Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2008. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 127 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutna 94 narodna poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika, te da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je sprečen da sednici prisustvuje narodni poslanik Nikola Lazić. Obaveštavam vas da sam, shodno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da sednici prisustvuju gospodin Slobodan Homen, državni sekretar u Ministarstvu pravde i gospodin Jovan Ćosić, načelnik u Ministarstvu pravde. Prelazimo na 4. i 5. tačku dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O JAVNOM TUŽILAŠTVU I O DRŽAVNOM VEĆU TUŽILACA (načela) Htela bih samo da vas podsetim na član 93. Poslovnika, poslednji stav ovog člana koji kaže da prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, podnose poslaničke grupe i narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa u pisanom obliku do otvaranja pretresa, a ostali učesnici u raspravi usmeno po otvaranju pretresa. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama 4. i 5, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Ovo vreme od pet časova raspodeljeno je na sledeći način: Poslanička grupa "Za evropsku Srbiju" – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, devet minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 24 minuta; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: Krasić Zoran - SRS i Nebojša Ranđelović - LDP. Saglasno članu 140. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o javnom tužilaštvu i Predlogu zakona o Državnom veću tužilaca. Da li predstavnik predlagača, gospođa ministar Snežana Malović, želi reč? Želi. Izvinite, gospođo ministre, imamo povredu Poslovnika, gospodin Aligrudić najpre. Izvolite.
Članovi 225. i 226. Juče je Demokratska stranka izdala saopštenje u kome je politički stav Demokratske stranke Srbije povodom Euleksa nazvala lažnim patriotizmom. Mora da se kaže nešto u vezi sa tim. Dakle, tu bih se manuo reči, kada bih bio na vašem mestu, uopšte patriotizma i nepatriotizma, lažnog, ovakvog ili onakvog. Ovde se radi o poštovanju Ustava ove države, radi se o poštovanju odluka ovog doma. Tri rezolucije je ova skupština donela, a poslednja (za koju ste i vi, gospodo iz Demokratske stranke, glasali) vrlo jasno definiše odnos prema misiji Euleks na Kosovu i Metohiji. Od tog trenutka do danas, bez ikakve odluke Narodne skupštine, dobar deo stranaka u ovom parlamentu, koji sada čini vladajuću većinu, odustao je od te državne politike koja je zacrtana u ovom domu. Vama je sada prihvatljiv Euleks. Boris Tadić u ime Vlade Republike Srbije, kao da je premijer, pošto onaj koji jeste, što nosi onu kapicu iza njega kada se slika, to očigledno nije, zagovara tezu da je Euleks prihvatljiv pod nekakvim uslovima. Jedan od tih uslova je da je Euleks statusno neutralan. Znate šta, država Republika Srbija i ovaj dom državnom politikom koja je vođena do proleća ove godine zalagali su se za teritorijalni integritet države u skladu sa Ustavom Republike Srbije, jer se i Ustav zalaže za teritorijalni integritet naše države. Od ovog trenutka pa nadalje očigledno je da se Vlada Republike Srbije i Boris Tadić zalažu za nešto drugo. Zalažu se za statusnu neutralnost dela teritorije svoje države. Kako drugačije to da se protumači? Kaže se, jedna međunarodna misija, koja treba da sprovodi zakon i ustav republike Kosovo, mora biti statusno neutralna. To znači najmanje dve stvari. Prvo, znači da pristajemo olako, pod bilo kakvom firmom, kako god se to zvalo, da neka međunarodna organizacija sprovodi zakone i propise samoproklamovane nezavisne države Kosovo. To je pod jedan, jer niko ni u kakvim pregovorima, ili mi makar nismo o tome obavešteni, nije doveo u pitanje nijednog trenutka. Pod dva, ako to čak i nije slučaj, onda znači da je ova država spustila svoj nivo reakcije u odnosu na problem koji ima sa Kosovom i Metohijom, sa zaštite teritorijalnog suvereniteta i integriteta države na pojam statusne neutralnosti. To je ono čime se vi bavite. Onda optužujete DSS za lažni patriotizam. Kako se zove ovo što vi radite? Sami recite, da ja ne bih izgovarao te reči. Hvala.
Narodni poslanik Ljubomir Kragović ima reč, po Poslovniku takođe. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram povredu Poslovnika, član 104, povređeno je dostojanstvo Narodne skupštine Republike Srbije. Naime, o čemu se radi? Pored Poslovnika, povređen je i Ustav Republike Srbije: u preambuli u članu 1. koji definiše Republiku Srbiju, u članu 12. koji definiše pokrajinsku autonomiju i lokalnu samoupravu, kao i u članu 107. koji omogućava i daje pravo, ustavno pravo, na predlaganje zakona. Naime, šta se dešava? Mi smo na sednici Zajednice skupština opština Kosova i Metohije doneli odluku pre mesec dana da prikupimo potpise u akciji "Stop Euleksu". Prikupljeno je 70320 potpisa. Jednu kopiju tog primerka dostavili smo predsedniku Republike gospodinu Tadiću, drugu kopiju smo dostavili predsednici Narodne skupštine Republike Srbije gospođi Slavici Đukić-Dejanović i treću kopiju smo dostavili ambasadi Ruske Federacije. Ono što je problematično jeste to što je prilikom prijema u predsedničkoj rezidenciji, kao i u zgradi Narodne skupštine, bio onemogućen pristup novinarima, kao da mi dolazimo iz Bangladeša ili iz Zambije a ne da zastupamo ugroženi srpski narod sa Kosova i Metohije, tako da nijedna informacija nije dostavljena. Sada želim ponovo da ukažem na povredu člana 107. Ustava Republike Srbije, gde jasno stoji da 30000 građana ima pravo potpisa zakona. Pošto smo mi prikupili preko 70000, tačnije 70320 potpisa, to je dvostruko više nego što je neophodno da se, u formi akta, donese rezolucija o Kosovu i Metohiji koja bi bila u skladu sa Rezolucijom koja je poslednja doneta, u decembru mesecu 2007. godine, a koja i dalje obavezuje. Stoga je sramno i od strane predsednika Republike Srbije i od strane predsednika Skupštine što nisu objavili ni jednu jedinu informaciju o tome da je šest predstavnika, šest građana, šest delegata Skupštine Zajednice opština Kosova i Metohije bilo kod njih. Čak nas je primio šef protokola sekretara Skupštine, nisu nas udostojili ni da prime tu našu peticiju, mada smo mi uložili mnogo truda i napora kako bismo došli do te peticije i kako bismo pokazali i ovoj skupštini, i Vladi Republike Srbije i predsedniku Republike Srbije kakav je stav srpskog naroda sa Kosova i Metohije. Stav svih na Kosovu i Metohiji je upravo taj da misija Euleksa nema šta da traži na prostoru Kosova i Metohije i zahtevamo da se i Vlada, i Ministarstvo, i predsednik Republike, kao i Narodna skupština Republike Srbije odrede prema tom našem zahtevu sa Kosova i Metohije. Hvala.
Zahvaljujem. Gospođa ministar, gospođa Malović. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, društvo bez kriminala bilo bi idealno ili savršeno društvo, ali kao što inače u životu ne postoji savršenstvo tako je i društvo u kome se ne čine krivična dela ipak, nažalost, samo utopija. Iz toga proizilazi da pravni sistem demokratske države mora energično da suzbija kriminalitet, a taj cilj moći će da se ostvari ukoliko imamo valjane zakone koji se tiču organizacije i nadležnosti javnih tužilaštava. Stoga, zadovoljstvo mi je što je danas na dnevnom redu rasprava o zakonima koji uređuju organizaciju javnog tužilaštva. Navedeni zakoni, sa jedne strane, predstavljaju usklađivanje zakona iz ove oblasti sa odredbama Ustava Republike Srbije, a sa druge strane, donose nova rešenja koja će dovesti do značajne reforme javnog tužilaštva i doprineti povećanju njegove efikasnosti i poboljšanju kvaliteta njegovog rada. Sada bih vas u najkraćim crtama upoznala sa najznačajnijim rešenjima sadržanim u svakom od navedenih zakona. Zakon o javnom tužilaštvu. Novi Ustav Republike Srbije na drugačiji i potpuniji način uređuje položaj javnog tužioca, a sadrži i odredbe o zameniku javnog tužioca, koji do sada nije bio ustavna kategorija. Pored nužnog usaglašavanja sa Ustavom, ovim zakonom se sistematično i precizno normira uređenje i rad javnih tužilaštava. Takođe, s obzirom na ovlašćenja Tužilaštva za ratne zločine i Tužilaštva za borbu protiv organizovanog kriminala, potrebno ih je odrediti kao javna tužilaštva posebne nadležnosti. Pored ovih tužilaštava posebne nadležnosti, u skladu sa organizacijom sudova, postoje osnovna, viša i apelaciona javna tužilaštva nadležna za postupanje pred odgovarajućim sudovima. Važeći zakon o javnom tužilaštvu ne razrađuje u potrebnoj meri načelo hijerarhije u javnom tužilaštvu. Stoga se ovim zakonom potpunije određuje odnos između pojedinih javnih tužilaca, kao i izdavanje obaveznih uputstava za postupanje. Disciplinska odgovornost javnog tužioca i zamenika u važećem zakonu je samo naznačena kroz mere upozorenja ili uklanjanje iz javnog tužilaštva zbog nesavesnog ili nestručnog vršenja dužnosti, ako ono nije takvo da iziskuje razrešenje. Donošenjem ovog zakona, koji propisuje disciplinske prekršaje i potpunije određuje disciplinsku odgovornost javnih tužilaca ili zamenika, ujednačava se njihov položaj u postupku utvrđivanja razloga za razrešenje zbog nesavesnog vršenja tužilačke funkcije koje se određuje kao disciplinski prekršaj. Predlog zakona o javnom tužilaštvu sastoji se od 12 glava, i to: osnovne odredbe, uređenje javnog tužilaštva, pravosudna uprava, položaj javnog tužioca i zamenika, izbor nosilaca javnotužilačke funkcije, prestanak tužilačke funkcije, vrednovanje rada, disciplinski postupak, kolegijum javnog tužilaštva, osoblje u javnom tužilaštvu, sredstva za rad, i prelazne i završne odredbe. Osnovnim odredbama zakona u glavi prvoj određuje se javno tužilaštvo kao samostalni državni organ, koji goni učinioce krivičnih dela i drugih kažnjivih dela i preduzima mere za zaštitu ustavnosti i zakonitosti. Funkciju javnog tužioca vrše Republički javni tužilac i drugi javni tužioci u skladu sa zakonom. Osnovnim odredbama utvrđen je princip samostalnosti, prema kome su javni tužilac i zamenik samostalni u vršenju svojih ovlašćenja. Istovremeno, zabranjuje se svaki uticaj na rad javnog tužilaštva od strane izvršne ili zakonodavne vlasti. Glava druga ovog zakona sadrži odredbe o vrstama javnog tužilaštva, hijerarhiji, nadležnosti i upravi u javnim tužilaštvima. U Republici Srbiji postoje Republičko javno tužilaštvo, apelaciona, viša, osnovna i javna tužilaštva posebne nadležnosti. Javna tužilaštva posebne nadležnosti su Tužilaštvo za borbu protiv organizovanog kriminala i Tužilaštvo za ratne zločine. Ova dva tužilaštva i Republičko javno tužilaštvo osnivaju se za teritoriju Republike Srbije. Apelaciono, više i osnovno javno tužilaštvo osnivaju se za područje odgovarajućeg suda. Predlog zakona sadrži i odredbe koje se odnose na načelo hijerarhije. Spoljašnja nadređenost sastoji se u mogućnosti neposredno višeg javnog tužioca da nižem izdaje obavezna uputstva za postupanje u pravnim stvarima. Takva uputstva izdaju se u određenim slučajevima, moraju biti u pismenoj formi, a zakonom je propisan postupak u slučaju da niži javni tužilac sumnja u zakonitost izdatog uputstva. Pored toga, nadređenost se ogleda i u tome da neposredno viši javni tužilac može preduzeti sve radnje za koje je ovlašćen niži javni tužilac. U tom slučaju, neposredno viši javni tužilac je dužan da donese rešenje, a zakonom je propisan postupak po prigovoru protiv tog rešenja. Odredbe o izuzeću izmenjene su u odnosu na važeći zakon u delu koji se tiče odlučivanja o izuzeću Republičkog javnog tužioca. Saglasno Ustavu, o tome odlučuje Državno veće tužilaca. Nosilac uprave u javnom tužilaštvu je javni tužilac, koji odgovara za pravilan i blagovremen rad javnog tužilaštva, odlučuje o pravima iz radnog odnosa zamenika i o radnim odnosima osoblja u javnom tužilaštvu i vrši i druge poslove određene zakonom. Za razliku od rešenja koje postoji u važećem zakonu, predlaže se da Pravilnik o upraviu javnom tužilaštvu donosi ministar nadležan za pravosuđe, po pribavljenom mišljenju Republičkog javnog tužioca. Pravosudna uprava u glavi trećoj obuhvata obezbeđivanje materijalnih, finansijskih, prostornih i drugih uslova za rad javnih tužilaštava, obezbeđivanje finansijskih sredstava za stručno usavršavanje javnih tužilaca, zamenika i zaposlenih u javnom tužilaštvu, kao i davanje saglasnosti na akt o unutrašnjem uređenju i sistematizaciji radnih mesta. Položaj javnog tužioca i zamenika, u glavi četvrtoj, određen je odredbama kojima se propisuju osnovna prava i obaveze nosilaca tužilačke funkcije, trajanje njihove funkcije, udaljenje, premeštaj i upućivanje, nespojivost tužilačke funkcije sa drugim funkcijama i poslovima, kao i materijalni položaj javnih tužilaca i zamenika. Javni tužilac se bira na period od šest godina i može biti ponovo biran, a funkcija zamenika je stalna, posle prvog mandata koji traje tri godine. Ako javno tužilaštvo bude ukinuto, odnosno bude smanjen broj zamenika, javni tužilac odnosno zamenik nastavljaju da vrše funkciju javnog tužioca, odnosno zamenika u javnom tužilaštvu koje odredi Državno veće tužilaca, na predlog Republičkog javnog tužioca. Za razliku od dosadašnjeg zakona, omogućava se da zamenik može biti upućen i u Državno veće tužilaca, ministarstvo nadležno za pravosuđe, instituciju nadležnu za obuku u pravosuđu i međunarodnu organizaciju u oblasti pravosuđa. U odnosu na važeći zakon, u potpunosti su određene funkcije i poslovi koji su nespojivi sa tužilačkom funkcijom, kao i poslovi koje javni tužilac i zamenik mogu obavljati dok su na funkciji. Takođe je propisan postupak odlučivanja o nespojivosti određenih funkcija ili posla sa tužilačkom funkcijom. Glava 5. sadrži odredbe o izboru javnih tužilaca i zamenika i izbornom postupku, o zakletvi i stupanju na tužilačku funkciju. Saglasno Ustavu, određeno je da javnog tužioca bira Narodna skupština na predlog Vlade. Zakonom se predlaže da listu kandidata za javnog tužioca sačinjava Državno veće tužilaca i dostavlja je Vladi radi upućivanja predloga Narodnoj skupštini. Položaj zamenika javnog tužioca je takođe usaglašen sa Ustavom, pa se predviđa da o njegovom prvom izboru na tu funkciju odlučuje Narodna skupština, na predlog Državnog veća tužilaca. Za trajno obavljanje funkcije zamenika javnog tužioca bira Državno veće tužilaca, koje odlučuje i o njihovom izboru u drugo javno tužilaštvo. Zakonom su određeni opšti i posebni uslovi za izbor javnog tužioca i zamenika, kao i postupak za njihov izbor. U skladu sa ustavnim garancijama ravnopravnosti u vođenju javnih poslova, pri predlaganju i izboru javnih tužilaca i zamenika vodi se računa o nacionalnom sastavu stanovništva i odgovarajućoj zastupljenosti pripadnika nacionalnih manjina. Prestanak tužilačke funkcije je uređen u glavi 6. ovog zakona. Funkcija javnog tužioca, odnosno zamenika prestaje na lični zahtev, kada navrši radni vek, kada trajno izgubi radnu sposobnost ili kada bude razrešen. Javnom tužiocu funkcija prestaje i ako ne bude ponovo izabran, a zameniku ako ne bude izabran na stalnu funkciju. O prestanku funkcije javnog tužioca odlučuje Narodna skupština, pri čemu odluku o razrešenju donosi na predlog Vlade, a o prestanku funkcije zamenika odlučuje Državno veće tužilaca. Usaglašavanje ovog zakona sa novim Ustavom se ogleda i u propisivanju pravnog sredstva koje stoji na raspolaganju javnom tužiocu i zameniku. Naime, protiv odluke Narodne skupštine, odnosno Državnog veća tužilaca o prestanku funkcije može se izjaviti žalba Ustavnom sudu u roku od 30 dana od dana dostavljanja odluke. Glava 7. zakona sadrži odredbe koje ne postoje u važećem zakonu, a koje se odnose na vrednovanje rada javnog tužioca i zamenika. Budući da to vrednovanje predstavlja osnov za izbor, obaveznu obuku i razrešenje javnog tužioca i zamenika, nužno je da se vrši na osnovu objavljenih, objektiviziranih i jedinstvenih kriterijuma zasnovanih na primenjivim i uporedivim merilima. Te kriterijume utvrđuje Državno veće tužilaca pravilnikom o kriterijumima i merilima vrednovanja rada. Disciplinska odgovornost i disciplinski postupak takođe predstavljaju novinu, a uređeni su odredbama glave 8. ovog zakona. Određeno je da disciplinski prekršaj predstavlja nesavesno vršenje tužilačke funkcije ili ponašanje javnog tužioca, odnosno zamenika tužioca koje je nedostojno njihove funkcije. Zakonom je propisano kojim radnjama javni tužilac, odnosno zamenik čini disciplinski prekršaj, odnosno šta predstavlja težak disciplinski prekršaj, a šta se smatra ponovljenim disciplinskim prekršajem. Za učinjene prekršaje predviđene su određene disciplinske sankcije, a to su: javna opomena, umanjenje plate do 50% do jedne godine i zabrana napredovanja do tri godine. Disciplinski organi su disciplinski tužilac i njegov zamenik i disciplinska komisija koju obrazuje Državno veće tužilaca. Na predlog disciplinskog tužioca disciplinska komisija vodi postupak i donosi odluku protiv koje svi učesnici u postupku mogu izjaviti žalbu Državnom veću tužilaca. Pravosnažna odluka kojom je izrečena disciplinska sankcija upisuje se u lični list javnog tužioca, odnosno zamenika. U odredbi glave 9. uvodi se kolegijum javnog tužilaštva, koji čine javni tužilac i zamenici u tom javnom tužilaštvu. Zakonom su određene nadležnosti kolegijuma javnog tužilaštva, kao i posebne nadležnosti kolegijuma republičkog javnog tužilaštva. Predviđeno je da republički javni tužilac može sazvati prošireni kolegijum republičkog javnog tužilaštva koje čine i apelacioni javni tužioci, viši javni tužioci, javni tužioci u javnim tužilaštvima posebne namene. Osoblje u javnom tužilaštvu, glava 10, čine tužilački pomoćnici, pripravnici i državni službenici i nameštenici zaposleni na administrativnim, tehničkim, računovodstvenim, informacionim i drugim pratećim poslovima značajnim za javno tužilaštvo. Zakon sadrži i odredbu za sekretara javnog tužilaštva koji pomaže javnom tužiocu u vršenju poslova tužilačke uprave. Republičko javno tužilaštvo ima sekretara, a za ostala javna tužilaštva se predlaže takva mogućnost. Glava 11. sadrži odredbe o sredstvima za rad javnih tužilaštava. Kao i do sada, predlaže se da ta sredstva budu obezbeđena iz budžeta Republike Srbije, tako da održe samostalnost i redovan rad javnih tužilaštava. Međutim, u odnosu na važeći zakon uređuje se i način raspodele tih sredstavaza određene namene. Zakonom se određuje da Državno veće tužilaca predlaže obim i strukturu budžetskih sredstava neophodnih za tekuće rashode javnog tužilaštava. Raspodelu tih sredstava namenjenih za tekuće rashode vrši Državno veće tužilaca samostalno, odnosno uz saglasnost ministarstva nadležnog za pravosuđe, samo ako je reč o sredstvima namenjenim za kapitalne izdatke. Takođe, predviđa se da kontrolu svih sredstava opredeljenih za rad javnih tužilaštava vrši Državno veće tužilaca, ministarstvo nadležno za finansije i ministarstvo nadležno za pravosuđe. Navedena ministarstva vršiće i nadzor nad finansijskim i materijalnim poslovanjem Državnog veća tužilaca, u delu koji se odnosi na sredstva za rad javnih tužilaštava. Glava 12. sadrži prelazne i završne odredbe. Ovim odredbama uređeni su rokovi za izbor javnih tužilaca i zamenika, ustupanje predmeta i preuzimanje sredstava za rad zaposlenih, rokovi za donošenje podzakonskih propisa, prestanak važenja ranijeg zakona i stupanje zakona na snagu. Novim Ustavom Republike Srbije značajno je izmenjen položaj javnih tužilaštava i zamenika. Prema ranije važećem Ustavu, samo su javni tužioci imali stalnu funkciju. Novi Ustav predviđa da zamenici javnih tužilaca imaju stalnu funkciju, izuzev kada se prvi put biraju na tu funkciju. Pored toga, Ustav propisuje da se javni tužilac bira na period od šest godina. Iz navedenih razloga, kao i zbog nove organizacije javnog tužilaštva koju predviđa Predlog zakona, potrebno je izvršiti izbor svih javnih tužilaca i njihovih zamenika. Na kraju ove prezentacije Predloga zakona o javnom tužilaštvu rekla bih nekoliko reči o postupku izrade ovog zakona. Početnu, radnu verziju zakona o javnom tužilaštvu izradila je radna grupa koju su zajedno obrazovali Republičko javno tužilaštvo i Udruženje javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca Srbije. Navedena verzija zakona upućena je Savetu Evrope radi pribavljanja ekspertize. Nakon toga, u toku 2007. i 2008. godine održan je veći broj okruglih stolova na kojima se raspravljalo o određenim rešenjima iz teksta radne verzije. Takođe je obavljen i ekspertski sastanak sa ekspertima Saveta Evrope, koji su dali mišljenje u odnosu na tekst radne verzije i prezentovali isto na okruglom stolu održanom početkom novembra 2007. godine. Eksperti su pozitivno ocenili navedeni tekst, kao i eksperti Evropske komisije koji su boravili u Beogradu tokom aprila 2008. godine. Navedeni tekst je bio dostavljen i široj javnosti putem veb sajta Ministarstva pravde. Prvobitan tekst radne verzije, u skladu sa dostavljenim sugestijama, izmenjen je i poboljšan. Početkom septembra 2008. godine, u organizaciji Ministarstva pravde i Misije OEBS-a održana je stručna rasprava o tekstu radne verzije zakona. Nakon toga je Ministarstvo pripremilo Nacrt zakona koji je, shodno Poslovniku Vlade, dostavljen, radi pribavljanja mišljenja, nadležnim organima i Republičkom javnom tužilaštvu koje nije imalo nikakvih primedaba na zakon. Posle pribavljenih mišljenja izrađen je konačan tekst Nacrta zakona koji je upućen Vladi radi utvrđivanja Predloga zakona za Narodnu skupštinu. Neposredno pre usvajanja na sednici Vlade, na okruglom stolu održanom 29. oktobra u Beogradu, pred najširom stručnom javnošću izvršena je prezentacija konačnog teksta Nacrta zakona. Što se tiče zakona o Državnom veću tužilaca, Ustav Republike Srbije u članu 164. propisuje položaj, sastav i izbor Državnog veća tužilaca. Državno veće tužilaca je novoustanovljeni organ u našem pravnom sistemu. U skladu sa odredbama zakona koje se odnose na organizaciju i nadležnost javnih tužilaštava, izbor i prestanak funkcije javnih tužilaca i njihovih zamenika, osniva se Državno veće tužilaca kao samostalni organ koji obezbeđuje i garantuje samostalnost javnih tužilaca i zamenika. Samostalnost Državnog veća tužilaca ogleda se u samostalnom raspolaganju sredstvima za rad, u skladu sa zakonom, kao i u sastavu i načinu izbora izbornih članova državnog veća. Kroz odredbe o nadležnosti Državnog veća tužilaca, koje se pre svega odnose na utvrđivanje liste kandidata za izbor Republičkog javnog tužioca i javnih tužilaca, predlaganje kandidata za prvi izbor za zamenike javnih tužilaca i izbor zamenika javnih tužilaštava, kao i prestanak funkcije zamenika, stvoreni su uslovi da ovaj organ obezbeđuje samostalnost javnih tužilaca i njihovih zamenika. Na ovaj način obezbeđuje se ne samo samostalnost tužilaca i njihovih zamenika, već i jačanje njihove odgovornosti. Dakle, omogućava se veći uticaj struke na izbor i razrešenje tužilaca i njihovih zamenika. U Državnom veću tužilaca većinu članova upravo čine javni tužioci i njihovi zamenici, koje prethodno predlažu sami tužioci. Izbor izbornih članova Državnog veća iz reda javnih tužilaca i zamenika sprovodi se na isti način kao i izbor izbornih članova Visokog saveta sudstva iz reda sudija, čime se doprinosi najširem predstavljanju nosilaca javnotužilačke funkcije u Državnom veću. Donošenjem zakona o Visokom savetu sudstva i Državnom veću tužilaca, koji su usklađeni sa evropskim i međunarodnim standardima, ostvaruju se zahtevi koje postavljaju nacionalna strategija reforme pravosuđa i Ustav Republike Srbije. Imajući u vidu da je ista radna grupa radila na tekstu zakona o Visokom savetu sudstva i zakona o Državnom veću tužilaca, oni su u velikoj meri identični. Na kraju, htela bih da vam se zahvalim na pažnji i izrazim nadu da će nakon rasprave u načelu i pojedinostima predloženi zakoni biti usvojeni, čime će se stvoriti normativni okvir za efikasnu i delotvornu tužilačku organizaciju, u skladu sa Ustavom Republike Srbije i potrebama naše zemlje i njenih građana. Hvala vam.
Zahvaljujem se. Da li izvestioci Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora, narodni poslanici Boško Ristić ili Vlatko Ratković, žele reč? (Ne.) Da li predstavnici, odnosno predsednici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima gospodin Nebojša Ranđelović.
Poštovana gospođo predsednice, poštovani predstavnici Vlade, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, gledaću da, iako kao profesor prava na to imam prava, ne ponavljam ono što je već rečeno o čitavom setu zakona. Zato ću se koncentrisati na par mojih ličnih zapažanja i na par pitanja na koje bih voleo da dobijemo odgovor od strane predstavnika predlagača, odnosno predstavnika Vlade. Najpre bih se osvrnuo na interpretaciju čitavog seta zakona, i zakona o Državnom veću tužilaca i zakona o javnom tužilaštvu. Razumljiva je želja predstavnika Vlade i razumljiva je želja ministarke da se na najbolji način prikažu pozitivni elementi ovih zakona i da se, shodno tome, parlament opredeli pozitivno prema ovim zakonima, ali ja bih dao jednu zamerku. Naime, smatram da narodne poslanike prvenstveno interesuju namere predlagača, dileme predlagača oko nekih predloženih rešenja, razlozi za nova rešenja. Smatram da nije neophodno da se narodnim poslanicima da objašnjenje gde se nešto nalazi u zakonu, već smo od interpretacije očekivali da čujemo zašto je nešto urađeno i zašto su data pojedina rešenja. Generalno, i poslanička grupa LDP i ja lično smatramo da je moglo na srećniji način da se pristupi zakonskom rešavanju ove problematike. Dao bih jedan kratak osvrt, nadam se da će kolege tradicionalisti u ovom parlamentu da podrže ovakav moj pristup. Nisam primetio da se predlagač osvrtao na bogatu istorijsku tradiciju u zakonodavnom rešavanju ove problematike, a smatram da istorijska tradicija pruža i uputstva i, po nekim pitanjima, daleko bolja rešenja. Smatram da je po jednu državu koja ima tako bogatu tradiciju tragično, recimo, da se predlagači nisu osvrnuli na Kaznitelni zakonik iz 1860. godine ili na Zakonik o sudijskom postupku u krivičnim delima iz 1865. godine. Da podsetim, tada se prvi put uvodi institucija javnog tužioca i taj zakon garantuje, na ozbiljan način, nezavisnost funkcije javnog tužioca. Ili, na primer, Zakon o vojnom tužilaštvu iz 1901. godine, gde je sama vojska, možemo reći - najkrući segment društva, dala rešenje u svom pravosudnom sistemu za nezavisan položaj vojnog tužioca. Pitao bih predstavnike predlagača zbog čega nisu sagledali Zakon o državnom tužilaštvu iz 1920. godine. Paradoksalno je da je baš šestojanuarska diktatura, koja je sama po sebi nedemokratska kategorija i ne baš slavni deo naše istorije, iznedrila zakon koji je i te kako garantovao nezavisan položaj državnog tužioca. Ništa od te državnotvorne tradicije nisam video u postupku davanja predloga ovih zakona i u postupku donošenja ovih zakona. Naravno, postoji nešto što se zove ograničavajući faktor. Da sam predstavnik vlasti, ja bih se svakako oslanjao na taj ograničavajući faktor. On se zove Ustav Republike Srbije. On je, složili su se i oni koji su ga donosili, jako loš. Dakle, član 159. jeste ograničavajući faktor, koji predlagači zakona jednostavno nisu mogli da izbegnu. Shodno tome, postavio bih pitanje predlagačima da li postoji način i kako izbegnuti ograničavajuće atribute odredaba koje se nalaze u članu 159? Ustav proklamuje nezavisnost položaja javnog tužioca, a onda kaže: "Javnog tužioca bira Narodna skupština, na predlog Vlade. " Dakle, nema javnog tužioca bez saglasnosti Vlade. Voleo bih da nam predlagači daju objašnjenje kako izbeći uticaj izvršne vlasti na vršenje funkcije javnog tužioca kada sam Ustav proklamuje da Vlada ima neposredan uticaj na izbor javnih tužilaca, a shodno tome i na samo vršenje tužilačke funkcije. Ne zamerite mi na profesionalnoj deformaciji, daću jedno kratko objašnjenje, podsećajući na članove 170. i 171. Dušanovog zakonika. Naime, car Stefan Dušan je, pre 700 godina, za nezavisnost sudija i sudskog aparata izgleda imao više sluha nego današnji predlagači zakona. Da podsetim, u članu 170. piše: "Sudije da sude po Zakoniku, a ne u strahu od carstva mi". Ili, član 171. koji poziva državne sudije da "pre slušaju knjigu carstva mi", kako navodi zakonodavac, odnosno car Stefan Dušan, "koja je pisana po srdžbi, ljubvi, ili k tome drago". Ako je pre 700 godina jedan vladar imao sluha za nezavisnost sudskog aparata, voleo bih da dobijem objašnjenje zašto sadašnja vlast nema sluha za nezavisnost funkcije državnog tužioca. I, naravno, pitanje za eventualne kritičare ovog seta zakona koji su učestvovali u procesu donošenja Ustava – zbog čega su dozvolili da tako naopak Ustav ugleda svetlost dana, a sada kritikuju zakone koji se baziraju na odredbama tog Ustava? I, naravno, pitanje koje je postavljeno, a vezano je i za prethodni set zakona – kako predlagač zakona misli da se izbori sa ograničavajućim faktorima koji se zovu rokovi? Takođe, treba da nam da jedno kratko objašnjenje svog viđenja funkcionisanja tužilačkog aparata, koji je po definiciji hijerarhijski ustrojen organ, shodno činjenici da će sada broj tužilaštava u neku ruku biti smanjen a broj zamenika javnog tužioca povećan, kako predlagač zakona vidi mogućnost kontrole neposrednog starešine organa, odnosno neposrednog rukovodioca organa tj. javnog tužioca, kako jedan javni tužilac može da kontroliše tako glomazan aparat pod sobom, mislim na zamenike javnih tužilaca. Dakle, u završnoj reči predlagača zakona voleo bih da čujem kratka objašnjenja u vezi sa ovim pitanjima koja sam postavio. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Gospodin Zoran Krasić ima reč.
Danas na dnevnom redu imamo praktično isto ono što smo imali juče, samo što umesto o sudijama sad pričamo o javnim tužiocima i zamenicima javnih tužioca. Nije nikakvo čudo što između zakona o Visokom savetu sudstva i ovog zakona o Državnom veću tužilaca gotovo da i ne postoji neka razlika, princip je u suštini isti. Mislim da bih trošio nepotrebno vreme u načelnoj raspravi kada bih ponavljao praktično ono što sam juče pričao, samo što umesto sudija treba da kažem - javni tužilac. Ali, ovaj drugi zakon, zakon o javnom tužilaštvu, stvarno je interesantan. Moram da kažem da mnogo više ima osnova, u vezi sa Ustavom Republike Srbije, u ova dva predloga zakona nego u onim zakonima koje smo juče imali na dnevnom redu. To svakako jeste veliki korak napred ove vlade, što je napokon uspela da pročita nešto što piše u Ustavu. Međutim, zbog same činjenice da se menja mreža sudova, a to prate i tužilaštva, ostaje ona osnovna primedba da će onaj ko vrši vlast praktično imati apsolutnu kontrolu nad javnim tužilaštvima. Neka vrsta uticaja, neki domen uticaja sigurno mora da postoji, bez obzira na ove odredbe, koje samo lepo zvuče, o nekoj nezavisnosti i samostalnosti. Jer, i položaj tužilaštva u odnosu na sud i na sudije je potpuno drugačiji, i tu mora da ima nekih dodirnih tačaka, ali pitanje je da li je kod ovih propisa pronađena prava mera. Ja mislim da nije pronađena prava mera. Sad ću početi da čitam nešto iz ovog predloga zakona. Naravno, ne bi bilo dobro da oni koji prate prenos sednice Narodne skupštine ovo shvate komično i da se smeju. Molim i poslanike da se ne smeju kada budem čitao šta su sve napisali u ovom predlogu zakona. Verovatno će to nekoga naterati da se nasmeje ukoliko ima u vidu postojeće stanje u našem pravosuđu i ovo što oni pišu u predlogu zakona, ali morate da shvatite da DS za ovo što navodi sada u novom predlogu zakona misli da će tako da bude u budućnosti. Jer, oni idu ka tom diskontinuitetu, ne žele da imaju nikakve veze sa mračnom prošlošću Republike Srbije, bez obzira na to što su sa SPS-om u koaliciji, ne žele da imaju nikakve veze sa onim ustavnim, zakonskim rešenjima, iako i danas važe ta zakonska rešenja o javnom tužilaštvu iz 1991. godine, iako je onaj Ustav iz 1990. godine po mnogim detaljima i u mnogim oblastima bio daleko ispred ovog Ustava koji je donet pre nekoliko godina. Znači, da krenemo prvo od teksta zakletve koju polažu tužioci. Između zakletve i kletve nije razlika samo u onom "za", kao što reče jedan čovek - proaktivan, mada niko ne zna šta to znači. Evo šta polaže kao zakletvu neko ko želi da se bavi javnotužilačkom funkcijom, tekst zakletve glasi, to je član 84. Predloga zakona o javnom tužilaštvu: "Zaklinjem se svojom čašću da ću javnotužilačku funkciju vršiti predano, savesno i nepristrasno i štititi ustavnost i zakonitost, ljudska prava i građanske slobode." Manje ili više sličnu zakletvu su polagali svi do sada. Ako se uzme tekst zakletve i vidi ovo naše stanje, meni uopšte nije jasno ko je tu pogrešio – da li onaj ko je napisao u zakonu šta ovi treba da pročitaju ili možda ovi ljudi koji su to pročitali, pa se smatra da su dodatno i moralno obavezani da poštuju Ustav i zakon, a u praksi vidimo da se hapse tužioci zbog bliskosti, saradnje ili vršenja nekih krivičnih dela. Šta znači tekst zakletve? Doduše, imamo zakletve i pred Bogom i u crkvi pa ljudi pogaze te zakletve. Čovek ode u crkvu, klekne, položi zakletvu - tako mi Bog pomogao, zaklinje se čašću, porodicom, decom, budućnošću, prošlošću predaka itd. i dođe u Narodnu skupštinu i kaže - mi smo se podelili, šta vam je. Znači, između zakletve i kletve samo je razlika u "za". I razlika je u tome da li neko poštuje datu reč ili ne poštuje datu reč. Nema druge razlike. Neću da vam čitam zakletvu koju polaže predsednik Republike; ona se odnosi na Kosovo i Metohiju, a vidite šta radi. Onda se čudite kada se pojave, navodno, neke kletve. Ima vrlo lepih kletvi. Kaže - dabogda ti Boris Tadić bio predsednik Republike. Da, i tebi se desilo. Imate drugu kletvu, kaže - dabogda te vozio Aleksandar Vučić; dabogda ti finansije vodio Veroljub Arsić; dabogda ti sekretarica bila Buba. Vidite, to su teške zakletve. Recimo - dabogda te branio od kriminalaca Ivica Dačić. Eto vidite kako se devalviraju zakletve. Te zakletve treba da imaju neku vezu sa nečim. Naravno, ono što je rekla gospođa, da bi se ostvario ideal demokratskog društva i Evropske unije na ovom prostoru, a to je, kako ste rekli, društvo bez kriminala, ako hoćete društvo bez kriminala, onda ovu vladu smestite u zatvor i neće biti kriminala uopšte. Imam čak i bolji predlog. Pošto predsednik Republike, predsednik Vlade, ministar policije, ministar vojni itd. imaju ova privatna obezbeđenja, pa je tu bulumenta po 10-15 ljudi, pa kola, pa jedna vila, druga vila, treća vila, sve to možete da rešite, u CZ-u postoji prazan prostor. Predsednika Republike smestite u jednu ćeliju, predsednika Vlade u drugu ćeliju, ministra odbrane u treću ćeliju, ministra policije u četvrtu ćeliju, a ove tužioce, ove sudije što imaju takođe obezbeđenje, u sledeće ćelije; imaju besplatno grajanje, jedan ih čuva i mogu do mile volje da se svađaju a u javnosti neće biti poznato. To su najbolji primeri racionalizacije i smanjenja budžetske potrošnje. Vidite kako to lepo zvuči kao ideal, kao iluzija i kao nešto što se može nazvati prazno obećanje. Kao što je, recimo, tokom izbora bilo – evo, ugovor sa "Fijatom" 700 miliona, evo, 500.000 zapošljavamo, dižemo penzije 10% i važilo je samo dok se ne završi glasanje. Posle glasanja – ko je to rekao, mi rekli, pa mi ćemo to da uradimo. Evo, oni osam godina tako rade, sređuju naše pravosuđe pošto je sada tačka dnevnog reda pravosuđe, a ono nikad u gorem položaju. Molim vas, pogledajte kako to lepo zvuči, ali samo lepo zvuči. Kaže se - javna tužilaštva posebne nadležnosti, pa tužilaštvo za organizovani kriminal. Od kad dobismo mi taj organizovani kriminal? Ko nam je napravio organizovani kriminal? Valjda ga je instalirao neko iz inostranstva. Predstavnici tog organizovanog kriminala sarađivali su sa DOS-om i kada je trebalo da se pali i kada je trebalo Mićunoviću da se da 500.000 maraka decembra 1996. godine da bi se očuvali protesti, održali protesti. Posle je, naravno, došao Gonzales pa je sredio ovo, pa sad imamo te tajkune. Nisu bili tajkuni pre 15-20 godina. Ovaj drži ovo, onaj drži ono, sada oni finansiraju, sada su oni sponzori ove nove stranke za razbijanje Srbije. Imate Tužilaštvo za ratne zločine. Pa, dokle mislite da držite to Tužilaštvo za ratne zločine? Oružani sukobi su odavno završeni. Ni Haški tribunal više ne podiže optužnice. Vi biste stalno da dižete neke optužnice. Protiv koga? Da li je moguće da za osam godina niste završili? Ili želite upravo onaj nemački koncept denacifikacije posle 1945. godine da biste eliminisali političke protivnike? Vi ste, navodno, najlepši i najpametniji itd. To su neke stvari koje se ovde navode. Navode se jer iza ovoga stoje, pre svega, politički interesi onih koji su na vlasti trenutno, a misle da to treba da budu i u budućnosti, jer prosto ne mogu da zamisle da bi ovde mogla da se vrši neka vlast a da ne bude demokratska i proevropska. Imali ste prilike malopre da čujete od profesora Ranđelovića, ali pogrešno ste shvatili, on je u svojoj diskusiji samo ukazao na to da postoji vrlo dobra pravna istorija na našem prostoru. Ali, vi to nećete da vidite, vi tražite evropska rešenja. Tražite ta evropska rešenja, a Evropska unija se nije izborila sa tim problemima koristeći ta rešenja; niti je Italija pobedila organizovani kriminal, taj organizovani kriminal je dobio neke druge forme. On dobija i kod nas druge forme. Ta forma se svodi na to što će sada kriminal imati svoje političke stranke, svoje predstavnike ovde. Mi smo 2001. godine lepo rekli – svaka država ima mafiju, a ovde mafija ima svoju vlast. Oni se hvale kako su pomagali. Da vas podsetim na one vaše svedoke saradnike. Zbog statusa svedoka saradnika sada policija prati tog čoveka; on zaključuje ugovor, normalno posluje, i sada kada ode da posluje negde, ljudi vide policiju, pa kažu – ovo je verovatno posao koji moramo da uradimo, moramo da zaključimo. Obezbedili ste monopol na tržištu svedocima saradnicima. Sećate se svojevremeno, bile su čak i pesme o tome kako Čume asfaltira a Rašeta finansira. Bio je izdat jedan CD, delio sam ovde po Skupštini, pa su se ljudi smejali, Boža, Mlađa itd., sve u narodnim pesmama, prepevane narodne pesme o Demokratskoj stranci i njihovoj vlasti. Rašeta basira, a Čume asfaltira. Znači, građani, oni žele samo to da održe, sve i svašta ima da napišu u ovom zakonu, da moraju da poštuju Ustav i zakon itd. Imamo novi Zakonik o krivičnom postupku koji se praktično ne primenjuje. Pogledajte koliko su to dva različita procesa. Pre nekoliko godina je donet novi Zakonik o krivičnom postupku. Istraga je iz suda prebačena u javno tužilaštvo. Sada javno tužilaštvo izvlačite, koncentrišite na 30 i nešto mesta, od možda 120 mesta. To je potpuno obrnuti proces, a navodno će policija, onaj deo policije koji se bavi borbom protiv kriminala, biti pod velikim uticajem i radiće po nalozima tužilaštva. Podsetio bih vas samo na neke stvari. Recimo, ko je taj tužilac koji bi mogao da primeni odredbu člana 269. Krivičnog zakonika Republike Srbije? Eto, svaki građanin može da potraži taj zakonik i da vidi da taj član ima svoj naslov, naziv, a to je – Necelishodnost krivičnog gonjenja zbog stvarnog kajanja. To bi otprilike bilo ovako: pošto sam podneo neke krivične prijave i vidim da dobro ide, sad je to došlo kod Prvog opštinskog javnog tužilaštva, ja očekujem da tužilaštvo kaže - podižemo optužnicu, ili da kaže odbacujemo krivičnu prijavu, da bih ja podigao optužnicu posle kao tužilac protiv ovih koji su ukrali mandate cepajući službenu ispravu. Znači, krivično delo je potpuno jasno. Da li možete da zamislite sad situaciju da javni tužilac kaže - e, nećemo mi da gonimo Smokija zato što je uništio ostavke? Ne znate ko je Smoki? Bili ste mladi 1993. godine, da ste čitali novine bilo bi vam jasno. Neprijatno je da vam objasnim sada to. Znači, kako bi mogao prvi opštinski javni tužilac da kaže - necelishodno je goniti Tomislava Nikolića za krivično delo uništavanja službene isprave zbog stvarnog kajanja? On se ne kaje. On ovde dođe i kaže - ja sam poslanik. Finansiraju ga ovi mafijaši, Peconi, Zečević, Nicovići, Trgomen, ko god hoćete, to je društvo za reketiranje. Sve će da reketiraju. Kada ćete to da rešite? Evo, dajem veliki doprinos da se reši to. Moj doprinos je krivična prijava. Odbacite krivičnu prijavu, ja gonim dalje. Ali, nećete ni da odbacite, nego vama odgovara ta gluma jer Boris Tadić nalazi za shodno da je gospodin Nikolić omogućio ambasadoru Engleske ovde da napreduje, da postane zamenik ministra inostranih poslova Velike Britanije, jer veliki je posao završio ovde, malo je smanjio ugled Srpske radikalne stranke. Eto, dragi tužioci, to se od vas očekuje. Dalje se kaže – tužilaštvo je ovlašćeno da pokreće postupke radi ocene ustavnosti i zakonitosti. Da li ćemo to imati? Koliko je, u stvari, tužilac samostalan? On uopšte nije samostalan. Moram da vam kažem, on nikada neće biti samostalan kao što pišete u ovim vašim zakonima. Kažite mi, kako je moguće da zamenik javnog tužioca dobije dokumentaciju, sprovede istragu, utvrdi da ima elemenata za krivično delo, da postoji osnovana sumnja, da ima dobre dokaze i da podnese optužnicu? Pa neće, on će morati da pita javnog tužioca, ali ako je predmet garagan onda će morati i viši tužilac, a ako je malo veći predmet onda će morati i v.d. republičkog javnog tužioca. Imamo v.d. stanje u sudovima. Imamo v.d. republičkog javnog tužioca. Sada će predstavnici Vlade da kažu – e, kada se donese ovaj zakon, mi ćemo onda u skladu sa Ustavom da izaberemo novog javnog tužioca, odnosno mi, Narodna skupština. To je uslov da bi se izašlo iz ovog vakuum stanja. Nije uslov, samo će biti ono – da sjaše jedan, da uzjaše drugi. Ko je drugi? Taj koji mora da sluša ovo. Ovo novo rešenje ne razlikuje se od onog Batićevog iz 2003. godine kada je Vlada postavljala. Ovde se samo to rešenje legalizuje tako što se postavlja ovo telo i što se zloupotrebljava većina u Narodnoj skupštini, ništa drugo neće da se promeni. To će biti kao ona dijalektika - zakletva, kletva, i ta srazmera. Tadić se kune u Kosovo i Metohiju, očuvaće ga, a ko mu veruje? Javni tužioci ima da se pridržavaju Ustava, zakona itd., a u Skupštini sede ljudi koji po Ustavu ne bi smeli da budu u Skupštini i u Skupštini treba da ga biraju kao Republičkog javnog tužioca oni ljudi koji ne treba da sede ovde, oni protiv kojih treba da se vodi krivični postupak. To su stvarno neke čudne stvari. Mi imamo dosta amandmana, kao prostor da iznesemo kritiku i da žigošemo sve negativne pojave, društveno štetne pojave po narod, po državu, po prosperitet ovog naroda, i to ćemo lepo da koristimo. Polazište svih tih priča i kraj svih tih priča jeste Boris Tadić, koji se izdigao iznad Ustava, iznad zakona. On smatra da može sve, i to mimo one zakletve koju je položio.
Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović, a zatim Miletić Mihajlović.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su još dva zakona iz ovog seta pravosudnih zakona: zakon o javnom tužilaštvu i zakon o državnom veću tužilaca. Mnogo toga je već rečeno, vezano za reformu pravosuđa, u protekla dva dana; i danas su moji prethodnici dosta rekli o tome, da postoje rešenja koja su slična, vezana za sudije i tužioce, i to je tačno. Ono što bih hteo da naglasim, to je da je Ustav Republike Srbije, za koji su glasali građani ove zemlje i koji su podržali maltene svi poslanici Skupštine Republike Srbije, odredio položaj tužilaštva, odredio tužilaštvo kao samostalno u radu i taj deo se ne može menjati zakonima. Ono što je važno jeste da je pre Ustava doneta Nacionalna strategija reforme pravosuđa, da je Nacionalna strategija doneta u ovom parlamentu, da je u izradi Nacionalne strategije učestvovao ministar pravde koji je bio u DSS-u, da su rešenja iz Nacionalne strategije uneta u Ustav Republike Srbije. Mene čudi to što DSS kritikuje set ovih zakona, dakle i zakon o sudijama i zakone o tužilaštvu, s obzirom na to da su u njih uneta rešenja iz Nacionalne strategije za reformu pravosuđa. Što se tiče ova dva zakona, skoro sve iz Nacionalne strategije je uneto u zakone, osim jedne stvari. Ta stvar se odnosi na obavezna uputstva. Tada je većina htela, i stavila je to u Nacionalnu strategiju, da obavezno uputstvo o tužiocima može da da i ministar pravde. Mi smo smatrali da to nije u redu, da je to mešanje izvršne vlasti u samostalnost tužilačke funkcije i tužilačkog posla i taj deo nije unet u zakone. Kada je reč o tužiocima, kao i kada je reč o sudijama, naš koncept je isti, a to je da sudije i tužioci treba da budu samostalni, da tužioci treba da budu samostalni u odnosu na izvršnu vlast i da izvršna vlast najmanje moguće treba da utiče na tužilaštvo. Bilo je primera, koji su pomenuti, da su donošeni zakoni gde je Vlada čak postavljala tužioce. Smatramo da to nije bilo dobro. Ustav Republike Srbije predviđa da se tužioci biraju u Narodnoj skupštini Republike Srbije, na predlog Vlade. Mi smo ovim zakonom pokušali to da popravimo, u smislu da na izbor tužilaca više utiče struka i sami tužioci nego Vlada Republike Srbije. Zato je u ovom zakonu predviđeno rešenje da u izboru tužioca učestvuje Državno veće tužilaca. Državno veće tužilaca se bira u većini od strane samih tužilaca. Dakle, tužioci čine većinu u Državnom veću tužilaca i oni će predlagati Vladi kandidate za zamenike i za javne tužioce. Dakle, struka daje kandidate i osim tih kandidata koje struka predloži Vlada Republike Srbije ne može da predloži nikog drugog Narodnoj skupštini Republike Srbije. To je dobro rešenje. Isključili smo, maksimalno koliko se moglo, uticaj politike, uticaj izvršne vlasti na tužilaštvo i izbor tužilaštva. Ovom prilikom moram da pohvalim rad strukovnih udruženja. Do ovih rešenja, koja popravljaju Ustav koliko je to moguće, došli smo tako što su predlozi ovih zakona izrađeni od strane Udruženja tužilaca. Udruženje tužilaca nije čekalo da Ministarstvo ili bilo koja politička stranka ili poslanici u Narodnoj skupštini smisle zakon o tužiocima i državnom veću. Oni su taj zakon napisali i 97% zakonskog teksta koji je Udruženje tužilaca napisalo, u saglasnosti sa Republičkim javnim tužilaštvom, prihvaćeno je od strane Ministarstva pravde i nalazi se ovde pred nama. Još jednom napominjem, mislim da je to dobar način rada i dobar model za budućnost kada je reč o drugim zakonskim predlozima, da stručna udruženja daju predloge, a da mi u Skupštini Srbije više slušamo one koji to ipak najbolje znaju. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Konstantinoviću. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, pred sobom imamo još dva važna zakona iz oblasti pravosuđa, Predlog zakona o javnom tužilaštvu i Predlog zakona o Državnom veću tužilaca. Kada je u pitanju funkcionisanje pravosuđa, dosadašnja praksa pokazala je mnoge manjkavosti, što je, u krajnjem, otežavalo životnost načela vladavine prava. To je bio stalni problem i u prošlosti i još uvek je. Sa druge strane, prisutna je značajna neefikasnost našeg pravosuđa i pored činjenice da imamo, u proseku, više izvršilaca, odnosno nosilaca pravosudnih funkcija, u sudskoj vlasti u odnosu na mnoge druge zemlje koje imaju manji broj istih, a čije je pravosuđe efikasnije u poređenju sa našim pravosuđem. Novi Ustav je odredio načelnu samostalnost tužilaštva u odnosu na izvršnu i zakonodavnu vlast, ali i u odnosu na sudstvo u užem smislu, jer po prirodi posla tužilaštvo i sudstvo su dve različite kategorije u krivičnom procesuiranju koje deluju sa različitih pozicija. Sama činjenica da se novim Ustavom ukida Visoki savet pravosuđa koji se bavio pitanjima i sudova i tužilaštva, te ustanovljavaju posebni instituti, sa jedne strane, Državno veće tužilaštva, sa druge strane, Visoki savet sudstva, govori o pokušaju da se stvari dovedu na pravo mesto. To je jedan od preduslova u jednom veoma teškom i dugotrajnom procesu osamostaljivanja ovih važnih funkcija sudske vlasti. Jedna od elementarnih pretpostavki za nezavisnost i samostalnost sudstva je depolitizacija ove sfere vlasti. U dosadašnjoj praksi pitanje depolitizacije redovno se saplitalo prilikom izboraizvršilaca, odnosno nosilaca ove vlasti i to pitanje je uvek bilo sporno i još uvek je sporno. Veoma je teško naći model u izboru i u funkcionisanju sudskih organa izvan i bez uticaja politike, što je ideal demokratskog društva kome i mi, nadam se, težimo. Ovim zakonima, zakonom o javnom tužilaštvu i Predlogom zakona o Državnom veću tužilaca, čini se pokušaj onemogućavanja većeg uticaja politike, a sa druge strane, omogućavanje većeg uticaja struke na izbor i razrešenje tužilaca i njihovih zamenika. U vezi sa tim, možda je jedno od tanjih mesta u zakonu, koje politika ili političke stranke mogu da probiju kroz politizaciju u izboru javnog tužioca, član 74. Predloga zakona o javnom tužilaštvu koji definiše izbor javnog tužioca. U stavu 2. ovog člana kaže se: "Vlada predlaže Narodnoj skupštini jednog ili više kandidata za izbor na funkciju javnog tužioca." To je, samo po sebi, u redu. Stav 3. kaže: "Kandidate iz stava 2. ovog člana Vlada predlaže sa liste kandidata koju utvrđuje Državno veće tužilaca." Konačno, 4. stav: "Državno veće tužilaca dostavlja Vladi listu jednog ili više kandidata za izbor na funkciju javnog tužioca. U slučaju da Državno veće tužilaca predloži Vladi samo jednog kandidata, Vlada može vratiti predlog Državnom veću tužilaca." To je to tanko mesto i ako se pažljivo čita postavlja se pitanje zbog čega se u stavu 1. kaže da Vlada predlaže jednog ili dva, a u stavu 4. da ako imamo listu od jednog kandidata koju je Državno veće tužilaca predložilo to može da pije vodu i da se predloži Narodnoj skupštini, ali i ne mora, može naknadno da se traži da se ipak daju dva. Tu se već vaga i meri koji je taj predlog, da moždanije po volji, po nekoj meri, po nekim kriterijumima koji su možda političke prirode, od strane Vlade. Drugo tanko mesto za politizaciju pravosuđa je u članu 51. stav 6. Zakona o Državnom veću tužilaca u kome stoji: "Visoki savet pravosuđa u roku od 30 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona predlaže Narodnoj skupštini jednog ili više kandidata za svakog izbornog člana", misli se na prvi sastav Državnog veća, "iz reda javnih tužilaca, odnosno zamenika javnih tužilaca." Uopšte, taj prvi sastav Državnog veća tužilaca može da bude veoma sporno i tanko mesto u smislu produžavanja tog političkog uticaja, tim pre što Visoki savet pravosuđa ovde ima tu funkciju u procesu predlaganja. Neću da prejudiciram, ali može da se pretpostavi ili se ostavlja mesto da se može reći da je Visoki savet pravosuđa, koji trenutno funkcioniše, već opterećen političkim stavovima koji mogu da utiču na ono što će biti izbor prvog sastava Državnog veća tužilaca. Malopre smo imali obrazloženje, sa kojim se slažem, da pri izboru javnog tužioca imamo da se on bira u Narodnoj skupštini, na predlog Vlade, a na prethodno obrazloženje i predlaganje Državnog veća tužilaca Vladi, koja prosleđuje te predloge Narodnoj skupštini. Jedno od tankih mesta koje bi trebalo izmeniti, a poslanička grupa SPS-JS je predložila amandman, jeste član 97. zakona o javnom tužilaštvu, gde se kaže da odluku o prestanku funkcije javnog tužioca donosi Narodna skupština, pri čemu odluku o razrešenju donosi na predlog Vlade. To mesto bi trebalo popraviti na taj način što Vlada predlaže razrešenje javnog tužioca na osnovu razloga za razrešenje utvrđenih od strane Državnog veća tužilaca, jer je to organ koji je najpre kompetentan da predloži Vladi i objasni razloge za razrešenje. Ako se razrešenje javnog tužioca vrši na predlog Vlade, bez obrazloženja, bez predloga od strane Državnog veća tužilaca, onda može da se posumnja da će razrešenje biti izvršeno na osnovu političkih razloga one većine u Vladi ili većine u Narodnoj skupštini koja trenutno vlada. Ono što je vredno pomenuti, i kao predsednik Odbora za međunacionalne odnose želim to da podvučem, jesu odredbe u članu 82. zakona o javnom tužilaštvu koje govore o opštim uslovima za izbor na javnotužilačke funkcije, a u stavu 2. govori se o važnom pitanju: "Pri izboru i predlaganju za izbor javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca vodi se računa o nacionalnom sastavu stanovništva, odgovarajućoj zastupljenosti pripadnika nacionalnih manjina i poznavanju stručne pravne terminologije na jeziku nacionalne manjine koji je u službenoj upotrebi u sudu." Mislimo da je to dobro rešenje. Valjalo bi dobro razmisliti i o amandmanu poslaničke grupe nacionalnih manjina na član 122. koji govori o angažovanju, odnosno uključivanju pripravnika u organima pravosuđa po istom principu, vodeći računa o nacionalnom sastavu stanovništva i o onome što je potreba postojanja kadrova iz reda nacionalnih manjina u tom delu. Sledeće pitanje je ukrupnjavanje sudova, o čemu je bilo reči i o tome nema potrebe govoriti u ovom delu. Ono sigurno ostavlja za posledicu i ukrupnjavanja tužilaštava, po broju izvršilaca javnotužilačkih funkcija, tako da to može zaista da ostavi negativne posledice na efikasnost rada ovog organa. Činjenica je da se Ustav opredelio za monokratski sistem uređenja tužilaštva, što znači da je jedna osoba nosilac zvanja javni tužilac, dok su svi ostali osobe koje postupaju u ime tužioca. Recimo, kada imamo 30 - 50 zamenika koji postupaju u ime javnog tužioca, a jedino je javni tužilac odgovoran za funkcionisanje tužilaštva, pa samim tim i pojedinačno za zamenike, tu može zaista da bude velikih problema. Naravno, SPS-JS ne presuđuje u smislu da ovi predlozi nisu dobri; oni imaju dobru nameru i idu u pravcu potpune samostalnosti i nezavisnosti, ali moramo prihvatiti i činjenicu da je ovo veoma krupan i težak zahvat i da ceo mehanizam prestrojavanja koji je predviđen ovim zakonom neće ići tako lako. Imamo i situaciju, nešto o čemu valja razmisliti, vezanu za član 82. zakona o javnom tužilaštvu, gde se definišu uslovi, odnosno godine starosti i godine staža osiguranja, te prestanak funkcije po tom osnovu. U ovom slučaju prestanak funkcije u isto vreme znači i penzionisanje javnih tužilaca, odnosno zamenika, odnosno završavanje radnog staža. Taj termin "završavanje radnog veka", odnosno "produženje radnog veka", ako to predloži javni tužilac, čak se koristi i u stavu 2, što znači da se ovo pitanje mora usaglasiti sa Zakonom o radu, u delu o prestanku radnog odnosa sa 65 godina starosti i najmanje 15 godina staža osiguranja. Dalje, poslanički klub SPS-JS smatra da možda, to je kroz amandmane dato, valja razmisliti o pomeranju rokova koji se odnose na važenje funkcije postojećih javnih tužilaca koji već rade po sadašnjem zakonu i zamenika javnih tužilaca do 31. 3. 2010. godine, što podrazumeva i pomeranje drugih rokova što se tiče postavljanja novih itd. Zbog čega se razmišlja o takvom pomeranju rokova? Iz prostog razloga što je dosadašnja praksa u Srbiji pokazala da smo često donosili zakone koje nismo bili u stanju da privedemo nameni, odnosno da se sprovedu u rokovima koji su bili predviđeni, koje smo usvojili. Ponavljam, ovde je reč o krupnim zahvatima, o veoma složenim mehanizmima prestrojavanja, gde smo čak imali i situaciju da se možda odstupa od Ustavnog zakona, u smislu redosleda biranja javnotužilačkih funkcija, ali da je u praksi prosto nemoguće poštovati bukvalno i do kraja taj redosled. Znači, naš poslanički klub je svestan težine i kompleksnosti celokupnog zahvata i iz tih razloga predlaže pomeranje. Dakle, poslanička grupa SPS-JS, i pored određenih manjkavosti i nedoslednosti u predlozima zakona o javnom tužilaštvu i zakona o Državnom veću tužilaca, uz razumno doterivanje kroz amandmane, može i hoće da glasa za usvajanje ovih zakona. Poslanička grupa SPS-JS ne veruje da je predlagač ovih zakona namerio dalju politizaciju sudske vlasti, niti "sprovođenje neke lustracije" iz političkih motiva, kojima su možda neke stranke opterećene, i da je cela namera u pravcu primeravanja ovih zakona evropskim standardima i u pravcu funkcionisanja nezavisnog sudstva u Republici Srbiji. Bude li se pokazalo da ima nešto od toga što nije tako, SPS i JS će imati načina da reaguju.
Zahvaljujem, gospodine Mihajloviću. Shodno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele su poslaničke grupe: ZES, SRS, SPS-JS, DSS-Vojislav Koštunica i LDP. Dajem reč narodnom poslaniku gospođi Juditi Popović.
Gospođo predsednice, uvaženo predsedništvo, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici i poslanice, mogla bih samo da se nadovežem na jučerašnju diskusiju u vezi sa prethodnim zakonima koji su se odnosili na sudstvo, sudije i Visoki savet sudstva, s obzirom na to da su ovi zakoni koji su danas na dnevnom redu veoma slični što se rešenja tiče i u pogledu tretiranja nezavisnosti, samostalnosti, kontrole, stručnosti i odgovornosti tužilaca, tako da bih mogla ponovo samo da istaknem da smo mi, kao LDP, veoma zadovoljni što su uopšte ovi zakoni danas na dnevnom redu naše skupštine. Postavlja se pitanje da li se ovim zakonima postiže nezavisnost, depolitizacija, stručnost i odgovornost tužilačkog kadra. Kod nezavisnosti i depolitizacije postoji jedan problem, a taj problem je već pomenuti Ustav, konkretno članovi 158. i 159. Ustava. Mi potpuno razumemo da zakonodavac nije mogao da mimoiđe obavezne odredbe Ustava i morao je da se snalazi i da usklađuje svoja rešenja sa ovim ustavnim rešenjima koja su prilično zastarela, a ujedno i utiču i na nezavisnost i na depolitizaciju tužilaštva. Iz kojih razloga? Zato što se kod republičkog tužioca, kao i kod javnih tužilaca, prilikom reizbora ipak traži neka saglasnost, odnosno neko mišljenje Vlade, a Vlada je, koliko znam, izvršni organ. Tek nakon saglasnosti te vlade, koja je prekontrolisala koja su joj to lica predložena za ovako bitne funkcije što se tužilaštava tiče, odlučuje Skupština, pa tako uvodimo, faktički, i zakonodavnu vlast u kreiranje politike tužilaštava. Podvlačim, republički tužilac i javni tužioci su najbitniji faktori za funkcionisanje tužilaštava. Prema tome, ukoliko u ovim segmentima imamo takav upliv izvršne i zakonodavne vlasti, onda time faktički uvodimo politiku, jer znamo ko čini sastav Skupštine, znamo ko formira Vladu. Prema tome, uz sve razumevanje i poštovanje prema onima koji su ovaj zakon kreirali i dali na razmatranje u Skupštinu, ipak smatramo da nije postignuto najbolje rešenje, ali uvažavamo taj ograničavajući faktor sa kojim su se suočili. Što se stručnosti i odgovornosti javnih tužilaca tiče, smatramo da su ovi zakonski predlozi u stvari dali mogućnost da se najstručniji i najodgovorniji tužioci, odnosno zamenici tužilaca bave tužilačkim poslom, tužilačkim zanatom, jer svaki posao je u stvari zanat. Zanat je u tom smislu što svako mora postati majstor svog zanata da bi umeo da ga radi i da bi ga savesno obavljao. Pred tužiocima je jako veliki zadatak. Organizovani kriminal, korupcija, ratni zločini, saradnja sa Haškim tribunalom, porast kriminala u tranziciji, terorizam, sve su to veliki izazovi i odgovornost za tužioce koji će biti birani na osnovu ovih zakona koji su predloženi. Sada kada odlučujemo o tom visokom savetu tužilaštva moramo imati u vidu da je ta inicijativa koja se pokreće od strane tužilaca prilikom vođenja krivičnih postupaka jako bitna, jer tužilac je onaj koji odlučuje da li će neko lice krivično da se goni. Zbog toga, visoki savet tužilaca mora biti telo koje će moći da se nosi sa takvom odgovornošću, jer nije svejedno da li će član visokog saveta biti neko ko je poslušan, ko će slušati predloge i savete Vlade, dakle izvršnog organa, o tome da li će i kako da se goni određeni učinilac za određeno krivično delo. Velika je to odgovornost, veliki izazov koji se daje putem visokog saveta tužilaštva tužiocima, javnim tužiocima, Republičkom tužiocu, a preko njih i zamenicima javnih tužilaca. Možemo mi da napravimo najbolje sudstvo, možemo da donesemo najbolje zakone kojima ćemo regulisati rad sudstva, međutim, ukoliko nemamo inicijativu od tužioca, u tom slučaju sudovi ne mogu da postupaju, tako da nema postupanja u onim krivičnim delima u kojima eventualno može da dođe do te situacije da se izvršna vlast umeša u rad Republičkog, javnih tužilaca, odnosno zamenika tužilaca. Prema tome, možemo imati kvalitetne sudije, ali bez kvalitetnih tužilaštava imamo samo problem. Ponovo se vraćamo na istu problematiku koja je isticana i u toku rasprave o zakonima koji se tiču sudova. To je taj ograničavajući faktor koji se iskazuje preko odredaba Ustava koji je donet 2006. godine. Dobro je što se malo-pomalo na dnevnom redu pojavi određena problematika koja je vezana za Ustav. Godine 2006. Liberalno-demokratska partija je isticala da taj Ustav nije savremen u toj meri u kojoj se predstavlja, da su određena rešenja u tom Ustavu problematična. Mi smo bojkotovali referendum koji je raspisan povodom tog Ustava i nismo ni podržavali njegovo proglašenje. Međutim, taj Ustav je donet. Sada imamo problem, i to nemali problem, jer moramo da odlučujemo o veoma bitnim pravosudnim zakonima, a stalno se sudaramo sa činjenicama koje se tiču nezavisnosti, samostalnosti i depolitizacije pravosudnih organa. Dozvolićete, to su okosnice oko kojih se stalno vrti pitanje da li ćemo zaista imati moderno društvo ili ćemo se okretati nekoj autoritarnosti. U slučaju da imamo uplitanje politike, u slučaju da imamo uplitanje jedne grane vlasti u domen druge grane vlasti, u tom slučaju nemamo ni savremeno sudstvo, ni savremeno tužilaštvo, ni savremene moduse rešavanja problematike kojom se ova grana vlasti bavi, mislim na sudsku granu vlasti. Dobro je što Visoki savet sudstva zaista izmešta, i to veoma jasno i direktno, iz domena politike i iz domena druge grane vlasti, zakonodavne vlasti, odlučivanje o izboru sudija. Međutim, to nikako nije slučaj u pogledu tužilaštva. Prema tome, mi smo podneli određene amandmane. Očekujemo da se određeni amandmani LDP-a i usvoje, jer su isti podneti samo iz razloga da se izvrše određene korekcije nabolje, što se odredaba ovih zakona tiče. Ponovo ističemo i podvlačimo da mi podržavamo reforme, podržavamo sve ono što je usmereno ka osavremenjivanju pravosuđa, sudova i tužilaštva. Prema tome, u toj meri podržavamo i sve napore vlasti koji se tiču tog napretka, tih reformi i osavremenjivanja.
Zahvaljujem gospođi Popović. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić.
Poštovana gospođo predsednice, poštovana gospođo ministre Malović, dame i gospodo narodni poslanici, nekako je u senci rasprave o sudijama i uređenju i područjima sudova i tužilaštava ostala ova rasprava o javnom tužilaštvu, mislim potpuno neopravdano, jer javno tužilaštvo predstavlja, po nama, ključni temelj politike borbe protiv kriminala i korupcije, borbe koja u ovom trenutku Srbiji predstavlja nasušnu potrebu, jer građani već dugo vremena prosto vape za pravdom. Javno tužilaštvo i ljudi koji su na čelu javnog tužilaštva, ljudi koje odlikuje hrabrost da se suoče sa činjenicom da gone počinioce krivičnih dela jesu oni koji su potrebni ovom društvu, jesu oni od kojih se očekuje inicijativa i od kojih se očekuje da budu perjanice borbe protiv kriminala i korupcije. Kada pogledamo ova dva predloga zakona, oni jesu na tragu realizacije ustavnih normi i dobar deo tih rešenja možemo da ocenimo dobrim. Prosto, ona rešenja koja se tu nalaze, sem onog dela koji se odnosi na prelazne i završne odredbe, o čemu ću kasnije više reći, predstavljaju razradu ne samo ustavnih načela nego i svega onog što mi znamo da je Republičko javno tužilaštvo. Ovde je bila polemika o tome zašto tužilaštvo nema onu slobodu koju imaju sudije. Prosto, ta dva segmenta pravosuđa ne mogu biti ista. Ne mogu biti ista iz prostog razloga, a to je ustavopisac jasno uočio, što i izvršna vlast ima potrebu da se aktivno uključi u gonjenje počinilaca krivičnih dela. U tom smislu je inicijativa na Vladi prilikom predlaganja tužilaca Narodnoj skupštini. To su, po nama, dobra rešenja i zaista je bilo zadovoljstvo videti da su se svi politički akteri 2006. godine složili oko tog predloga. Intervencija u Predlogu zakona da se i Državno veće tužilaca na neki način uključi u sam postupak predlaganja je dobra. U tom smislu zaista možemo da kažemo da se struka ovde pitala, čujem ovde iz diskusija da je i Udruženje tužilaca u potpunosti podržalo ovaj zakon, što nažalost nije slučaj kada su u pitanju zakoni koji regulišu položaj sudija, gde imamo oštru polemiku u javnosti između nadležnog ministarstva i Društva sudija Srbije. Mislim da u ovim predloženim zakonima oni delovi koji se odnose na preciziranje hijerarhije javnog tužilaštva, potrebe da se nadležnosti tužilaca, od Republičkog tužioca do ostalih tužilaca, i načini postupanja u predmetima precizno urede, oni delovi koji se odnose na devoluciju, koji se odnose na supstituciju, koji se odnose na obavezna uputstva, sve ono što znamo mi koji smo u pravosuđu, oni delovi koji se odnose na preuzimanje predmeta, obrazloženje za te odluke jesu nešto što je ovim zakonom uređeno na taj način da će i konkretnije, i jasnije, i preciznije sama tužilaštva imati mogućnosti da pokreću krivične postupke i postupke za ocenu ustavnosti i zakonitosti. Ali, ova dva zakona ne možemo odvojeno posmatrati, tu se sada gledište našeg poslaničkog kluba DSS razlikuje od predlagača; ne možemo, kao što smo juče govorili za predloge zakona o sudijama, posmatrati odvojeno od predloga zakona o sedištima i područjima sudova i javnih tužilaštava. Ono što se najavljuje tim zakonima o kojima smo ovih dana najviše polemisali, koji su najsporniji... Najsporniji zakon u setu ovih pravosudnih zakona je upravo taj predlog zakona o područjima i sedištima sudova i javnih tužilaštava. Mi, naravno, ulazimo u onaj deo koji se odnosi na faktički potpuni reizbor javnih tužilaca i činjenicu da će veliki broj tužilaca i zamenika javnih tužilaca ostati bez posla, a da će u mnogim opštinama u Srbiji prosto biti ukinuta javna tužilaštva. Sada dolazimo do onog dela o kojem smo ovih dana potanko diskutovali. S jedne strane imamo činjenicu da će, po nama, to ovde ponavljamo, dostupnost pravdi biti u velikoj meri umanjena, ali se postavlja i pitanje kako će se proklamovana borba protiv kriminala i korupcije u pojedinim sredinama, kada smo ovde čuli da upravo u tim sredinama cveta kriminal i korupcija u pravosuđu, voditi, ako u toj sredini nemamo javno tužilaštvo. Nemamo javno tužilaštvo koje treba da goni počinioce krivičnih dela, pa evo i u domenu pravosuđa. To su ta pitanja i to su te kontroverze koje su stvorene predlaganjem zakona o sedištima i područjima sudova i javnih tužilaštava. Naravno, onda ulazimo u taj deo koji se odnosi na prelazne i završne odredbe, gde se upravo sve te kontroverze realizuju. Da ne govorimo da će i Visoki savet pravosuđa u svom sadašnjem sastavu faktički ući u ceo postupak predlaganja i izbora Državnog veća tužilaca, što je po nama odlično i to je ustavno rešenje koje je na tragu onoga što je počelo da se realizuje još 2001. godine prilikom formiranja Visokog saveta pravosuđa. Sada se ta strukovna specijalnost kroz ova dva zakona, o Visokom savetu sudstva i o Državnom veću tužilaštva, do kraja realizuje. Prosto imamo dva potpuno odvojena organa koja će se baviti samostalnošću - ovde tužilaštava, kod sudova - samostalnošću i nezavisnošću, i naravno njihovim potrebama, edukacijom, disciplinskom odgovornošću, finansijama i svim onim što treba da jemči kvalitet rada ovih organa. Ali, nije dobro, i to su te kontroverze i loša rešenja i u prelaznim i u završnim odredbama ovog zakona, a i zakona o sudijama koji je bio juče predmet rasprave, da sadašnji saziv Visokog saveta pravosuđafaktički ulazi u ceo ovaj posao. To je ono što, po nama, predstavlja jednu od važnih zamerki, pored ove da se ukidaju javna tužilaštva. To će, po oceni poslaničke grupe DSS, uticati na efekte i razmere borbe protiv kriminala i korupcije, koja je i u ekspozeu predsednika Vlade definisana kao peta tačka, ali je jedan od prioriteta politike ove vlade. Naravno, mi smo na prethodnoj sednici imali raspravu o važnim zakonima koji treba da borbu protiv kriminala i korupcije unaprede, ali ako u ovoj meri sužavamo domen delovanja javnih tužilaštava, koja faktički prate ono što su područja sudova, osnovnih, viših i apelacionih, mislimo da će to da utiče jako loše. Znači, ta dva problema ovaj zakon, koji je u tehničkom smislu razrada Ustava i ima rešenja koja su generalno implementirana i u samoj strategiji i u Ustavu... Ali, potpuno ga diskvalifikuje zakon o sedištima i područjima sudova i javnih tužilaštava i prelazne i završne odredbe, gde opet, kao i u slučaju Visokog saveta sudstva, ključnu ulogu ima sadašnji sastav Visokog saveta pravosuđa. Na taj način sam ovaj reizbor koji prati promenu mreže tužilaštava jeste u tom smislu dosta sporan. Bez obzira na kvalitet rešenja koja postoje u ovim predlozima zakona, ubeđeni smo da ako Vlada (ponovo apelujem ovde na ministarku Malović) ne povuče Predlog zakona o sedištima i područjima sudova i javnih tužilaštava, čitav ovaj set pravosudnih zakona, koji jeste razrada Nacionalne strategije reforme pravosuđa i Ustava, biće mrtvo slovo na papiru, biće potpuno nedelotvoran, stvoriće konfuziju u sudstvu i tužilaštvu, a nadasve, već je stvorio konfuziju i kod građana. Pozivam i poslanike iz parlamentarne većine, iz svih političkih stranaka, da ne podrže taj predlog zakona. Teško je vratiti se posle u svoju sredinu i objasniti građanima zašto se glasalo da se u sredini koju predstavljate ukidaju sudovi i tužilaštva bez ikakvog argumenta, bez ikakvog obrazloženja, osim da je baš u vašem mestu, u tim sudovima i tim tužilaštvima, korupcija veća nego u drugim gradovima u Srbiji. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Palaliću. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a zatim Petar Jojić.
Poštovana predsednice, predsedništvo, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS-JS već je izneo stav SPS-JS povodom predloga ova dva zakona. Iskoristiću priliku da ukažem na nekoliko pitanja koja nas uveravaju da ove predloge zakona treba podržati, da ih treba usvojiti, ali istovremeno i da ukažem na nekoliko tačaka u zakonu koje treba još sagledati, s ciljem da se dođe do najboljih rešenja. Inače, iako pripadam vladajućoj većini, smatram da svaka primedba, svaka sugestija, svaki predlog mora da se dobro razmotri i onaj koji vredi da se prihvati, bez obzira na to ko ga je predložio. Jedno od najvažnijih pitanja u Srbiji danas je borba protiv korupcije i kriminala. Pored zakona i drugih uslova, za uspešnu borbu protiv kriminala i korupcije veoma je važno imati dobro organizovano, efikasno, uređeno, samostalno, nepristrasno javno tužilaštvo. Kada je u pitanju tužilaštvo, ne želim da govorim o radu tužilaštva, o onim svakodnevnim problemima i propustima sa kojima se suočava, već samo o zakonu koji uređuje organizaciju, nadležnost, prava i dužnosti, vrste tužilaštva, napredovanje, odgovornost, vrednovanje itd., dakle, ceo jedan kompleks vezan za rad javnog tužilaštva. Prvo, želim da istaknem da je, naravno, Ustav uredio nezavisno sudstvo i samostalno tužilaštvo; prema tome, tužilaštvo definiše kao samostalni državni organ. Ono na čemu takođe insistiram, što je ovde u zakonu vrlo jasno rečeno, podvučeno, to je samostalnost tužioca i zamenika tužioca u vršenju funkcije. Želim ovo posebno da naglasim, jer je to veoma važno pitanje upravo u borbi protiv kriminala. Zakon jasno zabranjuje svaki uticaj na rad javnog tužilaštva, na rad tužioca i zamenika tužioca. Dakle, govorim o zakonskoj normi; ne govorim o svakodnevnim problemima sa kojima se suočavamo, već o tome da li zakon stvara uslove za tako nešto. Upozoravam još jednom: samostalnost javnog tužioca i zabrana uticaja na rad javnog tužioca. Niko nema pravo da vrši uticaj na javno tužilaštvo. Jedini koji imaju pravo da vrše uticaj na javno tužilaštvo su Ustav, zakon, međunarodni ugovori i propisi doneti na osnovu zakona. To je nešto što je vrednost ovog zakona. Drugo, želim da pružim priliku ministru da se još jednom obrati javnosti sa jasnim objašnjenjem da je to pitanje dobro sagledano, da su imali u vidu sve moguće poslove koje treba obaviti, sve moguće posledice koje će proisteći iz toga, a to je pitanje uređenja javnog tužilaštva. Ako posmatramo javno tužilaštvo, njega čine: Republičko javno tužilaštvo, apelaciona, viša, osnovna i tužilaštva posebnih nadležnosti. S druge strane, ona prate područje za koje se obrazuju odgovarajući sudovi. Dakle, tu i stoji da se osnivanje sedišta i područja drugih javnih tužilaštava uređuje zakonom. To je bio predmet rasprave prethodnih dana kada se razgovaralo o sedištima sudova i javnih tužilaštava. Želim ponovo da upozorim, da zatražim od ministra da još jednom razjasni da li se do kraja imalo sve u vidu, kada je sagledavano sedište područja sudova i tužilaštava, kada je u pitanju prvi osnovni sud u Beogradu. Prvi osnovni sud u Beogradu će obuhvatati 1.700.000 ljudi, više nego neke države u okruženju. Prvi osnovni sud, sa nekoliko stotina sudija, imaće javnog tužioca i nekoliko desetina zamenika javnog tužioca. Ako se ima u vidu da javnotužilačku funkciju vrši javni tužilac, a zamenik tužioca samo u ime javnog tužioca, da javni tužilac organizuje i odgovara za rad tužilaštva, onda to pitanje mora još jednom da se sagleda i da se vidi da li će to moći da funkcioniše, da li je to prevelik broj i da li će javni tužilac moći da organizuje na najbolji način, da prati i odgovara za rad tih zamenika tužioca. Ako jeste, ja nemam ništa protiv, ali vas molim da još jednom date detaljno obrazloženje kada je u pitanju jedan tako glomazan osnovni sud, koji će imati više predmeta, sudija i tužilaca nego svi sudovi u nekoj državi u okruženju. Želim takođe da istaknem da je u ovom zakonu o javnom tužilaštvu, za razliku od ranije, veoma jasno utvrđena hijerarhija. Naravno, iskazana je kroz nadređenost neposredno višeg javnog tužioca u odnosu na nižeg, kroz obavezna uputstva, kroz preuzimanje svih radnji nižeg tužilaštva, da ne nabrajam dalje. Jednostavno rečeno, uspostavljena je jedna jasna piramida javnog tužilaštva, počev od Republičkog koje je više u odnosu na sva tužilaštva. Dakle, uspostavljena je jedna jasna piramida, kako bih rekao, tužilaštva u celini. Takođe, kada je u pitanju položaj javnog tužioca, pored onoga što sam govorio o samostalnosti želim da istaknem, i prosto insistiram na tome, sledeće: nepristrasnost; zabranu političkog delovanja i pitanje koje još treba da se razrađuje i čemu treba da se teži, a to je materijalna nezavisnost, koja apsolutno nije sporna, ali u ovim uslovima pitanje je koliko će ona biti sprovodiva, u ovo vreme; odgovornost za štetu itd. Još jedno pitanje, na kojem želim kratko da se zadržim, jeste deo koji govori o izboru i razrešenju. Ovo ne govorim zbog toga da bih objašnjavao kako je predviđen način izbora tužioca i razrešenje, nego prosto da upozorim da se još jednom pogleda, kada su u pitanju ovi posebni uslovi, razlika između tužioca i zamenika tužioca i koje uslove treba da ispunjavaju. Posebno bih se zadržao na dva pitanja koja su vezana za prestanak funkcije. Jedno pitanje se odnosi na prestanak funkcije, posebno kada se radi o nestručnom vršenju funkcije. Nema nikakvog spora da neko ko nestručno vrši funkciju treba da bude razrešen, da mu prestane funkcija, ali ono na čemu insistiramo jeste da prilikom vrednovanja rada, imajući u vidu da tužilac vrednuje rad svog zamenika, a viši tužilac nižeg tužioca, treba da budu veoma jasni kriterijumi i merila, koji treba strogo da se poštuju. U suprotnom, može doći do zloupotrebe na jedan perfidan način. Videli ste iz zakona koji se predlaže da je dovoljno da neko jednom dobije ocenu "ne zadovoljava" i stiče se uslov za razrešenje sa funkcije. Ponavljam, nestručnost je i te kako uslov da neko bude razrešen sa funkcije. Vrednovanje je apsolutno potrebno. Ono na čemu insistiramo jesu jasni kriterijumi, jasna merila, sa ciljem da se spreči moguća zloupotreba. Drugo, to je ono o čemu je već govorio moj kolega prethodno, predstavnik poslaničke grupe SPS-JS, kada je u pitanju odluka o prestanku koju Skupština donosi na predlog Vlade, potrebno je da se još preciznije formuliše. Nije sporno da to Skupština donosi na predlog Vlade, ali je obavezno da Skupština to donese na predlog Vlade tako što će se vladin predlog zasnivati na razlozima za razrešenje koje je utvrdilo Državno veće tužilaca. U tom smislu mi smo predložili odgovarajući amandman. Da ne dužim mnogo, želim da ukažem na još nekoliko stvari. Imate u članu 10. mogućnost da javno tužilaštvo obaveštava javnost o određenim postupcima. Doduše, tamo stoji - vodeći računa da se ne dovede u pitanje i sam postupak, vodeći računa o privatnosti učesnika postupka itd., ali tu se mora voditi računa da ne dođemo u situaciju, kao što je bilo u praksi, da se neko unapred optuži i osudi, da se napravi jedna takva javna klima, a da iza toga ne bude ništa. Dakle, u tom smislu mora se još jednom dobro pogledati taj deo. Nama jeste cilj da se borimo svim sredstvima protiv kriminala i korupcije. Ali, nama nije cilj da usput bilo kakvu grešku pravimo, niti da blatimo bilo koga dok onaj ko je ovlašćen ne utvrdi da je on kriv. Prosto upozoravam na te stvari, recimo, na detalj kada se govori o pravu tužilaštva da zatraži odlaganje izvršenja. Nesporno je da mu treba dati to pravo, ali, isto tako, veoma je važno da ima jasne argumente onog momenta kada traži odlaganje izvršenja. U suprotnom, takođe može da dođe do zloupotreba. Ne bih da nabrajam dalja pitanja, suština moje diskusije je bila u tome da, naravno uz podršku u načelu što se tiče ovog zakona... Nisam govorio o zakonu o Državnom veću, kao jednom novom organu, veoma važnom, koje će imati zadatak da bira zamenike javnih tužioca na stalnu funkciju, da predlaže zamenike javnih tužilaca. Doduše, tu će malo morati da se detaljnije pojasni kako Državno veće tužilaca garantuje samostalnost tužilaštva. Dakle, obezbeđuje i garantuje. Puna podrška za tako nešto, ali sigurno treba da se vidi kako do toga da se dođe. Da ne nabrajam dalje, vraćam se na početak, daćemo podršku u načelu predlozima ova dva zakona. Imamo konkretnih predloga i sugestija koje ne remete suštinu zakona. Očekujemo da se u narednim danima, kada bude rasprava u pojedinostima, svako pitanje do kraja razjasni i svako koje može da se prihvati, bez obzira na to ko ga je predložio, a sve sa jednim osnovnim ciljem: ovih sedam zakona uređuje čitavu jednu granu vlasti - sudsku granu, i apsolutno je potrebno da se sa što većim stepenom jedinstva dođe do tih zakona. Hvala lepo.
Zahvaljujem, gospodine Petronijeviću. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, a posle njega gospodin Aleksandar Janković.
Dame i gospodo narodni poslanici, u odnosu na predloge zakona o javnom tužilaštvu i Državnom veću tužilaca, a ujedno da povežemo i njihova sedišta, treba imati u vidu sledeće: Ustav Republike Srbije u članu 156. normirao je samostalnost tužilaštva, kao i samostalnost javnih tužilaca i njihovih zamenika, ali je modelom predloga i izbora javnih tužilaca, kao i izbora članova Državnog veća tužilaca znatno otežao praktičnu samostalnost javnih tužilaca i Državnog veća tužilaca, ukoliko se bude usvojio ovakav predlog zakona. Prvo, predviđeno je postojanje kolegijuma javih tužilaca i kolegijuma Republičkog javnog tužioca, kao oblik kolektivnog odlučivanja. To može da ima i pozitivne efekte - ne odlučuje jedan, nego u odlukama učestvuju i drugi koji ga zamenjuju, a kada ga zamenjuju imaju ista prava, ovlašćenja i obaveze. Zakonom je predviđeno da niži tužilac, odnosno zamenik, može da izjavi prigovor na obavezno uputstvo nadređenog javnog tužioca, ne samo u slučaju nezakonitosti uputstva, već i ako je uputstvo neosnovano, neka vrsta prigovora savesti. I ovde bi se moglo reći, pošto Ustav Republike Srbije predviđa da svako ima pravo žalbe i pravo prigovora na odluku kada se odlučuje o njegovom pravu ili o pravu nekog drugog lica koje ima pravni interes... Istina, postoje i neka rešenja kojima Srpska radikalna stranka apsolutno nije zadovoljna i neće ih prihvatiti, a to su sledeća rešenja kada je u pitanju tužilačka organizacija: način predlaganja prvog sastava državnog tužilaštva Ustav reguliše u članu 160. na sasvim drugi način, da bi se Predlogom ovog zakona predložilo normiranje na način koji nije u skladu sa Ustavom. Srpska radikalna stranka smatra da bi prilikom izbora prvog sastava Državnog veća tužilaca trebalo da članove Državnog veća tužilaca predlažu sami tužioci i zamenici. Hoćemo nezavisno tužilaštvo, onda dajte pravo tužiocima i zamenicima da oni sami predlažu kandidate iz svojih redova. Gde je ovde problem? U pravosudnu funkciju mešaju se i neki koji apsolutno nemaju veze sa pravosuđem. To se odnosi na profesore pravnih fakulteta. Kakve veze profesori pravnih fakulteta imaju sa tužilačkom organizacijom? Oni mogu samo da drže teoriju na fakultetu, ali, po našem mišljenju, ne bi trebalo da učestvuju u izboru kandidata, u njihovom razrešenju i napredovanju, jer u tom slučaju imamo mešanje upravne ..., koja nije ni upravna, tj. pravnih fakulteta i profesora koji nemaju to iskustvo i legitimitet da odlučuju o vitalnim interesima pojedinaca i javnog tužilaštva. Prvi sastav ima vanredan zadatak... Napominjem, to se odnosi i na sud. To je vanredan zadatak, to je filter, jer će taj prvi sastav da vrši predlaganje i izbor – predlaganje tužilaca, a s druge strane izbor zamenika javnih tužilaca. Kako to može? Biram samog sebe. Kako? Nije me nijedan organ predložio ni izabrao. Kakve privilegije tih 11 ili 15 članova treba da ima u odnosu na ostale tužioce i zamenike javnih tužilaca? To je neprihvatljivo. Praktično, oni sami sebe već unapred biraju, a oni će sada da biraju tužioce i zamenike tužilaca. Kada budu izabrani novi, oni koji se biraju na tri godine i oni za koje se izbor vrši za stalnu funkciju u podređenom su položaju i podležu svim kriterijumima politike, političara i političkih stranaka. Predloženi izbor javnih tužilaca, odnosno zamenika javnih tužilaca koji se prvi put biraju na funkciju... Vanredni zadaci zahtevaju i vanredni legitimitet Državnog veća tužilaca. Moraju da imaju vanredni legitimitet. Šta to znači? Prvo mora biti potvrđen mandat njima, pa da vidimo da li su se u prošlosti nalazili u državnom veću, odnosno u savetu za pravosuđe i pravosudni sistem. Ko su bili ti ljudi? Da vidimo da li oni mogu da zamene ulogu, da prekorače tu granicu i da se zaobiđe procedura i način kako se biraju i tužioci i zamenici tužilaca. Dakle, privilegija je učinjena od strane Vlade, u smislu da Visoki savet sudstva sada preuzima ulogu i da može da bira. Mi smatramo da to nije prihvatljivo. Tu proceduru i taj filter prvo mora da prođe veće državnih tužilaca. Prvo filter za njih, to je prethodno pitanje, pa onda da se krene na izbor i reizbor javnih tužilaca, a SRS je protiv reizbora. Kada je u pitanju periodično ocenjivanje, iz ovog predloga zakona o tužilaštvu, Ministarstvo pravde i predlagač predlažu da osnov za razrešenje može da bude jedna negativna ocena. Kada pogledate koji su razlozi za razrešenje i koliko ih ima, možete naći jedan bezazlen razlog - nije došao na vreme na posao, ili nije na vreme uložio prigovor ili nije podneo neki podnesak sudu da bi se po njemu postupilo. Vidite, u tom slučaju nije adekvatno i to će dati negativne efekte i dovešće do brojnih zloupotreba. Ko će vršiti zloupotrebe? Političari. Oni će reći - molim vas, Miroslav Pantić nije zadovoljio u ovoj godini, to je razlog za njegovo razrešenje. Dame i gospodo, doći će do brojnih zloupotreba prilikom primene ove odredbe zakona. To je regulisano u članovima 93. i 94. predloženog zakona. SRS smatra da je ovo apsolutno neprihvatljivo i da ne garantuje nijednom zameniku, nijednom tužiocu stalnu funkciju. On će stalno biti izložen strepnji da li će njegov pretpostavljeni, ministar pravde, Vlada ili neko drugi uticajan u ovoj državi i neki tajkun reći - nama taj tužilac ne odgovara zbog toga što proganja tajkune u Srbiji, znači, njega treba apsolutno ukloniti i ne dozvoliti mu da obavlja svoj posao. A možda se radi o čestitom čoveku, možda se radi o nekorumpiranom čoveku. Mi iz Srpske radikalne stranke smatramo da ovo rešenje nije dobro. Što se tiče mreže tužilaštava, prema mojim informacijama, mreža sudova i tužilaštva nije bila usaglašena. Kako? Mreža sudova jeste usaglašavana na sednicama u Vrhovnom sudu od strane predsednika okružnih sudova, ali postavljam pitanje zašto u tome nisu učestvovali opštinski sudovi i okružni sudovi, ali i sve sudije? Zašto nisu učestvovali javni tužioci? Javni tužioci kažu da nisu bili uključeni kada je bila u pitanju teritorijalna organizacija, odnosno područja. Ja imam informaciju da nisu bili. Društvo tužilaca ističe da nije bilo uključeno. Gospođo ministre, vidi se da ulažete napore, vaše prisustvo u parlamentu ovih dana potvrđuje da imate drugačiji odnos prema Narodnoj skupštini i narodnim poslanicima, što je apsolutno prihvatljivo. Drugi ministri ni ne vide narodne poslanike, ne dođu pred narodne poslanike, a oni pred narodnim poslanicima treba da polažu račune o svom radu. Bilo je slučajeva da nam dođu ovde ministri i da se prema narodnim poslanicima ponašaju kao razredne starešine ili načelnici okruga. Zbog toga, dužan sam da prema vama budem u tome korektan. Treće, u nacrtu nije određen (ili ja nisam primetio) status tužilaštava u mestima u kojima sudovi po novoj mreži dobijaju status odeljenja. Ili, kada su u pitanju sudijski dani, ne znam kako ćete to moći da prevaziđete jer tako nešto nije vidljivo. Dakle, to pitanje mora biti uređeno. Pristizale su primedbe javnih tužilaštava o sedištima i područjima. Mislim da ste vi i te primedbe razmatrali. Imam saznanja da su veliki doprinos u popravci ovih tekstova koje je predlagač pisao, nadležnom Ministarstvu pravde, dala strukovna udruženja, Udruženje tužilaca i Udruženje sudija i sudova. Još samo nekoliko reči. Ostavljeno je pravo da svako može podneti inicijativu za razrešenje javnog tužioca. Molim vas, nije jasno i nije definisano šta se pod svakim licem podrazumeva. Dakle, svako lice može biti domaće i strano lice, dakle, i naš državljanin i strani državljanin, može biti fizičko lice, punoletno, maloletno, uračunljivo, neuračunljivo, poslovno sposobno, poslovno nesposobno i slično. Aman boga, ljudi, pa što ovo dozvoliste? Zašto da izlažemo tužilačku organizaciju i tužilaštvo i sudije takvom šikaniranju da svako može pokretati inicijative? Mislim da je to nedopustivo. Ja se izvinjavam mojim kolegama koji će nastupiti dalje, zbog ograničenog i podeljenog vremena, a ja ću govoriti o pojedinostima detaljnije. Hvala vam.
Zahvaljujem gospodinu Jojiću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Janković.
Poštovana gospođo predsednice, poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega, što se tiče predloženih zakona o javnom tužilaštvu i zakona o Državnom veću tužilaca, smatram da predstavljaju pun pogodak i da ustanovljavaju jasan put ka afirmaciji javnotužilačke funkcije kao samostalne i nezavisne strukovne organizacije, čija će nezavisnost, sa druge strane, doprineti efikasnijem radu svih pravosudnih organa, kao i da će predstavljati dodatni faktor za stvaranje zdravih osnova u reformi celokupnog pravosudnog sistema u našoj zemlji. Ono što bih posebno naglasio, a što se jasno vidi kao razlika u odnosu na dosadašnji način izbora javnih tužilaca i njihovih zamenika prema važećem zakonu, jeste okolnost da se javni tužilac bira na period od šest godina, umesto dosadašnje stalne funkcije, koja prestaje samo iz zakonom propisanih posebnih razloga. Smatram da će se na ovaj način povećati ažurnost javnotužilačke funkcije i organizacije, povećati odgovornost javnih tužilaca neophodnih za najavljenu sveobuhvatnu reformu pravosuđa. Sa druge strane, zamenici javnih tužilaca se sada biraju za stalno, umesto dosadašnje zakonske odredbe da se biraju na period od osam godina, što je možda donekle izazivalo bojazan kod zamenika tužilaca od političkih dešavanja u zemlji, u smislu da li će nakon isteka njihovih mandata oni biti reizabrani. Ovakvom zakonskom odredbom stvara se mogućnost za potpunu samostalnost javnotužilačke funkcije, što će samo po sebi doprineti poboljšanju efikasnosti rada i jasnom profilisanju tužilaštva kao samostalne strukovne i visokokvalifikovane organizacije. Dodatnu sigurnost da će tužilačka funkcija biti potpuno samostalna i nezavisna omogućava činjenica da Državno veće tužilaca predlaže Narodnoj skupštini kandidate samo za njihov prvi izbor zamenika javnog tužioca, dok direktno bira zamenike javnih tužilaca za trajno obavljanje funkcije zamenika javnog tužioca. Na kraju, hteo bih da naglasim da kada, u svetlu najavljenih promena Zakonika o krivičnom postupku, prestane da postoji istraga u postojećem obliku, gde se pojavljuje dupli posao - u policiji i u sudu kod istražnog sudije, dakle kada se ustroji tzv. tužilačka istraga, jasno je da će ovako koncipiran zakon dovesti do visoke profesionalizacije funkcije javnog tužioca što će garantovati nezavisnost u radu i nepovredivost prezumpcije nevinosti kod svih građana naše zemlje. Iz tog razloga poslanička grupa Za evropsku Srbiju će podržati navedene predloge zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospodine Jankoviću. Reč ima Miroslav Petković. Nije u sali. Reč ima Slobodan Maraš. Takođe nije u sali. Reč ima Dušan Marić. Ni on nije u sali. Reč ima gospodin Munjić. Izvolite.
Dame i gospodo, pred nama su zakon o javnom tužilaštvu i zakon o Državnom veću tužilaca. Sve ono što je juče ukazivano, vezano za pogrešan koncept izbora sudija, važi i u ovom slučaju za izbor javnih tužilaca. Zbog same činjenice da se menja mreža sudova, kao i način izbora sudija i javnih tužilaca, postoji jedna osnovna primedba koju imamo a to je da će izvršna vlast, dakle oni koji čine vlast i vrše vlast u ovoj zemlji, imati uticaja kako na izbor sudija, tako i na izbor javnih tužilaca. Onaj ideal koji se pokušava uspostaviti u ovom društvu, a to je društvo sa što manje ili nimalo kriminala, zaista je jedan utopijski koncept koji ne stoji i koji je zaista nemoguće ostvariti u našem društvu. Truditi se da se od zemlje Srbije pravi jedna Danska, na primer, u kojoj se ljudi, maltene, ubijaju iz dosade jer nemaju ličnih, političkih i drugih problema, zaista je utopijski i ne treba ni stremiti tome. Jednostavno, potrebno je izgraditi institucije sistema koje će funkcionisati i potrebno je uspostaviti takvu kontrolu tih institucija da u svakom momentu ona može da se vrši i da nosioci tih funkcija zaista rade svoj posao onako kako treba i kako to Ustav i zakon propisuju. Sa nekoliko reči ću se osvrnuti na tužilaštva posebne nadležnosti. To su tužilaštvo za organizovani kriminal i javno tužilaštvo za ratne zločine. Što se tiče ovog za organizovani kriminal, postoji jedna floskula, a to je da koliko god se vi više trudite da zakonskim rešenjima iznađete nove institucije i organe za borbu protiv organizovanog kriminala, toliko je on jači, organizovaniji i brojniji. Na spregu vlasti i organizovanog kriminala nisu i neće, siguran sam, ni javni tužioci ostati imuni; to nam i dosadašnja praksa pokazuje. Što se tiče javnog tužilaštva za ratne zločine, treba reći da ono u našoj praksi daje dve mogućnosti: jedna mogućnost je, u stvari, da je to tužilaštvo za obračun sa političkim protivnicima; druga mogućnost koju vam ono daje jeste mogućnost za dnevnopolitičke potrebe. Kako? Kad god se neko važno pitanje postavi na dnevni red u ovoj državi, na scenu stupa javno tužilaštvo za ratne zločine, sa pratećim elementima koji idu uz njega, i onda počinje pretresanje navodnih pomagača Ratka Mladića, onda počinje finansijska kontrola nekih preduzeća, Vujića i sličnih itd. Dakle, sve to služi u neke dnevnopolitičke potrebe. Po nama, ovo javno tužilaštvo za ratne zločine apsolutno ne bi trebalo da postoji. Što se tiče načela po kojima radi i deluje javno tužilaštvo, osvrnuću se na načelo samostalnosti i načelo nepristrasnosti. Što se tiče samostalnosti tužilaca, to je kategorija koju je u našoj državi gotovo nemoguće ostvariti, kako zbog prirode posla tako i zbog uticaja zvanične politike na javno tužilaštvo. Nepristrasnost je u direktnoj vezi sa ovom prvom kategorijom, sa samostalnošću. Ako je samostalan i nepristrasan, odakle onda toliko nerešenih predmeta, odakle toliko krivičnih prijava kod javnih tužilaca koje oni drže u svojim fiokama, vezanih samo za privatizaciju širom Srbije. Iz toga se vidi da ova dva načela ne mogu da se ostvare tako lako u našoj državi. Vaše objašnjenje da struka daje kandidate, kao i objašnjenje, citiram, "isključili smo koliko smo mogli uticaj vlasti na izbor tužilaca", govori da je, u stvari, u praksi nešto sasvim drugo. Član 74. govori o izboru javnih tužilaca. On kaže: "Javnog tužioca, na predlog Vlade, bira Narodna skupština. Vlada predlaže Narodnoj skupštini jednog ili više kandidata za izbor na funkciju javnog tužioca." Postoji određena paralela između izbora sudija i izbora javnih tužilaca. Bez obzira na to što je način izbora sudija različit u odnosu na izbor javnih tužilaca, ta paralela je ipak jasno vidljiva. Prvo, kod izbora sudija vi u stvari vršite reizbor sudija. Iako kažete da to nije reizbor, to je u stvari reizbor sudija, tako što kršite jedno od osnovnih ustavnih načela, a to je načelo državnog kontinuiteta, kao i načelo poštovanja stečenih ljudskih prava, iz jednog osnovnog razloga a to je - da bi se izvršila lustracija sudija. Oni koji su nepodobni neće biti izabrani, jednostavno neće proći na konkursu; proći će oni drugi koji su politički podobni. Međutim, ovi prvi otići će ili u advokaturu ili na neko drugo mesto. Kada je u pitanju advokatura, i tamo je, što kažu, mala bara a mnogo krokodila, sve više dobrih stručnjaka, dobrih advokata a sudstvo sve lošije. Što se tiče drugog segmenta ovog problema, izbora javnih tužilaca, on se vrši tako što, na predlog Vlade, tužioce bira Narodna skupština. Ovde se radi o duplom trijerisanju. Oni koji znaju šta su trijer mašine i šta su klasirke znaće o čemu pričam. Ono što prođe, što se istrijeriše na Vladi dolazi u Narodnu skupštinu pa tu ide duplo trijerisanje, sa mogućnošću da se nešto izmeni, dotera, popravi i onda apsolutno dobijamo podobne tužioce. Cilj koncepta izbora javnih tužilaca jeste da do izbora dođe tako što će biti izabrani politički podobni tužioci. Tu je ta jasna paralela između izbora javnih tužilaca i izbora sudija, gotovo da nema nikakve razlike u samoj koncepciji izbora jednih i drugih. I kod jednog i kod drugog izbora važi ona stara srpska poslovica - "Što propusti Mali Radojica, to dočeka Deli Radivoje", a kriminal i korupcija u Srbiji cveta i cveta.
Reč ima narodna poslanica Milica Radović. Posle nje narodni poslanik Srđan Miković.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Ministarstva, raspravom o ova dva predloga zakona, o Predlogu zakona o javnim tužilaštvima i Predlogu zakona o Državnom veću tužilaca, mi danas faktički završavamo raspravu o setu pravosudnih zakona. Kao i povodom prethodnih predloga zakona, izraziću svoje nezadovoljstvo što ni povodom ova dva predloga zakona nije bilo javne rasprave. Nedopustivo je da oni na koje će ova rešenja da se primenjuju nisu bili u stanju da se upoznaju sa sadržajima i da eventualno reaguju na sva predložena rešenja. Poslanici DSS-a su vrlo aktivno učestvovali u raspravi o setu pravosudnih zakona. Mislim da ste mogli da zaključite da se naša najveća primedba odnosi upravo na Predlog zakona o sedištima i područjima sudova i javnih tužilaštava. Smatramo da je neprihvatljivo da se ukidaju 104 opštinska suda i isto toliko tužilaštava, bez ikakvih unapred određenih kriterijuma. To je, u krajnjem slučaju, i jedna zamerka upućena od strane Udruženja tužilaca, jer su smatrali da su prilikom izrade nove mreže sudova i tužilaštava bili konsultovani samo predstavnici sudske vlasti. Istine radi, nisu bili konsultovani ni predstavnici sudske ni predstavnici tužilačke vlasti. Ovaj nacrt zakona koji smo mogli da vidimo na sajtu Ministarstva pravde je povučen. Nije ga bilo dugo vremena na samom sajtu, pojavio se par dana pre ulaska ovih zakona u skupštinsku proceduru, tako da niko nije imao priliku da se upozna ranije sa ovakvim rešenjima. Ono što definitivno predstavlja zamerku kada je u pitanju Predlog zakona o sedištu i područjima sudova i tužilaštava jeste to što nigde nije određen status tužilaštava u onim mestima gde postoje sudske jedinice. Ne znam kako ćete da branite argumentima stav da dostupnost pravde svim građanima u ovom slučaju neće biti ugrožena ili onemogućena. Moram da kažem, istine radi, da ovde nije toliko veliki nedostatak kao kod sudova zato što se nadležnost tužilaštava određuje posredno, na osnovu mesne nadležnosti sudova. Ali, bez obzira na to, postavlja se pitanje da li ćete vi na ovaj način da omogućite svim građanima koji su zainteresovani i koji smatraju da su njihova prava ugrožena da podnose krivične prijave u tužilaštvima, ako su tužilaštva, primera radi, udaljena i do 110 kilometara, kao što je, recimo, slučaj Bosilegrada i Vranja? U Vranju se nalazi nadležno tužilaštvo i za Bosilegrad, i kako onda očekujete da će lice koje ima potrebu da podnese krivičnu prijavu uopšte da je podnese ukoliko u jednom pravcu mora da prelazi toliku kilometražu? Mislim da su jako male osnove za branjenje ovih činjenica. Demokratska stranka Srbije ima zamerke i na izbor prvog sastava Državnog veća tužilaca. One su načelne prirode, kao i u slučaju Predloga zakona o Visokom savetu sudstva. Ono što je neprihvatljivo jeste da ovi članovi prvog sastava Državnog veća tužilaca ne prolaze reizbor. Ukoliko je, juče sam o tome govorila, reizbor prihvaćen kao pravilo, zašto ga ne primenjivati na sve javne tužioce, zašto ga ne primenjivati na sve zamenike javnih tužilaca? Prosto je neprihvatljivo da lica koja će odlučivati kako o postavljanju, tako i o izboru javnih tužilaca i zamenika neće prolaziti reizbor. Kako mislite da će oni imati legitimitet pred svojim kolegama, koje će u krajnjem slučaju da biraju, ukoliko se nalaze u ovako privilegovanom položaju? Za nas je takođe neprihvatljivo da Predlog zakona o Državnom veću tužilaca polazi od pretpostavke da u Srbiji postoji jedna autonomna pokrajina. Mi smo amandmanski reagovali na sve članove u Predlogu zakona o Državnom veću gde se pominje jedna AP i smatram da je bilo krajnje neodgovorno ne prihvatiti ovakve amandmane. Kada je u pitanju član 51. Predloga zakona o Državnom veću tužilaca, smatramo da on treba da se izmeni u tom pravcu da Visoki savet pravosuđa nema ovolika ovlašćenja. Ukoliko detaljno krenete u analizu celokupnog člana 51, onda se vrlo jasno da zaključiti da će Visoki savet pravosuđa moći da predlaže i kandidate koji nisu prošli kolegijum javnih tužilaštava. Da sam ja u pravu potvrđuje i odredba u samom članu 51, gde se kaže da se predlozi kandidata koji su prošli kolegijum javnih tužilaštava uzimaju u obzir. Ne postoji nigde obavezujuća forma da oni moraju da budu kandidati. Takođe je neprihvatljivo da mandat u prvom sastavu Državnog veća tužilaca traje pet godina. Smatramo da je on neprimereno dug. Mislimo da je krajnji rok kada oni treba da okončaju svoju funkciju jul 2010. godine, kako je i predviđeno u članu 56. ovog predloga zakona. Demokratska stranka Srbije je i na ove predloge zakona uputila svoje amandmane. Imali smo dobru nameru da popravimo tekst ovog zakona. Jedna od ključnih zamerki odnosi se upravo na član 6. Predloga zakona o Državnom veću tužilaca. Smatramo da on treba da se promeni jer je nezamislivo da Republički javni tužilac bude u isto vreme predsednik Državnog veća tužilaca. Državno veće tužilaca treba da bude samostalni organ, koji je u svakom slučaju izdvojen iz tužilačke organizacije. Neobjašnjivo je da on rukovodi radom Državnog veća tužilaca i da predstavlja rad Državnog veća tužilaca, s obzirom na to da se ovde radi o potpuno nespojivim funkcijama. Takođe imamo primedbu na član 13, jer smo mišljenja da Državno veće tužilaca nema ovlašćenje u predlaganju vršioca dužnosti Republičkog javnog tužioca. Ako krenete od analize celokupnog Predloga zakona, onda je jasno da Republičkog javnog tužioca i sve javne tužioce bira Narodna skupština, na predlog Vlade, a na osnovu utvrđene liste kandidata Državnog veća tužilaca. Državno veće tužilaca nema ovlašćenja niti da bira niti da postavlja kako Republičkog javnog tužioca, tako ni vršioca dužnosti. Smatramo da je najbolje ili da ga postavlja Vlada ili da poslove iz nadležnosti vršioca dužnosti Republičkog javnog tužioca obavlja već postojeći prvi zamenik Republičkog javnog tužioca. Ovde treba poći od činjenice da tužilačka funkcija nije toliko nezavisna u svom radu. Ona, u krajnjem slučaju, predstavlja deo izvršne vlasti, jer je faktički država njoj delegirala određena ovlašćenja. Ne možemo da pravimo isti odnos sa samim sudijama, jer sudije treba da postupaju potpuno nezavisno u obavljanju svojih poslova, a tužioci ne mogu da budu potpuno nezavisni od izvršne vlasti. Slažem se sa tim da uticaj izvršne vlasti treba smanjiti na najmanju moguću meru, ali je nedopustivo da oni budu potpuno nezavisni od izvršne vlasti. Da zaključim, mislim da bi bilo mnogo bolje da se Ministarstvo pravde bavilo pitanjem kako da stvori uslove za primenu Zakonika o krivičnom postupku, koji treba da stupi na snagu 31. decembra 2008. godine i kojim se predviđa potpuno drugačija nadležnost tužilaštava, nego što je putem nove mreže sudova i tužilaštava stvorilo potpuno novu i dodatnu tenziju u pogledu organizacije njihovog rada. Mislim da je sasvim jasno, kako na osnovu ovih današnjih diskusija tako i na osnovu diskusija svih prethodnih dana, da DSS prosto ne može da podrži nijedan od predloga zakona iz oblasti pravosuđa.
Reč ima narodni poslanik Srđan Miković, a posle njega narodni poslanik Ljubomir Kragović.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo, ukoliko je nešto bolje od postojećeg, mislim da to treba javno priznati. Danas razgovaramo o Predlogu zakona o javnom tužilaštvu i o Predlogu zakona o Državnom veću tužilaca i mislim da svi možemo konstatovati da predložena zakonska rešenja u dobrom delu značajno popravljaju važeća zakonska rešenja. Činjenica je da je aktivnu ulogu u predlaganju ovih predloga zakona imalo upravo Udruženje javnih tužilaca i da je Ministarstvo dobrim delom poslušalo predloge onih koji se bave ovom problematikom, koji najbolje znaju probleme. U tom smislu, mogao bih da se složim sa pojedinim poslanicima koji žele amandmanski da unaprede ove predloge zakona, ukoliko je to moguće, ali nikako da budemo protiv donošenja ovakvih zakona. U svakom slučaju, Predlog zakona o javnom tužilaštvu donosi čitav niz rešenja boljih od postojećih. Važeći Zakon o javnom tužilaštvu ne razrađuje u potrebnoj meri hijerarhiju u javnom tužilaštvu, a ovim zakonom se upotpunjuje, uređuje odnos pojedinih javnih tužilaca i, ono što je najznačajnije, izdavanje obaveznih uputstava za postupanje. Do sada je bilo moguće da se da uputstvo i usmeno. Međutim, ovog trenutka, usvajanjem zakona o javnom tužilaštvu, kako je dato u predlogu, dovodimo sve postupajuće u jasnu situaciju da onaj koji daje obavezno uputstvo to mora da da u pismenoj formi, a onaj ko nije zadovoljan ima pravo da se, po zakonom propisanoj proceduri, tome usprotivi. Donošenjem ovog zakona propisuju se disciplinski prekršaji i potpunije uređuje disciplinska odgovornost javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca, ujednačava se njihov položaj u postupku utvrđivanja razloga za razrešenje zbog nesavesnog vršenja tužilačke funkcije. U ranijem zakonu to je bilo samo ovlaš naznačeno. U ovom zakonu, to je detaljno obrazloženo. U diskusijama smo bili u prilici da čujemo mahom značaj postupanja javnog tužilaštva, pre svega prilikom gonjenja učinioca krivičnih dela i drugih kažnjivih dela. Ukazaću na ono što u javnosti nije mnogo primetno, a to je značajna uloga javnih tužilaštava i tužilaca u preduzimanju mera za zaštitu ustavnosti i zakonitosti. To je nešto što običan građanin možda ne vidi na prvi pogled, ali značajna uloga javnih tužilaca je baš u ovom delu. Ne želeći da potrošim previše vremena, u svakom slučaju, biće prilike kada budemo razmatrali amandmane da se osvrnemo na određena zakonska rešenja koja su data u Predlogu zakona, mislim da je dobro što se kod javnih tužilaca posebno reguliše njihov položaj nakon isteka mandata. To je ono što doprinosi da se garantuje samostalnost tužilaca, jer i u situaciji kad javni tužilac nije ponovo izabran, on nije egzistencijalno ugrožen. U tom delu javni tužilac ostaje imun na određene moguće pokušaje uticaja ne njegov rad. To je dobro zakonsko rešenje i smatram da na to posebno treba ukazati. Činjenica je da su u diskusijama pojedinih poslanika kritikovana određena rešenja u zakonu. Međutim, podvlačim da su, naročito po pitanju položaja, sastava i izbora Državnog veća tužilaca, u važećem Ustavu u članu 164. određene stvari regulisane. Bez obzira na to što se kritikuje činjenica da u Državno veće tužilaca treba da uđe, kao jedan od predstavnika pravnih fakulteta, profesor pravnog fakulteta, to piše u ovom Ustavu. U tom delu, moram da ukažem da me posebno čudi što određene kritike tog dela zakona dolaze upravo iz onih struktura koje su podržavale izglasavanje Ustava 8. novembra pre dve godine. Konačno, mislim da svi možemo da konstatujemo da će svi ovi zakoni omogućiti uspešnu borbu protiv svih oblika kriminala. Omogućiće i bolju zaštitu ustavnosti i zakonitosti, što je važna funkcija javnih tužilaca. Posebno, bićemo u prilici da budemo svedoci da se sprovodi nacionalna strategija za borbu protiv korupcije i pranja novca. Ovi predlozi zakona u skladu su sa evropskim i međunarodnim standardima, kao i sa zahtevima iz evropskog partnerstva. Njihovim usvajanjem bićemo još jedan korak bliže našem evropskom cilju i bićemo u prilici da građani bolje ostvaruju svoja prava.
Reč ima narodni poslanik Ljubomir Kragović, a posle njega narodni poslanik Dušan Marić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o javnom tužilaštvu je prošao jednu proceduru kroz dva nacrta zakona: jedan je urađen 9. i 10. oktobra, drugi 26. i 27. oktobra. Igrom slučaja, imam i jedan i drugi nacrt zakona, pa sam želeo da postavim pitanje, ali ministar nije tu, zašto je došlo do drastičnih izmena, s obzirom na to da je od jednog do drugog nacrta prošlo samo 15 dana. Inače, predlog zakona o tužilaštvu se donosi radi usaglašavanja sa Ustavom Republike Srbije i da bi se stvorilo načelo hijerarhije u javnom tužilaštvu, da bi se disciplinovali tužioci. Znači, stvaramo jedno partijsko tužilaštvo, kao što smo imamo i partijske sudove, o kojima smo raspravljali prethodnih dana. Čuli smo gospođu ministra i moja ocena njenog izlaganja je: čitanje obrazloženja – odličan, pet, a njeno obrazloženje, nijedna rečenica – nedovoljan, jedan. Ona je ukazala na dve varijante ovog nacrta zakona; pročitaću, ali lociraću se samo na teritoriju Kosova i Metohije, na prvu i drugu varijantu. Po prvoj varijanti, imali smo Prekršajni sud u Goraždevcu za teritoriju opština Gora, Dečani, Đakovica, Istok, Klina, Orahovac, Peć, Prizren, Suva Reka, sa odeljenjem suda u Velikoj Hoči; Prekršajni sud u Gračanici za teritoriju opština Glogovac, Kačanik, Kosovo Polje, Novo Brdo, Obilić, Uroševac, Štimlje, Štrpce, za grad Prištinu sa odeljenjem suda u Štrpcu; Prekršajni sud u Kosovskoj Mitrovici za teritoriju opština Vučitrn, Zvečan, Zubin Potok, Kosovska Mitrovica, Leposavić, Podujevo i Srbica, sa odeljenjima suda u Zvečanu, Zubinom Potoku, Leposaviću i Prilužju, i Prekršajni sud u Ranilugu za teritoriju opština Vitina, Gnjilane i Kosovska Kamenica. Ovaj predlog je obuhvatio kompletnu teritoriju na kojoj Srbi žive na Kosovu i Metohiji, tako što pokriva i Kosovsko Pomoravlje, i centralno Kosovo i Metohiju i severni deo Kosova i Metohije. Odeljenja koja su bila po prvom nacrtu predviđena su: odeljenje u Kosovskoj Mitrovici za područje prekršajnih sudova u Goraždevcu, Gračanici, Kosovskoj Mitrovici i Ranilugu. Zatim, opštinski sudovi: Opštinski sud u Goraždevcu za teritoriju opština Gora, Dečani, Đakovica, Istok, Klina, Orahovac, Peć i Suva Reka; Opštinski sud u Gračanici za teritoriju opština Glogovac, Kačanik, Kosovo Polje, Novo Brdo, Obilić, Uroševac, Štimlje, Štrpce i grad Priština; Opštinski sud u Kosovskoj Mitrovici za teritoriju opština Vučitrn, Zvečan, Zubin Potok, Kosovska Mitrovica, Podujevo i Srbica, sa odeljenjem suda u Zubinom Potoku i Opštinski sud u Leposaviću za teritoriju opštine Leposavić, sa odeljenjem suda u Prilužju. Na kraju, Opštinski sud u Ranilugu za teritoriju opština Vitina, Gnjilane i Kosovska Kamenica. Analogno tome, formiran je i Okružni sud u Kosovskoj Mitrovici za područja opštinskih sudova Goraždevac, Gračanica, Kosovska Mitrovica, Leposavić i Ranilug. Na osnovu tih, formirana su i adekvatna javna tužilaštva, pa smo imali Opštinsko javno tužilaštvo u Goraždevcu za područje Opštinskog suda u Goraždevcu, Opštinsko javno tužilaštvo u Gračanici za područje Opštinskog suda u Gračanici, Opštinsko javno tužilaštvo u Kosovskoj Mitrovici za područje Opštinskog suda u Kosovskoj Mitrovici, Opštinsko javno tužilaštvo u Leposaviću za područje Opštinskog suda u Leposaviću i Opštinsko javno tužilaštvo u Ranilugu za područje Opštinskog suda u Ranilugu, kao i Okružno javno tužilaštvo u Kosovskoj Mitrovici za područje Okružnog suda u Kosovskoj Mitrovici. Ovaj nacrt zakona je bio upravo onaj nacrt kojim bi bili zadovoljni svi Srbi na prostoru KiM. Međutim, petnaest dana nakon tog nacrta dolazi do ukidanja svih sudova na teritoriji Kosova i Metohije, osim suda u Kosovskoj Mitrovici, tako da sada imamo prekršajni sud u Kosovskoj Mitrovici za teritoriju AP Kosovo i Metohija. Dalje, osnovni sudovi: osnovni sud u Kosovskoj Mitrovici za teritoriju AP Kosovo i Metohija i viši sud u Kosovskoj Mitrovici za područje osnovnog suda u Kosovskoj Mitrovici. Što se tiče tužilaštva, imamo osnovno javno tužilaštvo u Kosovskoj Mitrovici za područje osnovnog suda u Kosovskoj Mitrovici i više javno tužilaštvo u Kosovskoj Mitrovici za područje višeg suda u Kosovskoj Mitrovici, tako da dovodimo u jednu jako lošu situaciju sve stanovnike koji žive južno od Kosovske Mitrovice, jer biće im jako otežana mogućnost traženja prava i pravde. Postavljaju se mnoga pitanja. Kako će da funkcioniše taj jedan sud za celu teritoriju Kosova i Metohije? Ovde je verovatno prvi nacrt promenjen zbog ove politike i mešanja predsednika Republike Borisa Tadića u sve i svašta u državi Srbiji, pa tako i u pravosuđe. Naime, imali smo priliku da na onom okruglom stolu u "Sava centru" slušamo njegove primedbe, njegova izlaganja i bili smo svedoci da su protiv njega bili svi oni koji su bili prisutni, pa čak i Vida Škero, kao predstavnik suda, da je Društvo sudija, da je Vrhovni sud protiv takve odluke. Znači, sve je u suprotnosti sa onim što traže sudije i što bi oni predložili. Ovde dolazi do lustracije i eliminisanja onih nepodobnih; ne eliminisanja onih nestručnih i nekvalitetnih, nego onih koji nisu podobni. Sudije i javni tužioci biće samo oni koji su podobni i koji mogu da sprovode politiku Borisa Tadića, što je apsurd, s obzirom na to da sa takvom politikom ne možemo da idemo napred nego idemo samo nazad. Takođe, postoji primedba na reizbor sudija preko visokog saveta sudstva. Zatim se Ustavni sud žalio, jer svaki od sudija koji ne bude izabran ima pravo žalbe samo Ustavnom sudu, a Ustavni sud kaže – mi nećemo da budemo redovan sud, nećemo da raspravljamo po žalbama sudija itd. Postoji mnogo elemenata koji ukazuju na to da je ovo samo jedan politički sud po nalogu Borisa Tadića, jedan set zakona koji treba da zadovolji Borisa Tadića i ovo "žuto preduzeće". Inače, kada smo već kod ovih sudova, želeo bih da pročitam taj član 46. iz nadležnosti javnih tužioca, gde se govori: "Funkcija javnog tužioca vrši se u javnom interesu, radi obezbeđivanja primene Ustava i zakona ...". Svi se pozivaju na to da se štiti Ustav i zakoni, pri čemu se mora obezbediti poštovanje i zaštita ljudskih prava i osnovnih sloboda. Znači, ljudska prava i osnovne slobode su nešto što je prioritet Evrope i sveta. Kada smo pre dva dana dolazili sa Kosova i Metohije i donosili 70.320 potpisa nismo mogli da ostvarimo svoja ljudska prava i svoje slobode. Naša predsednica Skupštine je upravo tog momenta razgovarala sa predstavnicima NATO-a o ljudskim pravima i slobodama, a gospodin predsednik je bio zauzet. Međutim, mi ćemo da im damo i drugu priliku. Naime, odlučili smo da pozovemo sve odbornike svih lokalnih samouprava sa Kosova i Metohije, koji mogu i imaju želju da sutra dođu u 12.00 časova ispred zgrade Narodne skupštine i rezidencije predsednika države, kako bi ih naterali masovnošću... Računam da će biti oko 500 odbornika sa Kosova i Metohije; valjda će to biti cifra koja će zaintrigirati predsednika Republike Borisa Tadića da nas primi da bismo mu saopštili ono šta misle Srbi sa Kosova i Metohije, kao i predsednik Narodne skupštine, tako da će sutra u 12.00 časova većina odbornika, izabranih na izborima 11. maja, biti ispred zgrade Narodne skupštine.
Reč ima narodni poslanik Dušan Marić, a posle njega narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Dame i gospodo narodni poslanici, kad ovi zakoni budu usvojeni građanima Srbije će biti saopšteno kako je načinjen još jedan značajan korak Srbije na putu ka evropskim integracijama i ka njihovom boljem životu. Međutim, građanima treba reći da od toga nema ništa. Usvajanje ovih zakona suštinski neće promeniti ništa za njih. Oni će, kao i većina ili bar dobar deo postojećih zakona u pravosuđu, ostati mrtvo slovo na papiru. Srpski tužioci se ubuduće, posebno kada su u pitanju najteža krivična dela, kao ni do sada, uglavnom neće mešati u svoj posao. Biće tako sve dok u Srbiji ne bude postignut politički konsenzus, dok ne bude postojala politička volja, posebno politička volja vladajućih stranaka i lidera vladajućih stranaka, za obračun sa kriminalom. Te volje sada nema. Osnovni razlog zbog čega te volje nema jeste činjenica da Srbijom, praktično, vlada mafija i organizovani kriminal. Moje mišljenje je da Srbijom ne vlada ni Vlada, ni Mirko Cvetković, da čak ne vladaju ni ove stranke iz vladajuće koalicije, nego da vladaju pripadnici organizovanog kriminala, tajkuni, organizovana mafija koju su iznedrile vladajuće stranke, pre svih DS i G 17. Javna tužilaštva, izuzimajući Tužilaštvo za ratne zločine koje se bavi izvozom Srba u Hag, uglavnom ne rade svoj posao. Zbog toga ću ovu raspravu iskoristiti da podsetim na neke drastične slučajeve nečinjenja, nepostupanja javnih tužilaštava kada su u pitanju neka od najtežih krivičnih dela, između ostalog i ona krivična dela koja su direktno usmerena ka podrivanju ustavnog poretka Srbije. Počeću od 5. 10. 2000. godine. Tog dana grupa ljudi, od kojih se neki i danas nalaze u ovoj skupštini, organizovala je demonstracije sa ciljem da izvrši nasilnu promenu ustavnog poretka u Srbiji. Tog dana jedno lice je poginulo, a nekoliko lica je teže i lakše ranjeno. Nasilno je zauzeta zgrada državnog parlamenta, opljačkana, a zatim zapaljena. Srbija je tako postala druga država u novijoj istoriji Evrope koja je zapalila sopstveni parlament. Prvi je to učinio Adolf Hitler paljenjem zgrade Rajhstaga. Istog dana nasilno je zauzeta, opljačkana, a zatim zapaljena zgrada državne televizije Srbije. Procenjena šteta je iznosila 20 miliona dolara. Policajci koji su čuvali najviše državne institucije u Srbiji, parlament i Vladu, tog dana su poniženi, šamarani, skinuti u donji veš i razoružani. Nasilno je zauzeta zgrada policijske stanice Stari grad iz koje je ukradeno, između ostalog, preko 300 komada oružja; tu se nalazilo više od stotinu automatskih pušaka, a nekim od tih cevi su kasnije izvršena neka od ubistava u Srbiji. Šta je javno tužilaštvo preduzelo povodom ovih zločina koji su bili direktno usmereni ka nasilnoj promeni Ustavnog poretka u Srbiji? Javno tužilaštvo nije preduzelo ništa. Sledeći slučaj o kome ću govoriti jeste pljačkaška privatizacija. Cela srpska privreda uništena je i kupljena od strane organizovanog kriminala. Uglavnom su je kupili mafijaši koje je stvorio režim Slobodana Miloševića, a koji su već 5. oktobra prešli u okrilje režima Zorana Đinđića. Srpska preduzeća već godinama kupuju fantomske firme sa Devičanskih ostrva, Maršalskih ostrva i ko zna odakle. Donose se, stvarno i fiktivno, u džakovima milioni evra. Jasno je da je u pitanju novac koji je opljačkan od građana Srbije. Međutim, niko ne postavlja pitanje kako je taj novac iznet iz Srbije i kako je zarađen. Pomenuću samo tri slučaja privatizacije. Prvi je privatizacija smederevske železare koja je u onoj skandaloznoj privatizaciji prodata za 20 miliona dolara. Kakva je ta privatizacija najbolje govori podatak koji se nedavno pojavio u medijima da vlasnik železare sada deo te železare, koji ne predstavlja ni dvadeseti deo njene imovine, Fudbalski klub Smederevo i stadion tog fudbalskog kluba, prodaje za 35 miliona evra. Sledeći primer je prodaja šećerana. Građani Srbije znaju da su tri najveće šećerane prodate za tri evra. Dve godine posle toga objavljeni su memoari u kojima potpredsednik Vlade koji je izvršio tu prodaju tvrdi da je samo jedna šećerana u trenutku prodaje u rezervama imala poluproizvoda, sirovina, kako se to već kaže, u vrednosti od 47 miliona evra. Javno tužilaštvo još uvek nije reagovalo. Treći slučaj je najnoviji slučaj o kojem se piše u medijima – prodaja zgrade CK, Poslovni centar "Ušće". Na konkursu koji je objavljen pobedio je investitor koji je obećao da će srušiti tu zgradu i izgraditi poslovni prostor od dozvoljenih 20.000 kvadratnih metara. U međuvremenu je menjano nekoliko vlasnika, nekoliko investitora, više se i ne zna praktično ko gradi taj poslovni centar. Jedino što je izvesno i što građani Srbije, a posebno građani Beograda mogu da vide, jeste da se gradi poslovni centar čija je površina do sada ukupno 170.000 kvadratnih metara. Ovde hoću da pomenem i slučaj Mlađana Dinkića, koji se odnosi na novac sa Kipra. Vi znate da je Mlađan Dinkić nekoliko puta putovao na Kipar i pobedonosno se vratio saopštavajući građanima Srbije da je pronašao Miloševićeve milijarde, kako je rekao. Pominjao je iznos od deset milijardi dolara. Od tada je prošlo nekoliko godina. Te milijarde više niko ne pominje. Po mom mišljenju, da u Srbiji postoji "t" od tužilaštva, Mlađan Dinkić bi bio pozvan na informativni razgovor sa jednim pitanjem – da li te milijarde postoje, ako postoje gde su, zašto učestvuje u njihovom skrivanju, a ako ne postoje da bude pozvan na odgovornost zbog uznemiravanja javnosti. Sledeći slučaj je slučaj Božidara Đelića. Vi znate da je Božidar Đelić oko dve godine jadikovao kako od imovine nema ništa osim jednog tetkinog kauča na kome spava. Da bi pokazao koliko je njegova situacija teška čak je rekao da ga, eto, spasava činjenica da mu tetka ne naplaćuje kiriju. Odjednom je čovek, preko noći, zaradio 11 miliona evra. Ostaje nerazjašnjeno da li je te evre možda našao u tetkinom kauču, da li su mu pale sa Marsa ili ih je zaradio na nekakav način. Podsećam na slučaj, možda i drastičniji od ovih slučajeva, koji se dogodio na Vidovdan 2001. godine: grupa ljudi, među kojima su se nalazili najviši državni službenici, koji su grubo zloupotrebili svoj službeni položaj, kidnapovala je iz Centralnog zatvora u Beogradu trostrukog predsednika Srbije i Jugoslavije Slobodana Miloševića, prebacila ga u inostranstvo radi njegovog ubistva u Haškom tribunalu. Sledeći slučaj vezan je za novinske napise u proteklih desetak dana. Bili ste svedoci da su dnevne novine, a posebno u vreme ove predizborne kampanje za dopunske izbore na lokalnom nivou, vrvile od tekstova koji su bili prepuni govora mržnje i nasilja iza kojih stoji ova novoosnovana stranka. Pročitaću samo nekoliko naslova: "Šešelj hoće da ubije Nikolića", "Šešelj hoće krv", "Hoćemo red, a ne rat", "Radikali hoće rat", "Ubij, zakolji". Tužilac nije reagovao. Ako postoji podsticaj na nasilje, ako postoji govor mržnje koji je suprotan i zakonu i Ustavu, a to je bio ovaj slučaj, tužilac je bio dužan da reaguje, tim pre što postoji osnovana sumnja da je ovim govorom mržnje direktno ometana odbrana državljana Srbije Vojislava Šešelja, predsednika SRS, koji se ni kriv ni dužan, kao što znate, šest godina nalazi u zatvoru Haškog tribunala. Poslednji slučaj kriminala na koji javno tužilaštvo nije reagovalo dogodio se u ovoj zgradi. U ovoj zgradi, u Narodnoj skupštini, u najvišem zakonodavnom telu u državi Srbiji dogodila se teška krađa. Predsednik Administrativnog odbora gospodin Tomislav Nikolić otuđio je 160 službenih dokumenata, 160 isprava narodnih poslanika. Ovaj slučaj krađe ima još dodatnu, specifičnu težinu ako se u vidu imaju razlozi zbog kojih je ta krađa učinjena, a počinjena je radi otimanja 20 poslaničkih mandata i radi prekrajanja izborne volje građana Srbije. Znači, u pitanju je teško krivično delo brutalnog prekrajanja Ustava. Međutim, kao što vidite, javni tužilac još uvek nije reagovao. Javni tužilac ne reaguje, uprkos tome što je predsednik Administrativnog odbora javno priznao da je počinio to krivično delo, da je počinio krađu. Citiram njegovu izjavu iz intervjua "Politici" 12. septembra – na pitanje novinara: "Znači, vi ste te ostavke sklonili", on odgovara, predsednik Administrativnog odbora: "Da, ja sam ih sklonio". Većina od ovih krivičnih dela, u stvari sva ova krivična dela o kojima sam govorio nisu zastarela. Znači, javna tužilaštva imaju zakonski osnov da po njima reaguju. Ona to neće učiniti. Zbog čega? Zbog toga što bi postupanjem po ovim predmetima oni doveli u pitanje ne samo svoj posao nego i svoj život. Kako da javno tužilaštvo postupi po ovim krivičnim delima ako im se iz Skupštine Srbije šalje jedna jasna i brutalna poruka – krivična dela su dozvoljena ako su politički opravdana, ako su u funkciji vladajuće koalicije, vladajućih stranaka. Hvala.
Narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Poštovane dame i gospodo, poštovana predsedavajuća, zahvaljujem se na datoj reči, želim da govorim o povredi Poslovnika, član 104. Smatram da je svaki put kada se iznesu neistine ili grube klevete u Skupštini to na neki način povreda njenog dostojanstva, ali i povreda dostojanstva građana Srbije koji prate prenose ove skupštine. Poštovane koleginice i kolege, izvesno vreme nisam bila u Skupštini i očekivala sam, to je moje realno očekivanje i u životu i u politici, da se parlamentarna demokratija u Srbiji unapređuje i da svi mi na neki način izrastamo iz nekih ograničenja koja smo imali ranije. Nažalost, dolaskom u Skupštinu vidim da se stvari nisu promenile i da postoji jedan manir da se izađe za skupštinsku govornicu, da se iskoristi vreme koje imamo kako bismo izneli stavove na slobodnu temu. Slobodna tema u ovom slučaju bila je – kako jedan poslanik zamišlja kriminal i šta sve on misli da se pod tim može podvesti. Upozoravam vas da sledeći put kada pominjete stranku G17 plus i potpredsednika Vlade i ministra Mlađana Dinkića imate u vidu da treba uvek da iznesete istinu; na istinu možemo reagovati, a pre svega tu istinu koju smatrate kriminalom možete prijaviti tužilaštvu. Vaša je obaveza, i kao građana i kao političkih aktera u ovoj državi, da sve ono što smo smatrate kriminalom prijavite, ukoliko imate za to dokaze. Ukoliko postoje dokazi za to, naravno da će tužilaštvo pokrenuti odgovarajuću istragu. Koliko je meni poznato, do sada takvih istraga nije bilo. Ukoliko ih je bilo, Mlađan Dinkić se, kao odgovorangrađanin ove države, odazivao na pozive, za razliku od mnogih drugih u ovoj državi. Odazivao se na pozive i dobio je mnoge sudske sporove koje je pokretao zbog kleveta upućenih njemu. To ćemo raditi i ubuduće. Molim vas da svaki put pažljivo odmerite reči, jer sve što ste ovde rekli obična je kleveta. Osim toga, očekujem da budete malo inventivniji, jer taj kiparski novac, Nacionalna štedionica i čega se sve nećete setiti toliko je staro da zaista više nikoga u ovoj državi ne može interesovati. Dakle, molila bih vas da sada pričamo o mogućnostima kako ćemo dalje razvijati Srbiju, kao što je radila stranka G17 plus, i Mlađan Dinkić, onda kada je obezbedila da dinar bude stabilan, onda kada je obezbedila da devizne rezerve budu stabilne, onda kada je reformisala bankarski sistem tako da u ovom trenutku kada je svetska ekonomska kriza naši građani i njihovi štedni ulozi budu stabilni i bezbedni. Znači, to je ono o čemu možemo pričati, a te insinuacije o upadima, o paljevinama i tako dalje ... Podsetiću vas, poštovanekolege, da se 2000. godine dogodila revolucija, da 5. oktobra 2000. godine nije ustala grupa, šačica ljudi koji šetaju ulicama i blokiraju saobraćaj, nego je ustala cela Srbija. O tome ste mogli da gledate pre dve večeri na televiziji... (Predsedavajuća: Tri minuta i trideset sekundi.) Jednostavno, toga dana stvari su se promenile i toga dana Srbija je krenula napred. Vi ste ostali tamo negde iza i tu činjenicu ništa neće promeniti i to su vam građani Srbije rekli na poslednjim izborima.
Narodni poslanik Dušan Marić, sa pravom na repliku, na osnovu člana 101.
Poštovani narodni poslanici, prvo sam bio iznenađen ovom žustrinom i postavio sam sebi pitanje otkud tolika žustrina, međutim, onda sam se setio, kada su u pitanju ovolike milijarde, moglo je biti i žustrije. Prvo pitanje – da li u ovoj sali, da li u državi Srbiji zaista postoji neko ko nije bar deset puta čuo izjave potpredsednika VladeMlađana Dinkića da je on pronašao pare koje je Slobodan Milošević izneo na Kipar? Ako mi nađete jednog poslanika koji će izaći za ovu govornicu i reći da nije tačno da je on to izjavljivao, ja ću se izviniti. Sledeća stvar, vi kažete – javni tužilac nije pokrenuo postupak, nije pokrenuo istragu. Pa ja sam ovde deset minuta govorio upravo o tome da je nedopustivo da se u ovoj zemlji vrše teška krivična dela, koja su notorne činjenice, za koje znaju svi građani Srbije, a da javni tužilac po tom pitanju ništa ne preduzima! Sledeća stvar, vi kažete – novac je zastareo. Upotrebili ste, uzmite stenogram pa vidite, rekli ste – taj je novac zastareo, to se davno dogodilo. Ubedite vi građane Srbije da tih dve milijarde, pet milijardi ili deset milijardi, koje su pominjane, da su one zastarele i da njima ništa više ne znače. Sledeća stvar na koju ću se osvrnuti... U stvari, samo ću ponoviti ono što ste vi rekli, citiram: "insinuacije o paljevinama Skupštine". Građani Srbije samo treba da se sete 5. oktobra, da se sete slike koja je obišla ceo svet: Skupština, narodni parlament, narodna skupština države Srbije, iz nje se vije crni oblak dima. Hvala vam.
Narodni poslaniče, samo stenograma radi, ne radi se o zgradi Narodne skupštine Republike Srbije, tako da vas molim za malo preciznosti. Narodni poslanici Vjerica Radeta i Vitomir Plužarević dobacuju. Vrlo pažljivo slušam svakog narodnog poslanika. Pravo na repliku je dobijeno ubog tumačenja reči, kao što je i povreda Poslovnika tražena zbog tumačenja reči. I ako je narodni poslanik izrekao na kraju svoje replike očiglednu neistinu, ja samo hoću da se to unese u stenogram i da vas podsetim da pazimo šta govorimo za govornicom Narodne skupštine. Radilo se o zgradi Skupštine Savezne Republike Jugoslavije. Narodni poslanici i dalje dobacuju, rekla bih da se to unese u stenogram, da me ne prekidate dok pomažem narodnom poslaniku da njegovo izlaganje u stenogramu ne bude bez ikakvog smisla. Narodni poslanik Milorad Krstin želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvažena koleginice iz G17, ja već u više navrata ukazujem na alarmantno stanje u poljoprivredi Srbije. Na to sam ukazivao, kao narodni poslanik, i 2005. i 2006. godine. Vi se dobro sećate, tada je ministar bila Ivana Dulić-Marković. Od nepovratnih kredita, kojih je tada bilo oko 400, nenamenski je utrošeno 182, po izveštaju, u stvari analizi koju je napravio sadašnji ministar poljoprivrede gospodin Dragin. Nenamenski je utrošeno i niko nije odgovarao za to. Nadam se da hoće. Dvanaest puta sam postavljao poslaničko pitanje, dvanaest puta do sada, od te 2005. godine. Iz Fonda za razvoj poljoprivrede je izdvojeno za sistem za navodnjavanje 180 miliona dinara, dobila su tri subjekta. Mi poslanici SRS tražili smo na Odboru da se dostave imena i prezimena ta tri subjekta koja su dobila. Ni do dan-danas ih nisam dobio. Sekretara Skupštine sam pitao zašto ne dobijam kao poslanik odgovor na poslaničko pitanje, na koje imam pravo; odgovorio mi je jednostavno da ministar Ivana Dulić-Marković neće da odgovori. Meni nije odgovoreno. Nije u pitanju samo tih 180 miliona, kao što sam rekao, za sisteme za navodnjavanje, da su dobila tri subjekta po 60 miliona. To je na pet godina, grejs-period je godinu dana, a ostaju četiri godine; kada podelite tih 60 miliona na tog jednog subjekta od ona tri, ostaje da vraćaju godišnje 15 miliona. Baš me interesuje koliko su ti jaki kada mogu godišnje da vrate 15 miliona, a toliko im je bilo potrebno tih 60 miliona da dobiju. Tražili smo koliko je, po okruzima, i koja su registrovana poljoprivredna gazdinstva dobila kratkoročne kredite, posebno dugoročne kredite i posebno nepovratne kredite. Nikada članovi Odbora iz redova Srpske radikalne stranke nisu dobili odgovor na ta pitanja. Nismo ih dobili ni usmeno ni pismeno, a vi se smejte, ali vi ste, posebno tokom te tri godine, vaš ministar je uništio poljoprivredu... (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, tri minuta je, niste rekli koji član Poslovnika je povređen.) Član 104.
Nema povrede člana 104. Dakle, morali ste da kažete u čemu se sastoji povreda bilo kog od stavova člana 104. Ako uporedite vaše izlaganje, videćete da nema povrede tog člana. Molim vas da, ako se pozivate na povredu, objasnite u čemu je povreda člana Poslovnika na koji se pozivate. Narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić želi da govori o povredi Poslovnika, pa narodni poslanik Dušan Marić.
Zahvaljujem se, pozivam se, naravno, na član 104 – povreda dostojanstva. Kao što sam maločas objasnila, iznete su notorne neistine i potpuno pogrešna tumačenja nekih istina. Ovim završavam svoju diskusiju i nadam se da ću time dati doprinos nastavku rada, konstruktivnog rada ovog parlamenta danas. Zaista ne mogu da pređem preko ovoga o čemu je gospodin govorio, jer se radi o potpunim neistinama ili dezinformacijama i nepotpunim informacijama ili slobodnoj interpretaciji onoga što se zaista dešavalo. Pre svega, govorim o periodu od pre tri, četiri, pet godina, moram da kažem da od jeseni 2006. godine, od oktobra 2006. godine, gospođa Ivana Dulić-Marković nije ministar poljoprivrede. Dakle, možemo da govorimo o onom periodu pre 2006. godine. Moram da kažem još jednu stvar. Više puta smo o tome ovde raspravljali i zato sam vas maločas molila da se ne vraćamo na rasprave koje smo vodili pre pet ili deset godina. Ali, evo, na trenutak ćemo se vratiti, na još dva minuta koja imam, na tu raspravu i ja se više neću vraćati na to. Zaista želim da Srbija ide napred i da pričamo o onome što treba tek da se dešava u Srbiji, ali, eto, vi nas ponekad povučete unazad. Šta se dešavalo kada je gospođa Dulić-Marković bila ministar poljoprivrede? Ako se sećate, tada je utrostručen budžet za poljoprivredu i to je zaista bio veliki pomak za poljoprivredu i poljoprivrednike. Tačno je, utrostručen je budžet za poljoprivredu 2004. godine. Tada je prvi put odobren veliki broj kredita za podsticaj poljoprivredne proizvodnje za proizvođače. Šta se dešavalo sa tim kreditima? Krediti su deljeni po maksimalno transparentnoj proceduri. Ja vam ponovo kažem da nisam stručnjak za poljoprivredu, ali silom prilika sam morala da budem upućena u to. Ja ću vas ovde podsetiti da smo tada upravo SRS i ja raspravljali o tome i da smo se saglasili oko toga, vaš tadašnji predstavnik, odnosno predsednik Odbora za poljoprivredu, da je Odbor za poljoprivredu imao kontrolu i uvid u ta dokumenta, da je komisija Odbora išla u Ministarstvo i da je mogla da dobije na uvid tu dokumentaciju. Vi sada možete da kažete, jer ste se posvađali međusobno, pa više ne znate ko šta priča. Tako je bilo. Komisija Odbora je imala uvid u te kredite. Krediti su deljeni po transparentnim procedurama. Osim toga, napravljen je ogroman napredak u prilagođavanju naše poljoprivrede zahtevima evropskog tržišta. Za godinu, dve, tri ili pet, nadam se ne više, Srbija će biti u EU, a naši poljoprivredni proizvođači moraju biti spremni za tu utakmicu. To je ono što je gospođa Dulić-Marković najozbiljnije radila, kao ministar poljoprivrede. Kao obezbeđenje onima koji nisu spremni da prate tu tržišnu utakmicu, surovu, moramo da priznamo, ali takva je i mi smo deo nje, obezbeđena su sredstva za nekomercijalna poljoprivredna domaćinstva kako bi se pomoglo najugroženijima i najsiromašnijima. To su zaista dobri koncepti. Donesena je i Strategija razvoja poljoprivrede, prvi put u ovoj zemlji. Mislim da sam dovoljno rekla i da nema potrebe dalje da polemišemo o ovome. Šta god, čega god se setili dalje, ja na to više neću odgovarati.
Narodna poslanice, narodni poslanik Milorad Krstin nije povredio član 104. u svom izlaganju, ima prava da iznese informacije kako ih on vidi. On je zloupotrebio Poslovnik zato što se nije ponašao shodno Poslovniku, ali to je do predsedavajućeg da kaže da li je ili ne ponašanje za meru. I vi ste se pozvali na član 104. da date kontraargumente o temi koja nema veze ni sa članom 104. ni sa tokom sednice. Narodni poslanik Dušan Marić želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto je moja prethodnica insistirala na što kraćim diskusijama da ne bi zakasnila u Evropu, a sama je oba puta prekršila Poslovnik govoreći tri i po minuta, ja ću uzeti samo minut vremena. Reklamiram povredu člana 104. Poslovnika Narodne skupštine jer smatram da je to učinila gospođa Čomić insistirajući na tome da sam pogrešno naveo ime institucije, skupštine koja je zapaljena i da sam na neki način, da tako kažem, dezinformisao javnost. Izašao sam da kažem da je zapaljena Savezna skupština, tada se zvala Savezna skupština.Savezna skupština, i tada i sada, bila je narodna skupština; i u Saveznoj i u ovoj Narodnoj skupštini sada sede narodni poslanici, predstavnici naroda. Ja sam govorio, a gospođa Čomić nikako nije mogla da zna, kada sam rekao narodna skupština, da li sam mislio na malo ili veliko slovo. Ovo što se sada zove Dom Narodne skupštine je narodna skupština, ovo je takođe Narodna skupština.Hvala.
Narodni poslaniče, status narodnog poslanika imaju samo poslanici Narodne skupštine Republike Srbije, u kojoj god zgradi sedeli. U Saveznoj skupštini, u Skupštini SRJ koja je imala dva doma, Veće republika i Veće građana, sedeli su poslanici. Ja vas molim da bar te elementarne stvari ne mešamo za govornicom, jer je to stvarno omalovažavanje zgrade u kojoj sedimo, toka sednice Narodne skupštine i svega onoga za čega se svi zalažemo, a to je poštovanje institucije u kojoj sedimo. Narodna poslanica Vjerica Radeta dobacuje - "za čega se zalažemo". Da u ovoj skupštini bude znanja o raspravi. Narodnaposlanica kaže da se u srpskom jeziku kaže - za šta. U Vojvodini se češće kaže - za čega. Ja se izvinjavam, to je lokalizam i tu ste potpuno u pravu. Nemam prava na lokalizam, ali kada toliko godina živite u Vojvodini onda vam se lokalizam uvuče. Izvinjavam se svima, kaže se - za šta se zalažemo, a u Vojvodini se kaže - za čega. Dakle, poslanici u skupštini SRJ, a ovde su narodni poslanici. Povredu Poslovnika reklamira narodni poslanik Željko Tomić. Dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, javljam se po članovima 225. i 226. i koristim priliku što je na našoj sednici, kao i na nekim prethodnim, prisutna ministarka gospođa Snežana Malović. Javljam se povodom slučaja građanina Srbije koji je optužen zbog fizičkog nasrtaja na drugo lice u SAD. Pitam prisutnog ministra, i imam svega pet pitanja, zbog čega je gospodin Miladin Kovačević priveden i odveden iz Kule u Beograd, u Centralni zatvor? Zašto je u Centralnom zatvoru u Beogradu pod tretmanom restriktivnih mera, zašto mu nije dozvoljeno ni čitanje? Treće pitanje, zašto se ne brani sa slobode? Zašto nije odgovoreno advokatu na zahtev za hitno ukidanje pritvora? Na koji se to način garantuju i poštuju prava građanina Srbije i da li vi kao ministar možete da garantujete da ćete poštovati Ustav i zakon države Srbije i da nećete dozvoliti da građanin Srbije gospodin Miladin Kovačević bude izručen SAD? Samo toliko.
Narodni poslanik Milorad Krstin želi da govori o povredi Poslovnika i dobija reč na osnovu člana 100. stav 1.
Dame i gospodo narodni poslanici, koleginicu iz G 17 boli istina pa je morala da izađe napolje. Izgleda da je toliko ne interesuje da objašnjava narodu i građanima Srbije gde su te pare otišle. Ja još jednom, radi građana Srbije, radi onih zemljoradnika, paora, seljaka, ponavljam – Ministarstvo poljoprivrede je uradilo analizu vezanu za poljoprivredu u Srbiji, gde se kaže: od 334 gazdinstva koja su dobila bespovratna sredstva u 2006. godini, čak u 182 su sredstva nenamenski potrošena. Ovo je analiza Ministarstva poljoprivrede. Izvinjavam se, nisam rekao da se javljam po članu 104. Nije ovo izmislio Milorad Krstin, ovo je analiza Ministarstva poljoprivrede. Ubeđen sam da, dok budu trajala ova zasedanja, moja poslanička pitanja što se tiče tih nepovratnih sredstava koja deli Ministarstvo poljoprivrede tj. ova vlada ... i dalje će biti deljena onima koji su bliže G 17 i DS. To je evidentno. Kaže, dobili ste vi iz Odbora za poljoprivredu po okruzima. Jeste, dobili smo, ali samo u brojkama. Srednjebanatski okrug - kratkoročnih kredita 156, dugoročnih kredita 228, nepovratnih kredita 98. To je sav odgovor nama koji smo se trudili bukvalno dve godine, od 2005. i 2006. godine, da bismo dobili te odgovore. Evo kako ste nam odgovorili. Mi smo tražili da nam se da ime, prezime, subjekat, ko je dobio, koliko je dobio. Mi znamo da nikada neće biti pravde što se tiče tog deljenja, jer onaj ko je u vlasti, taj deli svojima. Ali, kada je u pitanju G 17, onda ste tu na prvom mestu. Nažalost, ovako će biti uvek dok ste vi nosioci vlasti, a jadni zemljoradnici i seljaci će ovo trpeti, i oni kojima je potreban svaki dinar. Evo, još niste počeli da delite subvencije za registrovana poljoprivredna gazdinstva. Obećali ste. Budžet je prošao, danas je 13. 11, još niste počeli da delite, a ja bih voleo da to bude završeno što pre.
Nema povrede člana 104. Oba narodna poslanika su interpretirala činjenice navodeći da govore o povredi Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz, posle njega narodna poslanica Vjerica Radeta.
Poštovane koleginice i kolege, mislim da je nakon donošenja Zakona o borbi protiv korupcije, nakon načelnog pretresa zakona o ustrojstvu sudova, pravosudnoj mreži i sudijama, ovo jedan od najvažnijih zakona, koji će zaokružiti ovu celinu u želji da postanemo pravna i stabilna država. Za nas iz SPO-a jedno od najvećih dostignuća predloženih zakona o javnom tužilaštvu i Državnom veću tužilaca jeste to što se ljudima iz struke prepušta da biraju, odnosno da predlažu one koji će biti na čelu tužilaštava i što se javnim tužiocima zabranjuje da budu članovi političkih stranaka, samim tim da politički deluju. Verujemo da će to što je obeležilo našu noviju istoriju, mislim na period posle Drugog svetskog rata, označiti jednu vrstu diskontinuiteta sa onim što smo u Srbiji imali decenijama. Mislim da je bilo potrebno reći, zbog svih građana koji su pretrpeli brojne nepravde upravo zbog političke obojenosti tužilaštava, zbog toga što nisu preduzimala gonjenje za učinioce teških krivičnih dela, a sa druge strane su vršili političke progone svojih neistomišljenika, da, naravno, zakon o sudovima zabranjuje preke vanredne ili tzv. ad hok, revolucionarne sudove. Ali, mi smo ih u novijoj srpskoj istoriji imali. Po ulasku Crvene armije i partizana u Beograd, hiljade Beograđana građanske klase, učitelja, profesora na univerzitetima, sveštenika, onog glavnog društvenog sloja, bilo je, po prekom sudu, po revolucionarnoj pravdi, lišeno života. Kasnije su formirani, formalno, državni tužioci koji su, pre svega, bili politički tužioci Komunističke partije. Oduzimali su imovinu ljudima, lišavali ih života, građanskih prava i isključivo brinuli o unutrašnjem neprijatelju. Kao politička stranka koja je okrenuta našoj tradiciji i koja brine i o onima iza nas i onima koji dolaze posle nas i koja je okrenuta prošlosti i budućnosti, smatramo da je potrebno reći da sve političke stranke ne treba više nikada da dopuste da se u Srbiji tako nešto dogodi. Bilo je u višestranačkoj Kraljevini političkih razmirica, desilo se u Saveznoj skupštini jedno ubistvo, kada je radikal Puniša Račić ubio jednog poslanika Hrvata, ali nikada se nije desilo da bude masovnih egzekucija na osnovu političkih razlika. Sa obnovom višestranačkog sistema mi smo imali inerciju, imali smo nešto što je slično. Ali, podsetiću vas na najnoviji događaj – kada je posle mitinga SRS od posledica policijske torture preminuo Ranko Panić, SPO je prvi tražio da se sprovede temeljna i ozbiljna državna istraga i da se svi oni koji su doprineli da Ranko Panić izgubi život privedu pravdi. Živi bili pa videli, SPO će na tome insistirati. Naravno, ne zbog toga što je neko član ili nije član naše političke stranke. Iz prethodnih izlaganja se vidi da se svako češe tamo gde ga svrbi, ali da taj opšti princip, generalni princip da je ljudski život najviša vrednost i da svi treba da stanemo u zaštitu ljudskog života nije bio obeležje ponašanja političkih stranaka poslednjih 18 godina. Podsetiću vas da su prilikom najtežih političkih ubistava u novijoj srpskoj istoriji scenariji bili identični. Prvo je žrtva bila medijski linčovana, onda je angažovan medijski aparat da se pripremi ubistvo da bi se ubistvo opravdalo. Učestvovali su stalno isti izvršioci, stalno isti sistem i, na kraju, tužioci su, umesto da gone učinioce tih krivičnih dela, prikrivali ta krivična dela. Tada su oštećeni morali po privatnim tužbama da ganjaju zločince i da traže pravdu. Mislim da je bila obaveza svih političkih stranaka, bez obzira na političke razlike, da insistiraju na onome na čemu insistira SPO, što se tiče Ranka Panića. Svedoci smo da je i Bil Klinton, kao predsednik SAD, morao da se pojavi pred tužilaštvom, da su to pratili svi relevantni mediji i da je morao da da odgovore vezane za aferu sa Monikom Levinski. Svesni smo činjenice da je tako u razvijenim demokratijama; jedan Nikson, pod pritiskom javnosti, zbog sumnje da je učestvovao u nečem nelegalnom, morao je da da ostavku. Želja je Srpskog pokreta obnove da sutra tužilac, a ovaj zakon mu to u velikoj meri dopušta, jer mu dopušta samostalnost, nepristrasnost, nezavisnost, pozove i ispituje i pokreće postupke protiv svih, bez obzira na to da li su na državnoj funkciji ili nisu. Posebno je veliki teret i odgovornost na tužiocima za ratne zločine i tužilaštvu za organizovani kriminal. Naravno da i jedni i drugi obavljaju težak i društveno odgovoran zadatak. Naravno da je izuzetno nepopularno za ratne zločine optuživati svoje sunarodnike, ali definitivno Srbija mora da uradi ono što je do nje, Srbija mora da napravi tu jasnu razliku između zločina i onoga što zločin nije. Zbog toga SPO smatra da to tužilaštvo treba da nastavi da radi svoj posao. Juče sam čuo izjavu ministarke pravde da je u pripremi zakon o sudskim veštacima i da će on biti u skupštinskoj proceduri sledeće godine. To je dobro, jer mi u toj oblasti imamo jedan apsolutno zastareo zakon, jedan zakon koji dopušta svakome ko ima određenu diplomu da samo podnese deo dokumentacije i da od strane Ministarstva pravde bude proglašen za eksperta, a zloupotrebe u toj oblasti su velike i o njima se može pričati danima. Kad je profesor Vodinelić, profesor kriminalistike, pričao nama studentima da javni tužilac može o učiniocima krivičnog dela i krivičnom delu doznati iz novina, mi smo se smejali, ali, evo, svedoci smo toga da su novine svakog dana preplavljene... mislim, značajan deo prostora zauzima ono što se zove crna rubrika i u mnogim slučajevima tužioci zaista ne postupaju. Mislim da bi usvajanjem ovih zakona trebalo da iza nas bude period kad su tužioci određene predmete držali u fiokama, kad tužioci jednostavno treba da donesu rešenje da li će pokrenuti postupak ili će pustiti supsidijarnom tužiocu da u svoje ime vodi odgovarajući postupak, uz sumnju da je neko izvršio krivično delo. Zbog toga će SPO glasati za ovaj zakon i mi bez ikakve euforije očekujemo, naravno uz sve ono što treba da se uradi u ostalim oblastima, da primena ovog zakona da rezultate. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Malović, vi ste zaista veliki optimista ako o ovim zakonima iz oblasti pravosuđa istinski mislite ono što ste nam već nekoliko dana ovde govorili. Ako ste ubeđeni da će nakon usvajanja i primene ovih zakona, za godinu i nešto dana, nešto revolucionarno da se promeni u državi Srbiji u oblasti pravosuđa, budite sigurni da niste u pravu. Vreme će, naravno, pokazati, a mi vas upozoravamo (što smo radili i ranije) da opet donosite zakone koji neće moći da se primenjuju. Donosite zakone koji se vama, sa aspekta vaše pozicije, ne mislim vaše lično, mislim na vašu stranku i vladajuću većinu, trenutno čine povoljnim, ali verujte, nije to baš tako. Gospođo Malović, vi ste, ako se ne varam, četvrti DOS-ov ministar pravde u Vladi Republike Srbije. Po onome što vi pričate o ovim predlozima zakona, zaključuje se da vi mislite da je vaš nekadašnji šef Vladan Batić bio loš ministar, da je Zoran Stojković bio loš ministar, verovatno o njemu to i sada mislite, da je zamenik predsednika vaše stranke Dušan Petrović bio loš ministar. Na osnovu načina na koji vi pričate, kao i kolege narodni poslanici koji kažu da će podržati ove zakone, stiče se takav utisak. Podsećam vas, gospođo ministre, da ste za ovih osim godina mogli mnogo toga da uradite. Opet ne mislim na vas lično, mislim na Ministarstvo pravde koje je osam godina u rukama predstavnika DOS-a. Podsećam vas takođe, recimo, da vi ovde govorite kao da će od ovih zakona da se uspostave sudovi, da se uspostave tužilaštva, da se uspostavi pravni sistem, kao da pre ovog ničeg nije bilo. Pričate o nekom diskontinuitetu. Kažete da posle donošenja ovih zakona u Srbiji ništa više neće biti isto itd. Podsećam vas da je Rade Terzić, čini mi se, bio vaš okružni tužilac, da se sad ne vraćam na priču o krivičnim delima za koja se taj čovek goni. Dakle, nije problem, gospođo ministre i drage kolege poslanici, u zakonima, imali smo mi i do sada zakone. Problem je u izboru kadrova, problem je u partijskim kadrovima na ovim visokim i, trebalo bi, nezavisnim funkcijama. Toga nema od 2008. godine. Naravno, veliki je broj ljudi u tužilaštvu, zamenika javnih tužilaca pre svega, koji su časni, pošteni, stručni ljudi, koji se trude da budu samostalni, kao što je i veliki broj sudija koji su časni, pošteni i stručni, ali nažalost, oni koji vedre i oblače srpskim pravosuđem, to su oni koje postavljate vi. Vi ste eksperimentisali sa postavljanjem tužilaca. Sećate se onih čuvenih tužilaca, odnosno postavljenja tužilaca od strane Vlade Republike Srbije; tada ste pričali da su samostalni, tada ste to hvalili kao epohalno, najbolje moguće rešenje na zemaljskoj kugli; tada ste bili ubeđeni da tužilac može biti samostalan u svom radu a da ga bira Vlada Republike Srbije. Mi smo vas i tada upozoravali da pravite drastične greške, ali vama očigledno ne vredi govoriti. Ovde je jedan kolega rekao – naravno, neću da pominjem ime zato što ne želim da izazivam replike, želim da iznosim stavove SRS, ali moram da vas podsetim na ono što se pre podne čulo – da su ovi predlozi zakona toliko dobri da oni na izvestan način, koliko je to moguće, ovo sad citiram, popravljaju Ustav. Zaista sam svašta čula, ali ovako nešto čuti od čoveka koji je diplomirani pravnik, da će ovde da se donose zakoni koji popravljaju Ustav, to je stvarno neverovatno. Vi ste juče rekli takođe jednu rečenicu vezanu za Ustav Republike Srbije, pa ste se kasnije ispravili i rekli ste da niste tako mislili, da se vi zalažete za poštovanje Ustava itd., i to je u redu, ali nekako mi se čini simptomatičnim to što ste vi juče rekli da sva rešenja u Ustavu nisu dobra, a da danas kolega iz vaše stranke kaže da će ovi zakoni da poprave Ustav. Taj kolega je rekao da ove predloge zakona, govorim o zakonu o javnom tužilaštvu i o zakonu o Državnom veću tužilaca, nije radio niko iz Skupštine, niko iz Vlade, da je te predloge zakona uradilo Udruženje tužilaca. Mislimo da to nije dobro, ako je to tako, jer Vlada treba da predlaže Narodnoj skupštini zakone, tako stoji u Ustavu, to je obaveza Vlade. Narodni poslanici raspravljaju o predlozima zakona, podnose amandmane, pokušavaju, naravno, sa aspekta ideologije svoje stranke (važi za one koji ideologiju imaju) i u interesu svih građana Srbije, da predstavnike Vlade opomenu da eventualno prihvate neku izmenu predloga zakona. Ali, ovo što je taj kolega rekao nije tačno. Evo, mi već nekoliko dana možemo u pisanim medijima svakodnevno da čitamo naslove kako su razna sudijska i tužilačka udruženja, Društvo sudija itd. podigla glas upravo zbog ovog seta zakona iz oblasti pravosuđa. Naravno, naše mišljenje, mišljenje Srpske radikalne stranke o postojanju takvih udruženja nije tema današnje rasprave, ali svakako tema jeste da ti ljudi vrše te funkcije i da vas unapred upozoravaju upravo na ono na šta upozoravaju poslanici Srpske radikalne stranke – da ćete ovim zakonima uvesti haos u oblast pravosuđa. Pitamo se šta je sa onim sudijama koji nisu članovi tih udruženja, koji nisu članovi Društva sudija, koji svoj posao rade ozbiljno, odgovorno. Oni ne smeju ni u jednom mediju da iznesu svoje mišljenje zato što im pretite lustracijom. Ovo što vi predviđate jednim od ovih zakona je upravo lustracija u oblasti pravosuđa. Godinama unazad, osam godina, koliko ste pretili lustracijom, niste uspeli u potpunosti da "očistite" sudove i tužilaštava od nekih kadrova koji se vama ne dopadaju i niste dovoljno svojih doveli u sudove i u tužilaštva; onda ste se dosetili da kroz ovaj zakon sve sudije i tužioce stavite u položaj da ćete ponovo da ih birate ili nećete da ih birate. Sada se pitam i pitam vas šta se dešava sa svim predmetima koji su aktuelni, a za koje je zainteresovana vlast ili delovi vladajuće koalicije, šta se dešava sada sa tim predmetima? Kakav je, i da li mislite da li postoji, uticaj upravo pretnjom ovim zakonima na rad sudova i na rad javnih tužilaštava? Mi znamo da postoji i to je očigledno, ali bismo voleli da nam i vi to kažete. Juče ili prekjuče, ne znam, u nekim novinama smo pročitali da neko od sudijskih udruženja najavljuje da neće primenjivati ove zakone. Naravno, tako nešto ne podržavamo, ali ovde su kolege poslanici, koji će glasati za ovaj zakon, digli svoj glas; rekli su da je to protivzakonito, protivustavno, što svakako jeste. Podsećam da smo mi iz Srpske radikalne stranke 2000. godine, 2001. godine i 2002. godine, zapravo sve do dana današnjeg, podsećali na ono vreme kada ste vi isterivali iz sudova za prekršaje sudije koje su primenjivale zakon. Obrazloženje je bukvalno bilo da se neko razrešava sudijske funkcije zato što je primenjivao zakon. Radilo se o Zakonu o informisanju. Ali, potpuno je nebitno o kom zakonu se radilo, dakle, sudije, i to je poruka i onima koji sada kažu da neće primenjivati ove zakone, sudije moraju da sude po zakonu a ne smeju da sude o zakonu. O zakonima sude narodni poslanici, predstavnici građana. Mi zato i pokušavamo da vam skrenemo pažnju na neke stvari o kojima ćemo, ako ne prihvatite sada, budite sigurni, govoriti opet za godinu dana, odnosno kada prođe ovaj rok kada je najavljena primena ovih zakona. Jer, podsećam, ovo je treći put da smo imali u najavi primenu odnosno postojanje apelacionih sudova, kasacionog suda. Govorila sam i pre neki dan o tome da su dva puta sudovi u Srbiji bili u kolapsu, da građani nisu znali kome da podnesu žalbu, da su se i sudije javno oglašavale, nije se znalo ko je drugostepeni sud za neki predmet. Dakle, desiće se to još jedanput ne budete li prihvatili sugestije poslanika Srpske radikalne stranke. Videli ste iz svih naših rasprava da smo vrlo ozbiljno pripremali ove teme, ali evo da vas podsetim, gospođo Malović, mi imamo Zakon o javnom tužilaštvu. Zamislite, donet je 8. novembra 2001. godine, znači, vi ste ga doneli, pa je popravljan 2002. godine, pa je još jedanput popravljan 2003. godine. U tom zakonu, verovali ili ne, u članu 70. je regulisano... Da ne čitam ceo član, da ne trošim vreme, ali naslov iznad toga člana je posebno o nesavesnom i nestručnom vršenju dužnosti. Dakle, onih 4.300 predmeta koji su zastareli, o kojima ste govorili i u medijima a i ovde, nisu zastareli zato što nismo imali zakonodavnu regulativu. Evo, član 70. Zakona o javnom tužilaštvu je upravo regulisao taj deo i taj odnos tužilaca prema krivičnim predmetima koje su imali u radu. Dakle, nije bilo do zakona, kao što nije ni sada, ali jeste do onih koji zakon primenjuju. Gospođo Malović, malo više vremena ću da potrošim u pominjanju vašeg doskorašnjeg šefa, specijalnog tužioca za ratne zločine, gospodina Vukčevića. Podsećam, govorila sam o tome pre nekoliko meseci; a vi ste, gospođo Malović, pošto ste sedeli sa njim i često prolazili gore onim hodnikom u Specijalnom tužilaštvu, svakako videli one slike na zidu, taj Vukčević slikao se sa Mesićem, sa Karlom del Ponte; pa Boris Tadić sa Karlom del Ponte... Puni su, poštovani građani Srbije, zidovi u tom Specijalnom tužilaštvu za ratne zločine tih slika. Zašto pominjem te slike? Zato što nam niko nikada nije odgovorio na pitanje koji je pravni osnov koji je koristilo Specijalno tužilaštvo da do sada nije, kako vi volite da kažete, procesuiralo učinioce krivičnih dela za ratne zločine počinjene protiv Srba na teritoriji sadašnje Republike Hrvatske. Vukčević je pun lepih priča o saradnji sa tužilaštvom Hrvatske, sa kantonalnim tužilaštvom BiH i on vrlo revnosno poštuje kada mu... Skoro je dobio jedan dopis od nekog tužioca iz kantonalnog tužilaštva u Tuzli, znam da se gospođa zove Mirsada, prezime nisam zapamtila; ona mu je naložila da proširi istragu i da pokrene krivični postupak protiv još nekih ljudi u nekim predmetima koje namerno neću ovde da pominjem bližim oznakama, reći ću kasnije, znaće se o čemu se radi, ali reći ću zbog čega to ne želim da pominjem. On je, dakle, vrlo revnosno izašao u susret toj gospođi Mirsadi, odmah je brže-bolje proširio istragu. A u Tužilaštvu za ratne zločine, u Specijalnom tužilaštvu, trebalo bi da vi to znate, nije pokrenut nijedan postupak protiv učinilaca, da li N.N., da li imenom i prezimenom, za krivična dela ratnog zločina protiv Srba na teritoriji bivše Hrvatske. Podsećam, takođe, na razmene u kojima je bilo učinilaca krivičnih dela koja se takođe odnose na ratne zločine i postavljam pitanje. Pitanje se odnosi na ovo specijalno tužilaštvo, a vi mi se činite nekako pogodna ličnost za odgovor na sva ova pitanja jer ste donedavno radili u tom tužilaštvu. Radilo se o grupama ljudi protiv kojih je vođen postupak za ratne zločine, došlo je do njihove razmene. Mi nikada u Srbiji nismo saznali, niti nas je Specijalno tužilaštvo o tome obavestilo, da li je Specijalno tužilaštvo za ratne zločine učinilo nešto da se u hrvatskim sudovima, u hrvatskom tužilaštvu nastave postupci protiv tih ljudi jer su u Srbiji nastavljeni postupci protiv onih koji su optuženi za krivična dela ratnih zločina. Kada je u pitanju Vladimir Vukčević, koji je inače poznat po tome da je izvršio potpunu tribunalizaciju suda, odnosno Tužilaštava za ratne zločine u Srbiji... Kako je izvršio tribunalizaciju? Tako što tužilaštvo za ratne zločine, Specijalno tužilaštvo, radi potpuno po pravilima i pravilniku o radu Haškog tribunala. Pre svega, ovde se vode postupci paralelno sa postupcima u Haškom tribunalu, i to postupci koji idu po tačkama optužnice protiv Vojislava Šešelja u jednom delu, i to u dobrom delu. Naravno, to je razlog zbog čega neću da pominjem ni o kojim predmetima se radi, zato što nisam od onih koji su bili spremni na saradnju sa Haškim tužilaštvom, da Vojislav Šešelj bude u Hagu ubijen. Među onima sam koji žele slobodu za Vojislava Šešelja, koji žele Vojislava Šešelja u Srbiji i, naravno, ubeđeni smo da će se to uskoro i desiti. Zašto sam pominjala paralelne procese? U ovim procesima imate zaštićene svedoke, koji su zaštićeni svedoci i u Haškom tribunalu, koji su ovde zaštićeni za krivična dela najtežih zločina. Ubeđena sam da vi, gospođo Malović, znate imenom i prezimenom o kome ja sada govorim, ali i dalje sam vrlo oprezna, sigurno neću izaći sa nekim lažnim stenogramom da bi moj predsednik u Hagu bio ubijen. Zato vrlo vodim računa o tome, ali, gospođo Malović, trebalo bi da se i vi kao ministar, i vaše ministarstvo, pošto vi i dalje imate popriličnih nadležnosti kada je u pitanju tužilaštvo, ne vi lično nego neko ko bude ministar, kao član Državnog veća tužilaca itd. Dakle, još uvek nema govora o samostalnosti tužilaštva, ni kada ovi zakoni jednog dana budu, ako budu, primenjeni, ali svakako bi trebalo da kao Ministarstvo povedete računa o tome kako rade Specijalno tužilaštvo i Specijalni sud za ratne zločine; kako se tamo vrbuju lažni svedoci, kako se ti lažni svedoci štite, a imaju nadimke ispred imena "Krvavi", ili su sami davali izjave da su ubijali na određenim lokacijama, pričali koliko ljudi su ubili, koliko ljudi su na monstruozan način ubili. To su sada vaša zaštićena gospoda, po svim pitanjima. To nije moguće ni po zakonima, onako nakaradnim, koje ste vi doneli, ali vama to očigledno nije bitno. Sada još malo o Vladimiru Vukčeviću, da bismo građanima Srbije približili kakav treba da bude tužilac da bi napredovao u DOS-ovoj vlasti u Srbiji. Vidite koliko imam o tom Vladimiru Vukčeviću, ali sada ću da iskoristim samo jedan slučaj, jedan KT predmet. Ukratko ću izložiti kako to Vladimir Vukčević radi i šta ga je preporučilo za specijalnog tužioca. Radi se o predmetu KT 1505/98. Četvrto opštinsko javno tužilaštvo je ovaj predmet 27. novembra 1998. godine ustupilo, ovih dana se navršava deset godina, Okružnom javnom tužilaštvu u Beogradu zato što se radilo o šteti od preko 30.000.000 dinara, odnosno između 30.000.000 i 36.000.000 dinara. Iz ovih dokumenata... Samo da vam kažem kako je ovaj predmet šetao: bio je kod zamenika; u međuvremenu je taj predmet 1998. godine od oznake KT prešao u oznaku KTR, bez ikakve procesne radnje u međuvremenu. Tadašnji zamenik tužioca Vladimir Vukčević ovaj predmet držao je više od šest i po godina u svojoj fioci, odnosno od 22. decembra 1998. do 28. marta 2005. godine. Radi se o predmetu vezanom za preduzeće Telekom Srbija. Vukčević je od preduzeća Telekom Srbija AD, Direkcije za rezidencijalne klijente, tražio podatke o nastaloj šteti nekim dopisom od 17. juna 1999. godine, pa je onda intervenisao 19. decembra 2000. godine, iako je u spisima predmeta imao dopis preduzeća Telekom Srbija AD, Direkcije za rezidencijalne klijente, broj 33667/1 od 8. oktobra 1998. godine. Dakle, potpuno svesno i namerno je odugovlačio postupak. Taj Vladimir Vukčević nije ništa radio na ovom predmetu, odnosno nije godinama gonio učinioce krivičnog dela i na taj način im je omogućio veliku materijalnu korist. Na taj način je izvršio krivično delo. Naravno, ako neko nekome omogući ogromnu materijalnu korist, postavlja se logično pitanje gde je on u tome, kako se to popularno kaže u vašim krugovima. Iz ovih dokumenata ovde vidi se da je posle zahteva koji je jedan gospodin uputio, zahteva da izvrši uvid u spise predmeta KTR 2810/98, Goran Marjanović, zamenik okružnog javnog tužioca, obustavio krivično gonjenje jer je nastala zastarelost. O tome je 28. maja 2007. godine obavestio Ministarstvo saobraćaja i veza, a ovom gospodinu omogućio uvid u ceo spis, ali bez omota spisa. Kasnije je ovaj gospodin uspeo da dođe i do omota spisa, pa se sa omota spisa vidi kako se ovaj predmet šetao. Najpre je obrađivač bio Vukčević, pa je onda opet bio Vukčević na drugom omotu, pa je onda Vukčević precrtan, pa je onda, da li je to Goran Marjanović, ne može baš dobro da se pročita, pa je onda Grubović, pa onda opet Grubović. Zašto Grubović? Pa, na kraju, kao biser rada ovog tužilaštva, iz odgovora javnog tužilaštva u Beogradu KTR broj 2092/08 od 17. juna 2008. godine, iz tog dopisa se vidi da je kao jedini krivac za to što je došlo do zastare u ovom predmetu označen gospodin Božidar Grubović, koji je bio zamenik okružnog javnog tužioca, ali koji je u međuvremenu otišao iz tužilaštva. Kod njega je, od ovih šest i po godina, predmet bio od 28. marta 2005. godine do 26. februara 2007. godine. Dakle, Vladimir Vukčević, koji je planiran očigledno za tu funkciju koju nijedan čestit Srbin ne bi prihvatio, pogotovo je ne bi radio na način na koji to radi Vukčević, morao je biti zaštićen. I, onda se našla žrtva, ko će biti proglašen odgovornim za to što je ovaj, jedan od predmeta koje je vodio Vukčević došao u fazu zastarelosti. Pitanje za vas, gospođo ministre: da li je zakon bio razlog što mi nemamo državnog tužioca? Koliko dugo je gospodin Radovanović u v.d. stanju i da li postoji neko ograničenje, da li uopšte sada imamo državnog tužioca? Mi tvrdimo da nemamo. Dakle, gospođo ministre, zakoni, kao što vidite, nisu bili prepreka da pravosuđe u Srbiji funkcioniše. Ovo što vi sada radite predlozima ovih zakona, to je prepreka, to je mač nad glavom svim časnim sudijama i tužiocima. Opšti je strah među sudijama i tužiocima; ne znaju ljudi šta će sa predmetima. Nas u poslaničkoj grupi i stranci svakodnevno ljudi zovu, desetine ljudi. Naravno, ne smemo da im pomenemo imena, ni o kojim sudovima ili tužilaštvima se radi, jer kada bismo to rekli, oni bi odmah došli pod udar ovih vaših zakona, ove lustracije i u sudovima i u tužilaštvima. Gospođo Malović, napravićete papazjaniju. Pustite sudije i tužioce da rade svoj posao, pustite ih da ga rade samostalno, ne mešajte se vi iz izvršne vlasti u njihov rad. Kažite svojim tajkunima da se ne mešaju u njihov rad, pa ćete da vidite, skloniće se onaj mali broj korumpiranih sudija i tužilaca, ostaće veliki broj časnih i poštenih koji su u senci ovih kojima upravljate vi iz izvršne vlasti i vaši tajkuni.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Ne.) Da li želi reč predstavnica predlagača? (Da.) Reč ima ministarka Snežana Malović.
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, dame i gospodo uvaženi narodni poslanici, na kraju smo rasprave o paketu pravosudnih zakona o kojima se raspravljalo prethodna dva dana. Još jednom želim da vam se zahvalim na konstruktivnoj raspravi koja se odvijala u ovom parlamentu. Što se tiče ovih zakona koji su se danas našli na dnevnom redu, a to su Predlog zakona o javnom tužilaštvu i Predlog zakona o Državnom veću tužilaca, moram da kažem da je Ministarstvo pravde tu imalo najmanje posla. To ne znači da Ministarstvo pravde nije podrobno razmotrilo ceo zakonski tekst, hoću da kažem da je na tom zakonu radila, kao što sam rekla u jutrošnjem izlaganju, radna grupa sastavljena od ljudi iz Republičkog javnog tužilaštva i Udruženja javnih tužilaca i zamenika javnih tužilaca. To su upravo oni ljudi koji će ovaj zakon da primenjuju u praksi, koji znaju šta im je potrebno i koji su bili nedostaci i šta će doprinetipoboljšanju i efikasnosti njihovog rada. U saradnji sa njima smo izradili određene izmene i pred vama se našao upravo takav predlog. Ovim zakonima sam se zalagala za ograničenje izvršne vlasti. Neko će to zameriti, neko će to pohvaliti, ali to je bio moj stav. Naravno, u svemu se dosledno poštovao Ustav i sve one odredbe koje nisu u dovoljnoj meri razrađene Ustavom, što je logično, s obzirom na to da je to opšti i najviši pravni akt u jednoj zemlji, pa i u našoj, pokušali smo da preciziramo ovim predlogom zakona. Naravno, poštovala se i Nacionalna strategija za reformu pravosuđa koju je ova Narodna skupština usvojila 2006. godine. Potpuno sam uverena, i pokušala sam to i u jutrošnjem izlaganju da vas uverim, a to ću učiniti i prilikom rasprave o amandmanima, da će se ovim zakonima značajno povećati efikasnost javnih tužilaštava u Srbiji, naročito iz razloga što će doći do koncentracije javnih tužilaštava. Nije mali broj javnih tužilaštava u kojima postoji jedan zamenik ili jedan javni tužilac. Kao što sam rekla ranije, čini mi se da u takvim tužilaštvima ne može doći do valjane pravosudne prakse. Mnoge odredbe u ovim predlozima zakona su načelnog karaktera i biće razrađivane podzakonskim aktima, prvenstveno Pravilnikom o upravi u javnim tužilaštvima i podzakonskim aktima koje će doneti Državno veće tužilaca, a tiču se kriterijuma za izbor, napredovanje, razrešenje i disciplinsku odgovornost. Ovim zakonima se pokušalo da se ispoštuje u potpunosti hijerarhija koja mora da postoji u javnom tužilaštvu i da se tužilačka organizacija odredi kao celovita, s obzirom na to da smo svi svesni toga da postoje posebna tužilaštva koja su, na neki način, bila paralelna i nije se moglo videti da su u potpunosti bila u okviru tužilačke organizacije. Ovaj zakon omogućiće da imamo celovitu tužilačku organizaciju u Srbiji i na čelu te tužilačke organizacije će svakako biti Republički javni tužilac. Ovde smo nedavno usvojili jedan paket antikorupcijskih zakona. Naravno, ti zakoni ne mogu u potpunosti da se primenjuju ukoliko nemamo valjano javno tužilaštvo, a, kao što sam rekla, sigurna sam da ćemo usvajanjem ovih zakona upravo tome doprineti. U toku sledeće godine biće predloženi procesni zakoni. Narednog meseca ćemo imati raspravu o Zakoniku o krivičnom postupku, o čemu je prethodnih godina bilo dosta polemike, ali to ćemo ostaviti za sledeću sednicu parlamenta. Ministarstvo pravde priprema Predlog zakona o pravosudnoj akademiji gde će se vršiti obuka kako budućih sudija, tako i budućih zamenika i javnih tužilaca, i tome pun doprinos daju strukovna udruženja. Još jednom bih vam se zahvalila. Zahvaljujem se i na svim amandmanima koji su podneti; to govori o tome da su svi narodni poslanici podrobno razmatrali sve odredbe koje se nalaze u ovom predlogu zakona. Kao što sam rekla i na prethodnoj sednici, Ministarstvo pravde će ih podrobno razmotriti i sve ono što bude doprinosilo boljim tekstovima zakona, boljoj efikasnosti, boljoj uređenosti pravosudnih organa u Srbiji Ministarstvo pravde će bez problema da prihvati. Hvala vam.
Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona o javnom tužilaštvu i Predlogu zakona o Državnom veću tužilaca. Obaveštavam Skupštinu da ćemo, na osnovu člana 85. stav 5, danas raditi i posle 18.00 časova. Sada određujem pauzu do 15.30 časova. Popodnevni deo sednice počećemo raspravom u načelu o Predlogu zakona o javnim nabavkama. Hvala vam.
Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavimo rad po 8. tački dnevnog reda - Predlogu zakona o javnim nabavkama, obaveštavam vas da sam, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da sednici prisustvuju dr Slobodan Ilić, državni sekretar u Ministarstvu finansija, Bogatinčević Živana, savetnik u Ministarstvu, ministra. Pozdravljam ih. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O JAVNIM NABAVKAMA (načela) Primili ste Predlog zakona, koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničkih grupa. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, devet minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 24 minuta; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: SPS - JS – Dejan Radenković, DSS – Milan Lapčević i LDP – Vesna Pešić. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li narodni poslanici Slobodan Maraš i Mladen Grujić, koji su na sednici Odbora za finansije izdvojili mišljenje o Predlogu zakona, žele da obrazlože izdvojena mišljenja? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Gospođa Vesna Pešić. Izvolite.
Poštovani gosti iz Ministarstva, poštovana predsednice, što se tiče LDP-a, mi ćemo glasati za ovaj inovirani Zakon o javnim nabavkama. Obavestila bih građane da smo mi doneli 2002. godine prvi Zakon o javnim nabavkama. Pretpostavljam da se nije išlo na izmene i dopune zato što je bilo mnogo tih nelogičnosti i mnogo instrukcija od strane EU kako da se taj zakon popravi, pa se onda išlo na to da se ide na novi zakon, mada je on, u suštini, isti, a ovo je trebalo da bude popravljeni zakon koji je 2002. godine donet. Prvo bih skrenula pažnju na to zašto mi smatramo da je ovaj zakon jako važan i da je gotovo fundamentalan. Bar iz nekoliko razloga: prvi je razlog taj što je u Srbiji veoma veliki javni sektor i budući da su ovde uvek naručioci oni koji troše naše pare, pare građana, da bi oni bili kontrolisani kako ta sredstva troše. Naravno, ne treba upozoravati da kada je reč o budžetu ogromna sredstva, sigurno preko dve milijarde evra, odlaze na javne nabavke. To su nekakve procene. Zamislite sada kolika je mogućnost ušteda i efikasnog trošenja novca poreskih obveznika, ukoliko je ovaj proces veoma detaljno definisan. Sa druge strane, mi treba da smanjimo javnu potrošnju. Ovo je, takođe, jedan značajan izvor gde se može smanjiti javna potrošnja, a da se ne oštete potrebe građana, nego, naprotiv, da te potrebe budu efikasnije zadovoljene. Znači, to je jedan od glavnih razloga zašto mi smatramo da je ovaj zakon fundamentalan i da ima veoma veliki značaj. Druga stvar, već iz ovoga što sam rekla, znači, koliko se para troši na nabavke, koliko je to nešto što je takoreći svakodnevno, jasno je da se tu tradicionalno korupcija najčešće i najviše odvija. Znači, ukoliko hoćemo ozbiljno da se bavimo korupcijom, bez zakona o nabavkama i bez primene kontrole i svih ovih komplikovanih stvari koje ovde pišu jednostavno neće biti moguće da se izborimo sa korupcijom. Znači, to ima i zbog toga ogroman značaj. Isto tako, da podsetim naše građane da se vrlo često govori, kada je reč o ulasku u EU, da tu postoji samo nekoliko političkih smetnji. Svi znamo da su neke političke smetnje veoma velike, recimo, završetak saradnje sa Haškim tribunalom ili, otvoreno da kažemo, predaja Mladića i Gorana Hadžića. Tačno je da je to uslov da bismo dalje napredovali prema Evropskoj uniji, ali postoje nekakvi ključni institucionalni zakoni koji su temeljni za ulazak Srbije u EU. Ovo je jedan od tih zakona, koji je apsolutno uslov da bismo mi mogli da napravimo jedan korak dalje, jer tamo stoji i - borba protiv korupcije, a i direktne instrukcije šta treba raditi kada je reč o zakonu o javnim nabavkama. Znači, kada je reč o Evropi, ne treba da se zavaravamo da postoji samo nekoliko političkih uslova i da smo mi već tamo, nego tu postoji jedna ogromna institucionalna izgradnja, zbog čega i mislim da je taj put vredan za nas. Da nema tog pritiska, verovatno mi ove institucije nikada ne bismo sredili, ne bismo od ove države napravili nikakav red ukoliko ne bi bilo tog procesa pristupanja EU. Naravno, pozvaću se upravo na poslednji izveštaj EU. Da budem precizna, Evropska komisija ocenila je kako je Srbija delovala u 2008. godini. To je onaj čuveni izveštaj o kome smo slušali veoma kontroverzne glasine, da je povoljan, da nije povoljan, čak smo imali danas jedan incident na sednici Odbora za evropske integracije, o čemu bih volela i druge poslanike da obavestim. Imamo predstavnika u tom odboru, gde je ministar Đelić došao sa dve stranice teksta i otprilike prikazao kako je to sve super i kako je jako dobro ocenjeno šta je Srbija radila u 2008. godini, jer to su vrlo sistematične istrage koje se tu odvijaju. Naravno, na jedan lažan način prikazao je kako je EU ocenila napredovanje Srbije prema Evropi, ustanovu po ustanovu, kriterijum po kriterijum. Posle toga je bilo nekakvih izvinjenja na tu temu. Samo bih htela da znate kakva je metodologija EU kada piše ovakve izveštaje i zašto je onda moguće da nas ljudi iz Vlade lažu kada je reč o tome kakav je uspeh postigla Srbija u 2008. godini. Ono što je realno i ono što smo mi analizirali u našoj stranci i kada se taj izveštaj pogleda, izveštaj govori da je Srbija stagnirala i da nije napravila ni korak nazad, ali ni korak napred. Prikazaću da je metod EU uvek takav da za bilo koju oblast gde ona analizira šta se kod nas dogodilo ona pedagoški, tako da kažem, prvo daje jednu količinu komplimenata, a zatim ukaže na realne probleme koje imamo u pojedinim oblastima, kada je reč o zakonima i o pojedinim institucijama. Pokazaću vam kako je onda moguće da ministri, kao što se danas dogodilo na ovom odboru, manipulišu sa takvim izveštajima. Evo, da vidite šta se kaže o javnim nabavkama. Glava 4.1.6 - javne nabavke, to je izveštaj Komisije EU: "U oblasti javnih nabavki načinjen je određeni napredak. Transparentnost postupka koji prethodi zaključenju ugovora o javnim nabavkama je unapređena postavljanjem internet portala, što je takođe dovelo do umanjenja troškova, povećanja konkurencije i kontrole, bolje komunikacije među učesnicima, dobijanja verodostojnosti statistika, povećavanja svesti i boljeg ukupnog okruženja javnih nabavki". Ovo su izdeljeni komplimenti, ali sve što se u ovom izveštaju konstatuje kao ostvarenje napretka, da je napredak učinjen, u stvari se odnosi na očekivani napredak ukoliko se usvoji i počne sa primenom ovog zakona. Jeste da je Uprava za javne nabavke stavila portal i išla je u susret ovakvom jednom zakonu, ali obaveza upotrebe portala stupa na snagu tek kada se ovaj zakon prihvati. Do povećanja transparentnosti javnih nabavki, koje se ovde hvali, može doći jedino ukoliko se ovakav zakon usvoji i ukoliko dođe do primene ovog zakona. Prema tome, očigledno je da je takva pedagogija da se ono što se unapred planira prikaže kao napredak, a praktično, u stvarnosti tog napretka nije bilo. Sada ću pročitati kako izgleda realna ocena (odnosi se opet na Zakon o javnim nabavkama): "Institucije koje rade u oblasti javnih nabavki, među kojima su Uprava za javne nabavke i Komisija za zaštitu prava ponuđača, nemaju dovoljno prostora i ljudskih resursa za rad. Nije unapređena njihova operativna nezavisnost. Potrebno je učiniti dodatne napore radi očuvanja, obučavanja i razvoja sistema javnih nabavki. Strategija za unapređenje sistema javnih nabavki, koja je usvojena juna 2006. godine, još uvek se ne primenjuje. Na primenu sistema javnih nabavki koji bi trebalo da bude nediskriminatorski, koji bi dobro funkcionisao, i dalje se negativno odražavaju slabosti sistema interne revizije", znači, nema interne revizije, "organa uprave. Činjenica je da državna revizorska institucija i dalje ne funkcioniše u punom obimu i da je još uvek visoka korupcija. Uopšte uzev, Srbija još uvek nema konzistentan, delotvoran i potpuno nezavisan sistem javnih nabavki. Potrebno je učiniti dodatne napore kroz izmene zakona, izmenu strategije javnih nabavki i jačanje kapaciteta u cilju primene zahteva i SSP." Kao što vidite, nema nikakve pohvale, ali dobro je kada se kaže da će koraci koje preduzimamo i koje ćemo preduzimati u budućnosti dovesti do tog unapređenja. To smo sada apsolvirali. Videli smo da postoji velika mogućnost manipulacije, da nam se situacija prikazuje mnogo ružičastije nego što jeste, a to ne može da bude kada je reč o ovakvim zakonima. Ukazala sam na njegov značaj, ali bih sada volela da pokažem šta se stvarno dešava sa ovim zakonom. Vidite, u našoj analizi mi smo pokušali... A, tu moram da uputim primedbu, ne znam kome, predsednici, možda ste žurili u Portugal, ali desila se jedna neprijatnost ne samo našem poslaničkom klubu, nego i drugim poslaničkim klubovima sa kojima sam imala kontakt, kada se na sednici glasalo o hitnom postupku. Mada u ovom zakonu stoji na samim koricama, na predlogu, da je po hitnom postupku, a na poleđini, gde se govori o razlozima za donošenje, takođe piše da je reč o hitnom postupku, međutim, verovatno zbog brzine, nenamerno, jer ne bih imala nikakvu teoriju zavere zbog čega bi predsednica Slavica Đukić-Dejanović to namerno uradila, mi smo bili u zabludi da možemo podnositi amandmane do određenog roka. Međutim, kada je pravljen dnevni red nije bilo stavljeno na dnevni red ovo po hitnom postupku. Svi ti amandmani su propali, osim ukoliko bude dobre volje da Odbor ponovo uzme na razmatranje i pogleda da li je neki amandman zaista ključan, a mi mislimo da takvih ima, mogu da kažem za neke, pa da Odbor onda ponovo razmotri te amandmane. Kažem, pretpostavljam da to nije urađeno namerno, nego da je bilo slučajno, tako da sam primetila ovih dana da zaista veoma mali broj amandmana stiže na ovako važan zakon. Verovatno zato što nisu usvojeni predloženi amandmani koji su davani od strane poslaničkih klubova. Htela bih da kažem šta je glavni utisak kada je reč o ovom zakonu. Sigurno je da su načela na kojima se taj zakon temelji, a ja ću vam reći koja su to osnovna načela... Pre svega, da bi ovaj zakon bio dobar, on mora da bude nediskriminatorski, mora da bude uvažavan apsolutno princip konkurencije, da niko ne može biti isključen. To znači da ne možete da nameštate javne nabavke i da nekom svom burazeru, prijatelju, partneru, drugu itd. nameštate javne nabavke. Mora biti transparentan. Mora u svakom momentu, prvo, od samog objavljivanja javne nabavke, dokumentacije i zato se uvodi ovaj portal i internet komunikacija. To postoji u zakonu ali nema do kraja precizirano kada je reč o internetu, to će se tek naknadno uraditi. Znači, transparentnost je drugi važan princip, a zatim, jednak tretman svih onih koji konkurišu. Ako su to ti principi - jednakost, konkurencija, procedura koja mora biti potpuno jasna i transparentna, sigurno je da ovaj zakon predstavlja izvesno unapređenje u odnosu na prethodni zakon, da su neke nelogičnosti ukinute. Ono što je moj osnovi utisak o ovom zakonu jeste da je on, gospodo narodni poslanici i građani, strahovito komplikovan. Dobro je što se na jednom mestu u zakonu predviđa da u onim institucijama u kojima postoji veliki broj javnih nabavki mora da postoji jedno lice koje ima sertifikat; bez stručnosti ne mogu uopšte da se obavljaju te javne nabavke, jer je primena ovako komplikovanog zakona veoma teška. Ja ću reći posle šta su glavne zamerke kada je u pitanju ovakav zakon, ali suštinska zamerka je ta što on nema nikakav zakonski i institucionalni okvir u ovom našem društvu. Vi uzmete jedan zakon koji postoji u jednom jako komplikovanom i složenom zakonodavnom sistemu Evropske unije, prebacite ga u Srbiju, a nemate uopšte nikakav zakonski okvir, institucionalni okvir, pa ni svest o važenju prava, zakona. U jednoj partijskoj državi, gde vi punite institucije partijskim drugovima, gde se sve preko veze može ostvariti, uvodite jednu ovako komplikovanu proceduru, a da nemate neke osnovne stvari preko kojih možete da ga stavite u nekakav okvir da bi to uopšte moglo da funkcioniše. Evo, navešću taj primer koji sam već ovde pomenula i koji se odnosi na kritiku Evropske unije. Znači, kakva je, prvo, naša unutrašnja kontrola u javnoj upravi? Ja nikada nisam čula da taj sistem upravne kontrole, znači unutrašnje kontrole, uopšte funkcioniše. Drugo, što je i u ovom izveštaju Evropske komisije evidentno, od svih institucija, budući da se ovde formiraju dve institucije kada je reč o javnim nabavkama, koje je trebalo da budu nezavisne, nijedna nije uspela da to ostvari. Ova skupština veoma dobro zna kako je izabrala Državnu revizorsku instituciju. Zakon je donet 2005. godine i još uvek, pazite, posle pune tri godine, ne radi tzv. eksterna kontrola; sem one revizorske institucije, još uvek nemamo te revizore koji kontrolišu način trošenja sredstava. Šta će nam ovako komplikovan zakon o javnim nabavkama? Dobro je što postoji. Ali, kako će on funkcionisati u jednom ambijentu gde uopšte nema kontrole kako ko dolazi na određena mesta, kako se troše sredstva, kako će seuopšte i ovo kontrolisati? Zaista ne vidim kako će ovaj zakon da izvrši tu svoju ulogu ukoliko ovakvih praktičnih institucija nema. Kada je u pitanju svih šest institucija - za kontrolu konkurencije, Ombudsman, za pristup javnim informacijama, Komisija za zaštitu prava, sad je Republička komisija za zaštitu prava ponuđača, znači, to je nezavisna institucija, svuda se pokazuje da niti je dovedeno dovoljno kadrova, niti ima dovoljno resursa, a pitanje je i načinjenog izbora. Koliko ja vidim, ona se bira tako što Vlada predlaže tu komisiju, a posle toga je bira Skupština. Ako bude tako kao što smo birali Državnu reviziju, tu instituciju, onda znam da od toga unapred nema ništa. Ili će tu biti neki retki hrabri ljudi, koji će se boriti sa vetrenjačama, ali koji će imati veoma mnogo teškoća da funkcionišu. Znači, u sistemu gde ne može da se utemelji nezavisna institucija, gde ne može da radi nezavisno od drugih uticaja ovakav zakon zaista postaje vrlo problematičan i pitanje je šta se uopšte može dogoditi s njim. Sada bih htela da kažem još nešto, da mora da postoji taj kontrolni mehanizam, znači, uključujući i te druge institucije koje moraju da funkcionišu, da bi ovakav kompleksni zakon uopšte imao smisla. To je, recimo, kada vi kažete, i ovde smo u Skupštini često o tome raspravljali, svrhovitost nabavke nije rešena ovim zakonom. Znači, on rešava samo središnji deo procedure između naručioca, znači onoga koji kupuje, i onoga koji prodaje. To je taj središnji deo kada je reč o javnim nabavkama. Ali, kako će se proceniti šta treba uopšte, da li treba da se, recimo, kupi 200 automobila ili 10 automobila, da li treba da se menjaju tepisi u Skupštini ili ne treba da se menjaju, da li treba da se kupuju kompjuteri ili ne treba da se kupuju? Sve to ne spada uopšte u ovaj deo, nego u drugo zakonodavstvo, koje ne dopunjuje ove delove. A da ne pričamo o tome kakvi su sporazumi i ugovori uopšte sklopljeni. U to ovaj zakon uopšte ne ulazi, znači, u samu svrhovitost javnih nabavki ne ulazi i naravno da onda možemo imati tu velike probleme što se tiče toga. Znači, samo taj središnji deo, a ova dva vise, a nemate institucija koje to mogu da kontrolišu. Budući da mi vreme ističe, reći ću da mi je žao što Vlada nikad nema dovoljno hrabrosti da dirne u neke druge delove Vlade koji bi mogli jedanput da se ipak na neki način ograniče. Jedan od naših amandmana, od kojih bar za pet-šest mislim da su veoma značajni, odnosi se na poverljive nabavke. To vam je član 7, ne znam tačno koja tačka u članu 7, gde imate neke nabavke koje su praktično najkrupnije. Od pamtiveka do danas se zna da je najveća korupcija kod vojnih nabavki i svi uvek vole da trguju sa vojskom, zato što su to poverljive nabavke i nema nikakve kontrole. Samo da bih upozorila građane, tada se i ovaj komplikovani zakon o kome sam govorila stavlja ad akta i nema nikakve kontrole. Znači, možda nekakva unutrašnja kontrola u okviru vojske, u okviru policije, mada znamo kako je to do sada bilo, ali one se izdvajaju iz ovog postupka, nema ovog postupka. Mi smo predložili tim amandmanom da se ovo preciznije definiše, da se donese jedna uredba da se što više smanje takve ogromne nabavke koje su sklonjene od očiju javnosti i da se ovaj kompleksni zakon, koji treba da predstavlja određeni napredak, što više primenjuje. Jer, ako te delove izdvojimo, ako ispadne da se tu ne mogu primeniti i tako vi im date tu veliku slobodu da se ne kaže ni šta je bezbednost, ni šta je nacionalni interes, da se to ne precizira, onda mi se čini da ovaj zakon već unapred za veliki deo javnih nabavki uopšte neće važiti. O drugim amandmanima će govoriti druge kolege, pošto verovatno u pojedinačnoj raspravi neću imati prilike da govorim o njima.Hvala vam.
Zahvaljujem. Zakon je, inače, upućen po hitnom postupku; međutim, Skupština nije izglasala hitni postupak i praktično je u proceduri kao i svi drugi zakoni. Reč ima magistar Jorgovanka Tabaković, predstavnik poslaničke grupe Napred Srbijo.
Poštovane kolege, poštovani građani Srbije, treba da se čuju svi koji iznose svoje argumente. Zakon o javnim nabavkama, koji je ovog puta Vlada odlučila da nam predstavi ne kroz izmene i dopune nego kroz jedinstveno i celovito rešenje, jedan je od onih zakona koji govore o sebi i više o proceduri nego o samoj suštini koju ta procedura želi da reši. Ono što je osnovna zamerka i razlog zašto poslanički klub Napred Srbijo ne može da glasa za ovaj zakon jeste to što zakon sve vreme priča o konkurenciji, a podstiče diskriminaciju; sve vreme priča o trošenju sredstava i o uštedama, ali nijednim predloženim zakonskim rešenjem ne omogućuje da se te uštede i realizuju kroz primenu zakona. Ono što je najspornije jeste da je taj način trošenja sredstava od 2002. godine do danas mogao da bude sagledan, gde su najveći problemi, a sagledani su, pošto smo imali prilike da se uverimo da se ogroman iznos javnih sredstava troši u ovom postupku. Po podacima Uprave za javne nabavke, koja je organ formiran ovim zakonom, najveći naručioci poslova, roba i usluga upravo su javna preduzeća, među kojima imamo razne kategorije javnih preduzeća: ona koja ostvaruju dobit i koja se finansiraju iz svog poslovanja, ali, nažalost, i ona koja troše sredstva budžeta, koja iskazuju gubitke, a načinom na koji troše javna sredstva i sprovode javne nabavke ne pokazuju da to zaslužuju. U toj grupi preduzeća su: Telekom Srbija, Elektroprivreda, TENT Obrenovac, Gradska uprava grada Beograda, Republički zavod za zdravstveno osiguranje, Direkcija za građevinsko zemljište i izgradnju Beograda, Rudarski basen Kolubara, Beograd put, termoelektrane, Elektrosrbija Kraljevo, PTT saobraćaj, sve lokalne samouprave i veliki broj još nepomenutih malih preduzeća. Ono na šta želim da skrenem pažnju građana, a što nije rešeno ni ovim zakonom, jeste da statistika pokazuje da je u sprovedenim javnim nabavkama po postojećem zakonu, koji ovaj mnogo ne menja, dodeljen veliki broj ugovora domaćim ponuđačima, odnosno proizvođačima i isporučiocima usluga. Taj procenat je 98%. Moglo bi se reći da Zakon o javnim nabavkama, po ovom podatku, forsira domaću klijentelu koja nudi usluge i robu. Moram da kažem da je svega 2% dodeljenih ugovora preduzećima iz EU, ali se ovaj podatak devalvira činjenicom da je u tom broju ugovora, gde statistika pokazuje svoje umeće, u ta 2% dodeljenih ugovora broj onih koji su najviše vrednosti. Znači, najveći iznos sredstava koje građani Srbije budžetom omoguće Vladi, preko njenih javnih preduzeća, da ih utroši upravo je dodeljen stranim ponuđačima kroz najskuplje poslove, poput izgradnje mostova i autoputeva. Da se situacija nije ni zakonom popravila govori činjenica da zakon predlaže rešenje da naručilac može da zahteva da jedan broj podizvođača bude domaći. Ne - može da zahteva, zakonom treba obavezati, dok zakoni EU na to ne obavežu i dok to dopuštaju, da više od polovine podizvođača treba da budu domaća preduzeća. To je važno u trenutku kada nas talasi svetske finansijske krize dotiču i kada će najviše u preduzećima da nastanu problemi sa radnim mestima koja dolaze u pitanje; to je dopunski razlog zašto ste morali zakonom da napravite jednu takvu obavezu. Moram da kažem da su oni koji su analizirali zakon sve vreme razmišljali o tome šta su to statistički podaci koji će nas, prema merilima EU, kvalifikovati kao zemlju koja ima konkurentske procedure, pa se, dragi građani, kaže da smo na početku primene zakona imali situaciju da su dodeljivani ugovori u konkurenciji tri ponuđača ili čak manje, pre 2000. godine, znači pre važenja ovog zakona, a da je onda u primeni od 2002. do 2004. godine po jednom poslu konkurisalo do sedam ponuđača, da je veliki broj učesnika dostavljao izveštaje o izvršenim javnim nabavkama, ali da se posle 2004. godine dešava situacija da za jedan posao konkuriše pet ponuđača i da se smanjuje broj onih koji dostavljaju izveštaj o tome kako troše javna sredstva. (Sve vreme izlaganja govornika poslanici SRS lupaju u poslaničke klupe.) Razlog za to je, pre svega, ne u nesavršenosti zakona, nego u načinu na koji se on primenjuje i na koji traje. I pored postojanja kaznenih odredaba u Zakonu o javnim nabavkama, jer po tom zakonu učestvuju uglavnom državna preduzeća i preduzeća u kojima država ima određeno učešće preko upravljačkih prava ili kapitala, država svoja preduzeća kažnjava opomenama. Iako u kaznenim odredbama imate da se za prekršaj odredaba ovog zakona kažnjava pravno lice, kao institucija, u milionskim razmerama, iznosima, ovlašćeno lice koje stoji iza ovih odluka i prekršaja procedure, znači lošeg trošenja sredstava, kažnjava se iznosom od 20.000 do 50.000 dinara. Država nije neimenovani brod, državu predstavljaju neki ljudi. Javna preduzeća koja učestvuju u ovim postupcima potpisuju i predstavljaju sasvim određeni ljudi, koji snose odgovornost za način trošenja sredstava. Osnovna namera gde država hoće da pokaže da vodi računa o sredstvima je upravo ta - da li kažnjava one koji krše taj zakon, da li obezbeđuje preventivnu kontrolu. Zašto kažete da može da angažuje i domaće? Napišite da mora da angažuje i domaće. Ako ne angažuje, kazna će uslediti. U ovom trenutku ne možemo da ostavljamo funkcionisanje države na savesti pojedinaca, već na strogo definisanim, preciznim odredbama koje ne mogu da budu predmet dvostrukog tumačenja. Zašto bi neko poštovao zakon, kao što vidite, zašto bi vam dostavljao uopšte izveštaje ako je kazna za to 20.000 - 50.000 dinara? Uvek je pojedinačna korist od kršenja zakona veća od kazne koja ovde stoji. Imamo zakon u kome ste propisali da obavezni uslovi za učešće treba da budu, između ostalog, i dokazi da je plaćen porez. Da se razumemo, poreske obaveze su neprikosnovene, moraju da se poštuju i građani moraju da plaćaju porez, ali ne može Zakon o javnim nabavkama da radi posao za Poresku upravu, to mora da radi ona sama. Znam ja da se kada se uzimaju vize i kada se registruju automobili zahteva dokaz da plaćate obaveze prema državi... (Predsednik zvonom opominje poslanike da ne ometaju govornika.) Ali, da li vi od svakog ponuđača tražite dokaz da je platio porez, a onoga na koga se ovaj zakon odnosi kažnjavate sa 20.000 - 50.000 dinara? Gde je tu ujednačenost kazne, gde je tu ozbiljnost pristupa? Da su oni na koje se odnosi ovaj zakon vrlo maštoviti, pa ih neki nazivaju prevarantima, govori i domišljatost onih koji su dužni da ga primenjuju. Na primer, slučaj koji pokazuje praksa, a mnogi bi građani znali da oplemene ovo moje izlaganje raznovrsnim iskustvima, da u poslednje vreme ponuđač daje drastično nižu cenu jer mu je naručilac unapred rekao da se određeni posao neće ni izvršiti, pa on ima obećanje da se njegov rizik isplati, jer će u realizaciji posla taj trošak biti nešto što neće da optereti onu međusobnu, naglašavam, zaradu. Ima jedno pravilo koje može da se svrsta u maštovitost, a ja mogu da kažem - i u prevaru. Pravila stranih banaka koje se pojavljuju kao investitori u mnogim poslovima ili kao davaoci kredita stavljaju se iznad domaćeg Zakona o javnim nabavkama, pa je volja onoga ko daje novac vrlo važna i prilikom izbora ko će da radi taj posao. Dešava se da u fazi procene i upoređivanja ponuda, ako nije omogućeno da se tako radi, članovi komisije izmisle ceo repertoar nekih kriterijuma za odlučivanje kako bi izabrali najbolju ponudu. To se radi kada se cene kriterijumi, gde cena nosi svega nekih 30 bodova, a referenc lista, znači, spisak onih sa kojima ste već radili, nosi 50 bodova u odnosu na cenu. Da li je, na primer, za isporučivanje kancelarijskog papira ili toalet papira važno da imate referenc listu da ste to isporučivali nekoj velikoj kući zvučnog imena ili je važno da isporučite traženi i provereni kvalitet? Znači, zloupotreba kriterijuma, zloupotreba pravila govori više o diskriminaciji nego o konkurenciji, što je u osnovi zakona. Zakon o javnim nabavkama traži da se novac poreskih obveznika troši javno, transparentno i na načelima konkurencije, ali je to teorija. Svedoci smo da praksa pokazuje da broj poništenih postupaka, a bilo ih je mesečno u proseku 300, govori u stvari o zloupotrebi zakona koji je, ne mogu reći drugačije nego, posle ovolikog vremena primene, svesno ostavio praznine ove vrste. Ono što želim da potcrtam kao zloupotrebu jeste i to da se neke usluge obavljaju kao isključive, da postoji jedini proizvođač nekog materijala, nekog elementa, za zaptivanje, protiv prokišnjavanja, ili neki elemenat od obične plastike. Kakva je bila uloga Privredne komore u davanju sertifikata da su to isključivi i jedini proizvođači? Ne bih da sudim, a na vama je da to zakonom uredite. Ono što omogućuje da ovaj zakon, kao ovakav, traje jeste odnos države prema Državnoj revizorskoj instituciji, čiji je osnovni posao da vrši kontrolu preduzeća koja u postupcima javnih nabavki troše društvena sredstva. To što Državna revizorska institucija još nije dobila ovo u zadatak govori da državi i nije u interesu da kontroliše način trošenja sredstava. Posebno vas upozoravam na način trošenja sredstava u nabavkama BIA, MUP-a, Vojske i ostalih organizacija, koje iz sasvim opravdanih razloga poverljivosti treba da imaju poseban tretman. Poštovani građani, poseban tretman se obezbeđuje na vrlo jednostavan način. Mogu ti i takvi korisnici javnih sredstava da ne budu u sistemu javnih nabavki, ali, naravno, da ministru finansija podnose izveštaj o tome najmanje tromesečno. Moraju organi Skupštine Republike Srbije, a to je Odbor za odbranu i bezbednost, da dostavljaju tromesečno izveštaj o takvim nabavkama, jer takvu kontrolu možemo da obezbedimo, a da zaštitimo i instituciju i poverljivost nabavke, ali iznad svega da obezbedimo javnost, odnosno kontrolu trošenja sredstava. U zakonu ste, takođe, primenili onaj opštevažeći princip –tržište važi za sve, sem za državu. Tržište važi za svakog građanina Srbije, ali ne važi za one kojima građani Srbije pune državnu kasu. Zašto ste se zakonom odrekli usluga stečajnih upravnika, a imate Agenciju za licenciranje stečajnih upravnika? Za njih, između ostalog, ne važi da svoje usluge prodaju i da se te usluge nabavljaju na tržištu, već ih izvlačite iz domena javnih nabavki. Reč je o onima koji u ime države raspolažu najvećim iznosom sredstava od privatizacije, od društvenog kapitala i od privatizacije, u stečajnim postupcima kod banaka, finansijskih institucija i osiguravajućih društava troše ogromna sredstva, a bez ikakve kontrole. Ako im poverimo milijarde evra, da o njima odlučuju, zašto ih lišavamo konkurencije koju zakon predviđa za sve ostale? Još jedno ću navesti: zašto u kaznama i u pričama o nesavršenosti zakona koji treba da menjamo čak i pozvani ljudi iz Uprave za javne nabavke kažu - jedno preduzeće i neki ovlašćeni čovek ispred preduzeća su zloupotrebljavali sredstva? U ime čega čuvamo od osude javnosti one koji su prekršili Zakon o javnim nabavkama? Imenovanjem onih koji ne gazduju javnim sredstvima na pravi način mi moramo da pokušamo da time što ćemo ih isticati u javnosti prizovemo osudu koja se zove savest, možda i ona ima uticaja. Jer, uverena sam da ovaj zakon ni načinom kako je definisao trošenje sredstava, ni kaznenom politikom niti podstiče domaću proizvodnju, niti uvodi red u trošenje državnih sredstava. Jednostavno,to jeste jedan od zakona koji treba ovde da potroši pet sati rasprave i još malo sati rasprave o amandmanima. Nikakvu ozbiljniju, drugačiju politiku prema trošenju tih sredstava ne očekujem, a volela bih da me vi demantujete. Hvala. (Sve vreme trajanja govora narodnog poslanika Jorgovanke Tabaković poslanici SRS-a lupali su o klupe.)
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Zoran Krasić, po Poslovniku.
Gospođo Đukić-Dejanović, moram da vas upozorim da konstantno kršite neke odredbe našeg poslovnika, pre svega mislim na član 27, ali mogli biste od početnih do zadnjih korica da pronađete i neki drugi član, jer ste i te članove prekršili. U potpunosti shvatam da održavate međunarodnu saradnju, ali, koliko znam, vi niste bili u Grčkoj. Sada ste demonstrirali jedan grčki koncept, izvorni koncept demokratije, a to je koncept gde svaki građanin dođe na centar trga, kaže šta ima da kaže, a onda svi prisutni građani glasaju i računa se da je odluka doneta. Naravno da je demokratija u međuvremenu morala da evoluira. Naravno da su odraz te evolucije narodni poslanici kao svojevrsni narodni predstavnici. Kada date reč nekome ko misli da je narodni predstavnik, a to nije... Naravno, ukradeni su mandati, ali nije problem u lopovu, problem je ko čuva tog lopova. Drug Mrkonjić pre neki dan reče – ja stvarno ne znam da li je predsednik u inostranstvu ili je u zemlji. Mrki reče – mi bismo otvorili ovaj put pre 15 dana, ali nismo mogli da nahvatamo predsednika Republike. On je u nekim mirovnim misijama, a ne koristi "Galeb". Molim vas, nemojte da vam se dešava ovo, jer svakim danom postajete i saučesnik nečega što se zove krivično delo iz člana 328. Krivičnog zakonika Republike Srbije. Kada građanin, svestan prekršene zakletve, kršenja Ustava i na granici moralnog sunovrata, dođe za ovu govornicu, onda naravno možemo u ozbiljnoj diskusiji da čujemo kritiku gospodina Vlatka Ratkovića zbog toga što u onom paketu koji je juče bio ovde nije bio toalet papir. Gospođa je pričala o toalet papiru. Vi iz Demokratske stranke morate putem javnih nabavki da pravite ove pakete za izbore. To je ta poruka vašeg budućeg koalicionog partnera, jer je uzet vrlo dobar primer javne nabavke toalet papira. Juče smo konstatovali, pored pekmeza i onih stvari, Martinović je naknadno doneo i onu četkicu za zube koju ste stavili, ali ste zaboravili toalet papir. Vidite, vaši koalicioni partneri vas podsećaju. Zato nije čudo što je na onom žutom paketu pisalo - glasaj za Borisa plus Tomu, Smoki, jer je i "smoki" bio u onom paketu. Molim vas, nije smešno, gospođo Đukić. Ovo je vrlo ozbiljna tema. Vi postajete saučesnik ne samo tog krivičnog dela; vi na ovaj način spasavate njih da sud ne bi dalje išao u ispitivanje zloupotrebe službenog položaja i činjenice da je, po nalogu Borisa Tadića, ova grupacija građana izazvala blokadu SRS za 68.000.000 dinara. Vidite ko aplaudira.
Nemate više reč, završili ste, prošlo je vreme. Gospođa Marina Raguš reklamira povredu Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, javljam se na osnovu člana 226. i tražim objašnjenje, moguće i obrazloženje od predsednika Vlade, BIA, Ministarstva odbrane i svih nadležnih, s obzirom na to da se sprema pravi diplomatski skandal na sledećem zasedanju Saveta bezbednosti. Tiče se Euleksa i sve većeg pritiska da Srbija prizna nezavisno Kosovo. Dakle, Srpska radikalna stranka od pre nekoliko minuta raspolaže vrlo preciznim podacima iz krugova bliskih visokim zvaničnicima Ujedinjenih nacija da je zapravo došlo do izvesnog zastoja u pregovorima na liniji Beograd - Brisel, Vašington - Priština. Mi smo iz tih izvora takođe, i to treba javnost da zna, dobili pojašnjenje šta znači statusno neutralna misija Euleks. To znači da bude neutralna povodom statusa nezavisnog Kosova i Metohije. Toliko, drage kolege, da znate, mi smo tražili odgovor na ovo pitanje i od ministra spoljnih poslova i od svih zvaničnika države Srbije i mi to nismo dobili. Trenutno se vodi zaista vrlo teška diplomatska borba. Rumunski parlamentarac u evropskom parlamentu gospodin Adrijan Severin zatražio je od Saveta Evropske unije da mu odgovori direktno na pitanje da li je tačno da Evropska unija pritiska Srbiju da prizna Kosovo i Metohiju. Dakle, nažalost, javnost u Srbiji, tačno u 16.27 časova, treba da zna da Skupština nije mesto gde su Vlada i svi oni koji učestvuju u ovim pregovorima došli da odgovore na ova pitanja, da su ovi poslednji trenuci za sve one Srbe koji su potpisali peticiju, a njih je 70.000, takođe vrlo značajni istorijski momenti za celokupan srpski narod, zapravo za srpsko nacionalno biće, srpsko nacionalno nasleđe. Dame i gospodo, ukoliko se desi da naša delegacija poklekne pred tim uslovom, dakle, sada vrlo definisanim uslovom, Evropske unije da se prizna sa srpske strane nezavisnost Kosova i Metohije, mi ovde u ovom parlamentu više nemamo šta da tražimo. To je bio razlog zašto je odložena sednica Saveta bezbednosti i ništa drugo. Dakle, nadam se da ćemo u danima koji slede saznati odgovore na ove naše dileme i ove informacije koje je Srpska radikalna stranka saznala pre nekoliko minuta i da ćemo uspeti da nađemo zajedničko rešenje da očuvamo ono što zaista jeste srce Srbije, a to su Kosovo i Metohija. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospođa Aleksandra Janković, po Poslovniku.
Želim da se nadovežem na ovo što je govorila koleginica iz Srpske radikalne stranke. Ono što je nedopustivo jeste da su kosovske vlasti odlučile da ih na sednici Saveta bezbednosti predstavlja ministar inostranih poslova Skender Hiseni, a to je nešto što je zapravo suprotno i statutu samog UNMIK-a. Pitanje koje ja imam za predsednicu Skupštine je sledeće. Još od oktobra meseca, sudeći po pečatu iz pisarnice ove Narodne skupštine, postoji zahtev udruženja porodica kidnapovanih i ubijenih na Kosovu i Metohiji da se odgovori na pitanje da li je, ko i kada doneo odluku da se povuku crvene Interpolove poternice za Ramušem Haradinajem i Hašimom Tačijem. Da podsetim, premijer tzv. Kosova Hašim Tači, rođen 24. 4. 1968. godine u Buroju, opština Srbica, Republika Srbija, osuđen za terorizam, pušten je na slobodu na intervenciju UNMIK-a. Da li samo UNMIK-a, pitanje je, jer je sam šef UNMIK-a Mihael Štajner tvrdio da njegovo puštanje na slobodu nije intervencija sa najvišeg nivoa, već kooperacija na najvišem nivou. Naime, gospodin Tači jeste kolega osobe u ulozi predsednika Borisa Tadića i njegovog učenika, aktuelnog ministra spoljnih poslova Vuka Jeremića. Kako kolega? Kolega u Socijalističkoj internacionali. Na kongresu Socijalističke internacionale od 30. juna do 2. jula 2008. godine u punopravno članstvo su iz Srbije primljeni Demokratska stranka i Socijaldemokratska partija Srbije. Posebno pitanje je - kako je moguće da Demokratska stranka, čiji sam naziv ne odgovara programu Internacionale, bude član organizacije koja ne poštuje naš Ustav? Izgleda da je Tadićevo kršenje Ustava postalo već običajno pravo odobreno od stranih mentora. Za napomenu, nobelovac Marti Ahtisari je član Partije evropskih socijalista. Inače, saradnja između Tadića, Jeremića i Tačija nije novijeg datuma. Na konsultacijama Socijalističke internacionale o budućnosti Kosova, održanim u Sofiji 30. novembra 2005. godine, već su se sreli Jeremić i Tači i zajedno dali podršku Ahtisariju. Na sledećem, bar za nas, javnom skupu Socijalističke internacionale u Atini 2006. godine u panel diskusiji učestvovali su Tadić i Tači. Doneta je rezolucija po kojoj se daje podrška Ahtisariju i njegovoj evropskoj perspektivi za Srbiju i Kosovo. Obratite pažnju, ne za Srbiju sa Kosovom. Prisustvovali su i Vuk Jeremić, Dušan Petrović, Dragan Šutanovac, Oliver Dulić. Stoga nije ni čudno što se na naslovnoj strani "NIN"-a od 31. jula ove godine našla izjava ministra Dulića - sarađivaćemo i sa Tačijevom vladom. Dotični Tači je pregovarač u Rambujeu, ali i potpisnik sporazuma koji je poturen u Rezoluciji 1244, a koji srpska strana nije potpisala. To je posebna priča. MUP Srbije je 18. februara podneo krivičnu prijavu protiv Hašima Tačija, Sejdijua i Krasnićija koji su 17. februara u Prištini organizovali proglašenje lažne države na tlu Srbije, čime su počinili teško krivično delo protiv ustavnog uređenja. Šta je bilo s tom krivičnom prijavom i kako ministar Dulić može da, u ime Vlade Srbije, Tačija proglasi partnerom za saradnju? Kako je povučena Interpolova poternica za čovekom koji je u julu 1997. godine osuđen u Prištini na deset godina zatvora zbog kriminala i terorizma? Ko je, kada, zašto i kako doneo odluku o povlačenju crvene Interpolove poternice za Tačijem?
Gospođa Raguš Marina, ponovo. Vaše današnje pitanje... Ovo je zapravo poslaničko pitanje, ne bi trebalo u ovo vreme.
Javljam se opet na osnovu člana 226. i tražim objašnjenje i obrazloženje od svih nadležnih iz srpske vlade. Tiče se, naravno, ovoga što smo mi saznali pre nekoliko minuta. Čini mi se da je to suština celokupnog problema i vezano je za diskusiju i implementaciju Euleksa koja de fakto već znači priznavanje plana Martija Ahtisarija, koji nam je pre neki dan pojasnila gospođa Doris Pak, pre nego naši zvaničnici iz srpske vlade. Dakle, kako prenosi radio Slobodna Evropa, Sonja Liht, citiram, predsednica Beogradskog fonda za političku izuzetnost, na ovu temu je takođe rekla da je gospodin Jeremić zaoštrio stav u pregovorima u smislu da nema više uslovljavanja, a to je priznanje nezavisnosti Kosova i Metohije, zbog toga da neko ko igra određenu značajnu ulogu sa ove ili one strane okeana vrši pritisak za koji se ranije mislilo da ga neće biti. Ovo samo potvrđuje informacije koje smo mi dobili, a koje želimo od zvaničnika srpske vlade, da se provere. Takođe, ministra spoljnih poslova, kojeg nikako da dočekamo na Odboru za inostrane poslove jer ima preča posla (verovatno pregovara u svoje ime, s obzirom na to da nema platformu od strane srpskog parlamenta), pitam kako je moguće da u tezama novoimenovanog ambasadora srpske države u Velikoj Britaniji čujemo da se Ujedinjeno Kraljevstvo snažno zalaže za takvu rekonfiguraciju UNMIK-a koja bi se svela na njegovu zamenu Euleksom, a ako je, zbog eventualnog ruskog veta, neophodno, i bez saglasnosti Saveta bezbednosti. Dakle, srpskim radikalima i opoziciji koja je želela da stavi ovo na dnevni red Narodne skupštine situacija je potpuno jasna. Zašto ne dolazi ministar spoljnih poslova i svi oni koji su odgovorni za ovu situaciju takođe je vrlo jasno. Prosto je neprihvatljiva činjenica da se mi svi o ovako važnom pitanju informišemo, recimo, iz albanskih dnevnika. Tako saznajemo kakva je to formula smišljena, kako će se zapravo Euleks implementirati na celokupnoj teritoriji Kosova i Metohije – tako što će predsedavajući Saveta bezbednosti, izbegavajući veto Rusije, da izda saopštenje da će Euleks da zameni UNMIK, da bude neutralan prema statusu nezavisnosti Kosova i Metohije. Najžalosnije je što tek jedan običan poslanik Srpske radikalne stranke vama obrazlaže ono što smo dobili opet iz stranih ali, bogu hvala, prijateljskih izvora bliskih zvaničnicima UN o tome kakva se strašna sudbina sprema za celokupan srpski narod.
Reč ima gospodin Zoran Krasić, po Poslovniku.
Podsećam vas ponovo da postoji član 27. Poslovnika i skrećem vam pažnju da je ovo što radite u Narodnoj skupštini skandalozno. Vi se uopšte ne starate o tome da sednice Narodne skupštine protiču u najboljem redu, u skladu sa Ustavom i Poslovnikom i da se rešavaju ona pitanja koja su značajna za narod i za državu. Verovatno u ovom trenutku ne postoji važnija tema od pitanja Euleksa. To ste devalvirali, bacili praktično u zaborav. Da vas podsetim, prošle nedelje smo tražili da se uvrsti u dnevni red, po Ustavu, predlog za izglasavanje nepoverenja Vladi, između ostalog zbog tih tajnih pregovora o instaliranju misije Euleks na celoj teritoriji Kosova i Metohije. Rekli ste da će to biti na prvoj narednoj sednici. Gledajte sad, čudo najveće ili čudo neviđeno do sada: poslanici vlasti počeli su da podnose amandmane, verovatno imamo oko 200-300 amandmana, gde oni ispravljaju predlog svoje vlade. Naravno, to je osmišljeno da bi se kupilo vreme, da bi se što duže raspravljalo o ovim tačkama dnevnog reda. Među tim tačkama je i sedam tačaka koje se odnose na set zakona iz oblasti pravosuđa, što i ne treba po hitnom postupku, s obzirom na to da će sve to početi da se primenjuje 2011. godine. Gledajte ovu bruku i sramotu danas: predstavnik Vlade po Predlogu zakona o javnim nabavkama - ministar dijaspore. Kakve veze ministar dijaspore ima sa ovom tačkom dnevnog reda i u kom smislu bi on to vrlo stručno izneo stavove Vlade povodom nekih pitanja koja se tiču, pre svega, Ministarstva finansija? Prekinite više, molim vas, sa tom devalvacijom rada u Narodnoj skupštini i izigravanjem svih mogućih propisa. Naravno da je svima sada jasno zašto držite nešto što ne treba da sedi ovde i zašto predmet visokoumne rasprave povodom Predloga zakona o javnim nabavkama jeste nabavka toalet papira. Nemojte da devalvirate i da uništavate ono što postoji u ovom narodu. Verovatno sledeća tačka, druga tačka koja bi po nekoj hitnosti trebalo da bude na dnevnom redu jesu ova tri zakona koja se tiču osiguranja depozita. Tu ste takođe podnosili amandmane i to namerno pomerate na kraj, a znate i sami da finansijska kriza trese i da ovaj Jelašić jadnik samo što ne umre, s obzirom na to da ne sme da kaže kakvo je stanje našeg finansijskog sistema. Šta želite da postignete ovakvim načinom vođenja sednice Narodne skupštine, da još omalovažite Narodnu skupštinu? Pa, nema potrebe da se trudite, ona je dovoljno omalovažena činjenicom da se krade, da se svašta rešava ovde i da ovde lopovi drže moralna predavanja nekome ko sutra treba da primenjuju propise. Zamolio bih vas da, ako možete, nađete kvalifikovanog predstavnika Vlade povodom ove tačke dnevnog reda, jer predstavnik Vlade u Narodnoj skupštini ne treba da sedi, da bude lep i da se slika, već treba aktivno da učestvuje u onome o čemu mora da se priča na sednici Narodne skupštine.
Reč ima gospodin Milan Lapčević.
Poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, zakon o javnim nabavkama bi, po prirodi stvari, trebalo da bude jedan od veoma važnih, da ne kažem najvažnijih zakona koji bi, pored budžeta i zakona koji nas približavaju Evropskoj uniji, bili predmet razmatranja na sednicama Skupštine Srbije. Iskreno, očekivao sam da ću ovde kao predlagača, odnosno ovlašćenog predstavnika Vlade videti ministarku finansija gospođu Dragutinović, ne zato što je ona žena po prirodi i što je ministar, već zato što je ministar finansija i što bi verovatno bila mnogo kompetentnija da odgovori na mnoga pitanja koja će ovde biti postavljena tokom načelne, a naročitom tokom rasprave o podnetim amandmanima, ukoliko ih uopšte i bude, što je još jedan problem koji, čini mi se, nije slučajno napravljen. Jer, zakon je predložen po hitnom postupku, ali vladajuća većina mu nije dala taj legitimitet hitnosti, već je ušao po redovnoj proceduri i na taj način se smanjila mogućnost da se podnose amandmani do početka načelne rasprave o datom zakonu, već je to moguće samo do početka sednice. Ovakav zakon je veoma važan i aktuelan sa više aspekata, naročito sa onog aspekta koji rangira Srbiju kao 87. zemlju u svetu po stepenu korupcije. Naročito je aktuelan u smislu ogromne javne potrošnje koju Srbija ima u ovom trenutku, a koja je aktuelnim rebalansom budžeta dodatno povećana na 25 milijardi, odnosno manjak u budžetu je 25 milijardi dinara. Dakle, ogromna javna potrošnja, prema najavama, trebalo bi da bude još veća, s obzirom na izdvajanja za povećanje penzija, ako ga uopšte bude i ako gospodin Krkobabić u poslednjem trenutku ne odustane od svojih namera. Dakle, ako već ministarka nije tu danas da nam obrazlaže ovaj aktuelan i veoma važan zakon, da kaže koje su osnovne novine u tom zakonu, zašto je on bolji nego prethodni i šta ga to preporučuje da bude izglasan u Narodnoj skupštini, onda je bilo najlogičnije i najnormalnije da bar predstavnik Vlade iznese ovde to što je gospođa ministarka trebalo da uradi, ili da njen zamenik, gospodin Ilić, bilo šta kaže o ovom zakonu o javnim nabavkama. Po meni, zaista je nedopustivo da predstavnik Vlade bude ministar Srećković, koji naravno nije kompetentan za ovaj zakon i ne možemo očekivati od njega da bilo šta kaže o njemu. Ali, bar da državni sekretar, odnosno zamenik ministarke finansija bilo šta kaže o ovom zakonu... U svakom slučaju, to govori o ozbiljnosti Vlade i ozbiljnosti ministarke finansija, odnosno o tome koliko Vlada smatra da je ovaj zakon bitan i koliko na njemu ozbiljno radi. Prethodni Zakon o javnim nabavkama je imao mnoge manjkavosti. Između ostalog, te manjkavosti su se ogledale u transparentnosti postupaka koje su sprovodili državni organi i institucije i svi oni koji raspolažu državnim budžetom i državnim parama. Takođe je bila problematična jednakost u tom postupku kod ponuđača. Bilo je mnogo manjkavosti i što se tiče hitnosti postupaka, mnogo rupa koje su u više navrata masovno korišćene, zloupotreba, u smislu pregovora bez objavljivanja javnog poziva, prekoračenja osnovne cene iz ugovora o javnoj nabavci itd. Ti osnovni problemi koji su bili predmet kritika u prethodnom zakonu jesu donekle otklonjeni ovim zakonom i to se mora reći. Ovaj zakon je kvalitativni iskorak u odnosu na prethodni, ali, u svakom slučaju, daleko od onoga što je moglo da se nađe u ovom zakonu i daleko od idealnog zakona koji bi smanjio mogućnost za bilo kakvu manipulaciju ili korupciju prilikom javnih nabavki. To, dakle, nije postignuto. Reći ću vam samo ukratko nešto o strukturi javnih nabavki, koje su, dakle, za šta sve država i u kojim ciframa troši novac. Od 2003. do 2007. godine, od kada je poslednji podatak o nabavkama u Srbiji, država je potrošila oko milijardu i po evra (2003. godine) do preko dve milijarde evra (2007. godine) za razna dobra i usluge koje se finansiraju iz budžeta od poreskih obveznika ili javnih preduzeća. Od tih javnih nabavki 15% otpada na državne organe, 65% na javna preduzeća, daleko najveći broj javnih nabavki otpada na javna preduzeća, državna, 13% otpada na ustanove i 8% na opštine. Najveći problem u javnim nabavkama se ogledao u kontroli tih javnih nabavki. Dosadašnja kontrola se oslanjala na mišljenja Uprave za javne nabavke koja nije imala dovoljan kapacitet da prati izveštaje i da daje relevantna mišljenja o određenoj javnoj nabavci koja je sporna. Ključno ograničenje koje je Uprava za javne nabavke imala u prethodnom periodu je to da nema mogućnost da proveri verodostojnost tvrdnji naručilaca iznesenih u dopisima i izveštajima koji su predmet određene kontrole. U ovom zakonu je trebalo postići nekoliko ciljeva: da se uvede savremeni koncept praćenja i kontrole javnih nabavki, da se redefiniše uloga institucija koje se bave javnim nabavkama i, naravno, da se ojačaju kadrovski i finansijski kapaciteti tih institucija koje treba da prate javne nabavke. Uprava za javne nabavke, rekli smo, nema dovoljno kapaciteta da to radi, jer ne može na terenu da kontroliše da li određeni subjekat, naručilac javne nabavke, koji daje podatke ili izveštaje o javnoj nabavci, daje verodostojne podatke i ne može da ulazi u njegovo poslovanje, u budžet itd., već se oslanja samo na predmet onoga što je dostavljeno od strane naručioca, dakle, samo se koristi podacima koji su sadržani u izveštajima naručioca javne nabavke. Takođe, poseban problem predstavlja budžet institucija koje prate javne nabavke. Za srpsku Upravu za javne nabavke budžet je prošle godine iznosio oko 350.000 evra, dok je u zemljama koje imaju otprilike isti broj stanovnika, recimo, u Slovačkoj taj budžet za institucije koje se bave kontrolom javnih nabavki dva miliona evra, u Mađarskoj je to oko 4,3 miliona evra. Slabosti prethodnog zakona su bile najizraženije u onom delu koji se tiče postupka sa pogađanjem bez prethodnog objavljivanja javnog poziva, koji je masovno kršen u mnogim postupcima javnih nabavki. I ako se određeni naručilac, odnosno ponuđač na toj javnoj nabavci žalio na takav postupak (ili bilo ko ko je zainteresovan za takvu javnu nabavku), Uprava nije imala kapaciteta da proveri istinitost tvrdnji da se određena javna nabavka mora uraditi sa pogađanjem, ali bez prethodnog objavljivanja javnog poziva. Logično je bilo očekivati da će u ovom predloženom zakonu takva odredba biti ukinuta, i takva je bila i preporuka od strane organa Evropske komisije i EU, međutim, ta odredba je ostala. Recimo, može se navesti primer Hrvatske koja ima ovakvu odredbu da iako se javna nabavka vrši putem direktnog pogađanja, takva javna nabavka se opet mora javno objaviti, najmanje 15 dana pre početka te javne nabavke, odnosno pregovora o javnoj nabavci. Kratko ću napomenuti koje su još manjkavosti ovog novog predloženog zakona. Zadržaću se ponovo na pregovaračkom postupku bez objavljivanja javnog poziva, gde onaj ko želi da izvrši javnu nabavku u pregovaračkom postupku bez objavljivanja javnog poziva ne mora da traži za tu javnu nabavku nikakvu dozvolu ni od koga i ne dokazuje zašto je neophodno da se izvrši javna nabavka po postupku pregovaranja, niti zašto takav postupak javno ne objavljuje. To se jasno može videti u članovima 5, 7. i 8, gde se govori o nabavci javnih radova ili usluga, gde se daje mogućnost onima koji nabavljaju određenu uslugu ili radove da pregovaraju direktno sa ponuđačem, bez prethodnog objavljivanja i da za to ne moraju da podnose nikome ni zahtev, niti kasnije izveštaj. Jedna od osnovnih karakteristika predloženog zakona jeste da je on zaista veoma komplikovan i složen. Umesto da se u ovom zakonu smanji papirologija i da se pojednostavi postupak, on se, čini mi se, dodatno komplikuje. Tako se, recimo, od ponuđača traži, da bi uopšte mogli da se jave na određeni javni poziv, odnosno na tender, da moraju da ispune ogroman broj prethodnih uslova, da dostave ogromnu papirologiju, što dodatno opterećuje čitav postupak i što finansijski opterećuje samog ponuđača. Jedna od važnih stvari koje ovaj zakon nije predvideo, a ja ću navesti samo jedan primer, to je član 59. koji kaže da po isteku roka za podnošenje ponuda ponuđač ne može povući niti menjati ponudu, a ukoliko to ipak učini ili ukoliko ne potpiše ugovor kada je njegova ponuda izabrana, naručilac je ovlašćen da unovči garanciju datu uz ponudu. Dakle, naručilac može da unovči, ali se nigde ne govori da on to mora da uradi. Mislim da je to moralo da stoji u ovom zakonu, naročito ako se uzme u obzir slučaj gradonačelnika Zrenjanina i ono što je tamo rađeno - da je nekoliko ponuđača na tenderu dalo svoje ponude i da se uvek prvi ili drugi sa najnižom cenom povlačio, a da u suprotnom nije za to neke velike sankcije snosio. U članovima od 64. do 68. govori se o rokovima za podnošenje ponuda. U članu 66. se određuje opšti rok za podnošenje ponude u restriktivnom postupku. U članu 67. skraćen je rok za podnošenje ponude u restriktivnom postupku, a član 68. odnosi se na uslove za dodatno skraćenje rokova. Dakle, u dva člana se rokovi skraćuju. Zaista ne vidim svrsishodnost i logičnost da se dva puta skraćuju rokovi za dostavljanje ponuda, a da pri tom onaj ko traži to skraćenje rokova ni na koji način ne dokazuje neophodnost skraćivanja rokova za dostavljanje ponuda. Takođe, u članu 82. navedeno je da "nakon zaključenja ugovora naručilac može da dozvoli promenu cene samo iz objektivnih razloga, koji moraju biti određeni u konkursnoj dokumentaciji, odnosno predviđeni posebnim propisima". Ovo je prilično nejasno i neprecizno definisano i može da bude predmet mnogih manipulacija; naručilac može da izmisli milion razloga i da kaže, u dogovoru sa onim koji nudi određenu robu ili uslugu, da dozvoljava promenu cene. Postoji jedna stavka koju bih javno pohvalio, ona je sadržana u članu 90. gde se kaže da ako je strateški interes sprovođenja postupka javne nabavke dobara, usluga ili radova otklanjanje regionalnih razlika ili otvaranje novih radnih mesta u nedovoljno razvijenim područjima, naručilac može pored elemenata kriterijuma iz opštih elemenata da predvidi i neke posebne, čime će favorizovati one dobavljače ili one subjekte koji dolaze iz takvih područja, što svakako jeste dobra stvar i nadam se da će se u narednom periodu koristiti kao instrument za prevazilaženje velikih socijalnih razlika i razlika u razvijenosti pojedinih delova Srbije. Očekivao sam, kada je već ovako navedeno u članu 90, da u članu 101. vidim da sedište uprave može da bude i u nekom drugom gradu, recimo, nekom nedovoljno razvijenom, čime bi se dodatno pomogla određena sredina da izađe iz te kolotečine nerazvijenosti. Međutim, i ova komisija za zaštitu prava ponuđača, njeno sedište, biće u Beogradu, kao i sve ostale uprave, komisije, vladine i nevladine organizacije, javna preduzeća i slično, čime se i dalje favorizuje centar kao grad u kome će se sve dešavati, a u ostalim delovima Srbije će regionalne razlike i dalje rasti. U svakom slučaju, mogu reći da je ovaj zakon delimično popravio stanje iz prethodnog perioda, ali ima mnogo manjkavosti. Kada se bude govorilo o pojedinostima i o određenim amandmanima mi ćemo kritikovati ovaj zakon i tražiti od predlagača ovog zakona da naše sugestije usvoji da bi ovaj zakon mogao da doprinese kako smanjenju javne potrošnje u Srbiji, koja je prevelika, tako i smanjenju korupcije koja je jedan od najvažnijih elemenata harmonizacije odnosa Srbije i EU, odnosno kako bi Srbija smanjila izdatke i opterećenja građana koja se prelivaju kod raznih tajkuna koji na ovaj način siromaše građane, a bogate samo sebe. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Povredu Poslovnika je najpre reklamirao gospodin Dimitrijević, pa gospodin Maraš. Pre nego što dam reč gospodinu Dimitrijeviću, samo da vas obavestim, gospođa ministar Diana Dragutinović je danas sve vreme na sastancima sa predstavnicima MMF-a. Gospodin Srećković i njeni najbliži saradnici su sasvim kompetentni da prime sve informacije. Ona će tokom ovog zasedanja biti u prilici da nam se obrati i odgovori na sva pitanja koja će joj biti preneta. Izvolite, gospodine Dimitrijeviću.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, želim da govorim po članu 226. i da javnost Srbije i javnost Beograda obavestim o nekim činjenicama vezanim za rad SO Voždovac, ali istovremeno i da dobijem odgovore od odgovarajućih državnih organa. Od svog konstituisanja SO Voždovac radi pod nelegalnim uslovima. Ne može biti skupštinska većina broj 28, ako je ukupan broj poslanika 56. Ubedite nas da je to tako. Tri sednice SO su zakazivane; postoje tri rešenja Okružnog suda da je SO sazivana na nelegalan način, jer nema odborničke većine. Očigledno bahatost ove vlasti nema granica. Na kraju, oni imaju primer ovde iz Republičke skupštine gde postoji nekoliko ljudi koji po Ustavu nemaju pravo da budu poslanici. Kad imaju primer Republičke skupštine, onda je lako da se tako bahato ponašaju i u lokalnim skupštinama. Nekoliko dana smo pričali o setu zakona iz pravosuđa. Od ministra pravde i poslanika vladajuće koalicije smo često slušali o poštovanju prava i zakona. Da li se ovako poštuje pravo, da se vlada bez skupštinske većine? Da li se ovako poštuje zakon, kada postoje tri sudske odluke Okružnog suda? Je l' to ono u šta vi uveravate građane Srbije? Je l' to pravda za sve? Da li imate odgovor na ovo? Dopisi su upućivani i Ministarstvu za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Dopis je upućen i gradonačelniku grada Beograda. Odgovora nema zato što postoji samo jedan odgovor - Skupština je nelegalna. Po Zakonu o lokalnoj samoupravi, Skupština koja već tri meseca nema kvorum mora biti raspuštena. Skupština koja šest meseci nema sekretara Skupštine, što je obaveza po Zakonu o lokalnoj samoupravi, takva skupština je nelegalna... (Predsednik: Privedite kraju, gospodine Dimitrijeviću, molim vas.) Završavam. Uzmite se u pamet. Vi jedno pričate, drugo radite, a ko zna šta mislite. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Slobodan Maraš, a zatim Srđan Spasojević, po Poslovniku.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, gospodine sekretaru, javio sam se, pre svega, zato što je u pitanju povreda Poslovnika, ali želim odgovor i od vas, predsednice Skupštine. Prošle nedelje smo prolongirali donošenje pravosudnih zakona po hitnom postupku zato što nam je, na intervenciju opozicije, omogućeno vreme da možemo da podnesemo amandmane. Verovatno je veći razlog bio taj što je trebalo organizovati i sprovesti put u Portugal, i to je u redu. Međutim, malo je... Ovde imam i stenograme od 5. novembra i predlog Vlade, odnosno saziv Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Skupštine od 31. oktobra, gde se predlažu ovi zakoni. Imamo ovde i predlog Vlade po hitnom postupku, koji je posle povučen itd. Šta je moje pitanje? Zbog čega nismo danas mogli da odložimo početak ove tačke dnevnog reda za sutra pre podne, pa da ovde bude prisutna ministarka Diana Dragutinović i da od nje čujemo neku reč, umesto od gospođe Vesne Pešić, poslanice LDP-a, koja je faktički bila uvodničar povodom ove tačke dnevnog reda? Način na koji je zbrzano, odnosno način na koji je prošlo da Predlog zakona o javnim nabavkama ne bude po hitnom postupku doveo je do toga da tri poslaničke grupe iz opozicije nisu podnele amandmane na ovaj zakon, odnosno nisu stigle da podnesu, s obzirom na to da smo računali da je u skladu sa ovim... Mogu da prihvatim da je to naš propust, nepoznavanje prava, odnosno nismo čitali i to će nama da škodi. Ali, naš propust nije to što vi još uvek sa gospodinom Krkobabićem imate problem u Vladi zato što gospodin Krkobabić ljulja, odnosno traži ono što mu je obećano. Međunarodni monetarni fond, sa kojim želimo aranžman, ne može da prihvati te zahteve. Imate problem sa njim i zbog toga je MMF produžio ostanak ovde. Ali, ako kažete da će ministarka sutra biti u mogućnosti, zbog čega nismo bili od početka u prilici da vidimo ministarku, odnosno da nam ona objasni ovaj Predlog zakona o javnim nabavkama? Ovako ste doveli gospodina Srećkovića u neprijatnu situaciju, jer koje god pitanje da mu postavimo, njemu može da došapne gospodin Ilić neki odgovor, ukoliko bude bio nameran da odgovori tokom rasprave, ali to nije to. Znači, samo vas pitam zbog čega smo mogli pet dana da damo za neke zakone i da se neka putovanja organizuju, a nismo mogli da damo jedno poslepodne ministarki Dragutinović da dođe ovde i da pred poslanicima obrazloži Predlog ovog zakona?
Gospodine Maraš, ovo je bio zakon koji je u redovnoj proceduri. Vlada se opredelila na način kako se opredelila. Nije bilo predloga da pomerimo ovu tačku; mi smo već u nju ušli. (Slobodan Maraš, sa mesta: Zbog čega nismo mogli za sutra da odložimo, dok ne dođe ministarka?) Nije bilo takvih predloga od strane poslanika. Ministarka će apsolutno odgovoriti na sva pitanja, imam uveravanja. Gospodine Spasojeviću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, javljam se po članovima 225.i 226. Poslovnika. Danima raspravljamo o setu zakona o pravosuđu. Želja je svih nas da se pravo u ovoj zemlji poštuje. Međutim, svakodnevno se flagrantno krši zakon, ne poštuju se sudske odluke. To je tako trenutno u zemlji Srbiji. O čemu se radi? Kolega Dimitrijević je rekao već dosta o tome, ali reći ću neke pojedinosti. Dakle, opština Voždovac mesecima izaziva pažnju javnosti. To je klasična samovolja, ono što se dešava u toj opštini, jer odbornička manjina - DS, SPS, LDP i G17 plus pokušava da vrši vlast, a objektivno ne može, jer nema većinu. Odbornik LDP-a Isidora Injac, kojoj je Okružni sud ustanovio prestanak mandata, imenovana je za člana Opštinskog veća. Bez obzira na odluku Okružnog suda, ona konstantno obezbeđuje kvorum i učestvuje u glasanju na sednicama Skupštine opštine Voždovac, iako to po zakonu nije dozvoljeno. Danas za skupštinskom govornicom postavljam pitanje: kako je moguće i zašto nadležni organi tolerišu nepoštovanje zakona? Kako je moguće da se nadležno Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu ne oglašava i ne daje mišljenje na pismene zahteve odborničke grupe DSS-NS? Kako je moguće da se Ministarstvo za lokalnu samoupravu selektivno oglašava i da reaguje u slučajevima gde očigledno postoji interes vladajuće koalicije, a da se u opštinama poput Voždovca mesecima zatvaraju oči pred kršenjem zakona? Sa druge strane, da li je gradonačelnik Beograda saučesnik, jer je dužan da posle usvajanja Statuta grada Beograda uvede privremene mere u opštini Voždovac? Molim ovaj dom da konstatuje i molim da se pozove ministar Milan Marković u Narodnu skupštinu da odgovori na pitanje zašto šest meseci posle izbora opština Voždovac nije konstituisana i nije izabran sekretar Skupštine opštine? Podsećam da su sve odluke nakon izbora odbornice LDP-a u Opštinsko veće pravno sporne i zato pitam gradonačelnika Beograda zašto toleriše nepoštovanje zakona, bahatost i samovolju vladajućih stranaka? Smatram da i tužilaštvo treba da reaguje zbog toga što funkcioneri DS-a u ovoj opštini preko medija javno govore da za sprovođenje odluka u opštini nije nadležan sud. Ponavljam, pozivaju i kažu da nije nadležan sud. Odbornička "nevećina" je odlučila da ponovo održi sednicu, četvrtu po redu, nelegalnu, sutra, 14. novembra, iako su svi apsolutno svesni da postoji validna sudska presuda koja nije osporena nijednom drugom presudom. U ime poslaničke grupe Nove Srbije, tražim da se sa ovim nepoštovanjem zakona i pravnim nasiljem prekine i da se po hitnom postupku, bez odlaganja, Ministarstvo za lokalnu samoupravu oglasi i da svoje mišljenje, kao i da gradonačelnik Beograda na sednici Gradskog veća donese odluku o uvođenju privremenih mera u ovoj opštini. Izvinjavam se zbog prekoračenja vremena.
Narodni poslanik Dejan Radenković, ovlašćen u ime poslaničke grupe SPS-JS.
Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, nakon pet godina primene Zakona o javnim nabavkama nastala je potreba za donošenjem novog, u cilju otklanjanja nedostataka koji su uočeni u praktičnoj primeni postojećeg zakona i radi utvrđivanja novih rešenja koja će omogućiti naručiocima javnih nabavki brže sprovođenje postupaka javnih nabavki i efikasniju zaštitu njihovih prava. Novim predlogom zakona eliminiše se kolizija između pojedinih odredaba i u njemu je primenjena evropska regulativa, u cilju efikasnije implementacije zakona. Prvi deo zakona sadrži osnovne odredbe u kojima je definisan predmet zakonskog uređivanja. Precizirano je značenje najčešće korišćenih izraza i pojmova, utvrđen je predmet ugovora o javnoj nabavci, utvrđene su javne nabavke na koje se zakon ne odnosi, utvrđena su načela javne nabavke i uređena je zaštita podataka; propisano je pravilo o upotrebi jezika i valute koji se primenjuju u postupku javne nabavke i, što je najbitnije kod ovog zakona, uređen je i način suprotstavljanja korupciji u ovoj oblasti. U ovom delu zakona sadržane su odredbe kojima se uređuje predmet ugovora o javnoj nabavci, koji može biti nabavka dobara, nabavka usluga i nabavka radova. Zakonom je utvrđeno da se postupci javnih nabavki sprovode u skladu sa sledećim načelima. Prvo načelo je načelo ekonomičnosti i efikasnosti, što podrazumeva da će se postupak javne nabavke sprovoditi i izbor ponuđača vršiti u rokovima i na način propisan ovim zakonom, sa što manje troškova vezanih za realizaciju javne nabavke. Drugo načelo je načelo obezbeđivanja konkurencije među ponuđačima, što znači da naručilac ne može u postupku ograničavati konkurenciju među ponuđačima, niti može neopravdano sprovoditi restriktivni postupak i postupak sa pogađanjem. Treće načelo je načelo transparentnosti u postupku javne nabavke što, u smislu zakona, znači da se javni poziv za dostavljanje ponuda objavljuje u "Službenom glasniku", a ako vrednost javne nabavke prelazi iznos od 50.000.000 dinara za dobra i usluge, odnosno 200.000.000 dinara za radove, javni poziv se objavljuje i na veb-sajtu Uprave za javne nabavke. Četvrto načelo je načelo jednakosti ponuđača, što podrazumeva obavezu naručioca da u svim fazama postupka javne nabavke obezbedi jednak tretman svim ponuđačima. Bitan segment je da je antikorupcijskim pravilima utvrđena obaveza naručioca da odbije ponudu ako ima na raspolaganju verodostojan dokaz da je ponuđač pokušao da podmiti člana komisije za javnu nabavku, lice koje je učestvovalo u pripremi dokumentacije za javne nabavke, lice koje je učestvovalo u planiranju javne nabavke ili neko drugo lice, kako bi na njih izvršio uticaj u cilju da dozna poverljive informacije ili da utiče na postupanje naručioca ili donošenja odluke u bilo kojoj fazi javne nabavke. Takođe, naručilac je dužan da odbije ponudu ako dozna da je ponuđač upotrebio pretnju prema navedenim licima. Između ostalog, zakon uređuje i uslove i način sprovođenja postupka javne nabavke, tako da je zakonom utvrđeno da se izbor najpovoljnije ponude može vršiti i u jednom od tri vrste postupaka, i to: prvi postupak je otvoreni postupak. U njemu sva zainteresovana lica mogu podneti ponude, u skladu sa uslovima utvrđenim ovim zakonom i konkursnom dokumentacijom. Po pravilu, naručilac primenjuje ovaj postupak. Drugi je restriktivan i sastoji se od dve faze: u prvoj fazi naručilac priznaje kvalifikaciju podnosiocima prijava, a u drugoj fazi poziva sve kandidate kojima je priznao kvalifikaciju da podnesu ponude. Treći postupak je pregovarački postupak. Sprovođenje ovog postupka je izuzetak od pravila da se nabavke vrše u otvorenom postupku. Naručilac može da sprovodi pregovarački postupak sa prethodnim objavljivanjem, ako u otvorenom ili u drugoj fazi restriktivnog postupka dobije sve neispravne ponude ili neprihvatljive ponude, pod uslovom da sadržinu konkursne dokumentacije ne menja. Naručilac je dužan da u ovaj postupak pozove sve ponuđače koji su učestvovali u neuspelom otvorenom ili u drugoj fazi restriktivnog postupka da dopune ponude tako što će ih učiniti ispravnim i prihvatljivim. Ponuđena cena u ovom slučaju ne može biti veća od ponuđene cene u otvorenom ili u restriktivnom postupku. Naručilac može da sprovodi i pregovarački postupak bez prethodnog objavljivanja. U ovom postupku naručilac bez javnog objavljivanja poziva ponuđače da podnesu ponude i sa svima koji su podneli ispravne i odgovarajuće ponude pregovara o elementima ugovora o javnoj nabavci. Četvrti postupak javne nabavke jeste konkurs za nacrte. Putem konkursa vrši se javna nabavka usluga u oblasti urbanizma, urbanističkog planiranja, arhitekture, građevinarstva, inženjerstva, dizajna i informatike. Nacrt, plan ili dizajn bira nezavisan žiri. Peti postupak je postupak javne nabavke male vrednosti. Ove odredbe odnose se na izbor najpovoljnije ponude u postupku javne nabavke male vrednosti. Zakonom su utvrđeni uslovi koje ponuđač mora da ispuni da bi mogao učestvovati u postupku javne nabavke. Utvrđene su i negativne reference ponuđača zbog kojih naručilac može odbiti ponudu tog ponuđača. Zakon obavezuje naručioca da je prilikom izbora najpovoljnije ponude u situaciji kada postoje ponude domaćeg i stranog ponuđača koji pružaju usluge ili izvode radove, a razlika u konačnom zbiru pondera, odnosno ceni između najpovoljnije ponude stranog ponuđača i najpovoljnije ponude domaćeg ponuđača ne sme da bude veća od 20 pondera, odnosno 20% od cene u korist stranog ponuđača, on u obavezi da kao najpovoljniju ponudu izabere ponudu domaćeg ponuđača. Cilj ove odredbe je pospešivanje domaće privrede koja nije konkurentna na tržištu EU. Otvaranje ponuda i prijava je, bez obzira na vrstu postupka, javno. Izuzetno, naručilac može iz razloga čuvanja poslovne, službene, vojne ili državne tajne odlučiti da otvaranje ponuda i prijava ne bude javno, što je dužan navesti prilikom oglašavanja javne nabavke. U trećem delu zakona uređena je nabavka dobara, radova i usluga u oblasti vodosnabdevanja, energetike, telekomunikacija i saobraćaja. Javne nabavke iz ove oblasti vrše se u kvalifikacionom postupku, koji se može odvijati kroz više faza kvalifikacije i mora biti zasnovan na jednakim uslovima za sve. Naručilac u odluci o priznavanju kvalifikacije određuje i period za koji se priznaje kvalifikacija kandidata i taj period ne može biti duži od četiri godine. U četvrtom delu zakona sadržana su i pravila o vođenju evidencije o zaključenim ugovorima u skladu sa ovim zakonom. Propisana je obaveza za naručioca da tromesečno dostavlja izveštaj o zaključenim ugovorima o javnim nabavkama Upravi, a Uprava je dužna da pripremi zbirni izveštaj i da ga najkasnije do 31. marta tekuće godine dostavi Vladi. Zakonom su uređena i pitanja koja se odnose na poslove javnih nabavki, odnosno određeno je da naručilac javne nabavke treba svojim aktom o sistematizaciji radnih mesta da predvidi i radno mesto u okviru koga će se obavljati i poslovi javnih nabavki. Zakonska odredba ne obavezuje manje naručioce da imaju posebno radno mesto za službenika za javne nabavke, već daje mogućnost naručiocu poslova da u okviru radnog mesta na kome se obavljaju drugi poslovi predvidi i poslove javnih nabavki. Zakon uređuje i oblik organizovanja i poslove Uprave za javne nabavke. Uprava za javne nabavke obrazuje se kao posebna organizacija za obavljanje stručnih poslova u oblasti javnih nabavki. Na rad i organizaciju Uprave za javne nabavke primenjuju se propisi o državnoj upravi. Zakon uređuje oblast zaštite prava ponuđača i javnog interesa. Ponuđaču je u svim fazama postupka obezbeđena pravna zaštita od strane republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, koja je samostalan i nezavisan organ Republike Srbije. Predsednika i članove republičke komisije bira Narodna skupština, na predlog Vlade. Republička komisija za svoj rad odgovara Narodnoj skupštini Republike Srbije. Zakon uređuje i da nadzor nad sprovođenjem ovog zakona vrši ministarstvo nadležno za poslove finansija. Takođe, uređuje razloge za ništavost ugovora o javnoj nabavci. To su razlozi koji se odnose na postupanje naručioca u postupku javne nabavke suprotno odredbama ovog zakona. U jednom delu zakona propisana je novčana kazna od 100.000 do 1.000.000 dinara za naručioca javne nabavke koji se u postupku javne nabavke nije pridržavao odredaba zakona u pogledu javnog oglašavanja, uslova za započinjanje postupka javne nabavke, poštovanja načela jednakosti ponuđača itd. Takođe, propisana je novčana kazna od 20.000 do 50.000 dinara za odgovorno lice naručioca. Novčanom kaznom od 100.000 do 1.000.000 dinara kazniće se za prekršaj pravno lice, ponuđač ako, na primer, daje netačne podatke u pogledu stručnih referenci, daje netačne podatke u vezi sa uslovima za učešće u postupku javne nabavke, odnosno daje netačne podatke u izjavi o ispunjenosti uslova za učešće u postupku javne nabavke. U prelaznim i završnim odredbama zakona uređeno je da se svi postupci javnih nabavki i svi postupci zaštite prava započeti pre stupanja na snagu ovog zakona dovršavaju po odredbama Zakona o javnim nabavkama, po kojem su i započeti. Komisija za zaštitu prava nastaviće da odlučuje o zahtevimaza zaštitu prava do izbora republičke komisije za zaštitu prava. Predlogom ovog zakona predviđeno je da njegove odredbe stupe na snagu po proteku 60 dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku". Međutim, poslanička grupa SPS-JS uložila je amandman na član 128. jer smatramo da ovaj rok nije u skladu sa Ustavom, a da je 15 dana od objavljivanja rok koji je u skladu sa Ustavom. Na kraju svega, ukratko bih rezimirao prethodno. S obzirom na to da Zakon o javnim nabavkama reguliše postupak trošenja državnog novca, više od tri milijarde dolara na godišnjem nivou, jasno je koliki je značaj navedenog zakona. Javne nabavke su često predmet interesovanja javnosti zbog sumnje u nezakonito trošenje novca i mogućnosti postojanja korupcije. Postojeći zakon pokazuje mnoge nedostatke u praksi, te je stoga bila izražena potreba za novim, a sve u cilju smanjenja korupcije i uštede državnog novca, što predstavlja jedan od prioriteta Vlade Republike Srbije. Danas kada je neophodno da država, usled svetske ekonomske krize, preduzme određene mere štednje, ovaj zakon predstavlja samo još jednu u nizu mera koje preduzima sadašnja, odgovorna vlada. Prethodna vlada nije imala političke volje da jednu tako važnu oblast, kao što je ova, reguliše u skladu sa direktivama EU. Preko dve godine postojao je nacrt ovog zakona o javnim nabavkama, ali prethodna vlada nije imala vremena za ovakav sistemski zakon, a bila su zapostavljena i ostala antikorupcijska tela. U prethodnom periodu bilo je slučajeva, koji nisu tajna, da su pojedini ministri vršili pritisak na Komisiju za zaštitu ponuđača, nakon čega je došlo i do podnošenja ostavke predsednika Komisije, što predstavlja klasičnu zloupotrebu službenog položaja. Poslanička grupa SPS-JS zalaže se za uređen sistem na polju javnih nabavki, kontrolu trošenja državnog novca, a to je naročito potrebno u ovom specifičnom ekonomskom trenutku za ceo svet a samim tim i za Srbiju. Odlučnost Vlade da se izbori sa problemom korupcije je očigledna upravo kroz set zakona u ovoj oblasti koji su doneti i koji će biti doneti u narednom periodu. Težeći da poboljša pojedine članove ovog zakona Socijalistička partija Srbije je podnela niz amandmana koji se suštinski odnose na zaštitu prava radnika i izbegavanje mogućnosti da radnici budu kolateralna šteta u svakom postupku. Takođe, podneli smo jedan broj amandmana kojima se tehnički, ali i suštinski poboljšava predlog ovog zakona. Nadamo se da će se iz ovih razloga naši amandmani prihvatiti, jer su usmereni ka poboljšanju ovog zakona. Poslanička grupa SPS-JS u danu za glasanje će podržati ovaj Predlog zakona o javnim nabavkama.
Zahvaljujem, gospodine Radenkoviću. Predstavnik poslaničke grupe SRS narodni poslanik Bojan Mladenović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, Vlada koja je nastala nakon parlamentarnih izbora je, pre svega, jedna neprirodna interesna vlada. Da im je partijski interes najbitniji pokazali su u pregovorima, u borbi da pojedine partije dobiju što više resora. Bitno im je bilo da udome partijske ljude, a nisu vodili računa da li isti znaju da rade posao koji im je poveren. Isti kadrovi jednostavno prelaze iz resora u resor, u zavisnosti od toga koje ministarstvo je njihova stranka dobila u novom koalicionom sporazumu, kao da oni baš sve znaju o svemu. Vlada i broj ministarstava su pravljeni prema potrebama partija da zaposle svoje kadrove. Kako se vlast poigravala prilikom formiranja ministarstava, tako se poigrava i sa zakonima i sa institucijama. Niz loših zakona je bio u prethodnom periodu. Srpska radikalna stranka je želela da Zakon o javnim nabavkama učini boljim, pa je u tom svojstvu podnela veliki broj amandmana, a Vlada je dala pozitivno mišljenje, odnosno prihvatila više amandmana, što ukazuje da je zakon manjkav, loš, da ima dosta propusta. Protekli period je obeležen velikim brojem malverzacija prilikom javnih nabavki. Javni tenderi su često nameštani pojedincima koji su politički podobni, odnosno ljudima koji će se kasnije odužiti tim partijama tako što će im finansirati skupe kampanje i sve drugo što se od njih bude tražilo. Nameštanjem tendera omogućili su velikom broju pojedinaca enormno bogaćenje i oni su u veoma kratkom roku postali bogati, moćni i uticajni; nazivaju ih tajkunima, a ja bih ih nazvao lopovima jer je to pravi i adekvatan naziv za njih. Kako će se Vlada boriti protiv korupcije koja je često zastupljena u javnim nabavkama kada je njen prvi čovek, Mirko Cvetković, 2003. godine istovremeno bio direktor državne Agencije za privatizaciju i privatne konsultantske kuće "Ces Mekon", koju je Agencija često angažovala za konsultantske usluge u privatizaciji. Njegov izbor za premijera ne znači ništa drugo nego da borbe protiv korupcije i malverzacija neće ni biti. U proteklom periodu nisu bili uspostavljeni mehanizmi nadzora nad javnim nabavkama za policiju i vojsku. Setimo se samo ugovora Ministarstva odbrane Srbije i Crne Gore, koje je sklopilo po državu štetne ugovore o nabavci vojne opreme vredne oko 300 miliona evra. Ova afera je vezana za veliku sumu novca, a neko je deo tog novca stavio u svoj džep ili omogućio nekom svom da to uradi. Setimo se kakve su bile nabavke za policiju koje su bile skandalozne, štetne po državu - nabavka upaljača, znački, košulja i ostalih stvari. Afera Aerodrom - kašičice za kafu plaćene po neverovatnoj ceni od nekoliko hiljada dinara, zatim fotelje, fikusi i ostali nameštaj plaćen po deset puta većim cenama od realne. Mora se stati na put ovakvim nabavkama; ovakvi ugovori uništavaju preduzeća, nanose štetu državi, a omogućava se pojedincima da se na nezakonit način obogate u veoma kratkom roku. Što se tiče javnih nabavki, mora se konačno sprečiti u Srbiji da naručilac robe ili usluga: 1) da specifikaciju robe ili usluga tako da one odgovaraju određenom ponuđaču, 2) da nepotpune podatke o uslovima nabavke, 3) preduzme neposredne pregovore samo sa jednim ponuđačem tvrdeći da zbog hitnosti ne može da sprovede tender, 4) otvori prispelu ponudu pre roka, 5) uzme mito. Takođe se mora sprečiti da davalac radi u dosluhu sa naručiocem da bi odredio cenu ponude ili da eventualno ponudi mito. Ovo je deo gde smo mi podneli, između ostalih, jedan veoma bitan amandman – kada dođe do davanja mita, naručilac robe ili usluga mora da obavesti Ministarstvo unutrašnjih poslova. Ne sme da bude kao do sada, znači, neko ponudi mito i niko ne bude kažnjen zbog toga. Mi smo podneli amandman da naručilac mora da obavesti MUP da mu je ponuđen mito, ili da mu je prećeno ili nešto slično. Bitno je da svi tenderi budu javni i da učestvuje što više ponuđača i da na vreme svi budu obavešteni o uslovima tendera. Nabavljanje robe i usluga treba da bude ekonomično, odnosno najbolja kombinacija cene i kvaliteta. Otvaranje ponude uvek treba da bude javno. Sada ću vam pročitati par primera kako su se kod nas vršile malverzacije prilikom javnih nabavki. Prvo ću vam pročitati zapisnik Odeljenja interne kontrole od 31. 10. 2005. godine, zapisnik o izvršenoj kontroli finansijskog poslovanja Doma učenika Srednje železničke škole u Beogradu. Dom učenika Srednje železničke škole u 2004. godini nabavljao je namirnice za potrebe ishrane učenika od sledećih dobavljača: "Stanković internacional", broj ugovora 146, od 26. maja 2003. godine, za isporuku mesa i mesnih prerađevina, koji je zaključen na neodređeno vreme; "Almas DOO Beograd", broj ugovora 144, od 26. maja 2003. godine, za isporuku ostalih namirnica široke potrošnje, koji je takođe zaključen na neodređeno vreme; "Inlajn DOO Beograd", broj ugovora 338, od 9. decembra 2003. godine, za isporuku mleka i mlečnih proizvoda, bez roka važenja; Slađan Petrović, Slanci, broj ugovora 148, od 26. maja 2003. godine, za isporuku sezonskog voća i povrća, zaključen takođe na neodređeno vreme; "Sorab DOO Beograd", broj ugovora 336, od 8. decembra 2003. godine, za isporuku hleba i peciva, bez roka važenja. Svi ovi ugovori su zaključeni na neodređeno vreme, što je u suprotnosti sa Zakonom o javnim nabavkama. Ugovori moraju biti zaključeni za budžetsku godinu, tj. sa važnošću do 31. decembra tekuće godine. Uvidom u račune dobavljača, broj 1854 od 30. oktobra 2004. godine, 1903 od 6. novembra 2004. godine i 1041 od 19. aprila 2004. godine, upoređivanjem cena iz računa i ponude utvrđeno je da su cene u računima više od onih u ponudi, uz usmeno objašnjenje da je primenjen član 8. Ugovora o usklađivanju cena prema cenama na produktnoj berzi. Šta kaže član 8? Član 8. Ugovora kaže da su ugovorne strane saglasne da se usklađivanje cena utvrđenih u prihvaćenoj ponudi prodavca procentualno usklađuju sa cenama proizvoda na produktnoj berzi u slučaju povećanja ili smanjenja ove cene u visini od 5%. Šta smo mi ovde dobili? Dobili smo da je za mleko (jedan litar) cena iz osnovne ponude 23 dinara, a da je cena u računu bila 25 dinara - povećanje 10%; jogurt - 35 dinara je cena iz osnovne ponude, a cena u računu 53 dinara, povećanje cene od 55%; topljeni sir - 46 dinara je cena u ponudi, u računu 68 dinara, povećanje cene 46%; margarin - sa 98 na 120 dinara, 23%; kačkavalj - sa 264 dinara na290 dinara, 10% je podignuta cena; sir - sa 118 na 144 dinara, jedna vrsta, a druga na 165 dinara, odnosno dolazi do povećanja cene od 20% do 40%, a u ugovoru lepo stoji da ne može doći do povećanja cena više od 5%. Dalje, isto u vezi sa Domom učenika, uvidom u račune broj 846 od 7. decembra 2004. godine i od 22. decembra 2004. godine, upoređivanjem cena iz računa i ponude utvrđeno je da su cene u računu više od onih iz ponude u ugovoru, a da nije poštovan ni rok plaćanja od 45 dana. Opet imamo navođenje primera: sirup limun je sa 105 dinara otišao na 126 dinara, došlo je do povećanja od 20%; "eurokrem" - sa 226 na 260, povećanje od 15%; senf - sa 80 na 100 dinara, povećanje od 25%; puding čokolada - sa 76 na 108, povećanje od 42%; puding vanila - sa 76 na 102 dinara, 53%, i tako dalje, da ne čitam sve do kraja. Analizom postojećeg stanja utvrđeno je da je došlo do povećanja cena u odnosu na osnovnu ponudu, na osnovu koje je potpisan ugovor. Takođe je utvrđeno da je plaćanje vršeno u suprotnosti sa ponudom i ugovorom. Nisu poštovani članovi 7. i 9. ugovora, broj 144 od 26. maja 2003. godine, kojima je regulisana cena i rok plaćanja. Poslednji primer iz ove škole, takođe nabavke: juneći but - cena iz ponude 250 dinara, a cena u računu je čak 370, dolazi do povećanja od 47%; hamburška slanina - sa 228 dinara na 368, povećanje od čak 61%; viršla - sa 166 na 260, 57%; jetra svinjska - sa 120 na 145 dinara, povećanje 20%; meso pileće - sa 120 dinara na 170 dinara, došlo je do povećanja od 40%. Uvidom u prezentovanu dokumentaciju utvrđeno je da ne postoje pismeni zahtevi dobavljača za korekciju cena i aneks ugovora kojim je utvrđena nova cena. Utvrđeno je da je došlo do procentualnog rasta cena u odnosu na osnovnu ponudu, a plaćanje je vršeno u suprotnosti sa ponudom i ugovorom. Vidite da ove cene, po kilogramu, nisu baš velike, ali kada se uzme u obzir broj i količina dolazimo do višemilionskih iznosa koji su pronevereni u ovom slučaju. Vidimo kako dolazi do malverzacije tako što su cene povećavane i više puta u odnosu na osnovnu ponudu. To je bio jedan način kako je u javnim nabavkama dolazilo do velikih malverzacija. Zatim, Sektor za budžetsku inspekciju i reviziju, Odeljenje za budžetsku kontrolu, zapisnik od 18. januara 2008. godine o izvršenoj kontroli primene zakona u oblasti materijalno-finansijskog poslovanja, namenskog i zakonitog korišćenja budžetskih sredstava za period od 1. januara 2006. godine do dana kontrole, kao i provera navoda po zahtevu broj 401 itd. od 18. maja 2006. godine kod Pravno-birotehničke škole "9. maj", odnosno sada je novi naziv Pravno-poslovna škola. Sada ćemo videti kako je tu došlo do malverzacija u javnim nabavkama. Kontrola je vršena u periodu od 18. 7. 2007. godine do 15. januara 2008. godine, sa prekidima, u prostorijama kontrolisane škole. Tu su izvršene javne nabavke. Prva je bila nabavka usluga organizovanja ekskurzija u 2006. godini za školsku 2006/2007. godinu. Postojao je niz nepravilnosti u okviru ove javne nabavke, a ja ću vam navesti samo nekoliko. Pre svega, naručilac je otpočeo postupak javne nabavke, iako nabavku nije predvideo planom javnih nabavki za 2006. godinu, jer ga nije ni doneo, čime je postupljeno suprotno članu 24. stav 1. Zakona o javnim nabavkama. Nije doneta odluka o pokretanju postupka javne nabavke, što je suprotno članu 25. st. 1. i 2. Zakona o javnim nabavkama. Zatim, javni poziv nije objavljen u "Službenom glasniku RS", što je suprotno članu 69. stav 1. Zakona, a u vezi sa članom 72. stav 1. tačka 1) istog zakona. Zatim, konkursna dokumentacija ne sadrži sve elemente koji su propisani za konkursnu dokumentaciju u otvorenom postupku: model ugovora, obrazac, profakture sa uputstvom kako da se dopuni, što je suprotno članu 27. stav 3. Zakona i članu 2. Pravilnika o obaveznim elementima konkursne dokumentacije u postupcima javnih nabavki itd. Ima dosta tih nepravilnosti, a ja sam naveo samo par. Ta ista škola vrši javnu nabavku stolica u 2006. godini. Navešću vam, takođe, niz nepravilnosti u okviru ove javne nabavke. Pre svega, naručilac nabavku nije predvideo planom javnih nabavki za 2006. godinu, jer ga nije ni doneo, ni finansijskim planom za 2006. godinu, zahtev za nabavku opreme, čime je postupljeno suprotno članu 24. stav 1. Zakona o javnim nabavkama. Nije doneta odluka o pokretanju postupka javne nabavke male vrednosti, što je suprotno članu 25. stav 1. Zakona o javnim nabavkama, članu 37. Zakona o budžetskom sistemu i članu 3. Pravilnika. Nije sačinjena konkursna dokumentacija, što je suprotno članu 5. Pravilnika. Ponuđači uz ponude nisu dostavili dokaze o ispunjenosti uslova za predmet javne nabavke, i to: izvod iz sudskog ili drugog registra, potvrdu nadležnog organa koji vodi evidenciju izdatih dozvola za obavljanje odgovarajućih delatnosti i ime lica ovlašćenog za kontakt, što je suprotno članu 8. stava 1. Pravilnika. Zatim, zapisnici o otvaranju ponuda ne sadrže broj pod kojim su ponude zavedene, nazive ponuđača itd. Treća nabavka u ovoj školi, u kojoj je takođe bilo puno malverzacija, jeste nabavka računara za bankarsku kancelariju u 2006. godini. Utvrđene su sledeće nepravilnosti: naručilac je otpočeo postupak javne nabavke, iako nije doneo plan javnih nabavki za 2006. godinu, čime je postupljeno suprotno članu 24. stav 1. Zakona o javnim nabavkama i članu 37. Zakona o budžetskom sistemu. U odluci o pokretanju postupka nije naveden redni broj javne nabavke, suprotno članu 25. stav 1. tačka 1) Zakona o javnim nabavkama, članu 37. Zakona o budžetskom sistemu i članu 3. stav 1. alineja 1. Pravilnika itd. Četvrta nabavka je nabavka usluga krečenja 2007. godine, gde je takođe postojao niz nepravilnosti. Naručilac je počeo postupak javne nabavke iako nabavka nije bila u celosti predviđena planom javnih nabavki, niti u finansijskom planu za 2007. godinu, čime je postupljeno suprotno članu 24. stav 1. Zakona o javnim nabavkama i članu 37. Zakona o budžetskom sistemu. Takođe, nije sačinjen ni izveštaj o dodeli ugovora o javnim nabavkama, što je suprotno članu 81. stav 1. i 2. Zakona o javnim nabavkama. I nabavka dodatnih radova od strane naručioca se može smatrati izmenom konkursne dokumentacije, što je suprotno članu 27. stav 1. i članu 29. stav 7. Zakona o javnim nabavkama. Vidimo samo na primeru jedne škole u kojoj meri dolazi do malverzacija prilikom javnih nabavki. Svuda je bilo nepravilnosti. Na početku sa organizovanjem ekskurzija, nastavilo se preko nabavke stolica i računara, a završilo se sa uslugama krečenja. Evo, reći ću vam par rečenica o tome kako je došlo do malverzacija u vezi sa javnim nabavkama u opštini Zvezdara. Prema nalazu budžetske inspekcije utvrđeno je da "žuto" rukovodstvo opštine Zvezdara nije uopšte poštovalo Zakon o javnim nabavkama. Tako su radovi na uređenju opštine, čija vrednost se kretala od 1.000.000 do 10.000.000 dinara, dodeljivani na nezakonit način, bez tendera, dok su pojedine milionske fakture plaćane firmama sa kojima opština uopšte nije imala nikakav ugovor. Prema nalazu budžetske inspekcije, skoro sve nabavke robe i usluga koje je iz budžeta finansirala opština Zvezdara od 2004. godine izvršene su mimo sprovođenja tendera, bez obzira na to da li je bilo reči o nabavci male ili velike vrednosti. Tako su, primera radi, troškovi očuvanja životne sredine u 2004. godini iznosili 11,9 miliona dinara. Inspekcija je metodom slučajnog uzorka izvršila uvid u pojedine troškove koje je tim povodom imao opštinski budžet i otkriven je apsolutni javašluk. Za uređenje 11 dečijih igrališta preduzeću "Maraton" DOO iz Mačvanske Mitrovice plaćeno je 900.000 dinara. Zatim, istom preduzeću je plaćen iznos od 2,6 miliona dinara za uređenje zelenih površina na 16 lokacija. Takođe, opština je za izradu potpornih zidova na sportskom terenu u Bosutskoj ulici na Zvezdari preduzeću "Ceraprom" iz Beograda platila troškove u iznosu od 470.000 dinara. Na bazi ova tri rashoda, čija vrednost prelazi četiri miliona, budžetski inspektor je konstatovao da su opštinske vlasti bile u obavezi da sprovedu javnu nabavku velike vrednosti, što nije učinjeno. Daljom kontrolom javnih nabavki od strane budžetske inspekcije utvrđeno je da je opština Zvezdara u 2004. godini iz budžeta platila radove na krovu zgrade opštinske uprave. Prvobitna vrednost ugovorenih radova sa preduzećem "Trijumfal" iz Beograda iznosila je950.000 dinara, ali su radovi, sa porezom na promet, plaćeni u iznosu od 1.200.000 dinara. Navodno, za ove radove postoji zapisnik komisije o izboru najpovoljnijeg ponuđača - preduzeća "Trijumfal", čija ponuda je razmatrana u konkurenciji sa još tri ponude. Međutim, inspekcija je utvrdila da je za ove radove bilo neophodno raspisati tender velike vrednosti, u skladu sa Zakonom o javnim nabavkama i Zakonom o budžetu za 2004. godinu, jer vrednost radova prelazi milion dinara, što opštinska vlast nije učinila. Potpuno isti slučaj se odigrao i prilikom sanacije zgrade Mesne zajednice Veliki Mokri Lug. Vrednost radova je iznosila 1.200.000 dinara, sa porezom na promet, a posao je nezakonito dodeljen preduzeću "Produktinvest" iz Beograda. Što se tiče nabavke kancelarijskog materijala za potrebe rada opštine Zvezdara u 2004. godini, evidentirani su ukupni rashodi po tom osnovu u visini od 4,7 miliona dinara. Budžetska inspekcija je utvrdila da za nabavku kancelarijskog materijala uopšte nije sproveden postupak javne nabavke velike vrednosti, iako ukupna vrednost godišnje nabavke premašuje milion dinara, što je Zakonom o budžetu određeno kao limit. Jedan od retkih i manje uspešnih tendera koje je demokratska vlast ipak sprovela ili je bar pokušala da sprovede jeste tender za nabavku računara i računarske opreme. Naime, za potrebe opštinske uprave u maju 2004. godine izvršena je nabavka 36 računara i šest laserskih štampača. Prema zapisniku koji je sačinila Komisija za javne nabavke, najpovoljniji ponuđač na tenderu je bilo preduzeće "Mega" iz Beograda sa ponuđenom cenom od 1,7 miliona dinara, bez poreza na promet. Sa ovim ponuđačem je Opštinska uprava opštine Zvezdara zaključila ugovor o nabavci koji je odmah zatim realizovala po ugovornoj ceni. Međutim, inspekcija je utvrdila da je javni poziv na ovaj tender, koji je bio objavljen u "Službenom glasniku RS", bio nezakonit, jer nije sadržao sve kriterijume prema kojima je kasnije bodovana i vrednovana najpovoljnija ponuda. Osim toga, utvrđeno je da je tokom 2004. godine od istog preduzeća nabavljana i dodatna računarska oprema ukupne vrednosti od 850.000 dinara, za šta uopšte nije sproveden postupak javne nabavke, kako to nalaže zakon... (Predsednik: Vreme.) Privodim kraju. Ovde postoji čitav niz primera malverzacija. Građanima Srbije sam naveo samo par nepravilnosti i par primera lopovluka koji se desio na potpuno različitim mestima: u vojsci, miliciji, na aerodromu, domu učenika, u školi, u opštini. Svuda su bile teške nepravilnosti prilikom javnih nabavki. (Predsednik: Hoćete li da privedete kraju, molim vas, govorite dva minuta duže.) Evo, završavam. Vlada i ministri koji su umešani u niz malverzacija neće se izboriti, niti će se truditi da smanje malverzacije prilikom javnih nabavki, jer to njima ne odgovara.
Sada ću davati reč prijavljenim poslanicima, najpre gospodinu Zoranu Ostojiću.
Vesela družina. Predsednice, uvaženi državni sekretaru, koleginice i kolege narodni poslanici i poslanice, nama je trebao ovaj zakon iz prostog razloga što je to evropska praksa i evropska vrednost. Nije korupcija u javnim nabavkama srpska izmišljotina i srpska stvar. Ona je samo dobila nekakva svoja kreativna tumačenja, ali i druge zemlje, zapadne zemlje i zemlje kojima želimo da se približimo, imaju probleme sa ovim. Prosto, izazov je veliki trošiti tuđe pare. (Predsednik: Oprostite, gospodine Ostojiću, samo da zamolim kolege poslanike pored vrata da budu malo tiši, ili možda da promene lokaciju zakratko.) Na njih sam mislio kada sam rekao da je to vesela družina, ali svejedno, Čeda je obezbedio ovaj salon za pušenje, još samo da proradi bife, pa će biti lepo. Na zapadu su propisi koji regulišu javne nabavke sve komplikovaniji i komplikovaniji upravo da bi se izbegla korupcija i da bi se destimulisale i namere da se u to uđe. Ne znam koliko znate, u nekim zemljama su javne nabavke postale toliko složene da obične firme, normalne firme koje se bave poslovanjem i žele da učestvuju u liferacijama za državu, nisu više u stanju da prate te propise. Specijalizovale su se firme koje su u stanju da im pripreme dokumentaciju za javnu nabavku. Mi smo još daleko od te prakse, ali i ovaj zakon je pomak u odnosu na onaj naš prvi iz 2001. godine. U načelu ću se osvrnuti samo na četiri segmenta ovog zakona, za koji mi u LDP-u mislimo da mogu biti bolji. Pod broj jedan, to je tajnost nabavki. Mislimo da su se najveće zloupotrebe u proteklom vremenu kada su u pitanju javne nabavke desile upravo što se tiče tajnosti nabavki. Vrlo je nejasan taj član koji to reguliše i koji dozvoljava da se nekakve nabavke proglase tajnim. Znamoda se to, pre svega, odnosilo na vojsku i policiju, ali onda je u policiji svaka nabavka postala tajna, jer tobože, ako se nabavljaju čarape, pa to ide na javni oglas, onda će se saznati koliko to čarapa treba da se nabavi, pa iz toga može da se sazna koliko ima policije ili koliko policija radi, odnosno koliko čarapa haba. Onda je to otišlo u svoju suprotnost, da je sve postalo tajna, a tajna nabavka je izvor korupcije. Zato mi mislimo da ovo rešenje iz člana 7. koje je ostalo prilično gumeno, nejasno i podložno različitim tumačenjima, treba da dobije svoju konkretizaciju. Mi mislimo da tajnost mora da se stepenuje, mora da se donese nekakav propis, poseban propis, kojim bi se uređivalo da određene vrste nabavki mogu biti proglašene za poverljive. To bi bio samo prvi korak. Drugi korak treba da bude postojanje ovlašćenja određenog lica da se konkretna nabavka proglasi poverljivom. Ovako sve može biti tajno. Recimo, pre neki dan, u petak, u selu Taševo u opštini Prijepolje Rasim Ljajić, pošto je podelio pakete koje nije nabavio na javnoj nabavci, boreći se za glasače, rekao je kako on zna gde je Ratko Mladić i kako će uskoro da ga uhapsi, kao što je uhapsio Radovana Karadžića. Neki ovde su danima sa govornice tražili da se utvrdi ko je uhapsio Radovana Karadžića, eto, sada znamo – Rasim Ljajić. Recimo, zamislite sada da njegovo Ministarstvo za rad objavi javnu nabavku lisica. Onda bi verovatno Mladić mogao to da pročita, pa da shvati da je on rešio da ga uhapsi, pa da se sakrije još dublje i ta nabavka bi mogla da bude proglašena tajnom. Ali, nije suština u tome. Može da se proglasi tajnim i ono što se delilo u paketima: patike, dresovi, prašak itd. Zato mislim da tu treba definisati ko proglašava da je nešto tajno i zbog čega proglašava. Mi mislimo, recimo, da bi nekakva formulacija koja bi konkretizovala tajnost mogla da pomogne državi i poreskim obveznicima da ljudi koji odlučuju o nabavkama manje dolaze u napast da sve proglašavaju tajnim i da se to završava u četiri oka. Zato mislimo da tu možda treba definisati konkretno kako nešto može postati tajna. Drugi segment koji je mnogo važan za transparentnost javnih nabavki – znači, tajnost i transparentnost su nam, uslovno rečeno, nekakva mete koju gađamo – jeste objavljivanje potrebe za javnom nabavkom ne samo u novinama i ne samo, kako je ovde formulisano u zakonu, na internetu. Mislimo da na tom internet portalu treba da bude sve; ne samo da se objavi potreba za javnom nabavkom, nego da svi oni koji učestvuju, a i oni koji ne učestvuju, mogu da prate ko se javio, šta je podneo od dokumentacije i koji su kriterijumi. Ne samo to, mislimo da sve ono što je vezano za konkurs mora biti na internetu. Time će se sprečiti mogućnost manipulacije. Na kraju krajeva, tako je u zemljama u čijem društvu želimo da budemo. Ovde je dato neko rešenje da oni koji su izgubili na konkursu za javne nabavke mogu da pismeno traže dokumentaciju, pa u roku od dva dana da im se dostavi, u roku od dva dana da traže, pa ne znam, sedam dana da im se dostavi... Međutim, ako se sve to "okači" na internet, svako će imati uvid, i oni koji su učestvovali, pa misle da su izgubili ili žele da znaju zašto su izgubili, da sledeći put ne bi izgubili, i drugi ljudi ili firme koji se spremaju da učestvuju u nekoj javnoj nabavci. Znači, mislimo da neka konkretnija rešenja vezana za transparentnost i jasnost samog procesa kada je u pitanju, da kažem, nova tehnologija tj. internet mogu da poboljšaju ovaj zakon. Treća oblast koja nam je privukla pažnju, to su ipak ovi elementi kriterijuma i metodologija za dodelu pondera. Mislimo da predloženo rešenje može da se popravi. Zašto? Svi znamo da je u praksi bilo situacija u kojima naručilac veštačkim naduvavanjem nekih elemenata i dodeljivanjem nesrazmerno mnogo poena može da favorizuje nekoga od ponuđača na račun nekog drugog. Mislimo da ovi elementi kriterijuma i metodologija za dodelu pondera moraju biti određeni tako da obezbede primenu načela ekonomične i efikasne upotrebe javnih sredstava. Znači, do sada a i u ovom rešenju prilično je data sloboda onome ko određuje tender da neke elemente ponude favorizuje poenima koje dodeljuje za to u odnosu na neke druge. Zamislimo, recimo, da naručiocu, Vladi ili nekom ministarstvu, za neku robu odgovara rok isporuke od 100 dana, a neko može to da isporuči u roku od tri dana; neko ko veruje da je 100 dana dovoljno jer je naručilac rekao da je 100 dana sasvim prihvatljiv rok može da napiše da će isporučiti za 90 dana; neko ko zna informaciju napiše da će isporučiti za dva dana i time dobije nesrazmerno mnogo poena na rok i može onda da uštedi, recimo, na ceni, da da veću cenu. U jednoj rečenici, ako se ovo veže za načelo ekonomičnosti i efikasne upotrebe javnih sredstava i malo konkretizuje, onda će biti manje prostora za, uslovno rečeno, favorizovanje nekih svojih firmi na ovaj način. Razumemo nekakve potrebe da se favorizuje domaća privreda; na kraju krajeva, zadržano je ono što je do sad bilo - ako je domaći ponuđač skuplji do 20%, on ima prednost u odnosu na stranog, ali mi ukazujemo na sporazum koji smo svi ovde zajedno ratifikovali, Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju. U stavu 4. člana 76. je zapisano, mi smo preuzeli tu obavezu da ćemo vremenom to favorizovanje domaćih ponuđača smanjivati da bismo na kraju, četvrte ili pete godine primene Sporazuma, potpuno izjednačili domaće i strane ponuđače. Podsećam da smo u tom stavu 4. stava 76. preuzeli obavezu da tokom ovih pet godina Srbija postepeno smanjuje prednost koju daje privrednim društvima osnovanim u Srbiji, tako da prednost ne prelazi nivo od 15% do kraja druge godine primene Sporazuma, 10% do kraja treće godine primene Sporazuma, pet do kraja četvrte godine primene Sporazuma. Toga u zakonu nema. Znači, ovaj zakon nije u skladu sa Sporazumom o stabilizaciji. Da li ćemo donositi neki drugi zakon za godinu dana, ne znam, ali mislim da ako smo ratifikovali ovo treba da ispunimo taj uslov iz Sporazuma. Na kraju krajeva, Vlada je donela odluku o jednostranoj primeni Sporazuma i ne vidimo zašto ovo na šta smo se obavezali nije ugrađeno u ovo zakonsko rešenje. S jedne strane, da, stoji favorizovanje domaće privrede. Ona je sada zaštićena time što ponuda može biti lošija za petinu nego strana, ali u principu, ako ćemo pošteno, jačanje konkurentnosti i trošenje para poreskih obveznika mora da dovede do toga da usluga koju država naručuje, ili proizvod, manje košta poreske obveznike. Ako je stranac bolji, za pet godina, kad se izjednače, to će biti u korist građana Srbije zato što će to manje plaćati; biće, na kraju krajeva, u korist privrede Srbije zato što će morati da se takmiči, da se popravlja i da postane konkurentnija. To su naše načelne primedbe u ove četiri oblasti. Nažalost, nismo stigli da podnesemo konkretne amandmane. Bićemo slobodni da vladajućoj većini ovo što smo rekli predamo u formi amandmana. Ako je obostrana želja da se popravi zakon, ovaj propust (za koji smo možda mi odgovorni, ali ne samo mi nego i drugi) može se otkloniti na dobrobit svih, jer je svima u interesu da javne nabavke i trošenje budžetskih para bude regulisano sa što manje korupcije. Mi znamo da smo kada je u pitanju korupcija na vrlo visokom mestu. Kad je u pitanju zdravstvo, samo da podsetim, prema podacima Svetske banke mi smo četvrta zemlja po nivou korupcije. Ono što na kraju mogu da kažem je – u redu, usvojićemo zakon, ali da li ćemo ga primenjivati, to je ono što je možda važnije. Ispunjavamo mi neke kriterijume usvajanjem zakona, ali je suština da li ovakav zakon, koji je preuzeo rešenja od drugih koji su kroz ovaj proces prošli ranije, može efikasno da se primenjuje u partijskoj državi? To ćemo videti iz prakse. Dosadašnje iskustvo nam ne daje nam mnogo prostora za optimizam. Mi smo za ovaj zakon. Mi smo za to da bude u ovim segmentima bolji, ali mislimo da je korupcija nešto kao temperatura – korupcija nije bolest, korupcija je simptom. Partijska država je bolest koja proizvodi korupciju. Ne može se boriti protiv bolesti tako što će se skidati temperatura. Dugoročno, generalno, najbolji zakon o javnim nabavkama neće dati rezultate ukoliko ne razgradimo pravnu državu. U suštini, ovaj zakon o javnim nabavkama je na neki način poruka da pravna država mora da ustupi mesto normalnoj državi, u kojoj neće biti - ja tebi ti meni; u kojoj partije neće biti paralelni zavodi za zapošljavanje, u kojoj partije koje su na vlasti (a vlast je izvor korupcije, ne opozicija) neće biti sredstvo da se nečije firme favorizuju. Mi znamo da je u prethodnim vladama bilo spiskova, pravljenih u kabinetima premijera, spiskova firmi koje mogu da prođu na javnim nabavkama i koje ne mogu da prođu. Nadamo se da je ta prošlost za nama. Nadamo se da će ovaj zakon popraviti, ali smo sigurni da se najveće boljke u ovoj zemlji, korupcije, nećemo osloboditi dok ne rasturimo tu partijsku državu koju smo nesrećno nasledili od jednopartijske. To što je ona sad višepartijska, to uopšte nije nikakav plus kada je u pitanju korupcija; to je čak jedan minus jer su komunisti, da budemo pošteni, imali jednu granicu negativne selekcije preko koje nisu prelazili jer bi to onda bilo njima na štetu. Od ubistva Đinđića i formiranja Vlade, prve vlade Vojislava Koštunice, gde je uveden princip feudalizacije, negativna selekcija je dopuštena po dubini i niko se više ne može mešati u to šta tamo ona partija koja je dobila finansije, banke, aerodrom ili JAT radi. Dakle, mi jesmo u načelu za ovaj zakon. Probaćemo da ga popravimo, ali se nadamo da će razvoj našeg društva doprineti tome da korupcije nema, ne zato što je dobar zakon nego zato što nemamo partijsku državu. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pokušaću da kažem par reči o zakonu o javnim nabavkama. Želim pre svega da kažem da Srpska napredna stranka, odnosno poslanička grupa Tomislava Nikolića nije zadovoljna ovim predlogom zakona, da smatra da je vladajuća većina imala dovoljno vremena da prepozna sve ono što je loše u prethodnom zakonu i da je zakon morao da bude znatno celovitiji. Nivo korupcije u Srbiji je izuzetno visok i ne smanjuje se iz godine u godinu i zakon o javnim nabavkama, ukoliko nije deo šire strategije, sam po sebi ne može da reši problem korupcije. Kada je u pitanju korupcija najveći problem u Srbiji je, pre svega, država, vlast; država koja je sila iznad društva, država koja je poslodavac i investitor. Mi imamo situaciju da u državi od 40 do 45% cena diktira država, znači da su direktno pod kontrolom države. Isto tako, blizu 50% bruto domaćeg proizvoda je pod kontrolom države i to je izvor korupcije. Virus korupcije izlazi iz državnih institucija, izlazi iz državnih organa, a nosioci korupcije su državni službenici i državni funkcioneri. Ono što vlast, što partije DOS-a od 2000. godine naovamo nisu obezbedile, to je da imamo što manje države a što više tržišta. Činjenica je da danas, nažalost, imamo jednu partokratsku državu i to je osnov i podloga na kojoj danas u Srbiji jača korupcija. Što se tiče samog zakona o javnim nabavkama, on ne kontroliše ono što je, čini mi se, najbitnije, a to je planiranje javnih nabavki. Nema nikakve kontrole, niti u zakonu ima reči o tome, ali nema ni kontrole sprovođenja ugovora o javnim nabavkama, odnosno ugovora sa naručiocima. Činjenica je da tom oblašću treba, pre svega, da se bavi Državna revizorska institucija. Ali, ova vlast već tri godine nije našla za shodno da se pobrine da dobijemo jednu kompetentnu Državnu revizorsku instituciju koja bi radila u korist građana Srbije i koja bi omogućila da i mi narodni poslanici imamo bolji uvid u funkcionisanje svih institucija sistema. Prema tome, bez Državne revizorske institucije ovaj zakon sam po sebi ne znači mnogo. Što se tiče zakona, taksativno bih nabrojao neke osnovne probleme, nešto osnovno što je zasmetalo poslaničkoj grupi Tomislava Nikolića, SNS, a to je u članu 7, koji se odnosi na poverljive nabavke. Potpuno bih se složio sa kolegom koji je pre mene govorio. Nema ni reči o tome kako se rešavaju poverljive nabavke. MUP, vojska, BIA imaju mogućnost da odlučuju o tome koje su poverljive nabavke a ujedno i da nabavljaju. Nema kontrole tih nabavki, a neophodno je da tu budu uključeni ili ministarstvo ili Odbor za bezbednost. I ozbiljnije stvari Republička skupština, odnosno Odbor za bezbednost kontroliše, pa može i javne nabavke u policiji, vojsci i BIA. Smatramo da u članu 24, koji se odnosi na oslobađanje od objavljivanja javne nabavke, ima izuzetno mnogo prostora za manipulaciju i zloupotrebe kada su u pitanju nove usluge koje predstavljaju ponavljanje. To je pod tačkom 8). Mislim da je bilo neophodno da se u članu 44. rangira, jer je članom 44, gde se za relativno male nabavke traži obimna dokumentacija, ostavljena mogućnost zloupotrebe. Naročito je problematično dokazivanje finansijskih i poslovnih kapaciteta, tehničkih i kadrovskih kapaciteta, a i naručilac ima mogućnost da odredi veliki broj dodatnih uslova što bi trebalo da u ovom zakonu bude mnogo potpunije definisano. Što se člana 45. tiče, dokazivanje ispunjenosti uslova isto tako ostavlja puno mogućnosti za zloupotrebu, pa je to još jedna oblast koja je trebalo da bude potpunije regulisana u ovom zakonu da bi se onemogućila bilo kakva zloupotreba. Mislimo da je jako loše postavljen član 47. koji se odnosi na negativne reference. U članu 47. u prvom stavu pod tačkom 4) imate čak da se može odustati od javne nabavke, odnosno da naručilac može da ospori ponuđača ukoliko ima izveštaj nadzornog organa o izvedenim radovima iz neke prethodne nabavke. Mislim da su stvari tu i suviše široko postavljene. Što se tiče tretmana domaćih ponuđača, mislim da je ono što je ponuđeno u zakonu, to je nekih 20% prednosti u odnosu na bodovanje, u odnosu na cenu koja je ponuđena, dobro rešenje u ovom trenutku, da će mnogo značiti domaćoj privredi, ali i da je to nedovoljno i da nije razrađeno u zakonu. Ono što smo mi iz SNS prepoznali, to je, pre svega, da je u članu 9. ostavljena mogućnost da naručilac može od ponuđača da zahteva da prilikom javnih nabavki angažuje određen broj domaćih podizvođača. Smatramo ne da može, nego da naručilac mora da obezbedi da 50% podizvođača budu domaći podizvođači i da je to jako važno za razvoj domaće privrede. Domaća privreda je ionako u teškim uslovima. Ako uzmemo u obzir da niti ovim zakonom niti bilo kojim drugim zakonskim rešenjima niste omogućili da naša privreda prilikom nastupa na stranom tržištu, prilikom konkurisanja ima bilo kakvu prednost, a da ste ostavili mogućnost da se primenjuju odredbe koje tretiraju CEFTA sporazum, smatramo da trebalo posebno jedno poglavlje, ako ne na drugi način, onda u okviru ovog zakona, ostaviti za podsticaj naših preduzeća na stranim tržištima. Ono što je jako loše kada je u pitanju odnos države prema srpskoj privredi jeste činjenica da je država danas u Srbiji monopolista. Država diktira uslove pod kojima ponuđači, prodavci robe i usluga moraju da sklapaju ugovore, pa se u članu 31, recimo, propisuje iznos sredstava javnih nabavki iznad kojih je naručilac dužan da zahteva bankarske garancije. (Predsednik: Gospodine Saviću, gospodine Jojiću, molim vas, omogućite da čujemo govornika.) Gospoda nisu ništa naučila. Pre par dana imali su priliku da shvate kako će ovaj protest da se odrazi na rejting, ali njima očigledno nisu bitni glasači, nisu bitne one stotine čestitih radikala koji se na opštinskom nivou bore za cenzus, njima su bitni njihovi poslanički mandati, bar kad su u pitanju gospoda iz predsedničkog kolegijuma. Da pređem na ono zbog čega sam tu. Dakle, hteo bih da kažem da je jako važno da osim države prilikom sklapanja ugovora budu zaštićeni i ponuđači. Znači, neophodno je da zakonom bude regulisano da su oni dužni, odnosno da je država, da su javna preduzeća dužna da izdaju instrumente obezbeđenja isporučiocima, odnosno izvođačima radova. Danas smo u situaciji da država plaća kad hoće, kome hoće, da se tu stvara mogućnost za velike zloupotrebe, da postoje dobavljači koji imaju prednost prilikom plaćanja i da se na taj način destimuliše konkurencija kod dobavljača. Država ne plaća penale kada kasni sa plaćanjem. Država na taj način blokira obrtna sredstva privrede, gura ih u nelikvidnost, gura ih u situaciju da uzimaju skupe kredite. Na kraju krajeva, podiže i cene robe i usluga koje ponuđači nude javnim preduzećima i, sve u svemu, utiče na opštu nekonkurentnost državne privrede. Mislimo da je to pojava koja je jako opasna za budućnost srpske privrede, i da je i na ovaj način i kroz ovaj zakonski projekat bilo neophodno da se ta oblast definiše. Želeo bih na kraju da kažem da, nažalost, kaznene odredbe koje su date na kraju zakona u članu 122. nisu adekvatne, da su kazne od 20.000 do 50.000 za odgovorna lica neprimerene, rekao bih čak i smešne, s obzirom na to da se često radi o iznosima javnih nabavki koji se mere u milionima evra. Žalosno je što u ovom zakonskom predlogu nije definisana nabavka male vrednosti, već je to ostavljeno Ministarstvu ekonomije. Isto tako, žalosno je što nemamo kriterijume za obrazovanje komisija za javne nabavke. Pa, to su valjda neke elementarne stvari i to je ono što je trebalo da se nađe u ovom predlogu zakona. Prema tome, Srpska napredna stranka, poslanička grupa Napred Srbijo Tomislava Nikolića, s obzirom na broj primedaba koje sam sada izneo i koje će izneti i ostale moje kolege, neće moći da glasa za ovaj zakonski predlog. Još jedanput vas pozivamo da kada pripremate zakone koji dotiču oblast korupcije mnogo ozbiljnije pristupite primeni tih zakona, a pre svega da pod hitno uredimo Državnu revizorsku instituciju. Hvala vam. (Poslanici SRS lupaju o klupe.)
Zahvaljujem. Po Poslovniku, gospodin Zoran Krasić.
Gospođo Đukić-Dejanović, vi biste morali da proniknete u sadržinu i suštinu člana 27. Poslovnika Narodne skupštine. Videli ste i sami da vam je u jednom trenutku pripalo teško, da ne kažem bljutavo, kada je prethodnik sa ove govornice zbog kriminala kritikovao Vladu Republike Srbije. Ako postoji neko ko bi poslednji mogao nekoga da prozove za kriminal, onda je to ova mala grupa odmetnika i pučista. Oni vas optužuju za kriminal. Zamislite taj moralni sklop: ukrao, svi znaju da su ukrali mandate; vi ih čuvate, a oni vas optužuju za kriminal u javnim nabavkama. Kao da ste vi njih na nekom tenderu za javne nabavke nabavili. Znate, kada Amerikanci uzmu stvari u svoje ruke i kada neki Englez želi da konkuriše za mesto zamenika ministra inostranih poslova onda se napravi dar-mar sa ovako potrošnom robom u Srbiji. Gospođo Đukić-Dejanović, vi ste zagarantovali svoje mesto u istoriji jer ste kao predsednik Narodne skupštine uspeli ono što nikome nije uspelo – formirali ste svoju stranku, koju morate ovde da trpite. Vidite kakav je taj sklop. Obično u Srbiji važi jedna lepa izreka, kaže se ovako – čega se pametan stidi, budala se ponosi. Malopre ste imali priliku... (Predsednik: Gospodine Krasiću, molim vas, termin koji ste izgovorili nije u skladu sa tendencijom svih nas da vodimo računa o dostojanstvu.) To je narodna izreka, gospođo Đukić-Dejanović. Znam da držite do narodnog stvaralaštva. Narodno stvaralaštvo je ne samo svojevrsna duhovitost nego i vidovitost, akumulirana stotinama i stotinama generacija i od toga se napravilo jedno pravilo ponašanja. Moderna varijanta tog istog pravila jeste – ti ga pljuješ, a on misli da kiša pada. To je sad ovo novo, što mladi shvataju. Ovo je stvarno nedopustivo. Pazite, lopov kritikuje Vladu Republike Srbije. Svi u Srbiji i inostranstvu znaju da su pokradeni mandati, da treba da se vrate mandati. Vi niste malopre primetili, rekao sam, neko je optužen, neko je tužen za 68 miliona dinara, zbog izazvane blokade računa SRS-a. Oni aplaudiraju kao da je to veliki uspeh. Oni se ponose svojim kriminalom zato što smatraju da vi njih morate da čuvate. Nemam nikakvih problema. Neka se vrate mandati građanima Republike Srbije koji su glasali za SRS. Neka to uđe u postupak, da se vidi ko je ukrao, koliko je ukrao itd. Svi koji su krali prešli su u tu grupaciju, kod "Smokija": i on, i finansijski direktor, i blagajnica, daktilograf. Kako to da svi pobegnu? Kako to? I sekretarica, i kompjuter, sve je otišlo tamo. Vidite šta znači američki nalog... (Predsednik: Vreme.) ... američki nalog da bi pomogli u pokušaju ubistva Vojislava Šešelja. Gospođo Đukić-Dejanović, vama je možda interesantan način na koji vam ovo objašnjavam, ali vidite i sami, kriminal se širi. Vidite da oni nalaze za shodno da se popularišu, da izađu ovde da vam komanduju. Zamislite, Antić je optužio Vladu Republike Srbije za krađu! (Predsednik: Gospodine Krasiću, dozvoljavam da vi mnogo bolje poznajete svoje doskorašnje partijske drugove, ali nemojte meni pripisivati svojstva koja ja zaista nemam u formiranju novih grupa, političkih grupacija itd. Radim za jednu jedinu političku opciju, a to je SPS. Izvolite.) Gospođo Đukić-Dejanović, opet ste pogrešili. Vaša greška se sastoji u tome što vi tumačite Poslovnik, da li neko treba nekog da poznaje ili da ne poznaje. Znam da ste vi poznavali Baneta Ivkovića i znam da ste se zgražavali nad tim što je on uradio. Verovatno i sada, znam da vama i sada pada mrak na oči kada pomislite da treba da trpite kritiku, ali morate, Boris Tadić nije u državi. Nije u zemlji, on je u inostranstvu. On je alfa i omega ovog nelegalnog stanja. Vi ste njegov zamenik za ne daj bože, moram to da kažem, takva je situacija. Nelegalno stanje. Pazite, oni su podstaknuti time što se vi pasivno odnosite prema nečemu što se zove kriminal i onda to poprima druge dimenzije. Oni dobijaju snagu i smatraju da je to pravilo ponašanja i u tom nasrtaju da je to pravilo ponašanja ispade Srećković jadnik kriv, treba da ga sluša kako mu ovaj kaže – vi u Vladi kradete. A Vlada ga čuva. To je nešto neverovatno. To je apsolutno neverovatno! Nekada je bilo – ko treba da odlučuje o privatizaciji, gazda ili konj? To je bilo hipotetičko pitanje prilikom donošenja Zakona o privatizaciji na račun društvene svojine i sredstava. Da li treba društveno preduzeće da odlučuje o tome da li će da se privatizuje, jer je ono roba? Sada imamo malo uvrnutu, izmeštenu konfiguraciju: omogućili ste robi da bude ukradena i sada vas roba proziva. Nemam nikakvih problema ukoliko vi možete da trpite poniženje od ovakvih tipova. To je vaš problem, ali vas pozivam, gospođo Đukić-Dejanović, da primenite Ustav, zakon. Po vašem uputstvu smo pokrenuli sve moguće sudske postupke. Sve je jasno. Čovek kaže – imaju ostavke, izgubio sam ih, ne dam nikome, drži moje mandate, to je moje, ne dam ništa, tako su mi rekli Amerikanci. U džepu mu je mandat, pa mu je onamo mandat itd. Vi sve to trpite. Računate da možete nama da pričinite štetu. Verovatno ste neku štetu pričinili, ali šteta koju činite državi je daleko veća. Poništavate Ustav, poništavate zakon i ono zrno morala koje mora da postoji gazite. Zapamtite, ko s đavolom tikve sadi, o glavu mu se obijaju. Čitao sam vam prošli put kakve se zakletve čovek ne pridržava. Ko tom čoveku može da veruje? Jutros je bila neka Tabaković; pa, da nije bilo Vojislava Šešelja, ona bi maltene umrla. Zaposlio je, omogućio joj da dobije stan. Okrenula se i otišla. Gde? Zašto? Zakletva. Ovi su dobili mandate. Pa ko bi njima dao mandate?
Vreme, gospodine Krasiću. Narodni poslanik Đorđe Milićević, SPS - JS. Izvolite.
Uvažena gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, poštovani predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, nakon pet godina na dnevnom redu se našao Predlog zakona o javnim nabavkama i to opet sa predlogom da se donese po hitnom postupku, kao i prilikom prethodnog donošenja. Osnovni razlog za njegovo donošenje leži u činjenici da je potrebno da se ubrza proces pridruživanja Evropskoj uniji, a treba imati na umu i da Komisija Evropske unije priprema izveštaj o napretku Srbije u procesu pridruživanja EU. Mislim da niko ne spori ove razloge i potrebe usklađivanja zakonskih propisa koji stvaraju uslove za brži ulazak i pristupanje Evropskoj uniji. Ono što je sporno i negativno leži u podatku da je prvi Zakon o javnim nabavkama donet pre pet godina sa istim razlozima koji se ponovo navode. Da li to znači da smo izgubili pet godina ili je donet zakon bio loš ili neusklađen sa zahtevima i propisima zakonodavstva EU? Nagovešten kao revolucionaran, antikorupcijski i sistemski zakon, u prethodnih pet godina je pretrpeo mnoge izmene i dopune. Praksa i iskustvo u sprovođenju ovog zakona treba da budu izneti, kao i ocena da li su problemi nastajali u sprovođenju ovog zakona ili postoji manjkavost samih odredaba zakona. Moja ocena je da su izmene uglavnom vršene ad hok, radi prilagođavanja procedure javnih nabavki za određene poslove. Takva praksa je totalno poništila osnovne, prvobitne uzanse i razloge za donošenje zakona. Sva prethodna iskustva i promene su doprinele da zakon izgubi svoj antikorupcijski značaj i kontrolu vršenja javnih prihoda, pre svega u velikim poslovima sa značajnim sredstvima. U obrazloženju zakona ponovo se potencira da se ovim zakonom stvara ambijent za rad antikorupcijskih organa na poslovima kontrole trošenja sredstava i obezbeđivanja finansijske discipline državnih organa, organizacija i drugih pravnih lica koja su u obavezi da primenjuju propisane procedure. Prvo pitanje glasi – da li se ovo odnosi na državne organe ili samo pojedince u njima? Kakva će nam karakteristika i ocena otići EU ako iznesemo da organi vlasti u državi u prethodnom periodu nisu sprovodili zakonske propise? Najviše medijske hajke tokom proteklog vremenskog perioda je bilo usmereno ka pojedincima i državnim institucijama baš u pogledu javnih nabavki velike vrednosti državnih organa i javnih preduzeća. Postavlja se pitanje da li donošenjem ovog zakona nastavljamo sa tom praksom, što bi se moglo potkrepiti sledećim: ovaj zakon stupa na snagu 60 dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku Republike Srbije", što je, čini nam se, dug rok. Donošenje podzakonskih akata će potrajati, a vi život i javne nabavke ne možete zaustaviti. Sve javne nabavke, većina njih, biće sprovedene po starom zakonu i uz sve manjkavosti kao do sada; ili će javne nabavke biti samo započete pre stupanja na snagu novog zakona tako što će biti sprovedene po propisima i postupku utvrđenim starim zakonom. Zato imamo konkretan predlog, ako želimo efikasan zakon i rad državnih organa i organizacija, da se sve javne nabavke po planu i sredstvima za 2009. godinu sprovode po novom zakonu. Najvažnije poglavlje se odnosi na osnovna načela i pravila javnih nabavki po kojima se uglavnom kreira javna nabavka, a sam postupak javne nabavke je više proceduralno i tehničko pitanje. Moram da konstatujem da najviše problema i zloupotreba ima kod načela jednakosti ponuđača i konkurencije i antikorupcijskih pravila. Zatvaranje kruga ponuđača od strane već poznatog subjekta koji će dobiti posao sa još nekoliko uslužnih ponuda je, čini mi se, odomaćeno pravilo u sprovođenju javnih nabavki male vrednosti. Javne nabavke su samo po nazivu takve. Članom 26. zakona ove nabavke su ograničene do procenjene vrednosti na godišnjem nivou manje od vrednosti određene u zakonu kojim se uređuje godišnji budžet Republike Srbije. Ako uzmemo podatak da od 2008. godine taj limit iznosi 2,7 miliona dinara i broj naručilaca koji ih sprovode, možemo doći do značajnog iznosa uštede i sprečavanja korupcije. Ova oblast je pomenuta samo u jednom članu zakona i dato je ovlašćenje ministru nadležnom za poslove finansija da posebnim aktom uredi postupak javne nabavke male vrednosti. Ako se tome doda i činjenica da će naručioci svojim internim aktom takođe regulisati postupak javnih nabavki male vrednosti, što je i do sada bila praksa, mislim da će to biti nedovoljno kontrolisano, a o transparentnosti da ne govorimo, pošto ne postoji ni zakonska obaveza javnog oglašavanja. Za zakonitost i sprečavanje korupcije bitan je član 19. Predloga zakona. Smatram da to nije dobro rešenje, da sam naručilac odlučuje o odbijanju ponude, ako ima saznanja o podmićivanju, poklonu ili pretnjama članovima komisije. To mi liči na onu narodnu izreku "Kadija te tuži, kadija ti sudi". Pošto odgovorno lice naručioca donosi rešenje o formiranju komisije i određuje sastav, šta ako su to zaposleni koji su lojalni njemu? Postoji mogućnost da odbije najpovoljnijeg nepoželjnog ponuđača samo uz dokaz, potvrde članova komisije da im je neko pretio ili uputio pogrdne reči, o čemu takođe odlučuje naručilac. Ako se naručilac već dogovorio i unapred opredelio ponuđača, sve će učiniti da to sprovede i nastradaće nedužni, a javna nabavka će biti zakonita, ali, nažalost, nameštena. Moj predlog je da o tome ipak mora odlučivati neko van nadležnosti naručioca. Predlažemo da to bude neko telo ili republička komisija za zaštitu prava u postupku javnih nabavki. Takođe smatramo da u članu 98, koji reguliše status službenika za javne nabavke kao naručioca, treba predvideti da isti za svoj rad odgovara Upravi za javne nabavke koja mu i izdaje sertifikat službenika za javne nabavke i koja može da mu uskrati sertifikat ako ne radi po zakonu. Napred navedene predloge treba zaista ozbiljno razmotriti i priključiti iskustvima iz prethodnog perioda kako opet za pet godina ne bismo konstatovali da treba da donosimo isti zakon. Takođe smatramo da sve sugestije i primedbe treba ozbiljno razmotriti kako ne bismo ponovo ad hok isti menjali i prilagođavali. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Narodni poslanik gospođa Milica Vojić-Marković ima reč, izvolite. Neka se pripremi narodni poslanik Zoran Bortić.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, prvo ću da kažem nekoliko važnih stvari koje se odnose na Zakon o javnim nabavkama koji je još važeći i koji je od momenta kada je donet, 2002. godine, pokazao mnogo nedostataka. Bilo je mnogo nedoumica vezanih za njegovu primenu i mnogi su upravo u tako koncipiranom zakonu prepoznali jednog od krivaca za ovako visok stepen korupcije u državi, a moram da vas podsetim da je Srbija na listi od 180 zemalja sa indeksom od 3,4 stavljena na mesto koje je vrlo neslavno, a to je 85. Najmanje što smo očekivali od novog predloga zakona, i DSS i građani, jeste da zapravo reši problem korupcije, barem u onom domenu koliko ovaj zakon može. Istovremeno smo očekivali da se efikasnije i brže sprovodi postupak samih javnih nabavki, da budu zaštićena prava svih strana u samom postupku. Očekivali smo da se eliminiše problem očigledne kolizije između pojedinih članova u starom zakonu. Očekivali smo da se eliminiše i problem nedorečenosti, nepreciznosti pojedinih članova starog zakona. I, ono što smo najviše očekivali, govorim o velikom broju ljudi koji se bave raznim poslovima u domenu na koji se odnosi ovaj zakon, najpre smo očekivali kontrolu poverljivih nabavki i vrlo komplikovanu do sada, ali mnogo bolju saradnju Komisije za zaštitu prava sa drugim organima u Srbiji. Ono što smo dobili kao predlog zakona vrlo smo detaljno analizirali, kao poslanička grupa, i videli da je to dosta prepakovan prethodni zakon. Doduše, otklonio je neke male nejasnoće, mada su ostale mnoge nedorečenosti na koje ću ja sada ukazati. Pre svega, hoću da počnem od toga da je definicija pojma "popust na ponuđenu cenu" potpuno netačna. U teoriji kažu da popust na ponuđenu cenu nije metod određivanja cene, kako se ovde kaže, već je to deo cene koju ponuđač neće tražiti ukoliko naručilac od njega naruči robu, usluge ili radove iz više partija jednog predmeta javne nabavke. Ovako piše u teoriji. Sličnu primedbu mogu da stavim i na definiciju elektronske ponude, kao i elektronske licitacije. U definisanju ovog pojma imate da je u jednom delu data prava definicija, a u drugom se postavljaju uslovi pod kojim je elektronska ponuda ispravna, recimo, kada se ta ponuda može podnositi. Čini mi se da je potrebno malo razjasniti ove stvari. Naročito se ovo odnosi na elektronsku licitaciju, jer, moram da vas podsetim, ovo će predstavljati veliki problem kad budu donosili podzakonske akte zato što je ovo vrlo važno. Hoću da vam ukažem na ono što su uporišta direktive evropskog parlamenta i Saveta Evrope. Dalje,problem može da nastane kod regulisanja izuzetaka, jer zakon mora da predloži detaljnije regulisanje izuzetaka. Ima nekoliko vrlo važnih načelnih primedaba koje mogu da podvedem pod nekoliko elemenata. Jedno od toga je, kako vi kažete, transparentnost, a ja bih volela da kažem - javnost postupka nabavki. To je i te kako važan detalj, ako mogu uopšte da kažem detalj, koji može da spreči zloupotrebu. U predlogu koji ste vi ovde dali, u članu 10, niste obuhvatili sve važne aspekte transparentnosti postupka. Recimo, vi govorite o tome gde se i kako može, pod kojim uslovima, objaviti tender, ali ne govorite to što mislim da je važno da svi zainteresovani građani znaju; bez obzira na to čime se bave, pre svega bih apostrofirala novinare, moraju da dobiju informaciju pod kojim uslovima se odvija tender, šta je i kako sa tim tenderom. Ako se to ne pojavi, vi kršite jedan zakon koji je donet u ovoj skupštini, a to je Zakon o dostupnosti informacija. Zatim, još jedna načelna priča, to je hitnost nabavki. Mislim da je vrlo važno da na to skrenem pažnju, zato što je to, u stvari, način zaobilaženja zakona. To je onaj zamajac korupcije koji je do sada imao strašno mnogo potpore u ovom prethodnom zakonu. Ako bih vam rekla da u ovom materijalu imam... Ovo pokazujem zbog kolega i zbog građana, tu su navedeni svi mogući razlozi zbog kojih se, recimo, hitnost nabavke sprovodi i zaobilazi Zakon o javnim nabavkama. Vidite, recimo, razloge, a vrednost je 180 miliona: kasno dobijena sredstva, kašnjenje u usvajanju plana poslovanja, masovne respiratorne infekcije, neuspeo postupak, kvar, epidemija salmonele, prestanak isporuke zbog raskida ugovora sa dobavljačem, donator uslovio izvršenje radova, fasada ugrožava bezbednost, krov prokišnjava. Pazite razlog. Onda: ugroženost normalnog funkcionisanja bolnice, neophodne količine. Pazite ovo: neuspeo otvoreni postupak i sezona rada fontana je započela, hitna intervencija na otklanjanju havarija na kanalizacionoj mreži. Dakle, ovde ćete da pronađete toliko razloga od kojih možete da napravite neverovatno dobru humorističku seriju, ali to je sve zamajac korupcije, jer se u postupku nabavki zaobilazi ono što je važno u zakonu, a to je da zakon bude precizan i da mi na osnovu njega možemo da kažemo - nemoguće je izbeći ono što jesu odredbe zakona. Ono što je još jako važno i na šta poslanici DSS-a ukazuju, to je ta tzv. tajnost, odnosno poverljive nabavke. Kada pričamo o poverljivim nabavkama, to su uglavnom nabavke koje mi razumemo, nabavke koje se tiču vojske, policije, BIA, ali mislim da je vrlo važno da zakon predvidi da mora da postoji kontrolni organ. Da li će to biti Državna revizorska kuća, da li će to biti parlament, da li će to biti ne znam ko, može da se priča o tome, ali prosto je nemoguće (zaista su vrednosti enormno velike) da se sredstva građana Srbije troše tako da vi nemate pojma gde ona odlaze i pod kojim uslovima odlaze. Zatim, šta je još važno? Trebalo bi pažljivije pogledati deo zakona koji se odnosi na reference ponuđača. Prosto mi se čini da u Predlogu zakona dajete mogućnost da u konkursnoj dokumentaciji sam naručilac odredi period koji mu je bitan i odnosi se na reference ponuđača. Mislim da je tu mnogo pametnije da zakon odredi rok i kaže: daju se reference pet godina, deset godina. Nema veze, vi ponudite taj rok, ali mislim da je mnogo važnije da takav rok postoji nego da dolazi do zloupotrebe. Kad govorim o mogućnosti zloupotrebe mislim na korupciju, pre svega. Vi ćete vrlo lako sa nekim da se dogovorite da tražite da 15 godina budu ponuđene reference i nekom drugom čoveku ćete dati mogućnost da ponudi svoje uslove, a nekom nećete, tako da mi se čini da preciznije definisanje omogućava da nikog ne favorizujete, da konkurencija bude zaista prava. Mislim da je nekakav rok od pet godina optimalan rok, ali to je ostavljeno za diskusiju. Dalje, ono što je izuzetno komplikovano u Predlogu ovog zakona, a bilo je i u prethodnom, jeste ponderisanje, odnosno to je postupak gde se daju poeni za određene elemente ovog ugovora. Čini mi se da je ovde to preterano komplikovano i da ćemo doći u situaciju da i mi imamo kuću koja se samo bavi pripremom konkursne dokumentacije, a mislim da Srbija zaista u ovom trenutku nema uslove za to. Većina firmi koje se bave biznisom nije na tom nivou da može da ponudi. To će dovesti do toga da nemate pravu konkurenciju, jer će onaj ko ima jaču firmu biti u situaciji da vam ponudi to što vi tražite, a ostali neće moći. Zatim, jasna mi je namera predlagača da delimično favorizuje domaće ponuđače, odnosno ponuđače robe domaćeg porekla, ali mi se čini da to nije najbolji način, jer se može desiti da time potpuno obeshrabrimo strane ponuđače, a da istovremeno naše ponuđače dovedemo u situaciju da se oni opuste, da imaju početnu prednost i da tako imamo smanjenu konkurenciju. To nije zdrav odnos i mislim da treba preispitati ove odredbe. S obzirom na to da je potrebno, čini mi se, stvarno mnogo administriranja na raznoraznim instancama, to tek otvara mogućnost za veliku manipulaciju i izigravanje zakonskih odredaba. To jeste jedan put ka korupciji. Recimo, šta ćemo da radimo sa spornim situacijama u vezi sa poreklom robe ili, recimo, poreklom ponuđača? Sada jedno pitanje koje se tiče Uprave za javne nabavke. Mislim da bi bilo važno o tome nešto malo progovoriti zato što vidim da i u prošlom zakonu, a i u ovom predlogu ova uprava polako odumire, a ona je u proteklom periodu imala i te kako važnu ulogu. Recimo, pogledajte, ovo su samo materijali u jednoj kalendarskoj godini, svi tenderi koji su poništeni. Ovo je materijal koji je dala Komisija za zaštitu prava. Da ne čitam, mislim da bi bilo zanimljivo i da se pročita koje su to institucije koje su najčešće kršile ovaj zakon i gde su poništeni postupci u celini. Nećete verovati, ali samo kada pogledate materijal iz ove jedne godine dolazite do zaključka da je ona priča svetskih i evropskih institucija o tome da u Srbiji najveći stepen korupcije imaju zdravstvene institucije i da su četvrte u svetu - potvrđena priča. Ako to pogledate, videćete da je to stvarno istina. Ako samo ovlaš prelistate ovaj materijal (koji stvarno jeste obiman), videćete da jedna trećina jesu razne klinike, čak Ministarstvo zdravlja u nekoliko navrata, tako da je to vrlo zanimljiv materijal koji bi trebalo pogledati. Da se vratim ovoj Upravi za javne nabavke. Čini mi se da Uprava za javne nabavke nema kapacitete ni u prethodnom zakonu, a ni u ovom zakonu. Njeni kapaciteti su vrlo ograničeni i oni predstavljaju prepreku za primenu ovog zakona. Čini mi se da kada se uspostavi sistem interne i eksterne provere, pre svega kroz funkcionisanje Državne revizorske institucije, koja treba da bude oslonac u radu i nas u parlamentu ali i države, ovaj zakon može da ima one elemente koje ste vi hteli i koje vidim kao nameru kroz ovaj predlog zakona. Interesantan deo, koji je poslanicima DSS-a bio vrlo zanimljiv, jesu kaznene odredbe koje ste predvideli u zakonu. To je jedna vrlo interesantna stvar zato što vi ovde ne nudite da je odgovorno neko individualno lice, kako bih rekla, nego govorite o pravnom licu. Onda dolazimo do jedne zaista smešne situacije... Možda me niste razumeli, ali pokušaću da objasnim o čemu pričam. Pričam o tome da je, recimo, ponuđač konkurisao na određeni tender i taj tender je na neki način srušen; odgovorno je neko lice koje je kršilo zakon, koje je pokušalo da izvrda odredbe zakona. To lice ima ime i prezime, to je lice koje radi za tu firmu i koja se bavi tim poslom. Vi ne kažnjavate to lice. Ostavljate da se kazni institucija u kojoj to lice radi. Onda dolazimo do toga da se novac budžetskih korisnika, dakle svakog građanina Srbije, preliva opet u isti budžet. Kažnjena su javna preduzeća, javna preduzeća imaju svoj budžet. Taj budžet je zapravo budžet Republike Srbije. Dakle, potpuno je smešna situacija. Čini mi se da je bilo potrebno da se pronađe u zakonu ko je to konačno odgovoran za ono što nije u redu. Da skratim priču, zato što ima još kolega koji bi govorili na tu temu, reći ću samo jednu stvar. Ovo jeste jedan mali iskorak u odnosu na ono što ste vi ponudili prethodnim zakonom, ali ovde i dalje ima mnogo nedostataka koji se ogledaju u nepreciznosti i nedorečenosti predloga. Mislim da je dovoljno bilo ovo što sam rekla. Dakle, ovaj zakon, čini mi se, i dalje ostaje sporan u svim onim elementima u kojima je bio i prethodni. Ukoliko se ne popravi amandmanima, taj zakon neće biti zakon koji će nešto regulisati u ovoj zemlji; i dalje će biti priča o tome da smo mi doneli jako dobar zakon, koji bi trebalo da reši pitanje korupcije, a on će biti zamajac korupcije. Zbog toga DSS neće glasati za ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem gospođi Marković. Reč ima narodni poslanik Zoran Bortić, izvolite, a neka se pripremi narodni poslanik Marina Toman.
Poštovana predsednice, uvaženi ministre i predstavnici Vlade, cenjene kolege narodni poslanici, poslanička grupa SPS-JS zaključila je da je postojeći Zakon o javnim nabavkama, koji je donet 2002. godine, tokom primene pokazao niz nedostataka koje je neophodno otkloniti. Poznato vam je da Zakon o javnim nabavkama predstavlja antikorupcijski zakon i zato ne želim ovom prilikom da ulazim u njegove detalje. Cilj mi je da ukažem na osnovne elemente koji čine suštinu i srž ovog zakona i, samim tim, na potrebu njegovog donošenja. Prvo, ovaj zakon omogućiće ekonomičniju i efikasniju upotrebu javnih sredstava. Sredstva će se moći koristiti samo za namene koje su u ugovoru, a sam postupak dodele ugovora sprovodiće se sa što manje troškova. Nabavke će se vršiti pod jednakim uslovima za sve učesnike u postupku. To će voditi boljoj i efikasnijoj kontroli javne potrošnje. Drugo, zakon će obezbediti bolju konkurenciju među ponuđačima. Ova konkurencija neće biti ograničena. Neće se moći koristiti neravnopravni uslovi i kriterijumi u tenderskim postupcima. Posebno treba istaći otvoreni postupak kada su u pitanju nabavke velike vrednosti. Povećanje konkurencije vodiće ka sniženju cena i podizanju nivoa kvaliteta. Sve to zajedno uticaće na razvoj privrede. Da bi bio konkurentniji, ponuđač će morati povećati kvalitet i smanjiti cenu svojih proizvoda, usluga ili radova. Sve to zajedno vodi ka slobodnom tržištu i svim onim elementima koje takvo tržište nosi sa sobom. Treće, zakon će omogućiti javnost u postupcima javnih nabavki. Oglasi o javnim nabavkama biće dostupni širem krugu zainteresovanih ponuđača. Svako ko bude učestvovao u postupku javne nabavke imaće mogućnost uvida u podatke iz ponuda svih učesnika u postupku. Četvrto, zakon će omogućiti jednakost ponuđača. U svim fazama postupka javne nabavke naručilac će biti dužan da obezbedi jednak položaj svim ponuđačima. Posebno treba istaći da se ponuđači neće moći diskriminisati ni teritorijalno, ni predmetno, ni lično.To znači da u postupku za svaki posao u javnim nabavkama može da učestvuje svako ko ispunjava zakonom propisane uslove i da najpovoljniju ponudu. Ovo su, dakle, načela na kojima se zasniva sistem javnih nabavki kako bi se izbegla korupcija. Zakon je celovit. On na sveobuhvatan i razumljiv način uređuje ceo postupak javnih nabavki, od donošenja odluke o pokretanju postupka, pa do zaključenja ugovora. Da bi se došlo do dodele ugovora biće neophodno proći kroz nekoliko faza postupka u kome će učestvovati više lica. Zakon predviđa da će svaki ponuđač u svakom momentu tokom postupka moći da podnese zahtev za zaštitu svojih prava. Ovim zakonom stvoriće se mogućnost da javne nabavke budu otvorene ne samo za sve ponuđače, već, što je daleko važnije, i za širu javnost. To će na direktan način omogućiti duplu kontrolu potrošnje javnih sredstava i doprineće mnogo savesnijem radu izvršilaca koji će zakon primenjivati. Svaka komisija, naručioci i lica koja budu učestvovala u sprovođenju postupka javnih nabavki znaće da će njihove odluke moći da ponište drugostepeni organi i da su njihovi postupci pod budnim okom javnosti i ponuđača. Takođe, želim posebno da istaknem da će ovim zakonom na sveobuhvatan način biti regulisan i postupak zaštite ponuđača, kao i postupak zaštite javnog interesa. Na kraju, ovaj zakon, pored toga što ima antikorupcijsku ulogu, predstavlja jedan od uslova za ubrzanje procesa pridruživanja Evropskoj uniji i biće jedan od temelja pravednijeg društva.
Reč ima narodni poslanik Marina Toman, a neka se pripremi Zoran Kasalović. Odustajete, Zorane? U redu. Onda gospodin Mileta Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, racionalnost javnih nabavki mora da se posmatra kao sastavni deo efikasnosti trošenja budžetskih sredstava. Nažalost, javne nabavke su izvor korupcije, možda u ovom trenutku i broj jedan u Srbiji. Upravo su to činjenice i razlozi zbog kojih treba menjati ovaj zakon. Međutim, ovo predloženo rešenje nikako ne može da promeni mnoge stvari koje zakon reguliše. Naprotiv, neke njegove odredbe upravo navode na suprotan zaključak. Poslanička grupa SRS je prilikom izrade amandmana na ovaj zakon morala da vodi računa o nekim njegovim odredbama i njihovoj primeni u praksi, odnosno u kojoj meri one ostavljaju prostor za korupciju i malverzaciju. Moramo da se suočimo sa činjenicom i realnošću da se postojeći zakon u velikoj meri kršio i zloupotrebljavao otvarajući širom vrata korupciji. Jedno od osnovnih pitanja koja se nameću jeste kako suzbiti korupciju u planiranju i pripremi postupka javnih nabavki. Prema podacima Ministarstva finansija, od 2002. do 2006. godine ostvaren je pozitivan razvoj u oblasti javnih nabavki i uštede od 300.000.000 dolara. Međutim, razlog zbog kog se ne može prihvatiti ova činjenica je taj što Uprava za javne nabavke ovu uštedu računa samo na osnovu razlike između planiranih i realizovanih javnih nabavki. Ovome ide u prilog i podatak Uprave za javne nabavke da uštede u javnim preduzećima beleže negativnu tendenciju i da su u periodu od 2005. do 2007. godine bile ispod proseka. To je zabrinjavajuće, jer se u ukupnoj vrednosti javnih nabavki u Srbijiudeo javnih preduzeća kreće od polovine do čak dve trećine. Korupcija se javljala i u fazama realizacije ugovora koji su nedovoljno kontrolisani od strane nadležnih organa. To pitanje dobija na svojoj važnosti i težini ako se uzme u obzir velika vrednost javnih nabavki, koja je u prošloj godini, na osnovu dostupnih podataka, iznosila dve milijarde evra. Međutim, procenjuje se da je vrednost javnih nabavki duplo veća jer jedan broj naručilaca javnih nabavki, njih oko 10.000, prema podacima Uprave za javne nabavke, ne dostavlja godišnje izveštaje. Umesto da se primenjuje metodologija za pripremu planova javnih nabavki na osnovu kojih će naručilac pravovremeno sačinjavati svoje godišnje planove javnih nabavki, visina javnih nabavki se određuje na osnovu procene naručioca i nadležnog ministarstva. Kada su u pitanju javne nabavke, uočavaju se dva problema: nedovoljno efikasna primena kontrole i sankcionisanje kršenja zakona. Predlagači najavljuju da će nova zakonska rešenja uneti i neke novine, da će navodno biti usklađena sa evropskim standardima i da će uvesti u ceo proces nove kontrolne mehanizme. Najavljivano je da će Državna revizorska institucija imati bolju kontrolu ponuđača, da li je ono što je ugovoreno zaista isporučeno, odnosno da se proveri količina, vrsta i kvalitet predmeta nabavke. Državna revizorska institucija bi takođe morala da kontroliše regularnost postupka, izvršenje odluka Komisije za zaštitu prava, kao i realizaciju ugovora, i to po svakoj ugovorenoj stavci. Kontrola od strane Državne revizorske institucije bi trebalo da obuhvati celokupan proces nabavke, počev od plana pa sve do okončanja realizacije, međutim, tu se suočavamo sa činjenicom da Državna revizorska institucija praktično ne radi. Adekvatni uslovi za rad joj nikada nisu obezbeđeni. Ponovo se vraćamo na početak priče, zakon se donosi da bi se primenjivao u praksi, a ne da bude mrtvo slovo na papiru. Ako mi pojedinim odredbama ovog zakona uključujemo u javne nabavke i Državnu revizorsku instituciju, koja je osnovana, ali ne funkcioniše, onda je sve ovo i čitava ova priča o izmeni zakona besmislena. Da, SRS se zalaže za sređivanje haotičnog stanja u sektoru javnih nabavki, pre svega za suzbijanje korupcije, ali smatramo da Vlada nije pokazala dovoljno volje i ozbiljnosti u pristupanju ovom problemu. To pokazuje veliki broj amandmana. Vlada prvo mora da se suoči sa realnošću da Državna revizorska institucija ne radi, zatim da otkloni uzroke koji su doveli do toga, pa tek onda da predlaže nova zakonska rešenja. Još jednom ponavljam, ako se to ne radi, sve je onda besmisleno i predstavlja bacanje para poreskih obveznika, kao i kada je u pitanju Zakon o agenciji za borbu protiv korupcije. Jednu od novina predstavlja i to što se javne nabavke velike vrednosti više neće oglašavati u dnevnim novinama, već na portalima i u "Službenom glasniku". Zaista je oglašavanje u dnevnim novinama predstavljalo veliki finansijski izdatak, međutim, interesantan je podatak da se tek najavljuje obuka lica koja će "kačiti" javne nabavke, odnosno tendere na portal. Koliko će to trajati? Nije li ta neefikasnost već viđena? "Kačenje" na portal trebalo bi da uvede neku transparentnost u ceo postupak, međutim, pomenuta odredba važiće samo za javne nabavke koje prelaze iznos od pet miliona dinara, ukoliko su u pitanju dobra i usluge, odnosno 20.000.000 dinara za radove. Srpska radikalna stranka smatra da ovu odredbu treba menjati i na portalu oglašavati sve javne nabavke čija vrednost prelazi nabavku male vrednosti, jer nepostojanje opravdanih kriterijuma koji bi fiksno limitirali vrednost javne nabavke koja bi se kačila na portal upravo zahteva veću transparentnost. Takođe, jednu od novina u zakonu predstavlja uvođenje službenika ili savetnika za javne nabavke. Moram da primetim da je Vlada prihvatila naš amandman i da je umesto zapošljavanja uvela samo preraspodelu kadrova koji su se već bavili ranije javnim nabavkama. Smatramo da je mnogo bolje rešenje izvršiti bolju sistematizaciju i radnike samo preusmeriti, umesto zapošljavati nove ljude. Zakonom o javnim nabavkama propisane su i prekršajne sankcije za one rukovodioce i službenike, kao i firme koje ne poštuju pravila. Srpska radikalna stranka smatra da je postojeća kaznena politika loša, a naročito treba imati u vidu i to da su javne nabavke sfera u kojoj trenutno ima najviše korupcije. Upravo takva kaznena politika dovodi do toga da se kršenje zakona konstantno ponavlja, korupcija širi, a odgovorni ne sankcionišu. Ovu činjenicu najbolje potvrđuju reči direktora Uprave za javne nabavke. Gospodine ministre, možda biste mogli da poslušate ovu izjavu, vrlo je korisno. Znači, direktor Uprave za javne nabavke Predrag Jovanović za jedan dnevni list je rekao: "Mi smo za ozbiljne prekršaje podnosili prijave, ali su sankcije izostale. Recimo, bila je jedna ozbiljna nabavka od oko 20.000.000 dinara, a firma je kažnjena samo opomenom. Sud je obrazložio da bi novčana kazna bila trošak za državni budžet, jer se radi o državnoj firmi." Ako se ovako ponašaju pravosudni organi, onda ne znam šta možemo da očekujemo od ostalih. Zakon se krši u velikom broju slučajeva. Komisija za zaštitu prava svake godine utvrdi u nekoliko stotina predmeta da naručioci nisu sproveli zakonom propisani ugovor. Uprkos tome što Komisija donese odluku o delimičnom ili potpunom poništenju tendera, samo u 2006. godini odluka o tome da se poništi tender je doneta 175 puta, ne postoji povratna informacija da li je ta odluka uopšte i sprovedena u praksi. Znači, nalazimo se u jednom začaranom krugu. Poslednji primer na kom su se mogle jasno videti razmere kriminala u sferi javnih nabavki jeste opština Zrenjanina, čiji je gradonačelnik Goran Knežević, kadar Demokratske stranke, nedavno uhapšen. Direktor Uprave za javne nabavke Predrag Jovanović navodi, citiram: "Bilo je nekoliko žalbi upućenih Komisiji za zaštitu prava. Komisija je poništila tendere, ali kasnije smo iz sredstava javnog informisanja saznali da su ti poslovi ipak zaključeni, uprkos poništavanju zbog neregularnosti." To je trajalo sve dok Demokratska stranka nije donela političku odluku da na primeru Kneževića demonstrira svoju borbu protiv korupcije. Nažalost, to premišljanje je strašno dugo trajalo. Takođe, ne dostavljaju se godišnji izveštaji Upravi za javne nabavke. Prema podacima koje je saopštila Uprava, samo njih 2.100 je dostavilo izveštaj o javnoj nabavci u 2007. godini, a broj onih koji bi trebalo da to učine je bar šest puta veći. Takođe, moramo da konstatujemo da se taj broj iz godine u godinu povećava. Postavljamo pitanje čija je to odgovornost i da li to neko kontroliše. Interesantno, iako se Zakon o javnim nabavkama uveliko kršio, prema podacima Ministarstva pravde u 2006. godini, vrlo je interesantan podatak, samo 27 pravnih lica je novčano kažnjeno, dok je 28 kazni izrečeno odgovornim licima. Postavlja se pitanje šta rade pravosudni organi, ako se Zakon o javnim nabavkama u tolikoj meri krši? Da zaključim, racionalnost javnih nabavki mora da se posmatra kao sastavni deo trošenja budžetskih sredstava. Može li to ovaj zakon promeniti? Smatramo da ne, jer ne postoje temelji koji bi omogućili da se on adekvatno sprovodi, pre svega Državna revizorska institucija.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, gospodin Stojanović Filip, izvolite.
Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, javljam se po članovima 225. i 226. i tražim obaveštenje i objašnjenje od Vlade Republike Srbije i ministra unutrašnjih poslova Ivice Dačića što se tiče statusa pripadnika kosovske policijske službe koji su danom proglašenja republike Kosovo ostali bez posla. Stiglo mi je pismo iz Kosovsko-pomoravskog okruga, upućeno na moje ime, od pripadnika kosovske policijske službe srpske nacionalnosti. Upoznati smo da je Vlada Republike Srbije, dana 17. aprila 2008. godine, donela odluku o obaveznom preuzimanju svih pripadnika kosovske policijske službe u Ministarstvo unutrašnjih poslova Republike Srbije. Kao što vidite, Vlada Republike Srbije ni do današnjeg dana nije ispunila svoje obećanje i nije ispoštovala svoju odluku koju je donela pre šest meseci. Smatram da su svi ovi ljudi prevareni od strane Vlade Republike Srbije i Ministarstva unutrašnjih poslova. Ovi ljudi, koji su sve vreme aktivno učestvovali u borbi protiv terorizma i banditizma, odlučili su da daju svoj doprinos, da stanu u odbranu svih preostalih Srba koji su ostali da žive na prostorima Kosova i Metohije. Smatram da oni nisu zaslužili ovakvu sudbinu da na ovakav način budu odbačeni i ostavljeni na belom hlebu, bez posla, jer su to jedini zaštitnici Srba na ovim prostorima. Hvala.
Gospodine Stojanoviću, informaciju ćete dobiti od MUP-a, odnosno vaše pitanje će biti prosleđeno. Ima reč narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, poslanička grupa Napred Srbijo Srpske napredne stranke misli da ovaj zakon nije dobar. Po našem mišljenju, ovo je kompilacija zakona i uredbe. Taksativno pobrojani elementi u ovom zakonu mogu jako ličiti na uredbu, ali da bi do kraja bila uredba nedostaju još neki detalji kojima bi ona mogla konačno da se provede kao postupak kojima ovlašćeno lice, naručilac robe, usluge ili nečega drugog što je predmet javne nabavke, može da, poštujući proceduru, pojednostavi postupak ulaženja u veliku finansijsku investiciju, iz koje obično, ono što je za nas zanimljivo, velike institucije i veliki sistemi, pre svega u društvenom ili državnom vlasništvu, mogu da se okoriste, najčešće u korist pojedinca, dakle gazde, vlasnika, direktora, predsednika itd. Na taj način se ono što je osnovno u ovom zakonu, a to je njegovo antikorupcijsko delovanje, dovodi u pitanje. (Poslanici SRS lupkanjem o poslaničke klupe ometaju govornika.) Na koji način? Znači, ipak se lupka - dobro. Naručilac će odbiti ponudu, kaže se u članu 19, ako postoji verodostojan dokaz o tome da je ponuđač delovao preko niza lica koja su na određeni, nedovoljno definisani, način mogla da učestvuju u procesu kreiranja ponude. Verovatno se pod to podvodi i službenik koji će, prema članu 98, biti imenovan kao odgovorno lice, zaposleno ili iz reda zaposlenih, da sprovede ovaj postupak. Ali, mislimo da je svejedno, jer na to lice moguće je uticati i krajnje posredno, te ova odluka, ovaj stav može delovati tek tako da bi se reklo da je zakonopredlagač mislio na tu varijantu da postoje verodostojni dokazi... (Predsednik: Gospođo Vukićević, molim vas.) Teško da može ovo delirantno stanje da se ... To je uslovni refleks, znate. Sada bi Pavlovu Nobelova nagrada došla u pitanje, ali ovo je jedno uobičajeno stanje ... (Predsednik: Molim vas, kazniću vas.) ... za deo opozicije u Srbiji. Naručilac će, kaže se u drugom stavu, odbiti ponudu ako ima verodostojan dokaz da je pretio članu komisije. Znate, ako se član komisije i onaj ko će učestvovati, učesnik u javnoj ponudi, dogovore da se nešto uradi, on nikada neće priznati da mu je neko pretio, da ga je ucenjivao. Tako, ovo može deluje kao jedan opsoletan član. Zbog kratkoće vremena ići ću samo po pojedinim stavkama ovog predloga zakona. Pre svega, član 44 - obavezni uslovi za učešće. Poručilac i ponuđač moraju da sklope, odnosno ponuđač mora da se ponaša prema uslovima koje propiše naručilac ili poručilac u javnom pozivu i u konkursnoj dokumentaciji koju priloži. Međutim, ako se posmatraju uporedna zakonodavstva vidimo da ovde nije do kraja taksativno pobrojano, čak iako je dat model ugovora, sem ako on ne sadrži sve što je potrebno da bi u svom javljanju ponuđač mogao da nastupi decentno i da tačno zna sa čim treba da se pojavi pred komisijom koju formira naručilac. Na primeru ponderisanja najbolje ćemo videti kako tu stvar može biti do kraja nerazjašnjenja. Naručilac je dužan da u konkursnoj dokumentaciji odredi šta smatra neophodnim finansijskim i poslovnim kapacitetom. O tom potom, jer je to član 45. koji nešto detaljnije razrađuje ovaj problem. Onda bi možda trebalo to što nudi ponuđač klasifikovati u nekoliko kategorija, na primer, dokaze o finansijskoj sposobnosti, dokaze o pravnoj valjanosti, dokaze o svom privrednom uspehu, a onda to lepo formulisati - šta je izjava, šta je odluka, šta je izveštaj revizorske komisije, šta je izveštaj nekog drugog finansijskog organa, šta je njegov lični izveštaj, koliko je sam ponuđač, ta firma, to preduzeće, taj privatnik, ta državna, društvena firma, taj stranac, obavezan da ponudi. Ako to i provejava kroz druge tačke zakona, onda to nije na jednom mestu; bilo bi dobro da je to spakovano na jednom mestu i da se kaže šta su uslovi za poslovnu sposobnost, šta su uslovi za pojedine forme javnih nabavki. Nije, dakle, isto da li je predmet nabavke roba, različita usluga ili radovi. Jer, za različite nabavke formiraju se različiti dokazni materijali o validnosti ponuđača. Naravno, to je moglo da se vidi iz uporednih zakona u drugim zemljama, kako to može dodatno da se pročisti; možda bi zakon bio veći za nekoliko članova, ali bi bio i oplemenjeniji, moglo bi se tačno znati šta u kojim prilikama ponuditi. Jer, ako sada pođemo od onoga što stoji u ovom predlogu zakona, to nam je negde u trećem stavu – bilans stanja sa mišljenjem ovlašćenog revizora itd. u ukupnim prihodima za najduže tri budžetske godine, da li mi automatski dovodimo u nezavidan položaj nekoga ko je počeo da radi, recimo, ove godine? Uspešno posluje, razvio je firmu, uložio novac i on nema ni godinu dana iza sebe, nema priliku da pokaže finansijsko stanje. Recimo, to je svojevrsna diskriminacija. Dalje, odbijanje, negativne reference. Neko zaista može biti odbijen ako firma u celosti ne radi loše, ali šta ako u toj firmi ovlašćeno lice, koje ide ispred firme, ima samo negativne reference? Dakle, to bi trebalo pojasniti, jer neki predviđaju vrlo veliki skup negativnih referenci za ovlašćeno lice koje zastupa firmu. Dakle, firma uredno posluje, a zaposlila je nekoga ko ima ovakvu ili onakvu biografiju. Ako je privatnik, vi mu ne možete zabraniti da zaposli koga god hoće. Dakle, možda je moglo i po tome da se pročešlja i da se vidi kako je to rešeno u drugim institucijama. Sada, vrste kriterijuma. Da bi se ocenjivala ponuda koju je neko ko želi da učestvuje na javnoj ponudi u javnom tenderu, po prvoj tački, a to su ekonomski najpovoljniji kriterijumi, ovde jeste pobrojano 12 tačaka ... (Poslanici SRS lupkanjem o poslaničke klupe ometaju govornika.) (Predsednik: Gospodine, nemojte tako, ja vas molim da omogućite gospodinu Poskurici da se obrati Skupštini i da govori.) Bihejvioralna terapija, može to i tako, dobro. ... Dakle, ekonomski najpovoljniji, 12 tačaka... Sada se sve one boduju, koliko se razume iz zakonskog predloga, do 100 bodova. Možda bi bilo uputno da je ovde stavljeno da je ovih 12 tačaka, zaista deluje logično, složeno tako da su hijerarhijski validne. Dakle, da je najvažnija prva, pa druga, pa treća. Ali, ako je predmet neko umetničko dobro ili nešto drugo, pitanje je da li je tu samo vredna cena ili, recimo, estetski utisak. Da li naručilac ima pravo, kada sastavlja ponudu, da različito boduje svaku od ovih stavki? Onda je posebno pitanje, ako tako radi, da li smo doista zaštitili domaće ponuđače? Ako smo stavili da je razlika od 20 ponderisanih bodova kriterijum koji usmerava naručioca prema domaćem, umesto prema stranom, to ne znači da smo u finansijskom smislu, ako nije definisano ponderisanje, učinili za kasu, za budžet, budžet lokalni, budžet republički. Zamislite koliko je to važno u nabavci lekova, medicinske opreme i drugog. Ako neko vuče 20 bodova po osnovu, ne znam, dobre saradnje, istaknute firme itd. i on dobije, stranac, neku prednost, a to finansijski košta mnogo više, onda bi bilo razumljivije da je ovde stavljeno da je 20% od cene, kako je stavljeno tamo kada se radi o ovom kriterijumu najniže ponuđene cene. Onda je tu stvar jasnija, jer 20 bodova, to je matematika koja može lako sve da stavi u okvir zakonitosti, a da se pri tome provuče veoma skupa nabavka. Zamislite na tržištu lekova gde imate domaću paralelu ili strani lek, a onda vi ocenite ovo ili ono, biće 19 bodova, i to može stranac, a to bude dvostruko skuplje. Tu su izvori korupcije, kriminala, neosnovanog bogaćenja. Hajde da idem na zdravstvo, pa da govorim o direktorima, šefovima tendera, onima koji se dogovaraju itd. Ovde se zakonom predviđa koje će biti to službeno lice koje će to raditi, organi za kontrolu i naručioci, zaštita prava onih koji učestvuju u javnoj nabavci, u javnoj ponudi. Međutim, pitanje je koliko će to biti zaista efikasno. Ako je neuobičajeno niska cena, vi sada naručioca dovodite u situaciju da sam mora da nađe mehanizme u ponovnom pozivu; onoga ko se javio na tender za javnu nabavku mora ponovo da zove i da kaže - izvini, zašto je tebi cena tako jeftina? Da li, ako gradiš put, stavljaš manje asfalta, da li stavljaš manje tampona? On tu čitav niz aktivnosti treba da preduzme. Pitanje je koliko će od toga biti tačno, koliko će neko ko objektivno želi da progresivno, pomalo zarađuje biti skrajnut iz postupka, jer je izašao sa najnižom cenom. To je vrlo relativna kategorija za koju, konačno, kao što sam govorio i za ovu prethodnu, gde neko može biti uplašen, podmićen, korumpiran, nema ni kaznenih odredaba, nema ni pozivanja na krivičnu odgovornost, prekršajnu, nema ništa. Mislim da je ovo možda trebalo dopunjavati, odraditi malo efikasnije, jer bismo u tom slučaju imali jedan zakon koji bi možda bio na tragu pokušaja da se spreči korupcija, da se spreči kriminogeno ponašanje onih koji su naučili da dobro žive i profitiraju od budžetskih para, da se takvo stanje u Srbiji prekine. Konačno, to jeste naš stav i u tom pravcu će delovati (da valjda malo pokažem da nije potrebno da lupaju) i naša politička stranka. Upravo, jedna od deset tačaka programskih načela je borba protiv korupcije, u kojoj ćemo biti uporni, ne prozivajući ovog časa ni levu ni desnu stranu, nego svuda i na svim nivoima, tamo gde različite koalicije donesu različite nosioce vlasti. Tražićemo i bićemo uporni u tome da čak i preko ovog zakona, ako ga usvojite, nađemo osnov da mnoge stavke dovedemo u pitanje i stvar isteramo na čistac. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Javio se gospodin Avramović, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo sada smo imali priliku da vidimo kako lopov uči lopova ...
Oprostite, po kom članu Poslovnika, gospodine Avramoviću?
Imam tri minuta da obavestim po kom članu: član 27, član 102. Ustava, član 104. Da li treba da nabrajam dalje?
Izvolite.
Imamo priliku da vidimo kako lopov uči lopova kako se skida čarapa sa glave. Upravo smo bili u toj situaciji. Prvo, da vam kažem nešto, gospođo Đukić-Dejanović, ne znam s kojim namerama, s kojim željama...
Gospodine Avramoviću, dužni smo da se jedni drugima obraćamo pristojno. Ne možete kolegu Poskuricu tako nazivati, molim vas.
Vi ste prekršili dostojanstvo. Ako lopov nekome kaže - lopove, ne možete definisati šta sam ja hteo da kažem, jer ste me prekinuli. Dakle, izašao je za ovu govornicu, gospođo Đukić-Dejanović, neki laboratorijski nastali narodni poslanik, koji sebe tako zove i kaže ono što je imao da kaže, kako se skida čarapa sa glave. Kaže - mi i naša stranka, i reklamira program svoje stranke sa ove govornice. Vi ne shvatate da se on upravo javio po ovom zakonu zato što su Amerikanci, zajedno sa Borisom Tadićem, raspisali tender za javnu nabavku ko će da ubije Vojislava Šešelja. On se dobrovoljno prvi javlja, što je sasvim prirodno. Čitajte Manterove izjave i biće vam sve jasno. Ali, ja vama skrećem pažnju, nemojte dozvoljavati zloupotrebu ove govornice ljudima koji su građani. Član 102. Ustava kaže: "Narodni poslanik je slobodan da, pod uslovima određenim zakonima, neopozivo stavi svoj mandat na raspolaganje političkoj stranci na čiji je predlog izabran za narodnog poslanika." Član 100. kaže: "Narodnu skupštinu čini 250 narodnih poslanika koji se biraju na neposrednim izborima tajnim glasanjem, u skladu sa zakonom". Ovog čoveka niko nije birao, on predstavlja ovo što predstavlja. Ovo je laboratorija napravila. Shvatate li to? To je urušavanje dostojanstva ove skupštine. Raspisan je tender, čovek se javio, ali neka ide na adresu. Nego, uzeo je nešto, pa sada mora to da opravda, o tome se radi. Tu se krši dostojanstvo. Dakle, njihov pokušaj, koji nije uspeo, i dalje se nastavlja. Vi to vidite i nećete to da sprečite. Vi ste krivi za ovu situaciju, vi ste dozvolili ovu situaciju i vi zbog ovoga treba da odgovarate. Dakle, ne može, gospođo Đukić-Dejanović, da izađe građanin, ne može da izađe neko da se odazove tenderu, ako za to nije kompetentan, iako ima volju, iako mu trebaju sredstva da bi bolje živeo.
Reč ima gospodin Krasić, takođe po Poslovniku.
Naravno, ja ću da vam ponovo kažem da je u pitanju član 27. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Pošto vi, gospođo Đukić, uporno istrajavate u ovome da kršite Ustav i zakone, i Poslovnik naročito, uporno ću da vam sa ove govornice objašnjavam o čemu se radi, ali najviše sa namerom da narod shvati o čemu se radi. Morate da znate da je 9. septembra 2008. godine u poseti Srbiji bio Serž Bramerc. Tada je neko podneo ostavke na sva mesta u Srpskoj radikalnoj stranci; u onoj maloj sali je rekao da će da izađe ovde da kaže da više neće da se bavi politikom, izašao je za ovu govornicu i rekao – ja sam napravio novu poslaničku grupu. Vi ste mu svi aplaudirali. Četrnaestog novembra ove godine dolazi ponovo Serž Bramerc. Građani Republike Srbije, zapitajte se koja će nova pakost da se desi svima vama u Republici Srbiji. Ne znam šta ste vi planirali, da li će još neko da se pocepa, rascepa, iscepa, ode, koliko ćete kome da date, šta ćete da kupite, šta ćete da prodate, stvarno ne bih mogao da se bavi nagađanjima. Samo želim da vam ukažem da se Serž Bramerc dolazi i pošto on dolazi, računajte da će opet nešto crno, pokvareno da se desi građanima Republike Srbije. Ništa loše se nije desilo Srpskoj radikalnoj stranci. Tu je velika vaša zabluda. Desilo se svim građanima Republike Srbije, jer su sada napokon shvatili da se kriminal isplati. Kriminal se isplati u ovoj zemlji. Ali, znate li kako je to licemerno kada onaj ko je, kao produkt krađe ili predmet krivičnog dela, nekom greškom u ovoj sali kritikuje Vladu Republike Srbije? Tako se opravdane kritike poslanika Srpske radikalne stranke na račun Vlade Republike Srbije devalviraju, minimiziraju i na drugi način dovode u pitanje. Ali, upravo to želi Boris Tadić – da se apsolutno ništa ne zna šta je u ovoj skupštini, da se unese blagi haos, kako bi se on i njegova veličina pojavili kao nešto normalno, što nema veze sa ovim stvarima koje se dešavaju u Narodnoj skupštini. A dešavaju se, i vi to podržavate. Više puta sam vam rekao, naravno, mi smo tu, mi ćemo svaku ovu pojavu da žigošemo, svaki ovaj primerak će biti žigosan. Izaći će uskoro i nova knjiga, gde ćemo sve da objavimo, ko je šta rekao, kada je rekao, zašto je rekao, da bi to bilo svima apsolutno jasno. I vi ćete imati zasluženo mesto u tim knjigama. Krenućemo i sa promocijama tih knjiga, da ljudi čuju istinu o čemu se radi, da vide kakav je ovo zločinački projekat uništavanja države. Ovo je zločinački projekat. (Predsednik: Vreme, gospodine Krasiću.) Javiću se ja ponovo, nema problema.
Reč ima gospodin Paja Momčilov, narodni poslanik. Po Poslovniku, takođe.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvažena predsedavajuća, reklamiram, naravno, član 27, ali ću ga preskočiti i pozvaću se radije na član 104. Ovo što vam ponavljaju uporno poslanici SRS iz dana u dan sad već postaje zabrinjavajuće. Protiv čega se mi uporno bunimo i sa čim ne možemo da se složimo? Ne možemo da se složimo što su izvesni građani ovde, koji se predstavljaju da su poslanička grupa Srpska napredna stranka, pod svoju firmu stavili da su i SRS. Pogledajte skupštinski sajt, molim vas. Oni jedino mogu da egzistiraju ovde kao poslanici SRS. Zašto to ova većina toleriše, ne razumem. To nije stvar morala, to je stvar kršenja zakona. Vi ste psihijatar, da li je moguće, vi znate šta je to podeljena ličnost, da si i Srpska napredna stranka i da si i SRS? Upravo imamo takvu šizofrenu situaciju. Mi jednostavno samo pozivamo vas, a naravno i ovu većinu ovde koja ovo sve i diktira i pravi ovo zamešateljstvo i zbog toga omalovažava ovu skupštinu, da se privedete svesti. Ne može se biti SRS i govoriti sve ovo što se govori za ovom govornicom. To je nonsens, to je šizofrenija. Molim vas, nemojte vređati građane Srbije. Znam da u politici nema morala, to je proklamovano davno, ja ne plediram na to, ja plediram na elementarnu logiku i na ono što bi bili zakon i pravda i ovaj poslovnik. Ne može se biti u isto vreme i jedno i drugo. Neću pričati o kameleonstvu, ne pada mi ni na kraj pameti; neću pričati ni o moralu nekoga ko ukrade, ne pada mi ni na kraj pameti, to su odrasli, zreli ljudi. Neću ni kao Vuk Drašković, koji je u listu "Danas" pre dva dana napisao - sulaj marijus iz Zemunskog magistrata. Ne znam kako njegovi predstavnici koji ovde sede posle ovoga što im je predsednik stranke napisao mogu da tolerišu ovako šizofrenu i nemoguću situaciju. Nemojte, molim vas, kameleone da trpimo ovde i nemojte vi koji upravljate ovim domom da budete dovedeni u tu situaciju zbog neprincipijelnosti ove većine ovde. Lično verujem da ste vi častan čovek, predsednice, i apelujem na vas kao kolegu da ne dozvoljavate ovakav nemoral, ovakvo kršenje propisa i zakona. Mi srpski radikali ćemo do kraja da žigošemo ovakvo stanje u parlamentu Srbije. Verujte, ako vi istrajavate, i mi ćemo istrajavati.
Gospodin Krasić Zoran, po Poslovniku. U više navrata sam davala odgovor na vaša pitanja. Zna se koje institucije u ovoj zemlji šta rade; prema tome, Narodna skupština i predsednik Narodne skupštine rade ono što je predviđeno Poslovnikom. Izvolite, gospodine Krasiću.
Upravo se pozivam na to što ste citirali da opredmećuje vaš rad u Narodnoj skupštini, i ne samo u ovoj sali nego u kabinetu i u javnosti kad nastupate. Morate, gospođo Đukić-Dejanović, da shvatite, vi ste deo jednog projekta koji se zove Vlada Republike Srbije, koalicija itd. i vi morate da trpite ove posledice. Ne mogu ovo da žigošem direktno preko Borisa Tadića, jer njega nema u zemlji pa moram preko vas. Moram samo da vam skrenem pažnju. Mi smo postupili po vašem uputstvu. Podneli smo krivičnu prijavu. Četvrto opštinsko javno tužilaštvo je prosledilo Prvom opštinskom tužilaštvu krivičnu prijavu sa dopunom i sa različitim dokazima. Svrha krivične prijave jeste da se dokaže da je izvesni Smoki izvršio krivično delo iz člana 328. Krivičnog zakonika Republike Srbije, a on je učinio neupotrebljivom službenu ispravu. Radi javnosti mora da se zna, po Krivičnom zakonu, narodni poslanici su službena lica. Isprave koji oni prave su službene isprave. Ostavke i ovlašćenja koja su svi poslanici Srpske radikalne stranke... A to su ona lica kojima u uverenju za izbor za narodnog poslanika piše da su izabrani sa liste SRS - dr Vojislav Šešelj; 78 takvih uverenja ima. Sada imate neke ljude koji sede ovde, a nemaju uverenje. Oni se predstavljaju da su nešto drugo. U spisku političkih stranaka koje su učestvovale na izborima nema stranke. Pre nekoliko dana su je formirali, zahvaljujući vašoj pasivnosti. Vi smatrate da je to moguće, e pa nije moguće. Žigosaćemo vas. Neovlašćeno je čovek napravio menično zaduženje, bez odluke Centralne otadžbinske uprave, uz izričiti nalog da se ne uzima kredit. Otvaram pitanje - da li političke stranke mogu da se finansiraju kreditima banaka? Ne mogu, ali je zadužio i došlo je 68.000.000 dinara blokade SRS. Šest meseci mi nećemo moći ništa da isplatimo sa žiro računa, a oni aplaudiraju. Još ona dvojica kažu - pa mi smo brendovi. U kozu da smo ulagali tolike godine tolike pare koliko smo uložili u njih, i one bi postale predsednici republika. Šta sad izigravaju ovde? U cara Trojana kozije uši. Vi svi treba da trpite ovo. Hajde vi, nego svi građani Srbije, svi treba da trpe. Koga treba da trpe? Ovakve primerke, ovakav način razmišljanja.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, po Poslovniku.
Gospođo predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, lopovluk ima šire razmere. Pored krađe poslaničkih mandata, neovlašćenog zaduživanja Srpske radikalne stranke, na delu je i krađa odborničkih mandata. Tako jedan građanin, koji je malopre stajao na jednoj nozi, podbočio se ovde pozadi, valjda da se prisloni uz ovaj inventar, krade i mandate odbornika SRS izabrane na listi na kojoj on prstom nije mrdnuo da bi dobio taj odbornički mandat srpskih radikala u gradu Kragujevcu. Cela ta odmetnička grupa sa njim, uz pomoć Veroljuba Stevanovića, ovog filozofa Milenića, koga s pažnjom svi pratite i slušate, samo niko ne može da ponovi šta je čovek rekao kada se obrati sa skupštinske govornice, uzurpira volju građana Kragujevca. Vi znate, gospođo Đukić-Dejanović, časna ste žena, redovni ste profesor kragujevačkog medicinskog fakulteta, dugogodišnji direktor Kliničko-bolničkog centra, da takvi ljudi, koji se na takav način bave politikom, ne mogu da uživaju ugled u sredini u kojoj žive. Tako ste vi dotičnog građanina potukli do nogu na izborima za gradonačelnika pre četiri godine i ja vam, iako ste iz druge stranke, to sam uradila i onda, čestitam na tome. Jer, kada građani gledaju političku stranku kroz neku ličnost, kao što je tada bilo na tim izborima, oni imaju sve u vidu. Imaju u vidu, pre svega, i članovi i birači Srpske radikalne stranke kako se neko odnosi prema njima i prema njihovom radu. Ja ću vam reći, gospođo Slavice Đukić-Dejanović, ono što vi znate: 164 biračka mesta postoje u Kragujevcu; ljudi koji su bili članovi biračkih odbora, predsednici mesnih odbora, simpatizeri, članovi SRS su ljudi koji nisu (i sami znate jer dolazimo iz iste sredine) prosečnog imovnog stanja, nego zaista žive na ivici egzistencije, ili su ljudi koji zaista pošteno svojim radom izdržavaju članove svoje porodice. Kada oni vide da se sa skupštinske govornice obraća neko ko prstom nije mrdnuo da bi dobio to što je u tom trenutku dobio od SRS, a onda se drzne posle te krađe poslaničkog i odborničkog mandata da govori o tome da Vlada Republike Srbije pravi neke mahinacije, odnosno da to zaista rade pojedini državni organi i preduzeća, onda morate da se zapitate, kao osoba od struke, kako se to naziva i čemu to vodi. Kako ti ljudi uopšte mogu da se pojave u sredini u kojoj žive, da stanu ispred ogledala, da se obrate svojim prijateljima, komšijama, rođacima i ko normalan može to da podrži, ko iole smatra da postoje skrupule, da postoje ljudske vrednosti, da postoji moral? Kao što je onaj građanin, taj njihov guru, položio zakletvu u hramu u Zemunu pre izvesnog vremena, što je gospodin Krasić pročitao, tako je isto taj građanin koji je stajao malopre ovde na jednoj nozi sa obe noge u hramu Uspenija presvete Bogorodice, sedištu šumadijske eparhije, istu zakletvu, sa istim tekstom, položio zajedno sa mnom i tadašnjim izabranim odbornicima i poslanicima Srpske radikalne stranke. Toliko o moralu i toliko o onima koji treba da veruju u nešto i da ostave nešto generacijama iza sebe. Naš život se završava, ali, znate, svi mi, kada dođemo do sudnjeg dana, moramo da znamo kako će ljudi da govore o nama, ko smo bili, šta smo bili, da li imamo moral, čast i poštenje. Ponosna sam na to što to najpre nosim iz svoje kuće, a i što me svim tim moralnim vrednostima u politici naučio prof. dr Vojislav Šešelj.
Reč ima gospodin Mileta Poskurica.
Javljam se po Poslovniku, zbog uvredljivog i neistinitog iznošenja činjenica na račun narodnih poslanika. Dešavalo se mnogo puta do sada, a ovo je prvi put da se javljam, da je Nataša Jovanović izlazila i govorila o meni šta je htela. Samo želim javnost da podsetim, ja sam isti onaj profesor Mileta Poskurica koji je toj stranci u kojoj smo zajedno bili do sad ostavio pozamašnu svotu novca finansirajući od svoje poslaničke plate, verovatno ranga "floride". Obišao sam svaku tribinu, na svakoj govorio, o svemu postoje zapisnici, pisani i snimljeni materijali, gde smo promovisali knjige Vojislava Šešelja. Izabran sam na mesto poslanika voljom Vojislava Šešelja i na predlog Nataše Jovanović. Prisustvovao sam svim sastancima, svim skupovima, što je uredno zapisnički evidentirano, svakoj sednici gradskog, okružnog odbora. Izlepio sam deset puta više plakata i ostalog... Da ne ulazim u detalje, univerzitetski profesor mora da se razlikuje od nekoga ko je svoju jedinu sudbinu, jedino rešenje našao u politici sa ogromnom količinom laži, neistina i prevara. Više se neću javljati. Sve je rečeno. Može da kaže šta god hoće, ali to je bio jedan nužni minimum odbrane dostojanstva od onih koji zaista pokušavaju da svedu na lični teren. Meni je žao. Nataša je tri godine putovala sa mnom svakog dana kolima, rezervisano prednje sedište za nju itd. Mnogo toga znamo jedno o drugom i mnogo toga smo prošli zajedno. Zašto iz te stranke nisam bio na vreme najuren, likvidiran? Zašto nije prihvatila da bude birana za gradonačelnika kada sam skupljene potpise ponudio njoj misleći da ona može svojom voljom i svojom harizmom da učini više? Dakle, antikampanja koju je vodila i u ovoj i u onoj kampanji... Prelazim sam sebi u jednu fazu u kojoj ne verujem da govorim ovo što govorim. Zaista, mislim da nema smisla, da je ovo dotaklo dno dna i da replike na ovakve govore više nemaju nikakve koristi. Svi o sebi govore na svoj, jedinstven način. Zahvaljujem.
Reč ima Nataša Jovanović.
Gospođo Đukić-Dejanović, razumela sam da je ceo gradski odbor SRS pre četiri godine radio u vašu korist, a ne u korist nekoga ko nije dobio poverenje građana na izborima. To tako ispada, ali vi dobro znate da to nije istina. Zaista, moje lično dostojanstvo i nivo komunikacije koji sam nastojala da održim i u ličnoj komunikaciji sa dotičnom osobom, koja je samo naizgled fina, ali najgore moguće i najbljutavije psovke sam čula iz usta upravo te osobe... Dakle, ne dozvoljava mi moje dostojanstvo i moj lični dignitet da govorim o takvoj osobi i da se na takav način obraćam nekome ko nije ništa u ovoj skupštini, već jedan građanin. Ali, vidite kako sve dođe na svoje. Neko se hvali - ja sam pročitao knjige, ja sam govorio na tribinama, ja sam uradio ovo i ono. Do dva dana pre tog puča se kleo u lik i delo prof. dr Vojislava Šešelja, a onda se svako zapita – pa zašto onda učestvuješ u njegovom ubistvu, zašto si sa onima koji su hteli da mu otmu stranku i ti u tome učestvovao i bio glavni predvodnik svega toga, i zašto to radiš naočigled cele Srbije i njihovog predvodnika koji je to učinio zbog svoje lične koristi i zbog toga što ima kompleks Vojislava Šešelja? U stvari, sve ono što je u duhovitom, ali zaista u svom prepoznatljivom stilu napisao Vuk Drašković pre dva dana u dnevnom listu "Danas" dovoljno govori o tome kako ljudi koji su imali ranije sukoba i političkih razmimoilaženja sa prof. dr Vojislavom Šešeljem, koji je, kao što Vuk Drašković reče, zatočen u tamnici haškog kazamata doživeo da ga jedan provincijalac bez obrazovanja i sa manirom nekog čaršijskog zabavljača, ili onoga ko je to radio u fabrikama gde je radio ili na kragujevačkom gradskom groblju, dovede u situaciju da mu zaduži stranku, da uz pomoć Borisa Tadića otima mandate i da takve skuplja sebi u nekakvu poslaničku grupu... U stvari, oni u stvarnom životu i kod svih časnih ljudi u Srbiji ne predstavljaju ništa. Ne treba da mi mašete uopšte, mašite svojoj supruzi pa se izvinjavajte za sve ono što ste radili, a trebalo je da budete častan čovek i moralan, i kao otac, i kao deda, i kao suprug i kao neko ko je pretendovao da predstavlja neki uzor u političkom životu Srbije. Pošto mnogo znam o vama i o vašem nemoralu, ja ću se sada povući, a ostavljam vama i vašoj savesti, gospodine Nikoliću, da večeras mirno zaspite, ako ne proradi neki uređaj u kući. Hvala.
Reč ima gospodin Krasić, po Poslovniku.
Gospođo Đukić-Dejanović, radi se opet o onom članu, vama je jasno. Znate kako je, svuda mora da postoji neki veselko. Evo imamo veselka ovde i u Narodnoj skupštini. Mislio sam da posle Albijanića neće biti veselka, ali sada imamo veselka. Građani Republike Srbije treba da shvate o čemu se radi...
Poštovana gospodo poslanici, obaveštena sam da nema prenosa. U obavezi sam, odnosno svi smo u obavezi da naš rad bude javan. Prema tome, moraćemo da nastavimo sutra u 10 časova. Zahvaljujem.