Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da trenutno nema važnijeg akta, izuzev druge tačke, o kome treba raspravljati, od Izveštaja RIK–a. Ako nam neko ovde dostavi izveštaj, očekujemo raspravu o izveštaju ili glasanje o izveštaju. Sada me interesuje, da li možda upadam u neki scenario u kome je to predviđeno ili ne? Ako nije predviđeno, tražim da se otvori rasprava o Izveštaju, ako je previđeno, sačekaću, ukoliko ima još nekih poslova pre rasprave.
Nije predviđeno.
Nije predviđeno. Onda ćemo otvoriti raspravu.
Izvolite.
Da li sam dobio reč?
Da. Izvolite.
Prvo, mislim da bi bio red da zahvalimo gospodinu Predragu Markoviću, zato što je način na koji je on obavljao funkciju predsednika Narodne skupštine, ipak, bio izvesna demokratska relaksacija u odnosu na to šta su pre toga sa Narodnom skupštinom činili predsednici Skupštine koje je DOS birao od 2001. godine naovamo. Želeo bih da u nekoliko tačaka, nadam se da imate malo strpljenja, ukažem na tok izbornih radnji u ovom izbornom procesu, da ukažem na nepravilnosti koje je uočila SRS u sprovođenju republičkih izbora, u nadi da bi to moglo da pomogne da ubuduće izbegnete greške, slučajne ili namerne, i da se okrenete malo više ravnopravnosti u izbornom postupku. Odmah da kažem, neće to biti predugo, u devet tačaka sam to koncipirao, da je na RIK vršen nezakonit pritisak visokih državnih funkcionera. U to ubrajam posetu predsednika Narodne skupštine Republičkoj izbornoj komisiji, koji je istakao članovima Komisije da u Srbiji postoji getoizacija nacionalnih manjina i sugerisao RIK–u da u Uputstvu za sprovođenje parlamentarnih izbora predvidi blaže uslove za proglašenje izbornih lista stranaka nacionalnih manjina. Vi znate da mi imenujemo Republičku izbornu komisiju, ali jeona nezavisna i samostalna u radu i radi na osnovu zakona i propisa donetih na osnovu zakona. Predsednik Narodne skupštine je, izgleda, odlučujuće sugerisao RIK–u, pošto je, a na to ću vam kasnije ukazati, RIK počeo da sluša instrukcije državnih funkcionera, a ne da poštuje zakon. Pretpostavljam da predsednik Narodne skupštine nije otišao sam, svojevoljno, jer da je to bilo svojevoljno, izbacili bi ga članovi RIK–a. Ne, oni su znali da on dolazi kao predstavnik njihove koalicije i na osnovu toga su doneli Uputstvo za sprovođenje Zakona o izboru narodnih poslanika u kome su predvideli, u članu 23. stav 1. tačka 8, da prilikom podnošenja izbornih lista političke stranke nacionalnih manjina, uz izbornu listu, između ostalog, obavezno prilože najmanje 3.000 sudski overenih izjava birača koji podržavaju izbornu listu. Ova odredba Uputstva očigledno je suprotna članu 43. stav 1. Zakona o izboru narodnih poslanika, koji predviđa da lista može da bude prihvaćena i proglašena ukoliko je svojim potpisima podrži 10.000 birača koji imaju biračko pravo u Srbiji. Nijedna druga odredba u Zakonu nije predvidela mogućnost da jedna izborna lista može da bude proglašena sa manje overenih potpisa. To je savršena kogentna norma i tu nije bilo mesta ni za kakvo tumačenje RIK–a. Na taj način, nezakonito su proglašene četiri izborne liste. RIK je proglasio četiri izborne liste iako ih svojim potpisima nije podržalo 10.000 birača: Uniju Roma Srbije – dr Rajko Đurić, Koaliciju Albanaca Preševske doline, Romsku partiju – Srđan Šajn, Koaliciju Mađarska sloga – Andraš Agošton, dr Pal Šandor. Rukovodeći se isključivo principijelnim razlozima, SRS je protiv rešenja o proglašenju pomenutih izbornih lista podnela prigovore RIK–u. Svi prigovori su bili odbijeni. Protiv rešenja kojima su odbijani prigovori podnosili smo žalbe Vrhovnom sudu Srbije koji je takođe nezakonito odbio sve žalbe. Skrećem vam pažnju na način rezonovanja sudija Vrhovnog Suda Srbije kada obrazlažu svoj stav da se izborna lista stranke nacionalne manjine može proglasiti uprkos tome što je nije podržalo 10.000 birača. Vrhovni sud Srbije se u svojim presudama poziva na Okvirnu konvenciju za zaštitu manjina, koja je usvojena na sastanku Komiteta ministara Saveta Evrope od 10. novembra 1994. godine. Ta konvencija u članu 4. predviđa dužnost države potpisnice da odgovarajućim merama u svim oblastima ekonomskog, društvenog, političkog i kulturnog života obezbedi punu i stvarnu jednakost pripadnika nacionalne manjine i pripadnika većine. "Punu i stvarnu jednakost pripadnika nacionalne manjine i pripadnika većine". Konvencija kaže da pripadnici manjine moraju biti jednaki sa pripadnicima većine, ali ne kaže da je država potpisnica dužna da pripadnike manjine privileguje u odnosu na pripadnike većine. Treba istaći da važeći ustav Republike Srbije, u članu 75, predviđa da se pripadnicima nacionalnih manjina jemče dodatna individualna i kolektivna prava, ali ta prava pripadnici nacionalnih manjina ostvaruju u skladu sa zakonom. To znači da samo zakon može predvideti da će pripadnici nacionalne manjine u pogledu ostvarivanja nekih prava biti privilegovani u odnosu na većinski narod. Podzakonskim aktima RIK–a to ne može da bude propisano. Neovlašćeno su donošena netačna mišljenja o značenju pojedinih odredaba Ustava Republike Srbije i postupalo se po tim mišljenjima. Vi znate da se to odnosi na pravo da kao narodni poslanici budu izabrani funkcioneri u organima izvršne vlasti. RIK se usuđuje da smatra da izvršnu vlast u Republici Srbiji predstavljaju: predsednik Republike, ministri, funkcioneri i lica koja su na položaju u ministarstvima i drugim organima državne uprave. S druge strane, prema shvatanju RIK–a, organi lokalne samouprave, opština i gradova, nisu organi državne vlasti, pa ne mogu biti svrstani u izvršnu vlast. Odatle RIK izvodi zaključak da član 102. stav 3. Ustava Republike Srbije ne uređuje nespojivost funkcije narodnog poslanika s ulogom funkcionera lokalne samouprave, te da predsednik opštine i gradonačelnik mogu biti narodni poslanici. Donošenjem ovog mišljenja o primeni jedne ustavne odredbe, RIK je izašao izvan granice svoje nadležnosti. Naime, RIK, kao državni organ za sprovođenje izbora, nije nadležan da donosi mišljenja o primeni ustavnih normi, čak i onda kada su te norme relevantne za sprovođenje izbora za narodne poslanike. Ovakav stav proističe iz člana 34. stav 1. tačka 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, po kojem RIK prati primenu i daje objašnjenja u vezi sa primenom ovog zakona, naročito o sprovođenju glasanja u inostranstvu. Prema tome, iz citirane zakonske norme, kojom je uređena nadležnost RIK–a, proističe da ovaj organ može davati mišljenja samo u vezi sa primenom Zakona o izboru narodnih poslanika, a ne i mišljenja u vezi sa primenom ustavnih normi. Osim toga, Republička izborna komisija je donošenjem mišljenja o primeni ustavne norme postupila suprotno članu 80. Zakona o državnoj upravi. Zakon o državnoj upravi predviđa da su državni organi dužni da na traženje fizičkihi pravnih lica daju mišljenje o primeni odredaba zakona i drugih opštih akata u roku od 30 dana. Ta mišljenja nisu pravno obavezujuća. Iz ove zakonske norme nesumnjivo proističe sledeće: 1) Republička izborna komisija, kao državni organ, ne može donositi mišljenje o primeni ustavnih normi; 2) mišljenje o primeni zakonskih i ostalih podzakonskih opštih normi RIK može doneti samo ako su to tražila zainteresovana pravna i fizička lica. Nijedan pravni subjekt se nije obratio RIK–u radi davanja mišljenja o primeni člana 102. stav 3. Ustava Republike Srbije. Uostalom, tu već imate i mišljenje Republičkog odbora za sprečavanje sukoba interesa, koji stoji na stanovištu da je funkcija gradonačelnika i predsednika opštine nespojiva sa funkcijom narodnog poslanika. Pod tačkom 5, jedinstveni birački spisak. Dame i gospodo narodni poslanici, 2000. godine, mislim 12. oktobra, donet je Zakon o izboru narodnih poslanika, po kome je predviđeno da Republika Srbija ima jedinstveni birački spisak, koji se ažurira jednom godišnje, a obavezno u godini kada se održavaju izbori. To je kompjuterski izborni spisak, a njegovi delovi se vode po opštinama. Od momenta kada su održani prvi izbori po tom zakonu, decembra 2000. godine, proteklo je skoro sedam godina. Za sedam godina vladavine DOS–a u različitim kombinacijama, niste želeli da formirate jedinstveni birački spisak u Republici Srbiji. Nije moje da istražujem razloge koji su vas motivisali, ali je moje da tražim odgovornost, posebno ministra za lokalnu samoupravu u svim sazivima, kako se zvao, nije bitno, zato što nije ispunio osnovnu dužnost. Ne znam ni koju je drugu dužnost mogao da ima, kad znate da je mnogo mrtvih ljudi u biračkim spiskovima. Uostalom, iz Kancelarije predsednika Republike su koristili te spiskove da zovu žene na izbore, pa su zvali žene koje su odavno sahranjene. Još jedna primedba: zašto se u izbornom postupku ne poštuje pravilo o službenoj upotrebi jezika i pisma? Zašto se birački spiskovi štampaju latiničkim pismom, ako je u službenoj upotrebi ćiriličko pismo? Dalje, neodgovorno postupanje prilikom pripremanja izbornog materijala. Republička izborna komisija je sav posao prepustila tehničkim službama. Javnost nije smela da komentariše i da istražuje zašto je moralo da bude uništeno preko 400.000 listića za glasanje, koji su zbog netačnog naziva dve izborne liste morali da budu uništeni. Javnost možda nikada nije ni saznala da niste ni štampali glasačke listiće za decu koja se nalaze na odsluženju vojnog roka i da je taj propust uočen kada je trebalo da se pristupi glasanju. Nepoštovanje zakonskih normi o povredama izborne procedure. Vi znate da smo principijelno prigovarali svaki put i da ste imali vremena da po svim primedbama postupite, jer su uvek bile jasne i nesumnjive. Ne mogu da verujem da vam nije dovoljan razlog za poništavanje izbora na biračkom mestu to što u kutiji, kada se prebrojavaju glasovi, ima više listića nego što ih je bilo ujutru kada su podeljeni. To za neke članove RIK–a nije bio razlog da izbori budu poništeni na tom biračkom mestu, nego se čekalo da Vrhovni sud presuđuje u tom slučaju. Za vas nije razlog za poništavanje izbora na biračkom mestu ni to što je uništena biračka kutija u toku glasanja tog dana, nego je došao predstavnik RIK–a i ustanovio da je glasalo nula glasača i svaka politička stranka je dobila nula glasova na tom biračkom mestu. Taj termin "opšteprihvaćena pravila", koji vi primenjujete prilikom sprovođenja izbora u Srbiji, samo je znak koliko plitko razmišljate o državi Srbiji koja, prvo, još uvek ne postupa po opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava, a u izbornom postupku uopšte i ne postoje opšteprihvaćena pravila izbornog prava ili je, možda, opšteprihvatljivo da predsednik Republike učestvuje u izbornoj kampanji jedne političke stranke, ako ste na to pravilo mislili. Voleo bih da vidim, kad bi mogla bar da mi se navede država u kojoj se predsednik Republike tako ponašao, s tim što je i Vlada iskoristila svu svoju moć, sav svoj uticaj. Sve do proglašenja izbornih rezultata, nije bila tehnička vlada. Potpisivala je međunarodne sporazume. CEFTA je"pala" u izbornoj kampanji, predugovor za gasovod je "pao" u izbornoj kampanji. Odjednom, kada su proglašeni izborni rezultati, kada je trebalo da se neko uspravi pred Martijem Ahtisarijem, ispostavilo se da Vlada nema dovoljan mandat da se uspravi, ali ima dovoljan mandat da obara druge političke subjekte u izbornoj trci na kolena. Nepostojanje nadzornog odbora za sprovođenje izbora. Nije vam palo na pamet da konstituišete nadzorni odbor, zato što on mora da utvrdi da li su radiodifuzne ustanove, da li su učesnici u izboru postupali u skladu sa zakonom, zato što on mora da da inicijativu za pokretanje postupka protiv onoga ko u izbornom postupku širi rasnu, versku i netrpeljivost bilo koje druge vrste. Blokiranje rada Ustavnog suda, što bih na kraju morao da izdvojim. Ustavni sud nema Ustavom predviđeni broj sudija, ne samo ovim ustavom predviđeni broj sudija, nego i ustavom koji je važio pre njega. On mora, shodno članovima 101. i 106, čini mi se, da odlučuje u roku od 72 sata o potvrđivanju mandata narodnih poslanika. Danas, bilo ko da je nezadovoljan ovom raspodelom mandata, ima pravo podnošenja ustavne žalbe Ustavnom sudu, koji treba da rešava u roku od 72 sata. Imamo li mi Ustavni sud? Nemamo Ustavni sud. Nema ko da rešava predmete po ustavnim žalbama. Ko je krivac? Predsednik Republike. Najpre je predlagao kandidate koje Skupština nije htela da izabere, a onda je odustao od predlaganja kandidata. Njemu je odgovaralo da se ovo stanje bezakonja, iako je pravo ustavne žalbe preneto na Ustavni sud Srbije, po novom ustavu, produžuje u nedogled. Mi ovim samo obaveštavamo javnost. Mi danas nećemo da se ponašamo drugačije od svih vas u ovoj sali. Glasaćemo za prihvatanje Izveštaja RIK–a, ali želimo da obavestimo javnost o tome kako su izbori sprovođeni i kako su sprovedeni, na kraju krajeva. Naša stranka, Srpska radikalna stranka, svoj odnos prema regularnosti izbora dokazala je i onda kada je gubila izbore, 2000. godine, i zato imamo i moralno pravo da ukazujemo kad god republički organi ne sprovode izbore na zakonit način. Naša želja je da se ovakve i slične zloupotrebe ubuduće izbegnu, da se ne ponove, i to bi dalo pun legitimitet svim izabranim državnim funkcionerima i političkim institucijama u Republici Srbiji. Na kraju, molim vas da konačno razmislite o tome kako će građani Srbije u inostranstvu dobiti, konačno, jednom pravo da glasaju, a da to ne bude pravo samo za zaposlene u diplomatskim konzularnim predstavništvima i članove njihovih porodica. Ogroman broj birača ostavili ste ponovo izvan prava da glasaju, iako ste im to obećali u kampanji 2000. godine i to je možda bilo odlučujuće da dobijete glavnu podršku. Da su svi birači u inostranstvu mogli da glasaju ovog puta, a kad mogu da skinu novac preko kompjutera, sigurno da mogu i da glasaju, uostalom, u mnogim državama u svetu ljudi glasaju poštom, identifikuju se u istom pismu u kome šalju i svoj glas, pa je jako prosto da se to obavi, da su mogli da glasaju, danas ne biste morali da razmišljate o tome koja politička stranka ima mandat za sastav vlade, koja ima 126 poslanika u Skupštini Srbije. To bi bila Srpska radikalna stranka.
Hvala, gospodine Nikoliću. Nastavljamo sednicu. Pošto je potvrđen mandat svim narodnim poslanicima, dve trećine narodnih poslanika, saglasno članu 101. stav 4. Ustava Republike Srbije, Narodna skupština je konstituisana, pa mi dozvolite da vam poželim uspešan zajednički rad u predstojećem mandatnom periodu. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG REZOLUCIJE NARODNE SKUPŠTINE REPUBLIKE SRBIJE POVODOM "PREDLOGA ZA SVEOBUHVATNO REŠENjE STATUSA KOSOVA" SPECIJALNOG IZASLANIKA GENERALNOG SEKRETARA UN MARTIJA AHTISARIJA I NASTAVKA PREGOVORA O BUDUĆEM STATUSU KOSOVA I METOHIJE Pre nego što pređemo na 2. tačku dnevnog reda, želim da vas obavestim da su u Narodnoj skupštini Republike Srbije, saglasno članu 23. Poslovnika, konstituisane sledeće poslaničke grupe: – Poslanička grupa Srpske radikalne stranke, čiji predsednik je narodni poslanik Tomislav Nikolić, a njegov zamenik narodni poslanik Aleksandar Vučić; – Poslanička grupa Demokratske stranke, čiji predsednik je narodni poslanik Dušan Petrović, a njegov zamenik narodni poslanik Milan Marković; – Poslanička grupa Demokratske stranke Srbije – Nova Srbija – dr Vojislav Koštunica, čiji predsednik je narodni poslanik Miloš Aligrudić, a njegov zamenik narodni poslanik Miroslav Markićević; – Poslanička grupa G 17 plus, čiji predsednik je narodni poslanik Mlađan Dinkić, a njegov zamenik narodni poslanik Verica Kalanović; – Poslanička grupa Socijalističke partije Srbije, čiji predsednik je narodni poslanik Ivica Dačić, a njegov zamenik narodni poslanik dr Žarko Obradović; – Poslanička grupa Liberalno demokratske partije, čiji predsednik je narodni poslanik Čedomir Jovanović, a njegov zamenik narodni poslanik Nenad Milić. Primili ste Predlog rezolucije koji je podnela Vlada. Pre otvaranja pretresa, dozvolite da, u vaše i u svoje ime, još jednom pozdravim gospodu: Borisa Tadića – predsednika Republike Srbije, dr Vojislava Koštunicu – predsednika Vlade, članove Tima za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije i ministre u Vladi. Podsećam vas da, prema članu 160. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi 5 časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u pretresu za poslaničke grupe iznosi 5 časova, konstatujem da je vreme rasprave, po poslaničkim grupama, sledeće: Poslanička grupa SRS – 1 sat, 37 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa DS – 1 sat, 16 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS – Nova Srbija – dr Vojislav Koštunica – 56 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G 17 plus – 22 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa SPS – 19 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Liberalno demokratska partija – 13 minuta i 12 sekundi. Narodni poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi – po 5 minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, s redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 160. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaramjedinstven pretres o Predlogu rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije povodom ''Predloga za sveobuhvatno rešenje statusa Kosova'' Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara UN Martija Ahtisarija i nastavka pregovora o budućem statusu Kosova i Metohije. Saglasno članu 85. stav 5. Poslovnika, obaveštavam vas da će Narodna skupština nastaviti rad i posle 18 časova, odnosno do završetka rada o ovoj tački dnevnog reda. Dajem reč predsedniku Republike Srbije, gospodinu Borisu Tadiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre svega, čestitam vam svima na izboru i želim uspešan rad na donošenju zakona, u interesu naših građana i sprovođenja reformi u društvu, koje će Srbiju brže voditi putem evropskih integracija. Na samom početku svog rada, ovaj saziv Narodne skupštine našao se i pred izuzetno teškim, važnim i odgovornim zadatkom. Pregovori o budućem statusu Kosova i Metohije, koji se od kraja 2005. godine vode pod okriljem UN, ulaze u svoju završnu fazu. Specijalni izaslanik generalnog sekretara UN gospodin Marti Ahtisari predao mi je 2. februara svoj predlog rešenja budućeg statusa Pokrajine, ujedno ipozvao našu delegaciju na novu rundu pregovora u Beču, zakazanu za 21. februar. O Ahtisarijevom predlogu i odlasku našeg pregovaračkog tima u Beč mora da se izjasni Narodna skupština kao najviši organ vlasti u Srbiji. Sa liderima parlamentarnih stranaka sam pre nekoliko dana postigao dogovor da se, uz poštovanje zakonskih rokova, ubrza proces konstituisanja Narodne skupštine, a da naš pregovarački tim pripremi za Vladu nacrt skupštinske rezolucije o Ahtisarijevom predlogu. Taj nacrt se danas nalazi pred vama, poštovani narodni poslanici, i uveren sam da otvara put važnim odlukama, koje je potrebno doneti na ovoj sednici. Od samog početka pregovora o budućem statusu Kosova i Metohije Srbija je vodila jasnu, doslednu i jedinstvenu politiku, čiji je temelj odbrana suvereniteta,teritorijalnog integriteta zemlje, u skladu sa načelima međunarodnog prava i politikom strpljivog traganja za razložnim kompromisom. Albancima na Kosovu i Metohiji nudimo sve našta imaju pravo u okviru civilizovane, demokratski uređene države –suštinsku autonomiju, koja će im omogućiti da samostalno odlučuju o gotovo svim pitanjima svog svakodnevnog života, uz obnovu ekonomskih veza sa centralnom Srbijom i spremnost da pomognemo privredni oporavak Pokrajine, ali i od albanskih lidera na Kosovu i Metohiji i od međunarodnihčinilaca koji su tamo danas, ili će biti sutra, tražimo da prestanu progon i diskriminacija Srba u Pokrajini, da oni ponovo dođu do svojih osnovnih prava i da im se omogući normalan život. Tek kada se to ostvari, nastaće uslovi za povratak našeg stanovništva koje je moralo da napusti svoje domove. Tražimo i da se, najzad, istinski, a ne samo na rečima, zaštite naše crkve i manastiri u Pokrajini, da Srpska pravoslavna crkva ponovo može da nesmetano deluje na Kosovu i Metohiji i da živi sa narodom, kao što je to činila vekovima, i da se na pravedan način reše pitanja naše javne i privatne imovine. Poštovani narodni poslanici, u javnosti je već dosta rečeno o Ahtisarijevom predlogu, čija je suština nesumnjiva. To je u osnovi plan koji otvara put nezavisnosti Kosova, čime se krše suverenitet i teritorijalni integritet naše zemlje koje Ahtisari uopšte u svom predlogu ne pominje. Prihvatanje tog predloga bi stoga imalo protivustavni karakter, na šta se jasno ukazuje u Nacrtu rezolucije, koji vas zato poziva da odbacite stavove iz Predloga Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara UN kojima se krši suverenitet i teritorijalni integritet Republike Srbije kao međunarodno priznate države. I mnogi drugi elementi Ahtisarijevog predloga, oni koji se odnose na decentralizaciju i prava srpske zajednice, na opšta pitanja bezbednosti, na zaštitu crkava i manastira, na javnu svojinu i privatizaciju, nisu povoljni za nas i daleko su od stavova koje je naš pregovarački tim s punim pravom zastupao na Bečkim pregovorima. Uprkos tome, potpuno sam uveren da Srbija treba da učestvuje na pregovorima u Beču 21. februara i iznese kako nedvosmisleni stav naše države prema Ahtisarijevom planu, tako i ono što mi nudimo kao pravednije i politički realističnije rešenje, i u pogledu samog statusa, kao i o svim bitnim pitanjima za opstanak našeg naroda na Kosovu i Metohiji. Od samog početka političkih razgovora o budućem statusu Kosova i Metohije, Srbija se zalagala za to da se pregovorima i dijalogom dođe do sporazumnog, obostrano prihvatljivog rešenja. To nije trenutna taktika, već strateško opredeljenje, jer samo kompromisno rešenje do koga se dođe pregovorima može da ima trajni karakter i da vodi do regionalne stabilnosti, koja je vitalni interes svih zemalja Zapadnog Balkana i preduslov njihovog bržeg priključenja EU. To bi trebalo da bude jasno svima, i kod nas i u svetu, pogotovo u ovom trenutku kada se u Prištini održavaju demonstracije protiv pregovora i kada se ponovo preti talasom nasilja protiv Srba. Srbija je nepokolebljivo protiv svakog nametnutog rešenja i danas nije u tome potpuno usamljena, ali upravo zato moramo biti spremni na konstruktivno učešće u pregovorima, sa istom strpljivošću i čvrstinom koju smo pokazivali do sada. Uvek ću na to biti spreman, jer sam duboko uveren da je to najbolji put za odbranu suvereniteta naše zemlje i zaštitu interesa našeg naroda na Kosovu i Metohiji. Poštovani poslanici, još jednom ću ponoviti da Srbija ne prihvata nezavisnost Kosova i Metohije, da želi mirnim putem i političkim pregovorima da dođe do obostrano prihvatljivog rešenja. Samo tako ćemo dosledno braniti integritet naše zemlje, dignitet našeg naroda, ali istovremeno i našu evropsku budućnost. Zahvaljujem vam se na pažnji.
Molim predsednika Vlade Republike Srbije dr Vojislava Koštunicu da nam se obrati.
Poštovani narodni poslanici, pre svega, svima vam čestitam na izboru, na konstituisanju novog parlamenta, kojem, takođe, svesrdno želim uspešan rad, za dobro naroda i države Srbije. Danas Narodna skupština, svojom rezolucijom, treba da odgovori na Predlog Martija Ahtisarija o budućem uređenju AP Kosovo i Metohija, koji je on doneo u Beograd 2. februara. Predlog rezolucije, koji se nalazi pred vama, utvrdila je na jučerašnjoj sednici Vlada, na osnovu teksta koji je pripremio Državni pregovarački tim o budućem statusu Kosova i Metohije, a posle konsultacija obavljenih sa strankama zastupljenim u ovom parlamentarnom sazivu. Odmah da kažem, dobro je znano da nijedan naš naraštaj nije mimoišlo pitanje Kosova i Metohije. Odgovor Srbije danas, u njenom najvišem predstavničkom telu, mora zato da izrazi volju i interes sadašnje generacije, da nužno vodi računa o interesima budućih generacija, kao i o onome što su prethodni naraštaji tokom vekova činili zastupajući i braneći državne i nacionalne interese Srbije. Pođimo zato redom, od načina i dana dolaska Martija Ahtisarija sa njegovim predlogom. Ceo svet je znao da su se u Srbiji 21. januara održali parlamentarni izbori, sa svrhom da država dobije novi parlament i novu vladu. Ravno jedanaest dana nakon održanih izbora, dok još nije bio završen ni izborni proces, a kamoli konstituisani državni organi, Ahtisari je, bez bilo kakvih konsultacija ili dogovora sa Beogradom kao domaćinom, sam odlučio da dođe i svoj predlog uruči. Ovde nije reč o pitanju elementarnog državnog protokola, već o nečemu mnogo dubljem i ozbiljnijem. Reč je o nameri da se tako sudbonosni predlog donese u Srbiju baš u trenutku kada dve od tri ključne institucije vlasti, Skupština i Vlada, nisu konstituisane. Zato je naša dužnost da i ovde, u Skupštini,ukažemo i na same okolnosti Ahtisarijevog dolaska u Beograd. Naravno, neuporedivo je važnije da sada razmotrimo i ocenimo šta je to u Beograd doneo Ahtisari. Najkraće rečeno, uručen je predlog o rasparčavanju Srbije. Uručen je predlog da se Srbiji otme 15 odsto teritorije. Uručen je predlog da se protivno volji Srbije promene njene međunarodno priznate granice. Uručen je predlog kojim se na primeru Srbije poriče Povelja UN, gaze načela međunarodnog prava, prenebregava volja naroda Srbije iskazana na referendumu i ignoriše Ustav Srbije. Sadržina uručenog predloga nedvosmisleno pokazuje da je Ahtisari, umesto da se bavi pitanjem uređenja Pokrajine Kosova, prekršio svoj mandat i otvorio pitanje državnog statusa Srbije. U stvari, to je predlog kako da se Srbiji oduzme deo njene teritorije i prekroje njene granice, da bi se na njenoj teritoriji stvorila još jedna, druga albanska država. Ako se jednoj suverenoj državi uruči ovakav predlog, onda je jasno da iza svega ne može da stoji i ne stoji nikakvo valjano obrazloženje, nikakav pravi argument, osim argumenta sile i prava jačeg. Poštovani narodni poslanici, danas je naša dužnost da stvari nazovemo pravim imenom. Naša je dužnost da, dajući jasan odgovor, odbijemo da sami budemo saučesnici u uzmicanju prava pred silom. Potrebno je da ceo svet zna da se ovde ne radi ni o čemu drugom nego o otvorenom i grubom nasrtanju na integritet jedne demokratske evropske države. Posebno začuđuje i zabrinjava upornost kojom se baš od Srbije traži nešto što nijedna država nikada ne može dati, ako neće da izgubi svoju državnost, svoj identitet, svoje mesto među ljudima i narodima. Odbacujući argument sile i prava jačeg, Srbija poručuje da se priklanja sili pravde i da za nju važi samo argument prava. To na srpskom i na svakom drugom jeziku, jednostavno rečeno, znači da je Kosovo i Metohija sastavni i neotuđivi deo Srbije, to znači da Kosovo ne može da bude nezavisno, čak i ako bi silom i pravnim nasiljem bilo oteto, jer ono što je oteto uvek ostaje oteto, kao što bezakonje nikada ne može da se preokrene u zakonitost. Tako nešto Srbija ne dopušta i ne sme da dopusti. Dok se god Srbija bude držala prava i pravde, Kosovo će biti njeno. Dok se drži ovih načela, Srbija neće biti ni poražena, ni ponižena. Mi ne sporimo činjenicu da, kada je reč o sili, mnogi imaju prednost u odnosu na Srbiju, ali smo odlučni da nikome ne damo prednost kada se radi o pravu i pravdi. Poštovani poslanici, čvrsto sam uveren da delite mišljenje da je neprihvatljiv zahtev da se otimanje dela Srbije, i to ne bilo kog dela Srbije, već Kosova i Metohije, izvrši rukama Srbije, da se izvrši u njeno ime i na račun njenog elementarnog dostojanstva. Pošto je Ahtisarijev predlog po suštini i po formi protivpravan i nelegitiman akt, Narodna skupština Srbije, sa mirnim i punim pouzdanjem u načela prava i pravde, jednostavno treba da odbaci sve odredbe iz ovog predloga kojima se krši suverenitet i teritorijalni integritet Republike Srbije i to je upravo ono što piše u rezoluciji koja je pred vama. S druge strane, Srbija je uverena da raspolažemo najjačim mogućim oružjem za sve dalje razgovore koji će se odvijati u Beču. To nepobedivo oružje čine pravo i pravda. Zato su zaludni svi pritisci i besmislene su sve ponude i sve ono što neki nazivaju šargarepama kako bi Srbija odustala od ovih principa. Jednostavna istina glasi – za Kosovo ne postoji nadoknada. Ići ćemo u Beč da objasnimo da je Srbija spremna na svaki razuman kompromis i dogovor sa svakim ko poštuje načela na kojima je ustrojen međunarodni poredak. To je, takođe, veoma važna sadržina rezolucije koja se nalazi pred vama. Od najveće važnosti, to mora da ostane zabeleženo i zapamćeno, a to želim posebno još jednom da istaknem, jeste da je Srbija albanskoj nacionalnoj manjini na Kosovu i Metohiji ponudila najveći mogući stepen autonomije. Gruba je neistina da je, navodno, Srbija rekla samo šta neće, a ne i šta hoće. Rekli smo, napisali i potpisali da Srbija nudi albanskoj nacionalnoj manjini najveći mogući stepen autonomije. Ponudili smo podroban i dobro obrazložen predlog te autonomije u platformi Državnog pregovaračkog tima, još 5. januara prošle godine, i izrazili spremnost na svaki razgovor o onome što predlažemo. Podsetili smo tada, kao što i sada podsećamo, da evropski i svaki drugi demokratski standardi nalažu da nacionalne manjine svoja prava, bilo pojedinačna, bilo kolektivna, ostvaruju isključivo kroz različite stepene autonomija i sistema manjinskih prava, a ne kroz razbijanje postojećih državnih celina. Onaj ko sve ovo odbija i hoće silom da rasparčava Srbiju mora biti svestan da preuzima odgovornost za sve posledice svog nasilja. On, takođe, mora biti svestan toga da Kosovo nipošto nije jedinstven slučaj, koji dopušta da se poigra sa načelom nepovredivosti granica, da bi se u drugim slučajevima to načelo, tobože, poštovalo. Naprotiv, bacanjem tog načela pod noge u slučaju Kosova, stvorio bi se krajnje opasan presedan. Nije slučajno što se ovom pitanju krajnje odgovorno pristupa i raspravlja u političkoj javnosti pojedinih zemalja, i to u sasvim opravdanom strahu od starih i još više novih državotvornih pretenzija njihovih nacionalnih manjina. Ovo su, poštovani narodni poslanici, jednostavne i nesporne istine od kojih se, ma šta se govorilo i činilo, ne može pobeći. Najzad, na samom kraju, stvarima se možda može prići na sasvim drugačiji način. Šta je to što bi bilo ko, iole nepristrasan, mogao da zameri našem predlogu za rešenje problema Kosova i Metohije? Da li možda kršimo neki evropski standard ili neko načelo međunarodnog prava? Da li možda uskraćujemo neko pravo albanske nacionalne manjine? Šta je to što je sporno u našem zalaganju da se poštuje međunarodno pravo, da se poštuje Povelja Ujedinjenih nacija, da se poštuje princip suvereniteta i teritorijalnog integriteta? Srbija, moram reći, još nije čula nijedan razgovetan i dostojan odgovor na ova pitanja. Na kraju, poštovani poslanici, prirodno pripadate različitim strankama, imate o mnogim pitanjima, pa i o Kosovu, različita mišljenja. Pored toga, sve vas pozivam da danas, kada se Srbija suočava s ovim sudbinskim pitanjem, postignete saglasnost. Kosovo je pitanje Srbije, srpskog naroda i daleko je starije od naših trenutnih uverenja. Danas je važan istorijski dan. Pred Bogom i ljudima, moramo još jednom pokazati odlučnost i najčvršću volju da Srbija ostane ono što mora biti, država u svojoj punoj celovitosti, nepokolebljivo privržena slobodi, pravu i pravdi i na visini svoje istorijske sudbine.
Zahvaljujem gospodinu predsedniku Vlade. Nastavljamo rad u skladu sa redosledom davanja reči. Dajem reč predsedniku Poslaničke grupe Srpske radikalne stranke, narodnom poslaniku Tomislavu Nikoliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi danas ponovo razgovaramo o Kosovu i Metohiji, istina sa nešto više činjenica nego na prošloj sednici Narodne skupštine, ali očigledno sa istim stavovima koje smo imali tada, sa istom željom, istim pravima i istim obavezama koje smo imali tada. Ako se pitate kako će glasati srpski radikali, naš glas za Kosovo i Metohiju u sastavu Srbije dat je na jednoj sednici Narodne skupštine i nikada, ali nikada, ni zbog kojih razloga ne može da bude povučen. Ako je potrebno da još jednom čujete ono što mi mislimo posle ovih nekoliko meseci pregovora, evo, i to smo spremni da vam kažemo. Srbija je mala zemlja, na najlepšem mestu na svetu i svi su narodi dobri, i svi su narodi lepi, i svi su pošteni, i svi su pravični, ali nekako je Bog Srbe odredio da budu najpravičniji. I zato Srbija ima probleme koje drugi nemaju. Ali, toliko mala da da svoju teritoriju – nije. Toliko mala da ima predsednika ili predsednika Vlade koji će dati svoju teritoriju – nije, jer kakvi su da su, iz ovog su naroda proistekli, a ovaj narod, s izuzetkom nekih koji možda mogu da uđu u Parlament, ali ne mogu da budu na najvišim državnim funkcijama, takve ne rađa i Srbija nije šaka zobi da je gladni konji pojedu kad god im se prohte. Srbija je zemlja, samo je sebi napravila nekoliko problema. Čini mi se, gurkani sa Zapada, politički suparnici Slobodana Miloševića, a i koalicija SRS–SPS, političku borbu shvatili su kao borbu na život i smrt. U tu borbu uložili su više nego što je smelo da se ulaže, u tu borbu uložili su toliko da danas, sedam godina posle smene vlasti, sve argumente za srpska propadanja traže od sedam godina na dalje, nikako i u onome što su sami činili. Srbija je zemlja u kojoj demokratiju, uvoznu demokratiju, već nekoliko godina uvode predstavnici Evropske unije, predvođeni Amerikom. Srbija je zemlja koja nikada ne može da ima normalne izbore, zato što ste vi, draga gospodo iz DOS–a, u stanju da kažete građanima Srbije – ako mi pobedimo na izborima, mi ćemo sa našim prijateljima iz EU da odbranimo Kosovo i Metohiju, a ako pobedi Srpska radikalna stranka, nama će Kosovo i Metohiju da otmu. Pa vam nešto narod ne poveruje, a vi ne uputite ni izvinjenje narodu, u času kada je očigledno da imate neki sukob sa svojim prijateljima u EU, da nešto nije u redu, da Srbiji vaši prijatelji otimaju deo teritorije, a da vi ne znate šta da prigovorite svojim prijateljima, da su oni i dalje za vas uzor. Mi, naravno, nemamo šta da prigovaramo vašim prijateljima, tuđim prijateljima se ne prigovara. Mi se obraćamo onima koji se već izjašnjavaju kao neprijatelji Srbije. Danas su nam govorili predsednik države i predsednik Vlade. Svako je pozdravljen aplauzom svoje poslaničke grupe. Toliko smo se mi u Srbiji podelili. Mi imamo predsednika Republike kome aplaudira samo njegova poslanička grupa, ne ni svi članovi iskreno, pratio sam. Vi kažete da smo, odnosno da je rešenje nepovoljno, vi kažete da treba da se brani Kosovo i Metohija, a otkud mi u situaciji da branimo Kosovo i Metohiju kada imamo Povelju Ujedinjenih nacija, kada je svet sazdan na Povelji UN, kada je naša demokratija u ovoj sali sazdana na Povelji UN? Ako branimo od Povelje Kosovo i Metohiju, koje oružje da upotrebimo u odbrani od Povelje UN, koje oružje Srbija ima na raspolaganju da se odbrani od demokratije svetske, od prozapadne demokratije, kojoj svim srcem žudi toliko godina pod komunističkom vlašću? Otkud nekome ideja da nam otima deo teritorije i zašto nas predsednik Republike upozorava na demonstracije u Prištini? Ja sam taman hteo ovde da prigovorim onom tzv. direktoru Televizije, javnog servisa evropske Srbije, šta on ima nama da prikazuje demonstracije Albanaca, da plaši Srbiju kako će Albanci žestoko da reaguju, kada to nama izgovori i predsednik Republike, koji kaže – gledajte šta će oni, ako ne dobiju nezavisnost, da rade. Šta to nas briga šta će oni da rade ako ne dobiju nezavisnost? A ko nas, diktatorski narod, narod koji sve živo osvaja po Balkanu, ko nas pita kako ćemo da reagujemo ako nam uzmu deo teritorije? Otkud to da Zapad uopšte ne brine kako će Srbi da reaguju? Zna unapred kako će da reaguju, a mirni Albanci, ugnjetavani, ponižavani, vređani, izbačeni iz institucija, iz Ustava, obespravljeni, oni će, kaže, da reaguju tako što će da ubijaju. Ko je tu miran, ko je tu demokrata, a ko je nedemokrata? Da li vi vidite da oni reaguju samo na onoga ko ima silu?Zato ste vi našusilu uništili, zato Srbija ne sme da kaže da može da se odbrani i od slabijeg od sebe. Svesno ste to uradili, od 1991. godine naovamo, vi ste Srbiju doveli u opoziciju da ne može da se odbrani od slabijeg od sebe. Danas je govorio predsednik Republike. S obzirom na to da pratim ove vaše nove, savremene kampanje, počeo sam da čitam te zapadne knjige o kampanjama, šta ću, moram, tražim poruku, jer u izbornoj kampanji imali ste izvanredne poruke, gospodine predsedniče. Danas ste nam protumačili neke stavove Ahtisarijeve, ali ne dadoste nam poruku. Srbija traži poruku od svog predsednika, Srbija traži poruku i od predsednika Vlade. Srpska radikalna stranka traži poruku da bi znala da li će to da podrži ili neće, a mi to nismo dobili. Opasnija je bila vaša poruka u kampanji kada ste rekli, evo, iskreno da vam kažem, nemojte da se zavaravamo, nisam optimista, skloniji sam da verujem da će biti nezavisno Kosovo nego da će biti u sastavu Srbije. To je rekao predsednik Republike, 20 dana posle donošenja Ustava po kome je Kosovo i Metohija u sastavu Srbije. Kakav je to bio signal za Martija Ahtisarija, da još pojača stavove, možda čak nije bio ni dovoljno oštar, pogledajte?! Čitali ste kako su Nemci reagovali kada je trebalo da bude proglašena Hrvatska kao nezavisna država 1992. godine.Kancelar je bio iznenađen mlakošću srpske reakcije. Sada su ponovo, unapred, iznenađenimlakošću naše reakcije, jer mi smo slabi. Ko to treba da bude jak da bi sačuvao državu, da li negde piše u Povelji UN: « Svaka država koja izgubi vojnu moć, više neće biti suverena». Da li tako izgleda Povelja? Da li hoćete u takvom društvu da budemo? Nama tu nije mesto, jer mi nismo dovoljno jaki a nismo ni dovoljno besmisleno blesavi da učestvujemo u akcijama drugih protiv onih koji nisu dovoljno jaki. Nama to ne treba. Niti želimo da nas neko napadne, niti želimo bilo koga da napadnemo, niti želimo bilo kome da pomažemokad nekog napada. Svoj na svome, da budemo mirni. I naši preci, kada su sišli s planina, uhvatili ralo i volove, smirili su se. Odavno Srbi nisu oni gorštaci koji zameću kavge i započinju ratove i svi silaze na put da presretnu Turke da im nešto otmu. Odavno Srbi zarađuju sve ono što obuku, izgrade ili pojedu. Ali, svet tako tretira narode, na one koji žele da radom nešto postignu i na one koji žele da pljačkom nešto postignu, a pljačkaši se kažnjavaju u svetu. Zašto nemate hrabrosti da kažete – nikada neće biti nezavisno Kosovo i Metohija? Ne može da bude nezavisno dok ima jednog građanina Srbije, dok ima jednog srpskog radikala. Sve smo ispunili što je tražila Evropska unija. Ostao je Ratko Mladić da visi kao mač nad glavom. I sami znate da nikada ne može da bude u Hagu, ali ostaje optužba Srbiji, pa kako se promenite na vlasti, oni koji su do juče bili na vlasti ove nove optužuju što ne isporučuju Ratka Mladića, zaboravljaju da su i sami bili na vlasti, pravili demonstracije da ne bude slučajno neko od Srba izručen u Hag, ali to je fina priča. Dok je taj tzv. demokratski blok na vlasti, mi nećemo Srbiju da kažnjavamo zato što nije izručila Ratka Mladića, ali recite građanima Srbije, ako pobede Radikali, formiraju Vladu, odmah kažnjavamo Srbiju. A kakva je to kazna? Kazna protiv jedne političke opcije. Čime smo se mi to zamerili vašim prijateljima u EU? Jesmo li mi nedemokrate, jesam li ovde čitao kako vaše demokrate sprovode izbore? Ne, nismo mi nedemokrate, mi samo ne damo ono što je naše. Još nečim smo se zamerili, ne tražimo tuđe, nećemo da pomažemo da otimaju tuđe. A oni su vas naučili svemu i svačemu i ove stare, sede glave ovdevrlo dobro znaju kako treba presuđivati kad se država brani. Svako iz nekih svojih interesa odjednom zaboravlja osnovne principe. I nevladine organizacije. Nema principa kada je Srbija u pitanju i kada je Srpska radikalna stranka u pitanju, tu nema ni ljudskih prava, ni prava čoveka, ni demokratije, ni borbe protiv režima, sva sredstava u borbi protiv SRSsu dozvoljena. Sada je na red Kosovo i Metohija. Jesmo li mi savest Srbije, pa vam, evo, kažemo, recite nam ovde šta treba da urade pripadnici i simpatizeri SRS, šta očekujete od 1.150.000 birača, recite ovde jasno i glasno, i odmah ću izaći da vam kažem imate li podršku za taj svoj plan ili nemate. Kažete – ne prihvatamo nezavisnost Kosova i Metohije. Hoćete li sa predstavnikom Kosova i Metohije da potpisujete međunarodne sporazume? Kažete – ne prihvatamo nezavisnost Kosova i Metohije, ali to je neminovnost. Da li to znači da ste prihvatili ili ne? Ja sam ostao zapanjen, na državnoj televiziji Vuk Drašković je jasno priznao šta vi radite. Rekao je: "Sad mi je žao što sam se priključio zahtevu svojih kolega iz DOS–a da Ahtisari svoj plan objavi posle izbora". Zašto ste tražili da plan bude objavljen posle izbora? Ko je od vas znao kako izgleda taj plan? Što ste to sakrili od birača? Zar nije bilo bolje da biračima kažemo – evo plana, traže nezavisnost Kosova i Metohije, ajmo na izbore. Predstavnici političkih stranaka recite u kampanji šta ćete sa tim planom, neka se građani opredele. Jedni bi rekli – prihvatamo taj plan, jedni bi rekli – prihvatamo pod nekim uslovima, jedni bi rekli – uopšte ga ne prihvatamo. Građani bi mogli sve da procene. Ne, vi ste bitnu činjenicu sakrili od građana. Da sada lomimo glave, da nas taj plan čeka u ovom vakuumu. Ne možemo da održimo sednicu Narodne skupštine, izmišljamo i poslovnike, i dnevni red, i Ustav, jer nam je Kosovo važnije od svega. Jeste, važnije je. Koliko dugo nećemo imati predsednika Skupštine? Možemo li bilo koju drugu tačku ponovo da stavimo na dnevni red, možemo li bilo koji zakon, možemo li izbor sudija Ustavnog suda da stavimo na dnevni red? Ne možemo i čekaćemo rešenje statusa Kosova i Metohije. Kako ga čekamo, recite čime ga čekamo? Ima tu jedan poslanik, dobro, bio je ministar, sada je poslanik, zamerao je koaliciji radikala i socijalista 2001. godine, pa kaže – parlament Tunguzije raspravlja o Kosovu i Metohiji, mi ne raspravljamo, što ste se upuštali u odbranu Kosova i Metohije kad niste imali podršku u svetu, čiju ste podršku imali? Evo, ja sada vas pitam,sedam godina posle toga, čiju vi podršku imate? Priča se o Ruskoj Federaciji. Čas je državna televizija napadne da neće da da veto, čas kaže – daće veto, čas jedan političar kaže –imaćemo veto, drugi kaže ovako, treći kaže onako. Imamo li mi saveznika u svetu koji će reći – Kosovo i Metohija ne može da bude nezavisno? Imamo li plan za dan posle, evo, pitam vas pet meseci posle? Imamo li mi ikakav državni plan o Kosovu i Metohiji ili čekamo papire na koje ćemo da reagujemo? Šta će biti sutradan, ako se pojavi država koja kaže – prihvatamo plan Martija Ahtisarija, uspostavljamo diplomatske odnose sa nezavisnim Kosovom i Metohijom? Kako se ponašate, gospodine predsedniče Republike, kako gospodine predsedniče Vlade? Teške odluke, ali odluke za predsednike. To nisu odluke za obične ljude, to nisu odluke za smrtnike, oni su to prepustili vama. Nisu bili dovoljno sposobni sami da se kandiduju, znali su šta ih čeka. Mnogi su bili dovoljno pošteni pa su rekli – neću da se kandidujem, čeka me Kosovo i Metohija, ne znam šta ću da uradim. Vi ste uprkos svemu, kao i ja, rešili da se bavite ovim poslom. Ovaj posao je izuzetno težak, kako god ga tumačili novinari, sada se vidi koliko je težak. Ili je lak, ako nećete da učestvujete u svom poslu. Ja i to prihvatam kao stav i to opredeljuje birače za sledeće izbore, ali ovog časa, u ovoj sali, da imamo Nikolu Pašića, zaključao bi ova vrata, vi znate kako je on to. Ali, u ovoj sali se odlučuje šta će biti sa Kosovom i Metohijom, u ovoj sali. Ako mi ne prihvatimo nezavisnost Kosova i Metohije, ali ako budete potpuno jasni u tome, a imaćete odluku Narodne skupštine, ako gde god se pojavite kažete – ne prihvatamo nezavisnost Kosova i Metohije, nema nezavisnosti Kosova i Metohije. Otimajte, kidajte, vratićemo kad–tad, jer ako nema nezavisnosti, mi to moramo da vratimo. Ili mislite – nema nezavisnosti, ali nećemo da vratimo. Nema nezavisnosti, kad–tad ćemo to da vratimo. Ako vas pitaju da li treba da ratujemo za to, vi recite – a ko je još ratovao? Da li je Nemačka ratovala da ruši Zid, da li je Nemačka ratovala da pripoji sebi Sarsku i Rursku oblast, da li je Francuska dobila Alzas i Lorenu ratom? Menjaju se okolnosti u svetu, ''ko bi doli, on bi gori, ko bi gori, on bi doli.'' Procvetaće i naše ruže, što bi rekao narod, samo to trebamo da dočekamo složno, zato nam treba jedinstvo. Evo, ja uopšte ne koristim reči koje koristim kada kritikujem predsednika Republike i predsednika Vlade. Nekako mi ovog dana to ne ide. Sve mi se čini da bi trebalo mnogo drugačije da govorimo jedni drugima, naravno, ukoliko želite da imamo zajedničke stavove. Ako nećete, hajde da se pohvatamo za guše. Pošto smo najjači, Kosovo i Metohija će ostati u sastavu Srbije, to vam sada kažem. Zato vas molim, naša politika nije bila dobra, narod je procenio kao lošu i mi smo izgubili izbore 2000. godine. Vaša politika nije dobra, narod je procenio kao lošu i vi ste izgubili izbore. Nemojte više da ponižavate građane Srbije pričom da imate dvotrećinsku većinu. Dvotrećinska većina za noć formira vladu, za jednu noć. Vi ste kažnjeni za ono što ste činili, možda i zbog Kosova i Metohije, i o tome razmislite dobro. Mi ne mislimo ni da vam sipamo so na ranu, ni da vas kažnjavamo, mi smo tu da vam damo podršku. Ako sada mislite da branite Kosovo i Metohiju, imaćete podršku Srpske radikalne stranke, makar mi nikada ne došli na vlast, jer nama je to važnije od svega.
Hvala gospodinu Tomislavu Nikoliću. Idemo dalje. Dajem reč predsedniku Poslaničke grupe Demokratske stranke, narodnom poslaniku Dušanu Petroviću.
Gospođo predsedavajuća, gospodine predsedniče i gospodine predsedniče Vlade, dame i gospodo poslanici, Demokratska stranka prihvata i podržaće u ovoj skupštini Predlog rezolucije koju je Vlada Republike Srbije uputila Parlamentu. Predlog rezolucije sadrži, po stanovištu Demokratske stranke, dva bitna elementa. Prvi element je ocena važnih delova Plana koji je Specijalni izaslanik UN uručio Srbiji, a drugi – način na koji bi naša zemlja trebalo da se postavi u neposrednoj budućnosti koja nas čeka, način na koji ćemo nastaviti da se borimo za svoje legitimne državne interese i način na koji ćemo nastaviti da se borimo za interese, pre svega, više od 100.000 ljudi, naših ljudi koji sada žive na Kosovu i Metohiji, za interese 250.000 ljudi koji su 1999. godine morali da napuste svoje kuće i svoja imanja, otišli su sa Kosova i Metohije i sada žive u centralnoj Srbiji i, naravno, kako da se borimo za interese miliona ljudi i miliona porodica koji u ovoj zemlji žive, kako da se izborimo za perspektivu svakog čoveka koji u ovoj zemlji živi i koji jeste građanin Srbije. Mnogo puta je rečeno i ja ću ponoviti poziciju i čvrst stav Demokratske stranke. Naš stav je da nezavisnost Kosova i Metohije mi prihvatiti nećemo. Mislim da nema ni razloga, ni potrebe da teške reči upotrebljavamo. Svako ima svoje osećanje prema Kosovu i Metohiji, svako ima svoju emociju prema Kosovu i Metohiji, ali se, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, mi ovde bavimo državnim poslom. Državni posao je, kao što reče jedan od mojih prethodnika ovde, da se staramo o interesima ljudi koji su nas ovde birali i u čije ime mi državne odluke donosimo. Nažalost, u Planu koji je stigao u Srbiju, kao posledica rada Specijalnog izaslanika, nalazi se jedanput koji otvara mogućnost da Kosovo i Metohija postane nezavisna zemlja. Naravno da mi to ne možemo da prihvatimo. To je jasna i potpuno nedvosmislena pozicija. Ovaj plan sadrži dodatke. U tim dodacima je predloženouređenje javnog života u velikom broju oblasti. Predloženo je kako bi trebalo da izgleda policija, kako bi trebalo da izgleda pravosuđe, prosveta, zdravstvo. Želeli smo, tokom ovih pregovora, da utvrdimo i kako bi trebalo da izgleda socijalna zaštita. Toga, nažalost, nema u ovom papiru. Utvrđen je predlog kako bi Srbija mogla da pomaže lokalne samouprave gde Srbi i drugi nealbanci čine većinu. Utvrđeno je koje su to lokalne samouprave. Imamo velike primedbe na svaki od ovih delova, na svako od ovih predloženih rešenja. Postavlja se pitanje kako da se borimo za svoje interese, kako da se borimo za to da više od 100.000 naših ljudi koji žive na Kosovu i Metohiji budu bezbedniji nego što su danas, kako da imaju siguran i normalan život usred Evrope, evo 2007. godina odmiče, kako da mogu normalno da se leče, kako deca mogu normalno da idu u škole, kako mogu da dobiju sudsku zaštitu, kako oni koji nisu u stanju da se sami izdržavaju da imaju mogućnost da im pomogne država, kako država da pomogne lokalnim samoupravama na Kosovu i Metohiji. Sve su to pitanja za koja mi moramo da se borimo. Nema drugog načina nego da pregovaramo. To je duboko uverenje koje Demokratska stranka ima i koje hoću ovde da iznesem danas. Zbog toga smo od trenutka kada je stigao Plan Martija Ahtisarija bili potpuno uvereni, i danas smo u to uvereni, da 21. februara treba da odemo u Beč, da oni koji će državu da predstavljaju, a to je Državni pregovarački tim, danas treba da dobiju mandat za to, da bi mogli da se bore za zaštitu interesa svakog čoveka koji živi na Kosovu i Metohiji, da bi mogli da se bore za otvaranje mogućnosti za povratak 250.000 ljudi koji su danas u Srbiji. Naravno,da bi mogli da se bore za to da država sačuva svoje interese. Nemamo nameru nikoga da obmanjujemo. Ima li nekoga ko će ovde da kaže da je lako? Naravno da nema. Više od 6,5 miliona odraslih ljudi ima pravo glasa u Srbiji. Voleo bih da vidim jednog od 6,5 miliona ljudi koji će reći – nije ovo veliki problem. Teško je. Nećemo danas da se upuštamo, ja neću danas da se upuštam u analizu uzroka zašto je ovako kako jeste. Tako je kako jeste i treba da donesemo odluku kako najbolje da se borimo u ovakvim teškim okolnostima. Mislim da je u interesu građana opisati im, najtačnije moguće,stanje u kome se mi, kao država, u vezi sa Kosovom i Metohijom, danas nalazimo. Teško je i borićemo se. Borićemo se diplomatski, borićemo se pregovorima, zbog toga što je to najbolji mogući način dazaštitimo interese ljudi koje predstavljamo u ovom parlamentu. Neću ulaziti u pojedinačna rešenja, jer je naš državni pregovarački tim definisao predloge koje Srbija ima za to kako će da izgleda ili kako bi trebalo da izgleda i policija, i pravosuđe, i prosveta,i zdravstvo, i socijalna zaštita, koliko bi trebalo da bude srpskih i drugih nealbanskih lokalnih samouprava, kako bi one trebalo da budu organizovane i kako bi Srbija imala mogućnost i pravo da im pomaže. To potpuno podržavamo i to je deo ove rezolucije. Sadržan je stav koji predlaže i da potvrdimo državnu politiku po ovom pitanju. Donosili smo teške odluke proteklih godina, donosimo i danas teške odluke i donosićemo teške odluke. Demokratska stranka će podržati i učestvovati u politici koja će učiniti sve što se učiniti da da zaštitimo interes svoje države, da zaštitimo interes ljudi koji su na Kosovu i Metohiji danas, da zaštitimo interes onih koji su raseljeni 1999. godine, da zaštitimo interes milion građana ove zemlje i da zaštitimo interes i perspektivu onih koji treba da se u ovoj zemlji rode. Hvala lepo.
Hvala gospodinu Petroviću. Dajem reč predsedniku Poslaničke grupe DSS – dr Vojislav Koštunica, narodnom poslaniku Milošu Aligrudiću. Izvolite.
Dame i gospodo, očigledno nemamo samo lepe poslove, lake, nego neki put imamo veoma teške poslove. Ovo je jedan od najtežih poslova sa kojima smo suočeni. Savremenici smo tog posla i moramo ga biti svesni. Dakle, ono što je za nas najvažnije, za nas koji nismo došli na nekakvo poselo, nego u Narodnu skupštinu Republike Srbije, izabrani od svojih građana, to je da se držimo onih normi koje je ova država donela. Dakle, ne samo mi, nego i građani Srbije, a to je ova knjiga, to je Ustav Republike Srbije. To nam omeđava i diskusiju i ono što treba iz ove diskusije da zaključimo. Mislim da u pogledu odabira cilja koji je pred nama ne možemo da imamo nikakvu dilemu, jer smo vezani tim ciljem. U pogledu odabira sredstava, učinićemo ono što je moguće, sve ono što je moguće. To je ono za šta moramo da se zalažemo. Da li je Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije? Kosovo i Metohija jeste sastavni deo Srbije po ovom istom ustavu koji kaže da je teritorija Srbije jedinstvena i nedeljiva, koji kaže da će se doneti posebanzakon, na način i po proceduri kojom se donosi Ustav, da bi se definisao status Kosova i Metohije kao široke autonomije unutar Srbije. To je ono što nas obavezuje. To je ono o čemu moramo da govorimo sa onima koji, nažalost, odlučuju o našoj sudbini i donose odluke kako cela ova stvar mora da se završi. Verujte mi, siguran sam da smo samo mi oni koji o tome odlučuju. Daću vam mali primer da, kada govorimo o tome da su stvari teške ili kada neko misli da su one skoro sasvim izgubljene, to zapravo uopšte ne mora da bude tako i kako to uopšte i nije tačno. Kada je naša parlamentarna delegacija u Savetu Evrope, a koju sticajem okolnosti za sada predvodim, bila u Parlamentarnoj skupštini suočena sa Predlogom rezolucije o Kosovu, oni kažu samo – o Kosovu, a nju je predložio škotski lord Bronston, liberal, tamo je stajalo da Kosovo i Metohija treba da budu nezavisni, odnosno Kosovo treba da bude nezavisno, zato što, po njemu, to može doprineti dugotrajnom miru i stabilnosti u regionu. Razgovarali smo sa mnogim ljudima koji su bili na istaknutim mestima u Savetu Evrope, rečeno nam je da je to trend, da je to tendencija, da je to svojevrsna potpora određenim planovima pojedinih članica Kontakt grupe i da je to nešto što sudbinski mora da se dogodi u Savetu Evrope, kao jedna vrsta predigre za nešto što će se kasnije desiti i da je to nemoguće promeniti. Mi smo za proteklih pet meseci, članovi delegacije Skupštine Srbije i ja, uradili sve što smo mogli da ishodom glasanja o ključnom momentu u toj rezoluciji, o paragrafu četiri, koji je inaugurisao nezavisno Kosovo, to otpadne, sa 90:60 glasova. To znači da ne postoje nemoguće stvari i znači da ništa nije izgubljeno. Problem koji ovde hoću da pokrenem da bismo bili sigurni, kada se današnji dan završi, šta smo uradili, to je kako ćemo mi danas ovde glasati. Mislim da nije sporno o čemu ćemo glasati. To je predloženo i to što imamo ispred nas je dobro napisano. Problem je kako ćemo svi ovde glasati. Verujte mi da oni koji su kolebljivi ili čak misle suprotno, direktno rade u korist štete ove stvari. Jer, kad odškrinete makar malo vrata velikoj sili koja gura na ta vrata, ona se neće moći držati zatvorena. Vrata će popustiti, pući će i mi nećemo završiti svoj posao. Ako je ikada iko imao dilemu da li će nam neko od važnih aktera u međunarodnoj zajednici pomoći, ja duboko verujem u tu pomoć i u to da postoje oni koji poštuju iste principe o kojima smo ovde čuli od uvodničara. Verujte mi, da bi oni to uradili u punoj meri i na valjan način, moraju znati da su oni kojima pomažu jedinstveni i da ne postoji pukotina na njihovoj strani. Ako takvih pukotina ima, mi nećemo završiti svoj posao. To je ozbiljan problem sa kojim se mi danas suočavamo. Mogao sam sad govoriti o rešenjima, o principima međunarodnog prava, ali sve je to rečeno. Hoću ovde da kažem samo jedno: mi moramo znati da postoje i časni ciljevi. Jeste, nešto ima i u utilitarizmu i u pragmatičnosti, kako se ona posmatra ili uzme, ali mora postojati nešto što se zove častan cilj. Ko ne veruje u časne ciljeve, pretpostavljam da veruje u one druge ili je besciljan. Znači, nečega tu mora biti. Moramo se, kroz borbu za Kosovo i Metohiju, boriti za samu Srbiju. To nije samo teritorija, to je suština, to je Srbija. Mi moramo, kada se borimo za Kosovo i Metohiju, da znamo da se borimo, kao što je ovde već i rečeno, što i podržavam, za svakog građanina koji živi na Kosovu i Metohiji i za one koji su sada van Kosova i Metohije, a trebalo bi da su tamo, a nisu jer su najureni, jer im je oteta imovina. To je ono što mora danas da ode kao poruka iz Narodne skupštine, koja nije samo častan skup ili poselo, nego kojoj je ovo što danas ovde imamo obaveza. Hvala vam.
Hvala gospodinu Milošu Aligrudiću. Dajem reč zameniku predsednika Poslaničke grupe G17 plus, narodnom poslaniku Verici Karanović.
Gospodine predsedniče Republike, gospodine predsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, sutra je Sretenje. Srbija, nakon skoro 90 godina, kao suverena država, sutra obeležava svoj praznik. Neću govoriti o istoriji, o pobedama i porazima Srbije. Moje izlaganje neće biti oslonjeno ni na evidenciju tragičnih dešavanja na Kosovu i Metohiji, ni na zloupotrebu istorijskih nasleđa i nesporazuma. Moramo kao odgovorni ljudi gledati u budućnost. Od prošlosti možemo izvući korisne pouke, ali, u krajnjem, moramo voditi računa kakvo ćemo političko nasleđe ostaviti svojim potomcima. Samo po tom nasleđu, a ne po prijemčivim govorima, meriće se naša evropska i moderna Srbija. Praktična rešenja za konkretne probleme predstavljaju suštinu politike G17 plus. I danas je tako. Pred nama je konkretan dokument – Predlog rešenja za rešavanje statusa Kosova i Metohije Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara UN Martija Ahtisarija. Za G17 plus predlog Martija Ahtisarija je neprihvatljiv. Neprihvatljiv je jer je po njemu Kosovo i Metohija sa puno elemenata nezavisne države na teritoriji suverene Republike Srbije, čime se krše osnovni principi međunarodnog prava, ali je neprihvatljiv najpre zbog toga što ne garantuje standarde koji bi obezbedili da Srbi žive i ostanu na Kosovu i Metohiji, a da se izbeglivrate, jer se mi ne mirimo s tim da na Kosovu bude jedan Srbin, a da ono bude formalno u sastavu Srbije. Ovim planom Srbija je u položaju lošijem od postojećeg, koji je definisala Rezolucija 1244 Saveta bezbednosti UN. Sa druge strane, realnost je, ako bi se primenio ovaj plan bez institucionalne pomoći Republike Srbije, preostali Srbi bi, zbog lošeg ekonomskog položaja, izolovanosti i različitih oblika pritisaka, napustili teritoriju Kosova i Metohije. Zato će G17 plus danas glasati za Rezoluciju Narodne skupštine Republike Srbije, kojom se iz Predloga Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara UN Martija Ahtisarija odbacuju svi stavovi kojima se krši suverenitet i teritorijalni integritet srpske države. Stav G17 plus je da je rešenje konačnog statusa Kosova i Metohije ono rešenje koje će omogućiti Srbima da na Kosovu i Metohiji žive bezbedno, dostojanstveno i u prosperitetu, ono rešenje koje će omogućiti povratak interno raseljenih Srba u svoje domove i na svoja imanja. Do rešenja se mora doći kompromisom, u interesu Srbije i svih njenih građana, uključujući i sve građane Kosova i Metohije. Zaštita interesa Srba i njihov opstanak na prostorima Kosova i Metohije su mogući dugoročno samo ako se obezbedi istinski održiv ekonomski razvoj u oblastima u kojima oni danas predstavljaju većinsko stanovništvo. Ovde ne govorimo samo o prihodima po osnovu plata, koje bi isplaćivale nadležne institucije Republike Srbije, nego o investicijama u infrastrukturu i privredu. G17 plus je Pregovaračkom timu uputio predlog za rešavanje konačnog statusa Kosova i Metohije, kojim se suštinski menja Ahtisarijev plan i koji se posebno odnosi na decentralizaciju, razmatranu u aneksu3 Predloga za rešenje statusa Kosova i Metohije. Predlog G17 plus odnosi se na formiranje posebnih zona, u skladu sa predlogom decentralizacije iz platforme Pregovaračkog tima. Suštinski suverenitet Srbije na područjima u kojima Srbi predstavljaju većinsko stanovništvo bio bi omogućen formiranjem posebnih zona, i to: Ibarske zone, koja obuhvata severnu Mitrovicu, Zvečan, Leposavić, Zubin Potok i Osojane; zone Gračanica, koja obuhvata Gračanicu, Kosovo Polje i Lipljan, Novo Brdo, Ranilug i Kosovsku Kamenicu; zone Prilužje, koja obuhvata Lanetinu, Janjino, Crkvenu Vodicu, Grace i Babin Most; zone Štrpce, koja obuhvata opštinu Štrpce. Posebne zone bi uživale poseban stepen lokalne autonomije, posebnu zaštitu, i imale bi posebne veze s institucijama Republike Srbije. Posebne zone bi imale veću autonomiju i šire nadležnosti u odnosu na nadležnosti opština definisanih u aneksu 3. člana 3, a posebno u oblastima privrednog razvoja, policije, zdravstva i socijalne politike, obrazovanja i kulture. Posebne zone imale bi pravo da nesmetano primaju tehničku pomoć i budžetske transfere iz Republike Srbije, namenjene ostvarivanju funkcija iz njihove nadležnosti. Institucije Republike Srbije imale bi pravo da finansiraju izgradnju i održavanje putne i ukupne infrastrukture. U posebnim zonama, u narednom periodu realizovali bi se i programi iz Nacionalnog investicionog plana Republike Srbije, koji su u prethodnom periodu bili planirani i zaustavljeni od strane UNMIK–a. Posebne zone bi bile dužne da kosovskom ministarstvu za lokalnu samoupravu dostavljaju izveštaje o primljenim transferima i investicijama radi evidencije. Nadležnosti posebnih zona bile bi finansirane na nekoliko načina. Pored lokalnih poreza koji se prikupljaju u opštinama na području ovih posebnih zona, kao što su porez na imovinu i lokalne takse, dodatni izvorni prihodi posebnih zona bili bi – 50% od poreza na plate i 50% od poreza na dobit, koji se naplaćuju na području posebnih zona. Na ovaj način Srbija bi dobila suštinski suverenitet na posebnim zonama i uspostavila standarde koji bi Srbima garantovali bezbedan i normalan život i obezbedila održivi ekonomski razvoj. Pored posebnih zona, neophodno je formirati više od 40 zaštitnih zona oko ključnih verskih i kulturnih lokaliteta, kako bi se zaštitilo srpsko kulturno i istorijsko nasleđe. G 17 plus danas na jasan način saopštava šta hoće a šta neće. Međutim, pored toga, G 17 plus smatra da treba da progovori još o nečemu. Od suštinskog je značaja da Narodna skupština Republike Srbije na današnjoj sednici izglasa rezoluciju i utvrdi jedinstvenu platformu i obnovi mandat Državnom pregovaračkom timu, da na predstojećim pregovorima u Beču zaštiti prava i interese srpskog naroda u celini. Od izuzetne važnosti u narednim danima je preuzimanje odgovornosti i aktivna politika, ne samo od strane legitimno izabranog predsednika Republike, nego i Vlade Republike Srbije, koja se mora brzo formirati, jer sve institucije treba da rade punim kapacitetom. Poštovani narodni poslanici, pred Srbijom su ozbiljni i odlučujući pregovori o rešavanju statusa Kosova i Metohije. Ako imamo konsenzus oko nacionalnih interesa, ako imamo jake institucije koje rade, ako imamo podelu nadležnosti i odgovornosti i ako smo spremni za konkretna rešenja i kompromise, Srbija će imati bolji položaj i saveznike za rešavanje pitanja Kosova i Metohije.
Hvala poslaniku Verici Kalanović. Dajem reč predsedniku Poslaničke grupe SPS, poslaniku Ivici Dačiću.
Poštovana gospođo predsedavajuća, gospodo predsednici Republike i Vlade, narodni poslanici, naravno da danas ne verujem da možemo reći bilo šta drugačije od onoga što smo govorili i na prošloj sednici Narodne skupštine Republike Srbije posvećenoj Kosovu i Metohiji. Narodna skupština će i danas potvrditi, siguran sam, Rezoluciju koju smo usvojili na prethodnoj sednici, jer ne verujem da će bilo koji državni organ u Srbiji ikada prihvatiti ili podržati bilo šta što se tiče nezavisnosti Kosova i Metohije. Pre nego što kažem suštinu onoga što je predmet današnje tačke dnevnog reda, želim da napomenem da uopšte nije slučajno što je Predlog Martija Ahtisarija došao u vreme odmah posle parlamentarnih izbora u Srbiji. Reč je o planiranom tajmingu i za rušenje prethodne Vlade Republike Srbije i za održavanje izbora navrat–nanos, pa smo zamalo imali izbore 31. decembra, jer bi za neke stranke samo pijani mogli da glasaju. U svakom slučaju, nije slučajno to da Predlog Martija Ahtisarija dolazi u trenutku kada u Srbiji ne postoje državni organi koji bi trebalo da daju jasan odgovor na pitanje – šta danas Srbija treba da radi. Zato smo mi od početka govorili da je to u pitanju, da nije nikakva druga želja za brzim dolaskom na vlast, jer da je neko brzo želeo da dođe na vlast, verovatno biste formirali vladu odmah posle održavanja parlamentarnih izbora. Ovako imamo period kada nema Narodne skupštine Republike Srbije, imamo period kada imamo Vladu Republike Srbije koja se proglasila tehničkom i imamo, pred nama, situaciju da ne znamo kada će se formirati parlamentarna većina. Siguran sam da ćemo imati i sledeću sednicu Narodne skupštine Republike Srbije kojom će predsedavati ovi ljudi koji danas sede ovde. Što se nas tiče, nema problema, to može da potraje i tri meseca, zato što, igrom slučaja, naš poslanik predsedava ovom skupštinom, ali za Srbiju je bolje da postoje državni organi koji mogu da obavljaju svoje državne funkcije. Zato nije slučajno to što su se neki, navrat–nanos, kao što je to učinio G 17, setili da ne mogu da podržavaju više Vladu zato što nije uhapšen Ratko Mladić. Hoćete li dati novoj vladi uslov da ćete izaći iz nje za dva meseca ukoliko ne bude uhapšen Ratko Mladić? Hoćete ili nećete? Hoćete li tada izaći iz Vlade? Interesuje me, kao građanina Srbije, šta danas o ovom pitanju misle i predstavnici političkih stranaka koji predstavljaju nacionalne manjine. Željno očekujem njihovo javljanje za reč. Tu je gospodin Riza Halimi koji je 10–15 godina predsednik opštine Preševo i za koga sam čuo da podržava Plan Martija Ahtisarija, bar je poslao takvo pismo predsedniku Tadiću. Vi ste, gospodine Halimi, narodni poslanik u Narodnoj skupštini Republike Srbije, a podržavate plan kojim hoćete da razbijete Republiku Srbiju. Ovde možete govoriti na albanskom jeziku. Interesuje me, da li bilo koji Srbin, ako ga još ima u Albaniji, može da govori na srpskom jeziku? Govorite o nepostojanju ljudskih prava Albanaca u Preševu, zovete sebe partijama Preševske doline, i to vam dozvoljava Republička izborna komisija, a Grčka se sudi i tuži s Makedonijom, jer Makedonija se i dan–danas zove Bivšom Jugoslovenskom Republikom Makedonijom. Vi ste na vlasti u ovoj državi već 15 godina, a govorite o tome da nemate nikakva prava. Kako vi nemate prava kada ste predsednik opštine? Predsednik ste opštine otkad ja znam za sebe, znam vas, ne znam druge predstavnike Albanaca na jugu Srbije. Kad neko kaže da Kosovo neće imati teritorijalne pretenzije prema Srbiji, to je neka uteha za Srbiju, ali ni to nije tačno. Kosovo će imati teritorijalne pretenzije, vi to dobro znate, prema Preševu, Bujanovcu i Medveđi. Ako nisam u pravu, osporite moje reči, gospodine Halimi, pošto ne znam da li ste se prijavili za reč. Ako niste, prozivam vas da izađete da kažete šta mislite kao građanin i državljanin Republike Srbije. Ako je neko u ovoj sali ikada mislio da je pitanje Kosova i Metohije pitanje ljudskih prava ili političke vlasti, nadam se da danas nema potrebe da o tome tako misli. Na vlasti u Srbiji već sedam godina nije SPS, niti Slobodan Milošević. Demonstracije Albanaca koji su želeli nezavisnost počele su još pre Drugog svetskog rata. Bile su održavane i 1945. godine, i 1968, i 1981. godine, mnogo pre nastanka SPS. Kada ćete konačno da shvatite da nije u pitanju vlast u Srbiji i da nije u pitanju problem demokratije ili ljudskih prava na Kosovu i Metohiji, već želja za nezavisnim Kosovom? U pitanju je separatizam. Po popisu iz 80–tih godina, na Kosovu je bilo 70 i nešto posto Albanaca. Danas već govorite da ih ima 90%. Da se nisu možda Srbi dobrovoljno iselili? Inače, srpske seobe i srpske deobe su sudbina Kosova i Metohije i, naravno, cele Srbije. Ovde jasno kažem – međunarodna zajednica mora da se opredeli šta hoće – hoće li nove primere Srbije, princip nepovredivosti granica ili princip samoopredeljenja naroda. Ne može da na primeru Srbije nađe jedan princip, a na primeru ostalih država drugi. Zato naša država treba jasno da kaže – ako dajete Albancima pravo na referendum, kako ćete to pravo osporiti Srbima u Republici Srpskoj? Zašto Srbi u Republici Srpskoj ne bi imali pravo na samoopredeljenje? Kako ćete to pravo osporiti Kataloniji, Baskiji, Pridnjestrovlju, Nagorno Karabahu, turskom delu Kipra? Kako ćete osporiti Severnu Irsku? Gde su Kurdi u Turskoj? Turska je u Savetu Evrope, njen predstavnik je bio glavni, zalagao se za nezavisnost Kosova i Metohije, zato što nema ko da ga lupi po glavi i da mu kaže, da mu vrati primerom Kurda. Naravno, želim da kažem da nas Ustav Republike Srbije, koji smo zajedno doneli, obavezuje da zajednički radimo. Ustav su, pre svega, pisale dve političke stranke – DS i DSS. Mi smo ga podržali. Preambula Ustava jasno kaže šta je Kosovo i Metohija. Mi ćemo podržati sve što predlažete u odbrani Kosova i Metohije. Sve. Samo treba da znate šta predlažete i šta hoćemo. I oko toga treba da budemo jedinstveni. Ono što se danas dešava i Ahtisarijev plan, u stvari je nastavak onoga gde se stalo u Rambujeu. To se tada zvalo ''Privremeni sporazum za mir i samoupravu na Kosovu i Metohiji''. To je, takođe, bio Trojanski konj za novu albansku državu na Kosovu i Metohiji. Po Aneksu 8, za tri godine bi usledilo konačno rešenje na bazi volje naroda. Ovo današnje rešenje koje se zove sveobuhvatni predlog za rešenje statusa Kosova i Metohije nije nikakav predlog. Ono je, po principu – uzmi ili ostavi, takođe, ultimatum Srbiji. Ahtisari je jasno rekao da se o ovom predlogu ne može raspravljati. Može se raspravljati samo o aneksima, može se raspravljati i menjati samo uz saglasnost obe strane. Prema tome, spremite se za ono što će biti posle iznošenja Predloga Ahtisarija pred Savet bezbednosti UN. Spremite se na varijantu da Savet bezbednosti odbije ovaj predlog Ahtisarija ili da on uopšte ne ide, a da razne države bilateralno priznaju nezavisno Kosovo i Metohiju. Šta ćemo tim povodom uraditi? Inače, po ovom predlogu, Kosovo i Metohija je i u unutrašnjem i u spoljašnjem značenju nezavisna država. U unutrašnjem značenju, jer ima sve atribute državne vlasti. Ima policiju, ima snage bezbednosti, ima bezbednosnu agenciju, ima ustav, ima zakone koje usvaja Skupština, ima valutu, centralnu banku, državne simbole, kosovsko državljanstvo. U spoljnom smislu, ima sva tri obeležja suverenosti. Ima pravo da odlučuje o ratu i miru, ima pravo da vodi pregovore i zaključuje međunarodne ugovore, ima pravo predstavljanja,poslanstva i članstva u međunarodnim organizacijama. Ako ste primetili, u ovom predlogu postoji i, navodno, nešto što se nudi u oblasti ljudskih prava Srba na Kosovu i Metohiji, a to je 10 poslanika u Skupštini. Sećate li se koliko ste bili zajedljivi i zluradi kada je naša delegacija u Rambujeu imala predstavnike nacionalnih zajednica, ismejavali ste to. Ahtisari vam je sada predložio još veći broj nacionalnih zajednica. Što se ne smejete sada? Ahtisari je predložio da poslanike imaju, osim Srba, i Romi, Aškali, Egipćani, Bošnjaci, Turci, Goranci. Otkud sada odjednom, kada to predloži Ahtisari, svi ste ozbiljni, a kada su u naše vreme to predstavljale nacionalne zajednice, govorili ste da je to izmišljeno, da to na Kosovu ne postoji, itd. Ovo je, u stvari, nastavak agresije na našu zemlju, koja je otpočela bombardovanjem. Cilj je da se oduzme deo naše teritorije. Vlada Srbije ili predsednik Vlade je to rekao, čini mi se, da je to platforma DSS–a. Nisam baš načisto, nisam siguran u kom delu se to sastoji, da ukoliko NATO i EU žele da oduzmu Srbiji deo teritorije, da je, u stvari, cilj bombardovanja bio da se Kosovo oduzme od Srbije. Dobro jutro. Znači,sve ovo o čemu ovde govorimo nas vraća na suštinu problema, a to je da Srbija mora danas da potraži saveznike u svetu. Zamerali ste Srbiji da nema saveznike. Koji su to danas naši saveznici? Ko je danas u svetu saveznik Srbije, ko je prijatelj, ko je podržava? Podržava je samo onaj ko podržava njenu suverenost i teritorijalni integritet. Verujte mi, oni koji podržavaju vaše reforme bezbednosti, reforme ekonomskog sistema, demokratizaciju, ljudska prava i vas kao pojedince u političkim strankama, a zalažu se da otmu Kosovo i Metohiju, nisu nam prijatelji. Možda vama lično jesu, ali našoj državi i narodu nisu. Ne želim da zameram bilo kome, ali odnosima sa Rusijom i Kinom ste toliko posvetili pažnju da je Miroljub Labus, kao potpredsednik Savezne vlade, usred Moskve, 2001. godine, rekao da nas Rusija interesuje samo zbog dugova i gasa. Odličan diplomatski potez. Čak je i sadašnji predsednik Republike, u svojoj predizbornoj kampanji, kada je mislio da je Amerika veći prijatelj od Rusije, sada možda misli drukčije, izvinjavam se, možda mu se i omaklo, rekao nekim mladim ljudima – nećemo valjda da učimo ruski, učićemo engleski. A očekujete u Savetu bezbednosti rusko ''njet''. Što se nas tiče, ne nadamo se i ne očekujemo od bilo koga da pomogne nama, jer treba da pomogne sebi. Rusija, Kina ili bilo ko drugi, Španija, Italija, Rumunija, države Južne Amerike imaju svoje probleme, i oni traže da Kosovo i Metohija bude univerzalni princip, a ne presedan. Ne zato što vole Srbe ili vole Srbiju, nego zato što se plaše problema koje mogu da imaju na svojoj teritoriji. I zato, protiv smo utiska da smo mi pomireni sa sudbinom da je Kosovo i Metohija izgubljeno. U Srbiji se širi svest da je sve to izgubljeno, u Srbiji se širi svest da je činjenica i politička realnost da je Kosovo i Metohija izgubljeno i, naravno, da to neće izazvati revolt u Srbiji. Takođe, nameću nam veštačku dilemu – ili Kosovo, ili EU i NATO. Postoji li druga dilema prema Zapadnim silama? Zašto oni ne odluče hoće li Kosovo i Veliku Albaniju ili hoće Srbiju? Ako EU i NATO hoće Albaniju i Kosovo, zašto bi onda interes Srbije bio da uđe u EU i NATO? Takođe, demilitarizacija Kosova i Metohije mora da bude sastavni deo priče koju pričate. Ako NATO želi da nam uzme deo teritorije, morate da suspendujete pregovore i razgovore sa njima oko tranzita njihove vojske preko naše teritorije. Uostalom, ne znam da li je to moguće, pošto reformu Vojske vodi balerina u Ministarstvu odbrane, pošto se naša vojska trenutno ne sprema za rat, kako kaže ministar odbrane, nego se sprema da menja oznake za svoje činove, pošto naša vojska ima možda više vojnika koji civilno služe vojni rok i spremaju se za branje kukuruza i za pranje prljavog veša po bolnicama i staračkim domovima. Ko je procenio, gospodo državni funkcioneri, da Srbija treba da ima 25.000 vojnika, kada jedna Bugarska, koja ima isto stanovnika kao i Srbija, treba da ima 50.000 vojnika? Ko je to procenio? Ko je usvojio tu strategiju? To je vlastan da usvoji samo Parlament Republike Srbije. Uostalom, vi ste ovog puta, čak i više puta ranije, podsmešljivo govorili o Rezoluciji 1244, da je to kapitulacija. Ne kažem da je pobeda, niti je kapitulacija, alimislim da bi svako od vas bio presrećan kada bi se pitanje statusa Kosova i Metohije prepisalo iz Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija i to imajte u vidu kada govorite o pitanju i problemu Kosova i Metohije. Naravno, Ahtisarijev nacrt i predlog se ne može popraviti kozmetičkim promenama, ne može se popraviti ni najboljim amandmanima u aneksima ovog predloga. Ovaj Ahtisarijev predlog, ako ste primetili, nema nikakvu preambulu, jer nema na šta da se pozove. Preambula služi da bude tzv. viza zakonskog, odnosno ustavnog teksta. Ovde nema poziva na viši pravni akt. Srbija traži odgovor na pitanje da li se ovaj nacrt zasniva na Završnom dokumentu OEBS–a, na Pariskoj povelji, na Povelji Ujedinjenih nacija, na konvencijama Saveta Evrope, na bilateralnim ugovorima ili na odlukama Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija, jer se u istom tekstu kaže da će se ustav Kosova bazirati na principu vladavine prava. Može li tvorevina koja ne bi bila zasnovana na pravu da garantuje bilo kakvu vladavinu prava ili prava nacionalnih manjina? U ovom trenutku, kao što znate, svi su se rastrčali po svetu, zagovornici nezavisnosti, njima se žuri, kao da su oni u problemu, a ne Srbija. Šta mi za to vreme radimo? Mi za to vreme raspravljamo o tome može li Skupština da se sastane, ko će predsedavati Skupštinom, kako ćemo izabrati predsednika, kako ćemo formirati vladu. Za to vreme, tražimo podršku od Rusije ili Velike Britanije, a još nismo poslali ambasadore tamo. Da li imamo ambasadora u Rusiji? Da li imamo u Velikoj Britaniji ambasadora? Ko će nama pomoći ako nećemo sami, ili procenjujemo da nemamo koristi od Ministarstva inostranih poslova, pošto vidite da se u Slovačkoj razvila afera oko toga da li naše ministarstvo inostranih poslova, u stvari, kaže da se mi slažemo s tim da Kosovo bude nezavisno, kao što je to rekao Kubiš. Da paradoks bude veći, u Beogradu je mirno, a u Prištini demonstracije protiv Ahtisarija. U Beogradu, još malo pa ćemo organizovati demonstracije za podršku Ahtisariju, samo da ne bi bilo problema i da ne bi slučajno neko bio u situaciji da ne dobije šengenske vize.
Vreme.
Hvala, gospođo, na ovom upozorenju, ali ovo je još jedna potvrda da Socijalistička partija Srbije ima prave kadrove za ovo mesto. Ona je vanstranačka ličnost, ali na listi Socijalističke partije Srbije i nadam se da će još dugo ostati na ovom mestu. Ne želim dalje da oduzimam vreme, pošto ću verovatno imati priliku da se javljam za različite replike. Želim da kažem da Socijalistička partija Srbije podržava svaku aktivnost na odbrani Kosova i Metohije, ali isto kao što nas i Rusija pita, podržaćemo sve što vi hoćete, a vi se samo dogovorite šta hoćete. Vreme je da se dogovorimo zaista šta hoćemo oko Kosova i Metohije, šta hoćemo i o čemu imamo jedinstven stav. Siguran sam da većina političkih stranaka u Srbiji neće prihvatiti Ahtisarijev plan, ali jesmo li mi jedinstveni utome? Šta ćemo činiti ukoliko nezavisnost Kosova i Metohije bude proglašena i bez odluke Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija? Gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Republike, predsedniče Vlade, narod na Kosovu i Metohiji, srpski narod, očekuje od nas i od vas da mu kažete istinu. Ne traže od vas da ih branite, samo traže da ih niko ne izda ovde u Beogradu. Socijalistička partija Srbije će vas podržati u svemu što će voditi ka odbrani Kosova i Metohije, jer je to pitanje izvan svakog stranačkog pitanja. Ako nema Srbije, a Srbije nema bez Kosova i Metohije, onda neće biti ni političkih stranaka u Srbiji. Zato, na kraju, želim da pozovem sve stranke u Srbiji na političko jedinstvo oko ovog pitanja, da preskočimo berlinske zidove koji postoje između političkih stranaka i da shvatimo da na ovom pitanju ne treba da ostvarujemo političke poene. Najvažnije je da Srbija ne bude slaba da bi neke druge zemlje i narodi u regionu bili jaki, a Srbija će biti jaka samo onoliko koliko je jedinstvena.
Dajem reč predsedniku poslaničke grupe Liberalno–demokratska partija, narodnom poslaniku Čedomiru Jovanoviću.
Gospođo predsedavajuća, gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, dame i gospodo, mislim da je ova skupština naša zajednička poslednja prilika za promenu sistema vrednosti, onog sistema vrednosti koji, bez obzira na saziv republičkog parlamenta, svaku poslanicu i svakog poslanika već godinama suočava sa problemom sa kojim se mi suočavamo danas. Mislim da nije ni vreme, a ni da to ne priliči nama narodnim poslanicima da dokazujemo ljubav prema svojoj zemlji, da dokazujemo najbolju želju prema svakom čoveku u njoj i isto tako mislim da ova sednica ne sme biti prilika za potvrđivanje onih podela kojih je bilo i suviše u prošlosti i koje su prisutne u njenom dosadašnjem radu. Žao mi je, ali na temi kosovskog problema mi ne pristajemo na onu vrstu političkog jedinstva koje podrazumeva očuvanje postojećeg sistema vrednosti, onog sistema vrednosti koji svoje uporište traži u međunarodnom pravu, ali to međunarodno pravo nije spreman da poštuje uvek i bez pogovora, već selektivno. Ne želimo da tražimo uporište u pravdi koja je takođe selektivna i koju ne prihvatamo kao princip koji obavezuje nas, ali i svakog drugog. Ne želimo da budemo deo sistema vrednosti koji svoje uporište gradi u bežanju od odgovornosti. Žao mi je, ako ova sednica nije mesto na kojem ćemo razgovarati o načinu rešenja problema, već mesto na kojem ćemo nastojati da još dublje gurnemo glavu srpskom društvu u zemlju, onda se postavlja pitanje koje će to biti. Ovo nije mesto na kojem mi treba da raspravljamo o Ahtisariju, ovo nije mesto na kojem treba da raspravljamo o njegovom programu, ovo je mesto na kojem treba da pomognemo Vladi, pregovaračkom timu i predsedniku Republike. Ne treba da govorim šta mislim o predsedniku Vlade ili o njegovoj vladi. Svaki sekund njegove vlasti je za mene izgubljeno vreme, ali mislim da moramo da mu pomognemo, da mu kažemo da smo mi spremni da menjamo Srbiju i da od njega očekujemo da nam on u tome svojom spremnošću omogući drugačiji politički ishod od onog sa kojim se sada suočavamo. Po čemu se ova sednica razlikuje od one iz 1999. godine, od one u junu ili od one u februaru? Po čemu seova sednica razlikuje od sednice iz 2005. godine, kada je formulisan jedan politički projekat koji je definitivno Ahtisarijevim programom doživeo svoj poraz. Ne možemo kriviti ogledalo za sliku koju vidimo u njemu. Na Kosovo smo došli 912. godine ratom, sa Kosova smo otišli 1999. godine ratom. Prvi je bio oslobodilački iistoričari sa tim nemaju nikakav problem. Postoji problem udefinisanju ovog drugog, da li je bio građanski, da li je uopšte bio rat, da li je to bio rat naš sa svetom. Dok mi ne damo definiciju tog drugog rata, nećemo biti u stanju ni da ponudimo rešenje problema sa kojim se danas suočavamo. To što se desilo 1999. godine je nešto o čemu moramo razmišljati u ovo trenutku. Postoji politička odgovornost za to što se desilo, bez obzira što je jun bio mesec u kome smo proglasili svoju pobedu. Danas vidimo kakvi su efekti te pobede, danas vidimo kakvi su efekti pogrešne politike koja se ostvarivala od 90. do 2000. godine, politike koja opstaje u tom sistemu vrednosti koji želimo da promenimo. Srbiju smo počeli da branimo u Sloveniji. Od koga je danas branimo? Na kakav način je stvaramo? Novim sukobima sa svetom? Tačno. Kakav nam je međunarodni položaj? Loš. Zbog čega? Gde su naši partneri u svetu? Nema ih. Kojom argumentacijom se koristimo? Manipulacijama. Mi vidimo šansu u stavu jedne velike zemlje koja kaže da će prihvatiti samo ono rešenje oko kojeg se slože dve strane. Toliko puta je ovde pomenut taj broj, 15% teritorije. A koliko je to ljudskih života, i na Kosovu i ovde u Srbiji? Moramo promeniti politiku, onu politiku koja je od Srbije napravila najnesrećniju evropsku zemlju, onu politiku koja se potvrđivala iz greške u grešku, odbijajući pri tom da se sama menja. Ako danas ponovimo fraze i stavove iz prethodnih rezolucija, ne treba ni da idemo u Beč. Nama su potrebni pregovori, ali ti pregovori imaju smisla jedino ukoliko nastavimo sa novom politikom. Nama nije potreban pregovarački tim koji će otići tamo da bi se žrtvovao u naše ime ili napustio tu sednicu i vratio se ovde pred nas poslanike u Beogradu kako bi nam rekao da nisu uspeli. Ko od nas traži da priznajemo nezavisnost? Ona se čak formalno i ne pominje u dokumentu. Šta je ono što svako vidi u tom dokumentu? Vidi realan život: 99. godine Srbija je izgubila pravo da upravlja Kosovom. Rezolucija 1244, koju su tadašnje vlasti proglasile svojim trijumfom, oduzima to pravo Srbiji i jasno je da je taj dokument pre svega svoju funkciju video u amortizaciji tog transfera vlasti. Međunarodna zajednica danas više ne želi da bude ta koja će rešavati probleme ljudi na Kosovu. Ona ta ovlašćenja želi da prenese na kosovske institucije. Hajde da vidimo gde su Srbi u tom trenutku, hajde da vidimo na kakav način mi možemo biti akteri tog procesa, da li kroz partnerstvo sa svetom možemo popraviti položaj, da li možemo sa jasnim stavovima, koji se pre svega usmeravaju ka konsenzusu kao obliku zaštite samovolje od većine, ka konstitutivnosti, kao principu koji će s vremenom omogućiti da to Kosovo doživljavaju svojim, jednako kao svakom drugom čoveku tamo, kroz insistiranje na principima 21. veka i moderne Evrope koja gazi granice. Da li možemo tim putem iskoračiti iz poraza kojim koračaju već generacije? Bila bi greška sada optužiti nekoga za 1999. godinu, reći da je tada Kosovo izgubljeno, a čitav 20. vek, 80 godina pre toga stalnih nesporazuma i dokazivanja, pre svega silom i terorom, da je Kosovo srpsko. Optužiti DOS za ono što se dešavalo 2000. godine do danas je takođe greška, osim ukoliko ta optužba podrazumeva nespremnost političkih snaga da menjaju taj sistem vrednosti u suštini. Mi to želimo da uradimo. Pre dve godine smo izašli sa jasnim programom za Kosovo. Rekli smo ono što svako od vas govori, ali ne za skupštinskom govornicom, i dobili smo podršku od ljudi za tako nešto, 220.000 ljudi je glasalo za tu politiku, ali smo isto tako dobili podršku onih koji su najkonkretnije žrtve postojećih odnosa snaga. Dobili smo podršku ljudi iz Kraljeva, podršku ljudi iz Kuršumlije, podršku ljudi u izbegličkim kampovima oko Pančeva. Ta politika se mora promeniti. Ako vam je teško da to sami uradite, tražite pomoć, ali ne očekujte da ćemo mi biti ti koji će krpiti rupe u ledu koji puca pod nama, jer on puca. Ako govorimo o Kosovu, ako govorimo o Srbiji, onda rečenica ne počinje ni Kosovom ni Srbijom, rečenica počinje – ljudima,građankama i građanima. Ta rečenica mora uvažiti tu poražavajuću stvarnost, činjenicu da 90% mladih ljudi svoju budućnost ne vezuje za Srbiju, i oni bi otišli odavde kada bi mogli kao što odlaze Albanci. Zašto su svi otišli od ove zemlje? Kako smo postali Srbija? Tako što je ostao rashod koji niko nije želeo sa sobom da uzme. Ovo je situacija o kojoj moramo o tome razmišljati. Nama ova rezolucija nije prihvatljiva, pre svega, zbog toga što ona čuva postojeći sistem vrednosti, ona nije potrebna, ona kaže da će nastaviti onim političkim putem kojim se Srbija kreće već 10 ili 15 godina. Ako tražimo pravdu, žao mi je, nema pravde, nemojte je tražiti. Gde je pravda u onoj masovnoj grobnici u beogradskom predgrađu u Batajnici, gde je pravda u onim masovnim grobnicama po Kosovu, i srpskim i albanskim, gde je pravda u svemu onome što se dešavalo godinama, svaka poslanička grupa ima neki primer nepravde, i njega potencira i na njemu insistira. Nema pravde, stvorite sistem vrednosti i kojem ćemo moći da se osećamo kao što se osećaju ljudi u modernom svetu, gde će prvo biti građani i građanske, a potom Srbi, Albanci, Mađari, Slovaci, da ne nabrajam dalje. Loše je oduzimati pravo nekome da drugačijemisli. Parlament je mesto gde se drugačije misli. U suprotnom, ne treba nam višepartijski sistem. Mi ne prihvatamo ovu rezoluciju i glasaćemo protiv nje, jer ova je rezolucija izraz kontinuiteta sa politikom koja je uništila Srbiju i što ova rezolucija ruši ono što je s naporom stvarano u Srbiji od 2000. godine do danas. Iskazujemo jasnu spremnost i pružamo podršku i Vladi, i pregovaračkom timu, i predsedniku Republike u zaokretu i promeni političkog kursa. Tačno je da ne postoji nijedan predsednik republike koji će prihvatiti dokument sa kojim se suočio naš predsednik tokom susreta sa međunarodnim predstavnikom. Ne postoji nijedan predsednik. Ali, ovaj parlament mora pomoći drugoj instituciji tako što će formulisati politiku koja je izraz stvarnosti, realnog života, a ne istorije, pogrešno protumačene naravno, ne prošlosti, koja je slavna, bez spora, ali je i kompromitujuća isto tako. U 2007. godini politički zaokret, politička alternativa. Ta alternativa i taj zaokret moraju imati mesta u rezoluciji koju usvaja novi parlament Srbije, ako želimo nove rezultate. A ako želimo ponavljanje poraza sa kojim se suočavamo iz generacije u generaciju, onda neka to bude poraz onih koji su do sada sve gubili. To ne sme biti poraz građanki i građana, i to svakako neće biti poraz političke alternative koja ima snage da razvija partnerstvo sa međunarodnom zajednicom, i sa Amerikom i Rusijom, a ne tako što manipuliše i sa jednima i sa drugima, nego tako što iskazuje sposobnost da sama rešava svoje probleme, koja može da razvije partnerstvo sa kosovskim Albancima, koja može da ponudi Srbima realne okvire za normalan život. Ako danas Hrvatskom upravlja parlamentarna većina HDZ–a i stranke hrvatskih Srba, ako Bosnom upravlja tročlano predsedništvo Srba, Hrvata i Bošnjaka, mi onda verujemo u Kosovo otvorenih granica, gde će moći normalno da žive i rešavaju nasleđene probleme i Srbi i Albanci. Do tog Kosova moramo doći racionalnim planom, koji će svojim razumom omogućiti nama da dobijemo ona prava za Srbe, koja smo svojom nerazumnom politikom izgubili praveći od njih žrtve na prostoru bivše države. Hvala vam.
Pauza 5 minuta, u skladu sa članom 98. Narodni poslanik Aleksandar Vučić, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, vidim da predsednik Republike već ima druga posla, a i predsednik Vlade. Izgleda da i nije baš Kosovo i Metohija najvažnija tema. Izašao sam zbog jedne stvari koja se danas dogodila u Novom Sadu, dužan sam da obavestim građane Srbije. Mi u Srpskoj radikalnoj stranci malopre smo dobili potvrdu svih informacija, pozvali i Ministarstvo unutrašnjih poslova da da punu informaciju o čemu je reč. Naime, posle višednevnih svakodnevnih pretnji predstavnika različitih stranaka u Novom Sadu, pre svih Demokratske stranke, ali i drugih stranaka, posle brojnih laži, insinuacija, medijskih falsifikata i svega drugog sa čim su izlazili u javnost pokušavajući da za ko zna šta optuže SRS, podmetnuta je eksplozivna naprava na kuću Smiljane Kočić, sekretara Gradskog odbora SRS u Novom Sadu u Kaću. Ona je zajedno sa svojim suprugom, skačući sa drugog sprata, spasila sebi život, suprug je čak ozbiljnije povređen, ona srećom nije. Dece još nemaju. Inače, na istu kuću je 25.12, sa neotkrivenim počiniocem, bačen Molotovljev koktel, takođe u vreme sukoba u Gradskoj skupštini u Novom Sadu, kada su na najprljavije načine predstavnici DOS–ovskih stranaka pokušavali da za ko zna šta im padne na pamet optužuju SRS. Izašao sam za ovu govornicu da kažem da se nadam da to nije rezultat sinoćnjeg katastrofalnog poraza predstavnika DS–a u TV duelu sa Igorom Mirovićem, predsednikom Gradskog odbora srpskih radikala. Meni je zanimljivo da vi vičete – Poslovnik sa mesta, da vas ne interesuje život jedne mlade žene, a toliko su vam puna usta građana i građanki. I život mlade žene i život mladog čoveka. Zato što vi kad bacate eksplozive ili kada terate ljude da bacaju eksplozive onda je to normalno, tada vas interesuje poslovnik. Da se ne daj bože nešto drugo dogodilo, po Terazijama biste vešali sve redom. E, u tome se razlikujemo. Izašao sam da vam kažem: mi vas pozivamo da budete mirni, da napravimo da svi u Srbiji mogu mirno i normalno da žive. Pozivamo predsednika Vlade i Ministarstvo unutrašnjih poslova da rade svoj posao, da te kriminalce privedu poznaniju prava ko god da su i da nam saopšte njihova imena, jer ovde nema lažnih ili stvarnih modrica, nego eksplodirane i zapaljene kuće, da ljudi živote spasavaju skačući kroz prozor. Ako to Vlada ne bude u stanju, a vi znate da se mi uvek držimo prava i pravde, za razliku od vas batinaša koji ste i ovu skupštinu spaljivali, držimo se prava i pravde i nemojte da nas terate da moramo da štitimo naše članove, a štitićemo ih zato što su nam životi i dece i ljudi u Srbiji preči od svega. I ne možete zato što izgubite izbore u Novom Sadu ili bilo kom drugom mestu u Srbiji da mislite da možete da radite šta hoćete. Nadam se da to nema veze ili da ne može na takav način da se poveže sa bilo kim u politici kako to danas izgleda. Pitali smo, ljudi nisu dužni ni jedan jedini dinar, ni sa kim se nikada nisu svađali, ni sa kim se nisu prepirali, svi ih poznaju kao dobre ljude, dobre domaćine, kao nekoga ko je kod svakoga rado viđen gost. Niko o njima ne može da kaže nijednu lošu reč, nema razloga da to bilo ko drugi sa strane uradi. Samo razmislite vi koji sve vreme govorite o Evropi, o jedinstvu, o miru, o svemu drugom da vodite računa da su i sa ove strane ljudi, isti kao i vi, od krvi i mesa, i onako kako mi nećemo vas nikada i nigde da napadamo, nemojte to da pokušavate da radite sa srpskim radikalima, zato što ćemo tražiti od države da zaštiti običan narod i obične ljude. Ako to ne bude država u stanju da učini, budite sigurni da ćemo biti u stanju da svakog člana SRS odbranimo i zaštitimo od svakoga. Vreme je da se sa tim prekine i vreme je da zajednički radimo na ozbiljnim poslovima za Srbiju.
Hvala vam, gospodine Vučiću. Dajem reč predsedniku Saveza vojvođanskih Mađara, narodnom poslaniku Laslu Vargi. Podsećam na pet minuta po Poslovniku.
Poštovani gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, prema nekim mišljenjima pitanje Kosova i Metohije je isključivo stvar srpskog i albanskog naroda. Ne može se sporiti da je Kosovo i Metohija od izuzetne važnosti za srpski narod. Za vojvođanske Mađare emotivni značaj AP Kosova i Metohije ne može biti na tako visokom nivou kao što jeste u slučaju srpskog naroda. S druge strane, međutim, SVM smatra da je rešenje konačnog statusa Kosova i Metohije u interesu svih građana Republike Srbije. Smatramo da se zemlja nalazi u istorijskom trenutku koji zahteva izuzetno veliku odgovornost parlamentarnih stranaka. Danas se ne treba i suviše baviti prošlošću, ali moramo skrenuti pažnju na nekoliko činjenica. Ne smemo u ovom trenutku zaobići činjenicu da je sadašnje stanje rezultat pre svega pogrešne i pogubne politike vođene devedesetih godina, politike sile i dominacije prema albanskoj većini na Kosovu i Metohiji. Politički predstavnici vojvođanskih Mađara su još od 1990. godine konstantno upozoravali na buduće posledice te samouništavajuće politike i neprestano su insistirali na mirnom rešavanju svih nesporazuma i sukoba političkim sredstvima, uz dijalog i uvažavanje interesa i većine i manjine na Kosovu i Metohiji. SVM i vojvođanski Mađari su uvek bili protiv nasilja, bez obzira na to čiji politički lideri su u određenom trenutku zamišljali rešavanje sporazuma nasilnim putem na ovim prostorima. Moramo biti svesni činjenice da su vlade koje su vodile našu državu od 2000. godine puno radile na poboljšanju pozicije Republike Srbije u procesu rešenja konačnog statusa Kosova i Metohije. SVM se od svog osnivanja zalaže za evroatlantske integracije naše zemlje. Ubeđeni smo da bi u ovom trenutku ovo pitanje moralo da bude najvažniji prioritet Srbije. Evropski put naše države je, prema našem mišljenju, najbolji put za ostvarivanje prava pripadnika nacionalnih zajednica, a istovremeno i jedini način za ubrzani ekonomski razvoj Srbije. Istovremeno smatramo da rešavanje konačnog statusa Kosova i Metohije i ponovno pokretanje pregovora sa EU treba da budu dva paralelna, međusobno nepovezana procesa. Narodni poslanici SVM u ovom trenutku smatraju izuzetno važnim nastavak pregovora o konačnom statusu Kosova i Metohije. Prema našem dubokom ubeđenju, naime, ne postoji drugi način za to da se Srbija izbori za rešenje koje bi bilo prihvatljivo za građane Srbije i za Narodnu skupštinu. Zalaganje za najširi mogući spektar prava svih nacionalnih i etničkih zajednica na teritoriji Kosova i Metohije bi, prema našem mišljenju, trebalo da bude jedan od najvažnijih prioriteta pregovaračkog tima. Smatramo da je najvažniji uslov za opstanak nealbanskog stanovništva na tim prostorima uspostavljanje institucionalnog okvira za samoupravu u oblastima pravosuđa, unutrašnjih poslova, zdravstva, obrazovanja, zaštite kulturnih dobara, slobode veroispovesti i službene upotrebe jezika i kulture. Omogućavanje bezbednog života i prava na samoupravu i autonomiju je jedini način da se omogući ostanak, očuvanje identiteta i ravnopravnost srpskog stanovništva na Kosovu i Metohiji, kao i povratak izbeglih i raseljenih lica, a što SVM smatra presudnim. Želim, isto tako, istaći da SVM ni u kom slučaju ne smatra opravdanim povlačenje bilo kakve paralele između situacije na Kosovu i Metohiji i u AP Vojvodini. S druge strane, međutim, ukoliko se u toku pregovora o konačnom statusu Kosova i Metohije iznađu povoljna pozitivna rešenja u oblasti zaštite prava i sloboda nacionalnih manjina, koja se trenutno ne primenjuju na drugim područjima naše države, ta prava, prilagođena postojećim uslovima, moraju se obezbediti za sve nacionalne zajednice u Republici Srbiji. Na osnovu gore navedenog, Savez vojvođanskih Mađara može jedino da glasa za započinjanje novih pregovora i iznalaženje rešenja putem pregovora, nakon kojih se nijedna strana neće osećati poniženom i poraženom. Hvala vam.
Dajem reč predstavniku Koalicije Albanaca Preševske doline, narodnom poslaniku Rizi Halimiju. Izvolite.
Dame i gospodo poštovani poslanici, želim puno uspeha novom sazivu. Nadam se da ćemo u sledećim sednicama biti uspešniji. Na početku da kažem, jednostavno, ne slažem se sa ovim dnevnim redom i sa ovom tačkom, jer mi po prvi put smo imali prilike da vidimo jedan važan dokument. Svi se slažemo da je specijalni izaslanik Ujedinjenih nacija po prvi put je izneo u javnost jedan važan dokument za budućnost Kosova, a mi to nemamo u dnevnom redu. Mi raspravljamo o jednoj rezoluciji koju bi trebalo automatski, logikom gospodina Dačića, da po nekom automatizmu i disciplini ranijoj jednopartijskoj, da ljudi prihvate. To je apsolutno degradirajuće, apsolutno ovaj parlament to ne zaslužuje. Ono, priča o tome da je u jednoj opštini sa 90 posto i više Albanaca jedan Albanac predsednik, i za režim gospodina Dačića je to začuđujuće, apsolutno nikoga u svetu to ne začuđuje. Trebalo bi da se seti, a dobro zna gospodin Dačić, da u to vreme kao predsednik opštine, sa ono malo kompetencija koje je lokalna vlast u to vreme imala, imao sam iznad glave zamenika načelnika Pčinjskog okruga, koji je bio zadužen samo za opštinu Preševo. Jedinstven primer. Toga u čitavoj državi nije bilo, da ne govorim šire u svetu. To je ta demokratija o kojoj sa nostalgijom govori gospodin Dačić. Mislim da ovde imamo dokument, po prvi put, koji ozbiljnije nastoji da rešava jedan ozbiljan problem koji se dugo vremena nije rešavao. Ovde se govori o politici zasnovanoj na sili argumenta. Postavljam pitanje, da li je upravo ta politika ili obrnuta politika zasnovana na argumentu sile ukinula ustavni status Kosova, topovskim metodama i tenkovima. Znamo šta se dešavalo 89. godine na Kosovu. Suštinska autonomija koju je tada Kosovo imalo znamo kako je srušeno, kojim metodom. To čitav svet zna. Mi sada govorimo o jednom drugom pristupu, o najvećim dostignućima međunarodnog prava, o najvećim civilizacijskim dostignućima, nastojanju da se načini ljudsko rešenje i da ljudi ljudski žive, i da svi građani na Kosovu budu ravnopravni, i sve manjine. Po svemu sudeći, sada ovaj dokument nudi najšire okvire po kojima se međunarodno pravo širi. Verovatno će i ovaj parlament imati interesovanje da to primeni, da u predstojećem periodu i manjine ovde imaju slična prava koja se sada nude na Kosovu. Kao pripadnik manjine to jedva čekam, da se u praksi, jednostavno, te stvari i kod nas dešavaju. Zato mislim, zašto mi čitavo vreme raspravljamo o onome što ne piše u dokumentu, a ne govorimo o onome što je dato u dokumentu, a veoma su važne stvari date u dokumentu. To vredi poštovanja i ulaganja truda da se taj dokument sveobuhvatno tretira, razmotri, jer je stvarno do sada dokument koji na najvišem nivou tretira rešavanje zajedničkog života na jednom prostoru, u jednoj društvenoj zajednici. Čak se ne koristi termin – manjina, nego kaže ili nealbanske zajednice ili zajednice koje nisu većina na Kosovu. Govori se o zajednicama koje nisu većina na Kosovu. Uglavnom je to po najvišim standardima i mislim da vredi poštovanja, truda i angažovanja i u ovom parlamentu, a sve direktno zainteresovane strane da direktnije diskutuju i raspravljaju, da se modaliteti popravljaju, a ne rezolucijama da se degradira taj dokument, nego učini doprinos u pravcu poboljšanja. Mislim da u tom kontekstu ova rezolucija nije produktivna. Ova rezolucija nije imala mesta na današnjoj sednici. Kao takva predlažem da se ne usvoji i da se pripremimo da na jednoj ozbiljnijoj sednici i ozbiljnije ovu problematiku tretiramo.
Replika, reč ima narodni poslanik Ivica Dačić. Izvolite.
Za mene gospodin Halimi nije rekao ništa novo što već ranije nije govorio. Samo želim njega da podsetim, pošto govori o jednopartijskom sistemu, gospodine Riza, nisam bio funkcioner u vreme jednopartijskog sistema, za razliku od vas koji ste bili član komiteta u Preševu i član Saveza komunista u vreme bratstva i jedinstva. S druge strane, bili ste predsednik opštine u tom, kako vi kažete, nedemokratskom režimu. Da je taj režimbio nedemokratski, vi ne samo da ne biste bili predsednik opštine, nego možete da zamislite gde biste bili. U svakom slučaju, sa takvim stavovima koje vi imate potvrđuje se da je Srbija jedna veoma demokratska zemlja. Da neko izađe usred Beograda, u srpskom parlamentu i da kaže da Skupština Srbije ne treba da usvoji rezoluciju u kojoj se kaže da će Srbija braniti svoj teritorijalni integritet i suverenitet, pokazuje samo jednu stvar, da je Srbija demokratska zemlja, u kojoj čak i usred parlamenta narodni poslanici mogu iznositi protivustavne stavove. Gospodine Halimi, u Preševu se vije albanska zastava na zgradi Skupštine opštine kada je Dan albanske zastave. U Preševu, Bujanovcu i Medveđi je formirana Oslobodilačka vojska Preševa, Bujanovca i Medveđe. Tu je bio ministar policije, a i ako su tu ljudi iz BIA, u Preševu se zaplenjuje svaki 10. dan naoružanje koje sakrivate i za nešto se spremate. Za šta se spremate? Od koga se oslobađate? Prema tome, samo sam vas prozvao. Znam šta ćete da kažete. U svakom slučaju, mislim da i vi, gospodine Vlahoviću, znate šta će on da kaže, zato što i vaša stranka ima slične stavove kao i sve druge stranke oko Kosova i Metohije. Uostalom, gospodine Riza, 2000. i 2001. godine, kada je izbila čuvena buna u Preševskoj dolini, nije bio SPS na vlasti, bila je na vlasti nova Vlada, protiv koga ste se bunili, od koga ste se oslobađali. Ne samo da na Kosovu i Metohiji postoji separatizam. Separatizam postoji i u Bujanovcu, Preševu i Medveđi od strane albanskih političkih partija. (Predsedavajuća: Vreme.) To nije nikakva tajna. Šta god mislili, imate pravo da to mislite, za razliku od 250.000 Srba, koji nisu imali pravo da ostanu da žive na Kosovu i Metohiji, koje su vaša braća sa Kosova i Metohije proterala van svojih vekovnih ognjišta. To ne znači da vi u Srbiji ne treba da imate sva prava. Treba da imate sva prava, kao i svi drugi građani Srbije. (Predsedavajuća: Vreme.) Samo nemojte pravdati zločine nad Srbima od strane albanske separatističke vojske na Kosovu i Metohiji. Hvala.
Dajem reč predstavniku Unije Roma Srbije, narodnom poslaniku dr Rajku Đuriću.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani predsedniče Vlade, dame i gospodo, drage kolege novinari, predstavljam Uniju Roma Srbije, stranku naroda koji je bio vekovima i bez doma i bez groba. Ponosan sam i srećan što je moj narod, pred kojim je, kazano rečima našeg nobelovca Ive Andrića "svako smeo da se pokaže onakav kakav jest, tj. krvav ispod kože, ne morajući posle toga ni da se kaje ni da se stidi", našao prvi put svoj dom u Srbiji. Verujem da to neće biti prvi put i da taj narod neće više biti bez glasa. Možda je, uvažene dame i gospodo, tako hteo slučaj ili sudbina da se to dogodi u Srbiji, zemlji koja je suočena danas sa ozbiljnom pretnjom da ostane bez svoga dela teritorije, što bi dovelo do toga da mnogi njeni ljudi, među kojima je više od 150.000 kosovskih Roma, izgube još jedared i svoj dom i grobove u kojima počivaju njihovi preci. U ime svih nevinih žrtava na Kosovu, molim za oproštaj i klanjam se njihovim senima. Ta pretnja da se u 21. veku, posle pada Berlinskog zida, ponovo podigne zid, vidljiv ili nevidljiv, svejedno, pod kojim neće moći da se iznedri egzistencija ostvarenog zajedništva svesti, čiji je takoreći cilj da se neprestano i sistematski uništavapriroda humaniteta, koja je, po definiciji, težnja za saglasnošću s drugima, izaziva u nama duboku zabrinutost. Mir se može graditi i postići jedino u slobodi čiji je temelj istina. Neistina može naneti veliku štetu miru. Svaka neistina jeste korak na putu ka totalitarizmu. Žalosno je što su mnoge neistine i zablude prethodile Predlogu za sveobuhvatno rešenje statusa Kosova specijalnog izaslanika generalnog sekretara UN Martija Ahtisarija, što su mnoge istine i činjenice o stradanju i etničkom čišćenju Roma na Kosovu prećutane i prenebregnute. Te istine i činjenice iscrpno i dokumentovano su izložene 1999. godine u materijalima Društva za ugnjetene narode u Getingenu, to je taj tekst i na nemačkom i na albanskom, koje je inače član UN, ekonomskog i socijalnog saveta i Komisije za ljudska prava. U tom dokumentu objavljen je apel nemačkog nobelovca Gintera Grasa, koji je o stradanju Roma na Kosovu napisao: "Od 150.000 Roma na Kosovu ostalo je još dvadesetak hiljada, koji su primorani da žive u getu izloženi mržnju i nasilju". Tu su, zatim, izveštaj Karitasa, Lekara bez granica itd. Najzad, dame i gospodo, tu su izveštaji ambasadora NATO–a, gospodina Kai Eidea iz Norveške. Mir, to majstorsko delo uma, zahteva ljude od razuma, koji su kadri da prosuđuju ono što je pravo i pravedno i da se bore protiv zla, ne nanoseći nikome zlo, naročito ne izazivajući i ne podstičući još veće zlo. Zato gajimo iskrenu nadu da će ubrzo doći dan kada će sila sići posramljena sa svoga prestola i Kosovo postati mesto, gde će i oni koji trpe nepravdu i oni koji je ne trpe podjednako goniti i kažnjavati one koji je čine, naročito one koji su od nepravde stvorili zakon nad zakonima i koji su voljni da od zla izgrade dela nad delima. Iskustvo nas je učilo i naučilo: što više ima ljudi ovde i tamo, na Balkanu, u Evropi i svetu, koji razmišljaju o Kosovu hladne glave, ali ne bez srca, ne bez duše, manje će trebati vatrenog oružja. Samo ti ljudi mogu doprineti da se smanji broj onih koji su spremni za nasilje, koje traži da se nauči jezik mržnje i jezik neslobode. Mržnja se, poštovane dame i gospodo, ne leči mržnjom. Mrak se ne može ukloniti mrakom. Ako je tačna i prihvatljiva izreka slavnog Getea da je rat "raj za kriminalce, psihopate i ološ svake vrste", onda se mora izvesti zaključak da učešće takvih ljudi u mirovnim pregovorima, u mirovnim procesima vodi mirovnom paklu. Zato je potrebno dati šansu ljudima dobre volje, ljudima koji imaju i u glavi i u srcu komadić neba i drže se proverene državničke mudrosti: ko ugrožava mir ili predstavlja pretnju i opasnost po mir, ne može biti priznat. Tome se mora dodati i sledeće: teško je, gotovo nemogućno postići trajan i pravedan mir, ako majka ne može ni u svojim snovima videti kolevku svoje dece, ako deca ne mogu ukrasiti cvećem grob svojih roditelja i pokloniti se senima svojih predaka. Ne mogu da ne pomenem freske u manastirima na Kosovu koje su, po svojoj umetničkoj vrednosti, ravne recimo izloženim delima u Luvru, u kojem, kao što je poznato, tek manji deo nosi pečat francuskog duha i genija. To obavezuje čovečanstvo i Evropu, koja je 2007. godinu proglasila godinom duha i duhovnosti, da gledaju očima duha i uma i na život, i na lepotu i na uzvišenost Kosova, jer istorija je bezbroj puta pokazala da duh ljudi može zapasti u duboke noći, u kojima mogu biti porušena i uništena dela dana čoveka, da bi se potom decenijama, čak stolećima, uručivali listovi istorije i tradicije, predavali spomenici i kamenje, kamenje na kojem je teško išta solidno i po meri čoveka sagraditi. Jedna romska izreka glasi: "Ko hoće svet ogrejati, mora u sebi sunce imati". Ukoliko je tačna i prihvatljiva misao da kultura Evrope može biti samo kultura čoveka, onda je neophodno da pečat kulture čoveka, čiji je najviši vrh čovečnost, nosi i sadrži u sebi i Predlog za sveobuhvatno rešenje statusa Kosova. Hvala vam.
Dajem reč predsedniku Romske partije Šajn Srđanu, narodnom poslaniku.
Dame i gospodo, Romska partija i te kako razume situaciju u kojoj se nalazi srpski narod, i te kako razume situaciju u kojoj se nalazi Srbija. Međutim, moramo da istaknemo jedan momenat. Meni bi možda draže bilo danas da govorim o položaju Srbije i srpskog naroda, a da je neko drugi govorio o položaju Roma sa Kosova. Međutim, kako su svi prethodnici to izbegli, dozvolite mi da u ovih par minuta iznesem par stvari. Romska partija ne može da prihvati Ahtisarijev plan iz jednog prostog razloga, što nije sveobuhvatan, ne analizira stanje na Kosovu na jedan sveobuhvatan način i uopšte se ne bavi pitanjem povratka raseljenih i interno raseljenih lica. Kvalifikacije "mi ćemo da omogućimo", nisu ništa drugo nego "mi nećemo ništa da radimo". Jednostavno, Romska partija se zalaže da moramo da definišemo da će se stvoriti uslovi za povratak i da će postojati ozbiljne garancije za povratak ljudi na Kosovo, i to svih onih koji to žele i koji izraze svoju dobru volju za to. Dalje, kada govorimo o stvaranju jedne pozitivne atmosfere na Kosovu, da Romi mogu zaista da se vrate, onda moramo da govorimo da i po tom pitanju Ahtisarijev plan nije na adekvatan način uvažio specifičnosti romske zajednice, nije uvažio činjenicu da je 100 hiljada Roma izbeglo sa Kosova, i nešto više, i nije odredio opštinu na Kosovu u kojoj će moći da se koncentrišu Romi, i Romi u toj opštini zaista da mogu da ostvaruju sva svoja ljudska prava i sva prava zajednice o kojima se govori u tom planu. Razočarani smo time što Ahtisarijev plan ne govori o jednoj strategiji dugoročnog razvoja i integracije Roma na toj teritoriji i mislimo da nije uvažio ni međunarodne standarde, ni Akcioni plan OEBS–a, niti određene stavove EU, jer svi ovde dobro znamo da jeSrbija i Crna Gora bila pritiskana da donese strategiju o integraciji i davanju većih ovlašćenja Romima, a da isto to sada međunarodna zajednica ne radi na Kosovu. Mi se jednostavno zalažemo da i tamo mora to da se uradi, jer ako se to radi u Srbiji, ako se o tome govori u Vojvodini, onda ne vidim razlog da se o tome ne govori na Kosovu. Još jedna stvar koja Rome nije tretirala na adekvatan način, to je činjenica da Ahtisarijev plan, kada govori o 10 mesta u parlamentu koji ne pripadaju Albancima, da se tu Romima daje jedno mesto, da ta kategorija nije dinamična, da ta kategorija ne definiše i ne podrazumeva povratak Roma na Kosovo. Ukoliko se Romi budu vratili na Kosovo, onda njima ne pripada jedno mesto od 10, onda im pripada više i mislimo da ta činjenica mora da se usvoji, i da u tom pravcu mora ta definicija da bude elastična i ona ne može da bude jednom zasvagda definisana. Ako se Ahtisari zalaže za određene momente, za određena faktička stanja, onda on ne može da definiše faktično stanje koje je danas, da to stanje bude uvek i zasvagda, već on mora da se ozbiljno bavi datim trenutkom. Zadovoljni smo što je pregovarački tim, nakon našeg razgovora, uneo u Rezoluciju da će pregovarački tim da zastupa interese svih nealbanskih zajednica. Očekujemo od pregovaračkog tima da će sve ove stvari o kojima smo govorili da argumentuje u Beču, da ih definiše na odgovarajući način. Očekujemo da će u izveštaju, koji će da podnese ovom najvećem domu, do detalja da nas upozna na koje reakcije je naišao ovakav predlog, jer jednostavno smatramo da, ukoliko se to ne bude desilo, 100 hiljada Roma biće ozbiljan problem za Srbiju, biće ozbiljan problem za Evropu. Stvaramo 100 hiljada pripadnika jedne potencijalne socijalne bombe, sa kojom se nije lako izboriti. Mi u Romskoj partiji znamo da Srbija nije bogata zemlja, znamo da ne može sama da se izbori sa svim socijalnim slučajevima, znamo da su Romi najsiromašniji u siromašnoj državi i to zahteva jedan ozbiljan sveobuhvatan plan, koga jednostavno ne mogu da zaobiđu ti pregovori. Ono što će Romska partija takođe da uradi, u narednih pet dana imamo susret sa Evropskim romskim forumom, koji je savetodavno telo Saveta Evrope. Inače, svi članovi iz Srbije su članovi Romske partije. Mi ćemo putem tog tela i putem Saveta Evrope pokušati da diplomate ubedimo da oni moraju da podrže ovakvo pitanje. Ono što moram da zamolim mog kolegu, gospodina Dačića, da sledeći put kada bude govorio o manjinama, govori o konkretnim manjinama, govori o konkretnim političkim partijama manjina i da ne definišemo šta će to da kažu manjine. Ne govorim ovo u ime svih manjina, govorim u ime Romske partije, govorim u ime birača koji su glasali za Romsku partiju, a to nisu birači samo pripadnici romske zajednice, već svi oni birači koji su prepoznali u našem programu da govorimo o boljitku dece Srbije, da govorimo o boljitku socijalno ugroženih kategorija u Srbiji, zato smo dobili poverenje i o tome govorimo u parlamentu. Takođe, saosećam sa ovim slučajem koji je imala SRS u Vojvodini. Ograđujem se samo od ovog dela gde se ocenjuje ko je to uradio, mislim da to treba da urade pravosudni organi. Međutim, mislim da u ovom parlamentu svi zajedno, kao u ovom slučaju u Vojvodini koji se desio protiv vašeg člana, moramo isto tako da vodimo računa o bilo kojoj vrsti napada. Nažalost, moram da kažem da ima takvih napada ne samo protiv vaših članova, ne samo protiv pripadnika romske zajednice, i da je to ozbiljan zadatak ovog parlamenta, da svi zajedno zaista istrajemo u stvaranju jedne pravne države, države u kojoj ćemo zaista da izgradimo drugačiju budućnost. Hvala najlepše.
Hvala gospodinu Srđanu Šajnu. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele sve poslaničke grupe. Dajem reč Žarku Obradoviću, SPS. Molim da se pripremi Vladan Batić, LDP.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, gospodine predsedniče Vlade, koleginice i kolege narodni poslanici, često su se ovih meseci, pogotovo nedelja, uoči donošenja plana Martija Ahtisarija o nezavisnosti, u inostranstvu, a nažalost i ovde u Srbiji mogle čuti reči da je realnost na Kosovu takva i takva, da je realnost jasna, da se stvari moraju uzeti onakve kakve jesu, da bi se suštinski prihvatio ovaj plan, da bi se na određen način Srbija demoralisala, da bi odustala od svog prava da brani svoju teritoriju i stanovništvo. Ovo govorim ne slučajno. Hajde da pogledamo kako je stvorena ta realnost na Kosovu i Metohiji, ne treba zaboraviti. Danas je februar 2007. godine. Realnost na Kosovu i Metohiji je da je počinjeno etničko čišćenje, najveće etničko čišćenje posle Drugog svetskog rata. Realnost na Kosovu i Metohiji je da je izvršena agresija 1999. godine od strane 19, tada najmoćnijih, zemalja sveta. Realnost je da je Srbija, a najviše Kosovo i Metohija, 78 dana i noćibombardovana. Realnost je da je 244 hiljada ljudi, prema zvaničnom izveštaju EU, koji smo dobili u dokumentu o stabilizaciji i pridruživanju, proterano iz svog doma i da ne može da se vrati. Realnost je da su ljudi ubijeni i kidnapovani, preko 8–9 hiljada, i da niko od počinilaca tih zločinaca nije pronađen. Realnost je da su njihovi domovi zapaljeni. Realnost je da je imovina opljačkana. Realnost je da jednostavno ne postoji mogućnost da se ljudi vrate. Postavljam jedno logično pitanje: ako posle osam godina vlasti međunarodne zajednice možemo da konstatujemo činjenicu, crno na belo, da je vraćeno svega jedan odsto proteranih i prognanih ljudi, da li ima ijedne glave u Srbiji, da li ima ijednog čoveka koji može pomisliti da, uvažavajući realnost i prihvatajući neki plan bez međunarodne zajednice, ti Albanci žele da vrate ikoga? Ne, logično, jer oni su počinili etničko čišćenje. Činjenica je danas da ne postoji multietničko Kosovo. Činjenica je da danas ne postoji mir i bezbednost. Činjenica je danas da ljudi žive u strahu, da žive u očajanju. Činjenica je danas da su autobusi kamenovani, činjenica je danas da im se preti svakog dana, činjenica je da nemaju radna mesta. Ali, ono što ih najviše pogađa, što smo mi socijalisti čuli u razgovoru sa ljudima, jeste kada se odavde iz Beograda, iz udobne fotelje ili tople sobe, dele lekcije o tome da moramo uvažavati realnost i dići ruke od Kosova i Metohije. Ne traže pomoć, ali ne žele jednostavno da mi dignemo ruke od njih jer oni nisu digli ruke od Srbije. Realnost međunarodne zajednice, realnost u međunarodnim odnosima, realnost je gospodo kolege i koleginice poslanici da je 1998. godine Holbruk razgovarao sa teroristima. To je realnost. Ljudi koji su bili stavljeni na spisak zabranjenih terorističkih organizacija su odjednom postali borci za ljudska prava. Realnost je da je naša zemlja bombardovana bez odluke UN 99. godine. To je realnost. Realnost je da su ljudska prava bila izgovor, a da je suština da se od Srbije oduzme deo teritorije, da Srbija ne bi upravljala tom teritorijom. Realnost je da su počinili etničko čišćenje. Realnost je da nisu promenili stav prema Srbiji u proteklih sedam godina. Ako apstrahujemo delove plana iz Rambujea, koji govore o okupaciji zemlje od strane NATO–a i koji govore o pravu da se posle tri godine narod izjasni, kako oni kažu, Kosova, onda ispada suštinski da je ovaj plan sada gori od onog koji je sadržao način života na Kosovu i Metohiji. Ahtisari ne samo da daje plan o nezavisnosti Kosova i Metohije, on podstiče nasilje ne Kosovu i Metohiji. Pre neki dan jedne beogradske dnevne novine su donele izvod iz njegovog intervjua datog pariskom ''Mondu'', gde on kaže da ako se slučajno desi da Savet bezbednosti taj plan ne usvoji, pa znate, narod je nervozan, dole osam godina čeka na nešto, pa mora da reaguje. To govori o stavu Martija Ahtisarija. Uostalom, u Srbiji se brani pravo da štiti svoju teritoriju i da brine o svojim ljudima, a isti oni koji nam dele lekcije o tome da treba da se odreknemo Kosova, primera radi, evo kako reaguju u istoj situaciji: Velika Britanija je pre 20 godina zbog nešto malo ljudi, malo više zemlje, a najviše ovaca, ratovala sa Argentinom oko Foklandskih ostrva. Šta je realnost unutar Srbije? O čemu mi možemo i treba da vodimo računa i na čemu mi možemo da poradimo? Činjenica je da imamo nestabilnu državu. Činjenica je da imamo poljuljane institucije, činjenica je da imamo nepoštovanje zakona, činjenica je da smo do 2004. godine gurali pitanje Kosova i Metohije pod tepih. Tek posle onog martovskog pogroma počelo se u Srbiji govoriti o Kosovu i Metohiji. Do tada je to bila tabu tema. Više smo imali izveštaja i članaka o savezničkoj akciji u Iraku nego o onome što se zbiva na Kosovu i Metohiji. Tadašnja Vlada Srbije nije želela, mogla, htela, bilo kakvu formulaciju da uzmete, ali nije progovorila nijednu reč o Kosovu i Metohiji. Činjenica je da imamo stabilnu vojsku. Pod vidom transformacije vojske mi smo suštinski vojsku gotovo uništili, i vrednosno, i ljudski i tehnički. Smenili smo sve najodgovornije i najsposobnije ljude da bi doveli one koji su završili školu u elitnim akademijama Zapada, a postavlja se pitanje da li su ikad naučili šta znači braniti zemlju. Činjenica je da u Srbiji imamo ljude koji promovišu nezavisno Kosovo. Imamo i kroz političke opcije, imamo i kroz ljude. Imali smo ministra inostranih poslova, koji je nakon završetka tog posla dobio dobro plaćeno mesto u strukturama tzv. međunarodne zajednice, a koji govori o nezavisnom Kosovu. Imamo ministra inostranih poslova koji ogovara svoju zemlju i kaže da Ustav nije usvojen na adekvatan način. Šta onda govoriti o drugima, kada naši ljudi o našoj zemlji govore najgore? Imali smo kao gest dobre volje i puštanje terorista iz zatvora 2001. godine. Govorili smo loše o onima koji nam mogu pomoći. Danas smo čuli pominjanje i Rusije i Kine. Govorili smo loše o svojoj zemlji. Jednostavno, imamo slabo prisustvo na Kosovu i Metohiji, i to se vidi, to pitajte ljude koji dole žive, svi će vam isto reći. Moramo sebi postaviti suštinsko pitanje: na šta smo potrošili prethodnih sedam godina, ako smo dobili plan koji utvrđuje nezavisnost Kosova i Metohije? Srbija je navodno demokratska, kako oni koji su podržali tu demokratsku Srbiju, i politički, i logistički, i finansijski, na svaki način, kako su baš dali plan o nezavisnosti Kosova? Zašto se u Srbiji o tome ne govori? Skupština ima veliku obavezu danas. Skupština danas mora, po mišljenju nas poslanika Socijalističke partije Srbije da pokaže jedinstvo, mora da jednoglasno izglasa ovu rezoluciju i odbaci Ahtisarijev plan, da pokaže da oko Kosova i Metohije nema podele u Srbiji. Jer ima jedna teza, određeni krugovi sa Zapada govore stalno o demokratskoj Srbiji. Hajde da pokažemo danas, u ovoj Skupštini Republike Srbije da oko Kosova i Metohije nema demokratske ili one druge Srbije jer vrednosno postoji samo jedna Srbija, Srbija koja želi Kosovo i Metohiju u svom sastavu. Da pokažemo da je ova Narodna skupština Republike Srbije spremna da poštuje Ustav, da tražimo od drugih da se poštuje i Povelja Ujedinjenih nacija, i da se poštuje međunarodno pravo, i da se poštuju međunarodna dokumenta o manjinama, da se sva ona svetska iskustva, koja su najviša iskustva u svetu vezana za rešavanje položaja manjina, ponude i albanskoj etničkoj zajednici na Kosovu. Da pokažemo da hoćemo da se borimo, kako god ko shvatio tu reč, za teritorijalni integritet Srbije i jednostavno da želimo da Kosovo i Metohija bude u sastavu naše zemlje. U svakom slučaju, poslanici SPS će glasati za ovaj predlog jer Srbija jedanput mora da kaže ''ne'', ali naravno i da kaže šta nas čeka sutra. Hvala.
Hvala, gospodine Obradoviću. Molim gospodina Vladana Batića da uzme reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Vlade, čini mi se da danas u Srbiji na delu ponovo imamo takmičenje u patriotizmu, naravno lažnom, naravno kriptopatriotizmu. Imamo ponavljanje istorije, imamo ponovo uspostavljanje one matrice podela na patriote i izdajnike. Ponovo čujemo priče o domaćim izdajnicima, stranim plaćenicima, NATO pešadiji, snagama haosa i mraka izašlim iz mišijih rupa itd, a sa druge strane ponovo se apeluje na jedinstvo. Kad god smo pokušavali da uspostavimo jedinstvo završilo se kapitulacijom. Setite se samo poslednjih 15 godina i pokušaja uspostavljanja nekog vajnog jedinstva. To je jedna od zabluda. Suština demokratije je u različitosti, a ne u jedinstvu. Istorija se ponavlja i evo setite se takođe da Milošević nije hteo da primi Cimermana, premijer nije hteo da primi Ahtisarija, danas smo čuli, jer je došao u nevreme, odnosno u vreme popodnevnog odmora. To se uvek završi loše. Imamo i dalje ponavljanje događaja iz prošlosti, setite se vlade nacionalnog jedinstva, odnosno vlade nacionalnog spasa; nije bilo ni jedinstva, ni spasa. Sada se pominje koncentraciona vlada. Setite se arhivskih snimaka tobože ruske prekomorske flote koja je krenula u Jadran da spreči NATO intervenciju. Nikada nije stigla. Sada opet slušamo: ruski veto, rekao mi je Putin telefonom, majke mi, a onda izađe Lavrov i kaže – Putin nikada nije rekao da će staviti veto. Ako je ova vlada sama sebe proglasila tehničkom vladom, ne može tehnička vlada da predlaže parlamentu donošenje ovakvih rezolucija, jer ova rezolucija nije tehničko pitanje. Ne može tehnička vlada da ima svoje predstavnike u pregovaračkom timu, jer pregovori o Kosovu i Metohiji nisu tehničko pitanje. Dakle, ta matrica i to vraćanje istorije ponovo imamo na delu i ponovo imamo redove pred ambasadama, ponovo imamo mlade koji odlaze u beli svet. Za samo poslednjih nekoliko dana, čitali ste, menjaju pasoš, menjaju državljanstvo, Eklemović, Puljezević, Šterbik, ljudi su koji su proslavili našu zemlju. Otišla je Nataša Janjić i dobila zlatnu olimpijsku medalju, ali je intonirana mađarska himna. To je problem i to je naličje ovakve nakaradne politike, podele na izdajnike i patriote. Još nešto da kažem, i pitanje patriotima, ovima koji apeluju na to idilično jedinstvo, hipotetično, šta bi se desilo kada bi Albanci sa Kosova i Metohije odlučili da učestvuju u institucijama našeg političkog sistema ili ovdašnje vlasti? Njih bi bilo 80 ili 90 danas u parlamentu, ima 1.400.000 birača, otprilike bih ih bilo toliko, da jedan broj ne izađe, i to je računica vrlo jasna. Još jasnija, za 15–20 godinaimali bi i predsednika parlamenta, i predsednika Vlade. Pa da li bi to patrioti prihvatili? Naravno da ne bi i naravno da su to prevare, obmane i laži, jeftina mitologija. Konačno, priča o Ahtisariju i njegovom planu je zamena teza. Nije to Ahtisarijeva privatna stvar, nije on to doneo iz svoje kuće u Finskoj. On je službenik Ujedinjenih nacija. Iskusili smo to na primeru civilnih administratora na Kosovu i Metohiji, sam sam imao polemiku sa Štajnerom, sa Hekerupom, sa Holkerijem oko stvaranja naših pravosudnih institucija na Kosovu i oko odgovornosti čelnika OVK za ratne zločine. Ali, njihova politika, Petersenova, Kušnerova i svih je bila apsolutno identična. Na kraju, glasanje danas nije glasanje o nezavisnom Kosovu i Metohiji. Ovo je glasanje za ovu rezoluciju ili protiv ove rezolucije. Ova rezolucija mi liči na spisak lepih želja, ali postavljam pitanje: šta će biti ako se te želje ne ostvare, šta će biti pre svega sa Srbima sa Kosova i Metohije? Da li ćemo ponovo gledati traktorske kolone sa zavežljajima na kojima je natovaren i deo našeg nacionalnog ponosa, dostojanstva, istorije i tradicije i da li će ljudi koji to nude onda snositi odgovornost. Dakle, ovo je pitanje o tome, a ne podela na patriote i izdajnike.
Reč ima narodni poslanik Suzana Grubješić, a neka se pripremi gospođa Vesna Pešić.
Dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, gospodine predsedniče Vlade, gospođo predsedavajuća, počeću ovako – specijalni izaslanik generalnog sekretara Ujedinjenih nacija je stigao u Beograd sa jednom pomalo neobičnom ponudom za trgovinu: kosovskim Albancima nezavisnost, zato što je tako silno žele, a Srbima na Kosovu ljudska prava, koja su im Albanci sistematski kršili svih ovih osam godina. To faktički znači da jedna strana, Albanci, dobija sve, a druga, Srbi, gubi i ono malo što sada ima. To isto znači da sve ovo vreme pregovori nisu vođeni s ciljem da se pronađe dugotrajno održivo i kompromisno rešenje, već da se pronađe modalitet da Kosovo postane nezavisno, a da Srbi dobiju status u nezavisnoj državi Kosovo. Meni je stvarno jako cinično da se ovakav predlog predstavlja kao fer i kao plod kompromisa, jer Ahtisari srpskom narodu na Kosovu i Metohiji daje samo ono što savremeno međunarodno pravo ionako daje manjinskim zajednicama i što država Srbija garantuje svim svojim nacionalnim manjinama, a njih ima 32. Sa druge strane, Albancima se daju praktično svi atributi državnosti, od ustava i državnih simbola, preko zaključivanja međunarodnih sporazuma, mesta u međunarodnim organizacijama, do pune sudske, zakonodavne i izvršne vlasti na celoj teritoriji Kosova, kontrole granica, vazdušnog prostora, sopstvenih vojnih i policijskih, i političkih snaga, obaveštajne službe itd. Sam Ahtisari je izjavio da svako ima pravo da čita dokument onako kako mu odgovara, ali da se svi slažu da bi to bila nezavisnost pod međunarodnim nadzorom. G17 plus smatra da je ovakav predlog budućeg statusaKosova i Metohije neprihvatljiv, jer svako od nas zna šta znači nezavisnost, makar se ona zvala uslovna, nadzirana, kontrolisana, ograničena, kako god hoćete. Ono o čemu može i mora da se pregovara jesu aneksi ovog plana zato što, s jedne strane, nude manje nego što je naš pregovarački tim predlagao, a sa druge strane ima prostora da se rešenja s kojima se ne slažemo poprave i da kao takva budu prihvatljiva za državu Srbiju, a posebno za Srbe sa Kosova i Metohije, čiji svakodnevni život zavisi od tih rešenja. G17 plus je izašao na ovoj sednici sa konkretnim predlogom o osnivanju četiri posebne zone, koje garantuju ostanak Srba na Kosovu i Metohiji i povratak raseljenih lica. Osvrnuću se samo na neke odredbe iz Ahtisarijevog plana, iz aneksa, jer mislim da zaslužuju pažnju ne samo nas narodnih poslanika, već i državnog pregovaračkog tima, koji treba da nastavi da se bori za izmenu i poboljšanje ponuđenih rešenja. Recimo, što se tiče decentralizacije, primenjena su rešenja koja je predložila Priština, pet novih opština i proširenje jedne postojeće, a to je Novo brdo, iako smo mi tražili formiranje 12 novih opština i proširenje dve postojeće. Ono što je možda još važnije, sve su nadležnosti koje su ključne za funkcionisanje i održanje novih srpskih opština upućene na kontrolu, nadzor i reviziju Prištine, tako da i donacije iz Beograda moraju da idu direktno preko kosovskog budžeta. Ministarstvo lokalne samouprave Kosova može čak i da ukine sporazum o saradnji između srpskih opština na Kosovu i institucija u Srbiji, ako to nije u skladu sa centralnim okvirnim zakonom Kosova. To se kaže u trećem aneksu, član 10. U segmentu bezbednosti i vladavine prava ima jedno interesantno konkretno rešenje koje mi je zapalo za oko, a to je procedura za izbor lokalnog šefa policije. Tu je izbor dvokružan. Prvo lokalna skupština predlaže dva kandidata ministru policije, koji u roku od 15 dana odabere jednog ili odbije listu, i drugo, u tom slučaju lokalna skupština predloži dva nova kandidata, ali oni sada moraju da budu iz sastava Kosovske policijske službe i ministar opet treba da izabere jednog. Pri tom, zna se da u selekciji kandidata za Kosovsku policijsku službu presudnu ulogu imaju vlasti u Prištini i sam ministar policije, i time se taj krug zatvara. U aneksu – zaštita verskog i kulturna nasleđa predviđa se osnivanje 45 zaštićenih zona podeljenih u tri grupe, ali tu se nijednom rečju ne pominje restitucija crkvene imovine i zemljišta, niti Srpska pravoslavna crkva ima pravo da kupi privatnu imovinu koja se nalazi u tim zonama, a neće biti predmet restitucije. Zaštita tih zona se poverava kosovskoj policiji, osim za devet zona, osam manastira, plus Gazimestan, koji će štititi međunarodne vojne snage, bivši KFOR, i to samo do potpune primene rešenja, što znači najduže u naredne dve godine. Ako znamo da je u prethodnih sedam godina uništeno oko 150 crkava i drugih objekata SPC na Kosovu i Metohiji, onda nam je malo čudno rešenje da zaštitu 36 zona nadgleda Savet za nadgledanje sprovođenja, jedno telo koje će biti sastavljeno od lokalnih i međunarodnih predstavnika, uz simbolično učešće po jednog predstavnika Srpske pravoslavne crkve i jednog stručnjaka iz Instituta za zaštitu spomenika iz Lipljana. Dakle, očigledno je da, čak i u temama decentralizacije i zaištite verskog i kulturnog nasleđa, a to su teme o kojima se najviše raspravljalo na bečkim pregovorima, rešenja po Ahtisarijevom planu ne predstavljaju nikakav kompromis već idu direktno u prilog albanskim zahtevima. Što se tiče ekonomsko–pravnih pitanja, neka rešenja su gotovo katastrofalna po srpsku stranu, jer sva pokretna i nepokretna imovina bivše SRJ i Republike Srbije na teritoriji Kosova i Metohije, javna preduzeća i drugo, biće preneta na Kosovo, osim privatne imovine za koju Srbi treba da se izbore pred sudovima. Spoljni dug Kosova biće rešen, kaže se, u pregovorima Beograda i Prištine, i to na principima sukcesije bivše SFRJ, što naravno nije tačno, jer Kosovo kao srpska pokrajina nije sukcesor, već su to bivše republike SFRJ. Zaštitom privatne svojine, koja bi valjada trebalo da predstavlja svetinju, problemima u vezi sa protokom zakonskih rokova koji su dovodili do gubljenja ili nelegalnog sticanja prava usled nepostojanja slobodnog pristupa institucijama, nelegalnosti i nelegitimnosti procesa privatizacije i likvidacije preduzeća, ovaj deo uopšte se ne bavi. Čini se, u stvari, da je Ahtisari svoje rešenje za Kosovo napisao pre nego što su otpočeli pregovori u Beču. Naša je dužnost da, kao predstavnici građana ovde u Narodnoj skupštini, odbacimo ovaj deo plana o nezavisnom Kosovu i Metohiji, ali da kao odgovorni političari obnovimo mandat državnom pregovaračkom timu da na pregovorima u Beču, kao i do sada, uloži maksimalne napore, da finalni status Kosova i Metohije bude rezultat kompromisa, a ne jednostrano nametnuto rešenje. Hvala vam.
Reč ima gospođa Vesna Pešić, a neka se pripremi gospodin Miroslav Markićević.
Poštovani narodni poslanici, poštovani gospodine predsedniče, htela bih da se zaista osvrnem na sam tekst, pošto smo čuli dosta nekih uopštenih izlaganja. Htela bi da ukažem da ovaj tekst ima probleme u tome što on kao da sam ne veruje u ovo što se ovde predlaže kao stanovište koje će se braniti 21. februara u Beču. Vidite, u ovom prvom stavu prvo se navode ranije platforme, ranije rezolucije, Ustav itd, pa ondau ovom prvom stavu, gde se zauzimaju stavovi o tome šta će se govoriti u Beču i šta će se braniti, postoji jedan problem, a to jako zbunjuje i građane, kada se kaže da Ahtisarijev plan ne uvažava suverenitet i teritorijalni integritet. Pazite, to mi se čini iz onoga što sam do sada slušala, ali to nisu baš tako jedne iste stvari, a evo i zašto. Zato što mi nemamo, Srbija nema suverenitet nad Kosovom danas. Postavljam pitanje: kako ćemo pravno ugraditi suverenitet na Kosovu, znači kojom operacionalizacijom, na koji način će se taj suverenitet postići? Znači, to je ono što možete da čujete da ljudi pitaju, kako se taj suverenitet može vratiti, kojim sredstvima, kojim pravnim sredstvima, kojom diplomatijom. Jer jednostavno, kao što znamo, delimično čak taj suverenitet postoji u severnom delu Kosova, znači u severnoj Mitrovici, ali postavljam pitanje, kako će se vratiti suverenitet države Srbije na Kosovo? Nema operacionalizacije, niti sam čula od drugih koji to zastupaju kako će se to postići i kako će se to braniti kada bude nastupala naša ekipa. Znači, to je jedan veliki problem koji zbunjuje mnoge ljude, jer mi već osam godina nemamo suverenitet na Kosovu, mi znamo da tamo postoje organi vlasti i znamo ko momentalno ima suverenitet na Kosovu. Drugi pojam koji je takođe ovde, čime je i moja prethodnica završila, odnosi se na pitanje kompromisa. Znači, na više mesta se zahteva da se postigne kompromisno rešenje. Mi nikada u javnosti nismo čuli šta je to kompromisno rešenje. Ako pogledamo opet taj prvi stav, mi vidimo da naša delegacija, i naša država i naši državni organi zahtevaju da se zauzme stav osuverenitetu i integritetu Republike Srbije a, kao što znamo, na Kosovu Albanci zahtevaju nezavisnost. Šta je kompromis između ta dva stava? Dakle, mi jednostavno nismo čuli, a mislim da su to dosta isključive varijante i da se ne vidi šta bi moglo biti između punog suvereniteta i teritorijalnog integriteta i nezavisnosti Kosova, jednostavno, u ovakvoj analizi, kako je ovde postavljena, taj kompromis nije moguć. Znači, bilo bi dobro kada bi nam se to objasnilo i kada bi, ne samo mi koji ovde sedimo u ovoj skupštini, nego ukoliko bi i građani čuli šta je konkretno taj kompromis. To su neke stvari koje se ponavljaju kao čiste floskule i zaista nas stavlja u jednu inferiornu poziciju, jer mi žongliramo nekim terminima koji jednostavno ništa ne znače i zbog toga je po meni ova rezolucija loše napisana, jer to nigde ništa nije objašnjeno od ovoga što postavljam kao suštinska pitanja. Htela bih da pomenem da je ovde bilo rečeno da se opet čine određene nepravde, međutim, nema te interpretacije kako i na koji način smo mi stigli do te nepravde. Vidite, moram da kažem, pošto sam u javnosti verovatno dovoljno poznata po nekim svojim stavovima, ponoviću ih, šta nije bilo dobro i kako su pojedini ljudi, koji su poslanici u ovoj sali, zastupali ideju, etnički princip je bio, molim vas, od početka devedesetih godina jedino što je rukovodilo srpsku politiku. Pa smo onda smatrali da je Knin u Srbiji, zato što u Kninu žive Srbi. Znači, ko je proglasio etnički kriterijum? Još u ono vreme govorila sam, ljudi moji, vratićemo se na Kosovo, kako ćemo onda braniti, jer ako ćemo po principu da se može stvarati velika Srbija, do tamo Virovitica–Karlobag itd, jer navodno žive Srbi, isključivo Srbi, po tom etničkom principu mi zaista nikada nećemo moći da sutra branimo Kosovo i da kažemo da sada taj etnički princip više ne važi, a naravno za nas važi. Znači, tražim ovde i postavljam pitanje da li zaista narodni poslanici iskreno veruju u taj princip, da taj princip važi za sve i da je to taj pravični princip. Samo kažem da izražavam duboku sumnju da je ovde zaista prihvaćen taj princip kao opšti princip važenja, jer koliko znam ovde ljudi zastupaju stvaranje država po etničkom principu, i konačno da to dokažem i preko najnovijeg Ustava. Mi predlažemo da Kosovo ostane u Srbiji, a Ustavom smo definisali Srbiju kao državu srpskog naroda. Praktično, ono što se kaže kao nekakva opet floskula koja nije nigde objašnjena, da mi hoćemo nekakvu suštinsku autonomiju, pa mi predlažemo višenacionalnu državu Srbiju, a ako predlažemo višenacionalnu državu Srbiju, onda nikako nije moglo u Ustavu da piše da je to država srpskog naroda i svih ostalih građana. Znači, ili ćemo biti dosledni, i teorijski i po nekoj političkoj teoriji, ili ćemo zaista da se igramo i da ostavljamo ovako prazne floskule, koje nas zaista onda brukaju jer pokazuju jednu totalnu nedoslednost. Još za kraj, vrlo često čujemo ovde da se nešto zamera nekakvim strankama, da se eto one oslanjaju i da govore kako idemo ka Evropi, pa ti vaši prijatelji u Evropi. Molim vas, ako pogledamo celokupnu krizu od početka Jugoslavije i njenog raspada, oni koji su se oslanjali na zapadne zemlje zaista su u svojim planovima uspeli. Oni koji to nisu uspeli, koji su stalno bili u raskoraku, mi ni tu najobičniju lekciju ne možemo da naučimo, nego se u ovom parlamentu i dan–danas najrazvijenije zemlje sveta, najmoćnije zemlje sveta, proglašavaju srpskim neprijateljima. Pa dobro, nas će braniti onda Iran, Kina itd. Znači, to je nešto što mi moramo suštinski da menjamo, jer zaista sve nekakve vrednosti za koje se zalažemo ne možemo isključiti razvijeniji svet i onda očekivati da ćemo moći da uspemo u bilo kakvom interesu ukoliko ne nađemo zajednički jezik sa tim svetom. Dogod smo mi neka grupacija koja nema nikakav zajednički jezik s tim svetom cela ta priča o Evropi i opet kritika toga zaista pada u vodu. Zaista molim da se i ovaj skupštinski dom jedanput opredeli i kaže kakva je spoljna politika Srbije, hoćemo li se mi oslanjati samo na neke usputne komentare predsednika Putina ili imamo jednu čvrstu međunarodnu politiku koja zaista može da obezbedi bolju budućnost Srbiji. Hvala vam.
Miroslav Markićević, neka se pripremi gospodin Nenad Čanak.
Poštovani predsedniče, gospodine predsedniče srpske Vlade, danas na dan Svetog Trifuna, okupivši se u najvišem domu ove zemlje, mi koji smo zadobili poverenje građana na izborima 21. januara 2007. godine u formalno–pravnom smislu imamo lak zadatak. Pred nama je Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije povodom predloga, kako to kaže Ahtisari, Predloga za sveobuhvatno rešenje statusa Kosova i nastavka pregovora o budućem statusu Kosova. Zašto kažem da je pred nama lak zadatak? Predlog rezolucije sadrži samo ono što je zapisano u Ustavu ove zemlje, koji je narod potvrdio na referendumu 28. i 29. oktobra 2006. godine. Predlog rezolucije sadrži samo ono što piše u Povelji UN, Rezolucija sadrži samo ono što piše u Rezoluciji Saveta bezbednosti UN broj 1244. U svim tim dokumentima piše da je Kosovo i Metohija sastavni deo države Srbije. Nema Srbina na ovom svetu koji ne zna šta piše u ovim dokumentima. Kosovo i Metohija je najvažniji deo naše države i o njegovom statusu se može pregovarati, razgovarati, ali samo kao o Pokrajini koja je u sastavu države Srbije. Svaki deo naše zemlje koji neko hoće da otme je najvažniji. Nema Srbina koji će pristati na nešto drugačije određenje statusa Kosova i Metohija, polazeći i od njegovog razuma, i njegovog srca, i njegove duše. Mi poslanici poslaničke grupe DSS–NS – dr Vojislav Koštunica, polazeći od našeg izbornog programa, naših dobro poznatih stavova i uverenja, zadobivši najveće poverenje Srba na Kosovu i Metohiji, imamo posebnu odgovornost. Naravno, mi najmanje ne sporimo pravo svim poslanicima i svim građanima da podjednako brinu o sudbini Kosova i Metohije. To u stvari i jeste najvažnije u ovom trenutku – jedinstvo koga se izgleda neki plaše u ovoj skupštini. Sve naše političke i svake druge razlike na današnjoj sednici su nebitne. Srpski narod neće nikome oprostiti eventualno nejedinstvo u ovom trenutku. Raduje me da jedinstvo kod gotovo svih parlamentarnih stranaka postoji i kod ljudi na najvažnijim funkcijama u našoj državi. Danas nije dan za isticanje razlika, danas poručujemo i svetu i svim građanima ove zemlje da smo jedinstveni u odbrani naše zemlje i naših građana, u njihovim zahtevima da mirno žive u svojoj državi,na svojoj dedovini. Poštujemo i prava svih drugih građana da zajedno sa Srbima žive u miru i u društvu dobrom za sve. Ubeđen sam da nijedno dete u Srbiji neće imati srećnu budućnost ukoliko tu budućnost ne budu imala i srpska deca na Kosovu i Metohiji. Poslanici poslaničke grupe DSS i NS – dr Vojislav Koštunica podržavaju Rezoluciju koju je predložila srpska Vlada, podržava i naš pregovarački tim i želimo im svaki uspeh i sreću 21. februara. Hvala.
Ima reč gospodin Nenad Čanak. Molim da se pripremi Dragan Todorović.
Dame i gospodo, sa užasom sam čuo ovo što je rekao gospodin Vučić da se u Vojvodini ponovo pojavljuje nasilje. Međutim, ono što je veoma značajno, to je da po policijskom izveštaju nije bilo eksplozivne naprave, nego samo požar. Dobro je, čini se da neće biti od toga nešto što niko od nas ne bi želeo. Međutim, ono što svi moramo da se zapitamo, šta je radila Vlada dr Vojislava Koštunice u proteklom periodu, kada je ta vlada dozvolila niz stvari koje su se događale, od vandalizovanja groblja, od pretuče glumaca Pozorišta mladih u Novom Sadu, da se svi njihovi počinioci fotografišu, a da se nikada ne izvedu pred lice pravde. Potpuno je jasno da je u pitanju zavera protiv ove zemlje zato da bi se uništile njene institucije. Ova skupština nema predsednika, ova skupština nema svoje organe, mi nemamo vladu, nego je imamo kada treba da nekome dodeli državnu imovinu da je otkupi. Mi nemamo ništa tako, mi imamo samo viziju zemlje, a i to kako ko. Došli smo u situaciju da treba ovde da govorimo o Kosovu, o Kosovu koje je ta ista Vlada kao sledbenik one koja je predala i prodala Kosovo pre sedam godina, ta ista Vlada sada pokušava nas da uveri da budemo post festum saučesnici, da budemo saučesnici u izdaji države, naroda i svih vrednosti koje je ova država ikada pokušala da u sebe ugradi. Upravo zbog toga mislim da je kada danas govorimo o svemu tome kasno. Kasno je zato što kada je pravljen ovaj ustav, koji smo dobili na način kako smo ga dobili, nikome nije palo na pamet da će nas taj Ustav koštati Kosova. Da je pravljen tako, da je rađen po španskom modelu, možda bi bilo puta da Kosovo ostane u Srbiji, ali ga sada nema zato što je to krivica dr Vojislava Koštunice i njegove Vlade. Ustavni zakon koji je donela ta ista Vlada, tj. predložila ga, u tom Ustavnom zakonu je prekršen Ustav Srbije time što nije naveden datum održavanja izbora na Kosovu i time se jasno ta vlada odrekla Kosova. Da li mi sada treba da izvlačimo kestenje iz vatre, da svi mi post festum budemo saučesnici? Nikada.
Gospodin Dragan Todorović. Neka se pripremi gospođa Nataša Mićić.
Dame i gospodo, pre nego što pređem na sam predlog Martija Ahtisarija, hteo bih da vas podsetim na doslednu nedoslednost i različite aršine koje UN primenjuju kada su Srbi u pitanju. Postalo je pravilo da ono što važi za sve druge ne važi za Srbiju i Srbe. Da je to tako pokazuje razbijanje SFRJ, iako je izvršen zločin protiv mira od strane Amerike, Vatikana, Nemačke, Engleske i drugih zapadnih država, UN su prešle preko toga i priznale secesiju bivših republika, i to u granicama koje je ustanovio bivši komunistički diktator Josip Broz Tito i time nagradile zločin. Podsetiću vas, 90. godine u Saboru Hrvatske, posle pobede HDZ–a, obnavlja se velikohrvatska ustaška ideja i Srbi, kao drugi konstitutivni narod, izbacuju se iz Ustava Hrvatske, a Hrvatska se ustanovljava kao država hrvatskog naroda. UN ćute. Republika Srpska Krajina nastaje kao odgovor na otcepljenje Hrvatske i nagoveštaj novog ustaškog pogroma nad Srbima. Sam Butros Gali u svom izveštaju 15. 5. 1993. godine iznosi podatak da je iz Zagreba, Rijeke, Splita i drugih gradova proterano preko 250.000 Srba, a do 95. godine proterano je više od 500.000. Pri tom, podatke o proteranim Srbima koji su traženi od Saveta bezbednosti, UNPROFOR–a i zemalja u koje su otišli niko nije dostavio, osim Srbije i Republike Srpske Krajine. I nikom ništa. Ujedinjene nacije ostaju gluve, a da vas podsetim,Kofi Anan u to vreme bio je zadužen od generalnog sekretara UN za mirovne operacije u svetu i odlično je bio upoznat sa situacijom u Republici Hrvatskoj i garantovao Krajini da će biti zaštićena od UN. Godine 1995, u dve zločinačke akcije hrvatske vojske, "Bljesak" i "Oluja", uz odlučujuću pomoć Amerike, izvršeno je najveće etničko čišćenje u Evropi posle Drugog svetskog rata. Republika Srpska Krajina je okupirana, iako je bila pod zaštitom UN, i tom prilikom je proterano preko 500.000 Srba. Setite se samo slike tadašnjeg američkog ambasadora u Zagrebu Pitera Galbrajta na ustaškom tenku. Do danas, u okupiranu Republiku Srpsku Krajinu i Hrvatsku vratilo se manje od pet posto izgnanih, a one koji se vrate i danas ubijaju i šikaniraju. Godine 1996. Dejtonskim sporazumom u bivšoj BiH stvorena su dva ravnopravna entiteta, Republika Srpska i Muslimansko–hrvatska federacija, sa skoro istim brojem stanovnika i teritorijom, da bi danas Republika Srpska bila pred potpunim gašenjem i to direktno kršenjem Dejtonskog sporazuma od strane visokih predstavnika EU. Setite se samo Pedija Ešdauna, onog koji je obilazio šiptarske teroriste i koji je lagao u Haškom tribunalu. Uporno pokušavaju, na svaki mogući način, da se Republika Srpska proglasi za genocidnu tvorevinu, kako bi potpuno nestala. Podsećam vas, u toku rata, i Muslimani i Hrvati, kada su bežali jedni od drugih ili od svojih, bežali su kod Srba. Kada se završilo razbijanje SFRJ, okupacija Republike Srpske Krajine, Republika Srpska skoro ugašena, razbija se SRJ, odvaja se Crna Gora, a UN preko svojih predstavnika na Kosovu i Metohiji rade isto ono što i visoki predstavnici EU u Bosni i Hercegovini, samo u obrnutom smeru. Ovi gase Republiku Srpsku, a na Kosovu i Metohiji stvaraju, na suverenoj teritoriji Srbije, drugu albansku državu. Pri tom, krše Povelju UN i odredbe međunarodnog prava. Zašto se ne poštuje Rezolucija 1244? Kako je moguće da UN ne poštuju sopstvenu rezoluciju. Zašto traže samo od Srbije da ispuni svoje obaveze? Rezolucija 1244 nije mirovni ugovor između SRJ i UN, jerte dve strane nisu ni bile u ratu, nego okončanje zločinačke agresije NATO pakta nad SRJ i to pod pretnjom baš Martija Ahtisarija da će Beograd i Srbija biti potpuno razoreni ako ne prihvate da prestanu da se brane. Jer to jeste najveći zločin za kreatore novog svetskog poretka, braniti svoj narod i svoju državu, za njih nema većeg zločina i nema te kazne koja je dovoljna za okajanje takvog greha. Šta je osnovni sadržaj Rezolucije 1244? Srbija je suverena, njene granice su nepovredive, povratak vojske i policije. Osma je godina kako tu svoju obavezu UN ne ispunjavaju. Kako može uopšte bilo ko ozbiljan da bude siguran da će UN poštovati neku novu rezoluciju, a posebno mi Srbi, sa skoro dvadesetogodišnjim iskustvom obmana i prevara od strane UN. Zar misle da ćemo nasesti na stare prevare, Markale, konclogore i slične predstave za svet, kao i poslednje proteste u Prištini protiv plana Martija Ahtisarija, kako bi navodno svet ubedili u to da je plan nepristrastan i da ponovo, jedino Srbi, nepravedno ne prihvataju dobre namere kako bi se rešili njihovi problemi. Na samom kraju zločinačkog pohoda na Srbiju, on se mora opravdati. Jedino opravdanje je pristanak Srbije. Zato Srbija ne sme pristati, zbog svoje prošlosti, sadašnjosti i zbog svoje budućnosti.
Ostalo je četiri i po minuta. Reč ima narodni poslanik Nataša Mićić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine tehnički premijeru, članovi pregovaračkog tima, ovo je već treća rezolucija ove vlade čijem usvajanju prisustvujem i, kao što nisam mogla da glasam za prethodne rezolucije, tako neću glasati ni za ovu, iz prostog razloga što se ovom rezolucijom, faktički, brani jedna politika, pogubna i pogrešna, i to višedecenijska pogrešna politika, koja je naročito eskalirala devedesetih godina, ne samo neprijateljstvom između dva naroda, već i ratnim zločinima, raseljavanjem lica i međunarodnim protektoratom. To su, dakle, činjenice. Druga stvar, ova rezolucija nosi naziv – Predlog sveobuhvatnog rešenja, a mi to rešenje, faktički, uopšte ne vidimo i nemamo. Razumem neke argumente da neka diplomatska i pravna sredstva moraju biti tajna, ali ne valjda toliko kao da se radi o, ne znam, tajnom oružju Nikole Tesle. Treća, najvažnija, stvar zbog koje ne mogu da podržim ovu rezoluciju jeste činjenica da se u njoj ni u jednoj rečenici, polurečenici ili reči ne spominju Srbi koji žive na Kosovu, a mi mislimo da je to prioritet i mislimo da bi pregovarački tim, faktički, trebalo da se fokusira na što bolji položaj Srba na Kosovu. Zato naša koalicija ne može pristati na ovo jedinstvo i na ovu sabornost koja je, nažalost, svaki put u Srbiji koštala samo građane i građanke Srbije, a ovaj put će, izgleda, nažalost, koštati i Srbe koji žive na Kosovu.
Hvala gospođi Nataši. Reč ima gospodin Zvonimir Stević, a da se pripremi Stojanka Petković. Izvolite. Preostalo vreme za SPS je samo deset minuta.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, tema današnje rasprave je pitanje od sudbinskog značaja za Srbiju. Predlog koji je izaslanik UN za status Kosova Marti Ahtisari dostavio obema stranama možemo odmah reći da je za kosmetske Srbe neprihvatljiv. Ovo zbog toga što osnovne postavke tog rešenja nisu ništa drugo do uvođenje nezavisnosti za deo naše državne teritorije. Nema važnijeg državnog i nacionalnog zadatka od suprotstavljanja ovom rešenju koje je pogubno, ne samo za preko 120.000 Srba koji žive na Kosovu i Metohiji, već i za više od 230.000 prognanih koji su gajili nadu u povratak na svoja ognjišta. Ništa manje ne pogađa ovo rešenje i preostali deo srpskog nacionalnog korpusa, koji se nikako i nikada ne može pomiriti sa činjenicom da im se nametnutim rešenjem otkida deo bića. S druge strane, albanski zvaničnici uglavnom izražavaju zadovoljstvo zbog ovog predloga i već utvrđuju detalje o izgledu buduće države Kosovo. Protesti koje je proteklih dana organizovalo Udruženje"Samoopredeljenje" Albina Kurtija samo je deo za upotpunjavanje scenarija o proglašenju nezavisnosti Kosova i Metohije. Već površnim tumačenjem Ahtisarijevog predloga zapaža se da se u predložena rešenja unosi uredba o zaštiti Srba na Kosovu i Metohiji. Međutim, to je samo dodatna mera zamagljivanja i udaljavanja od Rezolucije 1244, a ne treba ni objašnjavati u kojoj je meri ponuđeno rešenje u suprotnosti sa Rezolucijom ove skupštine o mandatu za političke pregovore o budućem statusu Kosova i Metohije. Ahtisari u predlogu planira brzo donošenje ustava u kosovskom parlamentu koji bi, nema sumnje, već u 1. članu Kosovo definisao kao nezavisnu državu. To je, pored mogućnosti da Kosovo sklapa međunarodne ugovore, poslužilo Agimu Čekuu da odmah objasni kako je nezavisnost Kosova ne samo interes njegovih građana već i međunarodne zajednice, jer je sa međunarodnim snagamapartnerstvo građeno od 1999. godine, pa se ta epizoda treba okončati povoljnim rešenjem za kosovske Albance. Dakle, atributi državnosti koje će samo verifikovati ustav, a zatim i samostalnost, koju državnost podrazumeva, pa uređenje policije po sopstvenoj meri, pravosuđa i uređenje drugih stubova državnosti, potpuno potiru ono što se nudi u domenu decentralizacije kada su u pitanju sredine sa srpskim većinskim stanovništvom. Ne može se verovati obećanjima albanske strane kada se zna da ni u primeni ustavnih okvira nisu ispoštovana nastojanja da se najpre ispune standardi, pa razgovori o statusu, ni brojnadruga obećanja albanske strane nisu ostvarena. Tako je sa s povratkom Srba sa područja Kosova i Metohije, a od 230.000 prognanih na Kosmet se vratilo tek nekoliko hiljada. Nisu ispunjena ni obećanja o zapošljavanju Srba, kao ni u drugim oblastima. Zato pred vama, kao i Srbi sa Kosova i Metohije, postavljam pitanje da li se sada nešto promenilo u odnosu na naš usvojen dokument u ovom skupštinskom domu i da li neko ima mandat da se udaljava od Rezolucije koju smo usvojili. Da vam odmah kažem da pitanje postavljam i u ime Srba sa centralnog Kosova, ali i sa drugih delova Kosova i Metohije, koji su proteklih sedam i po godina bez mirnog sna, pod stalnom opasnošću zbog ugrožavanja života, sa neizvesnim ishodom za sutrašnji dan. Dobro je poznato da nas prati sijaset drugih nedaća, krše se elementarna ljudska prava, ukinuto je pravo na rad. Srbi žive u uslovima nedostojnih čoveka, bez struje i vode, uz ograničene mogućnosti za lečenje, školovanje dece, obrađivanje poljoprivrednog zemljišta. U ime postojanosti, hrabrosti i dostojanstvo tih ljudi dužan sam da ovde postavim dodatno pitanje kakva se obećanja mogu dati Srbima na Kosmetu ukoliko se ipak pribegne nametnutom rešenju od međunarodne zajednice? Šta u tom slučaju treba da urade Srbi sa Kosmeta? Da li naši najviši zvaničnici, uključujući i predsednika države i premijera, imaju neko prihvatljivo rešenje? Jer da budem krajnje otvoren, to pitanje je neizbežno i proističe iz razgovora sa građanina, a ono se nameće skoro u svakoj prilici. Kako će Srbija opstati na Kosovu i Metohiji, ako to više ne bude deo Srbije? Da li se mogu pomiriti sa činjenicom da ih ubuduće štiti neka narodna nova vojska Kosova, kada su na svojoj koži iskusili posledice martovskog pogroma marta 2004. godine. Ovih dana je među Srbima na Kosmetu uočljiva zabrinutost, neizvesnost i dilema šta učiniti ukoliko se desi, bez naše volje, nametanje rešenja statusa. Državni vrh bi morao da ponudi neko rešenje kako u tom slučaju dalje živeti na Kosmetu. Mora se naći neki izlaz, a ne verujem da on može biti u kolektivnoj seobi, što se među uznemirenim i zabrinutim našim ljudima takođe čuje ovih dana. Opštu psihozu i nevericusamo dodatno pojačavaju tu i tamo prisutne informacije o mogućoj podeli Kosmeta. Nikako se Srbi ne mogu zadovoljiti pokušajem nove šarene laže da su, kako izjavljuju neki zvaničnici iz međunarodne zajednice, u planu Ahtisarija dobili posebnu zaštitu. Dame i gospodo narodni poslanici, SPS smatra da ova pitanja zahtevaju i naš odgovor. Mislim na ovu skupštinu, ali i ofanzivniju, diplomatsku intenzivnu međudržavnu aktivnost. Potrebno je da sve državne institucije urade svoje detaljne planove, koje bi time omogućili potrebnuzaštitu Srba sa Kosmeta i jačanju ukupnog njihovog položaja. Znam da u ovom trenutku, kada još uvek nije formirana Vlada, to predstavlja otežavajuću okolnost, ali da odmah kažem da kada je položaj Srba na Kosmetu u pitanju treba zapostaviti stranačke interese jer, ponovo podvlačim, to je sudbinsko državno i nacionalno pitanje. Zato vas i pozivam, kolege narodni poslanici, da u ovom najvišem domu izrazimo puno jedinstvo, koje nam je potrebnije nego ikad do sada, i da se svi svrstamo u jedinstvenu kolonu za odbranu Kosova i Metohije, za Kosovo i Metohiju u Srbiji, uz najviše domete autonomije koje nudimo Albancima, u posredovanje međunarodne zajednice. Jer, da na kraju kažem, Zbog Kosova i Metohije je bombardovana i Srbija, i sve floskule o tome da su nove demokratske vlasti ta snaga koja će rešiti pitanje Kosova padaju u vodu. Poštovana gospodo, nemate prava da se igrate sa našom sudbinom na Kosovu i Metohiji. Ne brani se Kosovo i Metohija u Beogradu. U izbornoj kampanji su vam bila puna usta Kosova i Metohija, časni izuzeci od rukovodstva su preskočili Ibar. Nije samo moje Kosovo i nije samo naše, Kosovo i Metohija je vaša, ali mi živimo dole, a vas dole nema sad kada nam je najteže. Gde su gospoda ministri? Gde su gospoda pomoćnici ministara? Posle sedam godina slušam ovde demokratsku vlast: "kriv je prethodni režim "; pa sedam godina je prošlo. Recite jedan segment, jednu oblast gde je u pozitivnom smislu promenjen naš život dole. Vi treba da dođete dole, u Gračanicu, u Štrpce, u Šilovo, u Veliku Hoču, u Goraždevac, u Ranilug, da budete deset dana, pa ćete videti kako taj narod živi i šta izdržava. Ahtisarijeva rešenja predlažu na mala vrata uvođenje državnosti za Kosovo i Metohiju. Još je čudnije što se ovih dana čuje od američkih zvaničnika da status Kosova i Metohije treba što pre rešiti, jer Albanci navodno prete nasiljem, što je opasnost za stabilnost Balkana. Pa onda se postavlja opravdano pitanje zašto se ne vodi računa o interesu osam miliona Srba, kojima se želi oduzeti deo teritorije, a i o tome kakav bi to poremećaj moglo izazvati u Evropi i u drugim delovima sveta, jer je sasvim izvesno da se ponuđeno rešenje ne zasniva na odredbama međunarodnog prava i Helsinškoj povelji. Instrumente koje imamo parlament, vlada, diplomatija, pa ajde da vidimo, Srbi sa Kosova i Metohije zakazali su miting za 27. februar ispred američke ambasade protiv plana Martija Ahtisarija, mislim da je to prilika i trenutak da se okupi svekoliki srpski narod, i da se jasno opredeli, i da sačuvamo Kosovo i Metohiju. Hvala.
Hvala, gospodine Steviću. Reč ima Stojanka Petković. Molim da se pripremi Vuko Antonijević.
Poštovana predsedavajuća, poštovani predsedniče Vlade, dame i gospodo kolege poslanici, ja sam Stojanka Petković, poslanik G17 plus iz Zvečana sa Kosova i Metohije. Rešenje statusa Kosova i Metohije je jedno od najtežih istorijskih pitanja pred kojima se nalazi srpski narod i država Srbija. Plan Martija Ahtisarija daje jednostran pristup prema albanskoj zajednici, jer su dati svi atributi ustavnosti i državnosti, nekakvog oblika nezavisnosti, pa je kao takav za srpsku zajednicu na Kosovu i Metohiji u potpunosti neprihvatljiv, a posebno u stavovima koji krše suverenitet i integritet Republike Srbije. Što se tiče statusnog rešenja za Kosovo i Metohiju, svako rešenje mora biti u saglasnosti sa međunarodnim pravom, gde se mora hitno preduzeti snažna diplomatska akcija na svim nivoima kako bi se Kosovo sačuvalo u granicama Srbije. G17 plus se zalaže za mirno i kompromisno rešenje, odnosno dogovorno između Albanaca i Srba, gde neće biti pobednika i gubitnika, za jedno pravo rešenje koje će doneti mir i stabilnost i na Kosovu i u čitavom regionu, gde će svi Srbi sačuvati svoj ponos, a Srbija sačuvati svoj obraz. Šta je još tako bitno u ovom trenutku? Pregovarački tim se mora izboriti za ekonomski prosperitet i finansijsku poziciju srpskog naroda u posebnim zonama na KiM, gde se mora obezbediti maksimalna ingerencija u oblasti pravosuđa, bezbednosti i lokalne samouprave. Mora se založiti za finansiranje svih institucija koje je Srbija i dosad finansirala, a misli se na prosvetu, zdravstvo, lokalnu samoupravu i socijalnu zaštitu, gde bi postojala vertikalna veza sa Srbijom. Izboriti se za pravilnu decentralizaciju i mogućnost povezanosti opština sa većinskim srpskim stanovništvom u posebnim zonama, finansiranje kroz Nacionalni investicioni plan, u infrastrukturi, u stanogradnji, u zapošljavanju, u stvaranju životnih uslova za srpsko življe na Kosovu, bez monitoringa Prištine, jer to je jedino rešenje. Jedino tako i na taj način se Srbi mogu zadržati na tim prostorima. U suprotnom, krenuće novi egzodus i Srba neće biti na Kosovu. Koliko bude nas Srba na Kosovu, toliko će i država Srbija biti prisutna na tom prostoru. Poštovani poslanici, danas bih želela da sa ove govornice pošaljem jednu snažnu poruku svim srpskim političarima, parlamentarnim i vanparlamentarnim strankama na Kosovu i Metohiji. Braćo i sestre, parlamentarni izbori su prošli. Došao je trenutak kada se srpski narod na Kosovu i Metohiji ne može deliti po stranačkoj pripadnosti. Moramo se ujediniti. Nema straha, nema panike. Ovo je naša borba, za naš sopstveni opstanak na Kosovu, za nas, za našu decu, za naše Kosovo, za našu imovinu, jer niko nam ga neće sačuvati, a ni Beograd, ako smo posvađani i razjedinjeni. Hvala lepo.
Hvala. Reč ima Vuko Antonijević, a neka se pripremi Nataša Jovanović.
Poštovani predsedniče Vlade, uvaženi gosti, poštovani narodni poslanici, predlog plana Marti Ahtisarija za rešenje budućeg statusa Kosova i Metohije predstavlja političku agresiju i brutalan nasrtaj na teritorijalni integritet i suverenitet Srbije, koja se pokušaju otimanja 16% njene teritorije mora suprotstaviti ne samo jednoglasnim usvajanjem ove rezolucije u srpskom parlamentu, već i svim drugim legitimnim sredstvima koja u odbrani države predviđa i Ustav Srbije i međunarodno pravo. Ahtisarijev plan je sačinjen kao finalni okvir za formiranje još jedne albanske države na Balkanu, ali u ovom slučaju na teritoriji Srbije, koja je izgleda 99. godine bombardovana radi okupacije i otimanja njene teritorije, odnosno u ime progona kosmetskih Srba i ostvarenja ciljeva albanskih separatista i njihovih mentora. Fingiranim nezadovoljstvom Šiptara u Prištini, Marti Ahtisari sugeriše međunarodnoj zajednici da je njegov plan navodno izbalansiran, iako je očigledno da je u svim delovima isključivo antisrpski. To je ogoljena farsa i zajednički pokušaj Ahtisarija i Šiptara da promovišu apsurdno pravilo da je nepostojeće pravo nacionalne manjine na samoopredeljenje iznad suvereniteta države u kojoj ta manjina živi. Opstanak Srba na Kosovu i Metohiji, očuvanje Kosmeta moguće je samo ako Vlada Srbije, Skupština i srpski pregovarački tim u narednom periodu budu dosledni u stavu da je apsolutno neprihvatljiv ma kakav oblik nezavisnosti za južnu srpsku pokrajinu. Zato Srbi sa KiM zahtevaju od svoje države da, kao i do sada, ignoriše brojna cinična i uvredljivo formulisana hrabrenja Srbije na putu ka Evropi koja, u suštini, predstavljaju katastrofalnu kompenzacionu političku ponudu srpskoj državi da se zarad članstva u EU odrekne gotovo šestine svoje teritorije. Insistiranjem isključivo na teritorijalnom integritetu i suverenitetu Srbije naša država je osujetila proalbansku i antisrpsku političku diverziju Martija Ahtisarija i istovremeno za takav stav obezbedila punu podršku, ne samo Rusije, Kine, već i mnogih članica EU. Taj teško stečeni politički kapital, koji je ovih dana na meti prekookeanskih i drugih zagovornika nezavisnog Kosova, srpska država mora da sačuva i uveća ne samo zarad Kosmeta, već i zarad Srbije u celini. Državni pregovarački tim Srbije mora u narednom periodu da insistira da se bez odlaganja sprovedu ključne odredbe Rezolucije 1244, a posebno ona koja predviđa povratak određenog kontigenta srpske vojske i policije na Kosovo i Metohiju. Na tome se mora insistirati jer je to jedan od preduslova za povratak preko 250.000 raseljenih Srba, koje su Šiptari, uz teror, nezapamćen u skorijoj istoriji, proterali naočigled preko 50.000 do zuba naoružanih pripadnika KFOR–a. Oni su teror Šiptara nad Srbima nezainteresovano posmatrali 17. marta 2004. godine, a srpska država ni po koju cenu više ne sme dozvoliti da se tako nešto ponovi. Svoje nemirenje sa Ahtisarijevim planom kosovsko–metohijski Srbi će iskazati protestom ispred američke Ambasade 27. februara u 14,30 časova, želeći da na taj način zvaničnom Vašingtonu upute poruku da prestane da ohrabruje šiptarske separatiste, odnosno da otimanje teritorije suverene države Srbije ne može biti prihvaćeno kao kolateralna šteta američkog viđenja demokratizacije Balkana. Srbi sa Kosova i Metohije s pravom očekuju da im se na ovom protestu priključe svi poslanici srpskog parlamenta, kao i građani Beograda i ostalih gradova Srbije, koji se ne mire sa pokušajima amputacije kolevke srpske države. Hvala.
Hvala, gospodine Antonijeviću. Reč ima Nataša Jovanović, a neka se pripremi Snežana Stojanović–Plavšić.
Dame i gospodo narodni poslanici, plan koji je doneo u Beograd Marti Ahtisari, Specijalni izaslanik Saveta bezbednosti UN, odnosno Generalnog sekretara, proistekao je iz najšireg konteksta međunarodne politike SAD i zapadnih sila, koja se sprovodi na području bivše Jugoslavije i Srbije unazad 15 i više godina. To za nas nije iznenađenje, ni za mene kao predstavnika najveće političke stranke u Srbiji, one koja i danas pokazuje državničku mudrost i to da nam je teritorija naše zemlje, opstanak Srba na Kosovu i Metohiji i teritorijalni integritet najvažnije i ključno nacionalno i državno pitanje. Na osnovu diskusija, i ne bih to pomenula da pojedini narodni poslanici ne boluju od amnezije ili misle da narod ima kratko pamćenje, moram, kolege, da vas podsetim, jer mnogi od vas su se sada vratili u skupštinske klupe, da smo 2001. godine, za vreme vlasti DOS–a, kada vas je bilo 176 u Narodnoj skupštini, jednoglasno izglasali Deklaraciju kojom smo odbacili tzv. Ustavne okvire za Kosovo i Metohiju koje je predložio tadašnji izaslanik Hakerup. Sada je zaista neverovatno da ne obraćete pažnju na eksplicitnost jednog dela Ahtisarijevog plana koji predviđa ultimativno da naša južna pokrajina ima svoj ustav. U aneksima tog plana on tačno razrađuje od svih prerogativa državne vlasti, očigledno potpuno nezavisne države, na koji način će i po kojim fazama to da se sprovodi. On nije došao u Beograd, i nije dao intervju ni u Beogradu ni u Prištini, da govori u zavijenoj formi, nego je rekao, neko je to danas i pomenuo, zavisi kako ko tumači ovaj dokument. Tumačimo samo onako kako je napisano. Nemamo i nećemo večeras, u bilo koje doba, kada se završi ova rasprava, imati nikakvu dilemu. Mi srpski radikali nikada je nismo ni imali, ali svi vi iz ove sale, i vi koji ne budete glasali i vi koji budete glasali za ovu rezoluciju, pošto je ona proistekla iz ranije usvojene platforme Državnog pregovaračkog tima, iz izveštaja koji je taj tim podneo 12. septembra prošle godine, sada samo možemo da poručimo srpskom narodu na Kosovu i Metohiji, Martiju Ahtisariju i Ujedinjenim nacijama, celokupnoj tzv. međunarodnoj javnosti šta će da se desi. Ništa izvan toga ne može da se dešava, a da državni zvaničnici, predsednik Republike, koji je otišao još pre dva sata iz sale, predsednik Vlade i Državni pregovarački tim, kome se obnavlja mandat za pregovore, ne postupe na taj način. Onda je potpuno besmisleno da do kraja ove rasprave spekulišemo šta će da bude i šta će da se desi. Lepo sve ovde piše, jasno je objašnjeno i samo tako morate da pregovarate, odnosno tako da se ponašate. U samom startu i u prvom susretu, ako to bude 21. februara, morate reći Martiju Ahtisariju da počinjete od nule. Ono što mi ovom rezolucijom, koju ćemo večeras usvojiti najširim mogućim konsenzusom, osim nekih izuzetaka koji očigledno ne shvataju šta se dešavalo u prethodnom periodu i da su oni te 2001. i 2002. godine glasali za rezolucije koje su odbacile nametanje na silu rešenja za našu južnu pokrajinu, onda imate obavezu i pred ovim najvišim zakonodavnim telom i pred državom Srbijom, pred celim srpskim narodom da se u skladu sa tim ponašate. Zašto smo mi, kada smo dobili predlog ove rezolucije, predsednik naše poslaničke grupe i zamenik predsednika naše stranke gospodin Tomislav Nikolić, insistirali na određenim preciznostima? Zato što upravo te preciznosti i nekoliko reči u rečenicama u određenim pasusima teksta ove rezolucije jasno govore šta treba da uradite, i nema vam druge. Dakle, sastajete se, to nije hipoteza, to je nešto što će da se desi za određeni broj dana, 21. odlazite i sedate preko puta Martija Ahtisarija. Da li će on simbolično nositi crvenu kravatu, zajedno sa šiptarskim političkim predstavnicima koji su preobučeni teroristi, kao što se desilo prošli put, da pokaže solidarnost, da se vidi da je na delu kombinacija diplomatskog pritiska i pritiska sile... I, nemojte biti tako naivni i misliti, što smo vam mi rekli pre nekoliko dana, da je tzv. teroristički pokret "Oslobođenje" one demonstracije organizovao samoinicijativno, da u to nisu umešale prste Amerika, pre svega, CIA i zapadne sile. Naravno da jesu, jer kroz taj vid i kombinaciju pritisaka, u situaciji kada premijer, tehnički ili važeći, kako god vi sebe smatrate, predsednik države i svi oni koji su uključeni u Državni pregovarački tim odbijaju da direktno kažu Ahtisariju da je to neprihvatljivo i pre nego što je doneta ova rezolucija, sve ste to mogli i bez ovog dokumenta, koji je sada apsolutno i kompletno obavezujući, oni koriste taj vakuum i to vreme da deluju na način kako ih savetuju njihovi vojni i politički mentori. Četiri stotine hiljada dugih i kratkih cevi na Kosovu i Metohiji, teroristički separatisti divljaju na sve strane, spremni da ponovo krenu na srpsko stanovništvo koje je nezaštićeno, a vi se bavite pitanjima kako ćete Ahtisariju saopštiti. Ili imate možda dilemu u svojoj glavi, sve ovo vreme, da je ovaj dokument koji je on pred nas doneo neprihvatljiv. Vi možete krenuti ne od nule, nego da pričate, pošto odbacite 99 odsto njegovog plana koji direktno zadire u teritorijalni integritet, koji direktno znači secesiju, što je on i priznao, pa kaže, to će biti nadzirana međunarodna nezavisnost, da pričate samo o onome što stoji u platformi za pregovore iz 2005. godine, a to je suštinska autonomija šiptarske nacionalne manjine na Kosovu i Metohiji. Oni nisu i nikada ne mogu da budu nikakva većina, ma kako da ih oni proglašavaju, ma kako da im pomažu, ma kako da ih sada nazivaju. Jer, ne zaboravite, kompletan obrt situacije u toj hipokriziji koja je nastala, pre svega u Americi i na zapadu, i kod njihovih naučnika i u njihovim diplomatskim krugovima, nastao je onog prelomnog trenutka kada je Ričard Holbruk došao i poklonio se jednom od vođa šiptarskih separatista i kada su Amerikanci prestali šiptarske teroriste da nazivaju tim imenom i počeli da govore da je u pitanju neki navodno nezaštićeni narod koji je većinski na Kosovu i Metohiji, ali nije većinski u Srbiji. Pazite koliko su opasni ovi termini, koji se nikad do sada nisu pojavili ni u jednom međunarodnom dokumentu a da nije otvorena pretnja silom. Šta ćete više od ovoga kada vam Ahtisari kaže: ''izvršiće se tzv. demarkacija granica''. Josip Broz je to uradio 1956. godine, a kasnije je to potvrđeno 1988. godine, kada je opština Leposavić uključena u Autonomnu Pokrajinu Kosovo i Metohija. Dakle, još 42 kilometra je pomerena granica prema opštini Leposavić, odnosno Kopaoniku. Kada se vrši demarkacija granica? Kada jedna država sa drugom ima oružani sukob, odnosno rat i kada posle tog ratnog stanja dođe do nekog mirovnog ugovora ili sporazuma, i to morate reći Martiju Ahtisariju. Nema promena granica ni po Ustavu naše države, ni po Rezoluciji 12 44 (što je neko nespretno nazvao rezolucijom, ako tako čita, ali je potpuno bez veze 1244, nije, nego 12 44) Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija, koja je izglasana, u trenutku kada je SRS shvatila da je to prevara Amerike, zapadnih sila, NATO pakta i Martija Ahtisarija i kada je bila protiv toga i pokazalo se da je ključ u toj rečenici ''rešavaće se budući status Kosova i Metohije''. Ona potpuno garantuje teritorijalni integritet naše države, ali ta nespretno skrojena rečenica, namerno stavljena u kontekst Rezolucije 12 44 nas posle sedam godina vraća na to da moramo da razgovaramo o tome da li će da se rešava budući status. Rešen je, po Ustavu Republike Srbije i po Rezoluciji 12 44. Mi smo se veoma dugo i ozbiljno bavili pitanjem Kosova i Metohije i to za nas nikada nije bilo stranačko pitanje. Uvek smo vodili računa o našem narodu, o deci sa Kosova i Metohije, o budućnosti naše zemlje. Imali smo uvek brigu za našu otadžbinu. Ako se setite određenih naučnih studija koje je svojevremeno pisao predsednik naše stranke prof. dr Vojislav Šešelj, ''Zapadne sile i uloga u razbijanju prostora Jugoslavije'', jedan deo je korišćen u svedočenju prošle godine pre nego što je ubijen Slobodan Milošević, ako vam sada, večeras pokažem da je ova knjiga koju je napisao Tomislav Nikolić, koja ima pravi naziv, i to je prava poruka za sve vas i građane Srbije, ''Sve za Kosovo i Metohiju'', napisana još 1998. godine, onda vidite da mi nikada nismo imali nikakvu dilemu i da smo večeras, kao i svih prethodnih puta, sa stavom o tome da ono što je naše moramo da branimo i da tako mora da se obaveže Pregovarački tim, došli i na ovu sednicu. Pročitaću vam za kraj samo jedan deo, i možete da napravite paralelu sa načinom na koji se vrše pritisci, sada, doduše, ne pretnjama bombama, NATO paktom, bombardovanjem, jer je teritorija Kosova i Metohije okupirana, šta je tada gospodin Tomislav Nikolić rekao kada je kompletnu situaciju prikazao u ovoj knjizi. To vam govorim zbog toga što je neko pominjao, pa niste hteli da razgovarate. Mi, koji već više od 10 godina pozivamo šiptarsku nacionalnu manjinu da se popiše, da plaća porez, ako hoće da se odazovu u vojsku i naravno da poštuju Ustav Republike Srbije, mi koji smo svog predstavnika, tada potpredsednika Vlade, Tomislava Nikolića, 28 puta slali u Prištinu. Samo jednom je bio, i to kratki susret sa Ibrahimom Rugovom, i ne na mestu koje je država Srbija odredila za to, nego u njegovoj kući ili, čini mi se, u sedištu njegove partije. Ono što je tada rečeno neka vam bude opomena večeras, vama koji ćete otići 21. u Beč, i naročito najvažniji deo koji stoji u tekstu ove rezolucije, a to je ono na čemu je insistirala Srpska radikalna stranka: "Narodna skupština posebno obavezuje Državni pregovarački tim da u nastavku pregovora iznese stav Republike Srbije o celini predloga Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara Ujedinjenih nacija, formulišući, u skladu sa ovom rezolucijom", i ni sa čim drugim, "svoje konkretne predloge i rešenja, kao i da odmah po povratku sa pregovora podnese izveštaj Narodnoj skupštini koja odlučuje o daljem toku pregovora". Ako se pojavite i odete 21. u Beč, sednete za sto sa Martijem Ahtisarijem, morate da mu kažete da sve ono što on promoviše kao kurir Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara pada u vodu i morate da razgovarate isključivo u skladu sa Ustavom Republike Srbije i da obavestite građane Srbije šta će se desiti ako nam na silu pokušaju, ili su spremni već sada, da nam otmu Kosovo i Metohiju. Ako nam zaprete bombardovanjem, pa zato odemo na konferenciju, govorim šta se desilo te 1998. godine kada se obratio javnosti, po povratku sa neuspelih pregovora, Tomislav Nikolić, pa zaprete opet bombardovanjem, mi damo Šiptarima republiku, pa zaprete opet bombardovanjem, a mi prihvatimo referendum Šiptara o otcepljenju, pa zaprete bombardovanjem, a mi damo Rašku, onda to ide u nedogled, onda tu više nema kraja i to je kraj naše države, nezavisnosti i suvereniteta. Imajte na umu ove reči od pre deset godina kada 21. budete krenuli, na osnovu ove rezolucije, da pregovarate o životu i budućnosti našeg napaćenog naroda na Kosovu i Metohiji.
Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović–Plavšić, a neka se pripremi narodni poslanik Zvonko Mihajlović.
Poštovane dame i gospodo, tačno je da kada danas govorimo o Kosovu i Metohiji treba da razmislimo o tome šta građani Srbije o tome misle i koji je njihov odgovor na ovo teško pitanje. Počeću sa jednom anketom koja je sprovedena u Srbiji i koja kaže da kada građane Srbije pitate da li je za njih prihvatljiva nezavisnost Kosova u preko 80% slučajeva dobićete odgovor da je to apsolutno neprihvatljivo. Međutim, kada ih pitate šta misle šta će se desiti sa Kosovom, nažalost, gotovo isti procenat njih odgovara da će se desiti upravo to. Čak i da ne govorimo o reprezentativnom istraživanju, vidimo da se građani Srbije nalaze zaista u konfliktu sa samima sobom kada je pitanje Kosova na dnevnom redu. Zašto je to tako? Zato što, sa jedne strane, stoje istorija, mitovi, legende, predanja i sve ono što smo o Kosovu učili, sve ono što je vremenom postalo deo kolektivno nesvesnog i deo nas samih. Sa druge strane stoji surova i neumoljiva realnost. Naravno, istorija bi trebalo da bude učiteljica života, ali dešava se, zbog različitih tumačenja istorije, da vam se desi konflikt u kome vam se čini da se istorija sukobljava sa budućnošću. Šta vam je tada činiti? Morate gledati realnost, morate gledati sadašnjost i morate iz nje crpsti rešenja. Kakva je sadašnjost Srbije i kakva je sadašnjost Kosova i Metohije u ovom trenutku? Na Kosovu žive ljudi čijem se životu ne može pridati nijedan atribut slobode i ljudskih prava. U Srbiji žive stotine hiljada ljudi koji su proterani sa Kosova. Neki od njih žive jako teško, neki od njih žive još uvek u kolektivnim centrima, na najnižem nivou i lestvici života, ne zato što ljudi u Srbiji ne žele da im pomognu da žive bolje, već zato što ljudi u Srbiji ne mogu često da pomognu ni sami sebi da žive bolje. Jer, takođe, realnost Srbije je i to da Srbija nije bogata, ekonomski moćna i politički stabilna svetska sila koja je u situaciji da nudi gotova rešenja i da ne pristaje na kompromise. Naprotiv, Srbija je još uvek siromašna zemlja, ali Srbija jeste zemlja koja se kreće od izolacije ka integraciji; Srbija jeste zemlja koja se kreće od ekonomskog kolapsa ka ekonomskoj stabilnosti; Srbija jeste zemlja koja se nalazi na putu od siromaštva ka održivom ekonomskom razvoju. G17 plus će podržati danas rezoluciju Narodne skupštine. Zašto? Iz dva razloga, jer je rezolucija u saglasnosti sa našim stavovima vezanim za Kosovo i Metohiju u ovom trenutku. Zašto? Zato što G17 plus veruje da su neprihvatljivi svi stavovi predloga Martija Ahtisarija koji narušavaju suverenitet i integritet Srbije. Isto tako, G17 plus veruje da je nemoguće odbaciti pregovore u potpunosti i da je nemoguće zaustaviti pregovarački proces. Mi verujemo da pregovori treba da budu nastavljeni, a to je ono što kaže i današnja rezolucija koju ćemo usvojiti i podržati. Stranka G17 plus nikada nije pristala na floskulu "revolucija koja traje" i nikada nije pristala na to da bude revolucionarna stranka koja će uvek govoriti samo šta neće i koja neće imati konkretna ponuđena rešenja kako da nešto bude bolje i kako da od revolucije krenemo ka evoluciji, ka promenama i ka prihvatanju odgovornosti. Mi smo smatrali, i danas verujemo, da je rešenje za brojna pitanja u Srbiji, pa i za pitanje Kosova i Metohije, ekonomski jaka i stabilna Srbija i to je ono na čemu smo dosledno i uporno radili. Mislimo da je rešenje u tome da svi zajedno nastavimo da radimo na tome. Takođe, Srbiji je potrebna politička stabilnost, Srbiji je potreban proces evropskih integracija da bi imala prijatelje, da bi imala ljude koji će je podržati u njenim nastojanjima da reši sve svoje probleme i, naravno, Srbiji je potrebno da jača svoje institucije. G17 plus i dalje će se zalagati za ovo i u procesu nastavljenih pregovora o Kosovu i Metohiji. Mi odlazimo korak dalje, jer kako će Srbija koja se stabilizuje pomoći ljudima na Kosovu ukoliko oni budu izolovani? Zato smo predložili posebne zone, to su geografske celine na Kosovu koje obuhvataju sva naseljena mesta i opštine u kojima su Srbi većinsko stanovništvo, koje bi imale viši stepen autonomije u nadležnostima koje prihvataju, a to su zdravstvo, privreda, policija, kultura. Pored višeg stepena autonomije predlažemo da to budu posebne zone koje će imati posebnu zaštitu, a takođe i posebne veze sa Srbijom i kojima će Srbija moći ekonomski da pomaže kako bi mogle da sprovode sve svoje nadležnosti, kako bi jačale infrastrukturu i kako bi zaštitile ljude koji žive na Kosovu. Samo tako omogućićemo da ljudi koji su ostali na Kosovu mirno, stabilno i sigurno žive i samo tako omogućićemo povratak svih onih koji žele da se na Kosovo vrate. Dame i gospodo, kroz istoriju smo dobili nasleđe i dobili smo teške poruke, poruke koje su nastale pre mnogo vekova, koje su prenošene sa kolena na koleno i koje i danas često govore iz nas. Te poruke nekada majkama u Srbiji, roditeljima u Srbiji mogu zvučati kao kletva i kao pretnja. Reći ću vam neke od njih: "Za krst časni krvcu proljevati i za svoju vjeru umrijeti". "Hrani sina pak šalji na vojsku, Kosovo se umirit ne može". Dame i gospodo, ovo je istorijski trenutak u kome svi zajedno treba da preuzmemo odgovornost da kao građani moderne, stabilne, kredibilne Srbije 21. veka, evropske Srbije, pošaljemo jednu drugu poruku našim precima, da mladima u Srbiji, deci u Srbiji, budućim pokolenjima pošaljemo poruku koja neće biti pretnja, već obećanje, koja neće biti kletva, već blagoslov – ne umreti za Kosovo, već živeti na Kosovu.
Hvala gospođi Snežani Stojanović–Plavšić. Ima reč narodni poslanik Zvonko Mihajlović, a neka se pripremi narodni poslanik Miloljub Albijanić.
Dame i gospodo narodni poslanici, za mene kao Srbina koji živi na Kosovu i Metohiji, u najjužnijoj enklavi srpskoj, Štrpcu, ovakav predlog rešenja statusa Kosova i Metohije ne predstavlja nikakvo iznenađenje. Ovakvo se rešenje moglo naslutiti odmah po dolasku tzv. mirovnih, a ja bih rekao okupatorskih, snaga. Prvi specijalni izaslanik Generalnog sekretara za Kosovo i Metohiju gospodin Bernard Kušner kod Srba je upamćen kao veliko zlo; odmah je, po stupanju na dužnost, počeo drastično da krši dokument, najviši pravni akt Saveta bezbednosti UN, Rezoluciju 1244 koja mu je inače omogućila dolazak na tu odgovornu funkciju. Zanemarivao je, baš kao i svi oni koji su posle njega dolazili, najvažnije stavke Rezolucije, kao što su: zaštita preostalih Srba, zaštita proteranih, obezbeđivanje sigurnog okruženja za Srbe, zaštita državne granice Republike Srbije, kulturno–istorijskih spomenika, crkava i manastira, i sve ono što je predviđeno Rezolucijom a što bi vodilo u pravcu normalizacije stanja. Umesto toga, nastavlja se progon i pogrom Srba, svakodnevna ubistva i otmice, neviđena pljačka i otimačina, spaljivanje srpskih kuća, crkava i manastira. Jednom rečju, nastaje opšti haos. Taj se haos odvija pred očima mirovnih snaga koje u to vreme u svojim redovima broje oko 50.000 vojnika i policajaca, a isto toliko je otprilike ostalo Srba nakon povlačenja srpske vojske i policije. Bukvalno, jedan vojnik na jednog Srbina, više nego dovoljno. Međutim, želja da Srbi budu zaštićeni nije postojala, naprotiv. Šefovi UNMIK–a su svi do jednog, a bilo ih je šest, ako se ne varam, strpljivo, korak po korak, svesno kršeći povereni mandat, stvarali pretpostavke za još jednu albansku državu na Balkanu. Nažalost, moram da kažem da su u mnogim prljavim poslovima imali i pomoć Srba, pre svega mislim na one Srbe koji su svojim učešćem na njihovim izborima davali legitimitet stvaranju UNMIK, odnosno kosovskih, odnosno šiptarskih institucija. Ti Srbi su im pomogli da na mala vrata proguraju priču da su Srbi na Kosovu i Metohiji pripadnici nacionalne manjine, što nikako nije odgovaralo istini, jer dokle god je Kosovo i Metohija u sastavu Srbije dotle Srbi, ma gde živeli, ne mogu biti manjina u svojoj državi. Znate već da je od 120 poslaničkih mesta u tzv. kosovskom parlamentu 20 mesta bilo rezervisano za manjine, gde su i Srbi ubrajani. Nažalost, tu prevaru tadašnje DOS–ovske vlasti nisu znale ili htele da prepoznaju. Šefovi UNMIK–a su govorili da su im albanske političke vođe, u šta su ih oni promovisali, a to su okorele ubice i kriminalci, veliki prijatelji. Neki od njih su postali šiptarski zetovi. Sa druge strane, bilo je dovoljno da neko od Šiptara uperi prstom na Srbina i lažno ga optuži, nakon čega bi usledio montiran sudski proces i na kraju bi nedužni Srbi izdržavali višegodišnje zatvorske kazne. Istini za volju, niko od šefova UNMIK–a nije govorio da mrzi Srbe. Sadašnji Specijalni izaslanik Generalnog sekretara UN za rešenje statusa Kosova i Metohije Marti Ahtisari javno govori da mrzi Srbe i Srbima pripisuje da su jedini krivci za sve ono što se desilo na prostoru bivše SFRJ. Kako i ne bi, kada je on sin finskog fašiste, pripadnika ozloglašene nemačke divizije. Umesto da njegov predlog predstavlja osnov za nastavak pregovora koji bi doveo do kompromisnog rešenja, on u stvari predstavlja osnovu za stvaranje nove albanske države na Balkanu. Predlog rešenja je u potpunosti neprihvatljiv i ja ga posebno ne bih komentarisao, ali ne mogu a da jednom rečenicom ne spomenem član 1. tačku 4, aneksa 1. Predloga rešenja statusa Kosova i Metohije, gde se kaže: ''Potvrđuje se da Kosovo nema zvaničnu religiju i da će biti neutralno po pitanjima verskih ubeđenja''. Ovo smatram perfidnom podvalom, baš kao i ceo njegov predlog rešenja. I sam Ahtisari, a i ceo svet, zna da trenutno 90% stanovništva Kosova i Metohije čine muslimani. Zar to ne znači da neko u srcu Evrope pokušava da stvori još jednu muslimansku državu, državu u kojoj bi vladala anarhija, droga bi se kupovala na trafikama, prostitucija bi se raširila, kao i šverc oružja, takođe bi se otvorili poligoni za obuku terorista, i još mnogo toga. Zaista ne znam koja to država u Evropi ima interese za stvaranje ovakve nakaradne države, osim naravno Sjedinjenih Američkih Država koje su i autor predloga rešenja za Kosovo i Metohiju. Srbi sa Kosova i Metohije su javno podigli svoj glas na velikim protestima pre par dana u Kosovskoj Mitrovici, juče u Štrpcu, a ovih dana u svim enklavama, i jasno i glasno rekli šta misle o ovom nakaradnom antisrpskom planu. Takođe, kosmetski Srbi, zbog prevelikog straha da ne dožive sudbinu onih Srba koji žive u susednoj Albaniji i o kojima se zna samo toliko da žive teško i da ih je sve manje, pozivaju sve relevantne političke činioce u Srbiji da ulože dodatni napor u postizanje jedinstva za očuvanje srpskih nacionalnih interesa.
Reč ima gospodin Miloljub Albijanić, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospođo predsedavajuća, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što započnem o temi koja je na dnevnom redu, želeo bih da kažem da skupštinske službe i policija treba da izbace napolje ove koji prodaju neprimerene knjige, pokušavaju u stvari, ispred ulaza u skupštinsku salu, i to je prva stvar. Želim da iskoristim ovu priliku da se zahvalim svim kolegama narodnim poslanicima prethodnog saziva Skupštine Srbije, da se zahvalim predsedniku Narodne skupštine Republike Srbije iz prethodnog saziva gospodinu Predragu Markoviću; mislim da posao koji smo uradili u prethodnom periodu, donoseći 260 zakona i Ustav Srbije, jeste nešto što će biti zapisano u istoriji kao značajan poduhvat za napredak Srbije u ovom periodu. Naravno, želim da kažem da su takođe u prethodnom sazivu Skupštine unapređeni međusobni odnosi političkih stranaka, da je to isto bilo u kampanji i da su na taj način uspostavljeni dobri standardi i međusobno ponašanje u političkim odnosima i u Skupštini i van nje. Što se tiče rezolucije koja je pred nama, za G17 plus rezolucija je prihvatljiva i glasaćemo za, baš zato što plan koji je predložio Marti Ahtisari nije prihvatljiv i u rezoluciji je to jasno rečeno. Rezolucija je uravnotežena kao tekst. Dakle, ovde se jasno u drugom stavu kaže – Narodna skupština stoga odbacuje sve stavove iz predloga Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara UN, kojima se krši suverenost i teritorijalni integritet Republike Srbije. Dakle, pažljivo se pisao tekst i ostavljena je mogućnost da se razgovori nastave, a to se i kaže u određenom stavu – Narodna skupština posebno obavezuje Državni pregovarački tim da u nastavku pregovora iznese stav Republike Srbije o celini predloga Specijalnog izaslanika formulišući u skladu sa ovom rezolucijom svoje konkretne predloge i rešenja. Ovo je, mislim, važan trenutak, zato što treba podsetiti poslanike Narodne skupštine Republike Srbije da Pregovarački tim zapravo nastupa na pregovorima sa platformom, a platforma u sebi sadrži vrlo značajan deo i mislim da je najbolje razrađen – pitanje decentralizacije. To pitanje decentralizacije je razrađeno u detaljima i mislim da je ono nešto što je suštinski na našoj strani, jer istina koja je tu napisana i koja je sa argumentima na našoj strani ne može da se pobije u toku samih pregovora. Zato mogu da se osporavaju stavovi iz Ahtisarijevog predloga, jer imamo konkretna rešenja koja mi sami ovde predlažemo. Naravno, paušalna priča i debata ne pomaže previše i zato G17 plus smatra da je bilo potrebno dodatno pomoći Pregovaračkom timu. Kada smo razgovarali o samoj rezoluciji, da se usvoji, mi smo predložili određeni papir i naš predlog jeste osnivanje posebnih zona; taj papir je došao u ruke Pregovaračkog tima i prihvatili su da bude uvršćen u materijale Pregovaračkog tima i može da posluži kao jedan od osnova za razgovore u Beču koji predstoje. Posebne zone, dakle, ne odudaraju od platforme za pregovore, jer u platformi u procesu decentralizacije i jeste cilj da se formira srpski entitet na Kosovu i Metohiji. Ovde je samo razrađeno u našem predlogu kako formalno i suštinski srpski entitet danas izgleda, sa opisom ingerencija koje valja da poseduju posebne zone, a to su ibarska zona, Gračanica, zona Prilužje i zona Štrpce, neću posebno detaljisati pošto je gospođa Verica Kalanović detaljno objasnila i teritorijalni raspored, a i ingerencije samih zona. Dakle, šta je ideja i želja? Ideja je da svojom ekonomskom sposobnošću Srbija zaista uđe u prostor Kosova i Metohije i da i sredstva iz Nacionalnog investicionog plana i različite druge aktivnosti mogu da se realizuju na Kosovu i Metohiji. Želimo da razvijemo infrastrukturu, želimo da utičemo na bolji život ljudi na Kosovu i Metohiji. Dakle, bezbednost, ali i bolji život, jedan normalan život, jesu prioriteti našeg zalaganja za Srbe na Kosovu i Metohiji. Kao što smo videli da jeste bitno da neko stane iza određenog dokumenta, iza rezolucije o Kosovu i Metohiji, a to je Narodna skupština Republike Srbije, tako je bitno da funkcionišu sve institucije u državi, jer ako je važan trenutak, on je važan da imamo puno funkcionisanje svih institucija, a to znači da se formira brzo i vlada Republike Srbije i da država punim kapacitetom deluje, jer je bitno zaista da u ovom trenutku pokažemo svu snagu koju imamo. Hvala vam lepo.
Hvala gospodinu Albijaniću. Gospodin Zoran Krasić, da se pripremi Borko Ilić.
Danas je na dnevnom redu ozbiljna tema, tako da ako je Narodna skupština usvojila neku platformu koja obavezuje ove ljude koji idu na razgovore onda se držite te platforme, a ne ove zone za parkiranje što se predlažu ovde. To je neozbiljan papir, da znate, to su oni koji su 500.000 ljudi izbacili sa posla, pa tokom kampanje kažu – zaposlićemo tih 500.000 nazad. Ali, da sada krenemo redom. Pošto ja sada ovo u kontinuitetu mogu da izlažem, ne bih hteo da ponavljam ono što sam više puta u onoj drugoj zgradi pričao povodom Kosova i Metohije. Moram da skrenem pažnju svima koji prate prenos i onima koji su u ovoj sali, svi ste vi glasali za poneku rezoluciju koja se ticala Kosova i Metohije, i 1999, i 2001. i naovamo, tako da ovi što su zaboravili misleći ako su promenili dres da su izašli iz stenograma – nisu izašli iz stenograma, i 2001. su oni glasali za te rezolucije gde se ipak dolazilo nekako do jedinstvenog stava kakva politika treba da bude prema Kosovu i Metohiji. Šta je danas važno za ove ljude koji treba da zastupaju Republiku Srbiju na ovim razgovorima? Namerno potenciram termin "razgovorima", ne "pregovorima"; vi ne idete da pregovarate, nego da razgovarate. Ono o čemu bi trebalo da se pregovara već je rešeno Rezolucijom iz 1999. godine. Morate da krenete od prve reči ovog papira, koji ovaj gospodin koji se kandiduje za Nobelovu nagradu naziva nekim planom za rešenje ovog pitanja. Znači, od prve reči. Nikako ne smete da dođete do rasprave o aneksima. Evo, ja vas ne ovlašćujem da pričate o aneksima, zabranjujem vam da pričate o aneksima. Ja vam dajem ovlašćenje, kao Zoran Krasić, da pričate o članu 1, to su opšti principi, i ako treba dva meseca pričajte o tom članu. O članu 2. ne možete da idete da razgovarate, zabranjeno vam je da razgovarate. Zašto vam je zabranjeno? Pa, ako biste dalje razgovarali vi biste pogazili našu platformu, prekršili biste ono što je Narodna skupština odlučila, bili biste u velikom problemu jer kršite Ustav Republike Srbije. Ja to vama mogu da kažem, ne mogu nekim poslanicima, javnost je videla da oni ne poštuju Ustav Republike Srbije, ali vas kao državne službenike moram da prozivam. I, da vam kažem, čim pređete na član 2, vi ste prekršili Ustav Republike Srbije. To je ta poruka o kojoj su neki razgovarali, to je prava poruka koja treba da se da Pregovaračkom timu. Dalje, ovaj što je određen da vodi te razgovore, ovaj Finac, on je prekoračio ovlašćenja. On nije ovlašćen da vodi neke razgovore koji bi doveli do nekog statusa koji bi se razlikovao od onog koji je određen Rezolucijom 1244. Vi morate da razgovarate o obimu suštinske samouprave i autonomije za teritoriju Kosova i Metohije u sastavu Republike Srbije. Možete da pričate kakav će biti njihov fond penzijsko–invalidskog osiguranja, koliko će to biti blisko i daleko sa Republičkim fondom u Srbiji. Vi pričate o nečemu što je autonomija građana Kosova i Metohije u odnosu na centralnu vlast, van toga ne smete da pričate. Čim krene van toga razgovor, pakujte se i dolazite kući, nema potrebe da vas zove Tadić ili Koštunica. Narodna skupština, usvajajući ovu rezoluciju koju ste vi predložili, dala vam je takav nalog. Zašto? Pa, bogatiji smo za neko iskustvo valjda, znamo. Na bazi nekog ranijeg ponašanja nekih aktera u ovome možemo da zaključimo kako će u budućnosti da se ponašaju. Samo da vas podsetim, da plan Ahtisari–Černomirdin, iz koga je kasnije izašla Rezolucija 1244, nije garantovao suverenitet i teritorijalni integritet Republike Srbije i Kosovo i Metohiju u Republici Srbiji, nikada ne bi bio izglasan u Narodnoj skupštini, pa ne bi ni mogao da ide na Ujedinjene nacije, odnosno Savet bezbednosti. Kako to sada neko ne priznaje svoj potpis, ne priznaje svoje obećanje? Da je neko znao 1999. godine da će doći do ove prevare, pa ni Slobodan Milošević ne bi urgirao da se donese ta rezolucija. Verovatno ni Vuk Drašković ne bi kukumavčio. Sećate se, on je rekao – dolaze Ujedinjene nacije, one će da nas štite. Molim vas, imamo iskustvo sa Republikom Srpskom Krajinom. Ustaše su napale UN. Da li su kažnjeni? Ne, na prvom tenku je bio američki ambasador. To je istina. To su činjenice. To nije slobodni komentar. To su činjenice. Samo da vas podsetim na Rambuje, kada se sve to završilo posle godinu dana, šta je ta gospođa koja je tražila Rambuje, rekla – pa da, Srbima smo ponudili nemoguće uslove koje ne bi nijedna država prihvatila. Sada se ovde neki pozivaju na Rambuje. Vi imate partnere za razgovore, ispred međunarodne zajednice, koji su prevaranti, lažovi, lopovi, koji više vole pare od narkodilera sa Kosova i Metohije. U Savetu Evrope ste videli onog lorda Rasela Džonstona, njega finansira Tači. Zašto narko–parama da izgubimo teritoriju Republike Srbije? Ko je ovlašćen to da potpiše? Vi niste ovlašćeni ni da razgovarate. To je ta poruka koju morate da čujete. To je poruka koju daju svi građani Srbije. Manite vi one ankete, što ovde nešto sve priča, 80 posto je za, a 80 posto misli da će da ode. Nije. Sto posto građana Republike Srbije smatra da je Kosovo i Metohija u Srbiji i sto posto građana Republike Srbije ne dozvoljava da ode Kosovo i Metohija. Ankete se menjaju... I oni su imali 30 i nešto poslanika i sada jedva došli na 16, koliko – 18, a sledeći put ima da izumru. Ankete se menjaju, to se dnevno menja raspoloženje. Ne možemo mi povodom Kosova i Metohije da se vodimo dnevnopolitičkim raspoloženjem i anketama građana, nego moramo da kažemo – to su naši državni interesi. Nije demokratsko pitanje Kosovo i Metohija. To ste mogli lepo da pričate 2000. godine, kada ste palili ovu zgradu, ali vidite da nije demokratsko pitanje. Kakav je to način – ako prihvatite ovakvu vrstu nezavisnosti Kosova i Metohije, Srbi na Kosovu i Metohiji imaju ljudska prava. Zar ljudska prava zavise od toga da li će Šiptari da dobiju državu ili ne? Gde su borci za ljudska prava? Pobegli u mišiju rupu. Zašto? Ne smeju da se jave. Ovi ih finansiraju. Ovi nam razaraju državu i tu je kraj priče. Sedam godina, šta su uradili? Svaki put smo vas opominjali, i povodom ustavnih okvira, i izbora, i popisa i povodom svega i svačega. Šta smo vas upozoravali? Radi se po prioritetima, prvo je prva tačka iz Rezolucije 1244, pa onda deseta, a ne da se zamene mesta. Neki su saučestvovali u ovome... I Nebojša Čović, za koga su radikali 2001. godine bili psi rata, 2004. godine je i on digao napokon glas i rekao – aman, ljudi, to je tamo terorizam. Zakasnela pamet se kod nekih pojavila. Zakasnela pamet. Mi ćemo da glasamo za ovu rezoluciju da bismo iskazali to jedinstvo. Ovo vam je potrebno. Međutim, malo je vlast učinila, i ovi koji pretenduju na vlast, da se pojavi to jedinstvo. Ministar inostranih poslova – građanin Drašković, ministar odbrane – građanin Stanković, šta dalje da pričamo. Šta da pričamo? Idemo sa nestabilnom Vladom u pregovore. Slavili ste pobedu, a ne možete da se dogovorite. Ne može ni Solana da vas sastavi. Vidite i sami, ko god se ljubio sa Solanom, građani su ga osudili. Godine 2001. ste nas ubeđivali – Kosovo i Metohija je rešeno, jer to su naši politički partneri. Molim vas, tokom izborne kampanje slikali ste se i sa Širakom, i sa Blerom, i sa Putinom, i sa NATO–om i sa svima drugima, od njih tražite da Kosovo i Metohija budu u sastavu Republike Srbije. To je vaša obaveza, jer ste zahvaljujući tim snimcima i dobili toliki broj glasova.
Reč ima narodni poslanik Borko Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, uvaženi gosti, suština predloga ove rezolucije i platforme Pregovaračkog tima jeste u zaštiti teritorijalnog integriteta i suvereniteta, kao što bi uradila i svaka normalna država. Suština i jeste, kako kaže rezolucija, u zaštiti prava interesa srpskog naroda, Srpske pravoslavne crkve, kao i interesa nealbanske zajednice na Kosovu i Metohiji. Suština predloga Vlade, suština predloga ove rezolucije, onoga što će raditi Pregovarački tim jeste i u odbrani vrednosti koje su upisane u Ustav Republike Srbije, a prepisane su iz Povelje UN, prepisane iz Povelje Saveta Evrope. Izdvojio bih tri stvari koje ćemo mi braniti kao država, a imamo obavezu da kao država štitimo građane na Kosovu i Metohiji, a to su: pravo na ljudsko dostojanstvo, pravo na život, pravo na slobodu i bezbednost. Između ostalog, na ovim temeljima počiva i savremena Evropa o kojoj svi danas pričamo. Na ovim temeljima počiva slobodni i savremeni svet. Zato ćemo svi mi koji danas budemo glasali za ovu rezoluciju, koji budemo danas dali podršku Pregovaračkom timu, znati da smo svi mi, kao pojedinci, i da je država Srbija stala upravo u odbranu evropskih i svetskih vrednosti, vrednosti kojima svi težimo i o kojima svi pričamo. Kakav sistem vrednosti pokušava i praktično da legalizuje predlog Martija Ahtisarija? To je sistem vrednosti koji već sedam godina, praktično, podržava ubijanje Srba i nealbanaca. To je sistem vrednosti koji je do sada doveo do 240.000 prognanih, preko 5.000 ubijenih i nestalih. To je sistem vrednosti koji danas na Kosovu i Metohiji kaže da je sasvim normalno da uđete u srpsku crkvu, u srpski manastir i da ih zapalite. Takav sistem vrednosti ovaj predlog legalizuje i to je sistem koji legalizuje da oni ljudi koji su optuženi za ratne zločine, a koji su danas na čelnim funkcijama na Kosovu i Metohiji i koji na Kosovu i Metohiji važe za faktor stabilnosti, treba po predlogu, po aneksima, sve ono što se nudi Srbima na ovom papiru da garantuju. Da plastificiram, to je kao da je 1945. godine oslobođen Jasenovac, u kome je pobijeno 670.000 Srba, Roma i Jevreja, i da onda preživelima kažete – gospodo, sada će vas Maks Luburić i komandanti ustaškog logora sprovesti kući, u vaša sela i u vaše gradove. Da li smo mi ludi? Da li oni koji sedam godina rade upravo suprotno od onoga što treba da donese sporazum, a sporazum treba da donese rešenje koje je prihvatljivo i Albancima i Srbima, i kako je prihvaćen u Kontakt grupi, ni ono što je bilo do 1999. a ni ono što je danas na Kosovu i Metohiji i što mi kao država, naravno, i kao narod ne možemo da prihvatimo. Zato ćemo se svi mi ovde, ubeđen sam, boriti protiv takvog sistema vrednosti, a mi kao država, Pregovarački tim, Albancima nudimo upravo ono što oni i žele – da sami upravljaju svojim životima. Dakle, mi ne želimo da kao država upravljamo životima Albanaca i zato se upravo i u predlogu i u onome što radi Pregovarački tim eksplicitno navodi na koje načine mogu da upravljaju svojim životima. Želimo, isto tako, da Srbi upravljaju svojim životima na Kosovu i Metohiji i da Srbi imaju istu takvu samoupravu i ista takva prava, ali da država Srbija ta prava štiti i garantuje, a ista ta prava ćemo u okvirima države Srbije ponuditi i Albancima. Zato kažem svima onima koji su skeptični, u životu pojedinca 50 godina je jako puno, ali u životu jedne države, koja nije tamo došla 1918. godine, već su u prvom veku još, gospodo, prva slovenska plemena pohodila južne krajeve Balkana i prva srpska država je u 11. veku nastala na Kosovu i Metohiji, a ne 1918. godine ... Dakle, nudimo u jednoj takvoj državi da bude mesta za sve, sve oni koji prihvataju njeno državljanstvo i da rade po njenim zakonima, a u takvoj državi Srbiji, ubeđeni smo, ukoliko se prihvati ono što nudi ova skupština, ovaj pregovarački tim, biće mesta i za Srbe i za Albance. Hvala vam.
Hvala Borku Iliću. Reč ima gospodin Oto Kišmarton, a da se pripremi Dušan Proroković.
Dame i gospodo poštovani narodni poslanici, dragi prijatelji, čuli smo dosta toga o rezoluciji. Preneo bih vam neku poruku sa severa Vojvodine, jer sam ja iz Severnobanatskog okruga. U ovom okrugu ima oko 47% Mađara, pored većinskog naroda. Govorim u ime velike većine građana, Mađara i Srba iz Severnobanatskog okruga, koji misle kao ja i u državi imaju ista prava i iste obaveze kao i svi ostali, i imamo svi jednaka prava da branimo interes naše zemlje. Na severu Srbije je svima nama podjednako stalo do očuvanja teritorijalne celovitosti naše zemlje. Rekao bih za plan Ahtisarija da je pristrasan prema strani koja se zalaže za nezavisnost Kosova. Ne može se prihvatiti ocena Ahtisarija da su Albanci ti koji imaju pozitivan stav prema njegovom planu, a Srbija je ta koja ima negativan stav. Nijedna normalna država ne može imati pozitivan stav, a Srbija jeste normalna država, prema planu kojim se traži otcepljenje delanjene teritorije. Srpska radikalna stranka ne želi da učestvuje u pregovorima, podvlačim, gde se traži način za nasilno otcepljenje dela teritorije Republike Srbije. Nećemo pregovarati o tome na koji način da se otcepi deo teritorije Srbije, nego ćemo razgovarati, a razgovarati se mora, u okviru suštinske autonomije Kosova, mora se razgovarati o položaju ljudi u ovom delu Srbije, ali o otcepljenju Kosova nema razgovora. To je poruka sa severa Vojvodine.
Dajem reč narodnom poslaniku Dušanu Prorokoviću.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine predsedniče Vlade, poštovani ministri, dame i gospodo narodni poslanici, iskoristiću vreme da svojim izlaganjem polemišem o stavovima koji su se prethodnih dana i nedelja mogli čuti u stranoj, ali i domaćoj javnosti, a neki od tih stavova su ponovljeni i danas za ovom skupštinskom govornicom. Ne želim da se svojim stavovima inatim prema celom svetu, ne želim da se zameram i zavađam sa svima, ali mislim da neke stvari treba ponoviti. Treba ponoviti da je Srbija od 2000. godine naovamo pokušala sve da uspostavi partnerske odnose sa ključnim međunarodnim faktorima, pokušala sve da bi igrala jasnu i konstruktivnu ulogu u pregovaračkom procesu, a na kraju je dobila jedan predlog koji se bazira na nekakvom sistemu vrednosti koji nam govori o tome kako je bitnije da mislimo o ljudima koji žive na Kosovu i Metohiji, a nije bitno da razmišljamo o teritoriji. Naravno da je bitno da razmišljamo o ljudima koji žive na Kosovu i Metohiji, pre svega o Srbima i nealbancima, jer su oni u ovom trenutku najugroženiji. Mi smo, u tom smislu, u poslednjih šest godina mnogo toga pokušali. Da podsetim, krajem 2000. godine otvorili smo razgovore o decentralizaciji. Rezultat je do danas nula. Potpisan je 2001. godine sporazum Hakerup–Čović, koji je trebalo da reguliše odnose u sistemima školstva, zdravstva, kao i da obezbedi institucionalnu zaštitu nealbanaca kroz kosovski parlament i vladu Kosova. Rezultat je nula. Srbi su 2001. godine izašli na izbore za privremene organe Kosova i Metohije, kako bi kroz kosovski parlament pokušali da zaštite svoja prava i svoje interese. Odgovor na to je bio 17. mart. Počeli smo 2002. godine razgovore o protokolu o održivom povratku. Od tada je prošlo pet godina. Do danas se vratilo između tri i sedam posto izbeglih i interno raseljenih lica. Od svega što smo pokušali kako bismo zaštitili ljude naKosovu i Metohiji, ništa nije ispoštovano. Zašto bih ja sada verovao u Ahtisarijev plan, odnosno u njegov deo plana koji nam govori o nekakvom statusu Srba i nealbanaca, koji nam govori da će se taj status popraviti? Ako nijedno slovo od mnogih dokumenata o kojima smo pokrenuli razgovore, koje smo potpisali, do danas nije ispoštovano, neće biti ispoštovani ni Ahtisarijevi aneksi. Čini se da je i ovoga puta samo bitno da prihvatimo generalno okvire Ahtisarijevog plana, koji govore o tome da Kosovo dobije nekakve obrise državnosti, da Albanci počnu da zaokružuju svoju državu, a sve ostale odredbe će se poštovati taman toliko koliko se do sada poštovala i Rezolucija 1244. Za mene je to neprihvatljivo. Neprihvatljivo mi je da se neke vrednosti koriste u jednoj situaciji, a neke druge vrednosti u drugoj situaciji. Samo da podsetim, dokument Badinterove komisije trebalo je da važi za sve republike bivše SFRJ. Danas ispada da je važio za svih pet ostalih, samo za Srbiju ne važi. Mi se protiv toga moramo principijelno boriti danas, na ovom zasedanju, jasnim i nedvosmislenim odbacivanjem Ahtisarijevog plana, a već koliko sutra jakom, intenzivnom diplomatskom i političkom aktivnošću, kao u prethodne tri godine, da bismo svoje stavove objasnili svima i da bismo svima rekli da se naši stavovi ne baziraju ni na kakvom romantizmu, nego na realnosti, na međunarodnom pravu i na evropskim standardima. Istovremeno se moramo boriti i uspostavljanjem novog sistema vrednosti u našem društvu i našoj državi, koji neće govoriti o tome da je Srbija osvojila Kosovo 1912. u oslobodilačkim ratovima, jer ako je to tačno, otkud onda Gračanica, Zočište, Dušanovi Sveti arhangeli? Valjda su oni nešto stariji od 1912. godine. Moramo se boriti za uspostavljanje takvog sistema vrednosti u našoj državi i našem društvu, koji će konačno otpočeti sa procesom dejugoslavizacije Srbije. Mislim da je donošenje novog Ustava Republike Srbije taj početak. Nešto je ovde danas govoreno o našoj bližoj i daljoj istoriji. Želim da podsetim da je naše društvo, naš narod, da je naša država uložila sve u Jugoslaviju, potrošila ceo vek na tu ideju, unela svoje ime, svoje prezime, svoju državnost, svaku treću mušku glavu, a kao odgovor smo dobili sarajevske demonstracije 1939, "hrvatsko proleće" 1971. godine, "albansku intifadu" 1981. godine. Mi se moramo boriti za uspostavljanje sistema vrednosti u našoj državi i našem društvu, koji će, kao i u svakoj državi i svakom društvu, poštovati sve tri vrste interesa i sve tri vrste ciljeva: strateške, nacionalne i državne. Naši strateški interesi jesu miran suživot sa Albancima, unapređenje srpsko–albanskih odnosa. Nama treba izvesna budućnost, a ne novi problemi, novi ratovi i novi sukobi, ali da bismo unapredili srpsko–albanske odnose, da bismo imali miran suživot,moramo imati i dijalog, stalan dijalog, uz međunarodne posrednike, bolje bez njih, bolje da sami dobrovoljno uđemo u te razgovore. Nije dovoljan jedan sastanak koji je Ahtisari organizovao 14. jula prošle godine, kako bismo raspravljali o tom problemu. Naši nacionalni interesi jesu da sačuvamo Kosovo, jer Kosovo jeste deo naše duhovne, kulturne, verske, državotvorne vertikale. Postoje ideologije koje govore da to nacionalno i nije bitno. Spreman sam da polemišem sa svim tim ljudima, da otvorimo raspravu, da razgovaramo kakve su posledice zanemarivanja toga bile u nekim drugim državama i nekim drugim društvima. Na kraju, naš državni interes jeste da imamo stabilne bezbednosne, političke prilike na Balkanu, da nemamo nedemilitarizovani entitet sa 200.000 komada pojedinačnog oružja, ko zna u čijim rukama, da nemamo entitet koji trenutno u Evropi predstavlja najveće skladište i najveći distributivni centar narkotika. Naš državni interes i naši državni ciljevi jesu, takođe, da se jasno i nedvosmisleno poštuju međunarodni poredak i međunarodno pravo. Zbog svega ovoga, a u skladu sa novim okolnostima koje su od prošlog zasedanja Skupštine Srbije nastale, vezano za Kosovo i Metohiju, mislim da moramo da nastavimo razgovore, ali razgovore o suštini Ahtisarijevog predloga, a ne o nekakvim aneksima o tome da li će zaštitne zone oko srpskih manastira biti 50 ili 70 metara. Moramo da nastavimo pregovore i moramo da insistiramo na tome da nikakvog oročavanja tih pregovora ne sme biti. Samo je to garant da ćemo do rešenja doći kompromisom, a ne nametanjem, jer svako nametanje donosi nepravdu, a nepravda će u budućnosti napraviti mnogo problema. Kada već govorim o nametanju rešenja i o nepravdama, na kraju želim da podsetim na jedan balkanski problem koji već 15 godina nije rešen, upravo zbog toga što niko ne želi da nameće rešenje da ne bi povredio nijednu stranu, što niko ne želi da nepravdom stvori nekakve nove nesuglasice na Balkanskom poluostrvu. Radi se o imenu Republike Makedonije. Neke države su Makedoniju bilateralno priznale kao Republiku Makedoniju, većina međunarodnih institucija je i dalje prepoznaje kao Bivšu Jugoslovensku Republiku Makedoniju. Dijalog između Skoplja i Atine traje punih 15 godina, ni do kakvog rešenja nije došlo. Zato poručujem svim zagovornicima ideje da Srbija treba da se otarasi balasta zvanog Kosovo, da treba da se ponaša konstruktivno, da prihvati neku novostvorenu realnost, da namesto kosovskog problema pokušaju da posreduju u ovom problemu između Skoplja i Atine, lakše im je da reše pitanje imena jedne države, nego pitanje 15% teritorije druge suverene države. Hvala.
Hvala. Božidar Delić ima reč, a neka se pripremi Jovan Damjanović.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo, poštovani poslanici, do 1999. godine ja sam, kao jedan broj drugih poslanika, živeo na teritoriji Kosova i Metohije. Zato na jedan poseban način gledam i na ovu sednicu naše skupštine, jer ne samo ja, nego i mnogi Srbi sa Kosova i Metohije, Romi, Goranci i muslimani očekuju kako će ova skupština i naš pregovarački tim opredeliti njihovu budućnost. Mi smo sa posebnom pažnjom proučili plan Martija Ahtisarija. To je plan koji pred Srbiju postavlja samo ucene i diktate. To možete videti iz gotovo svake odredbe, a ja ću pomenuti samo neke koje nisu pomenuli moji prethodnici. Srbiji se diktira da pregleda svoje arhive i da vrati sve ono što pripada Kosovu i Metohiji, da vrati katastarska dokumenta Kosova i Metohije i, što treba da zaboli svakog od nas, da pregleda svoje muzeje i da kulturološko blago, naše relikvije i naše svetinje koje su sklonjene sa Kosova i Metohije da budu sačuvane, vrati na Kosovo i Metohiju. Ne može Srbija to dozvoliti i podleći takvim ucenama. Ovaj plan svakako znači razbijanje državno–pravne celine Republike Srbije i zbog toga je on potpuno neprihvatljiv. Nije samo stvar u tome da se od Srbije traži da se odrekne 16% svoje teritorije ili 10,7 hiljada kvadratnih kilometara. Gospodo, države koje su odgovorne ne daju van svog suvereniteta čak ni one hridine u moru koje imaju samo nekoliko kvadratnih metara i koje nemaju nikakvog značaja, jer na njih sleću samo galebovi. Moj prethodnik je govorio koliko je važno samo pitanje naziva jedne bivše jugoslovenske republike i kako se ono za sedam godina nije moglo rešiti. Rezolucija 1244 je potvrdila suverenitet Srbije. No, nijedna vlada za ovih sedam godina nije učinila dovoljan napor da se ta rezolucija potpuno sprovede ili, bolje rečeno, sprovedeno je sve ono što je od nas tražila međunarodna zajednica, a gotovo ništa od onoga što je potvrđivalo suverenitet Srbije. Mi bismo večeras ovde raspravljali na jedan sasvim drugi način, da ste vi, gospodo, za ovih sedam godina uspeli da vratite makar onoliko državnih organa i predstavnika ove države koliko je bilo predviđeno Rezolucijom 1244. I ta hiljada vojnika i policajaca na granicama Srbije prema Albaniji i prema Makedoniji bila bi dovoljna da danas ovde na drugi način razgovaramo o suverenitetu Srbije. Šta smo učinili za tih sedam godina najbolje se vidi po tome koliko se Srba vratilo na Kosovo i Metohiju. Evo, već sedam godina mi svoje građane sa Kosova i Metohije nazivamo privremeno raseljenim licima, znači, građanima drugog reda, jer po mnogim odredbama i mnogim stvarima, a i po brizi koja se prema njima sprovodi, oni su građani drugog reda u svojoj zemlji. Danas su oči onog najhrabrijeg dela našeg naroda, onog dela koji je ostao sve vreme na Kosovu i Metohiji i koji je garancija da je Kosovo i Metohija deo Srbije, uprte u ovu skupštinu. Oni traže da čuju našu odluku, da li će i dalje živeti u Srbiji ili se od njih traži da žive u nekoj novoj albanskoj državi. Od našeg odnosa, od našeg stava i od toga koliko naš pregovarački tim bude uporan i istrajan u borbi za interese Srbije zavisi da li će nove kolone sa Kosova i Metohije krenuti put Srbije. Naš stav, kao Skupštine, ali i svake političke partije, znaće da cene ne samo građani Kosova i Metohije nego i svi ostali građani Srbije. Meni pomalo para uši kada čujem sa ove govornice da treba da se borimo za zaštitu ljudskih prava Srba na Kosovu i Metohiji, za imovinu naše pravoslavne crkve ili za interese onih koji su raseljeni širom Srbije. Mislim da je naš osnovni i jedini interes i zadatak da sačuvamo Kosovo i Metohiju u Srbiji, jer bi na taj način bili zaštićeni i svi drugi naši interesi, a sve ono drugo o čemu je bilo ovde danas i večeras govora, a što se odnosi na centralizaciju, sve je to u drugom planu kada je ovo osnovno sudbinsko pitanje na redu da se rešava. U današnjem vremenu, odnosno večeras, od najvećeg je interesa da pokažemo jedinstvo prilikom donošenja ove rezolucije, kao i povodom potvrđivanja mandata našem Državnom pregovaračkom timu. Stav SRS–a o ovom pitanju je potpuno jasan i vama, kao i građanima Srbije.
Reč ima Jovan Damjanović, a neka se pripremi Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, svi mi znamo da je Kosovo srpsko istorijsko; svi mi znamo da je konstitutivan narod na Kosovu srpski narod. Mi ćemo poštovati Evropu, ali i Evropa treba da poštuje druge narode i druge države. Ako traži Evropa da je demokratska, onda mora da poštuje i druge države. Srbija je danas ugrožena. Kada je Srbija ugrožena, i mi Romi smo, zajedno sa našom srpskom braćom, na braniku otadžbine. Naša zemlja, naša Srbija, danas se štiti jedinstvom, znanjem, ali i ozbiljnošću i odgovornošću svakog čoveka kome je Srbija jedina država. Ono što tzv. međunarodna zajednica preko svog glasnogovornika Ahtisarija danas radi građanima Srbije nezabeleženo je u istoriji savremenih međunarodnih odnosa. Oduzeti jednoj državi i njenim građanima autohtoni deo teritorije, koji u ovom slučaju za nas ima i posebnu simboliku i vrednost, stvar je protiv koje svaki pošten, častan građanin Srbije, kojoj god nacionalnosti pripada, ima obavezu da digne svoj glas i da se suprotstavi nametnutom rešenju koje znači uniženje i komadanje Srbije. Kao poslanik Srpske radikalne stranke, a i kao Rom koji se ponosi, mogu da kažem da imamo svoju državu – Srbiju. Sa ove govornice dižem ne samo svoj glas, već, siguran sam, i glas svih Roma koji žive u Srbiji, protiv predloga rešenja Ahtisarija, koji, ma kako ga upakovali, koje god reči koristili ili ne, sigurno vodi rasparčavanju Srbije i stvaranju druge albanske države u Evropi. Svi mi, Romi, Srbi i drugi građani, živimo u istoj državi, druge države nemamo. Zato su nam prava, ali i obaveze prema njoj iste. Danas je na redu izvršenje obaveza o očuvanju državnog jedinstva i integriteta naše Srbije. Za Rome, kao i za sve ostale građane, u interesu je da Srbiju vode ljudi koji znaju šta znači čast, poštenje i dostojanstvo, ljudi koji su pravi domaćini. To su danas srpski radikali. A da je tako, potvrđuje ovolika naša brojnost u skupštinskim klupama. Zato sa ove govornice, u ovom odsudnom trenutku, apelujem na jedinstvo svih nas za zauzimanje stava prema Ahtisarijevom predlogu rešenja za status Kosova i Metohije. Mi ovde predstavljamo sve građane Srbije i njihove interese čuvamo. To je ono što nikada ne smemo da zaboravimo. Živela Srbija! Hvala.
Gospodin Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista je težak i odgovoran zadatak danas pred svima nama, ali nažalost, očigledno je da nema više onog jedinstva koje je postojalo kada su donošene prethodne rezolucije o Kosovu i Metohiji. Već danas je jasno da neki narodni poslanici iz ovog saziva neće biti opozicija Vladi Srbije, ko god je bude formirao, već da će biti opozicija Srbiji i kad god bude u pitanju očuvanje vitalnih nacionalnih interesa Srbije, oni će, naravno, biti protiv. Zaista je strašno čuti u ovom domu da su Srbi na Kosovo došli tek 1912. godine, i to ratom, da su 1999. godine oterani na isti taj način. Podjednako je strašno čuti to kako je današnje stanje posledica pogubne politike vođene devedesetih. Zašto danas nema mira na Kosovu i Metohiji? Zašto se danas tamo ne ostvaruju osnovna ljudska prava? Zašto i dalje Kosovom i Metohijom vladaju bezakonje, nasilje i teror? Čije je to politike plod, da li je to plod ove demokratije koja je zavladala 2000. godine pa do danas? Ipak, ono što nas raduje je činjenica da danas, barem sudeći na osnovu ovih formalno iznetih stavova, mnogi u ovoj sali žele da budu radikali; bar formalno se mnogi zalažu za sve ono za šta se SRS zalaže poslednjih 17 godina. To nama, naravno, ne smeta. Drago nam je i dobro je da ste konačno na našim pozicijama. Priznajem da se plašim da nisu baš svi potpuno iskreni u tim svojim zalaganjima i sigurno će, kao i do sada, jedno pričati, drugo misliti, a treće raditi. Danas neću govoriti o međunarodnim dokumentima koji garantuju opstanak Kosova i Metohije u okviru Srbije. Neću govoriti ni o istoriji, jer je Kosovo ne samo deo prošlosti, već i sadašnjosti, a siguran sam i budućnosti Srbije. Danas niko i ne spori da su na našoj strani i međunarodne konvencije, istina, pravo i pravda, ali smatram da je neophodno da se svi jasno odrede kakva će biti njihova reakcija u slučaju nametanja nezavisnosti Kosova i Metohije. Šta je to što je svako od nas spreman da uradi u tom slučaju? Veoma je važno pitanje, a o tome do sada nije ni bilo reči, ko će sačinjavati srpski pregovarački tim i hoće li na njegovom čelu i dalje biti Vuk Drašković? Može li neko ko je nesporno politički mrtav biti na čelu tima koji će braniti vitalne interese Srbije? Ko će snositi odgovornost za sve ono što on može uraditi mimo interesa Srbije? Nije li krajnje licemerno slati nekoga, odnosno Vuka Draškovića, i skidati odgovornost sa sebe? Hoće li Vuk Drašković biti trojanski konj Vojislava Koštunice i Borisa Tadića i da li je to sve što je ostalo od srpske diplomatije? Šta je sa onim čuvenim kokusom, šta je sa svim našim zapadnim prijateljima? Gledali smo u vreme predizborne kampanje u spotovima vaše susrete sa stranim državnicima, sa vašim prijateljima i političkim mentorima. Ubeđivali ste nas kako odlično sarađujete sa svetom i kako je pitanje Kosova i Metohije demokratsko pitanje. Ko su oni koji danas otimaju Kosovo i Metohije od Srbije? Da li je to Rusija, da li je to Kina, Indija, latinoameričke zemlje, arapski svet? Naravno da nisu, to su oni sa kojima ste vi tako lepo sarađivali, sa kojima ste se slatko smejali. Kažete i sami da su na našoj strani pravo, pravda, Povelja UN, međunarodni dokumenti, sporazumi. Na vlasti u Srbiji je već sedam godina tzv. demokratski blok i pitamo se i dalje zašto nam onda danas otimaju Kosovo i Metohiju. Ako ste zaista iskreni u želji da očuvate Kosovo i Metohiju, danas bi trebalo da se dogovorimo kakva će biti naša reakcija, da i međunarodna zajednica zna da ako silom pokuša da otme Kosovo i Metohiju, u Srbiji jednostavno neće biti popuštanja. Da već danas kažemo jasno i glasno da li želimo u NATO pakt ako nam otmu Kosovo i Metohiju, da li želimo u Evropsku uniju, ima li smisla da i dalje budemo članica UN. Šta je to što UN Srbiji mogu da ponude i garantuju ako nam danas, kao suverenoj državi, otimaju Kosovo i Metohiju? Može li se ići u društvu onih koji vam siluju ženu, koji vam otimaju decu, odnosno može li Srbija u društvo onih koji je siluju i komadaju? Čudi me da neki čitaju delove predloga Ahtisarijevog sporazuma, nabrajaju zone prava manjina, kao da u predlogu, valjda je to utisak koji treba da se postigne, ima dosta toga dobrog, jedino ne valja što će Kosovo i Metohija biti nezavisno. Kako možete pričati o porezima, o izvornim prihodima, ako Skupština u načelu odbacuje Ahtisarijev predlog? Kažete da je predlogom utvrđeno dosta toga, ali da imate dosta primedbi. Šta to znači da treba pregovarati? Može li se pregovarati na ovim osnovama i sa ovih početnih pozicija? Ako pitate SRS, mi smatramo da ne može. Polazna osnova mogu i moraju biti jedino Povelja Ujedinjenih nacija, Ustav Republike Srbije i Rezolucija 1244. Besmisleno je govoriti o položaju opština ako Kosovo bude nezavisno. Zašto neki od vas govore o donošenju teških odluka u budućnosti? Zar nije ovo ta sednica na kojoj će biti doneta teška, ali jedina moguća i jedina ispravna odluka, a to je da zaista suštinski i do kraja branimo Kosovo i Metohiju? Šta to znači kada se kaže da moramo sagledati interese svih građana Srbije, a ne samo 100.000 Srba na Kosovu i Metohiji? Nadam se da na taj način ne nagoveštavate mogućnost da u budućnosti dignete ruku za neku drugu odluku, suprotnu onoj koju donosimo danas, jer oni koji se danas odreknu Kosova i Metohije sigurno neće sutra braniti bilo koji drugi deo teritorije Republike Srbije. Na kraju, pozdraviću vas tradicionalnim radikalskim pozdravom, koji svakako i danas ima veliku važnost, a to je – Srbija je večna dok su joj deca verna.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo nije prvi put da izglasavamo, odnosno da raspravljamo o rezoluciji vezanoj za Kosovo i Metohiju. Svaki put do sada Srpska radikalna stranka je pokazala na delu da smo državotvorna stranka i da kada su u pitanju državni i nacionalni interesi sve drugo podređujemo tim interesima. Danas nije sporno da će za ovu rezoluciju o kojoj raspravljamo glasati ogromna većina narodnih poslanika u ovom parlamentu, ali nisam baš srećna što će ovo biti prvi put da ovakvu rezoluciju nećemo doneti jednoglasnom odlukom, i to je greh na dušu Vojislavu Koštunici. Slušali smo danas predsednika Republike, premijera tehničke ili stvarne Vlade Republike Srbije i u onome što smo ovde čuli nije sporno da i oni stoje iza predloga ove rezolucije koju treba da usvoji Narodna skupština, ali nije se stekao utisak da su bili dovoljno jasni u objašnjenju šta ćemo kao država da uradimo ako ono što bude večeras izglasano ne bude prihvaćeno od strane onih koji posreduju, odnosno od strane Martija Ahtisarija i onih čiji je on izaslanik. Nije dobro što Boris Tadić danas ima prečeg posla nego da bude prisutan sve vreme dok raspravljamo o ovoj rezoluciji, zato što bi trebalo da čuje mišljenje svih narodnih poslanika i svih poslaničkih grupa, mimo onoga što je sadržano u ovoj rezoluciji, koja će, nesporno, biti doneta. Šta je najbitniji deo ove rezolucije? To je ono gde ćemo da kažemo da "Narodna skupština posebno obavezuje Državni pregovarački tim da u nastavku pregovora iznese stav Republike Srbije o celini predloga Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara Ujedinjenih nacija, formulišući, u skladu sa ovom rezolucijom, svoje konkretne predloge i rešenja, kao i da odmah po povratku sa pregovora podnese izveštaj Narodnoj skupštini, koja odlučuje o daljem toku pregovora". Ovo čitam radi javnosti, jer građani su danas mogli u jednim dnevnim novinama da se upoznaju sa stavovima Martija Ahtisarija, a nisu imali priliku da se upoznaju sa tekstom ove rezolucije. I, nije dobro da smo se mi narodni poslanici iz dnevnih novina upoznavali sa predlogom Martija Ahtisarija. Bila je obaveza Borisa Tadića da narodnim poslanicima blagovremeno dostavi taj tekst da bi se moglo možda konkretnije razgovarati o svakoj rečenici koja je sadržana u tom tekstu. Naravno, mi srpski radikali nemamo dilemu, mi najoštrije osuđujemo i odbacujemo svaku pomisao da može na bilo koji način da se raspravlja o predlogu Martija Ahtisarija, insistiramo da on bude apriori odbijen i to jeste suština i sadržaj ove rezolucije, ali htela bih da podsetim predsednika Vlade i predsednika Republike, Pregovarački tim, da danas nismo čuli nijedan rezolutan stav o tome, a pitao vas je predsednik naše poslaničke grupe gospodin Tomislav Nikolić, i niko od narodnih poslanika koji su učestvovali u raspravi nije rekao na koji način državni organi misle da reaguju i šta bismo uradili ako se desi, ne daj bože, nepovoljno rešenje za Kosovo i Metohiju. Moramo, nažalost, i o tome da razmišljamo, zato što je juče prijatelj predsednika Vlade i predsednika Republike Majkl Polt jasno rekao da je mnogo važnija sigurnost i standard građana Kosova od toga u kojoj će državi živeti. Mi smo, sve do poslednje predizborne kampanje, vrlo često slušali od predstavnika stranke predsednika Republike i stranke predsednika Vlade slične izjave i danas nam je predsednik Republike rekao da se nada da idemo uspešnim putem ka evropskim integracijama, a pre neki dan čula sam jednog od funkcionera stranke predsednika Republike, koji je takođe rekao da je njemu mnogo važnije da mi budemo svesni da ćemo u narednih deset godina postati članovi Evropske unije i da onda neće biti bitno ko u kojoj državi živi, gde su čije granice itd. To je priča na koju, gospodo, pogotovu vi iz Pregovaračkog tima, morate apsolutno da zaboravite. Granice Republike Srbije se znaju, prihvaćene su od strane Ujedinjenih nacija Rezolucijom 1244 i vi ste ti koji morate da insistirate na tome. Ukoliko na tim pregovorima u Beču budete imali bilo kakvih nesporazuma na tu temu, onda, u skladu sa rezolucijom o kojoj danas govorimo i koju ćemo večeras usvojiti, pod hitno morate da obavestite Narodnu skupštinu, da bismo vam dali nove zadatke ili odredili možda drugi pregovarački tim, ukoliko ne budete bili u stanju da odbranite ovu našu rezoluciju. Moramo da znamo i građani Srbije moraju da znaju, a, naglašavam, posebno Pregovarački tim, da je okupacija dela teritorije samo činjenično stanje, a ne i pravno stanje i da okupacija nikada ne može biti osnov za sticanje teritorije. To je ono što moramo da imamo na umu svi mi narodni poslanici, a naravno i svi ostali državni funkcioneri koji učestvuju u ovom poslu. Kada kažemo da ćemo se boriti za teritorijalni integritet, za Kosovo i Metohiju u sastavu Republike Srbije, onda ne guramo prst u oko međunarodnoj zajednici, kako ste sve do ove izborne kampanje i jedni i drugi govorili, nego samo govorimo o nečemu što je u savremenom svetu već poznato i priznato, primera imate koliko hoćete. Ništa mi ne izmišljamo. To što smo mala zemlja ne znači da treba i da smemo da budemo država bez svog dostojanstva, bez atributa državnosti. Sveto imamo i potpuno je nebitno koliko smo teritorijalno mali ili veliki. Zato možemo da primenimo takođe već poznatu tzv. Halštajnovu doktrinu, a podsetiću vas da je ta doktrina promovisana i da je na osnovu nje Savezna Republika Nemačka prekidala odnose sa svakom zemljom koja je priznavala Demokratsku Republiku Nemačku. Mi ne smemo i ne treba da se plašimo da jasno i glasno kažemo svakoj državi koja bi eventualno priznala nezavisno Kosovo da ćemo upravo primenom Halštajnove doktrine prekinuti diplomatske odnose sa svakom državom koja to učini. Na osnovu ove doktrine Maroko je takođe prekinuo diplomatske odnose sa SFRJ u vreme kada je naša bivša Jugoslavija priznala Front Polisario u Maroku, a Narodna Republika Kina je prekinula diplomatske odnose sa Makedonijom kada je Makedonija priznala nezavisnost Tajvana. Dakle, samo treba da primenjujemo ono što se već u svetu primenjuje, pa tako i retorziju, od koje ne treba da se plašimo, jer je retorzija po međunarodnom pravu dozvoljen akt, koji dolazi kao odgovor na isti ili sličan akt druge države i ima za cilj zadovoljenje ili satisfakciju. Ovi slučajevi retorzije su poznati i priznati u svetu. Kada je Makedonija priznala nezavisnost Tajvana, Kina je, pored prekida diplomatskih odnosa, zapretila da će staviti veto u Savetu bezbednosti na produžetak prisustva trupa UN u Makedoniji, a znate da bi to za Makedoniju značilo raspad zemlje, s obzirom na činjenicu da je tamo bila oružana pobuna Šiptara. Posle ovakve pretnje Makedonija je povukla priznanje Tajvana. Kada je posle Prvog svetskog rata Nemačkoj oduzeto upravljanje Rurskom i Sarskom oblašću, Nemačka je takođe reagovala tako što je priznala Sovjetski Savez, a to je bio politički udarac tada Velikoj Britaniji, Francuskoj i Americi. Srbija bi na isti način morala, i moraće, da saopšti svim državama sveta, i to treba da bude poruka i ovog parlamenta i nas narodnih poslanika, dakle, da ćemo u slučaju jednostranih priznavanja Kosova i Metohije odgovarati tako što ćemo priznavati nezavisnost secesionističkih teritorija u tim državama, pa da vidimo zašto bi bila razlika između, ne znam, kada je u pitanju Velika Britanija, Irske, i njihovog stava prema Kosovu i Metohiji, ili Korzike kada je u pitanju Francuska, Tirola u Italiji itd. Nemamo mi razloga ni da se plašimo, ni da se stidimo da potpuno otvoreno kažemo šta mi kao država možemo i hoćemo da uradimo da bismo zaštitili Kosovo i Metohiju. Dakle, sve apsolutno legalni načini, poznati u svetu i zašto ih ne primeniti? Ako UN stoje iza ovog predloga Martija Ahtisarija, zašto da mi ne kažemo da ćemo da se iščlanimo iz UN, ako su te UN spremne da nam oduzmu 15% teritorije naše države. U slučaju proglašenja... Naravno, neki narodni poslanici se smeškaju, misle da je to smešno. I premijer se smeška, što je naravno strašno, a ovo je poruka i vama, gospodine Koštunica, tehnički premijer, da, a i gospodinu Tadiću koji danas nije ovde, da morate da povedete računa o vašim kontaktima sa vašim prijateljima i da morate i njima jasno i glasno da kažete i ono što ste govorili građanima Srbije u kampanji, pa na osnovu obmane građana Srbije osvojili taj izborni rezultat. Znali ste 10. novembra šta Marti Ahtisari priprema Srbiji, sakrili ste to od građana Srbije, i dalje vrlo uljudno u rukavicama razgovarate sa tim vašim prijateljima, a nećete da im kažete ono što je vaša obaveza, kao visokih državnih funkcionera, ono što je obaveza ovog parlamenta, jer ako je Evropska unija kriva za eventualno oduzimanje Kosova i Metohije iz sastava Republike Srbije, onda se jasno i glasno kaže – takva Evropska unija nam ne treba. Da, gospođo, ne treba, gospodine, takođe ne treba. Takođe, ako su Ujedinjene nacije te koje su krive i odgovorne za eventualno oduzimanje Kosova i Metohije od Republike Srbije, onda ćemo jasno i glasno da im kažemo da nam ne treba članstvo u takvoj organizaciji. Ovo je krajnje vreme da moramo da budemo zaista jasni, da budemo rezolutni, da nam se ne desi ono na šta smo vas već podsećali, na memoare kancelara Helmuta Kola koji je rekao – kada je Nemačka priznavala nezavisnost, odnosno Sloveniju i Hrvatsku, jako se brinula o reakciji iz Beograda, ali nas je mlaka ili nikakva reakcija iz Beograda ohrabrila da krenemo u priznavanje nezavisnosti Slovenije i Hrvatske. Ostale članice EU su nas u tom sledile, jer Beograd nije reagovao. Dame i gospodo, u slučaju Kosova i Metohije Beograd mora da reaguje, donećemo ovu rezoluciju; a gospodo iz Pregovaračkog tima, u obavezi ste da se vrlo oštro i striktno izborite za ono na šta smo vas obavezali, ako ste u stanju, a ako niste, menjaćemo pregovarački tim.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, predsednika Republike nema, on ima pametnija posla, gradonačelnik Beograda takođe, samo ne pravi most koji je obećao, nego nepristojno priča. Nama se postavlja pitanje večeras, a i građanima Srbije – a šta smo mi to danas uradili za našu otadžbinu, šta smo uradili za Kosovo i Metohiju i kakav je rezultat naše današnje rasprave ili rezolucije koju ćemo da usvojimo? Šta je to što su građani Srbije danas čekali, što će dobiti večeras, ukoliko tu rezoluciju izglasamo i kakve su posledice našeg nejedinstva u Narodnoj skupštini? Mislim da smo pokazali i nedovoljno odgovornosti, inedovoljno angažovanosti i nedovoljno sposobnosti, a rekao bih da smo pokazali nedovoljno jedinstva, iako ne spadam u one koji misle da je partijsko, ili jednopartijsko ili unisono mišljenje najvažnije, ali kada je u pitanju država, kada je u pitanju njena teritorija, njene granice, ne bi smelo da se dogodi da postoje drugačija mišljenja. Srbija je, nažalost, i po tome jedinstvena zemlja u svetu. Mi danas imamo predstavnike političkih stranaka koji se otvoreno zalažu za cepanje teritorije Srbije. I da apsurd bude veći, te političke stranke se danas zalažu za nekakvu lustraciju. To vam je kada politički protivnik nije počinio nikakvo krivično delo, ni za šta ne mogu da ga gone, a njima se mnogo ne sviđa, pa kažu on je nešto prekršio, ali ne znaju tačno šta, pa ga sklone iz političkog života, a oni krše Ustav Republike Srbije. Ne sme da postoji nikakva organizacija ili udruženje, po Ustavu Republike Srbije, koje se zalaže za drugačije granice Republike Srbije, za smanjenje njene teritorije. Mi to slušamo danas u parlamentu i to je moderno, to je ultrafensi, evropski, ne znam šta sve. Ne, to je, dame i gospodo, idiotski i antidržavno, to je nešto najnemoralnije što može da se dogodi u jednoj zemlji. Šta se svi plašite da kažete, šta je, niko ne sme da izađe da kaže od vas drugih poslanika da to ne sme da se kaže, da to ne sme da se radi. Ko zna šta će da bude, pa pusti, to su ovi zastupnici okupacionih interesa, ajde mi da poslušamo, ko zna da li će da pobede ili neće. Gde da pobede, šta će nam država, šta će nam parlament, šta će nam bilo šta, dame i gospodo, posle toga? Nema više Srbije posle toga. Vilijam Šekspir je svojevremeno rekao – kad se rodimo tad plačemo što smo na pozornicu budala stupili. Ja o ljudima imam mnogo bolje mišljenje, ali mi se čini da se i po ovom vidi koliko je Vilijam Šekspir bio pametniji, ozbiljniji, koliko je bio veći od svakoga od nas, pa je otprilike znao šta može da nam se dogodi. Ne postoji primer u savremenoj, modernoj pravnoj i političkoj praksi da se u nekoj zemlji pojavila politička partija ili bilo ko ko će da kaže – e, ja sam za to da se deo naše teritorije odvoji od naše zemlje. Da li vi znate za neki sličan primer? Ja još nisam čuo za sličan primer, a prolazio sam kroz sve knjige i udžbenike i još nisam čuo i video. O čemu ovde pričamo? Nama je danas... Pošto se ja ne plašim da govorim o imenima i ne pričam uopšteno, mi smo ovde čuli od Čedomira Jovanovića i Rize Haljimija da su Srbi počeli da naseljavaju Kosovo i Metohiju 1912. godine. I onda šta da uradite? Uzmete konopče da se obesite, jer takve gluposti ne možete nigde drugde da čujete osim u srpskom parlamentu, to neće ni Albanci u njihovom parlamentu da vam kažu. Nisam razumeo gospodina Haljimija kad priča o topovima i tenkovima. Gospodine Haljimi, duga je ta istorija, počela je sa flašama u anusu Đorđa Martinovića, pa se nastavilo sa svim mogućim terorističkim napadima, pa je država Srbija pokušala samo da uspostavi red na teritoriji Kosova i Metohije. Mi, dame i gospodo, volimo da imamo Albance u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Da li ste videli danas kako smo lepo saslušali gospodina Halimija? E, tako bismo mogli i 40 i 50 poslanika Albanaca uvek da saslušamo u Narodnoj skupštini Republike Srbije, zato što mi mislimo da je ova zemlja dovoljna i za Srbe, i za Albance, i za Mađare, i za Rome i za sve druge. Ali, u ovoj zemlji nema mesta za to da vam se predsednik Republike sastaje sa Agimom Čekuom i da kaže – pa to je bilo u magli, ali ja sam mu rekao ti si vojnik. Kakav, bre, vojnik? To je onaj zlikovac i zločinac koji je ubijao srpsku nejač, za kojim je raspisana Interpolova poternica, za kojim je država Srbija raspisala poternicu, a vi pokazujete – nije važno, sve je to politika otprilike. Šta će da bude? E, kada vam je takav odnos i kada je sve politika, onda ovo na kraju Srbija dočeka. Mi imamo danas u našim medijima, dragi prijatelji, nešto što je potpuno neverovatno. Deo naših medija se ponaša kao da je normalno imati stav da deo teritorije Srbije treba da dobije pravo na otcepljenje, a mi smo svi ludaci, mi smo svi prošlost, a oni su budućnost. Mi koji mislimo da je Kosovo deo teritorije Srbije, niko od nas nije normalan. Da li ste videli kakve moderne stavove iznosi Boško Jakšić? Pojavio se genije, nije slučajno to da se taj pojavio; nije on važan, on je u trci na 10.000 metara zec koji će da trči do 6.000 metara, a onda će da kaže – ajde nesrećniče, sklanjaj se odatle. Pojavi vam se u najuglednijem srpskom listu... To vas pitam iz Vlade, kako ste smeli vi, koji kontrolišete "Politiku" ili mislite da je kontrolišete, da to uradite Srbiji, dovedete čoveka koji će da kaže – pa šta ćemo mi sa Kosovom, najbolje je bez toga. Ma nemoj! Pa ko to ima danas u BiH od muslimana da kaže, iz njihovog rukovodstva – pa šta ćemo mi sa Republikom Srpskom kad u Republici Srpskoj niko neće da živi sa nama iz MH federacije. A neće? Kako to da niko ne pita – šta ćemo sa Republikom Srpskom? Kako to samo mi Srbi nemamo pravo. Pričate nam ovde o suverenitetu na Kosovu i Metohiji; pa nema ga Srbija. Nema ga. A kako ga to ima MH federacija, osim silom okupacionih snaga, na teritoriji Republike Srpske? Kako se ne zalažete za to da Republika Srpska postane nezavisna, kako se ne zalažete za to da Republika Srpska bude ujedinjena sa Srbijom? Ne, vi se zalažete za sve ono što je protiv Srbije i srpskog naroda i uvek na takav način. Pa kažete – to je 1999. godine uradio Milošević, a i mnogo pre Miloševića su svi krivi. Jeste, kriv je komunistički Brozov režim. I pre toga je bilo loše stanje na Kosovu i Metohiji, već nekoliko vekova postoji problem u odnosima Srba i Albanaca na tom području. Postavlja se pitanje kako je moguće da mi sami unapred kažemo da nešto što je naše nije naše, a ono što će i drugi da kažu da imaju problema sa tim mi ćemo isto da im kažemo – ma nema, to je vaše, to sa nama nema nikakve veze. I uvek na strani onih koji Srbima hoće nešto da otmu ili da oduzmu. Mi imamo danas državnu televiziju, gospodine predsedniče Vlade, koja vam u glavnim vestima, u udarnom Dnevniku objavljuje kao najznačajniju vest, video sam da su neki od vaših poslanika to prozreli, kako je moguće da se to na državnoj televiziji dogodi, najznačajnija vest, sa jasnom porukom građanima Srbije – da li ste videli, ljudi, pa i Albanci se bune protiv Ahtisarijevog plana, znači da i nije tako loš taj Ahtisarijev plan. To je dobar neki plan, čim se oni bune i čim oni imaju dvojicu mrtvih, to je dobar plan. To nama govori državna televizija Srbije. Pa reč je o običnoj nameštaljci zapadnih obaveštajnih službi – napravite demonstracije, napravićemo nerede, pucajte malo u svoje demonstrante da ispadne, kao, i vi se bunite protiv Ahtisarijevog plana, da bismo mi u Srbiji mogli da proguramo ceo plan. I na najjeftinije trikove, na najgluplje moguće trikove naša država naseda i mi kažemo – e dobro je, dobro smo prošli, ajde sada mi da raspravljamo. Nigde nismo videli plan Ahtisarija, zahvaljujući "Glasu javnosti" dobismo plan Martija Ahtisarija. Uopšte ne znam o čemu bismo raspravljali danas. U materijalu danas nešto dobismo. Tu o čemu mi da pričamo? O administrativnoj reviziji opštinskih aktivnosti, o kosovskom zakonodavstvu u lokalnoj samoupravi, o sopstvenim proširenim opštinskim nadležnostima, da li neko od vas misli da o tome razgovara u Beču? Nemojte o tome da razgovarate, to nas ne interesuje. Nas interesuje, pošto mnogi ovde govore na glavni prevarni način, a sada ću vam reći koji je to glavni prevarni način... To je naučeno, ja znam gde je to učeno, kako je učeno, umem i sam da tako treba na takav način govorim, ali je to laž, to je neistina. A to je – nas interesuju građani, nas interesuju samo ljudi, pa pustite teritoriju, šta nas briga za teritoriju, pa nas ljudi zanimaju, da ti ljudi žive bolje. Znate li koji je to princip? To je princip – daj da mojoj zadnjici bude nešto bolje ovih 10–20 godina što još mogu da naguram, a baš me briga, posle nas potop. Pa baš me briga za mene, imam decu, hoću da žive u Srbiji i da žive na Kosovu i Metohiji, hoću da imam unučiće koji će da žive u istoj ovoj zemlji i baš me briga za to kako će mojoj zadnjici da bude. E, u tome se razlikujemo, u tome što neću da razgovara bilo ko od predstavnika, ne ja, ne mi iz SRS, neće građani da vi razgovarate o tome da li će Srbin u Gračanici da ima pravo da ide kolima utorkom do Prištine do zdravstvenog centra ili samo petkom i subotom, i šta mu sada više od toga odgovara, ako će da živi na nezavisnom Kosovu. On neće da živi na nezavisnom Kosovu. On ima crveno–plavo–belu zastavu, zastavu svoje Srbije i baš ga briga da li ćete vi tu da mu okačite plavo–žutu sa zvezdicama, ili bilo kakvu zastavu. I još nešto tu povodom toga. Ja sam čuo kao neki, tobože, govore jezikom prošlosti, neki bi da ratuju, neki bi u izolaciju. Ne bi niko, niko normalan to neće da radi. Samo još jedna stvar: da li vi mislite stvarno da je moguće da vam neko uzme teritoriju, pa kao da vam ubije dete, pa to što vam ubije dete nije strašno. Nema veze, sada se ti preseli iz 40 u 45 kvadrata pa ćeš živeti malo bolje. Kao što nijednom roditelju nema ništa preče od njegovog deteta, tako i nijednom narodu, tako i nijednoj zemlji nema ništa preče od njene teritorije, bez teritorije država ne postoji. Ako se mi tako lako odričemo teritorije, ako se tako lako odričemo svega, šta će nam onda država. Hajdete, ljudi, rasturite je, ako je u pitanju samo ko će onda da vlada, čija će onda fotelja da bude, ko će da krade više. Hajdete da rasturimo državu, ne treba nam onda parlament. Recite, je li stigao neki okupacioni gaulajter, potpuno je svejedno. Da li je to budućnost? Ja ne mislim da je to budućnost, ne želim da to bude budućnost i neću da učestvujem u takvoj budućnosti i neću da mi oni koji su najgora prošlost, koji su umešani u sve i svašta u ovoj zemlji, govore da je budućnost Srbije u tome da prihvati realnost da je Kosovo nezavisno. Prihvatite onda da je Republika Srpska zločinačka tvorevina. Pa prihvatite da je Srpska Krajina zločinačka tvorevina. Sve što su Srbi čuvali svoja ognjišta, oni su sve to zločinom sačuvali, tobože. Svi drugi koji su Srbe ubijali, to su neki fini ljudi, to je sve u redu. Možda treba malo da im se pomogne, jer time se mi borimo, tobože, za ljudska prava. Nama u SRS ni "Žene u crnom", ni Nataša Kandić, niti bilo ko drugi od njih neće biti taj koji određuje šta jesu ljudska prava, a šta nisu, jer se oni za sve bore osim za stvarna ljudska prava i za bezbednost ljudi. Ivo Andrić je davno rekao – onaj ko se plaši već je izgubljen. Mi se plašimo da sami kažemo šta mislimo o onome što nam se u Srbiji zbiva. Mi se plašimo na svakom mestu i na svakom koraku da kažemo ko su ti ljudi i zbog čega pokušavaju da nam otmu našu zemlju. Da li mi možemo da sprečimo nekoga da silom to uradi? Ne možemo. Hoćete li silom, otmite silom. Šta je naše? Da nikada to ne prihvatimo i da uvek tretiramo Kosovo i Metohiju, da svi u Srbiji moraju da tretiraju Kosovo i Metohiju kao deo teritorije Republike Srbije u svim zvaničnim aktima. Faktički, formalno, na sve moguće načine. Da li mi imamo tu snagu danas da to kažemo? Ja mislim da imamo, mislim da nas ima dovoljno da to možemo danas da kažemo. I kada to na tako jasan način postavite, onda će neko početi drugačije da razmišlja. Onda će neko početi da razmišlja drugačije i drugačije će se postaviti i onda će razmišljati na taj način – kako bi bilo da pogledamo, da vidimo šta je to čime bi moglo da se izađe u susret i tim Srbima, pa nisu oni najkužniji narod na svetu. Podsetiću vas na predsedničku kampanju 2004. godine, drugi krug izbora između Tomislava Nikolića i Borisa Tadića. Tada je Boris Tadić rekao – ako pobedi Tomislav Nikolić, Kosovo i Metohija će biti u veoma teškoj situaciji. Mislim da bi Kosovo i Metohija bili bliži nezavisnosti nego ikada. Tomislav Nikolić u toj kampanji je rekao – to je samo jedna u nizu laži predstavnika dosovskog režima. Pogledajte sada, tri godine kasnije. Imali smo izbore sa istom pričom – ako radikali budu formirali vladu, biće nezavisnost. Ako vi budete formirali vladu, valjda neće biti, jer ste još 19. avgusta 2000. godine na mitingu ovde ispred Savezne skupštine (to je bilo pre nego što ste je spaljivali) rekli – sa našim prijateljima ćemo mi to demokratsko pitanje na demokratski način da rešimo. Kako ste vi sa vašim demokratskim prijateljima na demokratski način rešili, da nam ga na takav demokratski način uzmu u potpunosti i da nema više Srbije na Kosovu i Metohiji? Da li je to demokratsko rešavanje? Manite nas više vaše demokratije i vaših prijatelja i vaših demokratskih ostvarenja i svega drugog, nemojte više da lažete narod. Slušamo priče o sistemu vrednosti, nekog sam od vaših čuo, o odbrani evropskih vrednosti. Ne znam kakve su vam to vrednosti. Ja znam šta želi svaki građanin ove zemlje. Svaki građanin ove zemlje želi da živi u modernoj Srbiji. Svaki građanin želi da živi neuporedivo bolje i svaki građanin želi da može da svojoj deci obezbedi normalno školovanje, ili dede i bake da mogu da kupe svojim unucima torbu za školu. To je ono što ja znam da oni žele. Ja ne znam kakve su vam to belosvetske vrednosti. Mi bismo da im ovo ispunimo i da mogu ljudi da žive svoji na svome. To je ono što je naš prioritet. A to, izgubićete teritoriju i sve i svašta, ali ćete živeti, pa ćemo mi da idemo na Kosovo; samo čekam da se ta priča spremi. Čekajte, građani Srbije, videćete i nju, i biće i sledeća. Dobro, uzeli su nam Kosovo i Metohiju, ali šta sada. Teška je to odluka, mi moramo u Evropu, oni će u Evropu, pa ćemo mi s ličnim kartama da ulazimo, pa eto tako ćemo mi da pomažemo našem narodu. I onda će neka kancelarija da odnese dva kompjutera u neku srednju školu na Kosovu i Metohiju i reći će – jeste li vi videli kako mi brinemo o našem narodu. To nije za Srbiju. To je katastrofa za Srbiju. Tako Srbija polako ali sigurno nestaje. Kao što su se sprdali sa Rusijom i Kinom 2000. godine neki od lidera DOS–a; potpredsednik Vlade svojevremeno je rekao kako su nam Kinezi davali lekove, treća medicina sveta, davali nam lekove, ali to je za male ljude, to je za žute, one male ljude. Psihopate bili. Mi smo tu imali najgore psihopate. Sada moramo da molimo Kinu da nam pomaže. Što ne molimo ove vaše velike prijatelje? Pa je bilo i toga – šta će Rusija, a sada – hajde, predsedniče Putine, pomozi. Ne razumem samo jednu stvar, i to moram da vas pitam, a od koga to treba da nam pomogne? Da li to od vaših prijatelja treba da nam pomogne? Zašto da nam pomaže kada nam vaši prijatelji sve dobro čine, ne bi ti vaši prijatelji nama nešto loše učinili. Ne bi valjda vaši prijatelji hteli da otmu deo teritorije, ja sam siguran da ne bi. Skoro da sam sasvim ubeđen u to. Zato je bilo vrlo važno sve što se dešavalo, tuci, udri po tome, pričaj priču kakva god da ti padne na pamet, ne bismo li završili sa tim bivšim režimom. Na šta smo sada mi došli, hajde da molimo Rusiju, Kinu da nas spasavaju od naših prijatelja velikih; hajde da molimo, hajde da šaljemo sve delegacije, da tražimo svaki dan, sve što traže, da stave veto u Savetu bezbednosti UN. Sve što traže. Mi rezervnu otadžbinu nemamo. Nama je ulog otadžbina. Cela zemlja nam je ulog. Kakva je to Srbija bez Kosova i Metohije? Da li ima Srbije bez Kosova i Metohije? Kako ćemo mi da živimo svi, kao političari, i čime ćemo mi da se bavimo, da li je ovaj uzeo ovoliko ili onaj onoliko na onom mestu? Jadna bi nam politika svima bila, ako se to dogodi na bilo koji način. Vi kažete, redovi pred ambasadama. Jesu redovi pred ambasadama. Ne znam da li ste upoznati, u prethodnih sedam godina otišlo je tačno 3,5 puta više ljudi nego od 1990. do 2000. godine. Ne znam da li ste vi imali neke podatke, ali vidim da neki jesu iz redova vlasti. Ne 3,5 posto više, nego tri i po puta više, 350 posto više ljudi je otišlo u prethodnih sedam godina, nego u deset godina ranije, kada smo svakoga dana imali televizijske emisije o zločinačkom režimu, o zločinačkoj vlasti i ne znam o čemu sve. Naravno da nijedna vlast nije dobra i da nijedna vlast ne valja. Bez obzira, vrlo je važno da svi mi osećamo državu Srbiju kao svoju i da pokušamo da nađemo zajedničko rešenje. Da li se nama dopada Boris Tadić, Vojislav Koštunica ili bilo koji drugi? Ne, naravno. Ali nekada postoji nešto oko čega morate da pokušate da nađete kompromis ili zajedničko rešenje zbog države Srbije. Bilo bi dobro da i oni o tome vode računa, jer danas Boris Tadić izlazi i čestita, izlazi predsednik Republike i čestita svima, čovek je rekao da mora da se bori protiv jedne Srbije. Čovek koji je stao na čelo jedne liste, jedne jedine političke stranke, i on je rekao da on mora da pobedi. Kada je on izgubio, i to kada je ubedljivo izgubio od SRS, lako i ubedljivo je izgubio bez obzira na sve medije, nema ostavke, nema ničega, baš ga briga. Kao što će to tako da bude i sa Kosovom i Metohijom. Znam da je vama iz DS–a smešno. Vidim samo da se Đelić ne smeje. Njemu nije smešno. Samo se vi smejte i svoj posao radite kao što ste do sada radili, pa gledajte koliko ćete brzo i koliko masovno da gubite podršku u našem narodu. Na kraju, želim samo da se zahvalim svim ljudima, posebno Srbima na Kosovu i Metohiji koji su čuvali svoja ognjišta, svoje kuće, koji su čuvali državu Srbiju i onima koji su je čuvali na mostu na Ibru u Kosovskoj Mitrovici, onima u Štrpcu, Goraždevcu, Velikoj Hoči, Novom Brdu, Kosovskom Pomoravlju, Gračanici, Čaglavici, Kosovu Polju, Lipljanu, i ostalim mestima, Prilužju, Plemetini i Babinom Mostu, da im se zahvalim na tome što su mnogo hrabriji, umniji, jači i bolji od nas, što su znali da rezervnu državu i otadžbinu nemaju. Naše je da pokažemo da znamo da to pripada njima, nama i našoj deci, i ne samo dok smo mi živi, jer nemamo pravo da mislimo o samo jednom životu. Država traje i posle nas i trajaće i posle naše dece i posle naših unuka, jer Srbija jeste večna, samo su ovi mali političari prolazni. Njih je bilo i biće uvek onih koji će da razmišljaju o svojoj zadnjici i njihova zadnjica će da im bude vrhunski prioritet. Mi smo protiv te politike i protiv političara kojima je zadnjica vrhunski prioritet. Na kraju, pošto su neki pitali, čuo sam neka neukusna dobacivanja sa ove govornice, danas svi poslanici SRS sa ponosom nose majice sa likom Vojislava Šešelja. Kao što vidite, mi smo u odelima došli, imamo košulje i kravate. Majica nije naš odevni predmet, majica je simbol našeg protesta zbog onoga što rade vaši prijatelji i što ste vi zajedno sa njima uradili pišući optužnicu protiv Vojislava Šešelja. Danas to ima posebnu simboliku, jer u uvodnoj reči optužbe protiv Vojislava Šešelja između ostalog se kaže da je on svojim nadahnutim govorima, citiraću da ne bih pogrešio, "da je govoreći o zločinima iz prošlosti protiv srpskog naroda povećavao stepen ugroženosti Srba i time ih podsticao na odgovor u budućnosti". Čime je Vojislav Šešelj... Time što je govorio o Jasenovcu, o mukama srpskog roda od 1941. do 1945. godine? Izgleda da je Vojislav Šešelj napravio samo jedan greh, što nije dovoljno govorio, što nam se posle svega toga to isto ponovilo, pa su nam proterali skoro pola miliona ljudi iz Republike Srpske Krajine, što nam uništavaju Republiku Srpsku, što nam otimaju Kosovo i Metohiju. Da li je to zabranjeno govoriti? Da li je to netačno? Izgleda da će i ovakvi govori da budu, tobože, prošlost, a budućnost će da bude – vi ste prošlost, pa hajde da damo svaki pedalj naše teritorije, jer mi smo za modernu Srbiju bez Srbije. Mi smo za Srbiju svih njenih građana, i Srba, i Roma, i Muslimana, i Mađara, i Rumuna, i Slovaka i svih drugih, ali smo za Srbiju nedirnutu, za Srbiju sa Kosovom i Metohijom, jer, ne zaboravite, nema Srbije bez Kosova i Metohije. To upamet treba da ima i predsednik Republike, koji u ovom trenutku ima neka pametnija posla, ne znam šta to drugo radi, i vi, predsedniče Vlade, i svi drugi koji će da idu na pregovore. Nemojte posle toga da se vratite "nismo mogli, nismo znali". Vaše je da kažete, a oni neka rade svoj posao, neka otimaju na silu šta hoće, a naše je da im kažemo da nikada na silu priznati nećemo, da nikada nasiljem stvorene činjenice nećemo pretočiti u pravo, nećemo ih pretočiti u legalne i legitimne akte. Ostaje nam da, kao što reče Tomislav Nikolić, kad–tad, promenom snaga u svetu, vratimo samo ono što je naše, jer nam tuđe ne treba. Hoćemo da budemo samo svoji na svome i da takvu budućnost garantujemo Srbiji, našoj deci i našim potomcima.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Pošto smo završili jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije, da li predstavnik predlagača – Vlade želi da da završnu reč? (Da.)
Poštovani narodni poslanici, na kraju današnje rasprave vođene o rezoluciji povodom Ahtisarijevog Predloga za sveobuhvatno rešenje statusa Kosova, pre svega želim da zahvalim svima onima koji su u današnjoj raspravi podržali rezoluciju i koji će je, uveren sam, podržati svojim glasanjem. Isto tako, želim da vas podsetim da je rezolucija pripremana, da je u njenoj pripremi bilo više učesnika, da je učestvovao Pregovarački tim, da je učestvovala Vlada i da su učestvovale političke stranke zastupljene u ovom parlamentu. Prema tome, rezolucija je i pre nego što je dospela danas pred parlament na raspravu u velikoj meri kolektivno delo, zajedničko delo. Ona će biti još više zajedničko delo onog trenutka kada je vi ovde u parlamentu izglasate. Želim još nešto da kažem. Pregovarački tim je u dosadašnjim nastupima uvek vodio računa ne samo o tekstu rezolucije, ne samo o mandatu koji smo dobijali kroz taj tekst, a podsećam vas pre svega na prethodnu i veoma važnu Rezoluciju usvojenu 21. novembra 2005. godine, nego je uvek i u svakoj prilici vodio računa i o onome što je tom prilikom izrečeno u Skupštini. Tako će biti i sada. Kada je reč o današnjoj raspravi, ona je, sa stanovišta Pregovaračkog tima, jedna korisna dopuna i okvir za delovanje Pregovaračkog tima. Naravno, hoću da vas podsetim na još nešto, da se ne zaboravi. Pregovarački tim je redovno, od trenutka kada je formiran, posle usvajanja Rezolucije 21. novembra, a podsećam vas da je neposredno posle toga formiran Pregovarački tim, obaveštavao Narodnu skupštinu Republike Srbije o svim preduzetim koracima. Tako će biti i ubuduće. To je sadržaj Rezolucije koju ste usvojili i mislim da je to jedna stvar oko koje se moramo saglasiti i složiti. Ona je nesporna, bez obzira na sve što je večeras rečeno, a rekoh da će sve što je večeras rečeno biti od koristi Pregovaračkom timu. Na kraju, da vam zahvalim još jedanput na podršci rezoluciji, na ovim glasovima koji će uslediti. Naravno, još pre samog glasanja da iskoristim priliku da vam čestitam sutrašnji naš praznik – Dan državnosti, Sretenje.
Pre zaključivanja sam htela da vam dam informaciju da je formirana još jedna poslanička grupa, poslanička grupa Savez vojvođanskih Mađara – Lista za Sandžak. Predsednik poslaničke grupe je Balint Pastor, a zamenik Bajram Omeragić. Zaključujem jedinstveni pretres o Predlogu rezolucije. Pre prelaska na glasanje, molim službu da proverimo kvorum. Konstatujem da su u sali trenutno prisutna 244 poslanika, imamo kvorum. Stavljam na glasanje Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije povodom ''Predloga za sveobuhvatno rešenje statusa Kosova'' Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara Ujedinjenih nacija Martija Ahtisarija i nastavka pregovora o budućem statusu Kosova i Metohije. Ko je za? (225) Da li je neko protiv? (15) Da li se neko uzdržava? (3) Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Predlog rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije povodom ''Predloga za sveobuhvatno rešenje statusa Kosova'' Specijalnog izaslanika Generalnog sekretara UN Martija Ahtisarija i nastavka pregovora o budućem statusu Kosova i Metohije. [[Aplauz.]] Pošto je sutra Sretenje, Dan državnosti Srbije, vama svima i građanima Srbije čestitam ovaj državni praznik. S obzirom na to da smo završili 2. tačku dnevnog reda, zahvaljujem se svim učesnicima u radu ove sednice. O nastavku sednice narodni poslanici biće blagovremeno obavešteni. Hvala. Dame i gospodo, najpre jedno veliko izvinjenje što kasnimo sa materijalom, nismo ga mogli umnožiti za sve nas. Izvinjavamo se, to ne priliči ovoj instituciji, ali, evo, dogodilo se, jer je bilo predviđeno da se sednica održava u drugoj zgradi. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Narodne skupštine Republike Srbije. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 245 narodnih poslanika. Pošto se nisu stekli uslovi za primenu elektronskog sistema za glasanje, kvorum ćemo utvrditi prebrojavanjem narodnih poslanika, pa molim narodne poslanike da dignu ruke, a službu da obavi prebrojavanje. Konstatujem da je prebrojavanjem utvrđeno da je u sali prisutno 245 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Nemam obaveštenje o odsutnim narodnim poslanicima. Dužna sam da vam dam jedno objašnjenje, saglasno članu 85. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Obaveštavam vas da sam nastavak sednice zakazala izuzetno za ponedeljak, zbog potrebe da Narodna skupština završi rad po preostalim tačkama dnevnog reda konstitutivne sednice. Obaveštavam vas, takođe, da je u Narodnoj skupštini Republike Srbije, saglasno članu 23. Poslovnika, konstituisana Poslanička grupa Vojvođanski poslanici – LSV, SVM. Za predsednika Poslaničke grupe određen je narodni poslanik Nenad Čanak, a za njegovog zamenika narodni poslanik Laslo Varga. Takođe vas obaveštavam da je Poslanička grupa Savez vojvođanskih Mađara – Lista za Sandžak promenila naziv, tako da je novi naziv – Poslanička grupa manjina – Savez vojvođanskih Mađara – Lista za Sandžak – Unija Roma Srbije – Koalicija Albanaca Preševske doline. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda – Izbor predsednika Narodne skupštine Republike Srbije. Po Poslovniku, reč ima Čedomir Jovanović.