mora biti javni beležnik i izvršitelj. U odredbama Zakona o javnom beležništvu tako nešto postoji. U praksi izvršitelj ima pravo zastupanja fizičkog lica, a naročito tamo gde se sprovode izvršenja i kada je u pitanju zaštita interesa poverilaca. Zašto se u toj situaciji krug punomoćnika ne bi definisao na ovaj način i učinio daleko potpunijim? Ono što smo kao poslanička grupa uvideli i kroz amandman takođe pokušali da ovaj tekst Predloga zakona poboljšamo jeste jedna norma koja se pokazala u praksi kao potpuno neadekvatna i uticala je na neefikasnost rada sudova, a naročito na povredu prava, na suđenje u razumnom roku. Radi se o odredbi člana 193. Radi se o odredbi člana po kome svako ko želi da podnese tužbu je po ranije važećem zakonu moraju da se obrati nadležnom pravobraniocu u gradskom, opštinskom ili državnom, odnosno javnom, i da u roku od 60 dana pokuša pred pravobranilaštvom rešiti sporno pitanje ili sporni odnos. Logično je da se u praksi takva pravna situacija pokazala kao neadekvatnom, logično je da je došlo do odugovlačenja postupka i sa ovom izmenom da se umesto – mora obratiti pravobranilaštvu, može obratiti pravobranilaštvu, čini mi se nije mnogo doprinelo ubrzavanju postupka. Sama neobaveznost neke norme ne treba da bude normirana. Da li može? Može u svakom slučaju, ali bi to mogao i bez sistematizacije u samom tekstu zakona. Zbog toga smatramo da bi najbolje bilo i najcelishodnije i najadekvatnije da se ova odredba izbriše. Na kraju, ono što je najvažnije kada je upitanju ovaj procesni zakon, Zakon o parničnom postupku jeste ono što je predlagač uradio na najbolji mogući način, što je omogućio da se obezbedi što veći stepen pravne sigurnosti građanima i da se na najadekvatniji način obezbedi dostupnost pravde, a to je pitanje vanrednog pravnog leka u konkretnom slučaju revizije. Smanjenje imovinskog cenzusa, odnosno vrednosti koja je ranije bila opredeljena u zakonu na 100 hiljada evra kao uslov za podnošenje revizije, vanrednog pravnog leka na 40 hiljada evra je svakako dobro rešenje. Međutim, ono što Socijalistička partija Srbije i poslanička grupa smatra, rukovodeći se svojim programom, svojim idejnim načelima, pre svega, poštovanja na socijalnu pravdu, jeste činjenica da se i ovaj cenzus možda pojavljuje kao visok. Trebalo bi građanima omogućiti da koriste sva pravna sredstva bez velikih ograničenja, bez namere da se opterećuju sudovi naročito vrhovni Kasacioni sud u nepotrebnoj meri sa velikim brojem predmeta. Zbog toga smo intervenisali sa amandmanom smatrajući da se i ovaj imovinski cenzus može spustiti, zbog toga što i na ovaj način možemo građanima omogućiti da svako ko ima pravo na tužbu ima pravo i na žalbu i na vanredni pravni lek u konkretnom slučaju što veći broj građana bi trebao da to pravo ostvaruje upravo kroz smanjenje ovog cenzusa. Ono što je i od strane predlagača posebno istaknuto jesu odredbe Zakona o vanparničnom postupku koje se istovremeno vezuju i za odredbe Zakona o javnom beležništvu. Moram samo da podsetim da smo i te kako mnogo polemika imali u vezi ovih pravnih pitanja nedavno kada je ustrojena nova mreža sudova. Zašto? Zato što su najveće kritike i najveći broj kritika u odnosu na mrežu sudova i na Ministarstvo pravde kao predlagača bile upravo zbog toga da se dostupnost pravdi neće omogućiti sa smanjenjem broja, bilo sudova, bilo sudskih jedinica imajući u vidu da se neće moći sprovoditi onaj deo poslova pred sudovima koji se vezuju za overavanje ugovora, potvrda, izdavanje isprava. Jedan veliki deo posla koji se vezuje upravo za vanparnični postupak. Čini mi se da se sada stav Ministarstva pravde iz tog vremena pojavljuje kao potpuno opravdan. Zašto? Zbog toga što je sada evidentno da se iz sudova izmešta veliki deo nadležnosti i očigledno je da se taj veliki deo nadležnosti prenosi na javne beležnike u proceduri koja je sada propisana predlogom izmena i dopuna Zakona o vanparničnom postupku. Poslanička grupa SPS to pozdravlja. Pozdravlja zato što ćemo upravo sa započinjanjem rada javnih beležnika imati mogućnost da kako ostavinske postupke, tako i druge pravne poslove koji se prenose na javne beležnike po sistemu koji je ovde definisan rasterećujemo rad sudova, rasterećujemo sudije koji će biti premešteni na druge poslove, koji će dobiti drugu materiju kojom će se baviti, kojom će suditi u drugim sporovima i na taj način relaksirati sudove od velikog broja predmeta. Jedino što bi jedna dobronamerna sugestija u tom pravcu mogla da bude jeste činjenica da se prilikom izbora javnih beležnika, na koje se prenose ovi poslovi, mora voditi računa, pored ostalog, i u pogledu stručnosti, ali i u pogledu uspešnosti u dotadašnjem obavljanju javnobeležničkog posla. Ukoliko je iskustvo pokazalo da javni beležnik uspešno obavlja posao bez i ove prenete nadležnosti, jer on donošenjem zakona je dobio određeni obim nadležnosti koje može da koristi u praksi, i ukoliko se pokazao kao kvalitetan u svakom slučaju mora imati benefit da može da nastavi da radi i da dobija od suda ono što se sada ovim zakonom definiše kao prenesena nadležnost. Na kraju, pošto mi vreme ističe, a nadam se da ćemo nastaviti raspravu kada bude rasprava u odnosu na prijavljene poslanike prema ovoj temi, želim samo još jednom da istaknem da poslanička grupa SPS zaista dosledno i istrajno traži najbolje moguća rešenja kako bi građani osetili pravdu, kako bi pravdu ostvarili kroz sudsku zaštitu, a tu sudsku zaštitu ostvarili pred sudovima koji su kompetentni, stručni, kvalifikovani i uspešni u svom radu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vesna Besarović.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine predsedavajući, gospodine ministre i kolege narodni poslanici, Zakon o pravobranilaštvu, državnom pravobranilaštvu vidimo kao jedan veoma značajan zakon jer on reguliše organ koji obavlja poslove pravne zaštite, imovinskih interesa i prava RS. Samim tim, to je veoma značajan državni organ sa značajnim državnim funkcijama. On se u našem pravnom sistemu pojavio, da obavlja svoju funkciju posle Drugog svetskog rata. Postojalo je nekoliko zakona koji su regulisali njegov rad. Zakon koji je gospodin ministar pomenuo, koji je donet 1991. godine, je zaista u današnjim uslovima neodgovarajući. U vreme kada je on bio donet i tada se nama ljudima iz struke pokazao kao sumoran, nedovoljno detaljan, zakon koji ne reguliše pitanja koja su bila od značaja za rad i funkcionisanje tada javnog pravobranilaštva. Međutim, donošenjem, odnosno predlogom novog zakona koji imamo pred sobom, Zakona o državnom pravobranilaštvu poslanička SDPS vidi kao jedan značajan pomak ka regulisanju jednog veoma značajnog državnog organa i pozdravlja inicijativu Ministarstva pravde da se preformuliše, predefiniše uloga ovog državnog organa. Skrenula bih pažnju samo na nekoliko značajnih novina koje ovaj zakon sadrži. Posle analize koju smo čuli od strane gospodina ministra, smatram da nije potrebno da dalje detaljnije analiziram, ali smatram takođe da treba skrenuti pažnju na nekoliko novih stvari koje zavređuju naš interes ne samo kao pravnika nego kao stručnu i političku javnost. Prva značajna novina je uvođenje zastupanja od strane državnog pravobranilaštva RS pred stranim i međunarodnim sudovima i arbitražama. Ovu funkciju je tadašnje javno pravobranilaštvo imalo 60-tih, 70-tih i 80-tih godina i vodila je vrlo uspešno. Međutim, onda je pomeranjem te funkcije i regulisanjem na drugi način došlo do toga da su pravobranilaštva prepuštala vođenje sporova pred stranim međunarodnim sudovima i arbitražama pravnim službama, odnosno pravnim timovima, advokatskim kancelarijama, van pravobranilaštva. Pri tom, smatram da je veoma važno da Vlada na predlog pravobranilaca može da ovlasti u konkretnom slučaju za zastupanje lice koje je van pravobranilaštva i koje poseduje potrebne kapacitete za zastupanje, bilo da je reč o posebnom znanju, o poznavanju jezika itd. Očekujem da će se takva situacija događati ređe, da ne kažem izuzetno, i naravno da će, s obzirom da Vlada odlučuje o takvom predlogu, ona biti pod nekom vrstom potrebnog nadzora od strane i državnog pravobranilaštva i Ministarstva pravde, koji sada preuzima ulogu nadzora nad državnim pravobranilaštvom. To je takođe jedna novina, verovatno će u stručnoj polemici biti nekih zamerki i na ovo rešenje. Verovatno će ono biti moguće, doživljeno kao ograničenje slobode rada pravobranilaštva. Međutim, mi s druge strane ne možemo da zaboravimo da je pravobranilaštvo državni organ, organ koji brani imovinske interese države i njenih jedinica i kao takvo treba da pripada hijerarhijskom sistemu vlasti i nadzora. Druga novina koja je takođe veoma značajna je zastupanje od strane državnog pravobranilaštva pred Evropskim sudom za ljudska prava. Državno pravobranilaštvo će pred sudom u skladu sa Evropskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda zastupati interese Republike Srbije. Znamo da se pred ovim evropskim sudom vodi veliki broj sporova. Znamo da neke sporove država gubi, da je obavezna da plati značajne iznose i smatram da će ova proaktivna, stručna uloga državnog pravobranioca i ovlašćenih lica od strane državnog pravobranioca doprineti da se ovi sporovi rešavaju onako kako treba da se rešavaju, ali da interes Srbije bude zaštićen bolje i dugotrajnije. Takođe u vezi sa ovim pitanjem zastupanja pred Evropskim sudom pravde, treba reći da će doći i do preuzimanja nadležnosti predmeta i zaposlenih iz organizacione jedinice Ministarstva pravde koja se sada bavi zastupanjem i da će ova nova organizacija, smatram, doprineti boljem kvalitetu rada ove službe koja se bavi zastupanjem. Treća novina koja je po meni veoma značajna je da je državni pravobranilac i institucija kao takva odgovorna ne samo Vladi, što je do sada bio slučaj, nego ministru nadležnom za pravosuđe. Time se uspostavlja ta hijerarhija vlasti i kontrole od strane Ministarstva pravosuđa. Ta kontrola, ne vidim je kao kontrolu koja će ograničiti rad pravobranioca i zaposlenih lica u pravobranilaštvu, već kao kontrola koja će u svim onim slučajevima, budući da je reč o imovinskim interesima i pravima Republike Srbijei njenih jedinica, pomoći da se sačuva imovinski integritet Republike Srbije. Sledeća novina koju smatram takođe da je značajna je osnivanje kolegijuma državnog pravobranilaštva, nešto što do sada nismo imali, koji ima svoje ingerencije predviđene zakonom i koji će doprineti da državno pravobranilaštvo brže i efikasnije radi. Najzad, ono što je već apostrofirao gospodin ministar, je obrazovanje pravobranilaštva AP Vojvodine i jedinice lokalne samouprave. Imali smo od strane prethodnih zakona o pravobranilaštvu neke slične tvorevine, neka slična pravna rešenja. Međutim, meni se ovo rešenje koje je predloženo ovim predlogom zakona daleko najviše dopada. Mislim da je nađen jedan balans. Možda je potrebno ovo pitanje razraditi dalje, verovatno ono nije dovoljno razrađeno u samom osnovnom zakonu, Zakonu o državnom pravobranilaštvu, mada se na pravobranioce Autonomne pokrajine i jedinica lokalne samouprave primenjuju norme i propisi sadržane u Zakonu o državnom pravobranilaštvu, ipak je potrebno da se, s obzirom na specifičnost, na region, itd, ovo pitanje dalje razradi. To bi bilo o Zakonu o državnom pravobranilaštvu. Sledeći zakon koji bismo želeli da komentarišemo i izrazimo naš stav poslaničke grupe je zakon o posredovanju i rešavanju sporova koji treba da zameni postojeći važeći Zakon o medijaciji. Zakon o medijaciji je donet, kao što je poznato, 2005. godine. On se pokazao kao jedan potreban zakon, došao je pre svega kao želja da se sa jedne strane rasterete sudovi, da se izađe u susret građanima za brže i efikasnije ostvarivanje pravde i naravno kao rezultat praćenja trendova u pravosuđu u uporednim zemljama. Međutim, prvih nekoliko godina postignuti su zaista dobri rezultati, svi smo bili zadovoljni i smatrali smo da je to jedno jako dobro rešenje. Onda su se pokazali neki nedostaci kao što je pitanje nejasne uloge institucija u oblasti medijacije, zatim se pokazao kao problem nedovoljna obučenost kadrova i to je sve rezultiralo sa opadanjem predmeta u postupku medijacije, što je naravno bio signal da treba učiniti neke promene. Glavne promene koje Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova sadrži odnose se na izmenjenu definiciju posredovanja. Naime, ovaj zakon reguliše posredovanje kao svaki postupak bez obzira na naziv u kojem strane nastoje da sporni odnos reše putem pregovaranja, zatim propisuje mogućnost primene posredovanja u svim oblastima u kojima stranke mogu slobodno da raspolažu svojim pravima, osim u onim slučajevima koji su u isključivoj nadležnosti suda ili nekog drugog državnog organa. Samim tim bi došlo do proširenja oblasti u kojima je posredovanje moguće.Predlozi koji se iznose za vreme posredovanja, koje stranke iznose za vreme postupka posredovanja, pa i sam posrednik ne mogu se koristiti u sudskom, arbitražnom ili drugom postupku, što znači da se time čuva kvalitet predloga koje lica u toku postupka posredovanja daju. Takođe je predviđeno posebno pravilo o zastarelosti, o zastoju zastarelosti potraživanja sa ograničenim rokom od 60 dana radi otklanjanja mogućnosti da posredovanje bude korišćeno za odugovlačenje konačnog rešavanja spora, što se takođe u praksi pokazalo kao jedan od načina mogućih zloupotreba. Ono što takođe smatramo kao veoma značajnim je da sporazum o mirnom rešenju spora ima snagu izvršne isprave, ali naravno samo pod uslovom da su u tom sporu ispoštovani svi oni elementi koji su propisani zakonom. Troškovi postupka su takođe precizno uređeni. Propisano je da u slučaju postizanja sporazuma o rešavanju spora putem posredovanja nakon već pokrenutog sudskog postupak do prvog ročišta za glavnu raspravu da se stranke mogu osloboditi plaćanja sudskih, odnosno administrativnih taksi. Zatim se uvodi postupak izdavanja dozvole za posredovanje kojim se utvrđuje da li neko lice ispunjava uslove za obavljanje posredovanja, i mi to doživljavamo kao težnju za podizanjem kvaliteta posrednika koji se budu bavili ovom delatnošću mirnog rešavanja sporova. Uvodi se i registar posrednika. Taj registar će biti pri Ministarstvu pravosuđa, a program obuke posrednika takođe vidimo kao nešto veoma značajno upravo za podizanje kvaliteta i obuke posrednika. Što se tiče punomoćnika, stranka kao fizičko lice u postupku posredovanja učestvuje lično, a ona naravno može da ovlasti punomoćnika kao i kod zastupanja pred sudom. Što se tiče pravnog lica, pravno lice naravno zastupa zakonski zastupnik ili punomoćnik. U novom predlogu zakona izbrisana je postojeća odredba o potrebi overe potpisa pečatom posrednika, ali je uneta shodna primena Zakona o obligacionim odnosima za zaključenje, dejstvo i prestanak sporazuma o rešavanju sporazuma. Ovaj zakon predstavlja zaista pomak, stručni pomak u regulisanju ove delatnosti, odnosno posredovanja ili mirnog rešavanja sporova. Međutim, naravno, on pretpostavlja i ostvarivanje nekoliko veoma bitnih uslova. Na primer, da sudovi moraju da obezbede uslove za sprovođenje posredovanja, da to sprovođenje bude u sudskoj zgradi, što nije ranije uvek bio slučaj, da to bude nakon radnog vremena i u slučajevima kada je postupak posredovanja pokrenut u toku sudskog postupka. To su neke značajne novine koje mislim da sadrži Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova. Pošto imam još malo vremena, dala bih i naš kritički osvrt o Zakonu o vanparničnom postupku. Zakon o vanparničnom postupku, odnosno Predlog zakona o vanparničnom postupku je postavio kao svoj osnovni zadatak da se usaglasi sa Ustavom Republike Srbije, budući da je donet pre više od 30 godina, kao i da se uskladi sa promenama koje su usledile u pravnom poretku u ovom periodu od 30 godina i, naravno, da poštuje tekovine EU, što takođe predstavlja jednu od obaveza Republike Srbije na putu harmonizacije pravnog poretka. Naravno, pored ovih političkih i društvenih ciljeva, postoji i jedan važan pragmatičan cilj, a to je da se rasterete sudovi u kojima postoji zaista veliki broj predmeta, veliki broj nerešenih predmeta koji dugo čekaju. U smislu ubrzavanja rešavanja tih sudskih predmeta, s jedne strane, a sa druge strane, zbog promovisanje rada javnih beležnika, Zakon o vanparničnom postupku donosi jedan set odredbi kojima sud poverava javnim beležnicima sprovođenje postupka ili preduzimanje određenih zakonom pobrojanih vanparničnih radnji. Naravno, to su samo one radnje koje nomenklaturno tačno zakon nabraja. Time se u stvari i vrši usaglašavanje Zakona o vanparničnom postupku sa Zakonom o javnim beležnicima, koji je donet 2011. godine, ali je više puta od tada revidiran, i 2012. i 2013. godine, a verovatno će biti još, jer je to prvi put da mi posle Drugog svetskog rata uvodimo institut javnih beležnika koji bi trebao da počne da radi 1. septembra ove godine, pod uslovom, naravno, da se do tada donese javno-beležnička tarifa i da se formira javno-beležnička komora. U ovom zakonu, odnosno u ovom setu odredbi koji reguliše javno-beležničku delatnost osnovna ideja je da sud može da poveri sprovođenje postupka za koji je po zakonu nadležan. To čini postupajući sudija rešenjem kojim se javnom beležniku poverava sprovođenje postupka. Zatim, postoji istovremeno i rešenje o određivanju javnog beležnika, kome se upućuje povereni predmet koji donosi predsednik suda koji postupa u određenom predmetu. Čuli smo i možemo sami da utvrdimo u tekstu Predloga zakona kakav je mehanizam postupanja. Sudija mora da poštuje listu javnih beležnika koja se nalazi na području tog suda. Zatim, postoji i obaveza javnog beležnika da prihvati posao koji mu je poveren. Da li će u praksi dolaziti do toga da javni beležnici možda biraju poslove, odbijaju poslove koje im sudija poveri, to će vreme pokazati. Možda će biti potrebno da se uvedu dodatni mehanizmi da javni beležnici prihvataju. Mada, meni se čini da će biti glavni motivacioni elemenat dobra tarifa. Ako javni beležnici budu adekvatno nagrađeni kroz javno-beležničku tarifu, ne vidim zašto bi oni odbijali povereni posao od strane postupajućeg sudije, izuzev ako postoje, naravno, neki drugi razlozi, npr. pristrasnost, nekvalifikacija itd. Javni beležnik je dužan da postupa po pravilima koja važe za postupak. Takođe je dužan da poštuje rok koji mu je ostavljen. Nadzor nad njegovim radom vrši sud koji mu je poverio vršenje tih procesnih radnji vezanih za određeni predmet. Takođe, rešenje koje je javni beležnik doneo kao poverenik suda, jer on ima status poverenika suda, može da se napada pravnim lekovima, istim onim pravnim lekovima kao što može da se napada presuda koju je doneo sud. Tako da, sa stanovništva stranke, ona nije ni u čemu uskraćena u pranim lekovima drugostepenim ili vanrednim pravnim lekovima koje može da preduzima. Takođe, i ovim bih završila ovo izlaganje, veoma je važno i ono što nam je ministar sada najavio, da se donese taj nazvanim omnibus zakon koji će izvršiti harmonizaciju pratećih propisa vezanih za rad javnih beležnika. Pretpostavljam da je Zakon o privrednim društvima jedan od tih. Kada bude vreme, ja bih sugerisala da se delokrug poslova koje javni beležnik obavlja proširi i da se taj delokrug poslova…
Zamolio bih vas, pošto je vreme predviđeno za diskusije predstavnika poslaničkih grupa 20 minuta, a ono je isteklo, da privodite kraju.
Završavam. … da se taj delokrug poslova proširi, naravno sa revizijama zakona koji će se učiniti. Zahvaljujem i izvinite zbog prekoračenja.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Gospodine ministre, pravnička filozofija – zakoni koji se donose treba da budu odraz društvenih kretanja trenutka vremena, ali i odraz državne i političke filozofije onoga ko donosi određene zakone. Kao tradicionalistička stranka koja kod donošenja svakog zakona gleda istorijat određenog zakona od kako postoji naša državnost, kroz taj kontekst smo posmatrali i Zakon o javnom pravnobranilaštvu. Čini mi se da je možda, svi predlagači to nekada rade, ali možda je češće potrebno ukazivati na istorijat i promene zakona kroz određene faze kroz koje je prolazila naša država i kroz promenu društvenog i političkog i ekonomskog sistema. Onda ćemo uvek doći do sličnih zaključaka i do sličnih odgovora. Nama kao strankama koje su možda najizrazitije bile protiv i najviše skretale pažnju na sve štetne posledice totalitarnog režima u kome smo živeli od 1945. do 1990. godine, svaki takav istorijski pogled i svako poređenje daju punu argumentaciju za naš politički stav. Ako bismo pogledali, recimo, Zakon o notarima i javnim beležnicima, on je donet već za vreme Kraljevine Srbije 1931. godine i nije primenjivan na teritoriji cele zemlje, a najviše u Vojvodini, zbog toga što je Vojvodina i tada bila ekonomski, pravnički i u svakom drugom smislu razvijeniji deo naše države. Onda kada je ovde promovisan Zakon o javnom beležništvu, promovisan je kao priključivanje Srbije, odnosno uvođenje nečeg totalno novog u naš pravni sistem. Bilo je zaista nekoliko kolega, među kojima sam bio i ja, koji smo pričali da je Srbija u neko drugo vreme bila zaista moderna, evropska i napredna zemlja u svakom smislu, pa i u pravničkom smislu i zakonodavnom smislu. Slično je i sa Zakonom o javnom pravobranilaštvu. Zakon o javnom pravobranilaštvu postoji u Srbiji skoro negde oko 185 godina. Prvo pravobranilaštvo je formirano u Srbiji kao služba popečiteljstva, odnosno Ministarstva finansija od 1839. godine i imalo je interesantan naziv. Njime je rukovodio načelnik odeljenja promišljenosti, što jeste arhaizam, ali primeren tom vremenu, popečiteljstva finansija. Od 1842. godine tu funkciju obavlja državni službenik koji se zvao – praviteljstveni fiškal, od 1848. godine praviteljstveni pravobranitelj, a posle jezičke reforme koju je izvršio Vuk Stefanović Karadžić i kada je izbačen veliki nepotrebni arhaizam od 1860. godine se zove – državno pravobranilaštvo. Kraljevina je prvi put donela Zakon o državnom pravobranilaštvu 1934. godine i on se u najkraćem ogledao u tome da državni pravobranilac zastupa interese države u sudskim i upravnim sporovima. Međutim, sa promenom društvenog, ekonomskog i političkog sistema promena na gore nije zaobišla ni ovu oblast. Federativnoj Narodnoj Republici Jugoslaviji 1945. godine ukida državno pravobranilaštvo. Koji je to razlog? Jednostavan. Kada interese, javne interese, interese države u sudskim, upravnim i svakim drugim sporovima ne obavlja jedan jedinstveni državni organ, kada svaka organizacija zastupa samo sebe, onda nastaje totalni haos, odsustvo kontrole i organizovana sistematska pljačka od strane države, pre svega javnih finansija. To nije odlika samo našeg totalitarnog komunističkog sistema to je bilo u mnogim totalitarnim režima i posledice toga su ogromne zloupotrebe javne imovine da bi se prikrile nepravilnosti u raspolaganju sa javnom imovinom i u lošem odnosno namerno lošem odsustvu zaštite javno-pravnih interesa. A o postojanju drugih institucija, poput državnog revizora koji bi smeo da kontroliše trošenje javnih sredstava ili o tome da smo mi usvojili institut vojnog pravobranilaštva koji je postojao do pre neku godinu, gde je vojno pravobranilaštvo odnosno i Ministarstvo odbrane sa svojim posebnim finansijama bilo država u državi, jedan zatvoreni sistem u kojem niko nije smeo da vrši civilnu kontrolu trošenja javnih sredstava i gde je nastao opšti javašluk. Posledica toga je apsolutno normalan pristup svih funkcionera koji su te vrste mentalnog nasleđa da, kada se baviš javnim poslovima, kada raspolažeš javnim finansijama treba da imaš odnos kao prema Alajbegovoj slami i da grabiš što više za sebe, po sistemu – uzmi sad kad ti se pružila prilika, jer ko zna da li ćeš imati takvu priliku. Posledice toga su naravno najizraženije bile u postupku privatizacije. Kada pogledamo ko su bili ljudi koji su najviše zloupotreba izvršili u procesu postupka privatizacije, videćemo da su to ljudi upravo koji su školovani u ovom sistemu, koji su sinovi ili unuci onih koji su organizovano, sistematski pljačkali a da niko nije smeo da im kaže da pljačkaju državu. Oni su naravno na vreme napravili projekte za svoje sinove i unuke ko će koje preduzeće da kupi, jer su znali koje vreme dolazi, pa su rekli – dobro gospodo ako mora baš višepartijski sistem, evo mi iz jednopartijskog sistema ćemo biti vlasnici kapitala, a onda ćemo u potpunosti devalvirati priču opozicije iz 90-ih godina koja je pričala o poštenoj, pravičnoj privatizaciji, razvoju privatnog sektora i svemu onome što postoji u normalnim zemljama sveta. Posle haosa koji je nastao ukidanjem državnog pravobranilaštva 1945. godine, ponovo je 1952. godine uveden državni pravobranilac i zaista pokušao je da ispravi taj haos, ali naravno, u takvom sistemu to je bilo nemoguće, nije postojalo ni dobre volje. Posledice haosa koji je tada nastao mi i danas ispravljamo kroz brojne postupke restitucije, rehabilitacije i to su postupci koji će i u finansijskom smislu znatno opterećivati ove i buduće generacije. Ono što je potrebno reći, kada sam govorio o vojnom pravobranilaštvu, to je da vojno pravobranilaštvo postoji i u nekim razvijenim zemljama sveta, poput SAD ili Italije, ali tamo vojni pravobranioci ne zastupaju imovinsko-pravne interese Ministarstva odbrane i njihove vojske, već to radi upravo državni pravobranilac, a da ne pričamo o vrlo strogoj civilnoj, revizorskoj i drugim oblicima kontrole trošenja javnih sredstava. Tako da je i vojno pravobranilaštvo kod nas postojalo do pre neku godinu. Ovaj novi Zakon o pravobranilaštvu radi nešto što su radile mnoge zemlje u bivšoj Jugoslaviji, ako se ne varam Makedonija, Slovenija, Bosna i Hercegovina, Republika Srpska kao jedan od entiteta Bosne i Hercegovine, naime predviđa postojanje onoga što je i do sada postojalo, znači – republičkog, pokrajinskog i pravobranilaštva jedinice lokalne samouprave, s tim što bliže reguliše njihove nadležnosti i obaveze i to je rešenje koje je u skladu sa duhom vremena i samom tekstu zakona nema se nešto posebno prigovoriti. Što se tiče medijacije, opet kada pogledamo uporedno zakonodavstvo i sudsku praksu iz razvijenih zemalja, doći ćemo do nekih podataka koji su zaista za rubriku verovali ili ne. Postoje uređeni pravni sistemi i uređene zemlje sveta u kojima se mirno rešavanje spora uz učešće posrednika ili medijatora, okončava u skoro 97% ili 98% građanskih parnica. To je podatak koji je u toj meri neverovatan za naše prilike da zaista na njega treba skrenuti pažnju. Šta to znači u praktičnom smislu? Prvo, rasterećenje rada sudova. Zatim, brže rešavanje sporova uz međusobno popuštanje. Zatim, ogromna finansijska ušteda za stranke koje učestvuju u postupku medijacije i jedan osećaj da država funkcioniše na svim nivoima i da institucije njene funkcionišu pa i medijatori. Čini nam se da je Zakon o posredovanju i čini mi se da je zaista ta jezičko-pravna terminologija vraćanja posredništva umesto medijacije primerenija našem jeziku i to je ono što ćemo mi iz SPO i DHSS kao tradicionalisti uvek podržati, jer postoji to naše srpsko leporečje kojim treba zaista da se ponosimo, koje treba da negujemo, da promovišemo. Svaka vrsta terminologije koja promoviše ovo za šta se zalažemo apsolutno će imati našu podršku. Ono što je za nas posebno interesantno i na šta ću skrenuti pažnju kod izbora medijatora onima koji o tome odlučuju, a to je puna svest da zaista od ljudi sve zavisi. Kakav treba da bude medijator? Pre svega vešt. Mnogi medijatori do sada ne samo u našoj praksi nego i u svetu pokazali su se kao, recimo, izaberete medijatora koji je izuzetan pravnički znalac, koji ima izuzetnu biografiju, za koga će bukvalno svi da glasaju, ali se u postupku medijacije pokazuje da nije dovoljno vešt. Tako da medijator treba da bude neko ko pre svega uliva poverenje, koji ima ogromnu vrstu strpljenja, ko će da poznaje tehnike u komunikaciji, tehnike u medijaciji. Ko će da bude neki aktivni slušalac. Ko će da zna da traži izlaz iz slepe ulice. Koji će pored toga što ima pravničko znanje sigurno znati da proceni psihološki profil ličnosti suprotstavljenih stranaka u sporu i da približi suprotstavljene stranke jedne drugoj. Jer, zaista u sudskim postupcima, posebno u sudskim postupcima imovinskog spora sa velikom vrednošću, početak tih postupaka pokazuje da su dve stranke udaljene obale koje su se ukopale u svoje rovove i koje su spremne da sudski ratuju jedna protiv druge do istrebljenja. Upravo je veština medijatora da kroz razne tehnike komunikacije, kroz procene o tome kako treba tim strankama da priđe, na koji način treba da pridobije njihovo poverenje, na koji način treba da im ukaže sve prednosti medijacije, da im i pravnički ukaže koja stranka objektivno i osnovano pravnički bolje stoji u odnosu na drugu stranku i da se to rezultira konačnom odlukom medijatora u kojoj će svi imati korist, od suda koji će biti lišen jednog sudskog postupka više, od brojnih sudskih taksi, finansijskih interesa stranaka do toga da će se postupci okončavati u nekom kraćem roku. Postupak posredništva je mnogo fleksibilniji od sudskog postupka i može se prilagoditi konkretnom slučaju. Sudski postupak je strogo formalan postupak. U postupku medijacije možete nastupati ne poštujući često neka strogo formalna procesna pravila koje morati poštovati pred sudom, možete imati neposredniji kontakt sa medijatorom, možete češće kontaktirati u odnosu na onu situaciju kada zvanično dobijete poziv od strane suda. Sa sociološkog aspekta to je najbolji primer deregulacije samoregulacijom. Ogromne su uštede vremena i novca. Neutralna treća osoba koja rešava sporove ohrabruje stranke svojim pre svega autoritetom, pravničkim znanjem i veštinama da spor reše mirnim putem. Razlike između alternativnog i sudskog rešenja spora su brojne, od toga da se ne poštuju neka strogo zakonska pravila, bez obzira što postoje norme koje regulišu položaj i ulogu medijatora, do onog što je najvažnije – rešavanje jednog složenog konflikta mirnim putem i konačno izlaženje iz slepe ulice. Ono što je kod Zakona o vanparničnom postupku osnovna karakteristika to je da zaista Zakon o vanparničnom postupku, mi smo na to i ranije ukazivali, je trebalo znatno ranije da bude u skupštinskoj proceduri, čak i da nije izmena nekih drugih zakona i da nismo doneli Zakon o sudskim notarima, Zakon o vanparničnom postupku koji je na snazi od 1982. godine apsolutno ne odgovara duhu vremena. Što se tiče jedne od najbitnijih izmena, to je periodično, po službenoj dužnosti, pokretanje postupka od strane samog suda kod osoba koje su trajno ili privremeno lišene poslovne sposobnosti radi ponovnog veštačenja i utvrđivanja da li su one zaista trajno duševno obolele u toj meri ili imaju neki drugi psihijatrijski teži poremećaj koji im onemogućava da sami odlučuju o svojim pravima i interesima pa im je potreban određeni zastupnik ili kako se to nekada zvalo – tutor, mislim da je i ovo jedan od zaista dobrih primera odstranjivanja jednih relikata koji su bili odlika prošlosti. Psihijatri će nam reći da zaista postoji, to svi znamo, trajna i privremena duševna poremećenost, privremena neuračunljivost, sposobnost za rasuđivanje koja je vremenski ograničena zbog raznoraznih faktora, od povređivanja, trovanja psihoaktivnim supstancama, uzimanja narkotika, sklonosti alkoholizmu, do lakših i težih psihijatrijskih oboljenja. Mi smo do sada imali situaciju da zaista osoba jednom lišena poslovne sposobnosti bukvalno više skoro da nema šansu da u stanju kada je u potpunosti psihički zdrava i sposobna da odlučuje o svojim pravima, interesima i o svojim postupcima, kada je sposobna za rasuđivanje, ne može da ostvari to svoje pravo. I eto tako jedan razuman čovek, poslovno sposoban, se od strane porodice, društva i okruženja tretira kao poslovno nesposoban. Isto je što se tiče produženja roditeljskog stanja, a razlozi za produženje roditeljskog staranja iz života mogu biti razni. Apsolutno su dobre i prihvatljive odredbe usklađivanja sa Zakonom o javnom beležništvu i niz mera koje opet smanjuju pritisak na rad sudova kroz upućivanje predmeta na rad u javno beležništvo. Ono na šta posebno hoću da ukažem i što je opet kroz Zakon o javnom beležništvu nešto što je dobro, a što još uvek nije zaživelo u sudskoj praksi kod odbrana po službenoj dužnosti, to je taj princip da javni beležnici treba da dobijaju predmete po službenoj dužnosti i tu nema nikakve samovolje. Kod zastupanja po službenoj dužnosti od strane advokata, do pre neku godinu, čini mi se 99% a sada u nešto manjoj meri, ali i dalje postoje privilegovani advokati koji raznoraznim vezama sa sudijama, sa ljudima koji rade u Upravi za izvršenje krivičnih sankcija, a gde dobijaju pritvorske predmete, dobijaju preko reda odbrane po službenoj dužnosti, čak se nekima i preko reda isplaćuje novac, a država je i dalje mnogim advokatima dužna za odbranu po službenoj dužnosti. Ono na šta smo mi ukazivali kada je bio Zakon o advokaturi i drugi zakoni koji su regulisali tu materiju, da jednostavno država na svakom koraku mora da pokaže svoju pravičnost, pa i na tom polju. Zbog toga je to zakonsko rešenje gde sudija vanparnični nema šta da razmišlja, jednostavno može da pogleda listu, da vidi abecedni red, dodeljuje predmete notaru, apsolutno elegantno i nešto što ćemo mi podržati. U raspravi o amandmanima, mi ćemo izneti neke naše bliže opservacije svih ovih zakonskih rešenja i predložiti i neka druga rešenja. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, ja sam juče hteo da govorim o setu zakona iz oblasti krivičnog zakonodavstva, međutim, u to vreme zatekla nas je vest o smrti gospodina Mikija Rakića, poslanika NDS koji nije ni uspeo da zauzme mesto koje mu pripada na mestu narodnog poslanika. Međutim, to mi daje za obavezu da istaknem doprinos ovog čoveka, Mikija Rakića, u borbi protiv organizovanog kriminala, protiv terorizma, korupcije, borbi na otkrivanju ratnih zločinaca, ali i čoveku koji je svoj ceo život nesebično posvetio tom poslu, čoveku koji je malo pričao, a puno radio i uradio i iza njega su ostala brojna dela. Mislim da treba da budemo ponosni, a imamo i obavezu da nastavimo tim putem, jer put koji je on započeo, nije ni malo lak. U tom smislu veoma odgovorno govoriću o setu svih ovih zakona, osam zakona koji su ušli u proceduru, tri koji su čisto iz oblasti krivičnog zakonodavstva i pet o kojima danas raspravljamo. Reč je o oko 600 članova u ovih osam zakona koji su došli po hitnom postupku i to jeste jedan od ozbiljnih problema ovog parlamenta, o kome ću kasnije govoriti kako se reflektuju. Naš konačan stav, poslaničke grupe Nove demokratske stranke, Stranke Zajedno za Srbiju i zelenih, o ovim zakonima u danu za glasanje biće dat na bazi stava ministra, odnosno Vlade na naše amandmane. Ono gde mi imamo ozbiljnu rezervu i što na neki način dovodi u pitanje naš glas „za“ za ove zakone jeste u činjenici da se kod nas zakoni ne sprovode, da imamo, mogli bismo reći, hrpu novih propisa koji se ne primenjuju. Da li će, uvaženi ministre Selakoviću, i ovih osam zakona biti još deo na toj hrpi koji se, nažalost, ne primenjuju? Odgovornost za to ne leži samo na vama, već na poslanicima u Narodnoj skupštini Republike Srbije, čija je uloga, osim zakonodavne, i nadzorna. Oni su ti koji bi trebali da vrše kontrolu nad sprovođenjem zakona za koje glasaju u Narodnoj skupštini Republike Srbije, dakle i Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo, i za pravosuđe i svi ostali odbori koji su nadležni da brinu o sprovođenju zakona koji su prošli ovu skupštinu i koji su izglasani. Nažalost, do sada te prakse nije bilo i mi smo ovde veoma često donosili zakone, kao što ih donosimo ovih dana, po hitnom postupku, i nikada više nismo pitali ministra – ministre, šta je sa sprovođenjem ovih zakona? Šta je, recimo, sa sprovođenjem Marijinog zakona, o kome smo pričali, koji su sve poslaničke grupe podržale u ovom parlamentu i gde još, koliko znam, nema evidencije koja se vodi da bi se vodi da bi se taj zakon primenjivao? To je simbolika, ali važna i suštinska za to da ova država konačno bude pravna država. Ministre, vi ste na ovoj poziciji treću godinu i vi ste jedan od retkih ministara koji je dobio poverenje i novog mandatara da obavljate tu funkciju. Novi mandatar verovatno ima razloge zbog čega vam je dao tu ulogu, ali ja bih mogao da kažem stvari sa kojima smo mi bili nezadovoljni i za koje očekujemo da vi u narednom periodu popravite, jer smatram da je baš taj vaš staž u Vladi dodatna odgovornost za oblast kojom se bavite, za pravni poredak, odnosno za vladavinu prava. Mi smo puno, ministre, govorili o potezima koje ste vi u prethodnom periodu napravili, sa kojima mi nismo bili sasvim saglasni, odnosno bili smo jako protiv, ali smo očekivali da ćete vi nas ubediti, odnosno kroz praksu da će se realizovati vaši zadati ciljevi i da će nas stvarnost demantovati. Nažalost, to se nije desilo. Takav je bio i Zakon o amnestiji, o kome smo puno pričali i čiji efekti su, po meni, po našoj poslaničkoj grupi, bili veoma negativni, da kažem, pogubni po pravni sistem zemlje, po pravnu sigurnost, jer je to dalo negativnu poruku za vladavinu prava i za sankciju kao oblik državne represije prema onima koji zakon krše. S druge strane, mi smo tokom jučerašnjeg dana govorili o izvršenju krivičnih sankcija, odnosno sankcija u ustanovama za izvršenje i van tih ustanova. Tu postoji ozbiljna mogućnost da bude napravljena nova greška ukoliko zakon ne bude do kraja poštovan, jer neko je čini mi se rekao, kada smo pričali o ova dva zakona, da bi prvi zakon mogao biti zakon za siromašne, a drugi zakon za bogate, da bi oni koji imaju para mogli da kupe slobodu, a da bi oni koji nemaju para mogli da leže u zatvoru. To nije pravna država, ministre. Nadam se da se to neće desiti. S druge strane, juče ste u vašem izlaganju rekli - rast stope kriminaliteta. Niste rekli brojke, podatke, ali je činjenica da po pojedinim oblastima, Beograd, Novi Sad i još neke druge okruge, nemamo celovitu sliku. Rast stope kriminaliteta svih vrsta, od maloletničke delikvencije, vršnjačkog nasilja, nasilja u porodici i drugih oblika kriminala. Da li smo mi to dovoljno učinili sve da se ta stopa smanji? Da li je posao Ministarstva unutrašnjih poslova i vaš posao, posao Ministarstva pravde, odnosno posao policije i posao pravosuđa jedan te isti posao i da li ljudi koji danas budu lišeni slobode po ko zna koji put, a posle nekoliko dana ih vidimo na ulici gde prave nova krivična dela, daju za pravo da ste učinili sve na povećanju pravne sigurnosti? U tom smislu, ministre, gledamo na ove zakone koje ste stavili u proceduru, uz ozbiljnu nameru da ih podržimo, naravno, da ih podržimo ali ukoliko uvažite neke naše amandmane, ali uz ozbiljnu strepnju da oni neće biti primenjeni na adekvatan način i da ćemo mi o nekima od njih pričati kao o Marijinom zakonu koji, nažalost, se ne primenjuje i o nekim drugim zakonima koji se ne primenjuju. Podsetiću vas na ozbiljnu raspravu, mislim da je poslanička grupa Srpske napredne stranke bila predlagač izmena Zakona kojim smo propisali, da kažem, drakonske kazne za krivična dela protiv, hajde da kažem, infrastrukture. Mi smo se složili sa tim, da se ne uništavaju trafo stanice, železničke pruge, itd, itd. Da li se stopa tog kriminaliteta smanjila? Mislim da nije. Nemamo adekvatne analize i to je problem. Smatram da se to nije desilo, ministre. U tom smislu, primena zakona, efikasnost, kontrola donetih zakona, odgovornost svakoga, i onog ko je doneo zakone, i onog ko ih je predložio i onog ko treba da ih primenjuje, smatram da smo tu ozbiljno svi zakazali. Nadam se da će imenovanje predsednika sudova popraviti stanje u pravosuđu, jer ono nije sjajno. Predmeti nam zastarevaju, zastareva izvršenje sankcija, da budem sasvim precizan, o tome smo juče mogli da govorimo. Dakle, zastarevaju pravosnažne presude zbog toga što nema, recimo, mesta u zatvorima ili zbog nekih drugih razloga. To ne bi smelo da se desi u jednoj pravnoj državi, čak i da je jedan slučaj u pitanju. Niko zbog toga što nema mesta u zatvorima ili zato što je zakazalo pravosuđe ne bi smeo da bude nekažnjen za delo koje je izvršio, dugotrajni pritvori, bez razloga, ponekad se pokaže itd. U tom smislu, uvaženi ministre Selakoviću, poslanička grupa Boris Tadić - Nova demokratska stranka - Zajedno za Srbiju i Zeleni Srbije će još jednom razmotriti sve norme koje donose ovi zakoni, do dana za glasanje ćemo doneti odluku, naravno, imajući u vidu i vaš stav prema našim amandmanima, ali pre svega tražim od vas da se u narednom periodu pojavite pred skupštinskim odborima i da kažete šta je sa nekim od ovih zakona koje sam pomenuo i koje bi mogao da pomenem, šta je sa primenom i šta je sa rastom stope kriminaliteta? Da li je to tačno? Koje su to oblasti, zbog čega i koje tu zakazao? Hvala.
Reč ima ministar Nikola Selaković.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, imajući u vidu razlog koji je na početku svog izlaganja gospodin Veselinović izneo i nemogućnost da iznese stav svoje poslaničke grupe po pitanjima zakona o kojima se juče raspravljalo u načelu, a sa ciljem da dam dodatni kvalitet ovoj našoj raspravi i odagnam neke kvalifikacije koje su možda neoprezno izrečene u toku tog izlaganja, daću jedno kratko izlaganje. Prva primedba ticala se činjenice da je osam predloženih zakona u Skupštinu došlo po hitnom postupku. Moram da napomenem da se jedan broj ovih zakona već nalazi u skupštinskoj proceduri, da je donošenje ovih zakona vezano, između ostalog, i za napredovanje Srbije u procesu evropskih integracija i da bi odugovlačenje njihovog donošenja onemogućilo dobre rezultate u tom procesu, naročito imajući u vidu da se u junu održava redovna sednica Saveta ministara EU, na kojoj se donosi mišljenje o napretku naše države u evropskim integracijama. Bojazan da je problem u Srbiji ne u donošenju, već u sprovođenju zakona jeste apsolutno opravdano i jeste apsolutno legitimno. Reč je o problemu koji karakteriše srpsko zakonodavstvo u dugom, dugom nizu godina. Ne mogu čak ni da ga ograničim na neki period, pa da kažem – u poslednjih 10 godina, znatno više od toga. To govori o jednom kolapsu, jednoj bolesti našeg pravnog sistema, ali Srbija po tome nije usamljena. To je, dozvolićete, karakteristika gotovo svih društava u tranziciji. Gotovo sva društva u tranziciji su došla u situaciju da je u određenom periodu došlo do „inflacije“ zakonodavne aktivnosti, „inflacije“ u donošenju zakona, a i te kako prisutnog manjka u sprovođenju zakona. Ipak, kako se vaše izlaganje ticalo jednog konkretnog zakona koji je u prošlom sazivu Narodne skupštine Republike Srbije donela, a reč je o sprovođenju tzv. Marijinog zakona, koji predviđa posebne mere i poseban način, poseban efekat krivičnih sankcija na učinioce krivičnih dela protiv polnih sloboda, protiv maloletnika, moram da kažem da je sprovođenje Marijinog zakona u dobroj meri onemogućeno bez donošenja zakona koji se sada nalazi pred Narodnom skupštinom, a to je Zakon o izvršenju vanzavodskih sankcija i mera. S obzirom da je tada bilo reči o donošenju zakona koji je predložio otac žrtve jednog teškog krivičnog dela i da on nije sistemski pripremljen da bude uklopljen u pravni sistem Republike Srbije, donošenjem Zakona o izvršenju vanzavodskim sankcijama i merama stvaraju se ključni preduslovi za potpunu primenu ovog zakona. Prema tome, da bismo taj zakon sprovodili u celini, potrebno je da se donese Zakon o izvršenju vanzavodskih sankcija i mera, a on je juče bio predmet rasprave u načelu, nadam se za koji dan i predmet rasprave u pojedinostima i njegovim donošenjem ćemo svakako omogućiti potpunu primenu Marijinog zakona. Izneto je da su se do sada zakoni donosili u Narodnoj skupštini, ali da je Narodna skupština retko ili gotovo nikada one koji su nadležni za sprovođenje tih zakona pozivala ne na odgovornost, već po pravu da dobije informacije o sprovođenju određenih zakona. Podsetiću vas da sam u prošlom sazivu bio više puta pred sednicom nadležnog odbora, nego nekoliko poslednjih ministara zajedno i da to ističem sa ponosom i da ću nastaviti u svakoj situaciji, kada je to fizički i funkcionalno moguće, da dolazim pred Odbor za pravosuđe, da odgovaram na pitanja koja postavljaju narodni poslanici i da dajem informacije koje se od mene traže. Krivo mi je što u tim pitanjima koje su narodni poslanici bili u prilici da mi postavljaju nije bilo, recimo, pitanja - kakav je efekat Zakona o amnestiji, donet novembra 2012. godine, jer bi onda od mene dobili odgovor koji bi glasio da bez tog zakona, uz sve manjkavosti koje svaki Zakon o amnestiji nosi, a neću da ih negiram, mi danas ne bismo bili u situaciji da imamo drastično poboljšano stanje u ustanovama za izvršenje krivičnih sankcija u odnosu na izveštaj Saveta Evrope iz 2012. godine. Po izveštaju koji je objavljen pre nešto više od mesec dana, a koji je rezultat jednog posmatranja i ocene stanja u našem sistemu za izvršenje krivičnih sankcija iz 2012. godine, kada su naši zatvorski kapaciteti bili svega 7.500 lica, danas kada su ti kapaciteti 9.300 lica, kada su u znatno boljem stanju, kada više nemamo onoliku prebukiranost i nemamo ono što ste zamerili u vašem izlaganju, ali cenim da je to plod nepotpune informisanosti u toj oblasti, više nemamo zastarivanje izvršenja krivičnih sankcija zbog nepostojanja slobodnih zatvorskih kapaciteta. To je možda bila karakteristika nekog perioda upravo do donošenja ovog zakona koji vi navodite kao najtamniji ili najlošiji potez nekadašnjeg Ministarstva pravde i državne uprave u 2012. godini, da nismo doneli tada taj zakon, danas bismo imali zastarevanje izvršenja krivičnih sankcija zatvora zbog toga što ne bismo imali gde da smestimo osuđena lica. Ono što je zabrinjavajuće i što sam po funkciji ministra kao član Visokog saveta sudstva dobio informacije jeste da se u periodu naročito do 2012. godine, i to konkretnim sudovima, dešavalo da nam zastarevaju izvršenja kazni zatvora, čak i kada je lice dostupno ogranima gonjenja. Po informaciji koju posedujem, pred disciplinskim organima Visokog saveta sudstva pokrenuti su disciplinski postupci koji po slovu zakona mogu da rezultiraju i razrešenjem sudija koje su možda, ali postoje osnovne sumnje, namerno odlagali u stranu, kako se to kod nas u narodu kaže – držale u fioci predmete izvršenja kazni zatvora. Uputiću vas, recimo, na jedan slučaj koji je i te kako zanimljiv za našu javnost, gde je pretilo da zastari izvršenje kazne zatvora, ali hvala bogu to se neće dogoditi. To je slučaj osuđenika Milete Jerkovića, koji je otputovao u inostranstvo i kome je nekoliko puta produžavano, odnosno odlagano izvršenje kazne zatvora, a koji se od pre, nešto manje,mesec dana, nakon izvršenih medicinskih intervencija u specijalnoj zatvorskoj bolnici, nalazi na izdržavanju kazne. Da to nije učinjeno, da to lice nije upućeno na izdržavanje kazne, desilo bi se da bi krajem decembra meseca ta kazna zastarela, ali to se nije desilo. Bez sporenja da svaki zakon o amnestiji može da ima negativne efekte, setimo se onih najnegativnijih mogućih efekata Zakona o amnestiji donetih početkom 2000. godine, a koji su amnestirali lica koja su bila osuđena za terorizam na jednom delu teritorije naše države. Najnegativniji efekti toga su se videli 17. marta 2004. godine prilikom čuvenog martovskog pogroma našeg stanovništva na KiM, gde postoje indicije da su jedni od glavnih organizatora tih progona i ubistava naših sunarodnika, ali ne samo naših sunarodnika, ne samo Srba, već i pripadnika drugih nacionalnih manjina, nealbanskih sa KiM, bila lica koja su amnestijom puštena 2001. godine. Dakle, nesporno je da amnestija ima i svoju negativnu stranu, ali ovde cenimo šta je to negativno, šta je pozitivno. Da li je ova amnestija imala pozitivan efekat na funkcionisanje našeg zatvorskog sistema? I te kako, jer je ona omogućila, a ja sam tada to tvrdio, možete da uzmete i stenogramske beleške, da se donošenjem tog zakona stvaraju tehničke i pravne pretpostavke da se poboljša stanje funkcionisanja našeg sistema za izvršenje krivičnih sankcija. To se zaista i dogodilo. Ako vidite koja je to aktivnost i ministarstva, i Uprave za izvršenje krivičnih sankcija, videćete da je tu stanje i te kako poboljšano. Ako vam kažem da smo poboljšali, odnosno povećali kapacitete sa 7,5 na 9.300 osuđeničkih mesta, ako vam kažem da sada prebukiranost našeg sistema, na jučerašnji dan, podatke sam imao jer smo raspravljali o tome, u sistemu Uprave za izvršenje krivičnih sankcija nalazilo se 10.069 lica na 9.300 mesta. Kolega Omerović je juče citirao taj podatak koji sam dao. Dakle, ne pričamo o zemljama istočne Evrope, gde ima ozbiljnih primedbi Saveta Evrope. Na primer, jedna Italija ima 35.000 mesta u zatvorima, a popunjenost iznosi 72.000. Ako to uporedite sa Srbijom 9.300 i popunjenost 10.069, a imali smo situaciju pre dve godine da je popunjenost bila 11.300 lica, a raspoloživih mesta 7.500, onda je razlika u tome i te kako očita. Iznešena je takođe jedna bojazan, nažalost nije toliko argumentovana, ali pokušaću da tu neargumentovanu bojazan odagnam. Kaže – jedan je zakon za siromašne, a jedan je zakon za bogate. Ne bih rekao da je tako. Izvršenje vanzavodskih sankcija i mera u onom delu u kome se tiče izvršenja alternativnih vidova sankcionisanja, a to su rad u javnom interesu, kućni pritvor ili kućni zatvor uz elektronske mere nadzora, primenjuju se prema tačno određenoj kategoriji učinilaca krivičnih dela. Dakle, ne mogu se primeniti na učinioce težih krivičnih dela, odnosno krivičnih dela za koja se mogu izreći visoke kazne zatvora. Tu nema alternative. Mislim da je to dobro, ali hajde budite korektni pa recite, recimo, da se u zemljama razvijenog sveta alternativne sankcije primenjuju na dve trećine učinilaca krivičnih dela. Tako, recimo, imate negde i tri četvrtine. Tako, recimo, imate situaciju u jednoj Švedskoj ili u jednoj Velikoj Britaniji. Naravno, mi smo još uvek daleko od tih primera, ali njima treba da težimo. Imate tamošnje primere koji kažu da je tek svaki treći ili svaki četvrti osuđeni lice na izdržavanju zavodske sankcije. Dakle, nalazi se u zatvoru. Dve trećine ili tri četvrtine osuđenika su lica koja izdržavaju vanzavodsku sankciju. Mislim da ovi primeri nisu najekstremniji. Najekstremniji primer je primer Holandije, koja uopšte nema popunjenost zatvorskih kapaciteta. Dakle, zatvori su maltene prazni, sasvim drugačiji sistem, sasvim drugačiji koncept, ali vredi ga pomenuti. Ono što je zabrinjavajuće i mislim da ćemo se oko toga složiti, što smo na jedan način jučerašnjom raspravom i predloženim zakonskim izmenama pokušali da koliko toliko umanjimo i zaustavimo. Mislim da će primena tih propisa značajno uticati na rast opšte stope kriminaliteta. Daću sebi za pravo da kažem da je to odgovornost čitavog društva, da je to odgovornost svih onih koji kreiraju javnu svest i učestvuju u njenom kreiranju od porodice, preko škole do sredstava javnog informisanja, uključivši kao jednu izuzetno važnu činjenicu i opšte društveno i ekonomsko stanje u kome se država i građani nalaze u čitavoj ovoj dekadi. U tom smislu, ponosan sam što smo izašli sa predlozima izmena i dopuna Zakonika o krivičnom postupku. Krivo mi je što to niste primetili, jer ako hoćete, jedan od oblika porasta opšteg kriminaliteta koji je kvalifikovan kao takav u našoj javnosti jeste povećan kriminalitet, odnosno huliganizam na sportskim priredbama ili vezanim za sportske priredbe, ali ne samo za to, već kada je u pitanju neovlašćeno posedovanje i stavljanje u promet opojnih droga i svega onoga što može negativno da utiče, naročito, na mlade ljude. Napomenuli ste, to podržavam, maloletnička delikvencija jeste jedan od naših najvećih problema. Predloženim izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku mi dajemo i te kako jasan predlog rešenja. Ako pričamo o huliganizmu, lice koje je pravilo nerede na sportskoj utakmici, sportskoj priredbi, potom bilo uhapšeno, protiv njega pokrenut krivični postupak, izrekne mu se mera zabrane prilaska mestima gde se održavaju sportska takmičenja, uporediću to kao sa merom oduzimanja vozačke dozvole, ako vozača, kome je oduzeta dozvola, zateknete opet da upravlja motornim vozilom, prema njemu se primenjuje stroža kazna, ali pre toga ste mu izrekli zabranu, ovde izričemo zabranu prilaska mestima gde se održavaju sportske utakmice, ponovo zateknete to lice, a najčešće takva lica jesu povratnici, onda nemate više situaciju kakvu smo imali, a to je da jedno lice privedete zbog nereda na utakmici, dok okončate krivični postupak protiv njega, on je mogao još nekoliko stotina puta da se nađe na drugim utakmicama i da ponavlja svoje ponašanje, ne samo lica koja prave nerede na sportskim priredbama. Neko je juče pomenuo od kolega lica koja stavljaju u promet opojne droge, pa onda jednog narko dilera srećete, odnosno hapsite nekoliko puta u istom noćnom klubu, istom kafiću, istoj diskoteci. Zabranite mu pristup takvim mestima. Hajde kolokvijalno da kažem, uskratite mu njegovo tržište. Dakle, dali smo i predlog mera kako da utičemo na smanjenje tog jakog trenda porasta opšte stope kriminaliteta. Pomenuli ste krivična dela koja su definisana izmenama Krivičnog zakonika, ako se ne varam u decembru prošle godine, a koja se tiču krađe na različitim javnim instalacijama, da li su elektro vodovi, vodovodni, kanalizacioni itd. I mene iskreno zanima, i moraću, a možete postaviti pitanje, možemo o tome i na narednoj sednici odbora da razgovaramo da dobijemo efekte primene. Da vidimo koliko je do sad podneto optužnih predloga, recimo, za ove konkretne slučajeve i da li je to delo koje je zaživelo u praksi i ako nije da tražimo izjašnjenje od tužilaštva, od javno tužilačke organizacije zašto to nije tako, jer ja mislim da je to krivično delo prilično dobro propisano, da imamo velikih problema sa krađama instalacija i što je još gore sa štetama koje nastupaju usled tih krađa, jer su štete nekada neuporedivo veće od onoga što je sama vrednost ukradene imovine. Takođe sam uveren da će izbor predsednika sudova doprineti boljem radu sudova i da nam se neće dešavati, kao što sam rekao, da se u pojedinim sudovima dešavalo, a to ste vezali nakon toga za tu priču da nam izrečene kazne zatvora zastarevaju i u slučaju dostupnosti osuđenog lica nadležnim organima. Najveći broj kaznenih zatvora, to građani treba da znaju i vi da znate, zastareva kada su u pitanju lica na poternicama. Znači, lica koja nam nisu dostupna, takvim licima najčešće zastareva kazna zatvora. Kod nas se dešavalo nešto što je apsolutno nedopustivo, a to je da kazna zatvora zastareva onome ko je dostupan državnim organima. Trudio sam se da zaista argumentovano iznesem sve ono što ste zamerili i hvala vam na pažnji, iako je, kao što rekoh, ovo bila tema jučerašnje rasprave.
Gospodine Veselinoviću po kom osnovu?
Replika. Neću da odugovlačim raspravu.
Nemate prava na repliku. Ministar se ni u jednom trenutku nije izrazio na bilo koji način loše na vašu diskusiju, već je odgovorio samo na vaša pitanja.
Ne mislim da je loše, ali dopustite mi samo dva komentara na njegov odgovor.
Imate onih šest minuta koliko vam je ostalo oko ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Može tako?
Može. Zahvaljujem se predsedavajući. Hvala, gospodine ministre, na veoma iscrpnom obrazlaganju i odbrani nekih teza sa vašeg stanovišta i potvrđivanja nekih teza koje sam ja izneo. Kada je u pitanju hitan postupak i činjenica da zakoni po hitnom postupku ulaze u Skupštinu između ostalog i zbog toga što nam to ubrzava put ka Evropskoj Uniji. Nemam ništa protiv toga da oni uđu u skupštinsku proceduru iz tog razloga. Međutim, ne smemo da zaboravimo i da ugrozimo pravnu državu uprkos toj brzini. Zaista bih voleo i sigurno je to i vaša želja da to ubrzanje puta ka EU ne treba da znači manje pravne države, nego više pravne države. Da u tom smislu primena tih zakona bi trebala da bude, kako ste rekli, od šire društvene zajednice inicirana kako nam se ne bi desilo da kao neke druge sadašnje članice EU budemo u dobroj meri nepravni do kraja države, jer se zakoni ne primenjuju i visoka je stopa kriminaliteta i ne doprinosi pravnoj sigurnosti građana. Ne želeći da budem ni malo maliciozan, gospodine ministre, rekli ste da je stanje u zatvorima posle Zakona o amnestiji mnogo bolje. Tu se sa vama apsolutno slažem. Ali, stanje na ulici je posle primene tog zakona bilo lošije. Ti su ljudi izašli na ulicu bez mera resocijalizacije. Oni su se umesto u zatvorima našli na ulici i neki od njih vršili krivična dela, da ne govorim o poruci građanima. Dakle, tačno je da ste sa tim zakonom postigli jedan efekat veoma bitan, ali je tačno da o ovom drugom efektu ipak manje govorite i nadam se da ćemo o tome pričati na nadležnim odborima i u ovoj Skupštini kada budemo analizirali porast stope kriminaliteta po raznim oblastima. Mislim da ćemo se složiti oko ovih alternativnih mera. Vi ste to i rekli da nije isto stanje u Švedskoj i Velikoj Britaniji u kojima se dve trećine krivičnih sankcija na neki način realizuju kroz mere koje ne vezuju za sebe zatvorenu prostoriju, odnosno zatvor. Voleo bih da u nekom narednom periodu dođemo u tu fazu, ali jednostavno nismo blizu te faze i rekao sam svoju bojazan, voleo bih da me u narednom periodu demantuje stvarnost, da za ove vanzavodske mere ne bude privilegije, odnosno da njih sebi mogu „priušte“ samo neki poznatiji, bogatiji itd. ljudi. Voleo bih da u narednom periodu više pričamo na nadležnim odborima. Ministre, rekli ste da ste bili više nego bilo koji ministar pred tim odborima. Slažem se, ali i sami ste rekli da vam nisu postavljali pitanja verovatno o primeni zakona, nego je verovatno 90% te diskusije bilo o novim zakonima koji su u proceduri. Vi ste, sa jedne strane, bili u Skupštini, a sa druge strane, nije bilo tematskih sednica gde se govorilo o primeni zakona.
Reč ima ministar Nikola Selaković.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, od poslednjeg da krenem, tačno je da je većina sednica odbora održavana povodom razmatranja predloga zakona koje je utvrdila i poslala Narodnoj skupštini na raspravu i usvajanje Vlada RS. Ali ću vas takođe podsetiti da postoje i tematske sednice kada su se razmatrali tromesečni i šestomesečni izveštaji o radu ministara i da sam bio u prilici da prisustvujem i takvim sednicama i da razgovaramo o rezultatima rada koji podrazumevaju i rezultate primene određenih zakona. Kada je u pitanju deo izlaganja koji se tiče Zakona o amnestiji, zaista ne vidim da je potrebno više razgovarati o tome. Vrlo dobro ću zapamtiti vaše nadahnute i žustre rasprave o tome u prethodnom sazivu Skupštine. Građani koji dobro prosuđuju sve ono što pričamo pre ili kasnije dobiju priliku na izborima da kvalifikuju ono što smo iznosili, kako smo postupali i šta smo radili. Apsolutno ne verujem da su rezultati bili takvi kakvim ste ih vi predstavljali pre dve godine, tačnije pre godinu i po dana, da bi iko od građana za nas glasao. Građani su glasali i ta SNS, kojoj imam čast da pripadam i koja je mene predložila 2012. godine za ministra pravde i državne uprave je na poslednjim izborima dobila više nego 100% glasova više nego pre 20 meseci. Može biti da je po vašem mišljenju ubedljiva većina građana Srbije bila obuhvaćena amnestijom pa su zbog toga glasali za nas. Može biti i da im se dopalo što je bilo takvog haosa, kako rekoste, na ulicama i nekog nezadrživog porasta stope kriminaliteta. Ovo govorim sa jednom dozom ironije i to jasno i vama i meni. Kao što rekoh, to ne krijem, ta amnestija je imala određene loše strane, kao što je imala i amnestija koju je predlagala Vlada 2001. godine. Samo mislim da su dobre strane ove amnestije koja je doneta 2012. godine bila neuporedivo veće, i kada sam rekao da je sredila stanje u zatvorima, ponavljam iako nije pristojno toliko, ali citirao sam ono što sam izrekao 2012. godine, stvoreni su tehnički preduslovi za regulisanje tog stanja. Nije to bila samo amnestija. Zahvaljujući amnestiji prodisao je, da se tako izrazim, i institut uslovnog otpusta, a sve to ćemo ovim zakonima o kojima skupština ovih dana rasprava i o kojima će odlučivati, učiniti još boljim. Neću a da ne istaknem da su i pojedini drugi delovi sistema koji su bili uspavani ili nisu funkcionisali u dugom nizu godina. Ako imate podatak da recimo pet godina nije zaposlen ni jedan jedini novi policijski službenik u Novom Sadu, dakle, to je podatak pet godina u odnosu na 2013. godinu, a da je sada zaposleno 300 novih službenika i to isključivo na upražnjena mesta u sistematizacijama, bez povećavanja maksimalnog broja zaposlenih u državnoj upravi, onda vam je jasno da jedan deo države nije funkcionisao. Možemo da kažemo ko je za to odgovoran. Odgovorna je i pretprošla i prošla Vlada, ali prošla Vlada je to počela da menja, hvala Bogu. To je nešto što i te kako utiče na, da kažemo,snižavanje te stope porasta opšte stope porasta kriminaliteta. Poslednja, kada smo pominjali hitan postupak. Dakle ja nisam, generalno nisam pristalica hitnog postupka, ali hajde da ovde budemo objektivni. Ministarstvo pravde i državne uprave u prethodnom mandatu, Ministarstvo pravde danas, ovo vam odgovorno tvrdim, jer prilično dobro pratim zakonopredlagačku aktivnost Vlade Republike Srbije, je ministarstvo koje je o svim velikim zakonskim projektima sprovodilo javne rasprave koje su neretko trajale i po duže od pola godine. O pojedinim od ovih zakona, javne rasprave traju od decembra meseca 2012. godine, izračunajte koliko je to. To su zakoni o kojima se ne samo organizuju okrugli stolovi, ne samo elektronskim putem vrše prijemi i konsultacije sa građanima koji pišu svoje primedbe i sugestije vezane za predloge zakona, ne samo da su neki bili u skupštinskoj proceduri, ali zaista vodimo računa o tome da se zakoni ne pišu u tajnosti, da se ne drže u zatvorenoj sobi tri dana, nakon toga puste iz te sobe i odmah kroz Vladu donesu ovde u Skupštinu. O takvim zakonskim predlozima i rešenjima možete da čitate u sredstvima javnog informisanja dugi, dugi niz nedelja i meseci. Neretko su u te javne raspraveuključeni i zainteresovani narodni poslanici. Ako sve to sprovedemo na takav način i dobijemo taj zakonski predlog ovde sa već definisanim stavovima i mišljenjima, kako stručne tako i opšte javnosti u odnosu na pojedina rešenja, možemo da zamerimo hitnom postupku, čak i tada, ali u znatno manjoj meri. Nekada nije dobro, nekada je dobro porediti se sa drugima, ali hajde da napravimo analizu postupanja po hitnom postupku u periodu do 2012. godine, kada je u pitanju samo Ministarstvo pravde. Uveren sam da ćete videti jednu veliku razliku. Mi smo napravili korak napred, možda to nije korak koliki bismo svi mi želeli da bude, ali je bitno da napravimo još neki korak napred. Uveren sam da ćemo to i uraditi. Ukazali ste na problematiku koja je bila prisutna u nekim od zemalja koje su u poslednjih desetak godina postale članice EU. Napomenuću dve stvari. Prvo, naš zakonodavni proces je neuporedivo temeljniji i transparentniji nego što je bio njihov. Pojedine zemljesu usvajale zakone na stranom jeziku, pojedine zemlje su to činile po neuporedivo hitnijem postupku nego što je naš postupak. Mi takvog postupanja nemamo. Ono što je izuzetno važno jeste da su ovi zakoni prošli ocene Evropske komisije i tamo gde je to potrebno, Saveta Evrope, i dobili su pozitivne komentarei pozitivne ocene. Tamo gde su to bile neke negativnije sugestije postupljeno je po njima i ovi tekstovi su do kraja sa njima usaglašavani. Naravno, na nama jeveliki zakon da damo svoj maksimum u primeni ovih zakona i dodaću nešto što je takođe bitno – većina ovih zakona ima period od stupanja na snagu do početka primene, koji nije zanemarljiv i koji nam daje dovoljno vremena da se dobro pripremimo i eventualno dodatno osposobimo institucionalne kapacitete kako bi ovi zakoni zaista bili na pravi način primenjivani. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Vesna Martinović. Izvolite.
Hvala. Poštovano predsedništvo, uvaženi ministre, poštovani građani Srbije, danas su pred nama na dnevnom redu Zakon o pravobranilaštvu, posredovanju, rešavanju sporova u parničnom, vanparničnom i izvršnom postupku. Moja prvobitna namera je bila da se obratim kao neko ko je u stručnom smislu vaša koleginica i da vam na neki dobronameran način prenesem ono što jeste iskustvo iz prakse u primeni propisa koji su suštinski svi postojeći, bez obzira što su danas neki nazvani zakonima, neki izmenama i dopunama postojećih zakona. Pravna materija je već bila regulisana na ovaj ili onaj način. Podstakli ste me malopređašnjim obraćanjem da malo promenim izlaganje i da pokušamo zajedno da razumemo. Vi ste pravnik, ja sam diplomirana pravnica, imam preko 20 godina profesionalnog iskustva. Mi možda kada odlučujemo o nekim propisima nemamo dovoljno u vidu to kako građani koji ne moraju biti pravne struke čitaju i doživljavaju ove propise. Sada samo primera radi, Zakon o pravobranilaštvu sada za one ljude koji gledaju ovaj prenos danas je zakon koji se praktikuje i praktično već postoji,s tim što se sada zastupnik Republike Srbije ne zove više republički javni pravobranilac nego državno pravobranilaštvo. Za vas i mene bi to mogla biti suštinski bitna stvar, ali za građane koji ovo gledaju za njih je to potpuno nevažno. Njima je nevažno kako se organ zove, bitno je da li radi efikasno i zakonito ili ne radi, kao što im je svojevremeno bilo potpuno svejedno da li će sudovi u prvom stepenu koji sude se zvati osnovni ili opštinski. Bitno im je bilo da li rade efikasno ili ne. Pored toga mislim da im je takođe potpuno nebitno kome pravobranilaštvo dostavlja obaveštenja, kome dostavlja izveštaje, a o devoluciji i supstituciji zaista se ne usuđujem ni da razmišljam koliko im nije važno. Zbog toga se stiče utisak i možda je to i podstaklo kolegu Veselinovića da na ovaj način govori o hitnosti. To je zakon koji reguliše postojeću materiju. Bez njega se i može, jer postoji, kao što ste i sami rekli dosta toga u oblasti pravosuđa što zahteva hitne promene i hitna postupanja. U tom smislu ovaj zakon ne predstavlja prioritet. S druge strane sada imamo Zakon o vanparničnom postupku koji takođe jeste zakon, kao što ste i naveli, iz 1982. godine. On jeste prevaziđen, ali ono što ga razlikuje od Zakona o pravobranilaštvu je to što je on životno važan za građane Srbije. Jedan životno važan zakon za situacije u kojima svako od nas može da se nađe, da li zbog toga što učestvuje u postupku izrade isprave, raspravljanja zaostavštine ili slično. To je životno važan zakon, ali mi umesto da ga menjamo u celini mi ga menjamo na parče, pa imamo promenu 2012. godine, pa ga malo izmenimo i dopunimo 2013. godine, pa evo sada ga opet 2014. godine malo korigujemo, pitam se dokle više? Prosto, ako imamo jasnu predstavu o tome kako vanparnični postupak i na kojim načelima treba da počiva, ako imamo jasnu predstavu o tome kako ćemo podeliti, na primer, nadležnost između suda i javnih beležnika, zaista vas molim da u što kraćem roku imamo jedan celovito važan zakonski tekst pred sobom, jer je to suštinski važno. To će građani osetiti u svom svakodnevnom životu - da li jeste ili nije iza njih ili ispred njih pravna država ili ne? Zakon o pravobranilaštvu u tom smislu niti je hitan, niti je suštinski za građane važan. On je važan za ljude koji rade u pravobranilaštvu, za Vladu, ministre itd, da se prosto regulišu međusobni odnosi između državnih organa, a za građane ni najmanje, verujte. Dakle, mislim da je suštinski važno da kada, a vrlo često to činimo, govorimo o reformama i kada ih najavljujemo ljudi od nas zaista ne očekuju samo terminološke reforme, već suštinske promene, i to ne promene na gore, nego na bolje. Kada izostanu suštinske promene, a naročito one promene koje na bolje menjaju svakodnevni život građana, onda se postavlja pitanje šta mi u ovoj sali zapravo radimo? Da li smo ovde reda radi, da menjamo neke zakone da bi građani stekli utisak da nešto mnogo važno i ozbiljno radimo, ili istinski menjamo i pomeramo stvari unapred? Kada pričamo o tome koliko želimo efikasne sudove i efikasnu zaštitu za naše građane u ostvarivanju njihovih prava i pravnih interesa, zamislite sada nekog građanina kome želimo, slažemo se, da obezbedimo ekonomično i efikasno pravosuđe i jednostavan pristup sudu itd, kada npr. uzme ovaj tekst koji ste pustili u skupštinsku proceduru, tekst Zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku i kada npr. pročita član 12. tog zakona, koji doslovce glasi – u članu 399. stav 4. reči: „člana 187.“ zamenjuju se rečima: „člana 188.“.Složićemo se da mu ništa neće biti jasno šta je pročita. Da bi razumeo, biće mu potrebna kamara službenih glasnika, a možda i po neki stručni tumač, mislim na stručne tumače, ozbiljne pravnike, a ne na ove instant varijante, neko ko će mu ozbiljno protumačiti ono šta ovde piše. Red vožnje se često menja, ali se ne menja vagona radi, nego putnika radi. To treba da bude pravilo koje važi i za zakone. Zakoni se mogu često menjati, ali ne pravnika, Vlade…
Izvinjavam se što vas prekidam, ali vas molim da se vratite na temu dnevnog reda. Reč nije o redu vožnje. Mogu da vas obavestim kao predsedavajući da postoji jedinstveni pravilnik metodološki prava za izradu zakona i drugih opštih akata i da se prema tome rukovodite.
Možete li da mi ponovite samo kako se zove taj akt?
Jedinstvena metodološka pravila za izradu propisa. To ste dobili kada ste postali narodni poslanik i ja vas molim da to pročitate.
Jeste li vi dobili?
Dobio sam i ja.
Dobro, drago mi je da ste pročitali, samo očigledno sa naslovom imate problem. Dakle, zaboravite na red vožnje. Molim vas, dozvolite mi da nastavim. Ja se uvredljivo ne odnosim ni prema vama ni prema ministru.
Dozvoljeno vam je da nastavite, nema problema. Pričajte o zakonu. Građani možda čitaju zakone, ali ovo su zakoni kojima se bave pravnici.
Za razliku od mnogih koji se usuđuju da komentarišu zakone, ja jesam diplomirana pravnica, imam preko 20 godina radnog iskustva i diplomirala sam, ne na nekom fakultetu u trendu, nego na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu, gde inače predaje i naš uvaženi ministar. Nadam se da mi to donekle makar, po vašim strogim kriterijumima, daje za pravo da po nešto i prokomentarišem. Kao što sam rekla, komentarišem u najboljoj nameri, jer od toga da vam svi čitamo hvalospeve nećemo doći do toga da dobijemo najbolji zakonski tekst, a to je, verujem, vaš interes, jer da nije vaš interes, vi ne bi danas sedeli ovde i ja to poštujem, ali je interes i svih nas koji ovde živimo. Mi možemo politički da se ne slažemo, ali se slažemo oko jedne stvari, a to je da, kakva god da su nam politička opredeljenja, svi tražimo da živimo u pravnoj državi i da se poštuje naše pravo na pravnu sigurnost. Nema više šta da kažem.
Reč ima ovlašćeni predstavnik predlagača, ministar u Vladi Republike Srbije, gospodin Nikola Selaković. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, zaista cenim i svaku upućenu kritiku. Kao što ste mogli da primetite u svom učešću u raspravi o predlozima zakona, kako u načelu, tako i u pojedinostima, najveći cilj kome težim jeste da donesemo što je moguće bolji propis koji će građanima obezbediti pravnu sigurnost, pravnu predvidivost sistema i koji se neće ticati donošenja zakona koje ne možemo da primenjujemo. Složio bih se sa svojom prethodnicom u njenom izlaganju da postoji problem kod građana u sagledavanju značaja propisa koje mi kao Vlada predlažemo, a vi kao narodni poslanici u Skupštini razmatrate i o njima odlučujete. Naravno, nije naša uloga samo da predložimo propise. Naša uloga je i da građanima približimo nužnost donošenja određenog propisa. U potpunosti se sa vama slažem da postoji razlika, recimo, između Predloga zakona o pravobranilaštvu, sa jedne strane, i Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku, sa druge strane, ali i sam značaj donošenja nekog od ovih zakonskih predloga zavisi od toga kako ćemo ga predstaviti. Očigledno je da između ova dva zakona postoji jedna velika razlika. To nije samo razlika na koju ste vi ukazali gledano iz jednog ugla. Razlika postoji i u prirodi tih propisa. Predlog zakona o pravobranilaštvu jeste predlog zakona koji upotpunjuje jedan slabo definisan, gotovo nepostojeći deo našeg pravnog sistema. Ne sporim da ćemo se svi složiti da je važeći Zakon o javnom pravobranilaštvu, kao što je uvažena profesorka Besarović govorila, zakon koji je i te kako štur, koji jednu važnu instituciju funkcionisanja i pravosuđa i pravnog sistema ne definiše do kraja. Verovatno je tu problem bio trenutak donošenja tog zakona, kada još uvek nismo mogli da se oslobodimo nekih prevaziđenih uticaja prošlosti, a nismo bili ni dovoljno smeli da zagazimo u neke izazove budućnosti. Ali, ako biste, recimo, celishodnost predlaganja i donošenja Zakona o pravobranilaštvu prikazali na način da građane i te kako interesuje kako se brane imovinsko-pravni interesi Srbije i kako se štiti njena imovina, verujem da bi građani i te kako bili svesni nužnosti donošenja ovog zakona. Daću vam jedan primer, držeći se teme, naravno, a mislim da građani to treba da znaju. Zbog neuređenosti ovog dela našeg pravnog sistema, nedavno sam kao ministar tada u tehničkoj Vladi bio suočen sa nekim podacima koji su bili više nego zabrinjavajući. Naime, reč je bila o pravu konverzije, odnosno o konverziji prava korišćenja u pravu javne svojine. Bio sam zaprepašćen činjenicom kada sam video da se javna pravobranilaštva, kako na republičkom, tako i na gradskom nivou, gotovo uopšte nisu izjašnjavala o sprovođenju te konverzije koja je vršena potpuno nezakonitim tumačenjem postojećih zakona. Daću vam primer konkretan. Taj primer, odnosno takvo delovanje je rezultiralo činjenicom da je Vlada Republike Srbije pre, mislim da je u pitanju period od osam ili devet meseci, dobila zahtev tada od Grada Beograda da plati zakupninu za korišćenje jednog objekta u kojem se četiri decenije unazad nalazi jedno ministarstvo. Svi koji smo članovi Vlade pitali smo se kako je moguće da Grad Beograd hoće da naplati zakupninu Vladi Republike Srbije za smeštaj državnog organa tj. ministarstva u zgradi koju je Vlada Republike Srbije podigla, u zgradi čiji je korisnik dato ministarstvo. Onda smo došli do podatka da se Grad Beograd uknjižio na toj zgradi kao vlasnik. Tragajući dalje istim tim sledom događaja, došli smo u situaciju da Vlada Republike Srbije u svom vlasništvu nema ništa zato što se Grad uknjižio kao vlasnik nad tim objektima. Onda me interesovalo kako je Grad mogao da se uknjiži. Grad se uknjižio tako što je tumačio potpuno krivo, da tako kažem, nepravilno, jednu postojeću odredbu Zakona o planiranju i izgradnji. Naime, u Zakonu o javnoj svojini se kaže da će pitanje konverzije prava korišćenja u pravo javne svojine biti regulisano posebnim zakonom. Taj zakon o javnoj svojini je donet kasnije u odnosu na Zakon o planiranju i izgradnji, a onda je Grad Beograd tumačio Zakon o planiranju i izgradnji koji je donet godinu dana pre Zakona o javnoj svojini kao taj poseban zakon, što nije bilo uopšte namera zakonodavca. Problem bi bio otklonjive prirode da jedinice lokalne samouprave nisu činile nešto drugo, a to je da su u konverziji prava korišćenja u pravo javne svojine došavši u posed velikog broja nekretnina, a sećam se jedne rasprave sa uvaženom koleginicom Đukić-Dejanović tada, koja je imala izričit zahtev Grada Beograda, ako se ne varam, da se Klinički i Urgentni centar i sve klinike čiji je korisnik Ministarstvo zdravlja koje su vlasništvo Republike Srbije, da se sve prenesu na Grad Beograd. Ona je tome davala veliki otpor tadašnjoj gradskoj vlasti i svaka joj čast na tome, što je u tome istrajala, jer onda bi ispalo da Srbija nema ni jedan jedini klinički centar u svojoj prestonici, da sve ima Grad Beograd. Naravno, možemo sada da kažemo – pa čiji je Grad Beograd nego Republike Srbije. Problem nastaje u sledećem. Mislim da je ovo od opšteg interesa što pričam, pa nećete mi zameriti što koristim ovu priliku. Problem nastaje u tome što pojedine nekretnine, svako od nas zna gde je zgrada Vlade, zgrada ministarstva, zgrada Kliničkog centra ili neke bolnice, ali građani Srbije ne znaju koja je to sve svojina na nepokretnosti u vlasništvu Republike Srbije. Onda se dešavalo da se neke nekretnine koje su bile u režimu prava korišćenja prenesu na neku jedinicu lokalne samouprave, onda ta jedinica lokalne samouprave raspiše licitaciju i organizuje prodaju nekih od tih nepokretnosti i to se dešavalo. To bi bilo u redu da je to sprovedeno zakonito. Zašto nije sprovedeno zakonito? Zato što niko nije kontrolisao rad Republičkog javnog pravobranilaštva. Zašto niko nije kontrolisao rad? Zato što je taj državni organ bio ustrojen na jednom potpuno prevaziđenom zakonu koji je imao toliko opštih mesta, odredbi ili nedefinisanih mesta, apsolutno nedefinisanih i ako stvari postavimo na ovakvim osnovama, mislim da je svakome jasno zašto je hitno donošenje ovog zakona. Dešavale su se stvari da se nepokretnost upiše na ime Grada Beograda, da je na toj nepokretnosti pre 20 godina podignuta kuća nelegalno, bespravno, da je Grad Beograd raspisao licitaciju i prodao tu, recimo njivu, ne znajući i ne odlazeći uopšte da utvrdi faktičko stanje da su tu podignute bespravno neke nekretnine u kojem slučaju je pokrenut postupak za legalizaciju. Sada dolazi vlasnik koji treba da kupi tu nekretninu i na toj nekretnini vidi podignutih nekoliko novih objekata. Grad ni ne zna šta je prodao. Dao sam primer Grada Beograda, nemojte mi zameriti, bez ikakve političke konotacije. Možemo to da govorimo i kada su u pitanju druge opštine. Samo se rekao nešto, verujem da će kolega Stefanović, znajući njegovu ulogu ranije, čime se bavio. Samo sam rekao – hvala Bogu, pa niko za ovo nije saznao na Kosovu i Metohiji, možete misliti šta bi se desilo sa državnom svojinom tamo, a mi nameravamo da vodimo pregovore o tome. Dakle, verujte mi, ja se naježim kada na ovo pomislim. Sa jedne strane imate potpuno neuređenu evidenciju nepokretnosti u vlasništvu države. Znači, nešto čime se bavi Direkcija za imovinu što je Direkcija počela u poslednjih godinu dana da radi i zaista radi dobar posao. Sa druge strane imate ovako loše tumačenje zakona i primenu na osnovu toga. Verujte mi, kada sam tražio odluke odnosno rešenja kojima je vršena ta konverzija, Direkcija za imovinu uopšte nije bila pitana za mišljenje, dakle, uopšte nije traženo mišljenje. Mišljenje pravobranioca nekada dato nekada ga uopšte nema. Zato nam treba bolja organizacija pravobranilaštva. I ja bih se sa vama u potpunosti složio da nije ovakvih stvari, da mi ne regulišemo neki već postojeći sistem, mi regulišemo postojeći sistem zato što ovakva kakav je radi loše. Na nama je iz izvršne vlasti da damo svoj maksimum, da on radi mnogo bolje. Nažalost dešavalo nam se u prošlosti, donesemo zakon koji onda stvori još gore stanje. Dakle, na nama je da damo svoj maksimum da ovu tematiku i ovu oblast uredimo što bolje. Mislim da koliko u običnom životu građanina zakon, o recimo, izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku, ili o parničnom postupku, donosi neke za građanina mnogo vidljivije promene. Toliko zakon koji je sistemske prirode te vidljive promene na prvo viđenje i ne daje, ali kada uđete u materiju i te kako. Mislim da bismo se oko jedne stvari još složiti. Naravno, građaninu je često nerazumljiva suština zakona o kojima mi ovde raspravljamo i koji donosimo. Složićemo se još i oko toga da su lekarska i pravnička profesija, profesija koje su najčešće izložene komentarima lajika i da svako od nas i svako od naših komšija, prijatelja, drugova često zna da se stavi ili u ulogu lekara, ili u ulogu pravnika i da sam uspostavlja dijagnoze i da sam daje pravnička mišljenja. Da je tako ne bi postojala specijalizacija kroz sistem obrazovanja za ove dve izuzetno važne struke, ali na nama je ovde i da kroz ovu raspravu građanima približimo šta je to korist od donošenja ovih zakona. Složiću se da kada se pomene promena člana 85. Zakona o parničnom postupku to građaninu ne znači ništa, ali ako građaninu kažete da je postojećim zakonom obavezan da kao punomoćnika, odnosno svoga zastupnika pred sudom angažuje samo i isključivo advokata, navodim upravo ovo, dakle, članom 85. je propisano to, a da se ovim izmenama i dopunama zakona taj krug lica ne značajno mnogo, ali proširuje i da ćemo imati, uveren sam, uskoro u skupštinskoj proceduri zakon o besplatnoj pravnoj pomoći koji treba da upotpuni ovaj sistem zastupanja pred sudom, onda to stvara jednu sistemsku celinu i građaninu ne sužava krug prava već ih naprotiv povećava. Želim da vam se zahvalim jer da vi niste vašu diskusiju započeli na ovakav način kao i vašu diskusiju od pre neki dan, verovatno ne bih ni ja sada ovako govorio, a mislim da su ova razmenjena mišljenja i argumenti i te kako od koristi građanima. Hvala vam.
Koleginice Marjanović, po kom osnovu? Po Poslovniku? Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Nisam reagovala odmah nakon vaše polemike s mojom koleginicom Martinović, ne želevši da prekinem njenu diskusiju i diskusiju ministra, ali član 103. i članovi od 105. pa nadalje o održavanju reda na sednici. Dakle, vi ste opomenuli koleginicu Vesnu Martinović zbog toga što je upotrebila metaforu u svom izlaganju i moram da priznam da od kada sam poslanik se to još nikada nije desilo da predsednik ili predavajući zbog tako nečega opomene govornika. Nakon toga, dakle, ne zato što se udaljila od teme, kako ste vi rekli, nego zato što je upotrebila metaforu, nakon toga je govorio ministar, veoma iscrpno. Po mom ličnom uverenju, on se mnogo više udaljio od teme nego moja koleginica, ali ne mislim da je to tema, zato što smatram da je njegovo izlaganje bilo vrlo sadržajno, kao i njeno. Ja bih vas molila da ubuduće vodite računa o tome kako se ophodite prema opoziciji, jer to govori o ugledu parlamenta. Način na koji upotrebljavate principe u rukovođenju sednicom prema opoziciji a fleksibilnost koju pokazujete prema izvršnoj vlasti, ovo sada nije primedba konkretno ministru Selaković, naprotiv, već isključivo vama, dakle, ako primenjujete principe, predsedavajući, dok vodite sednicu jedne, strožije prema poslanicima a posebno prema opoziciji, a veoma fleksibilne prema izvršnoj vlasti, to mnogo govori o načinu kako shvatate parlament i dostojanstvo ove kuće. I da, tražim da se Skupština u Danu za glasanje izjasni o ovome. Hvala vam.
Pošto sam dužan da vam odgovorim, Narodna skupština će se u Danu za glasanje svakako izjasniti o vašoj reklamiranoj povredi Poslovnika, međutim, predsedavajući mora da se stara o primeni Poslovnika. Član 106. predviđa da narodni poslanik može da govori samo o tački dnevnog reda kada dobije reč. Isto tako se slažem da predsedavajući, ali i sve kolege narodni poslanici, treba da vode računa o tome odnosno da se staraju o ugledu Narodne skupštine. Mislim da ne može niko da mi zameri kada izmene i dopune zakona neki narodni poslanik nazove „dnevnim redom vožnje“. Svi su bili prisutni i čuli su. Rečeno je da izmene i dopune zakona više liče na „red vožnje“. Znači, metafore su dozvoljene, nikome ne zabranjujemo, ali i narodni poslanici moraju da se postaraju da na određeni način te iste metafore koriste. Kada su u pitanju kriterijumi, jedno što sam želeo je da se koleginica vrati na dnevni red. Ne znam odakle neke priče oko Megatrend fakulteta, šta je ko po struci itd, svakome to piše u biografiji, ali, pustio sam koleginicu da završi, da nije problem sa „dnevnim redom vožnje“, nego je problem što zakoni nisu dovoljno proučeni. Da li želite da se Skupština izjasni u Danu za glasanje? (Da) Hvala. Gospodine Rističeviću, po kom osnovu? Povreda Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo, javio sam se odmah po učinjenoj povredi, da reklamiram član 103. stav 1. i član 106. stav 3. Dakle, radi se o stavu koji kaže: „Narodni poslanik ima pravo da usmeno ukaže na povredu postupanja predsednika Narodne skupštine ako smatra da nije u redu sa odredbama ovog poslovnika, a učinjenu na sednici Narodne skupštine koja je u toku, i to neposredno po učinjenoj povredi“. Prethodna govornica, koju uvažavam, nije to učinila blagovremeno. Nije ukazala na povredu onda kada je ona po njenom mišljenju počinjena, već je posle toga govorio ministar pravde. Kad je on završio, ona se javila na povredu Poslovnika koja je mogla biti učinjena samo u vezi postupka predsedavajućeg, prilikom govora ministra pravde, a nikako nije mogla da reklamira povredu Poslovnika na osnovu vaše primedbe na iznošene detalje u vreme govora moje uvažene gospođe poslanice koja je govorila kao ovlašćeni predstavnik Demokratske stranke. Dakle, ja poštujem to što ste tolerantni prema opoziciji, budite to i dalje, ali, ubuduće da to pravo favorizovanja opozicije koristite malo ređe. Član 106. stav 3: „Za vreme govora narodnih poslanika ili drugih učesnika u pretresu – a to ste vi – nije dozvoljeno dobacivanje odnosno ometanje govornika na drugi način, kao i svaki drugi postupak koji ugrožava slobodu govora“. Dok ste vi nastupali mogli ste veoma dobro čuti da vam dobacuju iz klupe, ne slažući se s vašim mišljenjem. Dakle, ni tu niste primenili odredbe Poslovnika. Ja i tu poštujem vaše pravo da budete tolerantniji prema njima nego prema nama i za to ću se vaše pravo uvek zalagati. Ne tražim da se o ovome glasa, čisto da gledaoci znaju da vi tolerišete opoziciju, što vam i dalje savetujem da činite. Hvala.
Zahvaljujem se gospodine Rističeviću. Očigledno da ste vi i postavili pitanje i dali odgovor. Naravno da predsedavajući treba da imaju malo tolerantniji odnos prema narodnim poslanicima i kolegama koji ne podržavaju Vladu Republike Srbije i uvek ćemo biti otvoreni za takav jedan odnos. Reč ima, koliko sam razumeo, povreda Poslovnika, narodni poslanik Borislav Stefanović. Izvolite.
Čl. 103. i 104, a što se tiče reda na sednici, član 108. Gospodine predsedavajući, vi ste do sada zaista pokazivali, do današnjeg dana, izuzetnu tolerantnost, ja to moram da kažem, naročito u odnosu na predsednicu parlamenta. Ali, ja hoću da vas zamolim par stvari, vezano za ovo što se malo pre desilo. Metafora je uobičajena stvar i stilska figura u srpskom jeziku obilato korišćena od strane predstavnika SNS. O prolaznim vremenima, dahu, maratonskoj trci i ostalim stvarima nikada niko u ovoj Skupštini nije reagovao i ja mislim da je dobro da nije reagovao. Ako nam se oduzme i pravo na metaforu, a koleginica je govorila o „redu vožnje“, nema ničeg uvredljivog u „redu vožnje“. Šta više, „red vožnje“ je najčešće korišćena stilska figura od strane gospodina Vučića i gospodina Babića. Zašto tada niko nije reagovao? I nije se javila naša poslanica zato što je ministar govorio. Inače, mislim da u ovoj situaciji, ja vas molim još jednom, evo, minut i 10 sekundi govorim, vi me slušate kada reklamiram povredu Poslovnika i ja to poštujem i zahvalan sam, ali vas molim da vi napravite neki unutrašnji kolegijum, potpredsednika Skupštine sa predsednicom, da se poslanicima, svim bez razlike, dozvoli uobičajena praksa kad reklamiraju Poslovnik da imaju pravo dva minuta da obrazlože povredu Poslovnika, što je normalno i uobičajeno bilo uvek do sada. To ne mora tako da bude, ali je bilo tako. Ja vas molim da se tako i nastavi, jer je inače već sužena mogućnost za opoziciju da kaže nešto. Ne govorim o minutima. Jer, zaista nešto što građani sve više primećuju i mislim da to ne ruši ugled DS već to narušava ugled parlamenta. Ovo je bila jedna takva situacija. Znate, ja ne „dobacuvam“, već dobacujem sa mesta. Ali, dobacujem s mesta onda kada prosto ne mogu drugačije da doprem do predsedavajućeg, da mu objasnim da prosto stvari pišu i treba ih samo primeniti. Ali, nemojte ih primenjivati strogo po slovu Poslovnika…. (Predsedavajući: Ja vas molim da privodite kraju.) … jer ako tako počnemo da radimo, neće niko moći ništa u ovoj Skupštini da obrazloži, a „red vožnje“, ako je postao problem, onda smo stvarno udarili u zid i mislim da onda izlaska nema. Hvala.
Gospodine Stefanoviću, ja moram da vam skrenem pažnju da ovde nije bila metafora u smislu nečega što piše u zakonu, nego je metafora korišćena za naziv izmena i dopuna zakona. Ako neko na neke svoje radnje daje svoje metafore, to naravno da ne može bude uvredljivo, ali ako to neko radi na nečije druge predloge, svi mi imamo neki različit prag tolerancije i shvatanja šta je uvredljivo. Pokušavam da budem ni previše strog, ali ni previše blag da se takve stvari dešavaju u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Da li želite da se Narodna skupština izjasni? (Ne) Hvala. Kolega Babić, po Poslovniku. Izvolite.
Predsedavajući, da li imam pravo na repliku pošto sam direktno pomenut? Ako nemam pravo na repliku, onda ću koristiti povredu Poslovnika, član 107. i 108. U jednom dobrom delu bih se složio sa metaforama i da je to deo političkog izražaja i da je naš jezik i naše političko izražavanje puno takvih termina i mislim da takav postupak svi treba da gajimo. Međutim, ja nisam advokat ni van ove sale, ni u ovoj sali, niti mislim da predsednici parlamenta je potreban advokat, ali ako znamo da povredu Poslovnika može da učini samo predsednik ili predsedavajući Narodne skupštine, onda je degradirajuće, omalovažavajuće i za ovaj Poslovnik i za Narodnu skupštinu koristiti povredu Poslovnika i to protiv predsednika Skupštine koji nije predsedavao Skupštinom u tom trenutku. Unutrašnji kolegijum? Iako ću sada jednom rečenicom samo zadrti i krenuti u repliku, iako ne želim da bude replika, ne postoji unutrašnji kolegijum. Postoji Kolegijum Narodne skupštine čiji su članovi predsednici poslaničkih grupa, predsednik parlamenta i potredsednici parlamenta, tako da ne postoji nikakav unutrašnji kolegijum i mislim da je povreda Poslovnika učinjena na taj način što niste prethodnog govornika opomenuli da ne može da povredi Poslovnik predsednik parlamenta, odnosno predsednica parlamenta koja u tom trenutku nije vodila sednicu i nije bila u sali.
Zahvaljujem, kolega Babiću. Nisam hteo da prekidam govornika kada je govorio o reklamiranju Poslovnika. Isto tako, svaki od predsednika, odnosno potpredsednika Narodne skupštine ima neki svoj kriterijum koji primenjuje. Težimo da bude što je moguće jedinstveniji, ali kao što nema istih ljudi, tako je teško to i postići. Najbitnije je da svaki ko predsedava Narodnom skupštinom ima isti odnos prema svim narodnim poslanicima, bez obzira iz koje poslaničke grupe oni dolaze. Za reč se javila narodni poslanik Vesna Martinović. Po kom osnovu želite reč? (Vesna Martinović, s mesta: Preostalo vreme.) Izvinjavam se, ali kolega Dragan Nikolić se već prijavio u sistemu, a vi možete kada on završi. (Vesna Martinović, s mesta: Sačekaću, naravno.) Reč ima narodni poslanik Dragan Nikolić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, hoću da budem džentlmen i s obzirom da je gospođa Vesna ustala i zatražila reč od vas da bi završila svoje izlaganje, koje je prekinula u jednom trenutku, verovatno poneta emocijama koje su bile očigledno jače, da bi mogla da nastavi, te vas molim da joj date reč i da privede kraju, a ja ću biti strpljiv i iskoristiću svojih 20 minuta nakon toga.
Kolega Nikolić je rekao da svoje pravo da govori ustupa vama, a on će nastaviti posle vas. (Vesna Martinović, s mesta: Poštujem njegovu odluku, ali Poslovnik je Poslovnik.) Izvolite, kolega Nikoliću.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, mi smo juče čitav dan raspravljali o setu zakona takozvanih pravosudnih. Juče smo na dnevnom redu imali tri zakona. Danas su na dnevnom redu pet predloga zakona i predloga za izmenu i dopunu određenih zakona. Hoću javnosti radi da podsetim da ovo nisu novi zakoni, da ovo nisu zakoni koji su pisani u minut do dvanaest, da nisu ušli u Skupštinu na brzinu i preko noći, da niko za njih nije znao. Javnost mora da zna da je većina ovih predloga bila na sajtu Republičke vlade na jesen 2012. godine, da je svako ko je iole hteo da se upozna sa njihovom sadržinom mogao da pročita, da napravi analizu, da se spremi, da učestvuje u javnoj raspravi vezano za ove zakone, da su javna čitanja i javni nastupi bilii za stručnu javnost. Bili su dostupni i laičkoj javnosti, tako da niko u ovoj skupštini ne može da prigovori kako su ovi zakoni za koje je bilo vremena da se neko pripremi, da ih pročita i da su oni bili iznenađenje za sve nas. Potpuno je jasno da smo na izborima koji su za nama svi izašli sa određenim programom, svi izašli sa određenim idejama. Potpuno je jasno takođe da je u svom ekspozeu predsednik Vlade gospodin Aleksandar Vučić dotakao i poglavlja 23. i 24. u pregovorima sa EU. Ubeđen sam da su svi ovi zakoni o kojima smo juče u načelu raspravljali, a danas o ovih pet, vrlo bitni zakoni koji će nam omogućiti i stvoriti klimu, atmosferu i pravnu sigurnost da bismo sa Evropskom komisijom mogli da otvorimo poglavlja 23. i 24. i da krenemo u pregovore i stvaranje uslova da bismo mogli 2018. godine, kada prođemo sva poglavlja, da očekujemo da skupštine članice EU odluče o tome da prime Republiku Srbiju i da, ono što je projektovano u ekspozeu predsednika Vlade, 2020. godine uđemo u EU kao punopravni član. Podsetio bih javnost da su danas na dnevnom redu, a to moram zbog toga što su kolege koje su pre mene govorile u ovoj skupštini, pričale o svemu, samo ne o tim zakonima, pričali su o zakonima koji su bili na dnevnom redu juče, a predsedavajući je bio veoma tolerantan, pustio ih je da mogu da pričaju o tome, jedni su govorili da se prebrzo radi po ovim zakonima, drugi su rekli da je sporo i da treba uneti mnoge druge promene, nekima nije bitna forma, a nekima, nažalost, nije bitna ni suština i zbog toga hoću da javnost podsetim da danas raspravljamo o Predlogu zakona o pravobranilaštvu, Predlogu zakona o posredovanju u rešavanju sporova, o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku, o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku i Predlogu zakona o izmenama Zakona o izvršenju i obezbeđenju. Gospodin ministar je u svom izlaganju veoma detaljno, studiozno izneo sve detalje, najmarkatnije, najvažnije delove ovih zakona, kao i predloge o izmenama i dopunama ovih zakona. Sve ovo je veoma bitno jer doprinosi kvalitetu, doprinosi efikasnosti, doprinosi pravnoj sigurnosti, doprinosi mogućnosti sudovima da rade na mnogo bolji način, da se u mnogim materijama sudovi rasterete, da se upare ovi zakoni sa zakonima koji su već doneti u ovoj skupštini u prošloj i pretprošloj godini. Tu posebno mislim na Zakon o javnom beležništvu, jer će on stupiti na snagu i počeće njegova primena od 1. septembra 2014. godine, kada će i ovim zakonom o vanparničnom postupku veoma važna materija biti ustupljena notarima ili javnim beležnicima. Takođe sam, nemajući nameru da ponavljam ono što je ministar rekao, zapisao neke detalje koji su veoma bitni za ove zakone. Zakon o pravobranilaštvu, koji je donet i koji danas menjamo, donet je 1991. godine, u potpuno drugim političko-ekonomskim i istorijskim okolnostima i priznaćete, bilo je više nego nužno dati njegove izmene, napraviti nešto što je imanentno ovom trenutku i političkoj situaciji u Srbiji, kao i tome da smo sada zemlja koja je kandidat za ulazak u EU i koja samim tim mora da ispuni mnogo uslova koji pred njom stoje, a koje ispunjavamo da bi bilo bolje svima nama, a ne zbog toga što ćemo to učiniti zbog građana Češke, Slovačke ili Nemačke. Ovim zakonom se uređuje delokrug i položaj pravobranilaštva, osnivanje, nadležnost, uređenje i organizacija državnog, pravobranilaštva AP i pravobranilaštva jedinica lokalne samouprave. Dakle, osim što se menja naziv, menja se i suština, menja se i nadležnost tog državnog pravobranilaštva. Potpuno se jasno stavlja odgovornost državnog pravobranioca, njegova obaveznost prema Ministarstvu pravde, podnošenje izveštaja Ministarstvu pravde, kontrola onoga šta državni pravobranilac radi. On u svakom trenutku ima obavezu da prati sve propise u Republici Srbiji, da te propise stavlja Ustavnom sudu na ispitivanje. Dužan je podnese izveštaj o svemu tome šta je radio, a da zamenici državnog pravobranioca podnose izveštaj državnom pravobraniocu. Ta hijerarhija je veoma bitna da bi se znalo ko je za šta odgovoran, da bi se znalo ako nastane šteta, ko će tu štetu nadoknaditi. Takođe, pravobranilac je organ koji obavlja poslove zaštite imovinskih prava i interesa Republike Srbije, AP i jedinice lokalne samouprave. Posebno bih hteo da istaknem nadležnosti državnog pravobranioca. On je zastupnik Republike Srbije pred sudovima, arbitražama i organima uprave. Zastupanje pred stranim i međunarodnim sudovima i arbitražama je takođe njegov posao, zastupanje pred Evropskim sudom za ljudska prava, pokretanje postupka za ocenu ustavnosti i zakonitosti, davanje pravnog mišljenja, pružanje pravne pomoći i postupanje radi sporazumnog rešavanja spora kada je sa jedne strane Republika Srbija, odnosno lokalne jedinice. Postavljanje državnog pravobranioca vrši Vlada i to očekujemo u roku od 90 dana nakon usvajanja ovog zakona. To će sigurno biti neko koje od velikog pravničkog iskustva, ko će ispuniti sve uslove. Osim položenog pravosudnog ispita, čuli smo da zamenici državnog sekretara, koji će raditi pred Evropskim sudom za ljudska prava, moraju da poznaju aktivno jedan od jezika koji je u službenoj upotrebi u tim sudovima. To će biti ili engleski, ili francuski. Prema tome, to moraju biti ljudi koji su potpuno kvalifikovani i ljudi koji su se u svojoj profesiji u prethodnom životu dokazali i potvrdili. Cilj donošenja zakona je stvaranje uslova za najkvalitetniju zaštitu imovinskih prava i interesa Republike Srbije, AP i jedinica lokalne samouprave. Veoma bitan i ne manje važan Zakon o posredovanju u rešavanju sporova. Ovaj zakon ima za cilj da stranke same reše spor, čime će biti rasterećeni sudovi u znatnoj meri. Ovaj sporazum se može postići čak i u izvršnom postupku, odnosno na kraju postupka parničnog i svakog drugog i postoji mogućnost da se stranke međusobno dogovore da krenu u sporazumevanje i da zato angažuju određeno stručno lice koje će posredovati u rešavanju njihovog spora. Na taj način će biti izbegnuti mnogi sudski troškovi, prekinuti postupci i data mogućnost strankama da na sebi svojstven način donesu odluku o tome, o dugovanju, da se međusobno napravi jedan sporazum. Ovi sporovi koji mogu da se rešavaju posredovanjem su mogući u imovinsko-pravnim sporovima, u porodičnim, privrednim, upravnim, potrošačkim, radnim i naročito u krivičnim i prekršajnim stvarima u pogledu zahteva za naknadu štete ili tzv. imovinsko-pravnih zahteva, gde stranke mogu međusobno da dogovore čak i pre završetka krivičnog postupka ili prekršajnog postupka, da bi na taj način okrivljeni olakšao sebi položaj u postupku pred sudom. Postoje načela posredovanja: dobrovoljnost, znači, stranke dobrovoljno nastupaju u posredovanju, odnosno u rešavanju sporova posredovanjem, ravnopravnost, potpuno su ravnopravne u tom postupku, isključena je javnost, ne postoji mogućnost da ono što je razgovarano, o čemu je pokušano da se sporazume, bude iskorišćeno nakon toga u javnosti ili u nekom postupku, to ostaje tajna između stranaka, neutralnost onoga ko posreduje između ovih stranaka, hitnost tog postupka. Ovaj postupak se pokreće zaključenjem sporazuma o postupanju u posredovanju i traje najduže 60 dana. Stranke mogu odustati u svakoj fazi ovog postupka, mogu prestati da pregovaraju i da se vrate u sudski postupak. Ono što je takođe bitno, nastaje zastoj zastarelosti potraživanja, kao i rok za podnošenje tužbe dok traje postupak posredovanja. Dakle, nema zastarevanja potraživanja. To može biti najduže 60 dana dok traje ovaj postupak. Jedna novina koja je veoma značajna je da sporazum o rešavanju spora putem posredovanja može imati snagu izvršnog naslova i to pod dva uslova – ukoliko na to pristane dužnik i to bude izričito stavljeno u sporazum i ukoliko potpisi na sporazumu budu overeni u sudu ili kod javnog beležnika ili notara. Svako od posrednika dobija dozvolu nakon određene završene obuke na tri godine i ukoliko ispuni sve uslove i ima određeni broj posredovanja u toku te tri godine, dozvola mu se produžava sledećih pet. Svi posrednici su upisani u registar posrednika, sa kog možete kontaktirati mejlom, telefonom, pozvati i izabrati čoveka, odnosno lice koje će vršiti posredovanje. Sve ovo se ne tiče povećanja troškova. Troškove snose stranke između sebe, svaka svoje, a zajedničke troškove, mogu se sporazumeti da podele među sobom. Primena zakona je od 1. januara 2015. godine, a ono što je karakteristika ovog zakona da odredbe člana 6. do 8. i član 33. stav 5. se primenjuju od dana ulaska Srbije u EU. Dakle, ide se i u susret onome što nas očekuje, a to je ulazak u EU. Takođe, Zakon o parničnom postupku, koji je danas o dnevnom redu, ima za cilj da smanji broj predstavki Evropskom sudu za ljudska prava. Ide se na efikasnije suđenje, na skraćivanje postupaka i više bitnih elemenata. Najmarkantniji za mene su da sada postaje pravilo da u sudu sudi veće, a da izuzetno sudi sudija pojedinac i to po taksativno nabrojanim postupcima koje može da vodi i koji su izuzetak od ovog pravila. Takođe, ono što je sada bitno, punomoćnik u parničnom postupku ne mora da bude isključivo advokat. Postoji određen sužen broj tih lica koja mogu da zastupaju, ali nije isključivo advokat i nije potrebno da se stranka izlaže troškovima, a danas smo čuli od ministra da će se raditi i zakon o pravnoj pomoći. Na taj način će se relaksirati čitava ova oblast. Veoma bitna izmena kod odbacivanja tužbi, jedna izmena koja je prihvatljiva. Pre nego što sud odbaci tužbu, dužan je da održi ročište na kome će se raspravljati i dati šansa tužiocu da se izjasni još jednom o svemu i da kontradiktornim dokazima pokuša da ubedi sudiju da se postupak može nastaviti, da ne dođe do odbacivanja tužbe, a onda nova tužba i novi troškovi i novo gubljenje vremena. Ono što je takođe važno, a što smo do sada u praksi imali kao veliku muku, to je da sud nije hteo nikako da pribavi adresu. Ukoliko tužilac podnese tužbu, tuženi se ne nalazi na navedenoj adresi, on je bio dužan da se dovija, da ode do policijske stanice gde su ga odbijali, ali sada je sud dužan da na predlog tužioca zatraži adresu od državnih organa, naravno tamo gde je prebivalište ili ukoliko je promenjeno, ima boravište da se dozna i da se na tu adresu uputi poziv. Na taj način se postupak ubrzava. Ono što je najvažnije u promeni Zakonu o parničnom postupku jeste da je cenzus za reviziju spušten sa 100.000 evra u imovinsko-pravnim sporovima na 40.000 u dinarskoj protivvrednosti na dan podnošenja tužbe i u privrednim sporovima je sa 300.000 evra spušten na 100.000 evra, dajući na taj način mogućnost mnogima da podnesu reviziju i da na taj način smanje pritisak na Ustavni sud Republike Srbije. Ove izmene i dopune Zakona o parničnom postupku doprineće ekonomičnijem i efikasnijem rešavanju sporova u skladu sa Evropskom konvencijom o ljudskim pravima i slobodama i odlukama Evropskog suda za ljudska prava. Zakon o vanparničnom postupku je donet daleke 1982. godine. Sada je bilo potrebno da se donese, odnosno da donesemo novi zakon koji će biti usklađen sa Zakonom o porodičnim odnosima, Zakonom o zdravstvenoj zaštiti, Zakonom o parničnom postupku itd, a naročito zbog usklađivanja sa Zakonom o javnim beležnicima. Novina u ovom zakonu jeste lišenje poslovne sposobnosti koje je ograničeno na tri godine u stalne provere i mogućnost provere i redukovanja ograničenja prava. Znamo od ranije da je bilo trajno lišavanje poslovne sposobnosti. Tada ste mogli to da zloupotrebite i to je moglo da bude na nečiju štetu. Ovog puta je ta novina da se ograničava uz stalnu proveru. Sud takođe može notarima poveriti sprovođenje postupaka za koje je nadležan uz stalnu kontrolu i mogućnost oduzimanja predmeta. Notari mogu raditi nesporne ostavinske postupke i rasteretiti sud u velikoj meri. Ukoliko znamo da jedna trećina svih predmeta u sudovima, a ima ih milion u svim sudovima u 2012. godini, pripada vanparničnim, a takođe znamo da se po Zakonu o javnom beležništvu veliki deo tog vanparničnog postupka ustupa javnim beležnicima. To znači da je sudovi, odnosno hodnici i sudske jedinice biti mnogo rasterećenije, a sudije koje su radile po ovim predmetima će moći da odu u druga odeljenja i da rade svoj posao. Notari počinju sa radom 1. septembra i zbog toga donosimo ovaj zakon. Ono što je najvažnije, notarski sistem neće povećati troškove za stranke. Notari će biti plaćani od strane suda po notarskoj tarifi. Nadam se da će komora notara zaživeti i da će oni započeti svoj rad od 1. septembra 2014. godine. Što se tiče Zakona o izvršenju i obezbeđenju, tu nema nikakvih veliki promena. Do sada su izvršitelji bili vezani za osnovne i privredne sudove, a sada će po ovom zakonu doći do izmene tako što će biti nadležni za teritoriju višeg suda. Ovo je zbog toga što smo menjali Zakon o teritoriji osnovnih i viših sudova. Ovo je jedno upodobljavanje sa tim zakonom. Na kraju, sve zakone donosimo po hitnom postupku kako bi sprečili štetne posledice po rad pravosudnih organa i ostvarenje prava građana. Pozivam sve da glasaju za ovaj zakon u danu za glasanje, a siguran sam da će poslanička grupa SNS to učiniti i dati podršku našem ministru gospodinu Nikoli Selakoviću. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Olgica Batić.
Poštovana predsednice, kolege i koleginice, budući da imam malo vremena, trudiću se da se osvrnem, bar onoliko koliko mi vreme dozvoljava, na neke od današnjih predloga zakona. Što se tiče prvog zakona, govorim o pravobranilaštvu. Mislim da je na prvom mestu dobro što se određuje sam pojam pravobranilaštva, odnosno što se sada koristi izraz državno pravobranilaštvo, a smatram da je sa nomotehničkog stanovišta adekvatniji naziv. Dakle, državni pravobranilac za razliku od nekadašnjeg republičkog javnog pravobranioca, jer lično nikada nisam mogla da razumem taj termin „javni pravobranilac“, jer bi u tom slučaju antinom toga bio – tajni pravobranilac. Pravobranilaštvo, u prvom redu, štiti interese pravnih lica koje zastupa, a ne kako je do sada bilo navedeno u zakonu da pruža zaštitu javnog interesa. Dobro je što se ovakvim zakonom konačno nadležnosti pravobranilaštva, na prvom mestu, uređuju, a mislim da one u dosadašnjem važećem zakonu nisu bile uređene, što se uvodi, što se dodatno preciziraju i proširuju. To svakako predstavlja novinu koju treba pozdraviti. Takođe, praksa je pokazala da je bilo preko potrebno uvođenje i definisanje ovakvim jednim predlogom zakona načela devolucije i supstitucije. Što se tiče izmena i dopuna Zakona o parničnom postupku, mislim da predstavljaju jedan nužan, u svakom slučaju značajan korak ka stvaranju uslova za što efikasnije postupanje sudova i približavanja evropskim standardima. Već na samom početku ovog predloga zakona, u dva člana nailazimo na bolja rešenja, nego što je to bilo predviđeno važećim Zakonom o parničnom postupku. Naime, broj parničnih stvari u kojima postupa sudija pojedinac sada je povećan, što će svakako za posledicu imati rezultiranje smanjenja broja parničnih stvari u kojima postupa veća sudija, koji je sastavljen od predsednika veća, kao sudećeg sudije, i sudije porotnika. Mislim da je ovakvo rešenje znatno bolje, jer uloga sudije porotnika, priznaćemo svi, barem mi koji dolazimo iz prakse, da nije toliko značajna, a njihova uloga u svim zemljama koje pripadaju kontinentalnom sistemu, gotovo je na mizernom nivou. Ovde treba da se naglasi da se na ovaj način smanjuju troškovi sudske uprave i da se omogućava efikasnije i brže postupanje sudova. Takođe, još jedna dopuna koju bi želela da pohvalim u predlogu ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku, to je rešenje kojim je predviđeno da pre donošenja rešenja o odbacivanju tužbe, iz razloga koji su navedeni u članu 294. ZKP, sud je dužan da održi ročište na kome će tužiocu dati mogućnost, priliku i omogućiti da se izjasni o odbacivanju tužbe. Rešenje koje je do sada postojalo predviđeno važećom zakonskom odredbom davalo je mogućnost sudijama, u cilju smanjenja broja predmeta, jedan potpuno nekritički odnos u pogledu donošenja rešenja o povlačenju. Naime, imam i neke zamerke, koje se tiču konkretnih članova. Kada se govori o članu 13, a koji se njegovim stavom 2, gde glasi da revizija nije dozvoljena u imovinsko-pravnim sporovima ukoliko vrednost predmeta spora pobijanog dela ne prelazi dinarsku protivvrednost od 40.000 evra po srednjem kursu NBS na dan podnošenja tužbe. Izražavam upravo skepsu u pogledu uvođenja ovakve jedne odredbe u predlog zakona i njegov stav 2, jer vrednost spora, kao imovinski cenzus, jeste uslov za podnošenje ovog pravnog leka, dakle govorim o reviziji. Do sada je taj uslov bio postavljen na taj način tako da je velikom broju stranaka u onim postupcima, u kojima je vrednost predmeta spora bila manja od 100.000 evra, bilo onemogućeno da ostvaruju zaštitu podnošenje upravo ovako vanrednog leka i to Vrhovnom kasacionom sudu. S obzirom da je iznos predmeta spora u privrednim pravnim sporovima smanjena za tri puta, tako da je u tim sporovima revizija dozvoljena ukoliko je vrednost spora veća od 100.000 evra, i to u dinarskoj protivvrednosti, a u postojećem zakonu taj iznos je opredeljen na 300.000 evra, onda bi bilo logično, barem po mom nekom mišljenju, da se u ovim sporovima, dakle u sporovima pred redovnim sudovima, kao sudovima opšte nadležnosti, ovaj iznos identično umanji za tri puta i time se učini građanima dostupnost sudova u svakoj sudskoj instanci. Što se tiče Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku, njih posmatram kao jedno iznuđeno rešenje, a sve u cilju usklađivanja i u cilju podobljavanja sa podnetim Zakonom o javnom beležništvu, budući da se najznačajniji broj izmena i dopuna odredaba, koje se menjaju u dopunjuju, odnose upravo na institut javnog beležništva. Na ovom mestu moram da izrazim i jednu skepsu, a vezanu isto sa Zakonom o javnom beležništvu, ukoliko uzmemo Sloveniju kao jedan dobar primer zemlje u regionu moramo primetiti da od momenta donošenja Zakona o javnom beležništvu pa do konačnog formiranja javnobeležničke komore proteklo je čitavih sedam godina, ako ne i više, bar po onome što sam radila uporedno pravnu analizu. Dalje, što se tiče Zakona o vanparničnom postupku, on jeste u primeni od 1983. godine i jeste nužno da se kao jedan važan procesni zakon usaglasi sa najvišim pravnim aktima. Na ovom mestu iskazaću i svoje žaljene, ali istovremeno i nadu da se u nekom budućem periodu ne ide ovako parcijalno na izmene i dopune, jer ja pobornik izmene i dopune nikada nisam bila, već da se donese jedan potpuno nov Zakon o vanparničnom postupku. Smatram da je to jedini način da se prevaziđe ovaj kontekst koji je potpuno napušten i za koji je sasvim sigurno da ga je i vreme do sada demantovalo, ukoliko hoćete, i pregazilo. Što se tiče Predlogazakona o posredovanju u rešavanju sporova, prvi Zakon o posredovanju, odnosno medijacija, ovde ću završiti, sprovodio se od 2002. godine i u tom periodu sprovođenja takvog zakona, bez obzira što…
Vreme.
…završavam, usledilo kasnije. Mislim da je bio jedan epohalan korak. Tako da dobre stvari koje su ranije činjene nekim prethodnim vremenima treba izgovarati do kraja. Hvala.
Zahvaljujem. Pre nego što dam reč narodnom poslaniku Zoranu Živkoviću, zamolio bih, u skladu sa članom 138. Poslovnika Narodne Skupštine, nadležne službe da izvade kartice onih poslanika koji nisu u sali da, kako to ovaj propis nalaže, odnesu u kancelariju generalnog sekretara. Izvolite.
Bilo bi lepo i da obezbedite prisustvo ministra kada je rasprava o Predlogu zakona koji predlaže ministar Selaković., Ako ne piše nigde u Poslovniku, to je lep običaj da ministar sasluša ono što ima da mu se kaže. Poslanici Nove stranke neće glasati pozitivno za ove predloge zakona osim o Zakonu o pravobranilaštvu, pod uslovom da budu usvojena naša tri amandmana. Naravno da smo svesni toga da je neophodno doneti i nove zakone iz oblasti koje nisu bile zakonski definisane i promeniti zakone koji su prastari, koji se nisu adekvatno pokazali u praksi. Ali, nema nikakvog razloga da se ovi zakoni donose po hitnom postupku, niti postoji bilo kakav opravdan razlog da se vodi zajednička rasprava o zakonima koji nemaju mnogo sličnosti, osim što dolaze iz istog ministarstva i što obrađuju temu koja se tiče tog ministarstva. Imamo pet predloga zakona, ukupno 204 nova člana, ukupno 340 i nešto stranica teksta sa ambicijom da parlament srpski, koji je laički, kao i svi na ovom svetu, da adekvatno raspravu i odgovore na ove predloge zakona za nekoliko dana. To je potpuno besmisleno. Nijedan od ovih zakona nema potrebu da bude usvajan po hitnom postupku, jer ne mogu u narednih nekoliko dana, nedelja, pa ni meseci da nastanu nikakve negativne posledice ni po pravosudne organe, što je manje važno, niti po građane što je važnije, a i neće ih biti. Imamo poseban primer Zakon o posredovanju u rešavanju sporova koji stupa na snagu, ako bude usvojen, 1. januara sledeće godine. Koji je razlog hitnog postupka? Neki članovi tog zakona, članovi od 6. do 8. i član 33. stav 5. se primenjuju od dana pristupanja RS EU. Uz najbolje želje i najbolju volju mislim da ta opasnost od brzog ulaska Srbije u EU ne postoji, tako da ne postoji ni potreba za hitnim postupkom. Ponavljam, potpuno je nejasno, odnosno jasno, ali ne postoji opravdan razlog zašto se ovih pet zakona stavljaju u zajednički pretres i kakve veze imaju Zakon o pravobranilaštvu i Zakon o posredovanju u rešavanju sporova. Naravno da nema nikakvog osnova za to. Imam potpuno razumevanje za ovaj novi tempo koji je nova Vlada u kontinuitetu i njen predsednik dao svim ministrima i ta priča o ranom ustajanju, hitnosti i brzini može da bude interesantna, ali se još jednom vraćam na jednu činjenicu da su izbori završeni tek pre neki mesec. Ova vlast i većina imaju dovoljno vremena, dug mandat, dovoljno, nadam se, znanja, želje,dobrih namera da sve one dobre predloge zakona koje može da pošalje u parlament na raspravu i usvajanje to uradi, bez bilo kakve nepotrebne hitnosti, posebno tamo gde za to ne postoji nikakav opravdan razlog. Mi smo već rekli da smo tu da zaštitimo parlament od nekih pokušaja da on bude gurnut u neustavnost. Kao što smo rekli da ćemo podržati jedan predlog zakona, na jučerašnjoj raspravi, tako i sada da ponovim – ako budu usvojena tri amandmana na Predlog Zakona o pravobranilaštvu, poslanici NS će glasati za taj zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Neka se pripremi narodni poslanik Borislav Stefanović.
Dame i gospodo, da i ja upotrebim metaforu, naši seljaci, a prethodni kolega i ja to razumemo, obično kažu – kada imaš groš, nisi loš. Po pitanju ovih zakona, moram da osporim prethodno izlaganje. I te kako recimo imaju veze zakoni međusobno. Konačno treba urediti neke stvari, jer u ovom trenutku imamo preko tri miliona nerešenih predmeta. Neki sporovi traju oko nasledstva u Beogradu oko 40 godina. Jedan spor oko nasledstva i parnica u Soko Banji traje 52 godine. Ovim zakonima, koliko sam mogao da primetim iz svog ugla kao poljoprivrednik, se žele pre svega rasteretiti sudovi, a pravobranilaštvo na prvi pogled nema nikakve veze sa tim rešavanjem sporova. Ali, ipak i ima. Ukoliko pravobranilaštvo reaguje na vreme po pitanju državne imovine, imovine lokalnih samouprava itd, u tom slučaju ne mora da dođe do spora. Recimo, ako je upitanju neka licitacija na kojoj se licitira poljoprivredno zemljište, podvlačim poljoprivredno, na pet godina, a onda se na tom poljoprivrednom zemljištu promeni namena bez dozvole Ministarstva poljoprivrede, iako se radi o poljoprivrednom zemljištu, a ono je zakupljeno na pet godina i na njemu se umesto ječma, pšenice, kukuruza itd, zasadi vinograd onda imamo jedan spor. Ako je pri tom to zemljište bilo predmet nacionalizacije, a onaj ko ga je dobio u zakup ima ugovor sa narodom da izvrši denacionalizaciju i reprivatizaciju ili restituciju, onda i te kako imam spor za koje je zaslužno pravobranilaštvo jer nije na vreme reagovalo da zaštiti državnu svojinu iz koje će se pravnim sledbenicima, a radi se o porodici Jakšić, biti nadoknađena šteta zato što je zemljište koje je moglo biti fizički vraćeno morati da se nadoknadi finansijski, pa ćemo ta 52 hektara koje je neko dobio za dž na pet godina, neovlašćeno na njemu zasadio vinograd, morati da platimo ako ne presudom, ako ne na zahtev pravobranilaštva, ako ne mirnim sporovima onda ćemo putem Strazbura i moraćemo i te kako ta 52 hektara da platimo još dodatnih milion dinara bez obzira što smo zakupca, koji za zakupodavca nije imao nikakvu saglasnost i zasadio pomenuti vinograd, bez obzira što ga je država za to častila sa 525 hiljada evra. Da je pravobranilaštvo reagovalo taj zakup ne bi bio moguć ni u fazi licitacije zato što se na licitaciji pravobranilaštvo pravilo malo slepo i gluvonemo. Na licitaciji su se pojavila dva pravna subjekta da konkurišu na istu parcelu po istoj šifri. Gle čuda, na javnom nadmetanju i jedno i drugo pravno lice zastupa isti čovek. Zamislite sada da se ja pojavim na licitaciji i zastupam dve firme koje međusobno licitiraju. Da li pravobranilac nije trebao da reaguje, da li je trebao da prespava, da li je trebao da zadrema itd? Takođe, nije mi jasno kako neko može da devalvira vezu između sporova i pravobranilaštva ako je bio savezni ministar policije i to u vreme 2000, 2001, 2002, 2003. godine, u vreme tzv. afere „Ušće“, prodaje zgrade Centralnog komiteta?
Gospodine Rističeviću, molim vas da se samo vratite na temu.
Ja sam u temi. Upravo sam u temi. Dakle, prilikom te privatizacije, naravno, državnu imovinu je trebalo da štiti pravobranilaštvo. To je bilo savezno javno pravobranilaštvo koje sada menja republičko pravobranilaštvo, odnosno Pravobranilaštvo Republike Srbije, državno. Dakle, prilikom te privatizacije, da je bilo pravog zakona o pravobranilaštvu, da je bilo pravobranilaštva, ne bi se moglo desiti da neko raspiše konkurs, Savezna vlada, i da kaže da će konkurssprovesti konkursna komisija. Konkurs traje 30 dana, a konkursna komisija se obrazuje posle 45 dana. Pitam vas - kakvi su to zakoni bili o pravobranilaštvu i kakvo je to pravobranilaštvo bilo u to vreme? Da ne pitam kakva je to bila Savezna vlada, jer ću možda da izađem iz dnevnog reda, pa ćete me opomenuti. Svakako je savezni ministar policije morao voditi računa da se zaštiti to pravobranilaštvo i, ukoliko ne radi svoj posao po zakonu, da se podnese odgovarajuća krivična prijava, što naravno nije učinjeno. Kad smo već kod pravobranilaštva, hajde da to malo produbimo. Na tom konkursu je učestvovala firma koja se zove„MK Grupa“, odnosno predvodila je određeni konzorcijum. Pravobranilaštvo je to znalo, ali, gle čuda, ćutalo je. Konkurs je završen…. Molim vas da smirite ove nekontrolisane kolege.
Molim narodne poslanike da ne dobacuju sa mesta i molim poslanika Rističevića da se ne izjašnjava o pojedinačnim slučajevima i da se vrati na temu. Tema je Zakon o pravobranilaštvu. Molim vas da se vratite usko na temu i da govorite o tome.
Ako je tema pravobranilaštvo, ja govorim o pravobranilaštvu i govorim precizno šta pravobranilaštvo nije radilo do sada i zašto se menjaju zakoni….
Da, ali molim vas nemojte sada o Saveznoj vladi i onome šta se dešavalo pre 15 godina..
Vi nemate pravo da me sprečavate da govorim o pravobranilaštvu na način na….
Imam pravo da vas vratim na temu. Molim vas, vratite se na temu.
Na temi sam. Evo, govorim o pravobranilaštvu. Kažem - savezno pravobranilaštvo je propustilo priliku da primeti da su na pomenutom konkursu „MK Grupe Konzorcijum“ pobedili, a ugovor je potpisan sa firmom u decembru mesecu, koja nije bila registrovana za vreme sprovođenja konkursa, već je registrovana tek četiri meseca kasnije i pravobranilaštvo je ćutalo. Ovde čak piše u ovom dokumentu, kaže – savezno javno pravobranilaštvo, potpuno druga verzija ugovora itd. O čemu se radi? Radi se o tome da je o kupoprodajnom ugovoru pravobranilaštvu dostavljena jedna verzija, ono je dalo saglasnost, a potpisana je sasvim druga verzija koja nije bila kod saveznog pravobranioca. Otuda je nastao spor o kome su pričale neke naše informativne kuće. Ja sam jasno dokazao da i te kako ima veze javno pravobranilaštvo sa mirnim rešavanjem sporova, jer ćemo ovaj spor morati da rešimo mirno ili ćemo biti tuženi od vlasnika koji će tražiti restituciju, ili će možda grad Beograd, koji je propustio priliku da zaštiti svoju imovinu, kao korisnik državne imovine, tražiti možda neku odštetu, da im se to vrati zato što je privatizacija zgrade CK,od odnosno zgrade „Ušća“, urađena sasvim suprotno od onoga što je pisalo u konkursu. Dakle, pravobranilaštvo nije zaštitilo svoju imovinu i sve vreme sam o tome govorio. Jedan od zadataka, to je ministar jasno rekao, i mislim da me pažljivo sluša, da jedan od glavnih zadataka pravobranilaštva, po ovim novim izmenama i dopunama će biti da štit državnu imovinu, da lokalna pravobranilaštva štite imovinu lokalnih samouprava, da pokrajinsko pravobranilaštvo štiti imovinu koja pripada pokrajini i da se svi staraju o zakonitosti. Što se tiče parničnih i vanparničnih postupaka i mirnih rešavanja sporova, moram takođe da pitam – da li će se tu rešavati nenaplaćena potraživanja prema zemljoradnicima? Danas kada oni koji to otkupljuju nemaju nikakvu obavezu, nemaju nikakvu kotizaciju, nemaju nikakav depozit da polože, kad se svako bavi otkupom poljoprivrednih proizvoda, poljoprivrednike vara ko stigne. Na koji način oni mogu da rešavaju svoje sporove, jer danas otkupljivači više ne otkupljuju poljoprivredne proizvode, nego ih preuzimaju, a seljaci više ne prodaju svoje poljoprivredne proizvode već ih predaju. Čak se takvi termini upotrebljavaju i na našim televizijama. Takođe moram da pitam – da li će se po ovim zakonima rešavati sporovi koji će zemljoradnici imati sa državom oko divljačke privatizacije poljoprivrednih i zemljoradničkih zadruga, koje su netragom nestale, a na određen način su bile u njihovom vlasništvu? Bivši režim ih ni na koji način nije zaštitio. Da li će se na ovaj način ti sporovi rešavati? Na kraju moram da kažem da je veoma teško, lako je vladati, bivši režim je vladao, sada treba izgrađivati državu i pravosuđe. Stoga ću ja podržati ministra pravde, želeći da mu poželim da bez obzira na kadrove koje smo zatekli u pravosuđu pomogne kroz izgradnju pravosuđa, da pomogne u izgradnji države. I na kraju, da zaključim da je smisao pravde da se zlo mora tući dobrim i zameniti boljim. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević. Pretpostavljam povreda Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo,poštovani predsedavajući, mislim da su povređeni članovi 106, 108. i 109. Poslovnika o radu Narodne skupštine. Da li mogu da obrazložim? Dakle, u tački 106. piše da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres. Mi sada učestvujemo u zajedničkom načelnom pretresu o predlozima pet zakona, pravobranilaštvu, posredovanju, rešavanju sporova, parničnom postupku, vanparničnom postupku, izvršenju i obezbeđenju. Gospodin Rističević je malopre obrazlagao svoju ideju da postane lični biograf gospodina Zorana Živkovića. To nije naša tačka dnevnog reda. Molim da mi se dozvoli da završim ovo obrazloženje. Gospodin predsedavajući je kao što je i red, postupio po Poslovniku, upozorio gospodina Rističevića da njegova ideja da postane lični biograf Zorana Živkovića, nije sada na dnevnom redu, ali je gospodin Rističević uprkos tome nastavio da obrazlaže svoju ideju. Gospodin predsedavajući je imao obavezu da po članu 109. izrekne meru opomene gospodinu Rističeviću zbog toga što je nastavio da govori o nečemu što nije bila tačka dnevnog reda. Smatram da je povređen Poslovnik. Hvala.
Gospodin Rističević se kretao u okviru teme i govorio je o Zakonu o pravobranilaštvu i o mirnom rešavanju sporova. Kada mi se učinilo i kada sam smatrao da se udaljio od teme ja sam ga upozorio. Tako da, vi možete da se izjasnite o tome da li će se Narodna skupština u danu za glasanje izjasniti o tome da li je povređen Poslovnik. Ne možete da mi dobacujete. Znači želite. Hvala. Narodi poslanik Marijan Rističević. Po kom osnovu?
Gospodine predsedavajući, da bi mogao da kažem da je to član 103. stav 1. stav 2, stav 3. član 104. o replikama. Dakle morate me prvo uključiti. Jel dozvoljavate? Rekao sam član 103. stav 1. član 104. koji se odnosi na replike, da li dozvoljavate?
Izvinjavam se, repliku ne dozvoljavam, vi ste se javili po Poslovniku.
Po Poslovniku, naravno.
Da, ali ste tražili povredu Poslovnika, tako da nema potrebe i nema razloga za replikom. Nisam razumeo da vas je gospodin Pavićević uvredio ili da je pogrešno bilo kako protumačena vaša diskusija.
Sačekajte da završim, budite malo strpljivi. Dakle, ne tražim repliku.
Izvinjavam se, ne možemo ovako. Saslušajte me, molim vas. Pitanje je – da li tražite povredu Poslovnika?
Da.
Izvolite.
Da ste malo strpljiviji i da ste malo samo sačekali, znali bi da sam član 104. reklamirao, ne da bih dobio repliku, nego zbog nečeg drugog, kao i član 103. Ne osporavam pravo kolege da reklamira povredu Poslovnika, ni njegovo pravo da u toj povredi Poslovnika čuje ono što nisam rekao, ali ja odgovaram samo za ono što sam rekao, a ne što oni misle da su čuli. Dakle, njegovo je pravo čak i da pomisli da je nešto čuo da sam ja rekao, iako to nisam rekao, ali se on otprilike bavio replikom. Molim vas, ukoliko to nekome nije jasno, uzmite prepis stenograma. Ja ni jednom nisam spomenuo svog uvaženog kolegu Zorana Živkovića. Govorio sam o Saveznoj vladi, saveznom ministru pravde, o vinogradima u Krčedinu, a njih ima daleko više, govorio sam o javnom nadmetanju u Inđiji koje je vršeno, a da pravobranilac u lokalnoj samoupravi nije reagova. Molim vas, pažljivo pogledajte, stvarno ni jednog trenutka nisam pomenuo mog uvaženog kolegu, a ne mogu da odgovaram za ono što oni misle da sam rekao. Hvala.
Smatram da Poslovnik nije povređen. Reč ima narodna poslanica Olgica Batić, po Poslovniku. Izvolite.
Hvala. Reklamiram povredu člana 106. stav 1. koji kaže da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres. Predsedavajući, ovde mnogi danas nisu govorili o tačkama dnevnog reda. Malopre smo mogli da slušamo o privatizacijama, mogli smo da slušamo o poljoprivrednim zadrugama, ali ne znam kakve to veze ima sa pravobranilaštvom i ne znam kakve to veze ima sa Predlogom zakona o posredovanju u rešavanju sporovima i sa svim ostalim tačkama koje su danas na dnevnom redu. Nisam znala zaista da je tačka dnevnog reda ni Savezna vlada, ni nekada savezno ministarstvo, ni da smo u 2002. godini, ni da smo u 2001. godini, tako da molim samo da upozorite narodne poslanike da se ubuduće pridržavaju dnevnog reda. Danas imamo izuzetno važan set pravosudnih zakona, pa hajdemo malo i pravosuđem da se bavimo, bar danas. Tražim da se izjasnimo o povredi Poslovnika u danu za glasanje. Hvala.
Zahvaljujem. Smatram da Poslovnik nije povređen, da je narodni poslanik Rističevć govorio u okviru teme i smatram da diskusija u parlamentu ne može biti samo baš usko vezana i isključivo, mora se dati poslanicima i neka mogućnost da povežu to i sa nekom prošlošću i, naravno, ono što nas čeka u budućnosti. Ovo su, kao što ste rekli, ozbiljni zakoni, ozbiljne stvari o kojima diskutujemo, tako da smatram da on nije izašao iz teme u tom domenu, da bi morao da primenim član 108. Poslovnika i da ga opomenem. To nije bio slučaj kod gospodina Rističevića. Da li želite da se Narodna skupština izjasni o ovome? (Da.) Hvala vam. U skladu sa Poslovnikom, određujem pauzu u trajanju od sat vremena.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa današnjim radom. Obaveštavam vas da saglasno članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, da će Narodna skupština, ukoliko bude potrebe, danas raditi i posle 18.00 časova, ali najduže do završetka zajedničkog načelnog pretresa koji je u toku, imajući u vidu potrebu da Narodna skupština što pre donese akta iz dnevnog reda sednice. Sledeći na listi prijavljenih je narodni poslanik Borislav Stefanović. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, imamo set zakona iz oblasti pravosuđa koji su poslati u Skupštinu Srbije po hitnoj proceduri i naravno da oni regulišu za naš pravosudni sistem, za građane Srbije, za ostvarivanje njihovih prava, pa čak i za evropski put Republike Srbije jako važne segmente života koji su do sada u većoj ili manjoj meri bili neregulisani ili su bili regulisani na neodgovarajući način. Tu se slažem potpuno sa vama, gospodine ministre. Mislim da je mnoge od ovih stvari trebalo uraditi ranije i mislim da ovde ima stvari, u ovih pet zakona koji se nalaze pred nama, u kojima ima vrlo pozitivnih, dugo očekivanih promena. Takođe mislim da ova hitnost kojom je urađeno ovako nešto, možda nije bila neophodna u ovom trenutku. Tu se pridružujem kritikama određenih kolega koji su u tom pravcu govorili. Razgovarajući sa ljudima koji se nalaze u praksi našeg pravosudnog sistema, postoji jedna realna bojazan da se ovim predlozima stvara dodatni haos i da se kroz multinomiju i kroz stvaranje novih propisa, kroz usitnjavanje regulative naše pravne prakse i života pravnog, stvara jedan sistem gde će se svaki detalj regulisati na način koji do sada možda nije bio, što u praksi stvara ogromne probleme, kao što znate. Drago mi je da neki od ovih predloga zakona i izmena zakona koje ste dostavili Skupštini Srbije sadrže razjašnjenja u odnosu na pređašnju praksu i vrlo kratko ću pokušati i tih stvari da se dotaknem. Ono što je takođe vidljivo, to je da danas imamo priliku sa vama da razgovaramo o ovim predlozima, ali takođe imamo priliku da razgovaramo sa ministrom koji je, moram da priznam, iako nerado, često u Skupštini Srbije i često u odborima Skupštine Srbije i u tom smislu vi zaista jeste politička operativna devijacija u odnosu na vaše kolege i meni je to drago. Ono što mi nije drago jeste da često razgovaramo o ovim stvarima „aposteriori“, dakle, nakon što se neki problemi dese. Ja smatram da vi vodite jedan jako važan sistem za Republiku Srbiju i njene građane koji bi trebao mnogo više da ide u korak i ispred događaja koji nam se dešavaju, naročito u pravosuđu. Čuli ste ovde od strane poslanika, čak i većine, da imamo nekoliko miliona nerešenih predmeta. Ja znam da vi lično niste za to odgovorni, ali jeste pokazatelj bolesti našeg pravosudnog sistema, a kao što znate, očekivanja su bila ogromna, od toga koliko će se on reformisati i na koji način. Žao mi je što nema nikakvog izveštaja o dosadašnjim rezultatima primene zakona koje ste dostavili. Žao nam je što i dalje nemamo, iako ste se danas delimično verbalno dotakli, dostignuća puštanja na slobodu pre vremena ljudi osuđenih na krivične sankcije, koja je prva stvar koju je vaša vlast uradila, usvajanje tog zakona i drago mi je da ste bar o tome govorili, ali mi nije drago što i dalje nemamo nikakav jasan prikaz toga kakve su finansijske uštede ostvarene novom mrežom sudova, na primer, ili kakve su, sećate se, prošli put smo o tome razgovarali i vi ste tada rekli da će u nekom periodu to biti dostavljeno Skupštini. Mi bismo zaista želeli da vidimo koliko je zaista uštede donelo to građanima Srbije i našem inače opterećenom budžetu. Ono što je isto tako vidljivo, ne samo oko mreže, već mi, ministre, imamo evidentan rast kriminaliteta. Vaše ministarstvo je moglo da dostavi ne samo vezu između onih 2.500 ljudi koje ste pustili iz zatvora pre vremena, već i okret i pogled na ono što se sada dešava i koji su uzroci toga i kakva je neposredna veza između zakona koje nam dostavljate i trenutno vrlo loše bezbednosne situacije u Republici Srbiji. Ne vidim objašnjenje koliko će realno uticati ovi predlozi zakona koji su, ponavljam, nepotrebno doneti po hitnom postupku, na ubrzavanje sudskih postupaka i plašimo se, uz blagi okret na ono što je juče raspravljano, da ulazimo u problem da će možda neki ljudi koji imaju više para moći da izbegnu služenje krivičnih sankcija u zatvorima a neki će moći kod kuće da ih služe. Tu je ostalo dosta nejasnih situacija, vi to vrlo dobro znate, barem meni, do koje mere i kako će to moći da se izbegne, arbitrernost koja je, nažalost, obeležila rad pravosuđa u toj oblasti u prethodnom periodu. Ne bismo želeli da prisustvujemo i dalje situacijama u kojima narod priča o tome da neko ima pravo na nanogicu a neko mora da ide u Mitrovicu. To su stvari za koje ste i vi odgovorni da pokušate, u okviru vaših nadležnosti, podvlačim, da ne bude nerazumevanja. Ono što se tiče Zakona o pravobranilaštvu, mi sada imamo situaciju da suštinski menjamo naziv organa. Neke moje kolege su o tome pričale, ali, ne vidim da se tu nešto drugo menja. I dalje mi nije baš najjasnije, niti opravdanje za hitnost, niti neki dodatni motiv, osim što se menja naziv organa. Dakle, on se više ne zove na jedan način nego na drugi. Imamo sličnu situaciju oko posredovanja i medijacije. Zakon o medijaciji je donet 2005. godine, sada imamo Zakon o posredovanju. Medijacija je ružna reč, stranog porekla, nije srpska, pa smo sad to promenili. Vi znate da od 2005. godine taj sistem realno nije zaživeo i nije dao rezultate i tu se, pretpostavljam, slažete sa mnom. Zaista bih voleo da mi vidimo da ovaj problem zaživi, jer ako ne zaživi, naši sudovi će nastaviti da budu zatrpani predmetima i neće biti u mogućnosti da rešavaju probleme koje tište građane. Vanparnični postupak po zakonu koji danas delimično menjamo je regulisan zakonom još 1972. godine. Ja sam pažljivo pročitao sve zakone i video sam da se iz terminologije izbacuju mrski termini – organizacije, društveno-političke zajednice i slično, ali i dalje mislim i smatram da je bolje bilo da ste doneli novi zakon već sada. Ne verujem i ne vidim, znajući da imate dobar tim oko sebe, da je to bio prevelik pravnički izazov, realno. S druge strane, moram da priznam da sam navikao da često prateći ogromna očekivanja građana od toga šta ćete ne vi lično, nego vaša vlast uraditi, onoga što se realno desi u Skupštini, da postoji izuzetna diskrapanca. Takođe, drago mi je da je ovim definitivno revidiran stav vladajuće većine u odnosu na to kada su bili opozicija, zato što ste tada tvrdili da je uvođenje privatnih izvršitelja neustavno i to je bilo 2010. godine, postojala je i pravna aktivnost tadašnjih radikala, sadašnjih naprednjaka i govorili ste da su to strašne stvari, da to mora da ide pred Ustavni sud itd. Mislim da je dobro da ste predvideli vraćanje mogućnosti odlaganja izvršenja, zato što to jeste stvaralo brojne probleme i stvaralo je u nekim slučajevima nepremostivu prepreku za građane i mislim da je normalno i u skladu sa Ustavom stavljanje mogućnosti odlaganja izvršenja, ali takođe sve ovo što ste drugo predvideli ne vidim toliko neke značajne izmene osim dodatnog preciziranja terminološkog, itd, itd. Mislim da je dobro što su mesno nadležni izvršitelji postavljeni, dakle govorim o izvršiteljima sad, dobro je što je izbegnuta opasnost da tamo gde nemamo osnovni sud ne može da prati nove promene Zakona koje ste predvideli, ali ono što me zabrinjava kao i te izvršitelje koji sada se jagme i čekaju ko će se pre dohvatiti naplate potraživanja u odnosu na komunalno nenaplative iznose jeste kako će oni biti određivani. Ja sam video da je ovde predviđena opcija bila, ili još uvek nisam siguran, tu mi je ostalo malo nejasno, znam da ćete vi pojasniti da li se oni sada rangiraju na osnovu prezimena ili će biti na kraju kompjuterski određivano, ko će preuzeti predmete. Mislim da je ovaj prvi sistem vrlo loš, zato što onda neko ko se preziva recimo Šešelj ili Šešum, neće nikada doći na red, a onaj ko se preziva ne znam Alimpić, Aligrudić, ili ne znam kako će biti verovatno favorizovani u tom smislu, ali vi ste tek na „B“, kolega, pa sam hteo da napravim dva ekstrema. Prema tome, verujem da ćete vi to pojasniti meni. Ovo pitam iz očigledno nedovoljnog razumevanja tog dela. Važno je da se izvršitelji više ne gledaju kao uterivači dugova, ali smatram da smo svi zajedno zakasnili sa pokušajem da se to ne desi, ali mislim da to još uvek postoji. Mislim takođe da u okviru Predloga zakona u pravobranilaštvu, izvinjavam se što se vraćam na to, mi iz DS-a ćemo tražiti kroz amandman, a ja vas unapred obaveštavam šta je naša namera da ovu komisiju koja će se formirati, komisija za sporazumna rešavanja sporova, da u okviru nje postoje dva predstavnika Ministarstva finansija i tri predstavnika Ministarstva pravde, zato što smatramo da je u pitanju osetljiva oblast, potrebno je više znanja i stručnosti i u redu je da ljudi iz finansija znaju stvari koje se tiču finansija, ali i ljudi iz Ministarstva pravde tu definitivno mogu da pomognu, recimo, u proceni mogućnosti uspeha u sporu i kvalifikovanije mogu dati ministarstvu nadležnom, ljudi iz ministarstva nadležnog za pravosuđe. To će biti naša namera. Mislim da je vama jasno da ovih pet zakona koje ste dostavili, da su neophodni Srbiji, da oni možda kasne, da oni možda nisu sveobuhvatni. Imamo mi nekih zamerki. Smatramo ako sve ostane u ovom obliku, ne možemo glasati za, ali takođe smatramo da su ovi zakoni kako su predstavljeni neophodni Republici Srbiji. Naša zamerka se odnosi, pre svega na to zašto niste dublje, jače, bolje, više krenuli u reformu koju dugo najavljujete, zašto se toliko ide u novu produkciju normi u našem pravosudnom sistemu, zašto najzad naše pravosuđe i ljudi koji rade u okviru pravnog poretka ne mogu da se suoče sa sigurnošću koju ste obećavali, zašto i dalje nemamo ništa ovde što će značajno da preokrene katastrofalni položaj našeg pravosuđa i pad koji nažalost postoji i koji, vaša veličanstvena pobeda, nije uspela da zaustavi. Dakle, silna razočarenja i stvari koje su na mnogo višem stepenu očekivanja i nade od strane građana, nego što može pet važnih zakona da promeni, donetih po hitnom postupku na način koji ne ostavlja previše materijala ovde, niti da se nečim dičite vi, a niti da mi nađemo previše grašaka sa druge strane. Ono što su greške treba ukazati, a ono što su predlozi, a naša osnovna zamerka, mislim da je koleginica Martinović rekla sve što se tiče ovih pet zakona, ali smatram da kada neko u ovoj skupštini govori o dnevnom redu ili „redu vožnje“ nije veći prekršaj nego neko ko govori o „glavi u pesku“, pa da te stvari izbegnemo i da ubuduće pričamo o zakonima ili o onome što u njima valja ili o onome što u njima treba popraviti i dopuniti. Verujte da smo mi ovo zaista detaljno pregledali i nejasno nam je zašto se neke stvari parcijalno menjaju, nejasno nam je zašto niste doneli nove zakone, nejasno nam je zašto se Zakonom o parničnom postupku, koji je toliko bitan i dugo se najavljuje, opet menja u jednom delu, iako smo čuli da će uskoro biti novi zakon ovde predstavljen. Nejasno nam je zašto ceo naš pravosudni sistem od tužilaštva, pravobranilaštva, beležnika, advokata, ljudi koji se bave svakodnevnim problemima građana, stalno čeka kada će se završiti reforma, stalno čeka neke korenite promene, stalno čeka novo prilagođavanje, a mi smo ovde imali neke stvari koje ili samo usavršavaju ono što je bilo loše ili uvode neke nove stvari koje su trebale daleko pre da se uvedu, ali bez nekog velikog domašaja. Ne vidim u ovome ništa ekstremno dobro, ne vidim ni ekstremno loše, odmah da se razumemo, ali smatram da hitnost nije opravdana i smatram da vaše Ministarstvo ima mnogo više kapaciteta i smatram da treba hitno da se formira komisija parlamentarna za stanje u srpskim zatvorima i to i dalje nije urađeno. Ima tu puno stvari koje moramo uraditi zajedno, a sa druge strane, ja sam čuo vaše izjave oko stanja u srpskim zatvorima gde ste se poredili sa Italijom i to je dobro zato što je njihovo stanje gore, ali isto tako vi znate da bi naši zatvori bili puniji za preko dve i po hiljade ljudi da ih niste pustili. Stanje u našim zatvorima je katastrofalno, ne u svim, ali u većini je zaista loše i prebukirano je i ne vidim, ne mogu da ne primetim da znajući praksu dosadašnju, pri čemu ne elaboriram nijednu vladu, ni jedne organe sudova, pravosuđa, jer mi smo do sada imali toliko zloupotreba da je izuzetak postao pravilo. Zato zaista mislim da ste i vi ministre, znajući za vaše znanje i za vaš tim, mogli ovu skupštinu da „počastite“ sa sveobuhvatnijim pravosudnim paketom od ovoga koji ste nam dostavili. Mogli ste vaše pravne bravure, verbalno da iskažete o nečemu sadržajnijem, mogli smo ovde da razgovaramo o nečemu sistemski uređenom, a dobili smo bez ikakve loše namere, ne sa vaše strane, nego od nekih kolega vrlo interesantne, nekada i smešne komentare gde vi kao ministar pravde, čovek koji ima znanje, treba da sluša od nekih poslanika iz većine, čak ne iz naprednjaka, o tome šta znači koji termin, šta znači šta ovde što piše, tako da mi često imamo trostruku ulogu predlagača zakona. Isto tako molim da pokušamo i tu praksu u budućnosti da izbegnemo, jer nama je dovoljno kad nam vi kao nadležni predlagač to objasnite, a druge kolege ako su već u okviru ovog naprednjačkog mora od 208 poslanika, onda neka nađu neki drugi način svoje aktivnosti, a ne da ponavljaju ono što ste vi rekli i podvlače termine koje smo već čuli. Da ne govorim o tome da smo čuli neke izlive objašnjavanja o javnom beležništvu sa osvrtom na naš romantizam i fenomenalno stanje pre Drugog svetskog rata, verovatno bazirano na serijama Mir-Jam i „Montevideo, Bog te video“, pa ljudi misle stvarno je tako bilo u staroj Jugoslaviji, a bogami nije bilo, ako već priča o autoritarnom režimu. Meni je žao što socijaldemokratske kolege i druge stranke sa levice nekako ništa ne primećuju, ćute. Valjda misle - dok smo u vlasti, toplo je, pa šta nas briga ko šta ovde priča. Naše pravosuđe je u problemu, tu se slažemo. Treba puno da radimo svi zajedno da ono bude u boljem stanju. Ministre, nije mi jasno iz kojih razloga, sem da objasnim vašom izuzetnom temeljnošću, zašto neke stvari ne idu malo brže i ne idu sadržajnije? Shvatite ovo kao pozitivnu opasku. Ne razumem zašto čekamo na neke važnije zakone, nove zakone da dođu u Skupštinu? Zašto ovde razgovaramo o nekim stvarima koje su potpuno normalne, koji su mogli biti stavljeni u paket od 10 zakona, ako hoćete. Ovako bi mogli da ih rešimo mnogo, mnogo brže. Voleo bih da čujem od vas određeni odgovor ili bilo što i zbog toga ću i završiti ranije, uz molbu da pokušamo da svi zajedno rešimo ono što se dešava danas u Srbiji, i u smislu ugrožene bezbednosti, i u smislu nefunkcionisanja našeg pravosuđa, i u smislu nepripremljenosti tužilačkog sektora za promene koje su nastupile, i u smislu stalnih kritika, nerazumevanja, i u smislu toga da i dalje imamo nerešenu situaciju. Još uvek ponavljam sa predsednicima sudova da nemamo jasnu situaciju sa stranačkom pripadnošću, da nemamo jasnu situaciju sa time šta kako će se posredovanje u praksi sprovoditi, koliko će ljudi to zaista da koriste, koliko će biti ohrabreni, koliko će predsednici sudova imati mogućnost i zaista nedvosmislenu, nezavisnu želju da nikoga ne favorizuju, koliko ćemo imati mogućnost da se, kako ste vi rekli, stvara kartel u okviru ljudi koji se bave, recimo, privatnim izvršiteljem, jer se stvara kartel. On se donekle razbija odredbama koje vi predlažete, ali mi nije jasan deo oko toga ko će dobijati koji predmet. Da li će neko ko se preziva Šešun ili Šešelj dobiti ili će neko ko se preziva Babić uvek dobijati iste predmete? To je prva stvar. Drugo, kompjuterski. Ne znam da li je ikada išta nažalost, u našem pravosuđu funkcionisalo na osnovu kompjuterske tehnologije? Voleo bih da tako zaista bude i ako je to urađeno, i sama ta stvar je dobra i pozitivan iskorak, ali, ponavljam, nekako se stalno bavimo onom čuvenom višnjom na vrhu torte, aslabo se samom tortom bakćemo u našem radu. Pozivam vas da pređemo na ono što je fundament pravosuđa i da se te stvari najzad regulišu u nekom jasnijem smislu. Hvala.
Reč ima ministar Nikola Selaković. Ivzolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, zaista sam, naročito posle pauze, vrlo pažljivo slušao uvaženog prethodnika. Bez ikakve želje da uvredim, ali moram da primetim da ste mnoge stvari potpuno pomešali. Ne verujem da je to bilo namerno. Pričali ste, između ostalog, o redosledu dodeljivanja predmeta privatnim izvršiteljima, a da se to nijednim zakonom koji je danas pred vama ne pominje apsolutno uopšte. Ni jednim jedinim predlogom zakona to se ne tretira. Moguće je da ste mislili na odredbe Predloga zakona o izmenama i dopunama zakona o vanparničnom postupku u kojem se govori kojim će redosledom biti poveravano određeno ovlašćenje javnim beležnicima u postupanju u ostavinskom postupku, pa se tamo kaže da će ono biti vršeno po azbučnim redom, a kada iz razloga, recimo, odustanka neki javni beležnik odbije da postupa, odnosno da mu bude povereno ovlašćenje, ide se na prvog sledećeg, a s obzirom da će biti izuzetno uzak i ograničen broj javnih beležnika, onda neke velike mogućnosti arbitrernosti u postupanju tu neće biti. To ste pomešali. Pomešali ste moju izjavu da će biti urađena jedna kompletna revizija Zakona o izvršenju i obezbeđenju, a rekli ste da se to odnosi na Zakon o parničnom postupku. Dakle, ima nekih stvari na koje ću zaista suštinski da se osvrnem. Verujem da ovo niste namerno uradili, ali kada je reč o izuzetno uskoj i interventnoj izmeni Zakona o izvršenju i obezbeđenju, ona ne tretira u ovom trenutku izuzetno važno pitanje. Hvala vam što ste to pomenuli. Redosled određivanja, odnosno način određivanja i dodeljivanja predmeta privatnim izvršiteljima jeste jedno vrlo sporno rešeno pitanje i tu postoje potpuno oprečni stavovi jedne široke većine i jedne uske manjine privatnih izvršitelja kako to pitanje rešiti i postoje drugačiji stavovi nas iz Ministarstva, drugih ljudi iz prakse ili iz profesure, ali zaista ste tu malo, što narod kaže, pomešali lončiće. Ni jednom jedinom odredbom ovih zakona ne dira se u način dodele predmeta privatnim izvršiteljima, što ne znači da se to neće menjati, ali ajde da krenem od početka. Ovo sam morao zaista da istaknem kao nešto što meni nije bilo jasno zašto pominjete ako nije uopšte tema dnevnog reda ili je prilično izmešana. Uvek možemo da pričamo o opravdanosti ili neopravdanosti hitnog postupka. Ovi zakoni jesu predloženi Narodnoj skupštini po hitnom postupku. Za to postoje određena opravdanja o kojima sam govorio. Naravno, voleo bih kada bi se više poslanici, koji su danas u opoziciji, sećali vremena kada su bili u vlasti, pa su morali istu tu hitnost u postupanju tada da brane, a danas da je napadaju. Verovatno smo i mi kada smo bili u opoziciji napadali hitnost u postupanju, ali jednostavno, to je jedan od instrumenata postupanja narodnih poslanika i sasvim je legitiman i u jednu ruku može se reći da je uvek i opravdan. Neću vam uzeti za zlo niti se naći uvređenim kada ste me nazvali određenim vidom devijacije, ali ću shvatiti to kao neko ko misli da opoziciju uvek treba negovati, podržavati, gajiti. Prećutaću zaista preko toga. Ne mogu da se složim sa vama u konstataciji da postoji bojazan. Bojazan uvek, normalno, postoji, ali ko ne reskira, taj ni ne profitira. Kaže izreka da će se donošenjem ovih propisa stvoriti dodatni i novi pravni haos. Naravno, stvaranje haosa ili blagostanja zavisi od nas koji se trudimo da sprovodimo zakone koje Narodna skupština donese. Takođe i činjenica ovde izneta da nema rezultata primene zakona koje je Narodna skupština donela, mogu da se složim delimično, delimično ipak ne, jer sam se trudio da i u obrazlaganju predloženih zakona iznosim rezultate nekih već donetih rešenja. Ne mogu da razumem, iako sam jednom drugom kolegi iz opozicije replicirao u prvom delu današnje sednice, da se kaže da su predloženi zakoni iz oblasti izvršenja zavodskih i vanzavodskih sankcija, da će bogatima doneti privilegovani položaj, a siromašnima ga dodatno otežati. Samo ću vas podsetiti, kroz ove zakone se u dobroj meri operacionalizuju odredbe zakona u čijem donošenju je učestvovala i vaša stranka dok je bila na vlasti. Kako onda niste tako pričali? Ako pričamo o alternativnim sankcijama, dakle, sistem, stvaranje sistema alternativnih sankcija je počelo u vreme pretprošle Vlade. Smatram da je to jedna od boljih stvari koju je pretprošla Vlada učinila i nikada je neću zbog toga osuđivati. Ali, sada pričati da je odjednom s neba pa u rebra to postalo nešto čime će se trgovati i da sudije arbitrarno ocenjuju, odlučuju, pa to je zadatak sudije. Sudija primenjuje zakon i u primeni tog zakona arbitrira ko na šta ima pravo, odlučuje o određenim pravima i obavezama pravnih ili fizičkih lica. Savetovao bih vam i svakome ko bi eventualno poverovao u reči da se Zakonom o pravobranilaštvu samo menja ime, pa od Republičkog javnog pravobranilaštva dobijamo državno pravobranilaštvo, a u suštini se ne menja ništa, ja bih onome ko je spreman tako nešto da tvrdi savetovao da sedne i pročita zakon. Zakon je donet 1991. godine bez prelaznih i završnih odredbi i ima svega 17 članova, prilično nedorečenih i članova koji taj sistem ne definišu u potpunosti. Sada kada sednete i pročitate 53 opšte odredbe, bez prelaznih i završnih odredbi, Zakona o pravobranilaštvu, možete da vidite koliko se bolje definiše institucija javnog pravobranilaštva. Nije sporno, mogao je da ostane i stari naziv. Ne znam šta biste onda zamerili tom zakonu da je ostao stari naziv. Ako je neko bio majstor za promenu naziva, to je bila majstorija u promeni naziva sudova, umesto opštinskih – osnovni, umesto okružnih – viši, umesto Vrhovnog – Vrhovni kasacioni i onda pod firmom promene imena tretirati te sudove kao potpuno nove i sprovesti opšti izbor ili reizbor sudija i tužilaca. Pri tom, ne pravim razliku, jedan je bio period potpunog blagostanja, a drugi period potpunog beznađa pre ili posle rata, ali u periodu od 1945. godine, kada su donošeni novi ustavi, upravo je to bila jedna od stvari. Često su menjana imena sudova i pod svakom promenom imena suda sprovodio se izbor sudija. To je stari, kako bih ga nazvao, ustavotvorni trik u našoj praksi. Nikako se ne bih složio da se Predlogom zakona o pravobranilaštvu samo menja naziv organa. Ne menja se samo naziv organa. Tu se kaže umesto republičkog javnog – državno pravobranilaštvo, ali sve drugo pogledajte kako je definisano, pogledajte kako su definisani položaji i pravobranioca i zamenika pravobranioca i pravobranilačkih pomoćnika i pravobranilačkih pripravnika, kako je definisan sistem kontrole rada pravobranilaštva. Moram da vam kažem da se faktički, a ni formalno, time do skora nije bavio niko, apsolutno niko. To često jeste jedan od problema u funkcionisanju naše države, što nosioci javnih ovlašćenja ne doživljavaju, niti prolaze kroz sistem kontrole. Ko god da je, da li onaj koga treba da kontroliše Vlada, da li onaj koga treba da kontroliše Narodna skupština, tek negde u poslednje vreme, recimo, od kada imamo DRI, neko je nekoga počeo malo više da kontroliše. Inspekcijske službe, koje nam nisu na zavidnom nivou, zato i očekujemo ta nova i bolja rešenja Zakona o inspekcijskom nadzoru, ali Zakon o pravobranilaštvu neke stvari suštinski drugačije postavlja i počinje da ih mera. Identična stvar je i argument koji se čuva vezano za Zakon o posredovanju u rešavanju sporova. I tu je rečeno da je samo naziv medijacija promenjen terminom posredovanje u rešavanju sporova. Nije tačno. Upravo zato je služilo moje uvodno izlaganje, da se istakne šta su to ključne novine u ovim predlozima zakonskih tekstova. Upravo u svom uvodnom izlaganju sam naveo nešto što je velika razlika u odnosu na prethodni Zakon o posredovanju, odnosno medijaciji, a to jeste da sada uz ispunjenje određenih taksativno nabrojanih uslova, koji kumulativno, zajedno svi moraju da budu ostvareni, rešenje kojim se putem posredovanja rešava neki spor nosi klauzulu izvršnosti. Dakle, ako smo se mi kao dve stranke koje su u sporu sporazumeli da nakon posredovanja, kako god rešenje da donese posrednik, bude izvršno, uz ispunjenost onih određenih uslova koje sam nabrojao, ono će biti. Zašto je prethodni koncept medijacije propao? Propao je zato što medijacija za glavni cilj ima da se izbegne vođenje sudskog spora. Jedan od glavnih razloga zašto treba izbeći vođenje sudskog spora i koji je ispunjen u zemljama gde medijacija dobro funkcioniše je činjenica da je medijacija mnogo jeftinija nego vođenje sudskog spora. Naš prethodni koncept medijacije je bio u određenim slučajevima neuporedivo skuplji od vođenja sudskog spora. To je jedan od glavnih razloga zašto je propao. Ključ za uspeh medijacije jeste da stvorite osnovu za predvidivost u pravnom sistemu, kada se dve stranke spore oko nečega, oko nekog prava, da automatski računaju, ako odu na sud, parnica će, recimo, trajati četiri godine. Za te četiri godine ne samo da će izgubiti vreme, izgubiće i kapital, izgubiće priliku da unaprede neko svoje delovanje ili poslovnu aktivnost ili rad. Izložiće se nepotrebnim troškovima u različitim aspektima. Ako odu na posredovanje, odnosno medijaciju, to možda mogu da reše za dva meseca. Ali, potrebno je da pre toga zaista znaju da neće uspeti onaj koji ima advokata sa boljom vezom, već neće uspeti onaj čije pravo nije utemeljeno ugroženo kao što se to tvrdi u zahtevu one druge strane. Dakle, i Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova i Predlog zakona o pravobranilaštvu donose niz dobrih novina i to novina koje su u primeni dosadašnjih zakonskih rešenja prepoznate kao mane postojećeg sistema. Zašto se ide na ovakvu interventnu izmenu Zakona o parničnom postupku? Opet, da je saslušano moje uvodno izlaganje, videli biste, zato što je većinu odredaba koje smo predložili da promenimo Ustavni sud proglasio neustavnim. Ustavni sud je rekao da ne može punomoćnik u parničnom postupku isključivo da bude advokat. Na osnovu prakse Evropskog suda za ljudska prava, Ustavni sud je doneo ovakvu odluku zato što u Srbiji još uvek ne postoji sistem za pružanje besplatne pravne pomoći. Možemo da se sporimo zašto ne idemo u veće izmene. Podsetiću vas, ako se ne varam, Narodna skupština je u istom danu donela i Zakon o parničkom postupku i Zakon o izvršenju i obezbeđenju. Takve ogromne izmene u procesnom pravu jedne zemlje, donete u jednom danu, i stupajući na snagu i početkom primene u jednom danu, unele su naše sudove neverovatan haos, ali zaista neverovatan, jer nisu tako opsežne promene bile praćene dobrom pripremom, sistemskim uvođenjem jednog novog zakona u život. Mogu da se složim sa vama da smo možda mogli da idemo na potpunu promenu Zakona o vanparničnom postupku. Čak ću da kažem da sam u dobroj meri tu sa vama saglasan. Opet se vraćam na ovo što sam malopre rekao. Imamo pravosuđe koje je na staklenim nogama. Imamo pravosuđe u kome su postojali mnogi statusni problemi, neko bi rekao da još uvek i postoje. Uvođenjem tako kardinalnih izmena odjednom bi bilo ono što smo nazvali stvaranje novog normativnog haosa. Navodim kao jedan izuzetno pozitivan primer, koliko god bi tu dalje postojalo teškoća i prepreka u sprovođenju. Pogledajte, doneli smo ovde u Narodnoj skupštini prošle jeseni Zakon o prekršajima. Sistemski smo ga uveli u primenu. Prvog marta smo počeli da ga primenjujemo. U toku je jedna kampanja koju međunarodna Agencija za saradnju sa našim Ministarstvom pravde i visokim savetom sudstva sprovodi, to je – poštuj zakon, podrži red, koja upravo promoviše rezultate primene tog novog zakona. Ja sam ponosan kako smo taj zakon uveli u život ipored mnogih teškoća koje se u sistemu prekršajnog sudstva iz dana u dan dešavaju, ali moramo na takav način da uvodimo zakone u primenu. Dakle, sistemski i planski. Postavljeno je pitanje, građani se pitaju kada će biti završena reforma pravosuđa? Evo, ovom prilikom dajem sebi za pravo da odgovorim građanima. Dokle god je Republika Srbija ozbiljna zemlja koja teži da bude dobro uređena pravna zemlja, reforma pravosuđa neće biti završena nikada. Samo se učaureni i hermetički zatvoreni sistemi nikada nereformišu. Najveći problem našeg pravosuđa jeste što je u jednom periodu 90-tih godina ono bilo hermetički zatvoreno za svaku vrstu promene i ta hermetička zatvorenost stvorila je jednu lošu sliku, stvorila je lošu klimu, stvorila je međuljudske odnose loše. Dakle, prava suštinska reforma pravosuđa nikada ne sme da se završi, kao što se prosvećen čovek uči i obrazuje dok je živ tako i jedna država treba da reformiše sve svoje institucije dokle god ona postoji. Samo ću reći u jednoj rečenici, iako sam zaista iz poštovanja prema razlogu koji je gospodin Janko Veselinović naveo kao ne prisustvo jučerašnjem delu sednice, pa se osvrnuo na raspravu od tri zakona o kojima smo govorili juče. Molim vas, pogledajte bolje izveštaj i saslušajte. Čak i da jeste istina da je stanje u našim zatvorima katastrofalno, ono je bilo pet puta gore pre nekoliko godina. Tada sam rekao, nemam problem to da kažem, da li je amnestija nešto sjajno? Nije, ona ima svoje negativne strane. Amnestija je u ovom slučaju ispunila svrhu sprovođenja. Ne vidim, kao i vaš dojučerašnji zamenik, tako i vi danas kada prikazujete situaciju do krajnjih granica izdržljivosti dramatičnom zbog onoga što se dogodilo. Pominjao sam primer Novog Sada. Pet godina nije popunjavana upražnjena sistematizacija u policiji, pet punih godina. Novo naselje sa 60 hiljada stanovnika nije imalo nijednog jedinog policajca. Ko je kriv za to što nije popunjavano? Ne možete da kažete – bio je kriv samo ministar. Ne, kakav ministar, to je od interesa za celu državu. Da li je postojao onda gradonačelnik Novog Sada, da li su postojali onda organi vlasti koji su apelovali da se to promeni? Niko ništa nije menjao. Mi danas možemo da kažemo da su tim zakonom stvoreni tehnički preduslovi da se funkcionisanje sistema Uprave za izvršenje krivičnih sankcija kreće na bolje. Uvek možete, vi ćete meni da kažete – zameram za tu amnestiju, izašlo je njih troje preko vremena koji su bili povratnici, ja ću onda da kažem – ja zameram za onu amnestiju iz 2001. godine gde ste pustili ljude koji su pravosnažno bili osuđeni za krivična dela terorizma, a pustili ste ih zbog pritiska da su to politički neistomišljenici i time pokazali da je država Srbija u tom trenutku lica koja je osudila za terorizam počela da tretira kao političke neistomišljenike i da su razlozi njihovog zatvaranja i osuđivanja u stvari bili političke prirode, jer je njihov bio legitimni cilj da otcepljuju jedan deo državne teritorije, pa se to nama nije dopalo, kao to je bilo njihovo političko delovanje, i onda smo mi njih zatvorili, a posle nas neko pritisnuo da ih pustimo. I vi dobro znate da je to bio rezultat jednog međunarodnog pritiska u to vreme, kao što ovde znate da je to bio rezultat jednog neviđenog pritiska u samom sistemu koji je pukao. Da li vam je onda možda trebala neka masovna pobuna u zatvorima, kao što smo to imali nekada? Da uzimaju za taoce ljude koji rade u službama obezbeđenja. Bili smo u neizdrživoj situaciji te 2012. godine, samo što ja to tada ovde pred vama sam morao da prećutim iz bojazni da ne izazovem jednu takvu situaciju zaista u zatvorima. Sada ne moram zato što ste izneli jednu netačnu informaciju i ja vas vrlo voljno demantujem. Tada smo imali kapacitet od sedam i po hiljada lica, a u zatvorima ih je bilo 11.300. Danas imamo kapacitet od 9.300, u zatvorima imamo 10.069 lica. Dakle, i povećali smo kapacitete, a povećali smo i broj alternativnih načina obezbeđivanja recimo prisustva okrivljenog lica u slučaju da je reč licu koje bi možda bilo pre tri godine u pritvoru, a danas je u kućnom pritvoru pod elektronskim nadzorom. Postoji jedna objektivna razlika. Ne tražim, niti to volim da mi se neko divi i da mi laska, iznosi komplimente. Vrlo volim argumentovanu i dobru raspravu i to i te kako cenim. Jedna vaša uvažena koleginica je danas zaista pokazala da u Narodnoj skupštini možemo da imamo rasprave koje su vrlo argumentovane, vrlo utemeljene. Nisu takve rasprave ovde retke. Koliko puta sam, evo i juče i danas od vaše koleginice Marjanović čuo to, koliko puta sam i u prethodnom i u ovom sazivu čuo takvu raspravu od narodne poslanice i koleginice Olgice Batić. Zaista vrlo dobro pripremljena. Zašto neke stvari ne idu brže? Zato što više ne smemo da rizikujemo. Godine 2009. je država mislila da u pravosuđu stvari mogu da idu mnogo brže i dobili smo slona koji je prošao kroz staklarsku radnju. Eto jedna metafora s moje strane, nadam se da mi neće biti zamereno. Kada pričamo o rezultatima primene zakona, 2010. godine su počeli da se primenjuju novi pravosudni zakoni. Bilo bi sasvim očekivano da mi danas, 2014. godine imamo neuporedivo manje starih predmeta. Na žalost, nemamo. Procenat umanjenosti starih predmeta se meri sa manje od 2% i to je pokazatelj, to je indikator jednog lošeg stanja, ali su u pojedinim sudovima krenulo se, stvari su počele da se menjaju. Mislim da to treba da se i kroz predstavljane, kada bude na odboru predstavljane izveštaja o radu Vrhovnog kasacionog suda ili recimo Republičkog javnog tužilaštva da se takve stvari i pokažu. Da li novi ZKP pravi probleme u primeni? Da li ima problema u primeni? Ima svakako. Nije bilo za očekivati da smo imali pripremu od 10 godina nije bilo za očekivati da problema nema. Pogledajte koliko se danas zaključuju sporazumi o priznanju krivice, pogledajte koliko se danas pristupa odlaganju krivičnog gonjenja od strane javnog tužioca i videćete da ih je novi Zakonik o krivičnom postupku naterao na to. Drugo pitanje je kako oni, recimo, primenjuju odlaganje krivičnog gonjenja? Tu bih se složio da je od slučaja do slučaja to vrlo diskutabilno. Zašto neke od zakona ne donosimo brže? Mislim da sam to rekao upravo u ovome zašto neke stvari ne idu brže. Moramo da nađemo ravnotežu između brzine i kvaliteta. To je nešto što i izveštaji Evropske komisije, ovi poslednji koji su nam došli, insistiraju na tome. Naći balans, naći ravnotežu između brzine i kvaliteta. Dotakli ste se nečega što nije tema današnje rasprave, što bi mogla da bude, a to je funkcionisanje informaciono-telekomunikacionih tehnologija u našem pravosuđu, jedno ni malo dobro stanje. Mislim da u ovom trenutku u našem pravosuđu funkcioniše šest ili sedam različitih operativnih sistema, koji često nisu međusobno povezani, koji su rezultati različitih međunarodnih donacija koje su krojene po merilima drugih pravosudnih sistema koje dobijamo od naših prijatelja iz inostranstva, a onda posle tri godine oni kažu - a sada izvolite plaćajte održavanje toga. Neretko se desi da ne možemo da kažemo da smo time potpuno zadovoljni zato što i u onim sistemi koje su naši ljudi radili nije se pitao korisnik sistema. Niste pitali šefa pisarnice, niste pitali zaposlene u pisarnici, upisničare i onda skrojite odelo koje je njima ili tesno ili im je preveliko, umesto da se kroji prema meri potreba funkcionisanja sistema. Može da bude jedna posebna tema i uveren sam da ćemo uskoro imati jedan poseban zakon koji će tretirati upravo ovu vrstu obrade podataka bitne za funkcionisanje pravosuđa, a takav zakon je poslednji put donet, mislim, 1986. ili 1987. godine. Izvinjavam se što sam ovoliko dugo pričao, ali mislim da je bilo je bilo neophodno, nećete mi zameriti, ali onu prvu stvar, na koju sam vam skrenuo pažnju, ste pomešali. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, pravo na repliku.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Ovo je deseti saziv Narodne skupštine Republike Srbije i za sve ove godine, decenije koje su iza nas bilo je stvari kojih ne bi trebalo baš sa ponosom da se sećamo, polivanja vodom i gađanja cipelama, glasanje iz Bodruma. Nadam se da svakim novim sazivom unosimo novi kvalitet u demokratski dijalog i u međusobno poštovanje. Kada se u govoru kolege čuje, pažljivo sam slušao i zapisao, da je to nešto loše koje danas dolazilo i bilo upućeno prema ministru, zamislite čak nije došlo od naprednjaka, je u najmanju ruku omalovažavanje, a ja sam ponosan što sam jedan od 136 članova poslaničke grupe SNS. Ponosan sam što sam jedan od 136 ljudi koji nisu ni jednim gestom, ni jednom rečju, sve ovo vreme odapeli, ni jednu ružnu reč, ni jednu omalovažavajuću reč prema nekima koji su u prošlosti bili veliki, moćni i silni, a sada su došli na ivicu cenzusa. Cenimo sve ljude u Srbiji, cenimo i one ljude koji nisu glasali za nas ili uopšte nisu izašli na izbore ili su glasali za neke druge političke opcije, zbog toga i od vas, gospodine predsedavajući, očekujem da u budućnosti, ma ko se lati takvog omalovažavanja bilo koga u ovoj sali, bilo koje političke opcije, u najmanju ruku bi morali da opomenete. Stilska figura jeste „naprednjačko more“. Neki su u ovim mesecima nakon izbora koristili neke teže stilske figure tipa „cunami“, što je elementarna nepogoda. Međutim, i ti koji su koristili reč „cunami“, i ti koji kažu „naprednjačko more“ moraju da znaju da su i to more i taj cunamina političku scenu Srbije doveli i u ovu salu uneli građani Republike Srbije, a svako ko je protiv izborne volje građana Srbije, on je protiv svojih građana i mislim da nema šta da traži na političkoj sceni Srbije.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović, replika.
Trideset minuta, ministre, ne može se odgovoriti sve što ste rekli u dva minuta, a onda se tu još gospodin Babić pojavio. Moram da vam kažem, zaista bez zle namere ovo kažem, zaista se izvinjavam, govorili smo i o jednoj i o drugoj stvari i došlo je do lapsusa i ne treba to da zamerite, kao što ne treba da zamerite onu političku devijaciju. To nije nikakva uvreda, kao što ja ne zameram to da vi nas gajite. Nismo mi biljke, a i ne treba niko da nas gaji, sem građana Srbije. Ono što je činjenica, sami ste rekli, da u radu privatnih izvršitelja ima puno problema. O tome sam govorio, a naravno da sam govorio o javnim beležnicima i o tome kako će se određeni predmeti dodeljivati. Da ne idem sada u tom pravcu, smatram da je vrlo loše ako vi kao ministar pravde, bez obzira što razumem pozadinu, kažete – dok je Republike Srbije, biće i reforme pravosuđa. Znate, imate mnoge uređene demokratske sisteme u svetu koju su imali poslednju reformu pre stotinak godina, možda i više, i savršeno dobro funkcionišu. Znači, ono što vi sada najavljujete građanima Srbije je da će se putanjom puža, „naprednjačkog puža“ nastaviti reforma reforme i da će naši unuci dočekati kraj onoga što ste vi, tu je sad problem, najavljivali da ćete odmah da rešite, a davali ste silne rokove građanima Srbije. Moje jedino pitanje je bilo – što i vi neki rok ne date? Sve vaše kolege su dale, pa čak i ministarka o kojoj se glasalo iz Bodruma, a koja se zove Kori Udovički i sedi u vašoj Vladi. (Zoran Babić, sa mesta: Pa šta?) Pa šta? Onda njoj to recite ko je za nju glasao iz Bodruma. Inače, u Novom Sadu, završavam, nije bilo načelnika policije, nije bilo ni u Nišu, ministre, i neću da pričam ko je kriv, ali hoću da kažem da su oni postavljeni i u Nišu i u Novom Sadu, ali i u Nišu i u Novom Sadu imamo rast krivičnih dela, kao što znate, i apsolutno ništa nije pomoglo, nažalost, jer imamo opštu nesigurnost u društvu. Hvala.
Reč ima ministar Nikola Selaković.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Možda ne znam, možda nisam dobro informisan, ne znam koja je to zemlja u Evropi čije pravosuđe nije reformisano u poslednjih 100 godina. (Borislav Stefanović: Nije spominjana Evropa.) Spominjana je baš Evropa. Dakle, čiji to pravosudni sistem 100 godina nije reformisan? Imate, recimo, pravosuđe jedne Savezne Republike Nemačke u kojem je došlo pre nekoliko godina, koje funkcioniše odlično, koje je nama kroz istoriju uvek bio uzor, koje je primer dobro organizovanog pravosuđa, u pojedinim saveznim državama do ukidanja sudova u gradovima koji do 15.000 stanovnika. Znači, čak i oni u kojima od inicijalnog akta do izricanja pravosnažne sudske presude prođe manje od godinu dana, čak i oni nastavljaju da se reformišu. Naravno, neću uzeti za zlo ako budem tumačio termin „reforma pravosuđa“ kao nešto kako ga naši građani tumače. Šta je za građanina pitanje kada će srpsko pravosuđe biti reformisano? Naš građanin, kada ga pitate šta znači reformisano pravosuđe, kaže to je pravosuđe kome verujem, odnosno kada broj onih koji mu veruju bude veći od onih mu ne veruju. Nažalost, dugi, dugi, dugi niz godina našem pravosuđu veruje izuzetno mali broj procenat građana Srbije. Nikada nećete naići na situaciju da mu veruje 100% građana, jer ljudi pogotovo kada se oko nečega spore obojica misle da su u pravu i jedan će uvek izaći nezadovoljan iz suda. Retko kada se dešava da će izaći obojica, odnosno oboje zadovoljni. Kada ste rekli, i to moram da završim, tendencija porasta opšteg kriminaliteta. Opet mi je krivo što niste malopre bili ovde kada sam govorio o nečemu što je veoma značajno. Zašto postoji naročito u onim slučajevima najčešćeg pojavnog oblika svakodnevnog uličnog kriminala. Zašto postoji toliki broj povratnika? Pa, zato što je važećim Zakonikom o krivičnom postupku 2011. godine ukinuta mera obezbeđenja, mera obezbeđenja koja se izriče prema okrivljenom, a koju mi juče smo ovde predložili da vratimo. Zašto imate huligana koji odlaze na 10 utakmica za redom i na svakoj se pobije i protiv njega se vodi 10 krivičnih postupaka, a on na slobodi? Zato što je ukinuta 2011. godina ova mera koju smo predložili da vratimo, pa prema tome, čisto da ponovim još jednom, ako sada imate navijača koji zapali baklju, pa onda zapali i veliki broj sedišta na tribinama, pa se pošamara ili posvađa sa nekim, nasilnički se ponaša, pa bude priveden, pa se podnese krivična prijava protiv njega, pa se podigne optužni akt, pa se pokrene, dakle sudski krivični postupak, a on čovek na slobodi, pa ode na drugu utakmicu, pa na petu, pa na 10 i ponavlja na svakoj drugoj, trećoj, četvrtoj takvo svoje ponašanje. Danas sudija može da mu izrekne meru zabrane pristupa. Ne danas, nego od trenutka kada počinje da se primenjuje ovde predloženi zakon, ako se usvoji, a uveren sam da ćemo tom ubedljivom većinom usvojiti, bilo da su u pitanju poslanici vlasti ili opozicije. Sada kada mu izrekne sudija tu meru, a on opet ode negde na utakmicu i pokuša da pravi nerede i ako ga legitimiše policajac na mestu gde ne sme da bude zato što je dobio zabranu suda da boravi na tom mestu, on može odmah da ide u pritvor. Popravili smo još jednu stvar i ne znam da li ste to primetili na poslednjim derbi utakmicama, a to je da nam prekršajne sudije odu na najveće stadione i kako policija privede nekoga tako može odmah po hitnom postupku da mu sudi i da ga šalje bez odlaganja izvršenja po osnovu žalbe na izdržavanje kazne zatvora, što je već počelo da daje efekte. Znate, ako je neko do te mere poremećen ili bolestan da na sred ulice u po bela dana uzme i nekoga ubije, onda to govori o psihičkom stanju te ličnosti, a psihičko stanje te ličnosti može da bude, ali nije nužno, posledica funkcionisanja samo suda ili samo tužilaštva ili samo policije. Ono je posledica filmova koje je taj čovek pogledao kao dete, pogledao na televiziji pa je bio pun različitih scena, posledica i ponašanje njegove porodice, posledica njegovog boravka u školi i manjak rezultata njegovog obrazovanja i mnogo čega drugog, društva u kome se kreće. Možda ne sa onim efektima toliko velikim koliko smo želeli, ali u akcijama pretresanja, zaplene i hapšenja ljudi koji se bave neovlašćenom proizvodnjom i stavljanje u promet opojnih droga napravili smo značajne pomake u odnosu na prethodni period. Kažem, možda ne sa onim efektima jer imamo velike probleme u funkcionisanju sistema. To je zato što je sistem bio deceniju, možda i više, zapušten. U određenim oblastima neki pomaci se već vide. U određenim oblastima oni će biti u neko doglednije vreme vidljivi. Pomenuli ste malopre nešto, nisam to replicirao, ali evo u jednoj rečenici. Rekli ste predsednici sudova. Verujem da ste obavešteni da je VSS predložio kandidate za predsednike sudova Narodnoj skupštini. Mislim da je to dobro. Mislim da je dobro da Srbija posle više od pet godina dobije svoje predsednike sudova jer je v.d. stanje u sudovima nešto što radi protiv samog sudstva. Verujem da će to doprineti mnogim značajnim merama. Jedna od tih mera jeste program za rešavanje starih predmeta. U pilot projektima koje smo primenjivali u nekim sudovima dao je odlične rezultate. Broj starih predmeta je smanjen i preko 60%, a da pri tom novopridolazeći predmeti, priliv novih predmeta nisu postojali stari predmeti. Zašto? Zato što su ti sudovi imali dobru organizaciju rada. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, replika.
Bio sam veoma pažljiv kada sam maločas govorio o odgovornosti. Bio sam pažljiv i nisam pomenuo nijednu političku opciju, nijednu političku stranku zato što u tom poslu nažalost, u prošlosti nema nevinih, kao što smatram da je posao svih nas, bili u vlasti ili u opoziciji, da radimo na podizanju ugleda Narodne skupštine RS. Indikativno što se kolega našao prozvanim kada sam pominjao glasanje iz Bodruma prebacujući odgovornost na nekog drugog, na nekoga na kome ta odgovornost nije zato što se u tim lošim danima po parlament, u lošem danu za našu državu glasalo gotovo interparlamentarno. Goran Novaković iz Soluna, Neda Arnerić iz Bodruma. Znamo da su neki ljudi imali i sudski epilog takvog glasanja i više se ne bave politikom poput gospodina Alena Selimovića, a da su neki poput tadašnjeg šefa poslaničke grupe, koje možda i najodgovorniji imali dalju političku karijeru. Smatram i još jednom ću ponoviti, posao svih nas je da radimo na podizanju ugleda Narodne skupštine ne zbog nas, već zbog institucije, države, najvišeg zakonodavnog tela u državi Srbiji i zbog toga zapara uši loša reč, lažna reč i nepreuzimanje odgovornosti.
Gospodine Stefanoviću, dobićete pravo na repliku. Ali vam skrećem pažnju da ste i vi u svom izlaganju izazvali replike, tako da vodite računa o tome da ponovo ne izazovete još jedan krug replika, jer ću onda morati opet nekome da dam pravo na repliku, s tim da više nećete moći da mu odgovorite.
Volim kada vi to kažete na taj način, kao da manje boli. Gospodine ministre, nisu samo navijači problem. Jesu veliki problem i juče smo podržali odredbu, da ne bude zabune. Sećate se? Vrlo smo afirmativno o njoj govorili sa žaljenjem što ranije nije doneta. Meni je malo to zanimljivo jer zvučite kao ja kada sam bio student Pravnog fakulteta, pa kada znam jedno pitanje najbolje onda se živo unesem u njega i pričam o njemu o svakom detalju, nadajući se da me ostala dva neće zakačiti. Naravno, bez rezultata jer ta dva uvek dođu na red. Što se tiče ovoga, nisam govorio gospodine, koji ste govorili malopre, iz SNS o tome da se prebacuje odgovornost. Nikakvu odgovornost nisam spominjao, niti ko je kriv. Samo sam poučio da ne kritikujete gospođu Kori Udovički, koji je vaš ministar u Vladi i koja, vidim, stalno kasni na posao. Vozi decu. Puštate preko vaših tabloida. Napadate ženu, a ona je tada birana za guvernera iz Bodruma, kako kažete. Ne pitajte nju i mene nego pitajte recimo gospodina Vesića, gospodina Selimovića, koji sada radi za vas, celu tu ekipu koja je sada vrlo bliska vašoj stranci. Ne znam zašto sada to nas pitate. Nisam govorio ko je odgovoran, sudovi neka to utvrđuju. U tom smislu se slažem. Završavam. Zaista nije bilo nikakvih teških reči, niti je bilo ko uvređen ovde. Vi to, čini mi se, malo kao i gospodin Vučić, predsednik Vlade, vidite stalno neke bodlje i neprijatelje gde ih nema. Imate aikido sa zamišljenim neprijateljem, protivnikom. Problem je što građani žive sve teže, a nemate nijedan odgovor, pa šta ćete drugo, nego prethodni period, žuti, lopovi i takve slične stvari koje zaista više, čini mi se, nikog ne zanimaju. Mislim da smo ovde zaista pokušali argumentovano da pričamo i fokusirali smo se na ono što ne valja, što smatramo da nije dobro, ali smo pohvalili apsolutno sve što je bilo dobro u ovom zakonu. Koleginica Martinović se zove. Mislim da je bila vrlo sadržajna rasprava, tako da tu zaista nije bilo nikakvih problema. Na kraju, naravno, i ta mora sva. Imate mora koja imaju visok stepen saliniteta, pa se brzo isuše. Ima onda jedno drugo ime, ali ga ja neću upotrebljavati. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Borku Stefanoviću. Ne želim da bilo koga bilo šta u ovoj Narodnoj skupštini boli, da li mnogo ili malo. Jednostavno, to sam rekao da sada ne bismo počeli ponovo jedan krug replika, u smislu ko je i u čije ime, kad i kako nešto radio. Samo sam to rekao da bismo što pre mogli da nastavimo sa redovnim radom. Prelazimo na listu prijavljenih učesnika u diskusiji. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, evidentno je da poslanička grupa SPS ne ćuti, kako nam je to spočitano od predstavnika DS, jer nismo ćutali ni u ovom sazivu, ni u prethodnom sazivu, što je ovom ministarstvu, barem Ministarstvu pravde, i te kako dobro poznato, tim pre što smo se zdušno uključili u ispravljanje svega onog što je bilo pogrešno kroz reformu pravosuđa, počev od 2010. godine, pa i ranije na ovamo. Podsećanja radi, SPS reformu pravosuđa podrazumeva kao kontinuiran proces, i to proces koji nikada neće da prestane. Jer, ma koliko sudovi bili dobri, uvek mogu da budu bolji i moraju da budu bolji. Na tome će se, barem od poslaničke grupe SPS, istrajavati i mi ćemo sa našim koalicionim partnerom, čiju snagu poštujemo i uvažavamo, bez obzira na cunami koji smo izdržali, uvek dosledno poštovati i boriti se za one principe koji su principi i u našem programu. Da se vratimo sada na ono što je tema. Pre svega, danas kada sam kao ovlašćeni predstavnik govorio o predlozima zakona i ukazao na nešto što je ministru na jedan način bilo možda nedovoljno razumljivo s moje strane, kada sam govorio o Zakonu o pravobranilaštvu, želim sada da vrlo precizno odredim ono što SPS smatra da je potrebno. To je jedna krajnje dobronamerna sugestija. Ta sugestija se odnosi na verovatno donošenje podzakonskih akata kojima će se bliže urediti način organizovanja i konstituisanja lokalnih pravobranilaštava, pre svega opštinskog i gradskog. Zašto? Jednostavno zbog toga što je u predloženom tekstu zakona u čl. 51, 53. i 61. već definisano da se lokalna pravobranilaštva moraju uskladiti sa ovim predlogom zakona, koji će nesumnjivo biti usvojen. Međutim, s druge strane, u ovom istom tekstu zakona stoji koji su to posebni uslovi za izbor pravobranioca i zamenika pravobranioca. Ti uslovi su prilično restriktivno postavljeni, sa poprilično visokim zahtevima. Recimo, da je to potrebno za državnog pravobranioca, pre svega sa stanovišta radnog iskustva, 10 godina, a osam godina za zamenika državnog pravobranioca, to nije sporno i to tako treba. Zašto? Zato što je za ovakvu funkciju potrebna izuzetno visoka stručna referenca, jer se radi o jednom izuzetno delikatnom poslu, o izuzetno odgovornom poslu, a to je zaštita interesa države Republike Srbije. Ako je to već tako, onda se po istom principu mora to odnositi i na lokalna pravobranilaštva koja sa ni malo manje odgovornosti moraju štititi interese lokalnih samouprava, odnosno lokalnih zajednica. Mišljenja smo dabi u tom smislu podzakonskim aktom trebalo definisati barem te kriterijume, kako se ne bi ostavilo lokalnim samoupravama da imaju široku dispoziciju i da se stvara na teritoriji Republike Srbije jedan neujednačen princip kako i pod kojim uslovima birati pravobranioce, zamenike pravobranilaca, pravobranilačke pomoćnike i pripravnike. Naravno da će se u tom pravcu Ministarstvo pravde sigurno pozabaviti i nadam se ovakvu dobronamernu sugestiju prihvatiti. Što se tiče odredaba Zakona o parničnom postupku, danas smo nekako prešli preko jedne izuzetno dobre izmene, kvalitetne izmene zakona u odnosu na postojeći zakon. Radi se o vanrednom pravnom leku, a to je zahtev za ponavljanje postupka i po prvi put se u pravosuđu pojavljuje ovaj pravni lek i pred Vrhovnim kasacionim sudom. Građani treba da znaju da na ovaj način ostvaruju daleko veći stepen sudske zaštite, daleko veći stepen pravne sigurnosti, samom činjenicom što je i najviša sudska institucija, Vrhovni kasacioni sud, sada podložan da se kroz odluke koje donosi preispita njegov rad. Kako? Upravo preko zahteva za ponavljanje postupka koji se podnosi preko prvostepenog suda, ali Vrhovni kasacioni sud, ukoliko je izazvao svojom odlukom i postupanjem prilikom donošenja odluke mogućnost podnošenja zahteva, sada svaki građanin Republike Srbije to pravo može da ostvari. Jedino što mi se čini da bi trebalo možda razmisliti da li u toj situaciji onaj ko je podneo zahtev za ponavljanje postupka, u slučaju da je isti odbačen ili odbijen, ima pravo i na žalbu, žalbu veću istog suda koji je takvu odluku doneo. Na kraju, ono što je danas kroz celu ovu raspravu provejavalo jeste kao neka vrsta skepse od strane opozicionih stranaka, skepse prema tome kako će i na koji način zaživeti posredovanje, odnosno, kako se to ranije zvalo, medijacija. Jednostavno tako što će se građani stimulisati da umesto ogromnih troškova, koje će snositi na svoj teret u sudskim postupcima, pribegavaju posredovanju sa daleko, daleko manje novčanih sredstava, sa daleko manje izdataka, sa daleko jeftinijim načinom rešavanja sudskih sporova i sudskih pitanja. U tom pravcu je SPS, preko naše koleginice Suzane Spasojević, već uložila jedan amandman koji bi mogao da bude predmet i razlog analize i ocene prihvatljivosti, kako bi i one kategorije stanovništva kojima je neophodno potrebno da se oslobode tereta nepotrebnih troškova bili tog tereta zaista i oslobođeni. U tom pravcu posrednici, odnosno oni koji su dužni da stranke dovode u poziciju dogovora, poštujući njihovu autonomiju volje, zaista to čine na jedan način koji podrazumeva i posredničku veštinu ili visoko stručno znanje i sposobnost. Ne sumnjam u to da će upravo preko ovog zakona posrednici imati i te kako veliki stimulans da se time bave, da sudove relaksiraju, oslobode velikog broja predmeta i na taj način pomognu efikasnosti u radu sudova, a građanima omoguće da na najlakši, najjednostavniji i najbrži način dođu, kako do pravde, tako i do mirnog rešavanja sporova. Zahvaljujem se.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani predsedavajući Narodne skupštine, poštovani gospodine Selakoviću, vi ste u odnosu na sve ministre u ovoj Vladi Srbije najčešći gost Narodne skupštine. Do sada ste branili nekoliko predloga zakona. To znači da već imamo jedno iskustvo rasprave o predlozima zakona koji su dolazili od Vlade Srbije. Moje je očekivanje bilo da će to već da stvori jednu vrstu predvidljivosti. Međutim, vaši nastupi izmiču svakoj vrsti klasifikacije. Najpre ste branili ovde jedan zakon za koji smo mi procenili da je neustavan, glasali smo protiv toga. Potom je vaša koleginica, ministarka Udovički, juče branila jedan predlog zakona koji ste zapravo vi pripremili i mi smo taj predlog zakona ocenili kao veoma dobar i zamolili gospođu Udovički da vam prenese pohvalu i čestitku. Danas, raspravljamo ponovo o predlozima zakona, u ovoj slučaju pet, za koje ponovo imamo velike primedbe. Mislim dosta ozbiljne, značajne primedbe. Dakle, u pitanju su neke strašne amplitude. Smatram da za jednog ministra nije dobra ova zona nepredvidljivosti. Za komentar ovih pet predloga zakona pripremio sam četiri tačke. Smatram, da sam u te četiri tačke smestio na dobar način jednu snažnu kritiku ovih predloga zakona. Tačka broj jedan, tiče se nečega o čemu je već bilo reči, ali mislim da vaša odbrana te primedbe nije bila odgovarajuća. To se odnosi na donošenje zakona po hitnom postupku. Nisam saglasan da je usvajanje zakona po hitnom postupku nešto što treba da postane standard, što je legitimno u svakom slučaju, kao što ste vi rekli. Smatram da to treba da bude izuzetak, ali svi predlozi zakona koje je Vlada poslala, a koje ste vi branili ovde, svi su bili usvajani po hitnom postupku. Mislim da to nije dobra stvar, naročito ako pratimo logiku sadržine nekih od tih zakona. Stupanje na snagu, npr. Predloga zakona o posredovanju u rešavanju sporova predviđeno je u redovnom roku, a početak primene odlaže se za više od šest meseci. Pokušali smo da pratimo jednu vrstu logike ovde, da vidimo da li postoje stvarno neki razlozi da treba da postoje dva različita roka. Međutim, budući da se radi o procesnim, a ne o organizacionim zakonima, svaka sugestija da je potrebno vreme od stupanja na snagu do početka primene, da bi se pripremila primena, po našem shvatanju nije opravdana. Dakle, smatramo da ovo obrazloženje donošenja zakona po hitnom postupku u slučaju ovih pet predloga zakona ne stoji. Druga tačkam, po mom shvatanju javna rasprava o ovim predlozima zakona, gospodine Selakoviću, bila je fingirana. Rasprava je postojala na internetu ili, da kažem, na kratkim prigodnim sastancima sa malim brojem ljudi. Tu moram da se vratim na vaš pristup koji ste primenili u pripremi Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina. Organizovane su javne rasprave, vi ste učestvovali u njima. Ideja je bila strašno da doprinesete tome, a u ovom slučaju, ovih predloga zakona, to je izostalo. Pitam se zašto? Smatram, da nije dobro da postoji javna rasprava u uslovima kada je ona fingirana. Treća tačka, mislimo da ovi predlozi zakona sadrže nedovoljno precizne formulacije, ili barem nedovršene. Na primer, Predlog zakona o pravobranilaštvu, član 2. stav 1. kaže – pravobranilaštvo je organ koji obavlja poslove pravne zaštite imovinskih prava i interesa Republike Srbije, autonomne pokrajine, odnosno jedinica lokalne samouprave. Ovakva formulacija, na osnovu jezičkog tumačenja, znači da pravobranilaštvo preduzima samo pravnu zaštitu navedenih prava i interesa. Dakle, njegova uloga se ograničava na određene postupke, sudske ili upravne, jer tada se ispoljava potreba za pravnom zaštitom Da li je ovakvo tumačenje ispravno? Mislim da potvrđuje sadržina članova ovog predloga zakona od 11. do 13. Ako se ostane pri ideji da pravobranilaštvo treba da služi samo pravnoj zaštiti, onda je ono preskupa i mislim neracionalna institucija. Mi smo tu imali neke sugestije koje smo hteli da predložimo, ali pod tačkom 4. hoću da vam kažem, da ne možemo da glasamo za usvajanje predloga ova četiri zakona. Kada se tiče ovog zakona o pravobranilaštvu, podneli smo tri amandmana o ovom predlogu i na osnovu vašeg stava o našim amandmanima u danu za glasanje sudićemo o tome da li da glasamo za taj predlog zakona ili ne. Ako se usvoji ovako kako je sada, glasaćemo protiv. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima ovlašćeni predstavnik predlagača, ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, osvrnuću se na one tačke koje do sada nisam obrazlagao, ili ih nisam obrazlagao na takav način, pri tom ne ulazeći u prvu primedbu koja se tiče hitnosti o postupanju. Mislim da sam nekoliko puta o tome govorio, čak i kada moj prethodnik nije bio ovde, govorio sam detaljnije o tome. Ima nekoliko stvari sa kojima ne mogu nikako da budem saglasan. Prva stvar, ako tvrdite da su javne rasprave bile fingirane, ja mogu mnogo osnovanije da tvrdim da niste obavešteni, a mogli ste da se obavestite. Kada su u pitanju javne rasprave o celovitim predlozima zakona koji su danas ovde pred vama, dakle, o Zakonu o pravobranilaštvu i o Zakonu o posredovanju rešavanju sporova, vrlo odgovorno tvrdim da su sprovođene dobro organizovane rasprave u sedištu svakog apelacionog suda, što ću reći u Novom Sadu, u Kragujevcu, u Nišu i u Beogradu. Da su na tim javnim raspravama bili prisutni, odnosno bila prisutna većina pozvanih lica, pozvanih ne fizički samo već i po svojoj profesiji i po svom interesovanju i po svom profesionalnom pozivu, da prisustvuju i uzmu učešće u tim javnim raspravama. Da je takva javna rasprava bila sprovedena po programu održavanja javne rasprave koju je utvrdio Odbor za pravni sistem i državne organe Vlade Republike Srbije koji je za to i ovlašćen. Da su te javne rasprave trajale minimum trideset dana, ali očigledno da niste o tome bili dobro obavešteni i da to uopšte nije bilo fingirano. I ako hoćete, hvala vam za komplimente koje ste izrekli za Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, ali odmah da vam kažem, taj zakon za razliku od ovih doživeo je svega dva okrugla stola, a ova su doživljavala i po duplo više, minimum. Što znači da očigledno niste imali tu informaciju i ne zameram vam, ali nemojte onda da kvalifikujete nešto o čemu niste dovoljno znali. Što se tiče Zakona o parničnom postupku, recimo, Radna grupa koja je formirana još decembra meseca 2012. godine i koja je izradila ove predloge izmena i dopuna uradila je predloge znatno opširnije koji su zahvatali korpus od preko 80 članova, ako se ne varam. Zbog opreza da bi tako velike promene odjednom mogle da bez adekvatne primene unesu haos, mi smo ih sveli na krug najnužnijih, ali možete zamisliti od decembra 2012.godine do sada koliko puta su preispitivani ti članovi kako od strane članova Radne grupe tako i na samim okruglim stolovima u vidu javnih rasprava. Dakle, ne mogu da podržim to što ste rekli. Kada su u pitanju zakoni o kojima je juče rasprava vođena u načelu, reč je o zakonima koji su doživeli dva kruga javnih rasprava. Nešto još moram da vam kažem našta sam u potpunosti ponosan, dakle, koja je metodologija u našem radu kada donosimo obimnije izmene ili dopune nekog zakona ili potpuno novi zakon. Radna grupa definiše tekst. Taj tekst se pretoči u nacrt zakona. Nacrt zakona se uputi na javnu raspravu koja traje 30 dana minimum. Održava se krug javnih rasprava najčešće, kao što rekoh, u Beogradu, Novom Sadu, Nišu i u Kragujevcu. Kada se prođe taj krug javnih rasprava, a nacrt je poslat na mišljenje u Evropsku komisiju, sačekamo mišljenje Evropske komisije. Kada nam ono dođe mi tekst nacrta uskladimo sa mišljenjem Evropske komisije i najčešće opet sprovedemo dodatnu javnu raspravu. Mislim da ste ovde bili potpuno na tankom ledu, jer ste udarili na onoga ko je odpočetka vršenja, odnosno obavljanja svoje funkcije se trudio da u tome pokaže potpunu razliku u odnosu na svoje prethodnike. Kada kažem prethodnike mislim na kolege ministre uopšte, jer najčešće postoji tendencija samo što pre daj zakon u proceduru i usvajaj ga. Dakle, ovi predlozi koji su danas pred vama doživeli su žestoku trijažu, kako teorije, tako i prakse. Mislim da niste u pravu kada pokušavate to da im zamerite. U ovom trenutku mogao sam zaista i na internetu, pre nego što sam uzeo reč da pogledam kada su tačno održavane te rasprave, pa da vam dam podatak, ili da vam dam usvojeni program i njegovu realizovanost od strane Odbora za pravni sistem i državne organe, ali ovde zaista niste u pravu kada ste to rekli. Poslednje, bez želje da nešto omalovažim, ali kada ste kritikovali definiciju javnog pravobranilaštva, ne znam čime treba da se bavi javno pravobranilaštvo, ne sigurno fizičkom zaštitom nekog. Ono se bavi zaštitom prava, imovinsko-pravnih interesa, odnosno imovinskih prava države, jedinice lokalne samouprave, autonomne pokrajine. Čime drugo da se bavi? Možda ja vas ovde nisam do kraja razume, molim vas da mi to obrazložite, ali molim vas budite korektni, ako vam treba informacija dostaviću vam. Možete i vi da se raspitate. Dakle, u sva četiri apelaciona suda održane su javne rasprave i na njima su učestvovali zamenici Republičkog javnog pravobranioca, učestvovali su javni pravobranioci sa lokalnog i pokrajinskog nivoa, jedna izuzetno široka javna rasprava za razliku od recimo, odmah ću vam dati kontra argument, za razliku od Nacrta zakona o pravobranilaštvu koji sam zatekao kao ministar koji je 27. jula 2012. godine stupio na funkciju za koju mi nije poznato uopšte da je sprovođenja javna rasprava. To je jedan nacrt zakonskog teksta koji sam ja zatekao, koji se u nekim stvarima, u nekim aspektima bitno razlikuje od ovoga što je ovde predloženo, ali ako nije sprovođena nikakva javna rasprava ovde, nasuprot tome i te kako jeste.
Pravo na repliku, narodni poslanik Vladimir Pavićević. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani predsedavajući, gospodine ministre, drago mi je da ste odgovorili vrlo precizno u odnosu na primedbe koje ovde postoje. Ja sada ponovo imam da kažem tri stvari koje su mi važne i mislim da sam ipak u pravu. Najpre, smatram da nije primereno da nas dvojicu, pa i mene ovde stalno podsećate na to šta su bile greške nekih prethodnih vlasti ili vlasti koja je bila do 2012. godine, pa da onda na osnovu poređenja s tim vlastima kažete – e ipak je sada bolje nego što je bilo. Mi smo, evo ja sam kritikovao kada je bilo mesta kritici i sve što se ticalo vlasti, pa i u pravosuđu i u odnosu na vlast koja je postojala do 2012. godine. Smatram da to nije u redu. Druga stvar, smatram takođe da ovde naša funkcija jeste kontrolna, imamo pravo da vas pitamo, da proverimo, a smatram da nije u redu kada vi narodnim poslanicima kažete – sigurno niste bili obavešteni. Smatram da sam relativno dobro obavešten čovek ovde. Interesujem se za predloge zakona, pokušavam svaki da čitam i obrazloženja i smatram da ove rasprave koje su postojale nisu bile u velikom broju slučajeva prave javne rasprave, to je meni ličilo na stručne rasprave zato sam nazvao, u redu su i one, ali prigodne sa malim brojem ljudi. Smatrao sam da treba obezbediti učešće javnosti u najširem smislu, a naročito što se tiče nas narodnih poslanika koji nismo možda bili obavešteni u nekom trenutku da je već taj predlog zakona ušao u proceduru u prethodnom skupštinskom sazivu. Treća stvar i time završavam, kada se tiče pravobranilaštva člana 2. naše mišljenje je bilo da bi se ovim tekstom u članu 2, da bi trebalo da se nadležnost i pravobranilaštvo, naročito državno prošire na davanje saveta Vladi prilikom zaključenja privrednih i drugih građansko-pravnih poslova supstancijalnog prava na primer, potom na sudelovanje u zaključenju tih poslova, kao i na zastupanje u njima na osnovu ovlašćenja Vlade. Onda bi po mom sudu postojalo snažno opravdanje za državno pravobranilaštvo tako definisano. Hvala vam mnogo na strpljenju i pažnji.
Reč ima ministar u Vladi Republike Srbije, gospodin Nikola Selaković. Izvolite.
Izuzetno kratko. Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, sa željom da u raspravi u pojedinostima zaista se dotaknemo i ove teme koju ste poslednju pomenuli, još jednom ću da izrazim svoje neslaganje sa onim što ste rekli u javnim raspravama. Da ste vi mene pitali i da ste mi postavili pitanje koliko je javnih rasprava održano, u kom vremenskom periodu, koliko lica je učestvovalo, ja bih vrlo rado vama odgovorio na to, ali vi ste rekli da su javne rasprave bile fingirane. Automatski ste jednu stvar zakucali kao presuđenu, fingirana javna rasprava. Dozvolite, ali i ovo je javna rasprava i ovo je najšira javna rasprava koju građani Srbije prate. I onaj koga interesuje i onaj koga ne interesuje. Mi pošaljemo javni poziv kada odlazimo u neki grad u Srbiji gde se održava okrugli sto u vidu javne rasprave. Da li mislite da apsolutno sve zanima koja su rešenja Zakona o pravobranilaštvu? Znate li koliko je Narodna skupština donosila i koliko će tek donositi zakona iz oblasti nauke, u 90% slučajeva, a bavio sam se naukom, bavite se vi naukom i vrlo dobro znate da to izuzetno uzan krug ljudi u Srbiji to interesuje. Ne možete reći i ja i dalje stojim pri tome, možete reći, ali nije korektno reći, javna rasprava je fingirana. Javna rasprava bi bila fingirana da nije pozvan niko osim kruga podobnih koji će da klimaju glavom, nije nikako. Često se dešavalo, predložimo neko rešenje, ono naiđe na apsolutno neprihvatanje učesnika javne rasprave i korigujemo ga, zato što nam je cilj da donesemo što je moguće kvalitetniji zakon i da taj zakon bude primenjiv i da dugo traje. Dakle, jednostavno, nekorektno je reći, javna rasprava je bila fingirana, jer nije, apsolutno nije. Pogledajte koliko je doneto zakona u Republici Srbiji, u dugom nizu prethodnih godina, da nisu doživljavali pravu javnu raspravu. Javna rasprava je kada neistomišljenik o ovome napiše kolumnu ili članak, kada ukaže kroz jedan dobar sadržajan tekst sa nečim što se ne slaže u ovom predlogu i to je javna rasprava i to su ljudi radili u određenim zakonima koje smo predlagali Vladi, a Vlada Skupštini. Ovi zakoni koji su pred vama, mislim na obimne izmene i dopune ili celovite zakone, u ovom slučaju na prvom mestu četiri zakona, a to su o izvršenju krivičnih sankcija, o izvršenju vanzavodskih sankcija i mera o kojima smo juče raspravljali i u ovom slučaju Zakon o pravobranilaštvu i Zakon o posredovanju u rešavanju sporova, apsolutno su prošli kroz javne rasprave. U ova dva zakona, posredovanje u rešavanju sporova i zakon o pravobranilaštvu, u raspravama je učestvovalo po zakonu preko 300 lica. Moram da se uporedim u ovakvim nekim stvarima što je bilo pre mene, jer to bi bilo kao da imate dete kome kažete – baš te briga ko ti je otac i majka i baš te briga ko su tvoja deca sutra. Postoji nešto što se zove kontinuitet institucija. Ja se kao čovek koji se nalazi na čelu državne institucije, trudim da unapredim njen rad u odnosu na pređašnji rad te institucije, bez bilo kakve političke pozadine u toj priči, čisto funkcionalno. Šta je to bolje u radu Ministarstva, a šta je lošije? Šta je bolje u radu Vlade, a šta je lošije u radu Vlade? Dakle, u radu ove vlade i radu ovog ministarstva, bolje je to što se ne sprovode fingirane javne rasprave, jer možda su one nekada sprovođene i postajale i ovde se ne sprovode. Odmah da vam kažem, možda bi se sprovodile, ali ja ne želim da se sprovode takve javne rasprave. Jednostavno, ne želim. Trista ljudi je pametnije od jednog čoveka. Svi ljudi sve znaju, kaže jedna izreka. Dakle, konsultujte što veći broj nas. Raspitajte se, niste bili poslanik u prethodnom sazivu. Dešavalo se često da u raspravi u pojedinostima, čak i na sednici u plenumu, prihvatim amandman koji predlože kolege iz opozicije, čak i kada ga je odbio nadležni odbor. I to se dešavalo. Snagom argumenata ljudi me razuvere u onaj stav, odnosno uvere u neki drugi stav i to se prihvati. Ako se uklapa u sistem zakona, to i prođe. Ali, opet kažem, nekorektno je da kažete da su sprovođene fingirane javne rasprave, jer nisu.
Reč ima narodna poslanica Biljana Pantić Pilja, a neka se pripremi narodna poslanica Suzana Spasojević. Izvolite.
Hvala vam, predsedavajući. Gospodine ministre, koleginice i kolege poslanici, Srpska napredna stranka glasaće za ovaj set izmena i dopuna zakona. Osvrnuću se u svom izlaganju samo na tri izmene koje se nalaze u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku. Ne delim zakone na manje važne i važnije, ali zaista smatram da je Zakon o parničnom postupku jedan od najbitnijih zakona koji se zaista bavi procesnim pravom. Izmena člana 193. kojim je postojala obaveza da se podnese predlog za mirno rešenje spora ukoliko se tuži Republika Srbija, smatram da je dobro da to više nije obaveza zato što se gubilo vreme pri podnošenju tužbe. U jedno 10 primera ukoliko se podnese predlog za mirno rešenje spora, možda na jedno je samo nadležno pravobranilaštvo odgovaralo. Znači, čak nisu odgovarali, a ne prihvatali predlog za mirno rešenje spora. Na primer, ukoliko treba da se podnese tužba protiv opštine ili grada gde se desilo delo ujeda psa, naprimer, za naknadu štete, gubi se 60 dana da se uputi predlog za mirno rešenje spora, oni ne odgovore, podnosi se tužba, a sudski postupak bi mogao da se okonča za ta dva meseca, za tih 60 dana, jer dovoljna su dva ročišta da se okonča takav postupak. Takođe, što se tiče odbačaja tužbe, koji je noćna mora svakog tužioca, odnosno punomoćnika, smatram da je dobro što je sada uvedeno da postoji ročište na kome će se tužilac izjasniti o tužbi koju je podneo. Posebno mislim da je to dobro ukoliko je tužbu podnelo lice koje nema advokata i ako je jedan od razloga za odbačaj tužbe ukoliko je tužba nerazumljiva, jer postoji mogućnost da objasni sudiji zašto je do toga došlo, daga sudija uputi, da ne dođe ni do odbačaja. U većini slučajeva tužilac koji je podneo tužbu sam, nema mogućnosti da plati advokata, moraće da plati taksu i na odbačaj tužbe, tako da mislim da je ovo rešenje izuzetno dobro. Treće rešenje koje izuzetno smatram dobro je cenzus za reviziju, o kojoj su već govorile moje kolege. Mislim da je to najbolja izmena konkretno u ovom predlogu zakona, posebno imajući u vidu socijalne prilike građana u Srbiji, da postoji vrlo mali broj sudskih sporova gde je vrednost spora 100.000 evra, odnosno 300.000 evra, i takođe, odredba koja se odnosi na to da drugostepeni sud može da preinači presudu. Imali smo situaciju da u prvostepenom postupku donese se presuda da se usvoji tužba i tužbeni zahtev, da izjavi žalbu tuženi i da drugostepeni sud, imajući u vidu dobro utvrđeno činjenično stanje, preinači takvu odluku i da donese odluku da odbije tužbu i tužbeni zahtev. Na taj način je tužiocu bilo uskraćeno pravo da izjavi žalbu. Nije imao nikakvu mogućnost izjavljivanja pravnog leka. Na ovaj način moći će i tužilac koji je izgubio spor ili tuženi, zavisi koja je strana u sporu, da izjavi žalbu, tako da zaista mislim da je cenzus za reviziju jedno od najboljih rešenja u ovim izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku. Takođe, nadam se da ćemo uskoro, mislim da je ministar i rekao, imati sveobuhvatnije izmene Zakona o parničnom postupku i Zakon o izvršenju i obezbeđenju, jer normalno je da se zakon usvoji, da počinje da se primenjuje i onda da vidimo koje su to pogrešne odredbe, odnosno odredbe koje stvaraju probleme u sprovođenju zakona. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Suzana Spasojević. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana predsedavajuća, ministre, koleginice i kolege poslanici, ja ću se danas u svom izlaganju osvrnuti samo na Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova ne zato što mislim da su, kao što je rekla koleginica Biljana, ostali zakoni manje važni, već zato što smatram da je danas najmanje rečeno upravo o ovom zakonu koji je za Srbiju u budućem periodu veoma važan. S obzirom na to da postojeći Zakon o medijaciji nije dao očekivane rezultate, potrebno je doneti novi zakon kojim bi se uredila ova oblast, kako bi građani imali mogućnost da na jedan miran način, sporazumom i dogovorom, reše svoje sporove. Posredovanje zbog svoje važnosti zaslužuje drugu šansu, jer i građani zaslužuju šansu da poštuju zakon, da dostupnost pravdi bude i brža i lakša i jeftinija, da se, što je najbitnije, rastereti pravosuđe. Podsećam vas, rasterećivanjem pravosuđa, povećanjem broja predmeta koji se rešavaju mirnim putem i rešavanje zaostalih predmeta su jedan od prioriteta nove strategije o reformi pravosuđa. U Srbiji je pravosuđe zatrpano nerešenim predmetima, privreda je usporena u napredovanju zbog nerešenih sudskih sporova, tako da Predlog ovog zakona svakako možemo definisati kao zakon koji će doprineti efikasnosti pravosuđa, suđenju u razumnom roku i smanjenju broja predmeta. S druge strane, veoma bitan pozitivan efekat ovog predloga zakona je podsticaj privredi, jer će stranke moći u najkraćem mogućem roku da nađu način da zaključe sporazum, mirnim putem reše svoje sporove i zaključe sporazum koji će, prema Predlogu ovog zakona, imati snagu izvršne isprave, što u stvari jeste najveća novina ovog zakona. Takođe, novina ovog zakona je i ta da će Ministarstvo pravde i državne uprave biti organ koji će određivati visinu tarife za naknadu posrednika, a s obzirom na to da znamo da je jedna od najvećih primedbi onih koji su koristili usluge dosadašnjih medijatora, a sada posrednika, upravo je bila visina naknade. Očekujem da će Ministarstvo uzeti u obzir trenutnu i ekonomsku i finansijsku situaciju naših građana i te tarife barem u početku biti manje, a ukoliko želimo da ovaj alternativni oblik rešavanja sporova zaživi i u Srbiji, jer znamo kakva su iskustva u zemljama koje su već unazad nekoliko godina ili decenija počela da primenjuju čak i obaveznu medijaciju pre sudskog postupka. Imamo primer Amerike u kojoj se 90% slučajeva rešava mirnim putem. Inače, da nije tako, pravni sistem u Americi bi doživeo kolaps ili, na primer, Velika Britanija u kojoj se 65% slučajeva rešava mirnim putem ili Kanada koja je obaveznu medijaciju uvela još 1993. godine, a u kojoj je do tada bila slična situacija kao kod nas. Bio je veliki broj nerešenih predmeta, a sada čak i 95% sporova se reši upravo medijacijom, odnosno mirnim putem. Iskustva ovih zemalja nam govore da posredovanje, odnosno mirno rešavanje sporova da bi ostvarilo svoju svrhu treba da bude jedan jednostavan, brz, efikasan i jeftin način rešavanja sporova u svim oblastima, mada je pretpostavka da će se najviše koristiti u oblasti imovinskih, porodičnih, radnih ili privrednih sporova. Jedna od zamerki na još uvek važeći Zakon o medijaciji, koju su izneli građani ili korisnici ovih usluga ili potencijalni korisnici bilo je i pitanje – ko može da bude posrednik i na koji način i da li Srbija raspolaže dovoljno stručnim osobljem za obavljanje ove delatnosti? Ovaj predlog zakona koji je danas pred nama jasno definiše uslove i načine na koje jedno fizičko lice može da bude posrednik. Predviđena je visoka stručna sprema, da je državljanin Republike Srbije, poslovno sposoban, da ima licencu, da je upisan u registar posrednika. Može da bude pravnik, sudija, ali da se tim poslom bavi nakon radnog vremena. Propisivanje visoke školske spreme obaveza je da posrednik mora da se pridržava etičkog kodeksa, da se formira komisija koja će ocenjivati rad i u slučaju neprofesionalnog rada oduzimati licencu sigurno će uticati i na to da se posao posrednika obavlja na jednom višem, kvalitetnijem nivou, kao i da građani imaju veće poverenje nego što su imali do sada u ovakav način rešavanja sporova. Posrednici nisu ni izaslanici, ni psiholozi, ni detektivi. Posrednici u rešavanju sporova imaju obavezu da olakšaju komunikaciju između korisnika i postignu poravnanje kroz pregovaranje. Najbolje posredovanje je ono koje štiti i sadržaj i zajednicu, što je svojevremeno rekao Kofi Anan – da bi bili dobar medijator morate da umete dobro da slušate, morate da slušate ne samo ono što je rečeno, nego i ono što nije, što je često mnogo važnije od onoga što izgovore. U članu 13. predloga ovog zakona, koji se odnosi na načelo poverljivosti, plašim se da je ovakvim rešenjem moguća zloupotreba, jer iskustva iz nekih drugih zemalja koje su ranije uvele obavezu mirnog posredovanja u mirnom rešavanju sporova dokazuje da stranke koje možda u suštini i nemaju nameru da mirnim putem postignu dogovor mogu da zloupotrebe ovakav način rešavanja sporova kao sredstvo da se spreči razmatranje onih činjenica koje za njih u sudskom postupku mogu da budu loše. Mogući izlaz iz ovakve situacije je da se iz poverljivosti isključe one činjenice koje su strankama bile poznate pre posredovanja. Takođe, u članu 29. koji se odnosi na troškove posredovanja, to je rekao i moj kolega Neđo Jovanović, možda je potrebno dodati stav koji se odnosi na to da strane koje koriste usluge posredovanja, koje su u režimu socijalne zaštite, imaju mogućnost da ne plate troškove. Poslanička grupa je povodom ovoga podnela i amandman. U suštini, najbitnije je da ovaj zakon doprinese da i građani i privreda i sudije prihvate posredovanje kao nešto što je alternativa sudskom postupku i da se taj alternativni način rešavanja sporova što više afirmiše, jer nažalost, u Srbiji se od kad je usvojen Zakon o medijaciji veoma malo primenjivao ovaj zakon, a u svetu više od 70% slučajeva se rešava upravo na ovakav način. Znamo da se to ne može postići ni brzo, ni preko noći, ali zato je bitno da se prevaziđu svi problemi u pogledu informisanosti građana o prednostima rešavanja sporova mirnim putem. Posredovanje, odnosno rešavanje sporova mirnim putem jeste moćan mehanizam za promovisanje tolerantnog, kulturnog i mirnog rešavanja sporova. Poslanička grupa će u Danu za glasanje podržati i ovaj i sve ostale predloge zakona. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Orlić.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, moje poštovanje i dobar dan svima. Prvi put govorim u ovom časnom domu. Dolazim iz Beograda, sa opštine Čukarica. Želeo bih ovom prilikom da strogo u najkraćem podvučem i još jednom istaknem sve dobre strane predloženih rešenja zbog kojih smatram da čitav set zakona o kojima danas raspravljamo zaslužuje da bude usvojen. U Predlogu zakona o izmenama Zakona o izvršenju i obezbeđenju predlažu se mere koje vode usklađivanju sa situacijom koja je realno prisutna u praksi, na terenu, što je nesporno dobro za svaki zakon. U Predlogu zakona o pravobranilaštvu otklanjaju se svi praktični nedostaci koji su bili prisutni i u prethodnom zakonu koji je regulisao ovu oblast, ali takođe značajno unapređuje zaštita prava i interesa kako Republike, tako i jedinica lokalne samouprave. U Predlogu zakona o posredovanju u rešavanju sporova vrši se usklađivanje sa međunarodnim standardima, čime se unosi nov i značajan kvalitet. Tačno je, uvodi se i novi termin „posredovanje“, umesto termina „medijacija“. Međutim, smatram da je uvođenje termina koji je u najboljem duhu srpskog jezika isključivo stvar za pohvalu. Ne stoje zamerke da je to jedina promena, jer se između ostalog uvodi i kontrola kvaliteta obavljenog posla, što je takođe značajno. U Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku predlažu se mere koje rezultuju povećanjem efikasnosti kako postupka, tako i daljim usvajanjem međunarodnih standarda, dakle, ponovo uspostavljanjem novog kvaliteta, ali i usklađivanjem sa Ustavom, čime se otklanjaju bitni nedostaci iz prethodnog rešenja. Najzad, u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku, uz usaglašavanje sa Ustavom, sa mnogim drugim zakonima, ali i sa usvojenim standardima, odnosno konvencijama, predložene mere vode i ka povećanju efikasnosti i skraćenju zakonskih rokova. Sve u svemu, uzev sa predloženim merama koje razmatramo danas, dobijamo tri nova kvaliteta – poštujemo najbolje moguće domaće i međunarodne standarde pod jedan; pod dva, usvajamo pouke iz prakse i pod tri, postižemo veću efikasnost, unapređujemo rad važnih organa koji se bave ozbiljnim poslovima, sve to bez ikakvih dodatnih troškova, tako da kada se podvuče crta, stvar je jasna kao dan, kolokvijalno rečeno, nema potrebe da trošim vaše vreme dodatno sa novim objašnjenjima. Sve do sad prikazano daje dobar razlog da vam preporučim da u Danu za glasanje prihvatimo sve navedene zakone. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragana Barišić.
Uvažena predsednice, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je suvišno govoriti o hitnosti i neophodnosti usvajanja predloženih zakona o izmenama i dopunama, ali bih se osvrnula na Zakon o vanparničnom postupku, tačnije o Predlogu zakona o vanparničnom postupku. Obzirom na to da je zakon usvojen i da koristi i primenjuje još od daleke 1983. godine, suvišno je govoriti o neophodnosti, obzirom da se od tada sistem promenio, da su pretrpljene korenite izmene posle raspada nekadašnje državne zajednice, neophodno je da se ovaj zakon usaglasi sa važećim Ustavom Republike Srbije i sa pojedinim rešenjima iz drugih važećih zakona, Zakona o zdravstvenoj zaštiti, Porodičnog zakona, Zakona o parničnom postupku, Zakona o zaštiti osoba sa mentalnim smetnjama, kao i to da se tom prilikom izvrši terminološka usklađenost Zakona o vanparničnom postupku sa ovim zakonima, ali i ratifikovanim konvencijama. S obzirom da sam po profesiji lekar specijalista psihijatrije, posebnu pažnju obratila bih na članove zakona od 31. do 44. o vanparničnom postupku u kome su regulisani posebni vanparnični postupci za uređenje ličnih stanja. Izvršene su određene izmene u postupku za lišenje poslovne sposobnosti. Pitanje poslovne sposobnosti ima veliki značaj sa aspekta poštovanja ljudskih prava i sveukupno društvenog položaja osoba prema kojima se vodi postupak. Ovaj tzv. socijalni model pristupa osoba sa invaliditetom, koji uvažava sve posebnosti jedne osobe i posmatra je ne isključivo kroz invaliditet, promoviše uklanjanje barijera kako bi osobe sa invaliditetom mogle da ostvaruju sva prava ravnopravno sa ostalim članovima društva. Cilj izmena ovog zakona je da se modifikuju pravila postupka lišavanja poslovne sposobnosti, i to tako da se lice koje se potpuno ili delimično lišava poslovne sposobnosti može izjašnjavati iznoseći svoje sopstveno mišljenje u skladu sa svojim očuvanim mentalnim kapacitetom, da se u postupku poštuje dostojanstvo, privatnost i prava lica prema kome se vodi postupak, da se u postupku uzima u obzir da postoje različiti stepeni nesposobnosti koji se vremenom mogu menjati, da se predviđa postupak za preispitivanje stepena lišene poslovne sposobnosti i postupak za vraćanje poslovne sposobnosti pre nego što istekne vreme proveravanja, ako se utvrdi da više ne postoje razlozi zbog kojih je lice lišeno poslovne sposobnosti. Uvođenjem periodičnog preispitivanja sudske odluke zakon je u saglasnosti sa preporukom Komiteta ministara Saveta Evrope, koja predviđa da ograničenje treba da bude vremenski ograničeno uz periodično preispitivanje. Sve ovo doprinosi boljoj zaštiti interesa ovih lica, ali i kontroli organa starateljstva. Smatram da je veoma važno da prihvatimo predložene izmene i dopune Zakona o vanparničnom postupku, jer bi to omogućilo bolji tretman i zaštitu ovih lica. U danu za glasanje podržaću ovaj predlog Vlade, što predlažem i ostalim poslanicima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ninoslav Girić, a neka se pripremi Milanka Jevtović Vukojičić.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je set pravosudnih zakona. Ja nisam iz pravne struke, ali ću dati komentar na Zakon o parničnom postupku. Svesni smo činjenice da su sudovi u Srbiji zatrpani brojnim predmetima i da se neretko trajanje pojedinih parnica prolongira godinama, pa i decenijama, a postoje i slučajevi u kojima se parnice prenose sa generacije na generaciju bez naznake kada bi mogle biti okončane. Nesporno je da naš narod i te kako voli da se sudi i parniči i da mu je milije da godinama gubi vreme i troši novac na sudu, nego da dogovorom rešava postojeće probleme. Sve ovo, ali i mnogo toga što nije pomenuto, dovelo je do situacije u kojoj se danas nalazimo, a to je da su sudije zatrpane brojnim predmetima, zapravo sudija pojedinac je zadužen za više stotina predmeta, da postoji veliki broj nerešenih predmeta iz pretprošle, a naročito prošle decenije, da parnični postupci traju toliko dugo da troškovi postupka vrlo često premašuju iznos osnovnog potraživanja, da se tokom trajanja postupka više puta menjaju veća ili sudije pojedinci, pa postupak i posle više godina počinje iznova, što dalje znači da pri postojanju ovakvog pravosuđa opterećenog brojnim nasleđenim nedostacima građani se za zaštitu svojih prava sve češće obraćaju ili Vrhovnom i Ustavnom sudu ili pravdu traže u Strazburu. Praksa Ustavnog suda pokazuje da je tokom 2012. godine, a vi ćete me ispraviti ako nemam dobre podatke, doneto 2.587 odluka, od kojih je u 2.112 predmeta utvrđena povreda Ustavom zajemčenih prava, gde dominira povreda prava na suđenje u razumnom roku, a o broju predstavki upućenih u Strazbur ne treba ni diskutovati, jer premašuju sva normalna očekivanja. Imajući u vidu sve napred navedeno, novi predlog zakona ima za cilj da pored očuvanja stečenih standarda, koji su se pokazali ispravnim, izvrši unapređenje onih delova postojećeg zakonodavstva koji su se u praksi pokazali kao nedovoljno efikasni. Ciljevi koje novi zakon treba da postigne se upravo ogledaju u potrebi da se unapred rad sudova, i to ne na bilo koji način, već kroz proces bržeg rešavanja sporova, kako onih koji se iniciraju sada, tako i brojnih zaostalih predmeta iz prethodnog perioda. Nova tehnička rešenja koja predviđa ovaj predlog zakona u dovoljnoj meri ograničavaju mogućnosti zloupotrebe procesnih ovlašćenja parničnih stranaka i kroz vremenski okvir trasiraju put za okončanje parničnog postupka u razumnom roku. Međutim, neće samo primena zakona rešiti, odnosno ovog novog zakona, sve probleme vezane za naše pravosuđe. Paralelno sa primenom novih zakonskih rešenja neophodna je i permanentna edukacija sudija i sudijskih pomoćnika, ali i donošenje novih zakona u drugim oblastima koji će umanjiti, a ne povećati potrebu za parničnim postupkom. Kada to kažem mislim na brojne imovinske sporove koji uopšte ne bi postojali kada bi građani blagovremeno izvršili upis prava svojine prilikom sticanja imovine nasleđen, zaključenjem ugovora o kupoprodaji i poklonu, doživotnom izdržavanju i slično. Ukoliko želimo da izbegnemo situaciju da svaki treći parničar u Srbiji po pravdu ide u Strazbur, neophodno je da se osim procesnog zakonodavstva uredi i materijalno pravo, jer ne može nam biti cilj da parnice kratko traju, već da se u što većem obimu izbegne njihov nastanak. Na kraju, gospodine ministre, prihvatamo vaš poziv i u danu za glasanje SNS će glasati za ovaj set pravosudnih zakona. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić.
Poštovana predsednice Skupštine, uvaženi ministre, kolege poslanici i poslanice, u svom izlaganju, gospodine ministre, moram da vam čestitam na vašoj odgovornosti i hrabrosti da učinite sve kako biste unapredili pravni poredak države Srbije, kako biste unapredili pravnu sigurnost građana Srbije i kako biste unapredili rad pravnih institucija. Ovo nije obična fraza, već tokom mog izlaganja biće vam sasvim jasno koji su to razlozi i zašto sam u početnom delu izlaganja upravo ovo navela. Fokusiraću se na Zakon o izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku i to na deo zakona koji se tiče lišenja poslovne sposobnosti i vraćanja poslovne sposobnosti, odnosno na deo zakona koji se tiče zaštite najranjivijih društvenih grupa, a to su uglavnom osobe koje u jednom periodu svog života imaju nekih mentalnih ili zdravstvenih poteškoća, takođe, sem ovih osoba, na zaštitu dece kada su u pitanju postupci produženja roditeljskog prava. Naime, ovaj zakon donet je pre tri decenije. Od tada do danas nikakve izmene u ovom delu zakona nisu menjane, a život je tekao i realnost je danas sasvim drugačija. Šta je ono što posebno želim da istaknem? Želim da istaknem da je pitanje poslovne sposobnosti jedno od osnovnih ljudskih prava garantovanih Ustavom. Takođe, želim da istaknem da su ove izmene i dopune zakona usaglašene sa preporukama Komiteta Saveta Evrope, ali svakako i sa realnim životom. Šta to znači? Osobe sa invaliditetom jesu osobe koje o sebi mogu samostalno da se staraju. Ako se primeni socijalni pristup, to znači da u svakodnevnom životu osobe sa invaliditetom nailaze na niz poteškoća koje samostalno ne mogu da razreše. Polazeći od ovog socijalnog koncepta, država je ta koja mora da obezbedi podršku i pomoć ovim osobama, kako bi oni u ostvarivanju svojih prava imali potpuno ravnopravan položaj sa drugim građanima. Što se tiče izmena ovih zakonskih odredbi, najpre bih pošla od toga, kada je u pitanju lišenje poslovne sposobnosti postupak može pokrenuti po službenoj dužnosti sud, ali naravno postupak može pokrenuti i organ starateljstva, supružnik, vanbračni partner, dete i roditelj lica protiv koga se vodi postupak. Takođe, među licima koja mogu biti ovlašćeni za pokretanje ovog postupka su i sva druga lica koja žive u zajedničkom domaćinstvu sa licem prema kome se vodi postupak, a to mogu da budu deda, baba, unuci itd. Ono što takođe želim posebno da istaknem je obaveza suda da uvaži mišljenje lica prema kome se vodi postupak za lišenje poslovne sposobnosti u meri u kojoj je očuvano njegovo mentalno zdravlje. Za razliku od prethodnog zakona, koji je regulisao da sud može po pravilu i u zdravstvenoj ustanovi da uzme mišljenje od lica prema kome se vodi taj postupak, ova odredba zakona nalaže da sud mora da ode i u zdravstvenu ustanovu i tamo održi ročište kako bi uzeo mišljenje od lica prema kome se vodi ovaj postupak. Takođe, zakon je jako jasan kada je u pitanju delimično lišenje poslovne sposobnosti. Naime, zakon nalaže sudu da u postupcima delimičnog lišenja poslovne sposobnosti, a na osnovu nalaza veštaka, odnosno lekara tačno odredi krug i deo poslova koje to lice delimično lišeno poslovne sposobnosti može da obavlja. Takođe, ovim postupkom data je i mogućnost suda da licu prema kome se vodi postupak za lišenje poslovne sposobnosti, a na predlog lekara može odrediti meru upućivanju u zdravstvenu ustanovu ali ne duže od 30 dana kako bi se utvrdilo njegovo mentalno zdravlje. Ono što je poseban kvalitet ovog zakona jeste da lice bez obzira na stepen mentalnog zdravlja može da uloži žalbu. Ovi postupci su naročito hitni. Žalba se ulaže u roku od osam dana, a drugostepeni organ, sud po žalbi mora da odluči u roku takođe od osam dana. Šta je ono što se ovim zakonom želi da modifikuje? To je, prvo, uvažavanje mišljenja lica, a prema njegovim mentalnim kapacitetima prema kome se postupak vodi. Znači, uvažavanje mišljenja lica prema kome se vodi postupak za lišenje poslovne sposobnosti. Druga bitna novina je ta što je postupak lišenja poslovne sposobnosti vremenski ograničen na tri godine. On na žalost do sada nije bio ograničen. Kako je to u praksi izgledalo, navešću vam neke primere. To je izgledalo tako da su lica lišena poslovne sposobnosti, potpuno lišena poslovne sposobnosti najčešće bila socijalno izolovana, da ne upotrebim neki drugi i teži izraz i najčešće su trajno završavala u ustanovama socijalne zaštite ili zdravstvenim ustanovama. Sada je ovim Predlogom zakona predviđeno da sud mora da odredi rok od tri godine u kome mora da se preispita da li su i dalje opravdani razlozi koji su doveli do lišenja poslovne sposobnosti. U ovom postupku, sem po službenoj dužnosti sud u skladu sa Porodičnim zakonom i te kako sarađuje sa organom starateljstva jer je u članu 136. u delu nadležnosti koje su prenete organu starateljstva, prenete i nadležnosti starateljske zaštite. Znači, organ starateljstva jeste taj koji sprovodi starateljsku zaštitu nad licima koja su potpuno ili delimično lišena poslovne sposobnosti i koji u svakom momentu u postupku preispitivanja može sudu dostaviti valjano i celishodno mišljenje – da li je postupak i dalje celishodan ili ne. Neću govoriti da postupak za lišenje poslovne sposobnosti se preispituje, kakva rešenja mogu biti, da može biti vraćena poslovna sposobnost, da može licu kome je potpuno oduzeta poslovna sposobnost, a zbog poboljšanja mentalnog zdravlja, da bude delimično vraćena poslovna sposobnost itd. Reći ću još nekoliko rečenica o još jednom vrlo važnom postupku, a to je postupak produženja roditeljskog prava. Postupci lišenja poslovne sposobnosti, vratiću se momenat na to, odnose se na lica koja su punoletna, lica koja su starija od 18 godina. Postupci produženja roditeljskog prava pokreću se najranije šest meseci od sticanja prava na punoletstvo i može da ih pokrene roditelj, staratelj, organ starateljstva. U ovom postupku sud je dužan, bez obzira ko je pokrenuo postupak, da sasluša dete, roditelja, zakonskog zastupnika i da pribavi mišljenje organa starateljstva, odnosno centra za socijalni rad o celishodnosti primene instituta produženog roditeljskog prava. Srpska napredna stranka kada je upitanju unapređenje poretka zemlje i pravna zaštita njenih građana nema dilemu i u danu za glasanje podržaće sve ove zakone, a ovaj zakon posebno jer se radi o zaštiti osnovnih ljudskih prava koja na žalost punih 30 godina nisu adekvatno rešavana. Hvala.
Reč ima Marko Atlagić.
Poštovana predsednice, poštovani gospodine ministre, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, mislio sam da ću odustati od svoje diskusije iz razloga što gospode iz opozicije nema, osim jednog gospodina poslanika. Pošto sam poznat kao profesor koji drži predavanje pa makar došao i jedan student, iz poštovanja prema kolegi i iz poštovanja prema građanima Srbije ipak ću nastaviti svoje izlaganje. Donošenje seta ovih zakona ima svoje uporište, pored ostalog, i u ekspozeu premijera Vlade RS, gospodina Aleksandra Vučića, gde na strani 24 ekspozea je navedeno, pored ostalog, da je zadatak reforme sudstva jedan od bitnih stubova privrede državne uprave i stvaranje sigurnog ambijenta za ulaganja, vraćanje poverenja građana RS i privrede u sudski sistem, što će se sigurno desiti u mandatu, gospodine ministre ove Vlade. Gospodine ministre, ovo je vaš 35 dolazak u ovaj visoki dom za dve godine, što govori o vama kao ministru koji poštuje ovaj visoki dom i građane Srbije, a moram da kažem da je to više od polovine puta svih bivših ministara u bivšoj Vladi. Nekoliko rečenica ću da kažemo o Zakonu o pravobranilaštvu. Pravobranilaštvo kao organ kojem je poverena zaštita prava određenih javnopravnih subjekata, a pre svega države u civilizovanim i dobro uređenim zemljama organizovano je kao jedan državni organ koji zastupa državu i sve njene organe u svim privatnopravnim odnosima, a sve u cilju jedinstvene zaštite državne imovine i drugim imovinsko-pravnim interesima države. U prvim godinama komunističke vlasti FNRJ 1945. godine ukinuo je državno pravobranilaštvo koje je u državi Srbiji i Jugoslaviji postojalo tad više od 100 godina, da bi ovlašćenje za zastupanje države i njenih organa bilo preneto na sve državne organe, odnosno bilo je određeno da svaki državni organ sam za sebe zastupa u postupcima pred sudom i drugim nadležnim organima. Kad smo već kod pravnog haosa, dozvolite jednu rečenicu da kažem, da je pravosudni sistem pre dolaska vas na čelo ovog ministarstva, da se ljuljao kao zgrada sklona padu, i da kažem da je prethodna vlast izabrala mrtvog sudiju za sudiju što se nije desilo u istoriji čovečanstva i istoriji sudstva. To je dovelo, kako rekoh do pravnog haosa, međutim već 1955. godine ponovo je narušeno jedinstvo nadležnosti i zastupanja države kroz formiranje posebnog vojnog pravobranilaštva koje je postojalo sve vreme postojanja Jugoslavije, odnosno ukinuto je tek 2003. godine. Formiranjem posebnog vojnog pravobranilaštva zaštita države i imovine koja je poverena na korišćenje Ministarstvu odbrane i vojsci onemogućena je puna civilna kontrola raspolaganja tom imovinom, odnosno onemogućena je jednaka pravna zaštita tog dela državne imovine. Poštovane dame i gospodo, za razliku od ovog jugoslovenskog primera nejedinstvene organizacije pravobranilaštva u dobro uređenim državama jedno pravobranilaštvo zastupa imovinsko-pravne odnose države pred sudom i drugim nadležnim organima, pa čak i kada te države imaju posebno vojno pravosuđe, gde jedno državno pravobranilaštvo zastupa državu i sve njene organe uključujući i Ministarstvo odbrane i vojsku. Termin pravobranilaštvo vezan je za pravnu tradiciju Republike Srbijei bivše Jugoslavije. Pravobranilaštva postoje i u drugim državama, odnosno u drugim pravnim tradicijama, ali se nadležnosti i organizacija organa koji vrše pravobranilačku funkciju bitno razlikuju od države do države. Raspadom SFRJ neke od novoformiranih, samostalnih danas država, napustile su postojeću tradiciju organizovanja pravobranilaštva kao organa koji zastupaju državu i lokalne samouprave u imovinsko-pravnim stvarima. Tako je Republika Crna Gora još 1992. godine poslove pravobranilaštva ustupila državnom tužilaštvu, dok je Republika Hrvatska ovo učinila 2000. godine. Pravobranilaštva kao organe koji zastupaju državu i lokalne samouprave zadržala je i Republika Srbija u kojoj postoji republičko javno pravobranilaštvo, pokrajinsko javno pravobranilaštvo Vojvodine, gradska i opštinska javna pravobranilaštva. Republika Makedonija i Republika Slovenija, i BiH, kao i njeni entiteti Republika Srpska i Federacija BiH, takođe su zadržali instituciju pravobranilaštva. U međuvremenu, 2009. godine u Crnoj Gori obnovljena je posebna institucija za vršenje pravobranilačke funkcije pod nazivom Zaštitnik imovinsko-pravnih interesa Crne Gore čiji položaj i uređenje u mnogome podsećaju na uređenje državnog pravobranitelja Kneževine Srbije iz 19. veka. U svim bivšim jugoslovenskim republikama postoji samo po jedan državni organ koji vrši funkciju državnog pravobranilaštva. U nekim bivšim jugoslovenskim republikama, kao na primer u HrvatskojiRepublici Makedoniji naziv pravobranilaštvo dodeljen je organima sa bitno drugačijom ulogom i nadležnostima. Naime, u ovim državama pravobranilaštva su organi koji vrše funkciju zaštitnika građana i to pučki pravobranitelj, da prevedem sa hrvatskog na srpski – narodni pravobranitelj u Hrvatskoj i narodni pravobranitelj u Makedoniji. Danas ova materija zakona uređena je Zakonom o javnom pravobranilaštvu iz 1991. godine. taj zakon ima određenih slabosti o kojima ste vi, gospodine ministre govorili detaljno, a ja ću navesti nekoliko odredbi koje nisu dobro urađene. Važeći zakon nije odredio pojam pravobranilaštva, drugo, važeći zakon nije odredio osnovna načela na kojima bi se trebao zasnivati rad pravobranilaštva, iako je opozicija danas prigovarala da upravo ovaj zakon to ne radi, ali čini mi se da nisu pročitali ovaj zakon, upravo on to radi. Zatim, nije jasno odredio na koji način treba izvršiti organizaciju i uređenje pravobranilaštva i, kako ste rekli, sam naziv pravobranilaštva nije adekvatno jasno određen dodavanjem reči „javno“ u nazivu, imajući u vidu da zaštita javnog interesa nije primarna funkcija pravobranilaštva koja primarno štiti interes pravnih lica koje zastupa u prvom redu države, autonomne pokrajine ili opštine, itd. Od 1991. godine, pa do danas prošlo je mnogo vremena, došlo je do određenih značajnih promena i na mnogim poljima društvenog života, pa i na polju ustavnog uređenja i organizacije državne vlasti, finansiranja javnih potreba, a posebno u uređenju svojinskih prava i odnosa. Zato je bilo nužno donošenje ovog zakona. Dozvolite na kraju da kažem šta se postiže donošenjem ovog zakona, a to u prvom redu tri stvari. Prvo, da se nabrojane nepreciznosti koje ste danas i vi nabrojali, a i od kojih sam ja nekoliko nabrojao, da se preciznije urede na adekvatan način. Drugo, stvaraju se uslovi za najuspešniju zaštitu imovinskih prava i interesa Republike Srbije, Autonomne pokrajine i jedinice lokalnih samouprava. Treće, ovim zakonom se na jedinstven način i trajno rešava pitanje načina ostvarivanja pravobranilačke funkcije. Isto tako i ostala četiri zakona iz ovog seta zakona su kvalitetno i na sveobuhvatan način rešena. Napominjem da su svi ovi zakoni, kako ste i vi naglasili, usklađeni sa propisima EU i dobrom pravnom teorijom i praksom srpske pravne nauke, vodeći računa o specifičnostima. Na kraju, dozvolite da pozovem sve poslanike u prvom redu i iz opozicionih redova da daju svoj glas, pa makar i ovaj jedan narodni poslanik koji je večeras među nama, za ove zakone i tako pridonesu modernizaciji Srbije.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Gvozdenović. Izvolite.
Hvala. Poštovani gospodine ministre, poštovani predsedavajući, kolege i koleginice narodni poslanici, nisam pravnik po struci, lekar sam, specijalista ginekologije, ali sam pažljivo pratio izlaganje gospodina ministra i najveću pažnju privukao upravo ovaj Zakon o pravobranilaštvu. Zašto? Zato što mi koji dolazimo iz manjih mesta u Srbiji, ja koji sam već treći mandat u Gradskoj skupštini, imamo prilike da vidimo na koji način rad pravobranilaštva može uticati na donošenje nekih odluka na štetu društvene, odnosno državne svojine. Citiraću reči gospodina ministra, zapisao sam i zapamtio, da je zadatak pravobranilaštva zaštita imovinskih prava i interesa jedinice lokalne samouprave. Navešću jedan primer iz Valjeva koji se desio negde sredinom 2008. godine, nakon konstituisanja one pretprošle Vlade i ne treba naglašavati da je tada u gotovo svim gradovima u Srbiji lider vlasti bila famozna koalicija ZES. Imali smo primer da jedan član glavnog veća, gle slučajno izabran baš sa ove liste, sklopi poravnanje sa opštinom na šest i po ari građevinskog zemljišta u centru grada gde je izgrađena zgrada sa šest spratova, iako ni u kakvim obligacionim odnosima sa gradskom upravom, odnosno opštinom nije bio. Na moje pitanje kao odbornika kako je to moguće pravobranilac odgovara da je to pravno moguća radnja, odnosno da je ugovor pravno moguć. Pa, naravno da je moguć, ništa nije nemoguće. Vi možete da poklonite svoje svakome kome god poželite, ali državnu imovini bar ne bi smeli na taj način da poklonite. U zamenu za tih šest i po ari placa, za koje je možda još neko bio zainteresovan, jer ne znamo, nije bilo oglašeno na tenderu ili na licitaciji, kako god hoćete, lokalna samouprava je dobila dva stana od po 50 kvadrata u istoj zgradi. Naravno, prodajom navedenih stanova zarada tog tada gradskog funkcionera i člana veća je dostigla blizu milion evra. Na moje insistiranje gospodin Marković, koji je bio tada šef koalicije „Za evropsku Srbiju“, kao ozbiljan čovek smenio je tog člana gradskog veća i na tome se ta priča, gospodine ministre, završila. Zašto sam želeo da govorim o pravobranilaštvu? Upravo iz ovog razloga, jer je neobično važno da jedan takav organ ima odgovoran odnos prema državnoj svojini i da se na odgovoran način ponaša prema njoj. Ceo ovaj set zakona ohrabruje nas da je ova srpska Vlada, ova Vlada Republike Srbije na pravom putu, da neće dozvoliti da Srbija ostane Kaluđerica Evrope, divlje naselje s divljim običajima, da neće dozvoliti da Srbija bude jedna mračna komora Evrope. Ali, čini mi se da ova Vlada mora da izvede podvig i da ovu zemlju uvede u normalne tokove i da je taj podvig možda i ravan podvigu koji su naši preci izveli prelaskom preko Albanije i trijumfalnim povratkom nazad. Drago mi je da je ova srpska Vlada shvatila poruku građana, da je moglo biti bolje da smo bili hrabriji. Vidim da hrabrosti i znanja ima dovoljno, a bogami i volje za radom u ovoj Vladi, tako da u potpunosti podržavam ovaj set zakona iz pravosuđa koji ste izneli.
Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Uvažena gospodo, uvaženi ministre, što se tiče setova ovih zakona, ne mogu da se složim sa nekim kolegama iz opozicije kada tvrde da ovo nisu reformski zakoni i da nije bilo potrebe da sada raspravljamo po hitnom postupku, pre svega, zato što ovo jesu neke naše obaveze prema EU. Ako idemo ka EU, mi moramo ovo da usvajamo što pre. S druge strane, uvode se i neki instituti i neke novine koje jesu suštinski reformske, jer kada zakonima, kao što je Zakon o vanparničnom zakonu, ali i Zakon o posredovanju, rasterećujete sudove i kada određene vanparnične postupke, odnosno sporove dajete između ostalog i javnom beležniku, da on radi na tome što se tiče posredovanja, onda to jeste svakako reformski. Takođe je reformski kada se u zakonu naglasi, između ostalog, da ono što se dešava vezano za posredovanje može da postane izvršni akt i što je, naravno, svakako reformski. Tim pre što sam Zakon o medijaciji, koji je donet 2005. godine, tada smo slušali slavopojke o tom zakonu, kako je to zaista nešto fenomenalno, kako će to zaista suštinski rasteretiti rad sudova, s čime bih se ja složio, ali nažalost to do danas nije u potpunosti zaživelo i tu se možemo složiti, gospodine ministre. Danas kada se ipak neko trudi da taj zakon i upodobi, na kraju krajeva čak i jezički, prema našoj državi, onda to odjednom više nije reformski. Ono što moram da naglasim, i tu ću krenuti malo od zamerki, vezano baš za sam Zakon o posredovanju, koji je naravno bolji nego ovaj što je bio do sada, ali neke stvari koje bi morale, čini mi se, malo da se poprave radi nekih jasnijih definicija, pre svega kada govorimo o tome šta sve može da potpada pod posredovanje. Tu imamo prilično nedefinisan član 3. Naravno, navodi se šta sve može da potpada pod primenom zakona, ali se kaže – kao i u svim drugim spornim odnosima u kojima posredovanje odgovara prirodi spornih odnosa i može da pomogne njihovom razrešenju. Složićete se da je to jedno jako široko tumačenje. Sada se postavlja pitanje – šta sve može pod to da potpadne? Plašim se da će se morati verovatno u nekom doglednom periodu uraditi neke izmene i dopune kako bi se ovo preciziralo. Ono što je veoma važno kod Zakona o posredovanju, a mislim da će tu morati vaše ministarstvo, gospodine Selakoviću, mnogo toga da uradi, vezano je za samu obuku posrednika, zato što se ovde navodi da imamo tzv. opštu i specijalizovanu obuku i da plan i čitav program donosi ministarstvo za opštu, a za ovu posebnu će i još neki drugi organi. Dok se to ne uradi, suštinski ovaj zakon ne može ni da zaživi, tako da bih zaista apelovao na samo ministarstvo da što pre krene u izradu tih planova, odnosno programa i da uradite možda čak i bolju kampanju, da ljudi shvate da mogu svoje neke sporove da reše preko posrednika i da se samim tim sudovi što više rasterete. Veoma je pohvalno što se javnom beležniku daje ovolika važnost, jer je institut javnog beležništva nešto što je zaista veoma, veoma bitno. Slažem se, vi ste ovde naveli odličan primer vezan za ostavinu, jer potpuno je besmisleno, kada se zna kome šta pripada u ostavinskom postupku, da sud donosi nekakve odluke o tome. To se sve može rešiti preko javnog beležnika. Možda će vam advokati u mnogo čemu sada zameriti jer im uzimate neki deo njihovog posla, ali suštinski javni beležnik je zaista ovde stavljen na jedan dobar pijedestal. Drago mi je što je to čak jedan od najtežih ispita koji treba da položite za javnog beležnika, s obzirom da mora ovolike poslove da radi. Što se tiče Zakona o pravobranilaštvu, po meni je ovo ključni zakon koji ovde donosimo. Zašto? Zato što je to vrlo važan organ u jednoj državi i suštinski to je advokat države. Mi do sada zaista nismo imali nikakav nadzor nad radom pravobranilaštva. To je bila jedna potpuna katastrofa. Zaista mnogi ne znaju šta se sve zbivalo u samom pravobranilaštvu. Igrom slučaja dosta toga znam, a verujem da ste i vi u to upoznati. Recimo, veoma bi bilo važno da se otkrije, a o tome je čak govorio i gospodin Velimir Ilić u svojstvu resornog ministra svojevremeno, kako smo to izgubili spor, odnosno, nismo izgubili spor, nego smo se odrekli svojih para vezanih za „Jugobanku“ npr, gde je pravobranilac, sam gospodin Ilić je o tome pričao, između ostalog potpisao da se mi odričemo naših potraživanja, odnosno svega onoga što imamo prema nekadašnjoj „Jugobanci“, odnosno njenim lokalima u Zagrebu, u samoj Hrvatskoj i suštinski smo izgubili velike svote novca. Drugo, imali smo aferu „Satelit“, gde je takođe pravobranilaštvo u mnogočemu učestvovalo i kumovalo, da i tu pretrpimo značajnu štetu. Da ne pričam o angažovanju raznih advokatskih kancelarija na veoma volšeban način, kako je to pravobranilaštvo angažovalo, da se ne zna ni po kom kriterijumu su određene advokatske kancelarije dobijale mogućnost da u ime pravobranilaštva negde zastupaju državu Srbiju. Naravno, i ovo je veoma važno oko zemljišta u Gradu Beogradu, gde je volšebnom odlukom pravobranioca od jednom kompletno zemljište Republike Srbije prešlo u imovinu Grada Beograda i to niko živ nema pojma kako je to urađeno. Tek smo kasnije saznali da se to veoma lako, pod velom neke taje uradilo. Zašto? To bi valjalo sve preispitati. Sada se uvodi zaista jedan važan institut, a to je nadzor nad radom pravobranilaštva i verujem da ćete to i te kako iskoristiti i da ćete značajno učiniti da pravobranilaštvo zaista zastupa državu Srbiju na pravi način. Veoma je važno što će pravobranilac moći u buduće da zastupa građane Republike Srbije i uopšte državu Srbiju pred Evropskim sudom za ljudska prava. To bi građani Srbije trebalo da znaju. To je nešto što jeste reformski u ovom zakonu, tako da je mnogo dobrih novina i valjalo bi to sve podržati. Nadam se da ćemo i u raspravi kada bude vezano za amandmane nastaviti ovu diskusiju. U svakom slučaju, ovo vredi podržati. Ovo jeste reformski i mislim da ste dobro krenuli što se tiče ovog saziva. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Jelisaveta Pribojac. Izvolite.
Poštovani ministre, poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, ja ću ukratko govoriti samo o Zakonu o posredovanju u rešavanju sporova, čiji su razlozi za donošenje jasno i nedvosmisleno definisani u samom zakonu, počev od toga šta je predmet zakona, koje su načela posredovanja, samog postupka posredovanja, dužnosti posrednika i njihove obuke, ko može biti posrednik, a ko će se izuzeti iz postupka posredovanja, do osnovnih pravila u sprovođenju postupka posredovanja i njegovog konačnog okončanja. Htela bih da kažem par rečenica o važnosti cilja koji se postiže donošenjem jednog ovakvog zakona, a koji se ogleda u tome da strane u sporu mogu dobrovoljno na jedan vrlo efikasan način da reše sporni odnos putem posredovanja, odnosno pregovaranja, što je izuzetno važno ne samo za strane u sporu već i za rasterećenje sudova u smislu smanjenja broja predmeta. Svrha posredovanja i jeste zapravo dogovor suprotstavljenim stranama koji im daje priliku da izbegnu i gubljenje vremena i trošenje novca na dugotrajne sudske postupke koji veoma često ne idu u prilog stranama u sporu. Posredovanje služi ne samo rehabilitaciji poremećenih odnosa već i smanjenju broja sporova koji se rešavaju pred sudom. Posredovanje je važno za sve vrste sporova bez obzira da li se radi o imovinsko-pravnim, krivičnim, prekršajnim ili bilo kojim drugim. Htela bih da naglasim važnost posredovanja u sporovima iz radnog odnosa ili radnim sporovima. Posebno bih se osvrnula na onu oblast koja je regulisana Zakonom o zabrani zlostavljanja na radu, gde se posredovanje predviđa kao uslov za pokretanje sudskog postupka. Dakle, to praktično znači da je posredovanje obavezno gde poslodavac treba po dobijanju zahteva u roku od tri dana da stranama u sporu predoči i predloži posredovanje kao jedan od načina za rešavanje spornog odnosa. To govori ne samo o hitnosti postupka, već i o tome da razrešenje spornog odnosa može da se reši na jedan fleksibilan, brz, efikasan, poverljiv način, bez prisustva javnosti, mirnim putem i van sudske procedure. Ali, tu nastaje problem jer nemamo ili je mali broj licenciranih posrednika u koje strane u sporu imaju poverenje pa se iz tog razloga radni sporovi najčešće završavaju na sudu. Zato je dobro što se ovim zakonom uvodi sistem izdavanja dozvola za posredovanje u kojem se utvrđuje da li neko lice ispunjava uslove za obavljanje posredovanja. Dobroje što ćemo imati javni registar posrednika i dobro je možda najvažnije od svega što ćemo imati uže specijalizovane posrednike koji će se baviti određenom vrstom sporova. Samo tako i samo sa tako usko specijalizovanim posrednicima možemo jednostavno, oni mogu biti preventiva, da kažem sudovima, ona prava preventiva sudovima koja bi se ostvarivala kroz dobro organizovan postupak zaštite nepristrasnim i stručnim posredovanjem, nepristrasnim i stručnim donošenjem sporazuma koji bi trajno i konačno rešavali sporove u interesu svih strana. Suština van sudskog rešavanja sporova jeste zapravo u poverenju strana u sporu u posrednika, a povere će biti u toliko veće ukoliko su posrednici stručni i na tome treba u kontinuitetu raditi. Ovaj predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova je izuzetno dobar iz mnogo razloga, a najvažnije je to što omogućava ostvarivanje najviših standarda u postupku posredovanja, a koji su istovremeno i standardi EU. Mislim da ne postoji nijedan jedini razlog da ovaj zakon ne bude usvojen kao i ostali zakoni koji su bili pred Narodnom skupštinom. Srpska napredna stranka će u danu za glasanje podržati set ovih zakona. Hvala.
Pošto smo iscrpeli listu govornika, a pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno pretstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda pod tačkom 7, 8, 9, 10. i 11. dnevnog reda. Rad nastavljamo sutra u 10,00 časova.