Årsmeldingen om kringkasting og dagspresse for 1997 følger opp de intensjonene komiteen la i fjorårets debatt. Det naturlige vil være å behandle mediepolitiske saker som egne saker, samtidig som vi gjennom årsmeldingen gir generelle kommentarer knyttet til allmennkringkasternes virksomhet. Når det gjelder dagspressen, er den summarisk behandlet gjennom et kort avsnitt i årsmeldingen, med henvisning til årsmeldingen fra Statens medieforvaltning. Jeg vil derfor ikke gå nærmere inn på dette. Derimot vil jeg fokusere på forholdet mellom departementet, Allmennkringkastingsrådet og de reklamefinansierte allmennkringkasterne P4 og TV2. Jeg vil understreke at Høyre har vært skeptisk til oppretting av Allmennkringkastingsrådet. Hva skulle de gjøre? Hvordan skulle de gjøre det? Allmennkringkastingsrådet har etablert seg som et råd med sterke meninger om hva som er allmennkringkasting, og ut fra disse meningene tildeler de kanalene karakterer. Men Allmennkringkastingsrådet er – og det er grunn til å understreke dette – et råd som skal gi råd til departementet. Allmennkringkastingsrådet må ikke oppfattes som en domsinstans, det må aldri skapes tvil om at kanalenes redaksjonelle frihet ligger fast. Vi velger derfor å se på Allmennkringkastingsrådets uttalelser som anbefalinger til Kulturdepartementet, ikke som pålegg. Det er på denne bakgrunn Høyre uttaler at vi tar departementets vurdering av Allmennkringkastingsrådets anbefalinger til orientering – en litt tungvint formulering, men det er fordi komiteen ellers sier at de tar departementets vurdering av Allmennkringkastingsrådet til orientering, og på en måte godkjenner Allmennkringkastingsrådets kritikk av TV2 og P4. Vi vil ikke forholde oss til Allmennkringkastingsrådet, men til departementet, og regner med at departementet på selvstendig grunnlag vurderer sitt forhold til NRK, TV2 og P4. Når så mye av kritikken mot TV2 og P4 baserer seg på disses konsesjonssøknader og ikke de faktiske konsesjonene kanalene har fått, finner Høyre grunn til å si stopp. Etter vår mening er man på tynn juridisk is når man legger konsesjonssøknadene til grunn ved vurdering av om konsesjonsforpliktelsene er overholdt. Når så Allmennkringkastingsrådet i sin rapport hevder at «konkurranse og kommersielle hensyn fører til mindre plass til sammenhengsskapende og fordypende elementer», er det grunn til å sperre øynene opp. Etter vår mening er det ingenting som skaper bredere tilfang av informasjon enn konkurranse. Hvis man trekker en parallell til avissektoren, ser man nettopp at det mangfoldet vi har av aviser, skaper tilgang på informasjon og ikke ensretting. Hvis man trekker parallellen til mediesektoren generelt og snakker om fjernsyn og radio, er det åpenbart at flere kanaler gir større tilfang av informasjon og ikke skaper en informasjonskløft, slik flertallet i komiteen nå legger opp til i sine merknader. Mener Allmennkringkastingsrådet at det beste hadde vært et tilbaketog til det gamle NRK-monopolet? Det går jeg ut fra at de ikke mener. Det må være bedre med konkurrerende norske kanaler enn å overlate eteren til utenlandske kanaler. Allmennkringkastingsrådet etterlater dessverre det inntrykket at det ideelle kringkastingsbildet er kanaler uten seer- og lytterappell, misjonerende og folkeopplysende. Etter min mening er den tidsepoken for lengst avsluttet, og jeg mener at den miksen vi har i dag mellom underholdning og opplysning, er en god miks, noe som også vises ved at både NRK, TV2 og P4 har god oppslutning og lager gode program som har tilbud til alle. En annen sak som har stått i fokus den siste tiden, er lokalradioenes mulighet til fortsatt å bruke bingo som en del av sitt inntektsgrunnlag. Flertallet støtter ikke den innstramningen som er gjort i praksis når det gjelder mulighet for å drive bingo. Lotteriloven må praktiseres slik at lokalradioer som har et ideelt og samfunnsnyttig formål, og som ikke betaler utbytte til eierne, får adgang til å drive bingo som inntektskilde inntil ny lotterilov er trådt i kraft. Jeg registrerer at Justisdepartementet nå vil gi dispensasjon fram til nyttår, slik at radioene får den nødvendige tid til omstilling. Det er tvil om noen ganske få av radioene er lotteriverdige. Høyre vil vurdere vilkårene for lotteriverdighet i forbindelse med den kommende behandling av lotteriloven. Inntil den er behandlet, regner vi med at lokalradioene fortsatt kan drive radiobingo uten å bli stoppet av lokale politimyndigheter.
Det er fint å få diskutert den årlege meldinga om kringkasting og dagspresse. Likevel ser eg fram til utgreiinga som kulturministeren skal koma med seinare i Stortinget om aktuelle mediepolitiske spørsmål. Eg er òg klar over at departementet kjem attende til Stortinget med fleire problemstillingar i eigne saker. Ein del av desse sakene er viktige prinsipielt, som endringar i regelverket om sponsing av kringkastingsprogram og spørsmål om forbod mot reklame for politiske parti. Dessutan kjem digitalt fjernsyn opp i si fulle breidd. Det er elles verdt å merka seg eit par av utsegnene i meldinga frå Allmennkringkastingsrådet, om dei er aldri så mykje rådgivande. Dei peikar m.a. på at talet på nynorske radiosendingar er for lågt, noko departementet òg er samd i. Dette gjeld for begge fjernsynskanalane til NRK. Når NRK 2 berre har ein nynorskprosent på 11,1 – som er langt under grensa – er det grunn til å undrast, noko òg Allmennkringkastingsrådet klart har peika på. NRK, allmennkringkastingskanalen betalt med lisenspengar, burde gå i bresjen her. Det verkar som den største rivalen, TV2, er flinkare her, òg når det gjeld dialektbruk. Eg er klar over at departementet har teke dette opp med NRK, men dette må ikkje få kvila. Når det gjeld TV2, er det verdt å merka seg at svært mykje av sendingane består av drama, og at det aller meste av dette er innanfor det lette slaget. Dette samsvarar heller ikkje med løfta som vart gitt frå TV2 om å «legge vekt på å markere at vi er noe annet og mer enn en satellitt- og kabelkanal for utenlandsk masseprodusert underholdning». TV2 dreiv heller ikkje i 1997 med teksting for høyrselshemma. Det ser òg ut til at det heller ikkje har vore teksting i 1998, etter opplysningar komiteen har fått frå Hørselshemmedes Landsforbund, HLF. TV2 og NRK har kvar for seg ei plikt til å forvalta tilbodet sitt, slik at dei gir ei breidd og eit mangfald i tilbodet som forsvarar dei særfordelane dei har fått som allmennkringkastarar. Etter tal frå Folkehelsa har 14,5 pst. av folket store høyrselsproblem, men det har vore vanskeleg å få gjennomslag for dette med omsyn til teksting for høyrselshemma. Her kan det verka som TV2 vel å tenkja inntening framfor å fylla kravet som allmennkringkastar. Dessutan seier demokratiomsyn at alle skal ha rett til informasjon og mest mogleg lik tilgang på dette. Eg vonar at me slepp å lovfesta dette før TV2 ser at dei bør gjennomføra teksting. Deltaking i samfunnsdebatten er eit viktig element i demokratiet. Med den raske utviklinga me har i dag, er det viktig å vera med frå første stund. Nå slit 600 000 nordmenn etter opplysningar frå HLF med eit slitsamt handikap. Det burde me prøva å avhjelpa gjennom teksting på fjernsynet. Eg er klar over at gjennom ein handlingsplan for funksjonshemma har Regjeringa stilt midlar til rådvelde for NRK og SINTEF. Desse midlane skal sikra utviklinga av teknologi som gjer det mogleg å teksta fjernsynsprogram direkte ved hjelp av taleregistrator. Det finst òg andre teknikkar ein kan bruka her. Me veit at både i Sverige, England og USA vert direktesende TV-program teksta. Me får vona at det vert fortgang i dette arbeidet. Det er oss ikkje verdig ikkje å meistra eller vilja dette for alle dei dette verkeleg gjeld. Heilt til slutt vil eg berre nemna at ein i seinare år har følgt lite opp dei tidlegare årsmeldingane som har peika på behovet for å styrkja det etiske arbeidet i pressa – ikkje minst når det gjeld stadig å trekkja grensene lenger for enkelte media, er det viktig å følgja opp. Det reknar eg nå med at departementet tek initiativ til å gjera.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg vil benytte anledningen til å bringe videre den frustrasjon som har bredt seg i Nordland etter at NRK har besluttet ikke å bygge ut distriktsfjernsyn i fylket i tråd med tidligere løfter. Etableringen av distriktsfjernsyn i Nordland og Østfold var et meget tungt argument fra NRKs side før Stortinget gikk med på denne siste lisensøkningen. Befolkningen i de to fylkene føler i dag med rette at NRK har holdt dem for narr. NRKs beslutning er også et uttrykk for en uakseptabel holdning overfor Stortinget fra institusjonens side. Det går ikke an å argumentere for lisensøkning og i neste omgang løpe fra de samme argumentene og begrunnelsene når lisensøkningen er vedtatt. At styreleder Kåre Willoch i et intervju med VG peker på at endrede forhold for NRK gjør det nødvendig med en omprioritering, gjør ikke saken noe bedre. Willoch burde bedre enn de fleste vite at styret ikke kan sjonglere med forutsetningene for et stortingsvedtak på en slik måte. At det ikke framgår klart og entydig av selve stortingsvedtaket at lisensøkningen er øremerket tiltakene, gir ikke styret rett til å se bort fra premissene, som er helt entydige. Dersom noe skulle tilsi en annen prioritering fra NRKs side, har de etter mitt syn bare én ting å gjøre, nemlig å komme tilbake til Stortinget med saken. Når det gjelder Nordland, har NRK faktisk ikke bare gitt uttrykk for at de ønsker å utsette tiltaket, men ønsker å skrinlegge hele prosjektet. Det er verdt å merke seg at lederen for Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite, Jørgen Kosmo, har gitt uttrykk for at NRK bryter forutsetningene for lisensøkningen. Jeg deler også hans oppfatning om at det i framtida kan bli vanskeligere å få gehør for at lisensen må økes, når Stortinget ikke kan føle seg trygg på at premissene blir fulgt opp av NRK. Jeg gir min fulle tilslutning til distriktsprogramrådet for Nordland når de viser til at NRKs avgjørelse er et klart løftebrudd overfor befolkningen, og til kravet om at distriktssendingene må komme i gang som planlagt i løpet av året. Jeg vil også vise til at det ble lagt klare føringer for lokale nyhetssendinger da det nye NRK-bygget i Bodø ble vedtatt bygd. I dag står nye bygg med nytt utstyr klare både i Fredrikstad og Bodø. La meg også vise til det meningsløse i at befolkningen i et fylke som er like stort i utstrekning som avstanden fra Moss til Steinkjer, ikke skal få sitt eget distriktsfjernsyn når andre har det. Nordland har dessuten en større befolkning enn Finnmark og Troms til sammen. Jeg er glad for at kontroll- og konstitusjonskomiteen har engasjert seg i saken ved brev til kulturministeren, hvor det bl.a. blir bedt om en redegjørelse i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg har merket meg at statsråden har bekreftet at en slik redegjørelse vil bli gitt, og jeg forventer en positiv utgang på saken. Om nødvendig må statsråden benytte sin rett som generalforsamling til å gi det nødvendige pålegg. Også nordlendingene har krav på å få det tilbudet de i lengre tid har betalt ekstra for å få.
Eit fleirtal i komiteen har på alle punkt slutta seg til departementets forslag i stortingsmeldinga om kringkasting og dagspresse for 1997. Det er eg svært nøgd med. Det er gledeleg at komiteen går inn for ei prøveordning der den årlege meldinga blir avløyst av ei munnleg mediepolitisk utgreiing. Dette vil gjera det mogleg å gi Stortinget ei langt meir oppdatert utgreiing for mediepolitikken enn ei melding tillèt. Dette er av stor verdi på mediefeltet der utviklinga går så fort, og der det stadig kan melda seg nye og uventa problemstillingar. Kulturministeren tar sikte på å halda ei mediepolitisk utgreiing seinare i inneverande sesjon. Større og viktige prinsippsaker vil som før bli lagde fram for Stortinget i eigne meldingar eller proposisjonar. I løpet av denne sesjonen vil fylgjande saker bli lagde fram for Stortinget: spørsmålet om forbod mot reklame for politiske parti og livssynendringar i kringkastingslova på grunn av endringar i EØS-avtalas fjernsynsdirektivendringar i regelverket om sponsing av kringkastingsprogramspørsmålet om kva ramme som skal gjelda for Norsk rikskringkastings kommersielle verksemddigitalt fjernsyn Det er avklarande og nyttig at komiteen i innstillinga strekar under allmennkringkastingas rolle i forhold til NRK, P4 og TV2. Departementet vil halda fram med dialogen med NRK, TV2 og P4 når det gjeld allmennkringkastingspliktene. Etter planen vil NRK innan år 2000 ha på plass eit nytt tekstsystem for hørselshemma basert på direkteteksting via taleregistrator. Selskap med allmennkringkastingsplikter har eit særskilt ansvar for å tilby teksting av program for hørselshemma. Departementet vil derfor fylgja opp dette i forhold til TV2 og NRK. Dersom dette ikkje fører fram, vil det vera naturleg å vurdera om det vil vera på sin plass med lovgiving på dette feltet, slik komiteen peikar på.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.
Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg. – Det anses vedtatt.
I retningslinjene for godkjenning av besøks- og avlastningshjem som tiltak etter lov om barnevernstjenester er det hensynet til barnet som skal være det avgjørende. I de samme retningslinjene om hjelpetiltak etter barnevernsloven § 4-4 er det presisert at oppgaven skiller seg fra fosterhjem på den måten at hjemmet ikke skal erstatte de biologiske foreldrene. Kravet til dette hjemmet kan derfor være annerledes enn det som stilles til ordinære fosterhjem. Barnets biologiske foreldre har det avgjørende ordet, fordi dette som oftest er et frivillig tiltak for familien. Det er ikke noe i veien for at enslige eller homofile oppnevnes som avlastnings- eller besøkshjem. Forutsetningen er at barnets foreldre gir sitt samtykke til dette. Det er altså barnets behov som er det avgjørende, i tillegg til barnets eventuelle tilknytning til det aktuelle hjemmet. I kommunene er det et stort og udekket behov for besøks- og avlastningshjem for barn. Trygghet, omsorg og oppdragelse er det viktigste for barnet, og godkjenningskriteriene for disse hjemmene er svært strenge. Gjennom denne prosessen vil den enkelte vise sin egnethet, uavhengig av seksuell legning og/eller samlivsform. Derfor vil jeg gjenta at det er de biologiske foreldrene som har det avgjørende ordet i disse sakene.
Utgangspunktet for dette Dokument nr. 8-forslaget er departementets brev til fylker og kommuner av 10. mars 1998, der det presiseres at gjeldende praksis for godkjenning av fosterhjem som hovedregel skal legges til grunn også ved godkjenning av besøks- og avlastningshjem. Etter Høyres syn må dette føre til sterk begrensning av hvem som kan godkjennes, en innstramming av dagens praksis som ikke er ønskelig. Det er stor forskjell på å tilby egne ressurser og eget hjem til avlastning for barn i en vanskelig situasjon og den store forpliktelse det er å påta seg å være fosterforeldre. Fosterforeldre skal ikke bare erstatte barnets biologiske foreldre i hverdagen og overta deres rolle som omsorgspersoner og oppdragere, de skal i stor grad medvirke til at mentale skader som barnet tidligere er påført, kan leges på en god måte, og de skal i svært mange tilfeller også kunne forholde seg til biologiske foreldre som selv ikke har innflytelse i forhold til utvelgelse av fosterforeldre for egne barn, og som ofte kan være svært uenige i barnevernets avgjørelse. Oppgaven er døgnkontinuerlig året rundt. De som derimot tilbyr seg å være besøks- og avlastningshjem, tilbyr sitt hjem og sine tjenester i begrenset omfang. Det er klart at en ikke kan legge de samme strenge kriterier til grunn for å akseptere et slikt tilbud fra mennesker som mener at de har et ressursoverskudd som de i avgrensede perioder ønsker å tilby barn som trenger det. Ulike barn har ulike problemer, og vi trenger mange ulike mennesker for å dekke behovet for avlastningshjem. I denne vurderingen er det den enkeltes personlige egenskaper som må være avgjørende for om barnevernet kan godkjenne vedkommende søker. Med det skrikende behovet barnevernet har for å finne gode besøks- og avlastningshjem for barn i ulik alder med ulik problembakgrunn, burde det være selvsagt at ingen positive og personlig ressurssterke voksenpersoner skal utelukkes for vurdering. Det burde ikke være nødvendig å debattere om sivil status eller seksuell legning skal være moment ved vurdering av dem som tilbyr seg selv og sitt hjem til besøk og avlastning for barn og unge som lever under vanskelige forhold. Vårt samfunn er i rask endring. Selv om en mor og en far er det naturlige utgangspunkt for et barn, vet vi at svært mange barn lever trygt og godt sammen med en av foreldrene, eller sammen med en av foreldrene og dennes likekjønnede partner. Likeså vet vi at et stort antall barn som lever sammen med sine biologiske foreldre, opplever en hverdag som er skremmende, konfliktfylt og vanskelig. Å vokse opp sammen med biologiske foreldre er ingen garanti for en god barndom. For mange kan nettopp det å ha et avlastnings- eller besøkshjem uten en mannsperson til stede oppleves som det beste, for andre kan en enslig oppegående mannsperson med tid og ressurser til å ta seg av et barn være det rette i forhold til akkurat dette barnets problemer. Og for mange er kanskje en enslig person tryggere å forholde seg til, det være seg mann eller kvinne. Det er barnets behov som er det viktigste. Også harmoniske, ressurssterke homofile partnere kan ha mye positivt å tilby barn som lever under vanskelige forhold. Det kan være ulike årsaker til at behovet for et besøkshjem oppstår. Problemene kan ligge i barnets hjem, eller det kan være barnet selv som har behov for andre eller større ressurser enn dem de biologiske foreldre selv råder over. Det er barnets eller ungdommens behov som må stå i sentrum når barnevernet skal godkjenne og anbefale besøks- og avlastningshjem. Barnets foreldre vil i alle tilfeller ha det avgjørende ordet. Det har ikke barnevernet. Mange, både enslige og homofile, har god kunnskap, kompetanse og ønske om å være ressurspersoner for barn. De ønsker å bruke seg selv og sine ressurser for å gjøre livet enklere for noen som har det vanskelig. Vi har ikke råd til verken å utelukke eller mistenkeliggjøre mennesker som stiller seg selv og sine ressurser til disposisjon for trengende barn. Vi trenger alle i omsorgstjenesten for barn og unge.
Her er det viktig å slå fast at det avgjerande i denne saka er korleis barnet har det og kjem til å få det. Det er langt overordna spørsmålet om kven som tek hand om barnet. Og ingen har heller nokon som helst rett til å få eit barn i varetekt. Her er omsynet til barnet og moglegheit for ein god oppvekst avgjerande. I dette ligg om det er mogleg å kunna gi barnet tryggleik, omsorg og oppseding. Alle som søkjer om å få vera besøks- og avlastingsheim, må gå gjennom faste rutinar for å visa at dei er skikka til dette og dermed verta godkjende. Samstundes er dette ei frivillig ordning der foreldra får eit tilbod frå kommunen gjennom barnevernet. Utveljing av besøks- og avlastingsheimar skal skje i nært samarbeid med foreldra til barnet. Her vil det kunna vera avgjerande i kvart enkelt tilfelle kva som trengst for den enkelte. Ulike born har ulike behov, og har kanskje ikkje fått dekt dette fullt ut gjennom det daglege livet saman med foreldra. Årsakene til dette kan vera så mange, m.a. sjukdom, rusmisbruk, lita evne til å ta seg av born, eller at dei er åleine med omsorga og rett og slett er slitne. Desse kan nå få eit tilbod dei kan godta eller avvisa. Avlastingsheimen skal heller ikkje erstatta barnet sin heim hjå dei biologiske foreldra. Derfor er heller ikkje kravet til besøksheimar det same som kravet til fosterheim og adopsjon. Me skal òg vera klare over at mange av desse borna treng omsorg og grensesetjing utover det kanskje andre born treng. Derfor kan det krevjast ekstra mykje av besøksheimane. Dette må vurderast i kvart enkelt tilfelle. Me veit at det hjå mange menneske er ubrukte ressursar til dette om dei i utgangspunktet ikkje dannar ei tradisjonell familieeining. Mange av desse vil gjera ein god jobb for ein del av nettopp desse borna. I brev frå Barne- og familiedepartementet 15. desember 1998 til komiteen vart det sitert frå retningslinene av 10. desember same år om hjelpetiltak etter barnevernslova § 4-4. Det er m.a. uttalt: «Det vil bl.a. i enkelte tilfeller ikke være behov for å stille krav til alder, sivil status eller en tradisjonell familieenhet.» Vidare står det òg i dette brevet: «Retningslinjene innebærer etter dette at det ikke er noe i veien for at enslige eller homofile oppnevnes som besøks- eller avlastningshjem forutsatt at barnets foreldre er enige i dette.» Dette skulle vera klart nok og godt nok til at det ikkje skulle vera grunn nå til å gå vidare med forslaget som vart fremja her.
Forslagsstillerne har som formål med dette forslaget å klargjøre retningslinjene for godkjenning av besøks- og avlastningshjem. Dette er for å unngå diskriminering på grunn av seksuell legning og/eller samlivsform. Bakgrunnen er at Barne- og familiedepartementet i et brev til kommuner og fylkeskommuner har gitt uttrykk for at av hensyn til barnet skal praksis for godkjenning av besøks- og avlastningshjem være den samme som for fosterhjem. Fremskrittspartiet er enig med forslagsstillerne i at dette var en form for innstramming, og kanskje burde en i en tid med mangel på besøks- og avlastningshjem i kommunene åpne for en mer liberal politikk. Dette er av hensyn til de barn som ikke kan få avlastningshjem, særlig kanskje i de tilfellene det kan ende med omsorgsovertakelse senere, og barnet skal over i fosterhjem. Jeg vil vise til Fremskrittspartiets merknader, hvor vi peker på at det bør vektlegges sterkt hva barnets biologiske foreldre mener. Jeg mener at mulighetene for å vektlegge dette i disse sakene er til stede, slik at alle kan bli vurdert hvorvidt de er skikket som besøks- og avlastningshjem, men en må i utgangspunktet være forsiktig med å plassere barn i besøks- og avlastningshjem som ikke kan tilby et stabilt familieforhold. Jeg mener, som jeg tidligere har sagt, at med foreldrenes samtykke kan det også etter gjeldende retningslinjer gjøres unntak fra å stille krav om tradisjonell familieenhet. Da har jeg også indirekte sagt at det må kunne skilles mellom besøks- og avlastningshjem og fosterhjem. Dette er tross alt et tilbud til foreldrene og ungene.
Besøks- og avlastningshjem er et hjelpetiltak som kan benyttes for å gi foreldre avlastning i en vanskelig livssituasjon, og for å dekke barnets behov for kontakt med andre voksenpersoner enn foreldrene i en periode. I den generelle barne- og familiepolitikken legges det stor vekt på å støtte familien gjennom innsats for barn og unge generelt, og utsatte grupper spesielt, slik at flest mulig barn kan vokse opp og bo sammen med sine biologiske foreldre. Ett av målene med lov om barnevernstjenester er å yte god hjelp på et tidlig tidspunkt til barn og familier som trenger det. Besøks- og avlastningshjem er et eksempel på ett av flere fleksible hjelpetiltak. Besøks- og avlastningshjem er ikke spesielt nevnt i loven, men er et mye benyttet hjelpetiltak etter barnevernsloven § 4-4. Det er ikke uvanlig at dette hjelpetiltaket kombineres med andre tiltak, som f.eks. barnehage, hjemkonsulent og foreldreveiledning. Alle disse tiltakene settes inn for å være med på å bygge på barnets foreldre som ressurspersoner. Oppgaven som besøks- og avlastningshjem skiller seg fra oppgaven som fosterhjem på den måten at en i besøks- og avlastningshjem ikke skal erstatte barnets biologiske foreldre. Kravene til besøks- og avlastningshjem kan derfor være annerledes enn dem som stilles til ordinære fosterhjem. Det vil bl.a. i enkelte tilfeller ikke være behov for å stille krav til alder, sivil status eller en tradisjonell familieenhet. Barnets behov må være avgjørende for utvelgelsen. Da det her er tale om frivillige tiltak, må barnets biologiske foreldre samtykke til barnevernstjenestens forslag til besøks- og avlastningshjem. Slik har det vært tidligere, og slik vil det fortsatt være. Foreldrene er med og gir samtykke og er med og bestemmer hvem som skal være besøks- og avlastningsforeldre. Noen barn kan ha behov for en tradisjonell familieenhet, mens andre f.eks. kan ha behov for en reservebestemor. Så her vil det være ulike behov ut fra hvilken situasjon de ulike barna er i. Kristelig Folkeparti er opptatt av å ta utgangspunkt i det enkelte barns særlige behov, og sikre at de personer som rekrutteres til slike oppdrag, har de nødvendige forutsetninger for å fylle oppgaven. Etter at Dokument nr. 8:103 for 1997-98 ble fremmet, er retningslinjene til lov om barnevernstjenester endret. Kristelig Folkeparti er av den oppfatning at retningslinjene er tilstrekkelig klargjort i samsvar med forslaget i Dokument nr. 8:103, og ser det som verdifullt at foreldre og barneverntjeneste samarbeider om gode løsninger for det enkelte barn.
En er kanskje ikke altfor bortskjemt med SV-ere som står på denne talerstol og sier seg fornøyd, men det skjer altså her i kveld. SV er nemlig fornøyd med den endringen som Barne- og familiedepartementet nå gjør i retningslinjene for godkjenning av besøks- og avlastningshjem. Med denne endringen er det slått fast at det ikke er behov for å stille krav til sivil status eller såkalt tradisjonell familieenhet. I stedet for å utelukke lesbiske og homofile par som omsorgspersoner i besøks- og avlastningshjem, har statsråden og departementet nå sendt ut nye retningslinjer som ivaretar barnets behov i det enkelte tilfellet. For SV er det viktig at godkjenning av besøks- og avlastningshjem som tiltak etter barnevernsloven skal være til det beste for barnet, og dette prinsippet blir nå styrket når retningslinjene endres. I og med at alle som søker om å få være besøks- eller avlastningshjem, må gjennom en godkjenningsprosess for å vise seg skikket til oppgaven, vil man i løpet av en slik prosess kunne dokumentere såkalt egnethet. Slik egnethet har etter SVs mening hele tiden vært noe som må avgjøres uavhengig av personers seksuelle legning eller samlivsform. Til stadighet får vi rapporter fra sosialkontor og barnevern rundt om i landet, der man skriker på mennesker som er villig til å stille opp for barn og unge som er i en periode av livet der de trenger ekstra hjelp. SV er glad for at vi nå har fått endrede retningslinjer som gjør at kommunene kan ta i bruk flere ressurser innenfor et presset barnevern. Samtidig er det viktig at vi tar et skritt i riktig retning for å stikke hull på den verkebyllen som fordommer mot og frykt for homofile og lesbiske er. Med de nye forskriftene får vi omsider slått fast at lesbiske og homofile par kan gjøre en like god jobb som andre overfor barn som trenger trygghet, omsorg og oppdragelse i et besøks- eller avlastningshjem.
Siden Venstre ikke er representert i komiteen, kan det være greit at vi gir vår tilslutning til den komiteinnstillingen som foreligger, og til flertallsmerknadene der. Det er greit å gi en klar understrekning av at seksuell legning i betydningen heterofil eller homofil ikke har noen betydning når det gjelder spørsmål om evne til å vise omsorg i forhold til barn, og hva man kan tilføre med hensyn til den type hjelpetiltak som her omhandles. Det samme gjelder også med hensyn til hvilket parforhold de ulike personer eventuelt måtte leve i, parforhold til personer av motsatt kjønn eller parforhold til personer av samme kjønn. På den bakgrunn vil jeg gi uttrykk for at vi har hatt en god utvikling med hensyn til det saksforholdet vi her har med å gjøre. Jeg vil gjerne legge til den merknad at enkeltes ønske om å misforstå og tillegge statsråden andre meninger enn jeg tror hun har, kanskje var medvirkende til noe støy i startfasen på dette. Jeg vil ellers bemerke at vi på mange måter her snakker om glidende overganger – fra støttekontakter, via ordninger som blir noe mer enn en ren støttekontaktfunksjon, og over i det som vil kunne ha karakter av besøkshjem og avlastningshjem for noe lengre perioder. Det er alt sammen forhold som kommer inn når man skal gjøre vurderinger av hva som er egnet for barna i de enkelte situasjoner og tilfeller. Det er også av vesentlig betydning hvilken bakgrunn det enkelte barn måtte ha, og hvilke livsforhold barnet har som sin erfaringsbakgrunn. Men på bakgrunn av noe av det som har vært sagt i dag, og den sterke understrekningen av at det her også er snakk om samtykke fra foreldrenes side, har jeg lyst til å understreke at barnevernet har et veldig stort ansvar for de hjelpetiltak som barnevernet foreslår i forhold til et barn. Utgangspunktet for foreldrene må på mange måter være at når det kommer et forslag fra barnevernstjenestens side, skal det være et forslag som foreldrene skal kunne stole på og i og for seg kunne gå inn for. Jeg har litt lyst til å understreke det når det blir lagt så vesentlig vekt på foreldrenes medvirkning som det her har blitt gjort. Til slutt vil jeg bare slutte meg til at det som er hovedproblemet i barnevernet, mer er mangelen på gode ressurspersoner og støttepersoner enn det å skulle være på jakt etter å utelukke noen på basis av kriterier man fastsetter generelt. Det må bli en vurdering av de enkelte konkret.
Så vidt jeg kan se, er jeg den eneste av forslagsstillerne som er til stede i salen. Jeg finner det derfor riktig å gi uttrykk for på vegne av forslagsstillerne at vi er meget tilfreds med det som har skjedd i denne sak. Det som var utgangspunktet for forslaget, var, som det er nevnt i innstillingen, departementets brev av 10. mars 1998, som la til grunn som hovedprinsipp at de samme regler som gjelder for fosterhjem, også skal gjelde for besøks- og avlastningshjem. Vi, forslagsstillerne, mente at dette er et urimelig prinsipp å legge til grunn, for det er viktigere å vektlegge forskjellen mellom de to funksjonene enn likheten. Og den avgjørende forskjellen er jo at et besøks- og avlastningshjem er ment som et supplement og et støttetiltak, mens det er barnets opprinnelige hjem som fremdeles sitter med hovedansvaret. Der hvor det dreier seg om fosterhjem, eller hvor det dreier seg om adopsjonsforhold, er utgangspunktet at dette skal være en erstatning for barnets opprinnelige hjem, som skal fylle alle de funksjonene som et hjem naturlig gjør. Derfor er det etter mitt skjønn en ganske avgjørende forskjell på de to funksjonene. Det er meget tilfredsstillende at departementet i sitt brev av 18. juni har klargjort at også departementet har kommet til det resultatet at det er viktigere å vektlegge forskjellen enn å vektlegge likheten mellom de to, fosterhjem og besøks- og avlastningshjem. Slik sett er vel dette et godt eksempel på en politisk avklaringsprosess som har ført frem til, så langt jeg kan konstatere, at alle egentlig er enige om det resultatet man er blitt stående ved. Jeg oppfattet innlegget fra Fremskrittspartiets representant i debatten, Per Sandberg, dit hen at han tolket partiets merknad i innstillingen slik at man også på det hold egentlig er enig med de øvrige i sak. Da har man vært gjennom en fornuftig avklaringsprosess, som alle parter bør kunne være glade for.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 2473]]
Da er vi klare for votering.
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Ingvald Godal på vegne av Høyreforslag nr. 2, fra Dagrun Eriksen på vegne av Kristelig Folkeparti og Senterpartietforslagene nr. 3 og 4, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslagene nr. 1 og 2 er inntatt i innstillingen, mens forslagene fra Sosialistisk Venstreparti er omdelt i salen. Presidenten vil foreslå at voteringen i saken legges opp slik: Det voteres først over forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti, så over forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, deretter alternativt mellom innstillingens I og forslag nr. 4, fra Sosialistisk Venstreparti, videre over forslag nr. 1, fra Høyre, så over innstillingens II, innstillingens III og innstillingens IV. – Ingen innvendinger er kommet, og slik vil det bli gått fram. Da vil presidenten åpne for eventuelt behov for stemmeforklaringer.
Jeg anbefaler Kristelig Folkepartis representanter å stemme på denne måten: Forslag nr. 1, fra Høyre, stemmer vi imot. Forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, stemmer vi selvfølgelig for. I avveiningen mellom prinsippvedtak i I og Sosialistisk Venstrepartis forslag nr. 4 støtter vi Sosialistisk Venstrepartis forslag. Når det gjelder II, stemmer vi også imot dette. Så når vi kommer til III: Hvis vi har fått et prinsippvedtak om at det skal etableres et regionfelt, og det blir etablering av dette på Gråfjellet, ser vi i Kristelig Folkeparti ikke noe poeng i å stemme imot III. Da vil vi gå inn for en nedleggelse av Hjerkinn.
Eg vil rå Høgres gruppe til å stemme imot SVs forslag. Me stemmer sjølvsagt for vårt eige. Me stemmer imot forslag nr. 2, frå Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet. Dersom forslaget vårt blir nedstemt, stemmer me subsidiært for Gråfjellet.
Jeg vil rå Senterpartiets medlemmer til å stemme for forslag nr. 2 – fellesforslaget fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, fremmet av Dagrun Eriksen. Ved den alternative voteringen mellom innstillingens I og SVs forslag nr. 4 rår jeg Senterpartiets medlemmer til å stemme for SVs forslag og imot innstillingens I. Med denne stemmegivningen på de to punktene føler jeg at Senterpartiet har gitt et svar på de utfordringene vi står overfor i denne saken. Jeg rår dermed Senterpartiets medlemmer til å stemme imot de andre forslagene, med unntak av IV. At meldingen vedlegges protokollen, er en ren formalitet som vi må ha med.
Da skulle vi være klare for votering, og vi starter med forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til behovet for nytt skytefelt i forbindelse med behandlingen av Norges framtidige forsvarskonsept.»
Forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Forsvarsdepartementet gis i oppdrag å vurdere begrenset utvidelse i bruk, eventuell utvidelse i areal av eksisterende felt i Sør-Norge, herunder også Hjerkinn. Det forutsettes god kontakt og nært samarbeid med berørte kommuner og fylkeskommuner.»
Det voteres så alternativt mellom innstillingens I og forslag nr. 4, fra Sosialistisk Venstreparti.
Forslag nr. 4, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Regionfelt Østlandet etableres ikke.»
Forslag nr. 1, fra Høyre, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å etablere et nytt skyte- og øvingsfelt for Forsvarets avdelinger i Østlandsregionen i området Gravberget for å dekke Forsvarets øvingsbehov slik det er beskrevet i St.meld. nr. 11[[1998-99]]
Høyre har varslet at de vil stemme for, nå når deres forslag er falt.
Kristelig Folkeparti har varslet at de vil stemme for.
Det foreligger intet referat.