Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 40 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Høyre 20 minutter, Fremskrittspartiet 15 minutter, Sosialistisk Venstreparti 15 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt.
Eg må innrømma at då eg tok på meg å vera saksordførar for denne saka, hadde eg ambisjonar om å halda eit anna innlegg enn det eg i dag kan gjera. Skipsfarten er ei av Noregs aller viktigaste næringar. Noreg er verdas tredje største skipsfartsnasjon, og den maritime klyngja her i landet er den mest komplette i verda. Denne næringa er òg ei av dei viktigaste distriktsnæringane våre. Likevel har me i Noreg ikkje greidd å skapa stabile og føreseielege rammevilkår for denne bransjen. Sidan Stortinget sist hadde ei melding om skipsfarten til behandling, i 1996, har det vore fremma over 20 forslag til endringar i rammevilkåra. Dei ulike støtteordningane har nærmast vore ein gjengangar ved dei årlege budsjettforhandlingane. Det seier seg sjølv at så ustabile rammevilkår har gjort det vanskeleg å driva skipsfart med utgangspunkt i Noreg. Problema har blitt forsterka av at våre naboland i same tidsrom, gjennom samarbeid i EU, har ført ein heilt annan og langt meir offensiv politikk for sine maritime næringar. Eg hadde håpa at me i dag kunne ha lagt denne delen av historia bak oss, at Stortinget, eller i alle fall eit fleirtal på Stortinget, skulle ha samla seg om eit opplegg som ville ha gjeve stabilitet og ein føreseieleg situasjon, eit opplegg omtrent på linje med det ein har fått til i EU. Signala frå næringsministeren har vore dei same. Han har snakka varmt for eit breitt forlik. I dag må me berre konstatera at så ikkje blei tilfellet, snarare må me vel kunna slå fast at uvissa har auka under behandlinga av denne saka. Trass i dette vil eg innleiingsvis konsentrera meg om det som likevel er positivt, og som samlar oppslutning. I fjor vinter fremma representantar frå Arbeidarpartiet eit forslag om å gje nettolønn til offshoreflåten. Dette blei vedteke av Stortinget i fjor vår og innført frå 1. juli i fjor. Eg er glad for at Regjeringa ikkje tek ein ny omkamp på den saka. Faktisk er det no ein samrøystes komite som går inn for å vidareføra ordninga for offshoreflåten vår. Me må derfor kunna slå fast at denne delen av den maritime næringa har fått avklart rammevilkåra sine, og desse er no omtrent som det konkurrentane har. Arbeidarpartiet gjev Regjeringa støtte til forslaget om å harmonisera skattevilkåra til dei norske reiarlaga med det som er vanleg i EU. Regjeringa skal komma tilbake igjen med konkrete forslag til dette i samband med budsjettet for neste år, men også her vil eg slå fast at rammevilkåra er rimeleg godt avklarte. Fleirtalet vil opna Innovasjon Noreg sine ordningar for skipsbyggingsindustrien. Dette er positivt, men krev sjølvsagt at det finst midlar tilgjengeleg på dei aktuelle postane. Inntil 1. januar 1997 hadde Noreg ei eiga garantiordning for byggjelån på skip. Sidan ho blei avvikla, har det blitt vanskelegare å skaffa nødvendig finansiering. Samtidig veit me at andre land i Norden har slike ordningar. Eg er derfor glad for støtta til å atterreisa denne låneordninga. Ei slik ordning kostar ikkje staten noko, men er viktig for å sikra norske verft vilkår på linje med det konkurrentane har. Dette kan skaffa nye oppdrag og sårt tiltrengte arbeidsplassar for norske verftsarbeidarar. Fleirtalet vil òg at GIEK skal spela ei meir aktiv rolle enn i dag. Fleirtalet vil ha ein meir offensiv politikk når det gjeld forsking og innovasjon for den maritime næringa. Det maritime kompetansefondet blir vidareført. På andre område, derimot, er det ikkje fleirtal. Rett nok får Regjeringa støtte frå SV til å avvikla den ordninga som utanlandsferjene våre i dag har. Det er òg eit fleirtal mot å be Regjeringa stoppa forslaget til endringar i utlendingsforskrifta. Når det gjeld støtteordningane til resten av NOR og NIS, er desse heilt uavklarte. Medan siktemålet med denne meldinga var å få avklart rammevilkåra for den maritime næringa i Noreg og skapa ro om desse, har det motsette blitt resultatet for store delar av bransjen. Dette skaper ny uvisse og ny uro, ikkje minst for dei tilsette, som er redde for arbeidsplassane sine, og som no går ei usikker framtid i møte. På nytt blir rammevilkåra ein del av den årlege dragkampen om statsbudsjettet. På nytt vil lobbyaktivitet overfor storting og regjering bli ein viktig del av aktiviteten i bransjen. Eg og Arbeidarpartiet hadde eit oppriktig ønske om at det skulle vera mogleg å få til eit breitt forlik om skipsfarten her i dag. Som saksordførar har eg prøvd å samla støtte for eit slikt forlik. Eg må dessverre konstatera at det ikkje var grunnlag for det. Me i Arbeidarpartiet har ikkje hatt nokon låste posisjonar eller absolutte krav me måtte ha gjennomslag for, men me har vore opptekne av å få til løysingar som òg skulle gjelda utanriksferjene våre og, ikkje minst, ordinært mannskap i resten av NOR-flåten. Det blei tidleg klart at Regjeringa ville kjøra såkalla slalåm i denne saka - altså henta litt støtte her og litt støtte der, og på den måten få gjennomslag for Regjeringa sitt opplegg. I dag må me slå fast at denne slalåmkjøringa førte til svært få portpasseringar, ho førte til knall og fall, og me må kunna slå fast at Regjeringa ikkje kom i mål. Regjeringa kunne valt ein annan framgangsmåte, ho kunna valt å halda seg til éin partnar, eller nokre partnarar, og prøvd å laga eit heilskapleg opplegg med denne eller desse. Eg vil minna om at då regjeringa Stoltenberg foreslo endringar i petroleumspolitikken i førre periode, kunne ho fått gjennomslag for nøyaktig det opplegget som blei lagt fram, ved å henta støtte frå ulike parti. Arbeidarpartiet valde likevel å få til eit breitt forlik med Høgre og Kristeleg Folkeparti, rett og slett fordi me trudde det ville gje større stabilitet. Sjølv om ein saksordførar sjølvsagt har eit ansvar for å losa ei sak i hamn, er det regjeringa sitt ansvar å få gjennomslag for dei sakene ho legg fram. Det gjeld sjølvsagt også i denne saka. Eg må seia at det overraskar meg kor lite som er gjort frå Regjeringa og regjeringspartia si side for å få gjennomslag for eige opplegg, eller få til eit samlande alternativ. Før meldinga kom, kunne ein lesa i avisene at næringsministeren skulle drøfta innhaldet i meldinga med opposisjonspartia før ho blei presentert - dette med sikte på å få til ei brei løysing. I ettertid må me kunna konstatera at Arbeidarpartiet aldri blei invitert med på ei slik drøfting. Meir overraskande er det likevel at næringsministeren heller ikkje etter at meldinga blei presentert, har teke noko initiativ overfor Arbeidarpartiet for å få gjennomslag i denne saka. Meldinga har gode utgreiingar om posisjonen til den maritime næringa i Noreg, om utviklinga i EU og internasjonalt. Òg på ein del andre område får me god faktakunnskap når me les meldinga frå Regjeringa. Men på eitt område er meldinga særskilt mangelfull, og det er på området som gjeld kostnader. Gjennom brevveksling mellom komiteen og statsråden har det komme fram nokre overslag. Eg saknar likevel ei grundigare drøfting av dette temaet. Kva kostar f.eks. kompetansemodellen? Kva er kostnaden ved berre å gjera han gjeldande for NOR eller for NIS? Er det slik at kuttet i ordningane for utanriksferjene berre har innsparande effekt? Det er f.eks. slik at i dag betalar Color Line-systemet nærare 150 mill. kr i skatt. Vil desse skatteinntektene bli påverka av at ein mister dei ordningane dei i dag har? Dette og andre spørsmål burde vore betre utgreidd, slik at Stortinget hadde hatt eit betre grunnlag for å ta sine avgjerder. Denne manglande oversikta over kostnadene ved dei ulike ordningane har gjort det vanskeleg å slå fast provenyet ved ulike modellar. Når det ikkje blir ei felles løysing for skipsfarten i dag, har me i Arbeidarpartiet valt å halda oppe vårt primære standpunkt, at me først må ta vare på dei ordningane me i dag har, så gje nettolønn til resten av NOR-flåten og deretter utvida med kompetansemodell for NIS. Som eg før har gjeve uttrykk for, er eg i dag svært skuffa over at det ikkje har vore mogleg å få til eit samlande opplegg i innstillinga. Som eit siste nærmast desperat forsøk har derfor Arbeidarpartiet laga eit nytt forslag til kompromiss, som eg vil fremma her i salen i dag. Dette er eit alternativt opplegg til det som har lege der før. Dette alternativet har ein kostnad som gjer at det burde vera mogleg å samla støtte dersom det er vilje til stades. Etter mitt syn kan ein ikkje skulda på kostnaden dersom ein vel å stemma mot dette forslaget. Avslutningsvis vil eg fremma dei forslaga som Arbeidarpartiet har saman med SV i innstillinga.
Representanten Olav Akselsen har tatt opp de forslagene han har referert til. Det blir replikkordskifte.
Saksordføraren streka i sitt innlegg under trongen for eit breitt forlik i denne saka. I media har eg sett at han har sagt at det bør kunna stå i ti år framover. Likevel vel altså Arbeidarpartiet å ikkje støtta Regjeringa sin kompetansemodell, men å vidareføra dagens ordningar og plussa på desse tilsvarande heile den ramma som Arbeidarpartiet hadde til desse føremåla då Akselsen sjølv sat i regjering. Arbeidarpartiet vel altså å satsa på ein modell som i løpet av dei ti åra han har eksistert, er endra eit tjuetals gonger, slik Akselsen sjølv sa i innlegget sitt. Synest representanten Akselsen at dette er eit godt bidrag til stabile rammevilkår for dei maritime næringane?
Eg har stor forståing for Høgre og regjeringspartia sine bekymringar for provenyverknaden ved dei ulike ordningane. Men eg vil likevel be regjeringspartia vera litt forsiktige med sin eigen retorikk, med tanke på forhistoria til denne saka, ikkje minst i førre perioden, der det ikkje var grenser for kor mykje regjeringspartia skulle gjera når det gjaldt å skaffa denne bransjen rammevilkår på linje med det som er i EU. Det som har vore Arbeidarpartiet sitt ønskemål i denne saka, og som har vore linja heilt tilbake frå me fremma forslag om nettolønn for ferjene, er å få ei gradvis utviding av desse ordningane, slik at me skulle ha nokolunde like ordningar i Noreg som i EU. Derfor har dette likevilkårsprinsippet vore avgjerande for oss. Og så er det sjølvsagt slik at eit ansvarleg parti som Arbeidarpartiet må ta omsyn til kostnadene ved dei ulike høva, og det er det som har gjort at me har måtta gå stegvis fram. Me har gjort det på den måten at me har løfta inn dei ulike fartøygruppene etter kvart som me har meint at behovet for det har vore akutt, ved først å ta ferjene, så offshoreflåten, og no ønskjer me altså å utvida dette til resten av NOR. Det er forsvarleg, og det burde ha vore samlande.
Saksordføreren har til mediene uttrykt fortvilelse over at vi ved behandlingen av denne skipsfartsmeldingen ikke klarer å skape ro og stabilitet for norsk skipsfartsnæring. Han har også uttrykt at det er fortvilet at ferjerederiene nå vil utfases, og at man ikke klarer å finne en løsning for kystfarten og for andre fartøyskategorier. Vi har hatt en rekke utredninger, bl.a. forskningsprosjektet European Maritime Benchmark, som viser at hvis vi ikke bedrer rammebetingelsene i Norge, vil veksten i de andre europeiske skipsfartslandene være langt større. Aktørene i Norge vil i større grad virke der veksten finner sted, og der avgjørelsene fattes. Mitt spørsmål til saksordføreren blir: Hva tror han, med den bakgrunn han har ved å ha vært saksordfører, at de langsiktige konsekvensene og virkningene for norsk skipsfart nå blir hvis denne innstillingen blir stående?
Eg har tidlegare samanlikna denne bransjen med oljebransjen, som er Noregs viktigaste næring, der Noreg har svært gode resultat å visa til. Eg meiner at ein av grunnane til det er at me har fått til breie oljepolitiske kompromiss, som har vore uavhengige av regjeringsalternativ, og som har stått over tid. Det har vore min ambisjon at det også skulle gjelda Noregs nest viktigaste næring, den maritime næringa. Eg trudde at me no i dag, eller i samband med behandlinga av denne meldinga, ville hatt eit moglegheitsvindauge, slik at me kunne få dette til. No blir dessverre situasjonen for den maritime næringa etter behandlinga av denne meldinga faktisk meir uavklart enn før. Ulempa med dette er sjølvsagt at det blir ny uvisse. Fordelen er at Stortinget vil måtta komma tilbake og behandla desse ulike sakene, og så vil resultatet av det faktisk vera det som avgjer framtida for denne næringa. Eg skjønnar veldig godt den frustrasjonen som i desse dagar breier seg i næringa.
Eg er veldig overraska over representanten Akselsen sitt innlegg i forhold til det å få til eit breitt forlik, for saksordføraren veit at det ikkje er riktig, det som han seier, at regjeringspartia ikkje har hatt vilje til å samtale. Det vi har sagt, er at vi ikkje har meir pengar enn det som ligg inne i ramma frå før av. Og på Stortinget er det ikkje fleirtal for å bruke meir enn 1 milliard kr, som er tre gonger så mykje som det Arbeidarpartiet var med og brukte da dei sat i regjering. 1 milliard kr er eit kjempehøgt beløp. Så om Akselsen verkeleg ville ha samarbeidd for å få til eit kompromiss, ville han ha sett at det ikkje er fleirtal for å bruke meir pengar. Vi var villige til å diskutere innhald og omprioriteringar, men skjønte at Arbeidarpartiet var meir opptekne av eigenprofilering enn av å få til eit kompromiss. Sidan Akselsen er oppteken av stabilitet: Kva med å redusere og på sikt avvikle f.eks. formuesskatten, som vil bety veldig mykje for denne næringa?
Representanten May-Helen Molvær Grimstad og alle andre som måtte høyra på dette her, kan vera 100 pst. sikre på at eg i dag svært mykje heller ville stått her og presentert eit opplegg som eg hadde tru på ville vera til gagn for denne bransjen. Eg meiner at når me har hamna i den motsette situasjonen, er det Regjeringa som må ta ansvaret for det. Det har vore total mangel på vilje til å få til eit opplegg. Det som er heilt korrekt, er at Arbeidarpartiet aller audmjukast har fått tilbod om å stemma for Regjeringa sitt opplegg - og så nokre vage formuleringar om at ein kanskje ein gong i framtida skulle få til noko anna. Etter mitt syn har det aldri vore reelle forhandlingar, heller ikkje innanfor det som har vore dagens ramme, rett og slett fordi regjeringspartia trudde at det var fleirtal for dette i utgangspunktet, og dermed har rekna med at denne saka skulle komma i hamn. Når det gjeld skatt og alt det, meiner eg at det er vanskeleg å trekkja det fram som eit eksempel på stabilitet, for heller ikkje i den saka har Regjeringa fått vedteke nokon ting i vår.
Replikkordskiftet er omme.
Det er riktig som saksordføreren har gitt uttrykk for, at norsk maritim sektor representerer en av våre aller største og viktigste næringer totalt sett, og uten sammenligning med noe annet har et internasjonalt preg over seg som er svært betydelig. Jeg tror det også er viktig at vi i dagens diskusjon, når vi har lagt an tonen her og i større grad velger å se bakover, tar innover oss hva som har skjedd i løpet av de siste to-tre årene i forhold til å rette opp de grunnleggende problemene vi har hatt i norsk økonomi, som gikk på kampen mot arbeidsledighet, kampen for å rette opp konkurranseevnen innenfor norsk næringsliv, som også i veldig stor grad berører norsk maritim sektor. Det har vært en ryddejobb som har gitt svært gode resultater, og som har vært svært tjenlig også for norsk maritim sektor totalt sett. Det var svært nødvendig å ha en stram finanspolitikk som gjorde det mulig for Norge å komme på et nivå innenfor pengepolitikk, innenfor rentepolitikk og innenfor lønnspolitikk og inflasjonsrate, så vi ikke fikk betydelige konkurransemessige ulemper - som var situasjonen da denne regjeringen overtok. Til syvende og sist handler dette om penger, det handler om prioriteringer, og det handler om å prioritere noe foran noe annet. Det er ingen tvil om at det er noen næringer innenfor norsk maritim sektor som i dag ikke har grunn til å føle seg like godt fornøyd som andre. Men jeg tror at når vi ser tilbake, som saksordføreren valgte å gjøre, ser vi at bevilgningen til nettolønn og refusjonsordning i løpet av disse tre årene har økt fra 305 mill. kr til 1 020 mill. kr, altså mer enn tre ganger. Og det dette handler om, er prioriteringer innenfor den rammen som Regjeringen foreslår, og som skal ligge stabil nå ut stortingsperioden. Med dagens høye nivå handler det også om å prioritere innenfor dette historisk høye nivået. Jeg registrerer at man har fått gjennomslag for svært mange av Regjeringens foreslåtte tiltak. På skatteområdet og på en del andre områder har det vært en unison positiv tilbakemelding, så når saksordføreren gjør seg til talsmann for næringen, er jeg ikke sikker på om han, når han går så vidt høyt på banen som han gjør, har hatt den nødvendige kontakt med alle ledd innenfor maritim sektor i Norge. For vi har et relativt betydelig klipphefte når det gjelder positive tilbakemeldinger på meldingen som sådan. Når man velger å prioritere kompetansemodellen - men først etter at man, slik Akselsen gir uttrykk for, har gitt nettolønn til resten av NORflåten - er det et reelt standpunkt som vi bare må ta til etterretning. Akselsen har også gitt uttrykk for - og det står helt klart i merknadene - at man på sikt går inn for kompetansemodellen innenfor NIS-flåten, som foreslått. Men jeg tror at man i en debatt som denne, i høykostnadslandet Norge, er nødt til å finne ut at noen faktorer er mer viktige enn andre. Det å slå ring om navet innenfor norsk maritim sektor, den maritime clusteren som sådan - som er hele fundamentet for at vi har rederivirksomhet, maritim virksomhet, som er styrt fra Norge - må gå foran det som skal prioriteres på andre-, tredje-, fjerde- og femteplass i denne debatten. Det er der jeg føler at vi ikke har nådd langt nok med hensyn til å få en bredest mulig oppslutning i dag. Vi konstaterer at Arbeiderpartiet har valgt å prioritere fergerederier i utenriksfart foran det som går på det grunnleggende, som vi mener det er nødvendig å satse på, nemlig kompetansemodellen, som har fått en bred og positiv tilbakemelding fra norsk maritim sektor. Jeg tror næringen er lite tjent med at man uttaler seg slik som saksordføreren har valgt å gjøre i dag. Det kan neppe tjene norsk maritim sektor at man skaper et mørkebilde av det vedtak som fattes her, og det kan neppe være tjenlig for norsk maritim sektor at vi i dagens diskusjon har et ambisjonsnivå som ligger 30, 40, 50 eller 60 pst. over det historisk høye nivå som vi i dag har på bevilgninger til refusjonsordning og til nettolønn som sådan - et nivå som ligger fire-fem ganger over det som var nivået da Akselsen selv satt i regjering og var statsråd. Jeg tror man gjør hele den maritime sektor en bjørnetjeneste hvis man legger seg på et ambisjonsnivå som det ikke er mulig å oppnå i det hele tatt. Så glemmer man alt det positive som ligger i de øvrige rammevilkår og i de ambisjoner som ligger i meldingen som sådan - man strekker seg etter å komme på et gjennomsnittlig EU-nivå når det gjelder skatter, avgifter, områder som går på finansbeskatning, på tonnasjebeskatning, på rederibeskatning, osv. Med tanke på den saken som vi har behandlet tidligere i dag, føler jeg også at det er grunn til å stille spørsmål ved den politiske realisme, hvem som skal finansiere fakturaen. For to timer siden avsluttet Stortinget behandlingen av Nasjonal transportplan. Der registrerte jeg at Arbeiderpartiet la seg på 22 milliarder kr over det som var Regjeringens forslag. Og jeg ser at man på område etter område legger seg på et økonomisk nivå der man legger ambisjonene på et plan som ikke er gjennomførbart i den realistiske delen av verden. Når man velger å gå så høyt på banen og kritisere andre for at de ikke har oppnådd løsninger i den grad som man har på egne vegne, i en sak som helt klart er åpenbart viktig for nasjonen og for norsk maritim sektor som sådan, må man må etterlyse den nødvendige troverdighet. Videre tror jeg det er svært viktig å jobbe internasjonalt for at vi for fremtiden ikke skal ha diskusjoner om skattemessige vilkår til fordel for én næringsgren fremfor andre. Næringsnøytralitet er selvfølgelig et begrep som vi må prøve å dyrke, i den grad det går an å dyrke det. Men jeg tror at vi må gjøre alt vi kan internasjonalt gjennom vårt medlemskap i IMO og også vis-à-vis vår kontakt med EU, osv. for å få ryddet opp i de forhold som går på skatte- og avgiftsordninger som skal treffe én spesiell næring. Jeg tror det er grunn til å se med håp fremover på en utvikling i positiv retning, slik at det ikke er skatte- og avgiftsordninger utenfor landets grenser eller i mer eksotiske deler av verden som gjør at man seiler under bekvemmelighetsflagg, eller som gjør at nordmenn ikke vil være konkurransedyktige i forhold til ansatte fra Øst-Europa, fra Filippinene eller fra andre steder som har et lønnsnivå som ikke er i nærheten av en norsk nettolønn. Jeg mener at dagens behandling på mange måter gir en stabilitet som er nødvendig for næringen. Så får vi ta til etterretning at det i store deler av Stortinget er noen som har større ambisjoner på dette området enn det som regjeringspartiene har funnet som den forsvarlige plattform. Men jeg gjentar at dagens nivå, som også foreslås fremover, er et historisk høyt nivå - det er faktisk tre ganger høyere enn det nivået som saksordføreren etterlot seg da han satt i en tidligere regjering. I tillegg har jeg bare lyst til å si at vi er nødt til å se fremover, og vi er nødt til å sørge for at det å skape et mørkebilde av situasjonen er det neppe grunnlag for, og det er heller ikke tjenlig for norsk maritim sektor at vi skal dyrke den type politisk virksomhet.
Det blir replikkordskifte.
Høyre hadde tidligere sterke formuleringer når de omtalte tidligere regjeringers manglende innsats for skipsfarten og norske sjøfolk. Høyre kritiserte i sterke ordelag at ordningen var for dårlig, og partiets leder skrev brev til fagorganisasjonene og sa at bare Høyre kom i regjering, skulle det bli bedre rammevilkår og bedre forhold for norske sjøfolk på norske skip. Hva er det som har endret seg så mye at Høyre nå kutter i rammevilkår som de før ville forbedre? Høyre hadde hatt større rammer til rådighet for å gjøre situasjonen bedre hvis de hadde ønsket det. Det vet også representanten Kristiansen.
Representanten Bendiks H. Arnesen beveger seg vel innenfor terminologien "valgløfter". Det kunne ha vært interessant å føre videre en diskusjon med Arbeiderpartiet under dette temaet, men jeg tror Bendiks H. Arnesen gjør seg til talsmann for en feilaktig oppfatning hvis han mener at det her ligger forslag til brutale kutt i den foreslåtte meldingen og i komiteinnstillingen. Det er ikke riktig. Det vi foreslår, er en annen prioritering innenfor samme bevilgningsrammer som - jeg bare gjentar - ligger på et historisk høyt nivå. Det kan ikke anses for å være kutt. I tillegg vet sannsynligvis representanten Arnesen at vi fremmer forslag på skatte- og avgiftsområdet som først og fremst vil komme til å treffe norsk maritim sektor best av alle for fremtiden.
Det skipsfartsorganisasjonene ber om gjennom sin overbygning Maritimt Forum, er å harmonisere rammebetingelsene, få de samme betingelsene som europeiske konkurrentland. Så skal de ta opp kampen, brette opp skjorteermene og gjøre resten av jobben selv. De er temmelig sikre på å vinne, fordi Norge ennå er verdensledende på kompetanse innenfor skipsfart. Men dette ønsker ikke Høyre. Næringslivsvennlige Høyre ønsker ikke å hjelpe dette området, som kanskje er det eneste, eller i hvert fall ett av få, der vi er verdensledende på kompetanse, og der vi har mange arbeidsplasser. Jeg forstår ikke dette, for, også teoretisk, som professor Torger Reve på Handselshøyskolen BI sier, hvis vi subsidierer eller gir støtte til ett element i denne klyngen, er denne klyngen totalt sett så lønnsom og er den som står for nest mest verdiskaping i Norge etter olje og gass. Da jeg satt sammen med Gabrielsen i næringskomiteen, kjempet han for refusjonsordninger. Hvorfor har Høyre forandret sin innstilling til norsk skipsfart og maritim sektor?
Jeg tror det må være en stor misforståelse, det representanten Hedstrøm nå gir uttrykk for, at det er den oppfatningen som han mener partiet Høyre representerer. Det vi foreslår, er jo en kompetansemodell som representanten Hedstrøm vet har fått svært god omtale innenfor det maritime miljø, fra Rederiforbundet, Maritimt Forum, pluss at en rekke rederier har gitt klart uttrykk for at dette anses å være svært positivt. Det betyr at man kan ikke prioritere alle om bord, men man må prioritere det som er grunnlaget for ha et nav, en cluster, med utgangspunkt Norge, for å drive internasjonal virksomhet. Nettolønn til alle vil sannsynligvis ikke kunne være konkurransedyktig likevel, innenfor alle områder. Særlig tenker jeg da på NIS-flåten som sådan. Men det å gi uttrykk for at vi svikter norsk maritim sektor, er en totalt feilaktig oppfatning. At vi prioriterer, i motsetning til det Fremskrittspartiet er i stand til, burde ikke overraske noen.
Det er vel ingen som verken har tatt til orde for eller har trodd at det skal være mulig å ha konkurransevilkår som skal matche lavkostland og skatteparadisene. Det vi snakker om, er å ha konkurransevilkår som matcher våre nærmeste konkurrenter, landene rundt oss. La meg få lov til å gi Regjeringen honnør. Meldingen er offensiv og er god i beskrivelsen av de behov som næringen har. Det har aldri vært brukt så mye penger, kanskje ikke en gang inflasjonsjustert, som det er blitt gjort i det siste. I så måte er dette vel og bra. Problemet er bare at landene rundt oss har forbedret sine konkurransevilkår vesentlig i en periode hvor vi har gjort det motsatte. Vi startet godt i 1996, men så har vi dessverre reversert en del av disse ordningene. Skal nå clusteren bli konkurransedyktig i framtiden, må vi forbedre konkurransevilkårene. Der går ikke Regjeringen langt nok, og mitt spørsmål til Ivar Kristiansen er: Hva slags grep mener Høyre det nå er nødvendig å ta - jeg snakker ikke om lavkostland - for å skape det brede politiske kompromisset som er nødvendig for at dette skal være bærekraftig over tid?
Jeg tror at replikkrunden bare viser at Regjeringens forslag har store muligheter til å bli gjeldende politikk for norsk maritim sektor fremover. Jeg tror at når man gir seg i kast med å stille spørsmål til oss om hva som skal til for å prioritere høyt nok, er svaret for det første at vi må kunne prioritere det som er viktigst av alt. Vi må kunne rangere. Skal vi velge innenfor våre naboland, innenfor EU, må vi ikke bare shoppe på øverste hylle. Det kunne være fristende å følge representanten Enoksens resonnement, men da må vi gjøre det fullt ut, og da er jeg ikke sikker på at vi har Senterpartiet med lenger. Skulle vi eksempelvis ta med på kjøpet EUs landbrukspolitikk eller politikk på andre områder, er jeg ikke sikker på at vi får den brede samling om disse spørsmål som Enoksen etterlyser.
Replikkordskiftet er omme.
Skipsfarten har lenge vært en kasteball i næringspolitikken i Norge. De maritime næringer hemmes av politisk bestemte rammebetingelser som er betydelig dårligere enn dem konkurrentene i Europa ellers opererer under. Det er et uomtvistelig faktum. Skiftende regjeringer, gjentatte svekkelser av næringens vilkår står i grell kontrast til EUs offensive satsing på rederier, sjøfolk og maritim virksomhet ellers. Vi ser nå tydelig resultater av år med politisk hasardspill om det maritime arvesølvet. Skipsfarten er inne i en forvitringsprosess. Den norske andelen av verdensflåten blir mindre, og antallet norske sjøfolk og ungdom i maritim opplæring har gått ned over tid. Vi opplever at flere av de store rederier blir kjøpt opp fra utlandet. For å kunne hevde seg i den internasjonale konkurransen om nye markeder finner mange rederier å måtte legge sin nysatsing utenfor landets grenser. I den situasjonen var det skapt store forventninger til skipsfartsmeldingen. Her vektlegger Regjeringen at norsk skipsfart er en viktig del av landets næringsliv og bidrar direkte og indirekte til verdiskapningen. Det slås fast at skipsfarten representerer en erfaring og en kompetanse som er viktig for resten av det maritime miljøet. Det uttales i meldingen: "For at disse bedriftene også i fremtiden skal bidra til vekst og verdiskaping, er det viktig at skipsfarten og de maritime næringer fortsatt er klart forankret i Norge." Fremskrittspartiet mener det er gledelig at Regjeringen så klart gir uttrykk for at dens overordnede mål er at Norge skal være et attraktivt sted å eie og drive skipsfartsvirksomhet fra. Men det som blir viktig nå, er å etablere virkemidler som gjør det realistisk å nå dette målet. Det må være klinkende klart: Skipsfartsmeldingen går ikke langt nok, fordi det er et stykke igjen til like konkurransevilkår med europeiske skipsfartsnasjoner. Men den burde være et godt utgangpunkt for forbedringer. Slik Fremskrittspartiet ser det, må meldingen gjøres mer forpliktende og inneholde en tempoplan for realisering av rammebetingelser og virkemidler. Jeg vil minne om at skiftende regjeringer har hatt lav troverdighet i skipsfartspolitikken. Her er det nok av eksempler på forslag om forverrede rammebetingelser for rederier og sjøfolk siden Stortinget behandlet forrige skipsfartsmelding. Derfor er trygghet gjennom forutsigbarhet og langsiktighet viktig når Stortinget skal utmeisle en skipsfartspolitikk. Troverdigheten må gjenreises, og her har man ikke kommet langt nok. Jeg skal ta noen eksempler. Det foreligger ingen forpliktelser om tempoet når det gjelder reduksjon og fjerning av formuesskatten i skattemeldingen. Det varsles en halvering av formuesskatten i løpet av 2006 og 2007, med en påfølgende nedtrapping. Men jeg understreker: uten forpliktelser. Det gis ingen konkrete løfter om at tonnasjeskatten skal få samme innhold som hos europeiske konkurrenter. Det kan bety ny usikkerhet, ny utflagging og forvitring. Forslaget om en kompetansemodell i de norske skipsregistrene uten samtidig å inkludere alle sjøfolk i NOR i nettolønnsordningen skaper nye problemer. Tusenvis av norske sjøfolk i kystfarten, i ferjetrafikken og i andre fartøyskategorier faller utenfor. De vil ikke klare seg i konkurransen. På grunn av kostnaden på norsk arbeidskraft vil de kastes ut i ledighet. Det går igjen på troverdigheten løs. I Sem-erklæringen, Regjeringens politiske plattform, lover Bondevik-regjeringen gode betingelser for norske sjøfolk. For mange er det faktisk det motsatte som skjer. Dette skjer mens man i EU bygger seg opp til en maritim stormakt etter Lisboa-traktaten. Rederier og sjøfolk ses på som en enhet. Man skiller ikke på fartøyskategorier og sjøfolk, slik Regjeringen velger å gjøre i Norge. I eksempelvis Nederland, Storbritannia, Danmark og Sverige har man innført sjenerøse nettolønnsordninger for å utjevne noe av lønnsforskjellene til en del andre lands sjøfolk, f.eks. filippinere og indere. Man har skjønt betydningen av å ha en solid stamme av egne sjøfolk. Det er bare én ting å si om dette: Norsk skipsfart blir skadelidende. Fremskrittspartiet har gjennom mange år kjempet for at Norge også i fremtiden skal være blant verdens ledende maritime nasjoner. Vi er det land i Europa hvor skipsfarten har størst betydning for samfunnet, og bør derfor være Europas mest attraktive lokaliseringssted for maritim virksomhet. Den maritime næringen står samlet om felles krav for å sikre rederienes og sjøfolkenes konkurransedyktighet. Vi støtter skipsfartens organisasjoner og den felles plattform som er lagt. Det man ber om, er ikke særordninger, men like betingelser med Europa. Det er da ikke for mye forlangt i verdens rikeste land når vi regner med ekstra inntekter på grunn av høy oljepris på over 30 milliarder kr. Får de det til, vil forutsetningen være til stede for at Norge fortsatt kan være en ledende skipsfartsnasjon, fordi vi da fortsatt har et konkurransefortrinn ved å være verdensledende på kompetanse. Fremskrittspartiet er forpliktet gjennom vedtak på våre to siste landsmøter til å arbeide for europeiske konkurransebetingelser. Sentralt i de landsmøtevedtatte resolusjoner er bestemmelser om å innføre en europeisk tonnasjebeskatning for rederiene, fjerning av formueskatten og innføring av en lovfestet ordning angående støtte som sikrer norske sjøfolks konkurransedyktighet. Det blir viktig å få nødvendige virkemidler på plass fra dag én, og ikke litt etter litt. Da kommer tilliten. Da kommer investeringene og utviklingen utgått fra Norge. Vi mener det haster med å få harmonisert vilkårene med EU, og at det gis langsiktige garantier. Et bredt anlagt forskningsprosjekt, European Maritime Benchmark, utført av Handelshøyskolen BI, kan være et eksempel på dette. Man har fremlagt en sammenligning av hvor attraktive fem europeiske land er som vertsland for maritim virksomhet. Landene som sammenlignes, er, foruten Norge, Danmark, Storbritannia, Nederland og Tyskland. Med de eksisterende rammebetingelser vil den sterkeste veksten komme i Nederland og Storbritannia, mens Norges rolle som maritim stormakt snart vil være over. Først vil det rakne på rederisiden. Deretter vil det forplante seg til resten av det maritime miljøet. Det er helt naturlig at virksomheter vil flytte dit veksten finner sted og viktige beslutninger fattes. Selv om Norge har gode forutsetninger, tyder alt på at myndighetsbestemte rammebetingelser står helt sentralt når det gjelder å forklare denne utviklingen. La oss nå ta lærdom av dette. La oss bidra til å snu en negativ trend ved å gi denne næringen europeiske betingelser. Det vil i alle tilfeller være lønnsomt for norske interesser. Det er også viktig å kommentere betydningen av forutsigbarhet. I mange land gis det langsiktige garantier til næringslivet fra myndighetene, et commitment som skal gi trygghet for investeringer, som gir verdiskaping og arbeidsplasser i de berørte land. Det er aktuelt også for skipsfartsindustrien, som investerer i Norge med et tosifret milliardbeløp hvert eneste år, og som står for en årlig verdiskaping i størrelsesorden 40-50 milliarder kr. Fremskrittspartiet vil med bistand fra Norges Rederiforbund starte en utredning og et arbeid med et grunnlovsforslag som kan gi en formell mulighet til langsiktige skatte-, avgifts-, lov- og forskriftsvedtak. Vi vil gjerne fremsette slike grunnlovsforslag for å få en debatt om disse spørsmål og en konkret behandling av slike endringer i løpet av neste stortingsperiode. Grunnlovsendringsforslag må fremsettes før utgangen av september 2004 for å bli behandlet i neste stortingsperiode. Kan vi få innført et system som muliggjør vedtak som ikke kan endres på eksempelvis ti år, kan det underlette planleggingen og investeringsbeslutningene. Norske myndigheter vil også få større troverdighet. Langsiktige og forutsigbare rammebetingelser er et meget viktig ønske og krav fra den maritime næringen, og er også et hyppig omtalt ønske fra andre deler av næringslivet som foretar langsiktige investeringer. Når skattesatser, skattelover, avskrivingssatser og regler, lovbestemmelser og forskrifter kan endres når som helst og av erfaring blir hyppig endret, også i sene nattetimer under budsjettforhandlingene, skaper dette store problemer. Jeg vil kommentere noen av de viktigste virkemidlene vi mener må på plass ved behandlingen av denne meldingen. Regjeringen vil redusere tonnasjeskatten til europeisk nivå. Det er bra, men det gis ingen konkrete løfter om tidspunkt eller innretning når det gjelder tonnasjeskattesystemet. Fremskrittspartiet vurderer det slik at tidspunktet burde vært klargjort i denne innstillingen. Videre må det legges opp til en full europeisk harmonisering av det norske tonnasjeskattesystemet. Dette innebærer en harmonisering med den hovedstruktur som er felles for de europeiske ordninger. En slik tilnærming bør bygge på modellene i Danmark, Nederland og Storbritannia både når det gjelder systemets innhold og systemets struktur. Dette er helt nødvendig for å tiltrekke internasjonale skipsfartsselskaper og ikke bare holde på de selskapene som allerede finnes i Norge. Når Regjeringen varsler at den vil komme tilbake med konkrete forslag til endringer og tilpasninger i rederiskatteordningen i statsbudsjettet for 2005, er ikke det offensivt nok, mener vi. Fremskrittspartiet vil derfor fremme forslag om en reformert norsk tonnasjeskatteordning som omfatter ovennevnte forhold og gjøres gjeldende fra 2005. Rederinæringen har vært kjennetegnet av et omfattende, aktivt, privat norsk eierskap. Den særnorske formuesskatten rammer privateid, kapitalintensiv og konkurranseutsatt virksomhet særlig sterkt. Regjeringen omtaler i meldingen betydningen av å videreføre eierskap og hovedkontor i Norge, og fremhever rederienes sentrale betydning. Da må dette følges opp med nødvendige konkrete tiltak på skatteområdet. Fremskrittspartiet mener det må utvikles en politikk som gjør det mulig å beholde rederier og maritime bedrifter på norske hender, samt tiltrekke internasjonal maritim virksomhet. Derfor må skatten for eiere harmoniseres med Europa. Som en del av omleggingen av det norske skattesystemet må formuesskatten fjernes. Regjeringen tar i meldingen til orde for en halvering av formuesskatten i løpet av tre år og deretter nedtrapping for gradvis avvikling. Fremskrittspartiet mener det bør komme et konkret forslag om når formuesskatten skal reduseres og fjernes, og at det lages en tempoplan for dette. Når det gjelder sjøfolkene, foreslår Regjeringen i meldingen en omlegging av støtteordningen til en kompetansemodell for sjøfolk, som innebærer en nettolønnsordning for sertifikatpliktige stillinger i NOR og sertifikatpliktige, refusjonsberettigede stillinger i NIS. I tillegg vil norsk mannskap i offshoreflåten i NOR omfattes av en nettolønnsordning. Sjøfolk som er tilknyttet andre fartøyskategorier, blir ikke omfattet av nettolønnsordninger eller andre støtteordninger. Fremskrittspartiet mener en slik omlegging som Regjeringen foreslår, bare kan aksepteres dersom følgende forbedringer og presiseringer gjennomføres: En nettolønnsordning må gjelde samtlige nordmenn i sertifikatpliktige stillinger og opplæringsstillinger om bord på NIS-skip og ikke begrenses av de skip som fyller dagens krav til full norsk refusjonsbemanning. Dersom det blir en utvidelse av NIS' fartsområde, må innføringen av en kompetansemodell skje samtidig med dette, dette for å sikre at skipene kan beholde de norske kompetansestillingene også i overgangsperioden. Og aller viktigst er det at man må understreke at Regjeringens omlegging bare kan aksepteres dersom man også sikrer at de konkurranseutsatte sjøfolkene i NOR, som faller utenfor Regjeringens forslag om innføring av en kompetansemodell i dette registeret, er konkurransedyktige. Det betyr at sjøfolk på utenriksferger, på fraktefartøyer, taubåter og andre fartøyskategorier og som i dag omfattes av nettolønnsordninger, ulike refusjonsordninger, eller som helt faller utenfor disse ordninger, må omfattes av fullverdige nettolønnsordninger. Disse ordningene må lovfestes på linje med regelverket i Sverige og Danmark. Nettolønnsordningen for alle norske sjøfolk i konkurranseutsatt fart i NOR er et viktig virkemiddel for å sikre arbeidsplasser om bord og for å sikre en fremtidig norsk næringsklynge. Dette er den eneste ordningen som kan gjøre norske sjøfolk konkurransedyktige i Europa på bred basis. Sjøfolk på alle nivåer bidrar til å opprettholde og videreutvikle den maritime kompetansen som er så viktig for å hevde seg i den internasjonale konkurransen. Jeg vil ta opp forslagene nr. 3-5, fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet, og forslagene nr. 8 og 9, på vegne av Fremskrittspartiet.
Representanten Hedstrøm har tatt opp de forslagene han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Framstegspartiet er eit veldig lite føreseieleg parti, så òg i denne saka. Hedstrøm har tidlegare markert seg i andre spørsmål enn det som går på rein næringspolitikk, og han har vore ein aktiv debattant i spørsmålet om flyktningar, asylsøkjarar, innvandrarar og utlendingar generelt. Me må vel kunna seia at han har uttalt seg på ein måte som gjer at han knapt kan bli kalla utlendingane sin beste venn. Regjeringa jobbar no med å endra utlendingsforskrifta, slik at det skal bli fritt fram for utlendingar på norskekysten. Dersom dette opplegget går igjennom, vil det etter mitt syn vera sjøfolk frå Russland, Ukraina og andre lågkostland som kjem til å bemanna skipa i kystfartsnæringa vår. Uansett nettolønnsordninga vil dei ha så låge hyrer at dei vil utkonkurrera nordmennene. Mitt spørsmål til Hedstrøm er: Kvifor er han, som elles er så skeptisk til denne typen arbeidskraft, så avslappa i dette tilfellet at han berre blir ein passiv tilskodar til opplegget frå Regjeringa?
Jeg vil henlede oppmerksomheten på våre merknader i innstillingen. Det er riktig at Kommunal- og regionaldepartementet har lagt denne utlendingsforskriften ut på høring. I den saken og når det gjelder selve skipsfartsmeldingen, som vi behandler her i dag, ønsker vi å høre alle instanser på begge sider, enten det er Sjømannsforbundet og tilsvarende organisasjoner, eller Rederiforbundet og andre næringsorganisasjoner. Når vi har fått alle høringer inn, skal Fremskrittspartiet ta sitt standpunkt. Men det skal vi gjøre balansert og på bakgrunn av at vi har hørt alle i det norske demokratiet som blir berørt av denne saken.
Selv om vi fortsatt er tidlig i uken, registrerte jeg i går at Fremskrittspartiet nok kunne tenkt seg et kraftfond, et statlig sådant, i størrelsesorden oppimot 30 milliarder kr. I dag har Fremskrittspartiet foreslått å bruke 75 milliarder kr mer enn det som var Regjeringens forslag, ved behandlingen av Nasjonal transportplan. Så mitt spørsmål til representanten Hedstrøm blir: Blir det penger igjen til å finansiere Fremskrittspartiets valgløfter til norske sjøfolk når bare ukens løfter hittil er innfridd?
Jeg har ett minutt. Å bruke offentlige midler til å være med og konkurrere om verdifulle biter av norsk næringsliv: Kraftsektoren som en evigvarende ressurs skaper utrolige verdier for Norge og vil skape enda større verdier i fremtiden. Når det gjelder infrastruktur og veier, er det investeringer Norge må ta i alle fall, men tar vi dem nå, kan vi utnytte disse mulighetene i lengre tid enn om vi tar investeringene i løpet av ti-femten år. Det er god økonomi og står for god verdiskaping. Når det gjelder skipsfarten, vil vi gi de samme rammebetingelser som fattigere skipsfartsland i Europa. Men de har skjønt én ting: Skal de overleve med en høy levestandard, må de bygge seg opp innenfor maritim sektor. I Lisboa-traktaten ønsker man å ha disse virkemidlene til 2011 for å suge til seg kompetanse og verdiskaping. Det burde Norge også være våken for, før det er for sent!
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Norge er en nasjon som er stolt over å være en velferdsnasjon, og vi har et velferdssamfunn som få kan sammenlikne seg med. Vi klarer faktisk å ta vare på de aller fleste innbyggerne våre på en respektabel og god måte. Hva er så årsaken til at vi er en velferdsnasjon? Jo, årsaken er at vi har hatt et skattesystem der vi i mange år har tatt inn skatt både fra næringslivet og fra privatpersoner. Vi har hatt et skattesystem som har vært rettferdig og progressivt, dvs. at de som har hatt mest å yte, også har ytt mest til samfunnet, og i stedet har de som har lite, ytt noe mindre. Dette er en ordning som vi i SV er veldig opptatt av skal føres videre. Vi er nødt til å ha et skattegrunnlag i dette samfunnet i årene framover, dersom vi skal klare å ta vare på denne velferdsnasjonen. Vi vet vi har enorme forpliktelser framfor oss, bl.a. fordi vi får mange flere eldre. Vi har også et urovekkende høyt antall uføre, trygdede osv. Så kan man spørre seg hva dette har med skipsfartsmeldingen å gjøre. Jo, vi har her en næring som ber om betydelig skattelette. Vi har en næring som ber om skattelette på mange milliarder kr hvert eneste år. Er det med på å styrke velferdsstaten at en næring som skipsfarten skal ha betydelig skattelette hvert eneste år? Etter SVs mening må også skipsfarten bidra til velferdsstaten gjennom at det betales skatt. Vi er klar over at det er internasjonale regler som er langt gunstigere når det gjelder skatteregimet for skipsfarten, men det gjelder også for mange andre næringer. Vi har en rekke næringer som har flagget ut til utlandet, og som truer med å flagge ut til utlandet, fordi de mener at det norske kostnadsnivået er for høyt, enten i form av arbeidskraft eller skatter. Vi vet at vi i dag har en rekke bedrifter som har flyttet ut til Baltikum. Det er også andre deler av verden som bedrifter velger å flytte til, nettopp fordi det norske kostnadsnivået er for høyt. Så må vi spørre oss: Skulle vi da særbehandle skipsfarten i langt større grad på grunn av det som skjer? Ja, til en viss grad bør vi særbehandle skipsfarten. Det er en spesiell næring, det er også SV enig i. SV er også enig i at dette er en næring som er viktig for landet. Men vi kan ikke særbehandle skipsfarten med de dimensjonene som et flertall i Stortinget har vært villig til. Det syns vi er uansvarlig i forhold til den helheten i politikken som vi ønsker å ha. La meg gå litt inn på de enkelte områdene. Et område som vi i SV har drøftet veldig grundig, er fraktefartøyene. Fraktefartøyene utgjør ikke så veldig mange båter, det er 200-300 båter som går langs kysten, men de er usedvanlig viktige. Et fraktefartøy tar i gjennomsnitt ca. 40 trailerlass. Og når vi vet hvilke utfordringer trailerne representerer både i form av forurensing og ikke minst trafikkulykker, er dette en veldig viktig næring. Derfor har vi brukt lang tid, både sammen med organisasjonene, sammen med ansatte og internt i partiet, på å drøfte hvordan vi skal få lagt til rette for at fraktefartøyene skal få bedre vilkår i årene framover, slik at vi får flyttet frakt fra vei og over på sjø. Vi i SV har sagt at et av de områdene vi ønsker å få fortgang i, er alle de avgiftene som fraktefartøy blir belastet med, som er ganske formidable når man begynner å summere opp alle de avgiftene som ligger på seiling, havner osv. Et annet område som vi ønsker å prioritere, er dette med å stimulere til fortgang i fornyelse av fraktefartøyflåten. Det er en flåte som er gammel. Mange båter er 30-40 år, og vi ønsker gjennom Innovasjon Norge å få i gang et program for å få fortgang og stimuli som gjør at man begynner å bygge nye båter. Deriblant ønsker vi gjerne at man begynner å prøve ut dette med gassdrevne båter. Selv om det er et stykke fram - for vi må ha en infrastruktur langs kysten som gjør at man kan fylle gass - syns vi det kunne vært spennende å få i gang en nytenking rundt dette med gassdrevne fraktefartøy som kunne drive med miljøvennlig transport av gods langs kysten. Et annet område hvor SV tidligere har støttet nettolønnsordning, er innenfor offshoreflåten. Det var en politisk situasjon som oppstod for ca. ett år siden, der SV kom i forhandlinger med et flertall, og der vi faktisk fikk sjansen til å påvirke skipsfartspolitikken gjennom å sette en del krav som vi har etterlyst i mange år. De kravene bestod bl.a. at vi skulle få inn lærlinger på skipene, at man kunne dokumentere en positiv næringsutvikling gjennom et mye mer offensivt arbeid på det området, og at helse, miljø og sikkerhet skulle bli tatt enda mer hensyn til enn tidligere. SV var med på dette forrige gang denne saken var til behandling, og vi står faktisk på det. Vi står på det, fordi vi ikke ønsker å vingle fram og tilbake. Vi ønsker å videreføre den ordningen. Når det gjelder ferjerederiene, har vi alltid vært kritiske til at de skal ha nettolønnsordning. Vi vet at de som i dag driver ferjerederiene, Color Line og Fjordline i all hovedsak, representerer de rikeste personene vi har i dette samfunnet. De er på topp når det gjelder likning i bl.a. Oslo kommune. Og at vi da skal være med på å subsidiere denne næringen med svære beløp, syns vi er helt urimelig. Derfor har vi alltid gått imot at vi skal være med på den type nettolønnsordninger. Vi ser også at disse skipene til en viss grad konkurrerer med hoteller, fordi de har mange av de samme tjenestene, i form av kurs og konferanser, og de har mange av de samme yrkesgruppene: kokker, servitører, bartendere, stuepiker osv. Så har vi skatteregimet. Vi ser at Regjeringa har lagt opp til en reduksjon i både tonnasjeavgift og formuesskatt. Vi i SV er ikke helt rigide når det gjelder dette. Vi er villige til å kikke på både formuesskatten og tonnasjeavgiften. Men vi er ikke villige til å signalisere at vi er interessert i noen betydelige lettelser på noen av disse områdene. Når det gjelder de skipene som seiler under utenlandsk flagg, ville vi heller hatt en skjerpelse, mens vi kunne tenkt oss å kikke på justeringer for de skipene som seiler under norsk flagg. Men disse spørsmålene vil vi komme tilbake til når denne saken kommer til Stortinget. Vi har diskutert denne saken svært, svært grundig. Det er vel få saker som SV har hatt så mange henvendelser om det siste halvåret, som denne saken. Vi opplever at dette er en meget kompleks sak. Vi opplever at dersom vi nå hadde vært villige til å gå videre med nettolønnsordning for de gruppene som jeg har nevnt, er det andre grupper som også står for tur og venter. Vi har fått henvendelser fra Hurtigruta og fra fiskerne, som mener at de også burde komme inn under ordningen. Slik at dersom man på en måte åpner for en nettolønnsordning, vil det alltid stå nye grupper i kø som ønsker dette. Etter hvert er det heller ikke urimelig at også de som har vanlig landbasert næring, kunne tenkt seg å få en type lettelser, slik at de lettere kan konkurrere med utenlandske bedrifter. Da syns jeg heller vi skal ha den tenkingen som møbelkongen Jens Petter Ekornes har, som har prøvd seg på utlendighet. To ganger har han prøvd seg på utlendighet og mislyktes, har han fortalt. Han har valgt å flagge hjem sin møbelindustri til Møre, og har satset på én ting, og det er kompetanse. Han har satset på kompetanse, og har klart å bli best på møbel - ikke billigst, men best. Det er også vår utfordring innenfor skipsfarten. Vi må helt fra vi begynner med opplæring, fra videregående skole og oppover, satse på å bli best, best innenfor kunnskap, best innenfor teknologi og best innenfor næringsutvikling, helse, miljø og sikkerhet. Det er SVs svar på hvordan vi skal få fart på skipsfarten. Men vi ser at dette ikke er enkelt, fordi det er land rundt oss som pr. i dag har helt spesielle ordninger. Derfor vil vi arbeide internasjonalt både gjennom nordisk samarbeid og ellers for å prøve å få avskaffet en del av ordningene, slik at man får normale skatteregler også for denne næringen. Jeg vil avslutningsvis ta opp de forslagene som SV har fremmet alene, og dem som vi har sammen med Senterpartiet, og vil vise til at når det gjelder forslag nr. 6, har vi et justert forslag. Helt til slutt vil jeg få lov å si at vi har hatt mange møter med skipsfartens organisasjoner, og de møtene har jeg i all hovedsak opplevd som positive. Jeg syns at det engasjementet som denne gruppen viser for sin næring, er imponerende. Jeg syns at vi i all hovedsak møter saklighet fra næringen, og vi ønsker fortsatt å ha en dialog framover med næringen om hvordan vi som skipsfartsnasjon skal bli best. Vi kan aldri bli billigst, men vi kan bli best.
Det blir replikkordskifte.
Først så er det vel slik at når Ekornes har kunna overleva i Noreg med produksjonen sin, er det fordi han har bytt arbeidsfolk ut med robotar. Det blir interessant dersom SV sitt svar her er at norske skip skal bli bemanna med robotar i ti år framover. Eg meiner òg at SV tar heilt feil i sin retorikk når dei hevdar at dette er støtte til dei rikaste i Noreg. Dette er snakk om å gje støtteordningar til norske sjøfolk på lik linje med det som dei har i Danmark og Sverige. Med SV sitt opplegg er det vanlege arbeidarar, som SV elles er oppteke av, som no vil få sparken. Eg må innrømma at eg håpte lenge at SV skulle vera med og støtta opp om desse ordningane, ikkje minst på bakgrunn av SVs innsats i samband med offshorereiarlaga i fjor. Likevel ser eg at SV er konsekvent på dette området. Inge Ryan er elles veldig oppteken av distriktsarbeidsplassar. Kvifor er han ikkje meir oppteken av dei arbeidsplassane som finst i denne bransjen?
Jo, SV og undertegnede er opptatt av distriktsarbeidsplasser. Men som jeg har prøvd å beskrive i mitt innlegg, er vi her i et dilemma, i og med at vi har en gruppe som ikke skal bidra til felleskassen. Men vi har allikevel gått grundig inn i dette for å se om vi har muligheter til å være med på ordningen. Jeg nevnte i mitt innlegg at særlig i forhold til fraktefartøyene, som er et av de områdene der det er mange distriktsarbeidsplasser, og som også har en betydelig miljøgevinst, er vi på leting etter å finne ordninger som gjør at det skal bli mer gunstig for denne næringen i åra framover. Jeg syns vi er godt i gang, og vi ønsker å ha en dialog med næringen videre rundt det, og det gjelder også de andre gruppene. For øvrig er ikke SV såpass defensiv at vi vil at skipsfarten skal gå over til robåter. Det er noe som hørte Terje Vigen og den gruppen til. Vi ønsker fortsatt at man skal fare med motorbåter.
Saksordføraren har gjennom sitt innlegg og sine svarreplikkar konstatert at det ikkje var mogleg å få til eit breitt forlik i denne saka, og han har gjeve Regjeringa heile skulda for det. Det kan då vera interessant å spørja representanten Ryan om han kan seia noko om kva saksordføraren har gjort for å involvera SV for å få til eit breitt forlik.
Det er vel kjent at SV nok har hatt det mest ytterliggående standpunktet i denne saken. Vi har vært ganske konsekvente, som saksordføreren var inne på, i forhold til dette med nettolønnsordning. Og vi har vært relativt tydelige gjennom mange år både om hva vi mener i forhold til ferjerederiene, og hva vi mener på de andre områdene. Derfor har ikke samtalene mellom saksordføreren og SVs fraksjon vært spesielt omfattende på dette området. Vi har hatt noen korte samtaler, men jeg har hatt inntrykk av at man har prioritert å prøve å finne løsninger sammen med de partiene som ligger nærmere.
Det var litt morosamt at representanten Ryan nemnde Ekornes, Ekornes, som i førre veke på eit møte i Fosnavåg gav klar beskjed til sitt eige parti, Høgre, og til dei andre regjeringspartia om at dei burde gå inn for nettolønnsordning over heile fjøla. Det var også litt merkeleg at Ryan snakka så varmt om dette med fraktefartøy. Då må eg spørje: Kvifor gjekk han ikkje saman med Arbeidarpartiet, Framstegspartiet og Senterpartiet og fekk fleirtal for nettolønnsordning for fraktefartøya? Det er jo nettopp det dei ber om. Då først blir dei i stand til å få ein økonomi som gjer at dei kan investere i gassfraktefartøy o.a. som gjer at vi kan få ein moderne flåte. Eg kan ikkje skjønne at Ryan kan stå her og snakke om fraktefartøyas ve og vel, når han hadde moglegheit til å få fleirtal for ei nettolønnsordning for desse. Og spørsmålet er: Kvifor gjorde han ikkje det?
Som jeg nevnte i mitt innlegg, var fraktefartøyene et av de områdene som vi brukte desidert mest tid på i forbindelse med behandlingen av denne saken. Vi fikk veldig mye god informasjon fra den gruppen, og vi hadde også en svært grundig behandling av det i vår gruppe. Jeg legger ikke skjul på at vi hadde ulike synspunkter på hva som var det riktige veivalget framover. Det som jeg presenterte nå, var det som vi landet på til slutt. Men det var ikke spesielt enkelt for alle medlemmene å vite hva man skulle gå inn for i denne saken, fordi vi så at fraktefartøyene har en betydelig miljøgevinst i forhold til det som SV ønsker, nemlig å få gods over fra vei til jernbane og sjø. I så måte er fraktefartøyene meget interessante, og derfor har vi prøvd å legge inn en del ordninger framover, som jeg også nevnte, både i forhold til dette med avgifter og til stimuli i forhold til bygging av nye båter som kan være interessante for denne næringen.
Replikkordskiftet er avsluttet.
Arbeidet med skipsfartsmeldinga har vist eit stort engasjement frå alle dei politiske partia. Det er ingen tvil om at den maritime næringa har stor innverknad både direkte og indirekte på verdiskapinga her i landet - både i dag og i framtida. I St.meld. nr. 31 blir det lagt til grunn eit høgt nivå på støtta til nettolønn med over 1 milliard kr. Meldinga legg føringar til rette for ein offensiv skipsfartspolitikk for framtida. Det er veldig viktig for den konkurransesituasjonen denne næringa er i, og viktig for korleis skipsfart driven og ått av Noreg kan posisjonere seg i forhold til sine nærmaste konkurrentar i EU. Det er særleg viktig at vi har oppnådd einigheit rundt ei auka harmonisering med EU på fleire hald, og dermed ei forståing og forankring for at denne næringa sine utfordringar er av global, internasjonal, konkurranseutsett og kompleks karakter. Kristeleg Folkeparti er glad for at det er einigheit rundt å harmonisere tonnasjeavgifta i forhold til europeisk nivå, og at det er vilje til å gjere det same med det norske reiarlagsskattesystemet. Regjeringa vil også halvere formuesskatten i løpet av 2006 og 2007 med sikte på avvikling. Dette vil bety mykje for norsk privat eigarskap generelt, og for reiarlagsnæringa spesielt. Eigarskap i Noreg fører ofte til hovudkontorfunksjonar i Noreg. Da vil viktige vedtak om selskapets vidare strukturelle utvikling, kvar driftseiningar skal lokaliserast, og kvar forsking skal foregå, bli ein naturleg del av dagsordenen. Hovudkontora er avgjerande for dei strategiske vedtaka om kvar og korleis verdiskapinga skal skje. Erfaring viser også at der det blir tilbode konkurransedyktige vilkår, vil hovudkontora bli lokaliserte og dermed også dei største eigarinteressene finne stad. Eigarskap og dermed hovudkontorfunksjonar er viktige for auka verdiskaping, skatteinntekter, attraktive arbeidsplassar og auka dynamikk i næringslivet. Det er også fleire andre forhold som betyr mykje for den maritime næringas attraktivitet i Noreg. I denne forbindelse er det viktig at Regjeringa går NIS-flagget nærmare etter i saumane. Grunnen til dette er at NIS-registeret ikkje lenger er det det ein gong var. Føremålet med NIS-registeret må vere å sikre at skip i internasjonal fart framleis skal vere åtte og drivne frå Noreg. Då er det viktig at vilkåra for NIS-registeret er konkurransedyktige, fleksible og har høg servicegrad for kundane - utan at det går utover kvaliteten. Det er viktig at registeret må bli marknadsført og selt som attraktivt og kvalitetsbevisst, med ein høg grad av service til kundane. Det er fint at Regjeringa har sett ned ei gruppe som skal sjå på nettopp dette. Eg synest også det er interessant i denne samanhengen at ein ikkje berre prøver å gjere registeret meir attraktivt, men også vil vurdere ei ytterligare utviding av NIS-registeret på kysten. Desse forholda - ei arbeidsgruppe som ser på NIS-vilkåra og utgreiar vidare utviding av NIS på kysten - kan i tillegg føre til fleire norske sjøfolk med Regjeringas system, til saman fleire viktige aspekt for ei styrkt maritim næring ut frå Noreg. Det vil også vere viktig å ha ein stor flåte under norsk flagg. Dette vil kunne ha mykje å seie for den norske gjennomslagskrafta i internasjonal skipsfart. Kristeleg Folkeparti er glad for at nivået på støtta til nettolønn er så høgt, med over 1 milliard kr. Samtidig er det viktig at innretninga på nettolønn har vyar og løysingar også for framtida. Dette går ut på at vi må leggje til rette for å sikre og ta vare på den kompetansen vi har i det store norske maritime miljøet. Da må vi leggje til grunn ordningar som byggjer opp under dette. Det gjer Regjeringas forslag til kompetansemodell. Kompetansemodellen er framtidsretta og er ein modell som også store delar av næringa støttar opp under. Denne modellen inneber nettolønn for sertifikatpliktige stillingar i NOR og sertifikatpliktige refusjonsberettiga stillingar i NIS. Det blir foreslått å vidareføre som eit supplement til denne ordninga at også andre sjøfolk i offshoreflåten i NOR blir omfatta av ei nettolønn. Dei stillingane som fell inn under omgrepet sertifikatpliktige stillingar, er skipsførarar, styrmenn, maskinistar, radiooffiserar og aspirantar til desse innanfor dei fartøysgruppene som i dag er omfatta av refusjonsordninga. Vi ser på kompetansemodellen som framtidsretta og som eit godt verkemiddel for å bevare og utvikle næringa i Noreg. I ei globalisert næring må vi innsjå at vi ikkje fullt ut klarer å konkurrere på pris, men vi må satse på kvalitet. Samtidig vil ein kompetansemodell gi eit stabilt system for støtte til sjøfolk som prioriterer maritim kompetanse. Konsekvensen av å prioritere den maritime kompetansen er at passasjerbeteninga på ferjer i utanriksfart ikkje vil bli omfatta av særskilde støtteordningar. Ferjene det gjeld, har likevel garanti for dagens støttenivå til 2006. Eg registrerer likevel at fleire parti på Stortinget først og fremst prioriterer å bevare eksisterande ordningar, for deretter å utvide nettolønn til heile NOR-flåten før ein til sist vil prioritere kompetansemodellen for NIS. I dette ligg det altså ei forståing av at ein ikkje har noko imot kompetansemodellen i seg sjølv, men at ein hadde sett at det var meir pengar enn den historisk høge støtta som er i dag. Det vil alltid vere av interesse å prioritere pengar til gode formål. Pengar til gode formål ønskjer alle, men av og til må prioritering til. Ikkje minst er det lett å gløyme at det allereie er løyvd historiske summar. Rammene for nettolønnsordninga har aldri vore høgare. Skipsfartsmeldinga legg godt til rette for framtidig vekst i den maritime sektoren. Vi har eit komplett maritimt industrielt miljø med ei klyngje av maritime bedrifter som omfattar alt frå sjøtransport til skipsutstyr. Når målsetjinga er å sikre at ein størst mogleg del av verdiskapinga og sysselsetjinga i norsk maritim verksemd foregår i og frå Noreg, er det viktig å fokusere på nettopp dette miljøet. Regjeringa ønskjer å sikre norsk kompetanse om bord og ein innovativ maritim industri på land i verdsklasse. Det er grunn til å leggje vekt på den opparbeidde kunnskapen som bedriftene i det maritime miljøet og forskingsinstitusjonane har og forvaltar. Dette er ein norsk konkurranseføremon som betyr mykje for verdiskapinga, og dette må vi gjere vårt yttarste for å oppretthalde og ta vare på også for framtida. Når det gjeld prioritering av skipsbyggingsindustrien, følgjer Regjeringa godt med på utviklinga her. Dersom det er behov for tiltak eller nærmare vurdering av rammevilkåra, vil dette bli vurdert. Norske verft er ein viktig del av den maritime klyngje. Sett på spissen var det brei semje om at vi burde leggje til rette for eit breitt forlik. Det er ikkje fleirtal på Stortinget for å auke dei økonomiske rammene til formålet. Eg er derfor forundra over saksordføraren sitt sterke ønske om å arbeide med saka, men skuffa over kompromissvilja når alt kom til alt. Valkampen er tydeleg i gang, og det er fleire agendaer inne i biletet. Den maritime næringa nådde ikkje opp i konkurransen med Arbeidarpartiet sine eigne markeringsbehov.
Det blir replikkordskifte.
Den stortingsmeldingen vi behandler i dag, heter Vilje til vekst - for norsk skipsfart og de maritime næringer. Når vi avslutter dagens debatt, er jeg ikke helt sikker på om resultatene viser at det er vilje til vekst. I dag har Arbeiderpartiet lagt fram et kompromissforslag, eller noe vi håper blir et kompromissforslag, når det gjelder nettolønnsordningen for sjøfolk på utenlandsferjer, hvor vi ber om at ordningen bare skal gjelde for sikkerhetsmannskapet om bord. Ifølge alarminstruksen er det ansatte som må være om bord for at passasjerskipet skal få lov til å legge fra kai. Mitt spørsmål til Kristelig Folkeparti er: Hvorfor kan ikke Kristelig Folkeparti vurdere et slikt forslag?
Det som har blitt meg fortalt, er at det forslaget som Arbeidarpartiet har lagt fram her, vil koste om lag 300 mill. kr meir enn det som Regjeringa har lagt fram, og det som ligg inne i stortingsmeldinga frå før av. Derfor er det litt merkeleg at Arbeidarpartiet i tolvte time kastar inn dette forslaget i staden for å ta utfordringa vår, når ein veit at regjeringspartia ikkje har meir pengar å bruke, og når vi tidlegare har invitert Arbeidarpartiet til ein dialog for å omprioritere innafor ramma for å oppnå ei brei semje og eit breitt forlik. Men det er òg ting det er semje om - sidan det blei påpeika. Det er semje om reiarlagsskattordninga, om at det skal brukast 1 milliard kr til sjøfolk, om omlegginga av maritim utdanning, om verdien av forsking og innovasjon i den maritime næringa, om utvidinga av NIS til norsk sokkel og NIS som konkurransedyktig register, om nettolønn til offshoreflåten i NIS, og om å vidareføre den ordninga som vi har i dag. Ein del område er det semje om, men eg kunne ønskje at Arbeidarpartiet hadde vist større vilje til å få endå breiare semje.
Representanten Grimstad og eg kjem frå Møre og Romsdal, det fylket i landet som kanskje har den største og sterkaste maritime klyngja. Alle som ein innafor denne klyngja, kanskje med unntak av fiskebåtane, har bedt oss om å gjennomføre nettolønnsordning for all konkurranseutsett skipsfart. Kvifor? Jo, fordi dei seier at hadde det ikkje vore for den norske sjømannen, hadde ein aldri kunna utvikle den maritime klyngja slik som ho har blitt i Møre og Romsdal og i resten av landet. No får vi ei ordning innafor kompetansemodellen som gjer at veldig mange norske sjøfolk som har vore med på å byggje dette opp, blir sette på land. Denne næringa er i startfasen på slutten. Spørsmålet mitt er: Kvifor vil ikkje Kristeleg Folkeparti høyre på sine eigne når dei ber om ei slik ordning?
Eg og representanten Lodve Solholm kjem frå eit flott fylke, Møre og Romsdal, der denne industrien og denne næringa er veldig sterk. Sjølvsagt lyttar vi til næringa. Før Ansgar Gabrielsen la fram Regjeringa si melding, hadde òg han reist land og strand rundt og lytta til næringa sine utfordringar. Det som Regjeringa har fremma med kompetansemodellen, er breitt forankra i store delar av næringa. Men så er det slik at ein gjerne vil ha enda meir pengar til enda fleire grupper enn det som Regjeringa har lagt opp til. Eg kan godt dele ønsket om å ha enda meir pengar å fordele, men vi må halde oss til ei ramme. Framstegspartiet kunne ha vore med på å omprioritere innafor ramma, men det var det òg nokre belastingar med, så Framstegspartiet har ikkje vore interessert i det, men flaggar sine primærstandpunkt. Framstegspartiet sa tidlegare at dei ville bruke 75 milliardar kr meir på samferdsle, og i går ville dei bruke 30 milliardar kr meir til Statkraft. Eg veit ikkje kor mange milliardar kroner meir dei vil bruke før veka er gått!
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
La meg starte med å si til Høyres næringspolitiske talsmann at det er riktig oppfattet at Senterpartiet vil sørge for å ta i bruk rammebetingelser som gjør norsk næringsliv konkurransedyktig, også norsk landbruk. Det innebærer ikke å adoptere andre lands skatteregler, f.eks., men det innebærer å ta utgangspunkt i norsk klima, i norsk bosettingsmønster og i norsk kostnadsnivå når vi skal innrette rammebetingelsene for de enkelte næringene, slik at vi skal klare oss i konkurransen med landene rundt oss. Slik må det også gjøres i forhold til maritim sektor. Hvis vi mener at maritim sektor er viktig, og det mener Senterpartiet, må vi være villige til å ta konsekvensene av det og styrke rammebetingelsene for denne næringen, slik at den kan klare seg i en internasjonal konkurranse. Vi kan gjerne være enige om at å konkurrere på skatt land imellom er en uting. Det tror jeg alle, næringen inkludert, gjerne skulle ha sett at man kunne ha vært foruten. Det er også nødvendig å arbeide internasjonalt, slik komiteen tar til orde for, og harmonisere skattebetingelsene og unngå at man skal konkurrere med hverandre på denne typen rammebetingelser. Men vi må på den andre siden ikke stelle oss slik at denne næringen forvitrer og blir borte mens vi driver dette internasjonale arbeidet for å skape gode rammebetingelser, eller skape like rammebetingelser og konkurransemuligheter landene imellom. I 1996 gjorde Stortinget flere positive og gode vedtak som sørget for at vi fikk vekst i næringen. Det ble skapt optimisme, og vi så at rekrutteringen til næringen økte, ikke minst gjennom utdanningen. I tiden etter har det for det første blitt gjort en rekke vedtak i denne sal som har svekket konkurransemulighetene for næringen, samtidig som landene rundt oss har forbedret sine rammebetingelser vesentlig. Da ser vi at Regjeringen har lagt fram en stortingsmelding som er offensiv, som beskriver utfordringene på en veldig god måte, men hvor man trekker seg tilbake i de konklusjonene som Regjeringen trekker i stortingsmeldingen. Et bortimot enstemmig politisk miljø har uttrykt ønske om et bredt politisk forlik, og det er ganske frustrerende å se at det ikke har vært mulig å få det til. På samme måte som saksordføreren må jeg si at regjeringspartiene må ta en betydelig del av ansvaret for at det ikke har vært mulig. Det er greit at regjeringspartiene ikke var villige til å bruke mer penger på denne sektoren enn det som Regjeringen la opp til - det må tas til etterretning av de øvrige partier. Men da må også regjeringspartiene ta sin del av ansvaret for at det ikke var mulig å oppnå et forlik. Til tross for at Senterpartiet og Fremskrittspartiet står hverandre ganske nær når det gjelder en del av de vilkår som vi ønsker for denne næringen, må det sies at også Fremskrittspartiet har et betydelig ansvar for at det ikke er blitt et forlik. Fremskrittspartiet kunne faktisk i en del sammenhenger ha valgt det nest beste istedenfor å flagge sine primærstandpunkter, og bidratt til at man hadde kommet hverandre nærmere. For selv om det ikke var mulig å oppnå full enighet, er vi nå i en situasjon hvor det er totalt sprik, og hvor næringen skal leve med uforutsigbarhet også i tiden framover, på en måte som ikke tjener næringen, som ikke vil bidra til optimisme, som ikke vil bidra til at flere ungdommer utdanner seg inn i næringen og velger dette som sin framtidige yrkesvei. Den saken som vi har til behandling i dag, dreier seg ikke om de rike ledernes aversjon mot å betale skatt eller deres behov for å ha nettolønn for sine ansatte. Det dreier seg om veldig mye mer enn det. Det er der SV etter min oppfatning gjør en av sine fundamentale bommerter, for man er ikke i stand til å se sammenhengen mellom de ulike deler av clusteret. Man er ikke i stand til å se at det å ha norske eiere, det å ha hovedkontor i Norge og det å ha norske sjøfolk er en nødvendighet for å utvikle resten av det maritime miljøet, som inkluderer verkstedindustrien, klassifiseringsselskapene, forsikring, bank, finans, skipsmeklere, og vi kan gjerne ta med revisjon og juridiske tjenester osv., som også er en viktig del av dette maritime clusteret, og som det er helt nødvendig å ha for å utvikle denne næringen videre framover. Har vi ikke norske rederier, norske eiere, vil heller ikke resten av dette clusteret utvikle seg. Derfor er det dessverre nødvendig å tute med de ulvene man har rundt seg. Det er nødvendig å ha konkurransebetingelser som kan matche dem i landene rundt oss, og som gjør at denne næringen er i stand til å utvikle seg. Det har ikke Stortinget klart å bidra til. Det er derfor å håpe på at Regjeringen, i alle fall når den skal legge fram statsbudsjettet til høsten, velger å være offensiv på en måte som viser at det faktisk i den forbindelse kan være mulig å samle bred støtte i Stortinget for en mer offensiv skipsfartspolitikk enn den Stortinget vedtar i dag.
Det blir replikkordskifte.
Enoksen viste i innlegget sitt til dei ordningane som vart innførte for skipsfarten i 1996. Då vert det freistande å visa til side 80 i skipsfartsmeldinga, Vilje til vekst. Figuren viser at i løpet av dei tre åra Senterpartiet sat i regjering sist, vart støtta til sjøfolk år for år redusert frå 471 mill. kr pr. år til 307 mill. kr i det siste statsbudsjettet som Senterpartiet var med på å leggja fram. Kva truverd meiner då Senterpartiet å ha, når dei skuldar denne regjeringa for å vera for passiv når det gjeld å styrkja rammevilkåra for norsk maritim næring?
Ja, det er riktig at i Bondevik Is tid ble støtten til skipsfarten redusert, også den gang med en statsminister fra Kristelig Folkeparti i spissen og med støtte fra Høyre, som var budsjettpartner i hvert fall i to av de årene sentrumsregjeringen satt, og som faktisk bidro til at denne støtten ble redusert, stikk i strid med det Høyre hadde lovt i ulike valgkamper. Det som er poenget, er imidlertid at Senterpartiet faktisk har vært i stand til å lære av de resultatene vi så ved at støtten ble redusert. Skipsfartsrekrutteringen ble svekket, båter ble flagget ut, og den optimismen og den veksten man så etter de vedtak som ble gjort i 1996, hvor Senterpartiet var en drivkraft for at de vedtakene skulle bli gjort, snudde. Den seilasen vil ikke Senterpartiet være med på videre. Og vi er faktisk i stand til å lære av at det blir gjort feil, og ta konsekvensene av det.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Venstre er godt fornøgd med at eit fleirtal på Stortinget støttar hovudlinjene i Regjeringa sine forslag i denne stortingsmeldinga, som vil sikra føreseielege rammevilkår for norsk skipsfart i framtida. Norsk skipsfart har ei lang og ærerik historie, og med vår lange kyst som utgangspunkt skal også skipsfarten ha ei lang og ærerik framtid. Det offentlege si rolle i å leggja til rette for dette dreier seg etter Venstre si meining først og fremst om å sikra gode og stabile rammevilkår. Vår maritime næring omhandlar ei klynge, eller eit nettverk, av maritime bedrifter, og omfattar alt frå sjøtransport til skipsutstyr, skipsbygging, mekling, finansiering, klassifisering, forsking og maritim petroleumsverksemd. Denne næringa er ei av våre mest globale, og dermed mest konkurranseutsette. Å sikra gode og stabile rammevilkår gjer vi best gjennom å føra ein økonomisk politikk som legg til rette for ei betre norsk konkurranseevne gjennom eit sterkt redusert rentenivå og ei betring av forholdet mellom kronekurs og euro. Gjennom bidrag i det inntektspolitiske samarbeidet legg Regjeringa òg til rette for å dempa ei lønnsutvikling som gjer at norsk arbeidskraft i dag er vesentleg dyrare enn i våre konkurrentland. Ein dempa lønnsvekst vil sikra norske maritime bedrifter sin tilgang til konkurransedyktig og kompetent arbeidskraft. Dette er av særleg betydning for at ei internasjonalt orientert næring som skipsfarten framleis vil vera lokalisert og vidareutvikla med base i Noreg. I tillegg er det viktig at dei offentlege støtteordningane blir innretta på ein slik måte at dei sikrar kompetansen i industrien og ein god samanheng mellom utdanning, kompetanse og støtteordningar. Våre dyktige sjøfolk med høg kompetanse er viktige for det maritime Noreg. Regjeringa legg i meldinga opp til ein betre måte å sikra ein slik samanheng på, først og fremst gjennom å leggja til rette for eit stabilt system for økonomisk stønad til sjøfolk som prioriterer maritim kompetanse. Regjeringa foreslår på denne bakgrunn ei omlegging av stønadsordningane til ein kompetansemodell for sjøfolk. I tråd med målet om å prioritera stønad til den maritime kompetansen inneber dette m.a. at passasjerbetening på ferjer i utanriksfart ikkje vil bli omfatta av særskilte stønadsordningar. Gjennom ei slik omlegging vil det samla stønadsnivået vera om lag som i dag, men konsentrert gjennom etablering av ei nettolønnsordning for dei mest kompetansekrevjande stillingane om bord. På denne måten blir den maritime kompetansen, som er viktig for norsk skipsfarts framtid, prioritert føre å gi sjøgåande hotell og serveringsstader urimelege konkurranseføremoner overfor landbaserte hotell og serveringsstader, slik dagens stønadssystem legg opp til. Når det i tillegg blir lagt opp til ei samordning av utdanningane, vidareføring av ei eiga tilskottsordning for opplæringsstillingar og eit eige kompetansefond for næringa, gir dette i sum ei auka satsing på kompetanse og ein styrkt samanheng mellom kompetansen og stønadsordningane. Målet er vekst for norsk skipsfart og maritime næringar. Ein slik sunn, stabil og framtidsretta vekst blir ikkje skapt av å overdimensjonera offentlege stønader. Han blir heller ikkje skapt av å la vera å målretta offentlege stønader inn mot det som er bransjens kjernekompetanse. For ei næring som i så stor grad er prega av internasjonal, open konkurranse, vil ein feil og overdriven bruk av offentleg støtte berre gi ei svepe av ineffektivitet og dermed gjera våre selskap dårlegare rusta til å møta den konkurransen dei uansett må leva med. Regjeringa går inn for at tonnasjeavgifta skal harmoniserast i forhold til europeisk nivå. Det er også behov for ein større grad av harmonisering av det norske rederiskattesystemet ned til EU-nivå, jf. ordningane i m.a. Danmark, Nederland og Storbritannia. Samtidig som Regjeringa i stortingsmeldinga om skattereforma legg opp til å redusera formuesskatten med sikte på avvikling, skulle dette gi eit godt grunnlag for å meine at Noreg er ei attraktiv lokalisering for skipsfart og maritime næringar både med omsyn til offentlege rammevilkår og ikkje minst med omsyn til den kompetansen vi innehar. Noreg burde i framtida vera ei attraktiv lokalisering for internasjonale selskap knytte til skipsfart og maritime næringar. Med denne meldinga og med dei grepa som denne Regjeringa tek, har faktisk Venstre tru på at dette er ei framtidsretta næring, som vil bli lokalisert i Noreg, med gode, norske sjøfolk.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Vihovde snakka om at det er stabile rammevilkår. Vi veit at dei aller fleste som har uttalt seg, no vil hevde at vi vil sjå utflagging av norske selskap og at norske sjøfolk blir sette på land. Det er jo stabile rammevilkår! Då er vi kvitt den norske sjømannen, og det er stabilitet i det.
Om representanten Solholm spår den slags optimisme inn i næringa, kan kanskje det bli resultatet! Det har faktisk ikkje Venstre tru på. Vi har ikkje tru på at det blir utflagging. Hadde vi lytta til Framstegspartiet og Framstegspartiets ville bruk av pengar, hadde vi aldri fått det rentenivået vi har i dag, vi hadde aldri fått ein konkurransedyktig kronekurs, og dermed hadde dei næringane som er på kysten, der både representanten Solholm og eg kjem frå, mista tusenvis av arbeidsplassar, på grunn av at dei mista konkurransekrafta si. Så har eg lyst til å minna representanten Solholm om at vi ønskjer faktisk å setja ned formuesskatten, og vi håpar at Framstegspartiet vil støtta oss i den saka. Med dei rammevilkåra som blir lagde i denne stortingsmeldinga, som betyr å invitera til stabilitet, trur eg faktisk at denne næringa går ei lys framtid i møte.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Skipsfart har gjennom flere generasjoner vært en av Norges viktigste næringer. Dette er ganske naturlig, for Norge er en kystnasjon med ca. 57 000 kilometer kystlinje som strekker seg over 282 kystkommuner og 17 kystfylker. Båten har for svært mange vært helt avgjørende for transport av folk og gods til og fra alle våre kystsamfunn. Den kompetansen vi gjennom generasjoner har bygd opp, har gjort Norge til en av de aller fremste skipsfartsnasjoner i verden. Denne kompetansen har også gjort at vi er ledende internasjonalt på teknologi og utstyr til skipsfarten. Jeg vil påstå at uten denne meget sterke maritime kompetansen hadde heller ikke Norge kunnet framstå som en av de fremste nasjoner på olje- og gassutvinning til havs. Da vi startet oljealderen i Norge, hadde vi allerede en stor maritim kompetanse som gjorde at vi hadde mye på plass og raskt kunne bli ledende også på dette området. Mulighetene til videreutvikling på dette området henger nøye sammen med om vi klarer å holde på de maritime næringene også i framtiden. I dag har vi sjøfolk i alle landets kommuner, også de kommunene som ligger langt fra kysten. Vi har også leverandører av varer og tjenester til de maritime virksomhetene over hele landet. Dette skaper viktige arbeidsplasser over hele landet. Minst 75 000 yrkesutøvere i landet er knyttet til denne viktige maritime næringen. Jeg vil også påstå at med en god maritim politikk ville Norge med sitt gode utgangspunkt kunne ha utviklet dette til noe langt mer og økt sysselsettingen betydelig. Derfor må jeg si at denne stortingsmeldingen ikke bærer sitt navn med rette. Selv om stortingsmeldingen på noen områder peker i riktig retning, viser den ikke noen særlig stor vilje til vekst. Med denne regjeringens maritime politikk frykter jeg for at vi skal få problemer med å beholde Norge som verdens tredje største skipsfartsnasjon. Til det blir konkurransesituasjonen for vanskelig. Vi må huske at våre konkurrenter har forbedret sine rammevilkår betydelig de siste årene. Daværende stortingsrepresentant Ansgar Gabrielsen fra Høyre uttrykte i 1998 stor skuffelse over regjeringen Bondevik I som ville kutte i refusjonsordningen. Han mente at en slik politikk til de grader ville svikte den norske sjømannen. Det samme kan jeg i dag si om næringsminister Ansgar Gabrielsens skipsfartspolitikk. Jeg tror det er mange sjøfolk som ved forrige valg gav sin stemme til Høyre fordi partiet så sterkt lovte å jobbe for den norske sjømannen, som nå ser at de er sviktet. Jeg husker godt hvor tilfreds sjøfolkene var da tidligere partileder i Høyre skrev brev til dem og lovte bedre tider. Jeg ser det som avgjørende viktig for en bedre utvikling av norsk skipsfart at vi skal kunne beholde en sterk sjømannsstand her til lands. Uten norske sjøfolk kan vi heller ikke forbli en stor norsk skipsfartsnasjon. Ingen må tro at vi i framtiden kan fostre dyktige offiserer i skipsfarten uten også å ha på plass underordnede norske sjøfolk. Ingen får meg til å tro at noen kan bli dyktige offiserer og lære dette yrket ved bare å simulere sjømannskap, og gå om bord som offiser rett fra utdanning. Derfor er den såkalte kompetansemodellen, som Regjeringen går inn for, etter mitt syn et meget dårlig virkemiddel, både for å rekruttere nye offiserer fra Norge og for å sikre norske arbeidsplasser på norske skip. En dyktig sjømann og skipsoffiser blir man bare ved å praktisere yrket i sitt rette element og ved å gå gradene om bord. Med Regjeringens politikk vil denne muligheten bli sterkt redusert. Jeg tror ikke noen mener at nettolønn og slike spesielle ordninger er noe vi ønsker oss. Men når dette er innført hos våre konkurrenter, kan jeg ikke se at vi har noe annet valg enn å ha de samme ordningene dersom vi skal kunne konkurrere i dette markedet. Derfor burde det også arbeides aktivt internasjonalt for å få bort denne formen for skattedumping. Inntil så kan skje, må altså vår skipsfart og våre sjøfolk ha rammebetingelser som gjør det mulig å konkurrere. De skipene som er registrert i NOR-registeret, og som er konkurranseutsatt, sliter veldig tungt. Gjennomsnittsalderen på disse båtene er nå oppe i 35 år, noe som klart vitner om at de ikke har lønnsomhet nok til å kunne foreta investeringer og fornying. Med den konkurransesituasjonen de er utsatt for, ser jeg heller ikke noen lysning gjennom de vedtak som etter alt å dømme blir fattet her i natt. Her vil heller ikke SVs medisin virke. Jeg er veldig forbauset over at regjeringspartiene og SV ikke ser at vi her står overfor en meget viktig distriktsnæring, som ikke bare betyr viktig sysselsetting for distriktene, men som også er et viktig tilbud for mange kystsamfunn. Jeg vil påstå at dette også er et miljøspørsmål. Dersom vi mener noe med å få mer av trafikken over fra vei til båt, burde forholdene legges slik til rette at dette kan gjøres mulig. Regjeringen legger opp til å endre utlendingsforskriftene. En slik endring vil fjerne kravene om arbeidstillatelse for utenlandsk mannskap på utenlandske skip i norsk innenriksfart. Dette vil altså åpne norskekysten for full konkurranse fra lavkostland. Jeg er ikke i tvil om at det vil undergrave norsk innenriks skipsfart og gjøre situasjonen ytterligere verre for denne næringen. Jeg har undret meg mye over hva Regjeringen vil med en slik politikk som på denne måten fryser ut norsk næringsliv, men jeg har etter hvert forsonet meg med at det her ikke er noe håp om en annen politikk. Jeg er imidlertid mer forbauset over at Fremskrittspartiet med sitt uttalte engasjement for å redde norsk skipsfart, og som så klart har talt norske sjøfolks sak, vil legge kysten åpen for en slik konkurranse. Jeg undrer meg over at Fremskrittspartiet på denne måten går bort fra sine målsettinger og gir Regjeringen fullmakt til å gå videre på sin vei mot å forverre situasjonen for norske sjøfolk. Jeg hørte hva representanten Hedstrøm sa om dette tidligere i kveld. Men det skal stemmes over dette i natt. Det blir interessant å se hva Fremskrittspartiet da gjør. Jeg har gjennom mange år vært med og jobbet for å sikre norsk skipsfart og norske sjøfolk. Jeg hadde trodd at vi denne gangen skulle få bred enighet om en politikk som var positiv og langsiktig for næringen, men jeg må konstantere at det har vi ikke har klart. Jeg vil berømme saksordfører Olav Akselsen for de mange forsøk han har gjort, både til høyre og til venstre, for å finne løsninger til beste for næringen. Jeg konstaterer at viljen langt fra har vært til stede fra Regjeringens og SVs side for å oppnå dette. Denne saken viser med tydelighet at det bare er Arbeiderpartiet som har helhet i den maritime politikken.
Norske sjøfolk skal overleve som mannskap på norske båter. Det skal Stortinget sørge for. Så enkelt er det. Derfor skal norske sjøfolk ha nettolønnsordninger i den konkurranseutsatte delen av NOR-systemet. Det skal ikke bli slik som representantene for sjømannsorganisasjonene konkluderer, nemlig at norske sjøfolk på sikt ikke vil overleve på verken utenriksferjene eller i den oljerelaterte skipsfarten i Nordsjøen med den politikken et knapt flertall på Stortinget nå legger opp til under behandlingen av skipsfartsmeldingen. Kystpartiet står sammen med Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet om at det bør innføres nettolønn for alle norske sjøfolk i den konkurranseutsatte delen av NOR-registeret. Vi er ikke imot internasjonale rammebetingelser, det skulle bare mangle. Men det er forunderlig at de norske sjøfolkene skal ha dårligere vilkår enn dem vi konkurrerer med. Nettolønn på utenriksferjene i NOR må videreføres. Det vil sikre sjøfolkene og rederiene en skipsfartspolitikk som vil være stabil og framtidsrettet. Jeg forstår at medlemmene i sjømannsorganisasjonene er svært frustrert, når de gang på gang opplever at det mangler kun et par stemmer i Stortinget for å sikre norske sjøfolks arbeidsplasser. 16. juni 2000 foreslo representanten Stolt-Nielsen at Regjeringen skulle pålegges å fremme forslag til tiltak som kunne sikre maritime næringer og norske sjøfolk internasjonalt konkurransedyktige rammebetingelser. Dette sluttet Stortinget seg til. Da meldingen endelig kom, 2 år for sent, inneholdt den bare forslag til konkurransedyktige rammevilkår for offshoreflåten, noe Stortinget mot Regjeringens vilje tvang igjennom 27. februar 2003. Likevel hurtigbehandler Stortinget meldingen i løpet av seks av de travleste ukene i året. Dette er uansvarlig behandling av en sak som betyr et være eller ikke være for det totale maritime næringsmiljøet, der gode norske sjøfolk er en nøkkelfaktor. Kystpartiet vil påpeke at Regjeringen ikke har gjort jobben sin. Eller har de det, kanskje Høyre-politikken fungerer? Meldingen inneholder ingen konstruktive forslag for å gjøre vår konkurranseutsatte NOR-flåte og passasjerferjene internasjonalt konkurransedyktige, slik som Stortinget bad om for tre år siden. Dette er til tross for at konkurransepresset fra utlandet i samme periode har økt og vil fortsette å øke. Tvert imot, med vedtaket i kveld vil også ferjer i internasjonal trafikk miste sin konkurransekraft fra 2006 og videre. Regjeringens konklusjon er tydeligvis at det er helt greit om utlendinger overtar både gods- og passasjertrafikken langs norskekysten. Meldingen kunne like gjerne i klartekst sagt: Flagg ut, vi trenger ikke lenger norske sjøfolk til annet enn offshoreoppdrag. Kompetansereform kaller de det når de legger opp til at flere tusen norske sjøfolk skal settes i land. Gode sjøfolk kommer ikke rett fra klasserommene. Den praktiske opplæringen om bord vil alltid være av avgjørende betydning for kvaliteten på sjømannsutdanningen. Det er viktig å kunne sette sjøbein, og det er viktig å vite hva sjøverk er. Det er også viktig å kunne stå på et gyngende skolegulv. Med Regjeringens forslag er det bare offshoreflåten som får muligheten til å gi slik utdanning, men offshoreflåten er ikke stor nok til å ta det praktiske opplæringsansvaret også for kommende offiserer i NIS og på utflaggede norskeide fartøy. Regjeringens forslag innebærer derfor at inntaket til sjømannsutdanningen må nedjusteres i årene som kommer, samtidig som sjøfarten går inn i en periode med stor aldersavgang. Styrt avvikling, med andre ord. Ringvirkningene i klyngevirksomheten langs hele kysten vil bli store. Regjeringen har gjennom skipsfartsmeldingen lagt til grunn at målet er å frigi arbeidsplasser, og nå ser tusener av arbeidstakere med gru fram til å bli "frigitt". Når SV i denne saken går sammen med Høyre, viser det for alt folk at SV ikke er næringspolitisk modent nok til å inngå i framtidig regjeringssamarbeid med noen. Det vil folk langs kysten merke seg. Når EUs mulighet til å sette grenser for fri flyt av arbeidskraft opphører i 2011, vil Polen og Baltikum helt sikkert forlange redusert mulighet for rike land til å benytte nettolønn som beskyttelse for nasjonal arbeidskraft. Dette er bakgrunnen for at EU i dag anbefaler at de muligheter som ligger i nettolønnsordningen, utnyttes maksimalt fram mot 2011. Norge går motsatt veg og legger hele det maritime næringskonseptet, bortsett fra offshoreflåten, åpent.
Regjeringen har i stortingsmeldingen vi i dag debatterer, foreslått en rekke tiltak for å sikre at Norge fremstår som et attraktivt sted å eie, drive og flagge skipsfart. Maritim virksomhet står for ca. 9 pst. av verdiskapingen i norsk næringsliv, og utgjør en stor andel av norsk eksport av både varer og tjenester. Gjennom fremleggingen av meldingen legger Regjeringen til rette for stabile og konkurransedyktige rammebetingelser for norsk skipsfart og de maritime næringer. Vi ønsker dermed å sikre Norges ledende rolle i internasjonal skipsfart, og vi vil tilrettelegge for vekst ved å foreslå tiltak som skal sikre kompetanse om bord og en innovativ maritim industri på land. Rammebetingelsene i Norge fremstår imidlertid nå som mindre attraktive enn i mange av våre konkurrentland. For å møte konkurransen fra andre skipsfartsnasjoner foreslår Regjeringen en harmonisering av tonnasjeavgiften ned til et europeisk nivå. Videre foreslås det en større grad av harmonisering av regelverket i rederiskatteordningen. Gjennom disse tiltakene vil Regjeringen legge til rette for dem som ønsker å drive skipsfart fra Norge, og jeg er selvfølgelig tilfreds med at vårt forslag til rederiskatteordning får bred tilslutning i Stortinget i dag. Regjeringens varslede halvering og på sikt fjerning av formuesskatten vil gi bedre muligheter for norsk privat eierskap i rederinæringen og øvrig maritim industri. Jeg konstaterer at det nå synes å være politisk flertall for Regjeringens forslag også på dette området. Fra 2001 og frem til i dag har støtten til sjøfolk over statsbudsjettet økt fra 310 mill. kr til 1 020 mill. kr i statsbudsjettet for inneværende år. Regjeringen ønsker å opprettholde bevilgningene på dagens historisk høye nivå, og er glad for at et bredt flertall støtter opp om en høy økonomisk ramme. Regjeringen vil prioritere den maritime kompetansen fordi dette vil føre til at næringen står bedre rustet til å møte dagens og fremtidens konkurransesituasjon. Det fremmes derfor forslag om å innføre en kompetansemodell for sjøfolk fra 1. januar 2006. Modellen er enklere og mer målrettet enn dagens opplegg og innebærer nettolønn for alle sertifikatpliktige stillinger i så vel NOR som NIS, for de fartøysgruppene som i dag omfattes av refusjonsordningen. I tillegg vil alle sjøfolk i offshoreflåten i NOR omfattes av en nettolønnsordning. Kompetansemodellen inkluderer også aspiranter og lærlinger til de sertifikatpliktige stillingene. Regjeringen legger opp til at de som er innenfor dagens nettolønnsordning, skal få tid til å tilpasse seg det nye regimet. I tråd med Regjeringens ønske om å satse på kompetanse innenfor norsk skipsfart og de maritime næringer foreslås det tiltak som skal heve kvaliteten på den maritime utdanningen og gjøre den mer attraktiv. Regjeringen mener det trengs økt samarbeid og konsentrasjon av læresteder. Vi ser på integrasjon av den maritime sertifikatgivende utdanningen som et viktig bidrag til å øke interessen for maritime fag og til å bedre samarbeidet mellom rederiene og lærestedene om opplæringsplasser. I tillegg vil Regjeringen øke satsingen på maritim forskning og innovasjon. Jeg konstaterer at det også her er bred tilslutning til Regjeringens forslag. For å møte utfordringene ved internasjonaliseringen av offshoreflåten vil Regjeringen gi offshorenæringen økt fleksibilitet ved at NIS-skip får adgang til norsk sokkel. Regjeringen har allerede satt i verk en gjennomgang av regelverk og administrative rutiner med sikte på å gjøre det norske flagget attraktivt for internasjonal tonnasje. Vårt mål er at det norske flagg skal være et signal for kvalitetsskipsfart internasjonalt. Jeg er tilfreds med at et bredt stortingsflertall også støtter Regjeringens tiltak for å gjøre NIS-registeret mer attraktivt. Gjennom den fremlagte stortingsmeldingen viser Regjeringen vilje til vekst i det som har vært - og er - en av landets viktigste næringer. Det viktigste som kan gjøres for norsk skipsfart og de maritime næringene, er å sikre stabile rammevilkår over tid. Jeg konstaterer derfor, til tross for mye av det som er sagt her i dag, med tilfredshet at det faktisk er bred tilslutning til hovedlinjene i skipsfartspolitikken, og at det ikke har materialisert seg noe flertall mot de forslag Regjeringen har lagt frem. Jeg ser imidlertid at enkelte prioriterer annerledes enn hva vi gjør. Det tar jeg til etterretning. Det som i hvert fall er definitivt, er at Regjeringen kommer på statsbudsjettet for 2005 til å legge frem skatteforslagene slik de står i meldingen, og vi kommer i budsjettet for 2006, i den grad vi får anledning til å legge frem St.prp. nr. 1 neste høst, til å legge frem en kompetansemodell.
Det blir replikkordskifte.
Det virker som om statsråden var mer opptatt av norske sjøfolk før han ble statsråd. Etter min mening har statsråden nå invitert til grep som vil svekke mulighetene for norske arbeidsplasser på norske skip. Statsråden snakker mye om det å eie og drive, og om skatt. Men han snakker mindre om sjøfolk som ikke har sertifikater. Tror statsråden at de endringer som nå gjøres for skipsfarten, vil skape rekruttering og flere arbeidsplasser til sjøs, eller føler statsråden nå at han svikter norske sjøfolk, spesielt ut fra sitt tidligere engasjement for norske sjøfolk?
Jeg merket meg at også Arnesen i sitt hovedinnlegg gav tidligere stortingsrepresentant Gabrielsen en betydelig anerkjennelse for sitt engasjement for å nedkjempe St.prp. nr. 1 gjennom hele 1990-tallet. Det var særlig henvist til Bondevik I, men all statistikk, som det fremgår på side 80 i stortingsmeldingen, tilsier at engasjementet var faktisk enda større, og behovet enda større, for å nedkjempe det som kom fra arbeiderpartiregjeringene den gangen. Det er en anerkjennelse som jeg selvfølgelig setter pris på. Gjennom hele 1990-tallet har Stortinget bevilget i gjennomsnitt 350 mill. kr i året for å sikre seg norske sjøfolk. Nå bruker vi altså det tredobbelte, og i denne toårsperioden har Regjeringen sagt at det skal ikke gjøres noen endringer. Det er jo en historisk begivenhet i seg selv. Men vi sier også at vi skal videreføre det nivået inn i fremtiden, basert på kompetansemodellen. Jeg takker for anerkjennelsen, og jeg takker selvfølgelig for spørsmålet.
"Konkurransedyktige betingelser", sa statsråden. Ja, mon det! Det er to viktige pilarer her som betyr noe for sjøfolkene og skipsfarten spesielt. Den ene er skattepilaren, og ingen kan vel med hånden på hjertet si at det er forpliktende formuleringer totalt sett når det gjelder tonnasjeavgift og formuesskatt som sikrer rederiene i forhold til investeringer. Vi har heller ikke fått lovfesting når det gjelder nettolønnsordninger, som man har i Sverige og Danmark, og tar som en selvfølge der. Det er altså milevid forskjell på norske rammebetingelser og europeiske rammebetingelser. Men på ett område spesielt er det positivt, og det er når det gjelder tonnasjebeskatningen. Der går Regjeringen inn for å legge seg på europeisk nivå. Men jeg vil spørre statsråden direkte: Hvordan er det med innretningen? I Europa har man bygd på den hollandske modellen, selv om det også der er noe forskjeller, men ordningen er mye mer fleksibel. Vil man kunne gi noen signaler til dem som skal lese skipsfartsmeldingen nå, om tonnasjebeskatningens innretning? Blir den harmonisert?
Jeg må gi representanten Hedstrøm helt rett i at den kanskje viktigste pilaren for å beholde norsk shipping, norsk skipsfart, norske rederier, og ha driftsorganisasjoner i Norge, er skattepilaren. Jeg har i de halvannet årene jeg har jobbet med denne meldingen, hatt et utall av intervjuer med norske rederier, med ledelsen i norske rederier og en del eiere. Og det er ingen tvil om hva som skal til for at vi også i fremtiden skal ha rederi i Norge. Det er knyttet til skatt. Og da er det tre hovedelement som inngår. Det første er selvfølgelig tonnasjeskattesystemet. Det sier vi at vi skal halvere i budsjettet for neste år. Det andre er hvordan vi beskatter finansinntektene i rederivirksomhet. Der har vi sagt at vi skal ha en harmonisering med europeisk nivå. Det tredje er hvordan vi skal innrette dette systemet i detalj. Det er, som det også fremgår av meldingen, noe vi skal komme tilbake til i St.prp. nr. 1 til høsten, men jeg er fullstendig klar over de problemstillingene som representanten Hedstrøm tar opp, og som er avgjørende for det norske maritime miljøet.
Vi i SV er opptatt av å få avviklet dette med nettolønnsordning på internasjonal basis. Og mitt spørsmål til statsråden er: Hva har Regjeringa og statsråden gjort i forhold til nordiske land og i forhold til andre europeiske land for å ta grep slik at man får avviklet nettolønnsordningen? Mitt andre spørsmål gjelder den nye, varslede utlendingsforskriften i loven, som sier at vi nå kan ta inn utenlandsk mannskap uten arbeidstillatelse i NOR-flåten. Hva slags holdning har statsråden til det forslaget?
Først til spørsmålet knyttet til nettolønn og internasjonale ordninger. Etter at Norge hadde innført NIS på slutten av 1980-tallet, ble det et visst engasjement i en del andre nordiske og nordeuropeiske land for å møte den konkurransen som oppstod i kjølvannet av det, og den skipsfartspolitikken som der var etablert. Man må vel si at siden den gang har skiftende regjeringer, både på embetsmannsnivå og på politisk nivå, tatt dette opp med våre nordiske og nordeuropeiske kolleger, uten at man har lyktes med å komme i mål med det, ganske enkelt fordi man ikke har villet dette. Det er ting som jeg personlig også har tatt opp med mine kolleger i naboland. Når det gjelder utlendingsforskriften, er den, som representanten sa, ute på høring. La meg si det slik at i den grad forskriften skulle bli vedtatt som den er, vil det i realiteten være en kodifisering av det som er gjeldende virkelighet der ute. Jeg er ikke kjent med at noen regjeringer tidligere har hatt et engasjement for å sørge for etterlevelse av det reglementet som har vært.
Som jeg har sagt i en rekke innlegg tidligere i kveld, er den meldingen som er lagt fram fra Regjeringen, på en rekke områder ganske offensiv og skisserer en del nødvendige grep. At også næringsministeren har møtt på en gjenstridig kollega i Regjeringen som gjerne vil være mest mulig sparsom, er så sin sak, men i alle fall skisseres det ganske gode grep. Det er riktig, som næringsministeren sier, at skal vi ha rederi i Norge i framtiden, er tonnasjeskatten viktig. Men det er faktisk ikke alt, og det er slett ikke avgjørende. Det er også nødvendig å ha sjøfolk for å sikre den maritime clusteren, og på det området svikter dessverre Regjeringen, med den modellen som man skisserer. Det er på mange måter uinteressant hva vi har brukt tidligere, og hvor mye penger vi bruker i dag i forhold til for to-tre år siden. Det som er interessant, er hva landene rundt oss gjør, konkurrentlandene, i forhold til de ordninger som de har innført. Og mitt spørsmål til næringsministeren er: Hvordan skal man sikre rekruttering til de stillinger som ikke er sertifikatpliktige i flåten[[presidenten klubber]]
Presidenten minner igjen om at replikken skal være på 1 minutt for spørrer. Det gjelder også for svarer.
Jeg synes representanten Enoksen hadde en betimelig påpekning. Det er jo slik at når man debatterer saker av denne art, vil det bli svartmaling på den ene siden og forsvar på den andre siden. Det er jo slik det er, men det at det er ganske offensive og gode grep i denne meldingen, skulle være hevet over tvil. Når det gjelder sjøfolk, må jeg si at for at vi skal bevare den totale kompetansen i det maritime miljøet, slik meldingen beskriver, er vi helt avhengige av å ha en betydelig andel norske sjøfolk på norske skip. Så er spørsmålet: Hvor mange trenger vi for å beholde denne kompetansen? Så er det slik at det er et visst engasjement for at vi skal ha nettolønnsordning utover det, nemlig også av sysselsettingsmessige grunner. Det er klart at det er to forskjellige ting. Man trenger et visst antall for å overrisle det maritime miljøet, og det grepet vi gjør her, kan man kalle hva man vil, men det er i hvert fall det beste vi kan gjøre for å sikre rekruttering til dette maritime miljøet. Men det er helt klart at denne modellen også innebærer at en del av de ikke-sertifikatpliktige stillingene får et større problem i forhold til rekruttering enn om man hadde hatt en nettolønnsordning.
Me har i dag ei regjering som gjer det til eit poeng at ein ikkje har eit fast følgje her i huset. Som ei litt forvirra bie ein varm sommardag summar Regjeringa frå det eine partiet til det andre, og for meg verkar det ofte som om Regjeringa hentar inspirasjonen sin frå songen til Ingebrigt Davik, om jenta som ruslar fram på skuleveg, "hit eit steg, og dit eit steg". Det eine året får Regjeringa igjennom budsjettet med hjelp frå Framstegspartiet, neste år er det med hjelp frå Arbeidarpartiet, og no skjønnar eg at det til hausten igjen er Framstegspartiet som er den føretrekte partnaren. Innimellom alt dette vel ein altså å samarbeida med SV i f.eks. spørsmål om klimapolitikken, og ein får òg støtte frå SV i dag. Etter mitt syn gjev dette ei verkelegheit som er svært vanskeleg å føreseia. Saka i dag føyer seg etter mitt syn inn i eit mønster. Førre veke var det skattespørsmåla som ikkje blei avklarte. Mitt spørsmål til næringsministeren er om han føler at dagens regjering sitt "lausgjengeri" fører til føreseielege tilhøve og stabilitet for norsk næringsliv, som alle etterspør.
Jeg skjønner at Akselsen er bekymret over at Regjeringen tidvis får støtte også fra SV, et parti som jeg har skjønt de skal i regjering med. Men det er klart at slik folket har sammensatt dette stortinget, og med det folkets synspunkter, som fremkommer i valg, må vi ta det til etterretning. Slik jeg har forstått det, fremstår ikke noe regjeringsalternativ i inneværende stortingsperiode som synes å være mer styringsdyktig. Og med all respekt, selv om man kan nynne på sangen om hit et steg, og dit et steg, har det vel allikevel ført til at vi har hatt en fenomenal utvikling nettopp innenfor det som har med næringsområdet å gjøre. Konkurransekraften er kommet tilbake til norsk næringsliv, optimismen er om ikke "all time high", så nærmer det seg. Jeg må si som sant er: Det viktigste for Regjeringen er å få igjennom sin politikk, og vi samler støtte de stedene i Stortinget hvor vi har sammenfallende synspunkter. Det har vi gjort til nå. Det tror jeg vi vil være avhengige av å gjøre så lenge vi sitter i regjering.
Replikkordskiftet er omme.
Alle må ha sett at store deler av vår skipsfartsnæring har fått stadig hardere konkurranse fra svært mange land, fordi våre vilkår for næringen er til dels betydelig dårligere enn det som gjelder for våre konkurrentland, ikke minst når det gjelder skip fra EU-land. Regjeringen sier selv at norsk skipsfart er en viktig del av norsk næringsliv og er med på å øke verdiskapingen i Norge. Ja, dette kunne selvsagt sies sterkere. Som en av de aller viktigste næringene i Norge over svært lang tid, har skipsfartsnæringen spilt en svært stor rolle i norsk økonomi for arbeidsplasser og for kompetanseutvikling både på sjø og på land. Det er derfor uforståelig at Regjeringen og regjeringspartiene ikke gjør mer for å sikre denne næringen trygge vilkår som grunnlag for vekst og utvikling. Et meget illustrerende eksempel for kort tid siden var da disse partiene i fjor nærmest spilte hasard med offshorerederiene og nektet å gå med på en nettolønnsordning. Som representant fra Møre og Romsdal vet jeg hvilken betydning denne delen av skipsfartsnæringen har både for regionen og for landet. Takket være opposisjonens sterke engasjement i fjor vinter og vår stoppet rederiene sine planer om utflagging, og vi fikk innført nettolønn. Svært viktige arbeidsplasser både på sjø og land ble berget. Det er med på å berge arbeidsplasser og bedrifter i skipsbyggings- og utstyrsindustrien. Dette var også svært viktig for å bevare det komplette miljøet vi har på Vestlandet, som har vært omtalt tidligere her i debatten. Det er en svært nøye sammenheng mellom aktiviteten og kunnskapen på sjøen og utvikling av skip og utstyr. Det er jo dette tette samspillet som har gjort vår verftsindustri nesten unik i verden. Da er det ikke til å forstå at regjeringspartiene ikke vil utvide nettolønnsordningen til å gjelde alle norske sjøfolk om bord på konkurranseutsatte skip i NOR-flåten. Der trodde jeg det var åpenbart at behovet nå er synlig. Kystflåten er nå i en meget vanskelig situasjon, og det er ytterst beklagelig at Arbeiderpartiet ikke får flertall for vilkår som kan berge denne viktige næringen og de mange til dels små rederiene som sliter svært tungt. Men som næringsministeren også var inne på, er det ikke alt som er svart. Jeg er svært glad for at det har lyktes å få flertall for en egen garantiordning for byggelån til skip, slik at våre skipsverft - slik det er i våre konkurrentland - er sikret tilgang på garantier, og med det også lån. Det er meget kapitalkrevende å bygge skip, og det er meningsløst at norske verft skulle tape kontrakter på grunn av dårligere ordninger enn det våre konkurrenter har. Dette har skipsverftsnæringen tatt opp med oss som representanter igjen og igjen. Dette er en ordning som det koster lite eller ingenting for staten å gjennomføre. Det er også slik at finansnæringen nå er svært uvillig til å ta den lille risikoen det er å bidra til finansiering i industrien, og vilkårene som industrien - i dette tilfellet skipsverftsnæringen - får, er ikke alltid konkurransedyktige. Jeg etterlyser også Regjeringens vilje til å sikre bygging av de vedtatte gassfergene. Her har vi en unik kompetanse i landet, og norske verft står klare. Ved siden av den aktivitet og kompetanseutvikling som disse prosjektene ville medføre - og jeg refererer til det som jeg tidligere har sagt - er det også gode miljømessige grunner til å at vi nå må få tatt i bruk flere gassferger i Norge.
Norge er, som flere allerede har påpekt i debatten, et av de få land som har et komplett maritimt industrielt miljø. Miljøet defineres gjerne som en klynge eller et nettverk av maritime bedrifter, og omfatter alt fra sjøtransport til skipsutstyr, skipsbygging, megling, finansiering, klassifisering, forskning og maritim petroleumsvirksomhet. Det er et mål å sikre at størst mulig del av verdiskapingen og sysselsettingen i norsk maritim virksomhet foregår i og fra Norge. Regjeringen har i meldingen skissert retningen for en framtidig skipsfartspolitikk. Målet er å skape stabile og langsiktige rammebetingelser for næringen, slik at Norge fortsatt skal være en ledende kvalitetsskipsfartsnasjon. Alternativet er det system som Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ønsker, et system uten logikk, som i seg selv har vist at det er ustabilt. 20 ganger har ordningene vært endret på. Jeg vil derfor berømme Regjeringen for å legge opp til et system som bidrar til å gi rammer for økt verdiskaping, sysselsetting og skatteinntekter i Norge. Det er svært positivt at Regjeringen får gjennomslag for endringene i rederibeskatningen, hvor tonnasjeavgiften foreslås harmonisert i forhold til europeisk nivå. Det er et stort behov for harmonisering av det norske rederiskattesystemet med EU-nivå. Vi ser fram til at Regjeringen kommer tilbake med sine konkrete forslag til endringer i rederiskatteordningen i statsbudsjettet for 2005. I skattemeldingen er det varslet at formuesskatten halveres i løpet av 2006 og 2007, og at den deretter trappes ned med sikte på avvikling. Det gir gode vilkår for norsk eierskap, noe jeg mener å ha hørt at også Arbeiderpartiet er opptatt av. Men Arbeiderpartiet ønsker tydeligvis ikke å se at Regjeringen, ved å signalisere en fjerning av formuesskatten, vil gjennomføre det viktigste tiltaket som kan gjøres for å beholde både skip, bedrifter, mennesker og investorer i dette landet. Regjeringen bygger faktisk Norge gjennom en helhetlig politikk hvor de ulike tiltak og saker henger sammen for flere næringer, samfunnsområder og dermed politikkområder. Saksordføreren gjorde tidligere i kveld det til et poeng at det er Regjeringens ansvar å få bred tilslutning i Stortinget for sine saker. Ja, selvsagt har den et ansvar for det, men det både overrasker og skuffer at Arbeiderpartiet i en så viktig sak har valgt en så passiv tilnærming. Å si at mer penger løser alt, er å toe sine politiske hender. Det er verken vilje til prioritering eller politisk håndverk. Det kan virke som om Arbeiderpartiet, og til dels også Senterpartiet og Fremskrittspartiet, mener at politisk lederskap er å bla opp litt mer penger hele veien. Det er det ikke! En utvidelse av NIS-skipenes fartsområde til å kunne ta oppdrag på norsk sokkel vil kunne føre til overgang fra NOR- til NIS-registrering for en del skip. Endringene vil gi større fleksibilitet ved skifte av oppdrag mellom norsk og fremmed sokkel og samtidig gi mer ensartede konkurransevilkår for norske og utenlandske skip som opererer i offshoremarkedet. Dette tiltaket vitner om en regjering som ønsker de beste rammebetingelsene for en konkurranseutsatt næring. Til slutt en stemmeforklaring. Når Høyre senere i kveld ikke vil støtte mindretallsforslag, er det ikke fordi de ikke har mye bra i seg, men de samme forslagene er allerede under oppfølging av Regjeringen i forbindelse med andre saker.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Opposisjonens svartmaling til tross: Regjeringens skipsfartsmelding medfører langt på vei den EU-harmoniseringen næringen har etterspurt gjennom flere år. Skipsfartsministerens innlegg og svar her i kveld illustrerer dette meget godt. Men meldingen berører også andre forhold, bl.a. sikkerheten til sjøs, som jeg skal si noen ord om. Sikkerhet til sjøs er preget av en rekke forskjellige aktører i form av rederier, meglere, agenter, klasseselskaper og offentlige myndigheter. Det lov- og regelverk som gjelder, forvaltes av flere forskjellige departementer og etater, noe som medfører at operatørene innen sjøtransport må forholde seg til flere kontrollerende og regelgivende instanser. Fra offentlig side har særlig Fiskeridepartementet ved Kystverket, Nærings- og handelsdepartementet ved Sjøfartsdirektoratet og Miljøverndepartementet ved Sjøkartverket betydning for maritim sikkerhet i farleder og om bord i skipet, samt for miljøsikkerheten. Det er Fiskeridepartementet som har ansvaret for farleden med tilsyn og kontroll av havner og farvann, herunder statens havne-, fyr- og lostjeneste, samt akutt forurensningsberedskap. Kyststatsaker står sentralt. Gjennom Kystverket sikres ferdsel på sjøen og navigasjonsforhold generelt i norske interesseområder og fremmer en ressursmessig og økonomisk konkurransedyktig sjøtransport. Nærings- og handelsdepartementet har ansvar for skipenes tilstand med de forhold som vedrører skipets sjødyktighet, herunder skipskonstruksjon, utrustning og utstyr samt bemanning. Flaggstatssaker er her sentralt. Sjøfartsdirektoratets overordnede mål er følgelig å sikre liv, helse og eiendom i maritim virksomhet. Internasjonalt er Sjøfartsdirektoratet Norges representant i IMO og EMSA. Der behandles saker som angår maritim sikkerhet, og i økende grad synes det som om internasjonal utvikling krever større nasjonal samordning. De fleste land har da også samlet sin kystforvaltning i én organisasjon. I Norden er det foruten Norge bare Danmark som har delt administrasjon. En innordning i én organisasjon vil kunne bidra til en viss "opprydding" i den fragmenterte organisasjonsstrukturen. Brukerne og kundene er jo gjennomgående de samme. Langs kysten var det mange som forventet at skipsfartsmeldingen også skulle behandle spørsmålet om en mulig samordning mellom de ulike aktørene innenfor sikkerheten til sjøs og langs kysten. Problemstillingen har vært særlig fokusert etter forliset av hurtigbåten "Sleipner". Også i fremtiden vil det skje skipsulykker langs kysten. Vi skal gjøre vårt ytterste for at det blir færrest mulig. Det kan vi vanskelig hevde at vi gjør dersom organisasjon, ansvarsfordeling og koordinering ikke er optimal. Hvorvidt det er tjenlig med den nåværende oppsplittingen på flere departementer, er etter min mening et godt sted å begynne vurderingen. Jeg har en forventning til at Regjeringen også følger opp dette spørsmålet i det videre arbeidet med de sjøfarendes rammevilkår.
Eg vil hevde at SV sviktar den norske sjømannen ved at dei no hoppar av det forliket som var i fjor vinter og i vår. Dei vil ikkje lenger vere med og byggje dette vidare. Resultatet av SV si stemmegiving i kveld blir etter alt å døme at reiarlaga flaggar ut og tener endå meir pengar - og betalar ingenting meir i skatt. Ja, kanskje blir det ikkje eingong personskatt igjen på reiarane. Dette synest greitt for SV. Den norske sjømannen blir sett på land, utan arbeid, og kjem inn i køen av arbeidslause og inn i køane til sosialkontoret. Her blir nok dei som er om bord i fraktefartøya, dei første som må gå på land. Det er takk vere SV. Dei rike blir altså rikare, og sjøfolka blir utan arbeid - og fattigare. Det kan kanskje vere på sin plass å få med at det som kan redde den totale maritime linja ved sida av det som blir vedteke i dag på skatte- og GIEK-sida osv., er at vi får lovfesta ei nettolønnsordning for all konkurranseutsett sjøfart i Noreg. Kompetansemodellen er ikkje løysinga på dei problema, men det kan vere eit godt supplement. No må vi komme vidare, no må vi få innført nettolønnsordning for all konkurranseutsetjing. Og det er ikkje desse ordningane som har vorte endra. Hadde Stortinget følgt Framstegspartiet i å lovfeste ei nettolønnsordning, hadde det ikkje vore behov for å endre desse ordningane 20 gonger, som det var nemnt. Så må eg få lov til å undre meg litt over representantane Kristiansen og Grimstad sine måtar å harselere over fond på. Eg trudde ærleg talt at Kristiansen, som er bankmann, visste at det er forskjell på fond og bruk av avkasting og å bruke pengar. I så måte må det gå tilbake til regjeringspartia, som brukar 100 milliardar kr pr. år til å setje av i fond, utanlandske fond, som skal gå til å hjelpe utanlandsk næringsliv til å konkurrere ut norsk næringsliv. Det blir arbeidsplassar av slikt. Og det blir kanskje skatteinntekter også av slikt. Krona blir vel også svekt, og renta går ned, når ein får konkurrert ut norske bedrifter ved hjelp av norske pengar plasserte i utanlandske fond.
Nettolønn er en skattesak. Kystpartiet mener at nettolønn innebærer å sikre en næringsklynge som vi i dag er verdensledende på, og som totalt sysselsetter mellom 70 000 og 80 000 arbeidstakere langs hele kysten. Regjeringen vil heller at det skal gis skattelette til noen ganske få av landets rikeste i Oslo. Og det er dette SV gir sin støtte til. Med SVs hjelp fases flere tusen arbeidsplasser ut langs kysten, mens man med Fremskrittspartiets hjelp kan dele ut de beløpene som skulle sikre de maritime næringsklyngene, til noen ganske få rike aksjeeiere i Oslo. Flere tusen av dem som vil miste sin arbeidsplass, er i en alder der for tidlig avgang fra sjømannsyrket tapper verdien av sjømannspensjonen. De er i en alder og har en bakgrunn som gjør det nesten umulig å bli omplassert i annet yrke. De vil gå over på arbeidsledighetstrygd og nytteløse arbeidsmarkedstiltak før de ender opp som minstepensjonister. Dette er sjøfolk som har betalt inn sin pensjonsavgift siden de var 15 år, og de vil bare få smuler igjen, takket være Regjeringen og SV. Hvor er moralen? Hvis det ikke skulle lykkes å få rette opp de feilene som gjøres i kveld, før ordningen trer i kraft i 2006, vil vi lenge før 2011 stå i den situasjon at den norske fiskeflåten må bemannes med utlendinger, fordi kvalifiserte norske sjøfolk ikke vil være tilgjengelig. Kystpartiet slutter seg til mindretallets forslag og ber SV tenke seg om enda en gang før saken går til avstemning. Om ikke SV ombestemmer seg eller regjeringspartiene ikke velger å legge vekt på de klare signalene fra store deler av opposisjonen, vil Stortingets behandling av skipsfartsmeldingen bidra til en enda mer ustabil situasjon for skipsfarten. Resultatet kan bli at utenriksferjene selges eller må seile under utenlandsk flagg med utenlandsk mannskap, og at norske sjøfolk i den oljerelaterte skipsfarten i Nordsjøen blir gradvis utfaset. Dette åpner for enda friere bruk av utenlandske mannskaper på skip under bekvemmelighetsflagg i norsk kystfart og på kontinentalsokkelen. SVs Øystein Djupedal skal visstnok ha proklamert på TV at fjerning av nettolønnsordningen vil føre til at utenlandsferjene vil styrke norske hotellers konkurranseevne. Dette er en original tanke. Og når tanken er som galest, blir jo resultatet originalest.
Skipsfartsmeldingen var imøtesett med store forventninger, forventninger som ikke minst var skapt av næringsministerens uttalelser i forkant av framleggelsen. Desto større var skuffelsen da meldingen kom. Spesielt gjelder dette de ansatte om bord i utenlandsferjene. Som representant fra Vestfold, et av landets viktigste ferjefylker, med stor ferjetrafikk både til Sverige og Danmark, ser jeg på flertallets beslutning om å fjerne nettolønnsordningen for de ferjeansatte som en ulykke både for fylket og for den maritime næringen som sådan. For ferjebyene Larvik og Sandefjord vil resultatet mest sannsynlig bli at norske ansatte om bord vil måtte gå i land og bli erstattet av svenske eller danske sjøfolk som vil bli minst 40 pst. billigere å ansette fordi de har en nettolønnsordning som stortingsflertallet vil frata norske sjøfolk. Sverige og Danmark har sammen med resten av EU en ordning som skal gjøre EU-landene til et ledende område på skipsfart, og har innsett at for å realisere dette ønsket må de ha sjøfolk som er konkurransedyktige lønnsmessig. Og EU skiller ikke mellom de ulike gruppene om bord. Alle blir behandlet likt. Alle disse landene er i en vesentlig dårligere økonomisk situasjon enn Norge, men de har valgt å gi sin maritime næring konkurransedyktige rammebetingelser fordi de ser at dette totalt sett er lønnsomt. Hvis flertallsvedtaket i dag blir stående, vil flere tusen norske sjøfolk måtte gå i land, og ferjerederiene vil ikke ha noe annet valg enn å flagge ut til Danmark eller Sverige. For Vestfolds del vil dette bety direkte tap av over tusen arbeidsplasser om bord i ferjene. I tillegg vil administrasjonen forsvinne, og på sikt vil hele det maritime miljøet bli sterkt svekket. Også leverandørindustrien og mange tiltalls bedrifter som leverer varer og tjenester til ferjene, vil bli rammet av dette. For Vestfold er innstillingen en ulykke, og jeg er glad Fremskrittspartiet ikke er med i flertallet. Denne kortsiktige politikken må regjeringspartiene og Sosialistisk Venstreparti ta ansvaret for.
Dette er en litt underlig debatt. Arbeiderpartiet prøver å få det til å høres ut som om denne meldingen er en katastrofe for norsk skipsfart, og i mediene har vi sett påstander om at Regjeringen ønsker utflagging. Dette er selvsagt galt. Det som er tilfellet, er at Regjeringen har fått igjennom hovedlinjene i skipsfartsmeldingen, en melding som ble svært godt mottatt da den ble lagt fram av næringsministeren for to og en halv måned siden. Ministeren ble nærmest geniforklart. Han fikk iallfall mye skryt, særlig for forslaget om kompetansemodellen, som sikrer maritim kompetanse og opplæring for alle stillinger på NOR- og NIS-skip. I tillegg vil sågar alle sjøfolk i offshore-flåten fortsatt omfattes av nettolønnsordingen. Dessuten får NIS-skip adgang til norsk sokkel. Fra den delen av landet jeg kommer fra, Sunnhordland, der det er en del av denne type rederier, er dette meget velkomment. Det er dette vi har arbeidet for i lang tid. Det vil gi rederier med NIS- og NOR-skip større fleksibilitet og dermed konkurransekraft. Regjeringen går også inn for å harmonisere tonnasjeavgiften med europeisk nivå og i større grad harmonisere rederiskatten med hensyn til finansinntekter. Så har vi fått høre at regjeringspartiene svikter NOR-sjøfolk innen fraktfart. Hvis denne gruppen sjøfolk hadde vært viktig for Arbeiderpartiet, kunne de kanskje ha vurdert å overføre midler til denne gruppen fra nettolønnsordningen for hotell-, butikk- og restaurantansatte om bord i flytende hoteller og konferansesteder, stillinger som konkurrerer på helt andre arbeidsmarkeder. Det har Arbeiderpartiet ikke vært interessert i. Presset fra sterke tillitsvalgte i organisasjoner på slike skip ble for sterkt. Jeg skjønner godt at Akselsen og Arbeiderpartiet er skuffet over at de ikke har fått til noe som helst for norsk skipsfart. Det har imidlertid Regjeringen - til glede for skipsfartsnæringen og folk langs kysten.
Det er naturleg når denne saka har fått det utfallet som ho har, at ein vil prøva å gje nokon skylda. Eg oppfattar det slik at regjeringspartia ønskjer å tildela meg svarteper. Det er komme fram påstandar i dag om at det er markeringsbehov hos meg og Arbeidarpartiet som har gjort at det ikkje har vore mogleg å få til noko i denne saka. Det vil eg på det sterkaste tilbakevisa. Eg vil faktisk også påstå at eg trur eg hadde vore ein mykje meir populær mann dersom eg i dag kunne ha gjort meg til talsmann for eit stabilt fleirtal i denne saka. Det har dessverre ikkje vore mogleg. No er det ikkje vanleg å gjera greie for dei samtalane som har vore mellom ulike parti, særleg ikkje når det ikkje har gjeve resultat. Men sidan det er blitt insinuert at eg ikkje har prøvt å få til eit opplegg, kan eg jo nemna at eg har vore hos SV fleire gonger. Ein har også teke det opp på parlamentarisk nivå, men SV gav tidleg beskjed om at dei ikkje hadde noko meir å gje på dette området. Til det kan ein seia at SV her har vore konsekvente, og ikkje lovt noko anna. Eit fleirtal med SV ville dessutan ikkje ha ført til eit breitt kompromiss, fordi det rett og slett ville ha blitt eit smalt fleirtal som hadde tvinga igjennom sitt syn. Derfor har det heile tida vore mitt ønskemål å komma fram til eit opplegg i lag med regjeringspartia. Det var tidleg klart at regjeringspartia ikkje hadde noko å gje når det gjaldt kroner og øre. Ein måtte altså finna ei løysing innanfor dagens kronebeløp. Det vil seia at Regjeringa ønskte å ta frå ein type sjøfolk og gje til ein annan. Innanfor det scenarioet hadde me altså ulike prioriteringar. Regjeringa hevdar at me har eit historisk høgt nivå på løyvingane til dette området. Det er heilt rett. Det dei ikkje tek med, er at det ikkje hadde vore slik om det hadde vore Regjeringa som bestemte. Regjeringa har kjempa med nebb og klør mot nettolønnsordninga for sjøfolk på ferjene og har også vore svært aktive for å prøva å hindra dei ordningane me fekk til for offshoreflåten. Eg er glad for at ein har droppa omkampen om offshorefartøya, men eg er sjølvsagt mindre glad for at ein no har greidd å få med seg SV på å fjerna støtteordningane til ferjene våre. Det eg opplevde, var eit ultimatum frå regjeringspartia der me i realiteten hadde ei moglegheit til å stemma for Regjeringas opplegg, som etter mitt syn ikkje var godt nok til å skapa eit varig forlik, rett og slett fordi det i det opplegget låg ei forskjellsbehandling som det ville vera vanskeleg å forklara. Når situasjonen likevel er blitt så ille, meiner eg at ein ikkje skal svartmala, og eg vil påpeika at eg ikkje gjorde det i innlegget mitt. Tvert imot trekte eg fram det som var positivt. Likevel er situasjonen for dei som jobbar på ferjene, sjølvsagt alt anna enn lys i kveld. Dei har eigentleg fått beskjed frå fleirtalet her i salen om å finna seg noko anna å gjera, og det meiner eg det må vera lov for oss som er ueinige i den politikken, å påpeika.
Jeg tar ordet for å svare litt på de voldsomme angrepene fra Solholm og Fremskrittspartiet og til dels fra Bastesen. Det blir sagt at SV på en måte svikter fraktefartøyene fullstendig. Det vil jeg imøtegå. Vi i SV har hatt en jevn dialog med sjøfolk på fraktfartøyene, iallfall siden jeg kom på Stortinget - og lenge før den tida også, tror jeg. SV er interessert i å finne gode løsninger. I dag har vi skissert to spenstige forslag. Vi er på leting etter andre løsninger, der det legges til rette for at vi kan få mer frakt over på fraktfartøyene - fra vei. Jeg skisserte i mitt hovedinnlegg hvorfor vi er imot nettolønnsordningen. Vi må finne andre typer løsninger som kan være med på å stimulere til mer fraktfart, og som på en måte kan være til hjelp for denne næringen. Så blir det sagt av representanten Solholm at vi er i ferd med å få sjøfolkene fra båten og inn i sosialkøene. Det er ikke SVs politikk - det er mulig at dette ville ha skjedd med Fremskrittspartiets politikk. I SV har vi en helhetlig politikk for folk som blir arbeidsledige. Hvis det skulle skje en sjømann, har vi et opplegg som kalles arbeidsmarkedspolitikk, der vi ønsker å hjelpe dem som blir arbeidsledige - enten det er i industrien, i offentlig sektor eller det er sjøfolk - over til andre typer oppgaver. Norge har bruk for folk, og vi har faktisk tillit til at den norske sjømann - hvis han mot formodning skulle bli arbeidsledig - kan brukes til noe annet enn å jobbe på en båt. Det er mulig at Fremskrittspartiet har et annet syn på dette, at de vil ha disse folkene over på sosialhjelp. Vi har en annen, helhetlig politikk.
Det Framstegspartiet vil, er å la norske sjøfolk få halde på med det dei har lyst til, og det dei har utdanna seg til, og som dei trudde at Stortinget skulle gi dei moglegheit til, nemleg å få vere om bord i norske båtar på verdshavet. At SV vil omskolere dei, jage dei på land for så å omskolere dei, får så vere. Men eg hevdar - og det står eg på - at SV har svikta i forhold til det som var sagt og gjort i februar i fjor - den 27. februar, dersom eg ikkje hugsar heilt feil. Det blir òg litt parodisk når finanspolitisk talsmann i SV, Øystein Djupedal, seier at dersom vi kvittar oss med med nettolønnsordninga for ferjereiarlaga, styrkjer vi hotellnæringa i Noreg. Men det er jo ikkje det som skjer. Ferjereiarlaga flaggar ut, og så tilset dei utanlandske sjøfolk, kanskje dei til og med tilset sjøfolk frå lågkostland, og så vil dei segle på akkurat dei same rutene og konkurrere med norske hotell. Det er ikkje realitet i det. Men det som gjorde at eg tok ordet, var at eg synest representanten Arnesen var noko frimodig då han sa at Arbeidarpartiet er det einaste partiet ein kan stole på når det gjeld sjøfolk. Det er faktisk positivt feil. Eg har vore med i Stortinget sidan 1989, med unnatak av fire år, og er det eit parti som har stått fast på sjøfartspolitikken sidan 1989, er det Framstegspartiet. Arbeidarpartiet har vingla. Dei har fleire gonger foreslått å redusere, ta bort, dei refusjonsordningane vi har hatt, og har komme tilbake. Det har rett og slett vore ei holdning der dei kvar gong dei har vore i regjering, har foreslått å ta det bort, og når dei har sete i opposisjon, har dei vilja innføre det - og heve det. Det som er det positive, er at vi no faktisk er oppe i tre handsamingar av denne ordninga der Arbeidarpartiet har vore fast. Det er eg glad for; det er vi i Framstegspartiet veldig glade for. Det som er synd, er at SV no har hengt seg på vinglelinja: I fjor stemte dei for ei nettolønnsordning for ferjeselskapa, no går dei imot, og det er skapt ein situasjon der rammevilkåra for denne delen av næringa ikkje ligg fast.
Steinar Bastesen har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg skal prøve å være kort. Turistnæringen er lite lønnsom og av liten økonomisk betydning for norske arbeidsplasser i forhold til den maritime næringen, med båter, sjøfolk, olje, verft og andre tilknyttede næringsvirksomheter. Sjøfolkene og oljearbeiderne i de maritime klyngene i Rogaland og i landet for øvrig får tenke sitt om Regjeringens og SVs planer. Det samme får de ansatte i verftsklyngene i Møre og Romsdal og ellers i landet som mister tusen, kanskje flere, arbeidsplasser ved at storting og regjering gav oppdraget til de sterkt subsidierte verftene i Spania. Hva vil regjeringspartiene og SV si den dagen de samme ferjene går med dansk eller svensk flagg med nettolønnede mannskaper på de samme strekningene hvor det tidligere gikk båter med norsk mannskap? Den maritime næringen står overfor en skjebnetime, forårsaket av et flertall på Stortinget. Den største utfordringen for norske rederier, skipsverft og organisasjoner er at de får de samme rammevilkår som den maritime sektoren i andre EU-land. Politikernes oppførsel i fregattsaken har økt befolkningens mistillit til det norske politiske systemet. Hvordan skal vi klare å være troverdige når vi sier at vi satser på opplæring og utdanning av norske sjøfolk, men vi leverer arbeidsplasser til utenlandske sjøfolk? Regjeringen forsøker å legge ned den maritime næringen. Jeg trodde ikke det gikk an. Men de gjør det - dag for dag! For øvrig vil jeg si at vi ikke skal selge Norge bit for bit. Kystpartiet er imot det!
Mitt råd til Kystpartiet er at de kanskje starter med å lese hva Norges Fiskarlag har uttalt når det gjelder nettolønn. Det kunne ha vært en god start før man gyver løs som man gjør i dagens debatt, med et så vidt høyt og langt sprang. Det andre jeg vil si, er at Fremskrittspartiet må finne seg i at man, når det fra det hold kommer en skyllebøtte om såkalt manglende oppfølging, tillater seg å stille spørsmål om hvorvidt Fremskrittspartiet har penger igjen til norske sjøfolk, når man på ønskelisten i går hadde 50 milliarder kr. Jeg tok dessverre ikke nok i, det var ikke 30 milliarder kr man hadde, det var 30 milliarder til kraftfond, og så var det bortimot 20 milliarder til skattelettelse til petroleumssektoren - pluss dagens bud på 75 milliarder i økte kostnader til transportsektoren. Og vi er i denne uken bare kommet til tirsdag! Når Akselsen føler seg som svarteper i denne saken, er det selvfølgelig et galt bilde. Det er ingen som må påta seg den rollen i denne debatten. Men jeg tror vi gjør norsk maritim sektor, norsk maritim næring, en bjørnetjeneste når vi er i ferd med å henge en sørgeramme rundt denne debatten. Det kan ikke beskrives som noe annet enn at man ikke har nådd opp, verken til eget eller andres ambisjonsnivå. Og når det brukes begrep som "desto større var skuffelsen", og "det er bare smuler igjen", henger ikke dette i hop med den virkelighet som denne saken er forbundet med. Det er en melding som trekker opp noen prinsipielle retningslinjer som jeg har en følelse av i stor grad har oppslutning i denne sal, og, jeg gjentar, som får en bevilgning fra den norske stat som er historisk høy. Akselsen og andre vet at det som foreslås på dette nivået, skal videreføres. Mer interessant er de forventningene som bl.a. representanten Akselsen setter til Arbeiderpartiet, om at man vil være i stand til å øke dette historisk høye nivået i tråd med de forslagene som er lagt frem her i dag. Én ting er at man passerer ca. 300 mill. kr mer, det andre er hva tallet på skatte- og avgiftslettelser måtte innebære. I tillegg vil det jo bli svært interessant. Jeg tror at av hensyn til norsk maritim næring, er det antakelig på tide å finne en noe mykere landing på denne debatten enn noen gjør forsøk på.
Vi er nå på tampen av denne debatten om skipsfartsmeldingen. Det vil være vanskelig for et hvilket som helst parti, med hånden på hjertet, å gjøre en realistisk oppsummering. Vi må vel alle være enig i at med det som ligger i meldingen, vil fremtiden for norsk skipsfart være preget av stor usikkerhet. Nå blir det opp til dem som ønsker å satse ute, å bruke egne penger, enten ved å videreføre skipene og installasjonene på norske hender eller ved å satse på norske sjøfolk med den forringelse av ordninger som vil bli resultatet av denne behandlingen. Norsk skipsfart er historisk inne i en negativ trend. Vi vet at store norske rederier kjøpes opp. Bergesen, et av verdens største tankrederier, er kjøpt opp av et shippingfirma i Hongkong, og etter det kjøpet har rederiet tjent enorme pengebeløp. Vi vet også at verdens største rederi for bøyelastere - Navion - er kjøpt opp av Teekay i Canada. Dette er en negativ trend. Den usikkerheten som er skapt ved de vedtakene som skal fattes her i kveld, tror jeg neppe vil være en forbedret situasjon eller noe håp for dem som skal foreta investeringer, som skal kjøpe og selge og sørge for norsk maritim virksomhet. Jeg ønsker å kommentere noen av innleggene. Først til representanten Slungård. Det er stor forskjell på å bruke og å forbruke statens midler. Beviselig står norsk skipsfart for den nest sterkeste verdiskapingen i Norge, med 40-50 milliarder kr i verdiskaping hvert eneste år. Så ved å satse litt av offentlige midler på denne sektor, forsøke å nærme oss det man gjør i EU, har man en enorm kompetanse og verdiskaping. Det er stor forskjell. Så til representanten Arnesen, som er tidligere sjømann. Jeg hadde ikke ventet at man skulle begynne å kritisere Fremskrittspartiet. Siden jeg var saksordfører i forbindelse med siste skipsfartsmelding i 1996, har vi alltid stått for det vi har lovet. Og når det gjelder spørsmålet om arbeidstillatelse på kysten, må vel også Arbeiderpartiet akseptere at vi trenger tid til å høre alle høringsinstanser og få trekke de konklusjoner vi ønsker. Det er jo ansvarlig å gjøre det og ikke fatte forhastede slutninger. Så til SV og representanten Djupedals uttalelser om å fjerne nettolønnsordningene. Det vil ikke hjelpe norske hoteller. Det som da vil skje, er at fergerederiene har to alternativer: De kan flagge ut til bekvemmelighetsflagg og få utenlandske mannskaper, eller de kan flagge ut til Sverige og Danmark og få nettolønnsordninger med de mannskapene som følger av det. Color Line satser veldig mye på turisme og gjør det profesjonelt.
Først til representanten Akselsen, som følte at han kanskje fekk litt mykje "trøkk" her. Men det er klart at når Akselsen i sitt hovudinnlegg rettar såpass mykje skyts mot regjeringspartia og òg sende ut ei pressemelding da innstillinga blei lagd fram, der hr. Akselsen er oppgitt over regjeringspartia sin totale mangel på forhandlingsvilje og vilje til forlik, er min intensjon å peike på at det faktisk ikkje er riktig. Det veit òg representanten Olav Akselsen. Så kan vi sikkert bruke mykje tid på å diskutere her, men vi har hatt vilje til å forhandle, og vi har hatt vilje til å omprioritere. Det er heilt riktig at vi har hatt ei ramme å ta omsyn til, men Arbeidarpartiet kunne ha vore med og påverka innafor ramma om dei hadde vilja. Men eg trur det er viktig å seie, som Ivar Kristiansen òg var inne på i sitt innlegg, at her er ganske mykje positivt også for skipsfartsnæringa. Stortingsmeldinga heiter "Vilje til vekst - for norsk skipsfart og de maritime næringer", og er eit godt utgangspunkt. Dei fleste partia vil ha ei god og sterk maritim næring i Noreg. Det er litt ulik innfallsvinkel til korleis ein skal løyse dette, men eg meiner at næringa har grunn til optimisme. Som vi ser i media, er det òg reiarlag som seier dei vil flagge tilbake til Noreg, ut frå dei signala som er komne. Eg trur vi alle har ei felles oppgåve framover i å stå på i fellesskap og sikre best moglege rammevilkår for næringa og halde oppe dei løfta som vi har gitt her i dag. Eg har god tru på at vi kan greie å kome fram til konstruktive og gode løysingar for denne utruleg viktige næringa som skipsfartsnæringa er, ut frå kor mange arbeidsplassar og kor mykje verdiskaping ho bidreg med i Noreg. Til slutt vil eg seie at det er grunn til optimisme. Så gjeld det ei lita stemmeforklaring, for å ta det med det same. Kristeleg Folkeparti, og eg går ut frå at det gjeld alle regjeringspartia, vil stemme imot alle mindretalsforslaga. Det betyr ikkje at vi er ueinige i alt som ligg der. Det kan vere element som kan vere positive, og som vi òg kan vere delvis einige i, men som vi ikkje finn grunn til å instruere Regjeringa i. Når det gjeld romartalsforslaga, vil vi sjølvsagt stemme for forslag nr. 1 og romartalsvedtak IV, men resten vil vi stemme imot.
Jeg føler at jeg må korrigere litt av Fremskrittspartiets villfarelser, idet de har sagt en rekke ting som hva SV står for i denne innstillingen og i skipsfartspolitikken, som ikke er riktig. La meg først ta et lite sveip over hva Fremskrittspartiet faktisk er. Nesten uansett hvem du måtte være, bare du er rik og mektig nok og banker på døra til Fremskrittspartiet, er de villige til å gi de skatteletter du ber om. Stortinget hadde til behandling bare for få dager siden en skattereform, der Fremskrittspartiet var det partiet som selvfølgelig gikk lengst i lettelser i beskatning for ethvert tenkelig objekt. Like før det hadde vi til behandling en olje- og energimelding, der Fremskrittspartiet uten knussel ville gi 10 milliarder kr i skattelettelser til norske oljeselskap. Utgangspunktet for Fremskrittspartiet er at bare du er rik og mektig nok, får du skattelettelser i bøtter og spann. Det er interessant for disse å vite, og det ser vi også i dagens innstilling: Fremskrittspartiet er det partiet som går lengst. La meg også si til representanten Hedstrøm, som snakker om Bergesen som flagges ut. Det er vi lei oss for. Jeg tror at en stor del av dem som er opptatt av norsk verdiskaping, er lei seg for at store, norske, stolte rederier eller andre virksomheter flagges ut. Men det er altså ingenting Stortinget kan gjøre noe med, dessverre. Bergesen gjør en helt kommersiell vurdering av dette. Rammevilkårene for denne typen rederivirksomhet i Norge er svært god. Det vet Bergesen, dette var et tilbud man ikke kunne avslå. En kan ikke legge skylden i stortingssalen, eller for den saks skyld på SV eller hvem det måtte være, for at norske, vanlige privateide bedrifter gjør kommersielle vurderinger. Det kan vi ikke hindre, selv om vi gjerne skulle sett at Bergesen fremdeles var under norsk flagg og i Norge. Så til det som er bakgrunnen for mye av denne debatten: Jeg er litt overrasket, for å si det rett ut, over at en av våre eldste, stolteste næringer - norske rederier og norsk maritim virksomhet - har gjort seg avhengig av statsstøtte på den måten man har her. Rederiene har gjennom de siste ti årene klart å bygge opp en myte om at de er i en helt spesiell konkurransesituasjon i forhold til svært mange andre norske næringer. Ingenting kunne ha vært mer feilaktig enn det. Hydro er kontinuerlig i konkurranse verden over med folk som har et annet skatteregime og lavere skatt - Statoil: akkurat det samme. All norsk næringsvirksomhet som er i konkurranse internasjonalt, vil bestandig kunne møte noen som kan tilby lavere skatt enn det vi kan i Norge. Men det vi har i Norge, er en samfunnskontrakt, der arbeidsgivere og arbeidstakere bidrar med noe til fellesskapet. Dette betyr at norske bedrifter som virker og bor i Norge, bør betale skatt - må betale skatt - for det er en del av denne kontrakten som bygger et godt samfunn, som bygger skoler og barnehager til ungene våre og eldreinstitusjoner til våre eldre. Det er denne kontrakten SV ønsker å videreføre. Det er derfor vi ikke kan si til de maritime næringene, selv om de kommer og banker på døra vår: Ja, dere skal få skattelettelse. Nei, vi ønsker at den maritime næringen - som er en stolt, gammel og flott norsk næring - skal delta i samfunnskontrakten og bygge dette samfunnet videre.
Jeg skal ikke bidra til å dra ut denne debatten. Jeg har bare lyst til å si til representanten Hedstrøm når han uttrykker skuffelse over mine utsagn: Det jeg tror norske sjøfolk er skuffet over, er at Fremskrittspartiet ikke vil ta avstand fra endringer av forskrifter som gjelder arbeidstillatelse. Det er åpenbart at dette vil åpne konkurransen enda mer, og jeg tror det er mange som er skuffet over at Fremskrittspartiet ikke står fast ved sin støtte til norske sjøfolk. Det er nå vi skal stemme over dette, og jeg konstaterer at Fremskrittspartiet stemmer imot å stoppe de endringene. Det har vært mye diskusjon om ferjenes konkurranse med norske hotell. Det er vel i virkeligheten slik at disse ferjene genererer trafikk til norske hotell og ikke fra norske hotell. Jeg vil tro at det må være bedre at vi har norske sjøfolk på disse ferjene enn at vi har utenlandske. Så til Djupedal: Næringen har ikke gjort seg avhengig av slik støtte - den har de fått på grunn av den konkurransesituasjon som er utenfor landets grenser. Dette gjelder ikke skattelettelser til de rike, det gjelder å beholde vanlige norske sjøfolk på norske skip. Det gjelder ikke minst distriktsarbeidsplasser - arbeidsplasser i alle norske kommuner, uansett hvor de måtte ligge hen. Det gjelder også, ikke minst, å sikre en sterk maritim virksomhet langs hele kysten. Jeg vil si det så sterkt at jeg tror Djupedal og SV har misforstått dette. Det dreier seg ikke om at vi skal subsidiere rederiene, men det dreier seg om å holde norske sjøfolk på norske skip.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 3366]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3369]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3370]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt.
Eg er fornøgd med årets jordbruksoppgjer slik det kom i hamn. Eg er fornøgd med at me fekk ein avtale med begge organisasjonane når det gjeld å styrkja landbruket si stilling og ha føreseielege rammevilkår for næringa framover. Me har fått ein liten auke i målprisane på ca. 40 mill. kr. Elles er det einigheit om eit opplegg som tek sikte på ein inntektsauke i jordbruket på vel 3 pst., og at næringa i perioden 2002-2005 får behalda ein vesentleg del av produktivitetsgevinsten. Eg vil takka komiteen for brei støtte til dette oppgjeret. Alle, utanom Framstegspartiet, stemmer for avtalen og stiller seg positive til hovudelementa i avtalen. Dette er ei viktig tilbakemelding til landbruket. Meiningsmålingar syner at næringa har stor støtte, tillit og forståing i den norske befolkninga. Meir enn 80 pst. gjev uttrykk for ei positiv holdning til det støttenivået og dei rammevilkåra som landbruket har i dag. Samtidig er det organisasjonar som går ut frå næringa som er blant dei som har størst tillit i den norske befolkninga. Alt dette er tilfredsstillande og skulle leggja grunnlaget for ei god framtid for næringa. Den økonomiske utviklinga har gjeve god stimulans til jordbruket. Redusert arbeidsforbruk og redusert realrente har gjeve auka inntekter. Samtidig har nedgangen i talet på årsverk blitt mindre enn det ein først antok. Avtalen gjev eit godt grunnlag for den enkelte landbrukar som skal utøva yrket sitt som sjølvstendig næringsdrivande, med gode moglegheiter for ei anstendig inntekt. Internasjonalt er det ein del utfordringar som landbruket fokuserer sterkt på, saman med storting og regjering. WTO-prosessen går vidare. Det er viktig at dei norske forhandlingsposisjonane lukkast, at ein får ei tilstrekkeleg tollskjerming, og at ein får behalda intern støtte og elles dei ordningane som sikrar at landbruket kan få levedyktige vilkår i framtida. Det er viktig at landbruket tilpassar seg ein situasjon med aukande handel og internasjonalisering i dei landa som Noreg ligg inn imot. Årets landbruksavtale har òg satsa på ei vidareføring av måla med Landbruk Pluss. Intensjonen er at dei auka avsetningane til næringsutvikling, investeringsstøtte, kommunale midlar og modernisering av BU-midlar skal gje auka fleksibilitet og måloppnåing for næringa. Det er òg viktig at den utdanninga som blir gjeven til utøvarane i næringa, fører til større handlingskompetanse. Næringa har som mål at 10 pst. av produksjonen innan 2010 skal vera økologiske produkt. Eg trur det er viktig at det offentlege og næringa i fellesskap sørgjer for ein sterkare motivasjon for at dette viktige målet blir nådd. Marknadsbalansen i landbruket er svært tilfredsstillande. Det er faktisk ein del å gå på når det gjeld kjøtfe, og ein del moglegheiter til å utvida produksjonen på dette feltet. Det er òg positivt å registrera at det er stor investerings- og vedlikehaldsvilje innan landbruket, noko som er uttrykk for den optimismen som me gjerne vil stimulera til. Årets jordbruksavtale inneheld òg miljøplanar som gjev lokalsamfunn og brukarar større ansvar når det gjeld å finna dei rette initiativa for å ta vare på miljøet og kulturlandskapet, finna fram til eigna verkemiddel for å halda landskapet i hevd og sørgja for ein fornuftig produksjon. Alt i alt føler eg som saksordførar at det er rett å seia at det er grunnlag for å tru at avtalen set ei brei ramme for ei utvikling som kan gje optimisme og framtidstru innanfor landbruket.
I likhet med saksordfører er jeg glad for at det foreligger en framforhandlet avtale mellom staten og landbrukets organisasjoner. Selvfølgelig er ikke alle fornøyd etter forhandlingene, men alternativet, at statens tilbud hadde kommet til Stortinget og Fremskrittspartiet hadde gitt det sin tilslutning, hadde iallfall ikke vært en akseptabel løsning for landbruksnæringen. Så i likhet med saksordfører vil jeg gi ros til partene for at det ble en avtale. For Arbeiderpartiet var det viktig at også partene kom fram til enighet når det gjelder Stortingets intensjon i fjorårets oppgjør, nemlig at jordbruket får beholde en vesentlig del av produktivitetsgevinsten. Arbeiderpartiet er glad for at partene fulgte opp dette, og for at jordbruket får beholde den effektivitetsgevinsten de får i henhold til avtalen. Etter Arbeiderpartiets mening er det meget bra, og vi forventer at dette også kommer til uttrykk når avtalepartene skal forhandle om inntektsåret 2005/2006. Det er store krav til næringa. Endringene skjer raskt, og derfor er det viktig at effektivitetsgevinsten blir i næringa. Komiteens flertall er også enige om en formulering hvor de ber departementet på egnet måte legge fram for Stortinget en vurdering av konsekvensene av endret regelverk som har strukturvirkning. Det er ingen tvil om at det skjer en dramatisk omlegging og omstilling i norsk landbruk. Antall jordbruksbedrifter har gått ned fra 99 400 til 58 000, altså en reduksjon på 40 pst. i perioden 1989-2003. I perioden 1999-2003 var reduksjonen på 20 pst., og det viser seg at en stadig større andel av disse brukene er på over 200 dekar. Selv om arealet som går ut av drift, overtas av andre, er det ingen tvil om at vi er inne i en tid med store strukturelle endringer. Da vi her i Stortinget behandlet St.meld. nr. 19 for 1999-2000, Om norsk landbruk og matproduksjon, sa vi at en måtte regne med en moderat strukturendring. I dag legges det ned ti bruk pr. dag, og det sier seg selv at dette ikke er moderat. Vi er derfor glad for at regjeringspartiene også vil se på dette i lys av de vedtak som er gjort. Vi har tillit til at landbruksministeren finner en egnet og god form for en slik gjennomgang. Vi har tidligere i denne salen mange ganger diskutert WTO knyttet til landbruk. Komiteens flertall viser i en merknad til at Stortinget tidligere har gitt sin tilslutning til forhandlingsmandatet, og synes også at landbruksministeren har valgt en god strategi for å oppnå mest mulig av mandatets innhold. Vi er klar over at dette ikke er noen lett sak, og næringa preges også av usikkerhet om hva som blir det endelige resultatet. Men som sagt, vi er glad for den linjen landbruksministeren har skissert, og de samarbeidsland han har valgt. I Arbeiderpartiet er vi svært positive til at partene er enige om at det skal utarbeides en nasjonal, overordnet strategi for arbeid med verdiskaping og næringsutvikling samt samordning av virkemiddelbruken. Det er ofte de mindre og mellomstore gårdsbrukene som ønsker å utvikle tilleggsnæringer, og det er derfor bra at arbeidet med å se på strategiutforming og samordning av programmer blir gjennomført, i samarbeid med Innovasjon Norge og Landbruksdepartementet. Det er ingen tvil om at framtidas gårdbrukere i langt sterkere grad enn i dag vil se gården som en helhetlig mulighet for inntekt, og det partene er blitt enige om på dette området, er bra. Utfordringen blir kanskje i forhold til utdanning av framtidige drivere, fordi de kanskje må være fagfolk på flere områder enn i dag. Partene er enige om at en samlet bevilgning til økologisk landbruk økes med 5 mill. kr. Det er ingen tvil om, som saksordføreren også var inne på, at det blir en utfordring å klare målet, 10 pst. økologisk produksjon fram til 2010. Det å klare produksjonsvolumet er én ting, en annen utfordring er å få omsatt varene som økologiske produkter. Særlig gjelder dette melk og kjøtt. Det er ingen tvil om at landbruket har store utfordringer. Det er i den sammenheng godt å vite at de aller fleste mennesker i dette landet mener vi bør ha et landbruk som representerer god og trygg mat, sikrer bosettinga og holder kulturlandskapet vårt i hevd. I Arbeiderpartiet vil vi ikke skygge unna utfordringene, men gjøre vårt beste for å holde fast ved målene.
For tredje året på rad har partane i jordbruksoppgjeret vorte einige om ein avtale. Som det er gjort greie for av andre, er jordbruksinntektene berekna til å auka med om lag 18 pst. pr. årsverk frå 2002 til 2004. Inntektsauken for andre grupper har i same perioden auka med om lag 8,5 pst. Dette inneber at jordbruket har fått behalda ein vesentleg del av produktivitetsveksten. Innafor ramma av avtalen ventar partane at jordbruket skal kunna få ein inntektsvekst på 3 pst. også neste år. Partane konstaterer at jordbruksavtalen for 2004 gjev ein inntektsauke for perioden 2002-2005 som i prosent er høgare enn for andre grupper. Dette skjer samstundes med at overføringane over statsbudsjettet er reduserte med nær 1,2 milliardar kr dei siste tre åra, i ein periode med trong for ein stram finanspolitikk. Sidan 1985 er overføringane i prosent av statsbudsjettet reduserte frå 7 pst. til 2 pst. Høgre er også godt nøgd med fleire av dei strukturgrepa som vert tekne i avtalen, særleg gjeld dette mjølkeproduksjonen. Verkemiddelbruken vert endra m.a. med sikte på ei harmonisering av regelverket for mjølkeprodusentar, slik at enkeltbruk i større grad vert likestilte med samdrifter. Dette inneber ei forenkling av regelverket. Ein auke i mjølkekvoten for enkeltbruk på 125 000 liter gjev høve til stordriftsfordelar. Aktivitetskravet til samdrifter vert avvikla, og ein forbetrar vilkåra for samdrifter. Det vert også ei friare omsetjing av mjølkekvotar. Inntil 60 pst. av mjølkekvoten kan no seljast i marknaden innan kvart fylke, til fritt avtala pris - ei dobling i høve til i dag. Østfold, Vestfold, Oslo og Akershus vert slegne saman til éin mjølkeregion, slik at mjølkekvotane kan seljast og kjøpast i heile denne Oslofjordregionen. Etter Høgre sitt syn slepp Regjeringas landbrukspolitikk bonden fri, og gjev bønder høve til å driva meir lønnsamt, anten ved å driva større bruk eller ved å satsa på nisjeproduksjon. Som eit resultat av strukturutviklinga har talet på jordbruksbedrifter gått ned med 40 pst. i perioden 1989-2003, altså i ein periode med skiftande regjeringar, med deltaking frå både Arbeidarpartiet, Senterpartiet, Venstre, Kristeleg Folkeparti og Høgre. Reduksjonen har relativt sett vore størst på Austlandet og i Nord-Noreg. Jordbruket stod for 3,6 pst. av samla sysselsetjing i 2003. Arealet på dei bruka som går ut av drift, vert i hovudsak overteke av andre bruk, anten ved sal eller ved utleige. Dei siste fem åra er reduksjonen i totalt jordbruksareal estimert til 0,2 pst. Reduksjonen i jordbruksarealet kjem av reduksjonen i arealet med korn og andre åkervekstar, og har i hovudsak komme på Austlandet. Effektivisering og strukturrasjonalisering vil over tid gje reduksjon i kostnadene i vareproduksjonen. Dette er naudsynt for at jordbruket skal vera konkurransedyktig i ei framtid med aukande handel og internasjonalisering i industri- og handelsledda, og skal framleis vera i stand til å produsera dei fellesgoda som er hovudgrunngjevinga for overføringsnivået. Internasjonale forhold legg i aukande grad føringar for utviklinga av den nasjonale landbrukspolitikken. Spesielt vil ein ny WTO-avtale kunna få stor innverknad på utforminga av landbrukspolitikken framover. Dette vil sannsynlegvis gjelda både nivået på tilskotsordningane, innrettinga og marknadsordningane. Sjølv om det er uklart på kva tidspunkt ein ny WTO-avtale vil vera klar, og kva omfang han vil få, synest retninga å vera klar. Forhandlingsleiaren for jordbruk har nett vore på besøk her på Stortinget. Ambisjonen hans er å ha eit rammeverk for ein avtale klart i slutten av juli. Dette er ein ambisjon medlemslanda i WTO støttar. Regjeringa meiner gradvise tilpassingar i ein slik situasjon er eit viktig bidrag til at det norske landbruket i framtida skal kunna oppfylla samfunnsoppgåvene sine. Sjølv om foredling og omsetning av jordbruksvarer i hovudsak ligg utafor jordbruksavtalen sitt verkeområde, er foredlings- og omsetjingsledda viktige både for sysselsetjing og verdiskaping og for inntektsmoglegheitene i jordbruket. Store delar av næringsmiddelindustrien er basert på norsk råstoff, samstundes som han i aukande grad er eksponert for internasjonal konkurranse. Det vil vera særs alvorleg for norsk landbruk om norsk næringsmiddelindustri skulle verta utkonkurrert. Høgre er difor glad for at dette oppgjeret berre inneber ein marginal auke i målprisane, og at det er ein reduksjon i målprisane på dei fleste kjøttvarer. Det er mange andre område ein gjerne skulle ha komme inn på, men tida strekk dessverre ikkje til. Eg vil til slutt berre kort nemna økologisk landbruk. Marknadsutviklinga for dei fleste økologiske varene er ikkje tilfredsstillande. Eg trur ein delvis kan forklara dette med ein generelt høg tillit i det norske folk til måten norsk landbruk blir drive på.
Den fremforhandlede avtalen mellom staten og jordbrukets organisasjoner innebærer en redusert ramme med 170 mill. kr og redusert budsjettstøtte med 410 mill. kr, mens målprisene økes med 40 mill. kr. De tre hovedmålene som trekkes frem, er en fortsatt effektivisering av landbruket, overføringene skal tilpasses de norske posisjoner i forhandlingene i WTO, og det må skje en forenkling av tilskudds- og erstatningsordninger. Fremskrittspartiet konstaterer at Regjeringen heller ikke denne gangen benytter muligheten til en kursomlegging i landbrukspolitikken, som kunne gitt en langt mer effektiv produksjon, foredling og omsetning av jordbruksvarer. En utsettelse av denne prosessen, slik jordbruksoppgjøret er et eksempel på, vil være skadelig for jordbruket på sikt. De forslag som kunne betydd noe i realiteten, ble forhandlet bort - dessverre, mener vi. Jeg tenker da på departementets forslag om en dobling av maksimalkvoten på melk, muligheter for kvoteleie og reduserte målpriser som eksempler på dette. De få resultater som går i retning av mer fleksible og kostnadseffektive løsninger, er langt fra tilstrekkelige for å oppnå et nødvendig tempo i tilpasningen av norsk jordbruk til en internasjonal konkurransesituasjon som vi alle vet kommer. Det er bare spørsmål om tid. Målprisene øker også i år, selv om økningen har vært mindre enn det som har vært vanlig de foregående år. Her burde staten i forhandlingene stått fast på sin utgangsposisjon, som ville gitt oss en målprisreduksjon på jordbruksvarer på ca. 150 mill. kr. Skal vi kunne klare å opprettholde et levedyktig landbruk, er det en forutsetning at bl.a. næringsmiddelindustrien gis et grunnlag for lønnsom produksjon. For kjøttindustrien i Norge utgjør råvareprisen mellom 50 og 60 pst. av kostnadene, avhengig av kjøttslag. Høye råvarepriser forplanter seg gjennom alle ledd i verdikjeden for matvarer. Kjøttbransjen er allerede hardt presset av internasjonal konkurranse på det norske markedet gjennom importerte ferdigprodukter og grensehandel. Økte målpriser forverrer situasjonen, særlig når man får nye belastninger gjennom ny matavgift og mulige økte kostnader dersom pakkemetoden med CO-pakkegass ikke blir tillatt etter 1. juli i år. Utviklingen er bekymringsfull, fordi råvareprisforskjellene mot Europa er økende. NIFLs årlige rapport, Mat og industri, viser en klar utvikling for kjøtt og ost. Mens prisene på disse sentrale matvarene i EU flater ut eller reduseres, opplever vi en markant prisstigning her hjemme. Tall fra SIFO viser også en kraftig prisstigning på norsk mat, en høyere prisstigning enn den generelle prisveksten. Prisene bekreftes å ha steget noe mer enn i Sverige siden oktober 2002, som er referansepunktet i SIFOs undersøkelse. Dette er også en utvikling i strid med Sem-erklæringens intensjoner om å redusere matvareprisforskjellene mellom Norge og våre naboland. Det er nå på høy tid å innlede en prosess bort fra planøkonomien i landbruket, for å få større lønnsomhet. Vi må komme bort fra en utvikling hvor bøndene er blitt fratatt sin eiendomsrett og sin selvråderett, utlevert og gjort avhengig av politikernes gunst. Alle vesentlige eierfunksjoner er overtatt av politikere og byråkratiet gjennom konsesjonslover, slik at bøndene ikke fritt kan kjøpe eller selge jordbruksarealer eller velge driftsform, ikke selv bestemme antall kyllinger eller antall griser de ønsker å produsere, ikke kunne starte med melkeproduksjon uten å få kjøpt melkekvote og mye, mye mer. Den norske bonden er bastet og bundet på hender og føtter av kvoter og reguleringsordninger. Hvis de ikke følges, og bonden tenker og handler selv, ja, da blir han kriminalisert. Det som bl.a. må gjøres, mener vi, er å gi driftige bønder større spillerom for egen utvikling gjennom å oppheve konsesjonsgrenser i lov om ervervsmessig husdyrhold, oppheve en god del av produksjonsbegrensningene og avvikle restriksjoner på salg av jord og skogeiendommer. Gjennom å redusere omfanget av de reguleringer som hindrer landbruket i å være rasjonelt og effektivt, vil vekstkraften kunne gjenreises i næringen. Herav følger at vi vil oppheve ordningen med en jordbruksavtale. Vi vil da få tilbake den bonden vi en gang hadde, som var eksponent for frihet og selvstendighet i landet vårt. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag referert i innstillingen.
Representanten Øystein Hedstrøm har tatt opp de forslag han refererte til.
Jeg syns vi skal prøve å flytte litt mer av jordbruksdebatten tilbake til Stortinget. Jeg tror at med den farten vi nå ser innenfor jordbruket, bør vi antakelig få mer jordbruksdebatt inn i denne salen. Når vi debatterer jordbruksoppgjøret og det er enighet, tar vi det til etterretning, som naturlig er, men debatten i nasjonalforsamlingen forsvinner på den måten. Jeg tror at det er to områder som krever at vi nå tar en grundigere jordbrukspolitisk debatt. Det første gjelder det at mange bønder står framfor store investeringer. Hvis man skal bygge et nytt fjøs, snakker man om investeringer som skal vare i 20-30 år. Også på maskiner og utstyr har man et ganske langt tidsperspektiv, og mange er usikre på hvordan den norske jordbrukspolitikken blir framover. Er det fornuftig av en 25 år gammel jente å satse på jordbruket, eller er det for vågalt? Hva vil vi med norsk landbruk? Er det liv laga å være jordbruker i Nord-Norge, osv.? Den debatten tror jeg vi skal ta tilbake til stortingssalen. Jeg oppfordrer statsråden til å legge til rette for at vi kan få en grundigere debatt på det. Det andre vi må debattere, er den enorme utviklingen som skjer på struktur hvert eneste år. Jeg syns dette akselererer. Når vi hører at det er ti bruk som legges ned hver eneste dag, er det et enormt tempo i forhold til dette med strukturrasjonalisering. Vi har snart under 50 000 bruk. Vi vet ikke hva som blir utviklingen de neste årene, men alt tyder på at dette vil fortsette. Disse spørsmålene er vi nødt til å debattere grundigere i stortingssalen. For slik jeg oppfatter situasjonen nå, er det opp til statsråden og forhandlerne å gjøre en del avtaler i forbindelse med jordbruksforhandlingene som Stortinget mer eller mindre godtar, uten at man legger litt flere premisser. Derfor vil jeg vise til det fellesforslaget som Senterpartiet og SV har fremmet, nr. 7, og ta opp det, så jeg ikke glemmer det ved slutten av mitt innlegg. Så vil jeg kommentere to andre forhold. Det første går på dette med økologisk produksjon. Vi registrerer at den produksjonen nå har kommet over 3 pst. Det er fortsatt et stykke opp mot 10 pst., men vi registrerer at vi er i bevegelse framover, og de inntrykkene jeg iallfall får når jeg er rundt og møter gårdbrukere, er at det er stadig flere som er interessert i å legge om til økologisk produksjon. Men det er ett ledd som ikke henger med, og det er markedsleddet. Man har altså ikke klart å profilere de økologiske varene, og det viser seg faktisk at det blir ikke solgt økologiske varer som står i forhold til den produksjonen som er. Derfor vil jeg oppfordre statsråden sterkt til å ta et krafttak på omsetningsleddet innenfor økologisk produksjon, slik at denne type varer får en mer offensiv håndtering, både i form av kampanjer og i samarbeid med kjedene. Det siste jeg rekker å ta opp i mitt innlegg, går på det som landbruksministeren har flagget i tre år nå, Landbruk Pluss. Da vil jeg vise til en felles merknad fra samtlige partier i komiteen som jeg syns er veldig gledelig. "Komiteen mener rammevilkårene for nisjeprodusenter må bedres for å få ytterligere fortgang på denne produksjonen. Ett av områdene som må prioriteres er forenkling av regelverket for gårds- og småslakterier." At en enstemmig komite står bak dette, syns vi er veldig, veldig bra, for vi ønsker nemlig nå å gjøre en innsats, slik at det blir enklere for dem som vil satse på nisjeproduksjon, både i forhold til regelverk og i forhold til rammevilkår for øvrig. Jeg vil da oppfordre sterkt statsråden til å ta tak i en enstemmig komitemerknad og gjøre det som er mulig for at det skal bli enklere for disse slakteriene å kunne få lov å slakte hjemme og foredle varene sine i tråd med intensjonene i Landbruk Pluss. Fram til i dag har veldig mange opplevd det som så krevende at man faktisk ikke har våget å starte med egen produksjon, fordi både avgifter, regelverk og andre forhold har gjort det nesten umulig å starte opp.
Også i år foreligger det en framforhandlet avtale mellom staten og jordbruksorganisasjonene. Men som lederen i Bonde- og Småbrukarlaget sa på den åpne høringen i næringskomiteen: Man følte seg fra næringens side tvunget til å gå inn i denne avtalen for å unngå at åpningstilbudet skulle bli lagt fram for Stortinget, der selvsagt alle visste at Regjeringen ville få flertall for sitt åpningstilbud med støtte fra Fremskrittspartiet, et tilbud som Fremskrittspartiets representant har omfavnet her i dag. Det er selvsagt ikke vanskelig å oppnå en jordbruksavtale hvis bare åpningstilbudet er ille nok og viljen til å bevege seg litt i forhandlingene fra statens side overhodet er til stede, nettopp fordi et katastrofalt dårlig åpningstilbud vil kunne ramme næringen på en måte som ansvarlige organisasjoner ikke kan akseptere. Derfor er man nærmest tvunget til å inngå avtale. Dette er etter min oppfatning lite for Regjeringen og posisjonspartiene å smykke seg med, i en tid hvor næringen er under et kontinuerlig press, og hvor vi opplever strukturendringer som er større og går raskere enn noensinne før. Det åpningstilbudet som staten la fram, la til rette for en dobling av melkeproduksjonen på det enkelte bruk, for kvoteleie, økt direkte omsetning av kvote mellom gårdbrukerne. Aktivitetskrav i samdrifter og ekstra produksjonstilskudd skulle fjernes, på samme måte som også avstandskriterier i samdrifter skulle fjernes. I det hele tatt: I sum innebærer dette kraftige drivkrefter på strukturendringer, spesielt innenfor melkeproduksjonen, strukturendringer som på ingen måte kan sies å være i tråd med behandlingen av St.meld. nr. 19 for 1999-2000 og det flertallet la til grunn den gang. Det er helt riktig som representanten Inge Ryan sa i sitt innlegg: Dette innebærer faktisk at viktige deler av norsk landbrukspolitikk er løftet ut av denne sal og inn i de årlige jordbruksforhandlingene. Dette er etter Senterpartiets oppfatning uakseptabelt. Det er Stortinget som skal ta stilling til denne type viktige beslutninger. Derfor bør det kort og godt fremmes en stortingsmelding om landbrukspolitikk som kan bidra til at den debatten som skal foregå om struktur, foregår her og ikke i disse årlige forhandlingene, slik som det nå gjøres, og der Stortinget på mange måter ikke har noe annet valg enn bare å slutte seg til det som ligger i en framforhandlet avtale. Den inntektsrammen som er framforhandlet, innebærer en særdeles stram akkord. Det er veldig små utslag som skal til før de mange krevende forutsetningene ikke kan innfris. Det innebærer at det skal bli en balansegang på stram line å klare å innfri de forutsetningene som ligger til grunn for en inntektsvekst på 3 pst. Det er etter Senterpartiets oppfatning ikke det verste med det som ligger i avtalen, at man har et særdeles stramt oppgjør for et enkelt år. Det som er det verste, er de kraftige strukturendringene som det ligger til rette for, som i kombinasjon med et stramt inntektsoppgjør over tid vil føre til strukturendringer som vil svekke landbrukets rolle både i distriktspolitisk sammenheng og ikke minst i det multifunksjonelle landbrukets rolle, der melkeproduksjonen er sentral, og der store endringer vil gi kraftige utslag i forhold til nettopp disse funksjonene. Et flertall i komiteen slår fast at man ønsker at det også i framtiden skal legges til rette for reelle samdrifter. Regjeringens opplegg med å fjerne aktivitetskravet og det ekstra produksjonstilskuddet, eller rettere sagt driftstilskuddet, vil innebære at vi vil komme til å se en overgang fra reelle samdrifter og til bruk der bare den ene av partene er aktiv. Dette er ikke en utvikling som var forutsetningen med samdrifter, og heller ikke en utvikling som burde være ønskelig for noen av partene. Jeg ser at det også er inntatt som en del av protokollen at man skal se på ordninger som skal ivareta nettopp hensynet til aktive drivere i samdriften. Dette er helt nødvendig, og flertallet i komiteen har da også understreket dette, på samme måte som et flertall i komiteen også understreker at det er nødvendig og viktig å opprettholde en konkurransedyktig næringsmiddelindustri. Det krever også at bruken av budsjettmidler ikke reduseres, slik som man har gjort de to siste årene, med en kraftig reduksjon av budsjettmidler. Skal næringsmiddelindustrien opprettholdes, må det iverksettes offensive tiltak for det.
For tredje år på rad under Samarbeidsregjeringen kommer resultatet av jordbruksforhandlingene til behandling i Stortinget som framforhandlet avtale, i år med begge jordbruksorganisasjonene. Det er en avtale som fører videre den tenkningen for landbrukspolitikken som har vært lagt til grunn for de siste oppgjørene, og som er beskrevet i Stortingets behandling av landbruksmeldingen i 2000 og behandlingen av de siste års avtaler. Når jeg gjentar avtaler, er det for å understreke at dette er en politikk som også jordbruksorganisasjonene har funnet å kunne ta ansvar for etter forhandlinger. Det er en avtale som kombinerer flere viktige forhold: en inntektsutvikling for perioden 2002-2005 som er klart sterkere enn for andre grupper økte muligheter for dem som vil utvikle sin jordbruksbedrift, i år spesielt i melkeproduksjonen, og mer likeartede muligheter for alle organisasjonsformer økt innsats i alternativ næringsutvikling, med økt ansvar og myndighet til lokalt og regionalt nivå, bl.a. gjennom modernisering av bygdeutviklingsmidlene en forsterket og mer målrettet miljøpolitikk, med sikrere grunnlag i WTO-avtalen Dette har vært mulig innenfor en lavere økonomisk ramme enn inneværende avtale har. Årsakene ligger hovedsakelig, som flere har vært inne på, i redusert realrente og økt arbeidsproduktivitet. Slik har det vært lenge. Jordbrukssektorens samlede vederlag til arbeid og kapital - altså før det er trukket fra rente på lånt kapital og dividert på antall årsverk - er i 2004 litt lavere nominelt enn for ti år siden. Det er kostnadsreduksjon og økt arbeidsproduktivitet som har lagt grunnlag for inntektsøkning pr. årsverk i jordbruket. Det vil være hovedretningen også framover, i alle fall for volumproduksjonene. Samtidig skal vi forsterke og målrette innsatsen for næringsutvikling og stimulere entreprenørskap, og den geografiske prioriteringen skal ligge fast. Da er det nødvendig å øke armslaget for melkeprodusentene og gi dem muligheter - redusere begrensningene. Denne avtalen gir økt fleksibilitet for driftige brukere. I en åpnere verden er dette ikke i motstrid til målet om et omfattende og desentralisert jordbruk framover, men en forutsetning for det. For melkeprodusentene innebærer avtalen en tilnærming av mulighetene for samarbeidsløsninger og utvikling til det som gjelder for alle andre produksjoner. Da landbruksmeldingen ble behandlet i 2000, sluttet Stortinget seg til at det er behov for strukturendringer, spesielt i melkeproduksjonen, og at de som skal leve av jordbruket, må prioriteres. Avtalen er basert på dette grunnlaget. Et av de viktigste landbrukspolitiske spørsmålene er: Hva skulle være alternativet? Grovt anslått må overføringene om ti år, uten strukturendringer, være 8-9 milliarder kr høyere enn i dag hvis jordbruket skal kunne få en inntektsutvikling som andre grupper. Vi må gi dem som ønsker å satse på et yrke i næringen, muligheten. Jeg har, som SVs og Senterpartiets representanter i komiteen, registrert større optimisme i næringen de siste par årene. Noe skyldes lavere renter og bedre inntekter. Men jeg er også overbevist om at flere har sett mulighetene som er skapt gjennom landbrukspolitikken og jordbruksavtalene de siste årene, mulighetene til å utvikle bruket sitt, til å tåle konkurransedyktige råvarepriser og en mulig renteøkning igjen, til å satse på noe nytt, til å gjøre noe som ikke faren og bestefaren gjorde. Det er utfordrende og grunnleggende godt for rekruttering av jenter og gutter med den riktige kompetansen. Vi skal ha et aktivt jordbruk over hele landet, et effektivt og et mer mangfoldig jordbruk, et jordbruk som tar miljøhensyn, med grunnlag i nasjonale føringer og lokale prioriteringer, et jordbruk med bønder som har lyst og mulighet til å ta utfordringene vi ser. Det krever noen avveininger av ulike hensyn i utformingen av politikken. Årets jordbruksavtale er en del av en slik tenkning. Jeg er glad for at jordbruksorganisasjonene har tatt ansvar og inngått avtaler innenfor disse ulike kryssende hensyn.
Det blir replikkordskifte.
Flertallet på Stortinget har i en merknad, og SV og Senterpartiet i et mindretallsforslag, gitt uttrykk for de strukturutfordringene vi har. Det er klart at åpningstilbudet har en innretning som, hvis det hadde blitt vedtatt, hadde påvirket strukturen enda mer enn forhandlingsresultatet resulterer i. På 14 år er 40 pst. av brukene blitt borte. Nå kjenner selvsagt statsråden Vestlandet godt, men Hordaland har veldig mange små bruk. 75 pst. av brukene har fra 15 kyr og nedover, og resten av Vestlandet og Agder-fylkene er vel i noenlunde samme situasjon. Statsråden er opptatt av at vi må sørge for at de som vil drive, får drive. Men mitt spørsmål er: Er statsråden villig til å målrette virkemidler for den typen områder, som f.eks. Hordaland, eller mener han at disse brukene er så små at vi må akseptere at de går ut?
Det ligger to problemstillinger i Aud Gaundals replikk. Det ene gjelder prosedyrer knyttet til de større landbrukspolitiske forhold som ligger i en slik avtale som dette, strukturspørsmål. Der går SV og Senterpartiet et betydelig skritt med å fremme et forslag, men det ligger også en ambisjon fra flertallet om at Regjeringen på egnet måte skal legge til rette for at disse spørsmålene kan belyses litt mer i avstand til den løpende jordbruksavtale og jordbrukspolitikken. Det siste har jeg merket meg, selv om vi da må passe på at vi fortsatt har en hovedavtale som gir bestemte rettigheter til organisasjonene. Når det gjelder strukturutvikling, er det slik at vi har hatt en betydelig strukturutvikling, som tallene viser, fra 1989 og fram til nå, i løpet av 15 år. Det forklarer også velstandsutviklingen vår. Vi blir mer effektive. Færre mennesker kan gjøre den samme jobben som tidligere, på alle områder i økonomien, også i jordbruket. Derfor legger vi til rette for at mindre bruk på Vestlandet og andre plasser skal få andre og gode alternativer for dem som ikke kan være med i produktivitetsveksten med volumproduksjon.
Landbrukssektoren setter en del negative rekorder om dagen, skal vi stole på hovedstadsmediene. Vi har de høyeste matvareprisene i hele Europa og har til og med gått forbi Island og Sveits. Vi har de største overføringer pr. bonde, bare forbigått av Sveits, og vi har mange misfornøyde bønder, som holder seg for nesen når de godtar jordbruksavtalen. Prisutviklingen i Norge på matvarer er høyere enn den generelle prisutviklingen, og prisforskjellene til Europa øker. Statsråden har tidligere i år lovet å foreta marginundersøkelser på prisutviklingen i alle ledd av matvarekjeden. Hvis det nå viser seg som resultat at en del ledd har urimelig økte marginer, hvordan vil statsråden håndtere dette? Hvis det skal ha noen hensikt å presentere en marginundersøkelse, må man også gjøre noe med det når man avdekker resultatene.
Jeg er ikke så opptatt av hva Hedstrøm måtte mene om negative rekorder, for jeg ser faktisk ganske mange positive ting. Vi har tre år med framforhandlede avtaler. Vi har rekorder i inntektsvekst for bøndene. Riktignok har bøndene i utgangspunktet mye lavere inntekter enn andre grupper, men vi må likevel se på dette som noe i nærheten av en positiv rekord. Vi ser at det er en investeringsvilje, og for de bønder som har tenkt å være i næringen, er det en større grad av optimisme enn vi har sett på lenge. Så jeg ser faktisk mye positivt der representanten Hedstrøm ser det negative, eller ønsker å gjøre det. Vi må også kunne si at det er positivt at vi bor i et land med noe av den høyeste velstanden og velferden vi har i verden. Det gir i tillegg et kostnadsnivå som en lavproduktiv næring som landbruket alltid vil slite med. Når marginundersøkelsene ligger på bordet, vil jeg vurdere hva det er nødvendig å gjøre. Det er vanskelig å forskuttere hvor i kjeden det er nødvendig å sette inn virkemidler og fokus.
Jeg nevnte i mitt innlegg behovet for å ta den landbrukspolitiske debatten tilbake til Stortinget. Jeg vil da spørre statsråden: Er statsråden enig i at med det tempoet som vi i dag ser, både i forhold til strukturrasjonalisering og på andre områder, er det viktig at vi nå får en bredere landbrukspolitisk debatt inn i Stortinget, slik at Stortinget får sjansen til å gi klare føringer for hva man vil med landbruket i årene framover?
Nå står jeg på denne talerstolen som landbruksminister og statsråd, med de oppgaver og de begrensninger som ligger i å følge lovverk, bl.a. Hovedavtalen for jordbruket, osv. Det hadde vært interessant å stå her utelukkende som Venstre-leder og diskutert hvordan vi organiserer beslutningsmakten i samfunnet vårt, mellom organisasjonene og den korporative makt og demokratiske beslutninger. Det er en debatt jeg er opptatt av og engasjerer meg i, og av og til gjør jeg det litt for mye, mener mange i samfunnsdebatten på brede områder. Når det gjelder jordbruksspørsmål, har vi Hovedavtalen, og selvsagt partenes rett til å forhandle om alle realiteter som de synes er viktige for seg. Samtidig legger skiftende regjeringer til rette for mer prinsipielle debatter om en stortingsmelding. Det hadde vi i 2000. Jeg fikk være med og utarbeide den stortingsmeldingen, og jeg fikk være med som stortingsrepresentant og debattere den. Jeg mener at det vi nå gjør - jeg er helt sikker på det - ligger innenfor rammen av det Stortinget la til grunn også når det gjelder strukturutvikling, spesielt i melkeproduksjonen. Derfor er jeg trygg på at dette har bred basis i Stortinget.
Landbruksministeren sa i sitt innlegg at i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 19 for 1999-2000 ble det slått fast av et flertall i Stortinget at det var behov for strukturendringer i melkeproduksjonen. Det som ble sagt, var at flertallet gikk inn for "en moderat strukturutvikling" innenfor melkeproduksjonen. Det er litt for lettvint når landbruksministeren bare viser til hovedavtalen og sier at det er partenes soleklare rett å forhandle om alle elementer som gjelder landbrukspolitikken. Det er nemlig staten som gjennom sitt tilbud legger sterke føringer på hva som skal inn i disse forhandlingene. Når vi vet at vi har hatt en så sterk strukturendring i melkeproduksjonen i perioden fra 1999 til 2003, at antall jordbruksbedrifter er redusert med 19 pst. i denne perioden, og at antall jordbruksbedrifter som inngår i samdrift, er økt fra 922 til 2 351 - et område hvor man for øvrig fjernet aktivitetskravet og dermed legger til rette for at det skal bli bruk som kan drives av én aktiv eier - så har man lagt til rette for en svært sterk strukturendring. Mitt spørsmål til landbruksministeren er: Hvor store endringer i struktur mener landbruksministeren det er forsvarlig å ta inn i disse forhandlingene uten å legge det fram for Stortinget som en egen sak?
Dette undrer meg litt. Det virker som representanten Enoksen helst ville ha diskutert statens tilbud og ikke forholder seg til den realitet at det er en framforhandlet avtale, som også han selv og hans parti har tenkt å stemme for, etter hva jeg forstår, senere i dag. Det er min oppfatning at denne jordbruksavtalen og disse strukturgrep, med de virkninger vi kan se av det, ligger innenfor rammen av St.meld. nr. 19 for 1999-2000. Det underlige er at representanten Enoksen og jeg satt i samme regjering da vi la fram St.meld. nr. 19, hvor akkurat disse formuleringene var betydelig grunnlag for interne drøftinger, ikke minst mellom Enoksen og meg. Jeg vil fastholde at de strukturgrep som her ligger til grunn, ligger innenfor rammen av det som lå i St.meld. nr. 19, og fikk bred tilslutning. Så registrerer jeg også at nettopp det vi her har gjort, i dag får bred tilslutning fra Stortinget, med unntak av Fremskrittspartiet, som mener at det legger opp til en for moderat strukturutvikling i jordbruket.
Ja, det er helt riktig som landbruksministeren sier. Vi satt begge to i regjering. Jeg husker meget godt de diskusjonene som den gang pågikk, og jeg husker også meget godt behandlingen i Stortinget etter regjeringsskiftet, hvor både landbruksministeren og jeg den gang var i opposisjon og inngikk i disse drøftingene. Jeg tror vi begge to har førstehånds kjennskap til hva som skjedde, og vi har en litt ulik oppfatning om hvorvidt det landbruksministeren nå legger til rette for, er i tråd med de føringer som ble lagt i St.meld. nr. 19, og som for øvrig et stort flertall i Stortinget sluttet seg til. Det er helt opplagt at strukturendring i landbruket, og spesielt innenfor melkeproduksjon, vil vi alltid se. Men når man har opplevd en bruksnedgang på 19 pst. i løpet av en tre-fireårsperiode, og når man samtidig opplever at landbruksministeren og også avtalen øker mulighetene for produksjon på det enkelte bruk såpass kraftig som det gjøres - sjeldent kraftig i et enkelt oppgjør - forundrer det meg at landbruksministeren ikke ser behovet for at Stortinget i form av f.eks. en stortingsmelding skal ha en ny drøfting av struktur i framtidig melkeproduksjon.
Selvsagt vil landbruksministeren legge til rette for så mange landbrukspolitiske og jordbrukspolitiske debatter vi kan, i Stortinget. Det er ingenting en landbruksminister heller vil enn å diskutere de viktige spørsmålene. Jeg merket meg flertallsmerknaden som ber oss om å vurdere på hvilken måte det kan legges til rette for det. Jeg har også lyst til å understreke at det er viktig å få fram at på den korte tiden fra St.meld. nr. 19 ble vedtatt, og fram til i dag - det er jo også gitt en spesiell oppmerksomhet til melkeproduksjonen i den meldingen, og det er jo her vi ser både de største grep i strukturutvikling og kanskje det største potensialet for endringer -har det skjedd en viktig teknologisk utvikling. Den gang var f.eks. ikke melkerobot en del av debattemaet. I dag er det noe de fleste melkeprodusenter diskuterer, hva er konsekvensene, f. eks. Så det å se statisk på en næring som er under så sterk utvikling, er det umulig å gjøre. Derfor er det nødvendig å ha denne debatten i forbindelse med de årlige jordbruksforhandlingene.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 11.[[Votering, se side 3370]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt. For øvrig vil presidenten gi uttrykk for at det ikke er nødvendig å bruke taletiden fullt ut.
Eg er glad for at årets reindriftsavtale har samla eit breitt fleirtal i Stortinget. Alle partia, med unntak av Framstegspartiet, støttar den framforhandla avtalen, som har ei ramme på 95 mill. kr. Denne avtalen er viktig for å sikra utøving av ei kulturberande næring som har betydeleg nasjonal interesse og betyr mykje både for samisk og for norsk befolkning. Fokuseringa i dette årets reindriftsavtale må nok seiast å vera på talet på rein. Spesielt for det føregåande året, i fjor haust, var marknads- og slaktesituasjonen slik at det blei svikt i avsetninga av reinkjøtt og òg svikt i slaktekapasitet og slaktemoglegheiter, så det talet på rein som me no har, er rekordhøgt og på eit uønskt høgt nivå. Eg vil berre gje honnør til departementet, som greip inn og tilpassa marknadsføringa. Det førte til ein auka omsetnad, som gjer at situasjonen no er meir under kontroll. På denne bakgrunnen er det spesielt eit prioritert mål å redusera talet på reinsdyr for å få ein forsvarleg bruk av dei beiteressursane som finst i reindriftsområda. Eg vil òg fokusera på Verdiskapingsprogrammet, som er tilgodesett med 7,7 mill. kr. På Reindriftas utviklingsfond er det avsett 33,5 mill. kr, og 4,5 mill. kr er avsett til FoU-midlar. Det er alle framtidsretta avsetjingar som kan medverka til å styrkja ei noko utsett næring. 2 mill. kr er òg avsett til kombinasjonsnæringar. Eg trur denne sida vil bli viktig i ein situasjon der fleire reineigarar må avvikla. Dersom det ikkje skulle lukkast å redusera talet på rein til eit forsvarleg nivå, seier komiteen at ein må vurdera kvote på talet på rein for den enkelte eininga. Det er viktig at det generelle samiske miljøet samla støttar opp om denne aktiviteten, for å stimulera til ei modernisering av reindrifta, ei meir mangfaldig produktutvikling og ei støtte til å redusera talet på rein, slik at ein får ei forsvarleg utnytting av beiteressursane i reinområda.
Jeg viser til innlegget som saksordfører Olaf Gjedrem holdt, og kan i hovedsak slutte meg til det. Når jeg allikevel tar ordet, er det knyttet til en egen merknad hvor vi i Arbeiderpartiet står sammen med Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, og som gjelder reinantallet i Finnmark. Det er i tillegg et flertall i komiteen, som saksordføreren refererte til, som beskriver situasjonen og bekymringene som kan oppstå hvis ugunstige beiteforhold slår til. Vi kan bli stående overfor en større dyrevernmessig katastrofe med utsultet og underernært rein. Dette fordi antall rein ligger langt over det som økologien kan bære. For Arbeiderpartiet er det nå viktig å si fra om at hvis de tiltakene som nå skal settes i gang og er satt i gang, ikke reduserer antallet rein, må vi gå over fra frivillige til ufrivillige tiltak. Slik det er nå, kan det ikke fortsette lenger. Det er av hensyn til dyra, men også av hensyn til at vi i Stortinget har villet få ned antall dyr over flere år nå. På spørsmål fra komiteen skriver Landbruksdepartementet bl.a.: "Det har i mange år vært en forutsetning for å få utbetalt tilskudd over reindriftsavtalen at driftsenheten utøver en reindrift som er i samsvar med de til enhver tid gjeldende lover og forskrifter for næringen. Blir det fastsatt et høyeste reintall for den enkelte driftsenhet, og dette overskrides, vil det foreligge ulovlig reindrift." Vi i Arbeiderpartiet bør også se på at en del av de tiltakene vi selv har fremmet, ikke har hjulpet. Avtalen vi behandler i dag, er framforhandlet, men den særmerknaden som Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet har, er et signal om at antallet rein må ned. Landbruksdepartementet bør da legge dette til grunn i neste års reindriftsforhandlinger hvis ikke antallet dyr er drastisk redusert i den avtaleperioden vi behandler i dag.
Saksordføreren har på en ryddig og grei måte redegjort for arbeidet i komiteen. Jeg har bare et par merknader som jeg synes det er viktig å fremføre overfor norsk reindriftsnæring, som på mange måter er en syklisk næring som svinger opp og ned, og som gjerne kan sammenlignes med en del andre næringer, men som har sine helt spesielle særpreg. Jeg vil, i likhet med saksordfører, særlig rette oppmerksomheten mot ett forhold som gjelder denne næringens markedssituasjon og det forhold at statsråden grep inn i situasjonen før jul og sørget for at avsetningen kom i gang igjen. Hele denne næringen består av et slags paradoks når vi har markedssituasjonen som bakgrunn. Reineierne ønsker å levere produkter som de har massevis av, samtidig som vi har en sluttbruker som strutter av iver etter å kjøpe reindriftsnæringens produkter, og så ser vi at innimellom denne situasjonen svikter det. Da er man nødt til å rette søkelyset mot de aktørene som har fått et hovedansvar for å sørge for bærekraften i reindriftsnæringen, nemlig at det er noen som kjøper deres produkter, varer og tjenester, og at vi har noen ledd imellom dette som har et ansvar for at markedssituasjonen i større grad fungerer og harmonerer, enn det som har vært tilfellet hittil. Jeg er svært glad for at landbruksministeren har tatt fatt i dette forholdet, som også går ut på å studere distribusjonsledd og det ansvaret som Landbrukssamvirket har på dette området. Det er nokså klart for meg at dette blir venstrehåndsarbeid, ikke primærarbeid, fra Landbrukssamvirkets side. Da er vi nødt til å gjøre det som er mulig innenfor avtalens ramme, for å komme frem til at det må være flere, andre og kanskje nye aktører som skal få en ny rolle sammen med eksisterende aktører. Skal vi lykkes med denne næringen, og skal vi lykkes med samisk kultur og utvikling, må vi ha en vilje til å se på reindrift på samme måten som vi ser på all annen næringsvirksomhet. Hvis ikke gir vi denne næringen en ryggsekk som den aldri vil være i stand til å bære med seg videre. Jeg tror også at vi har gitt reindriftsnæringen en tung ryggsekk å bære, for vi har satt likhetstegn mellom reindrift og samisk kultur. Storsamfunnet forventer at denne næringen skal drive i morgen på samme måten som man gjorde for 250 til 300 år siden, fordi dette er i tråd med vårt tradisjonelle kulturbegrep. Jeg tror vi har nok dokumentasjon til å se at denne næringen klarer ikke alene å bære videre den samiske kultur og utviklingen i Finnmark med denne tunge ryggsekken med seg. Hvis ikke verdiskapingsbegrepet får en større plass innenfor reindriften, er jeg redd vi får en evigvarende diskusjon rundt begrepet statsstøtte som har et islett av en stigmatiserende holdning overfor hele den samiske befolkning. Vi har en plikt på oss til å rydde opp i dette begrepet. Jeg er glad for at begrepene markedstenkning, markedsadgang og markedsføring har fått en langt større plass innenfor reindriftsnæringen enn tidligere, og det håper jeg bare er en begynnelse på den videre ferd.
Det er en alvorlig situasjon når det gjelder utviklingen i antallet rein i Vest-Finnmark spesielt. Reindriftsstyret fastsatte den 30. januar 2002 et øvre reintall på 64 300 dyr for sommerbeitene, mens reintallet 1. april samme år var 73 000 dyr. Pr. 1. april 2003 var antallet økt til mer enn 80 000 dyr, for ett år senere å ha kommet opp i ca. 100 000 dyr. Det vi kan konstatere, er at arbeidet med å redusere reintallet med den politikken Regjeringen og stortingsflertallet har stått for, ikke har virket. Fremskrittspartiet mener det ikke lenger kan aksepteres at reindriftsutøverne ikke følger opp de prosjektene som Regjeringen iverksetter. Det er jo den reneste fallitt når vi i de siste års reindriftsavtaler ser at man i forholdet mellom staten og NRL ikke makter å løse problemene knyttet til et øvre reintall. Hele opplegget har mistet troverdighet. Selv ikke lederen for programmet som skal få ned reintallet ved Reindriftsforvaltningens regionkontor i Kautokeino, tror det er mulig å nå målet. Når de miljømessige, dyrevernmessige og distriktsmessige problemene er synlige for alle, gir det inntrykk av handlingslammelse. Hvis vi skal fortsette å påpeke disse misforhold uten at man gjør noe med det, blir det skapt et inntrykk av at næringskomiteens medlemmer kun tar ordet i debatten og gir utrykk for sine meninger for å ha noe å fylle debatten med. Dette er uheldig, fordi problemene som Stortinget er satt til å løse, vokser og vokser. Dette undergraver Stortingets troverdighet. Stortinget må være villig til å ta noen nye grep. I et utkast til hovedanalyserapport fra Riksrevisjonen av 30. april i år slås det fast at "en del gjenværende næringsutøvere har utvidet sin bruk av ressursene når andre har redusert sine flokker". Riksrevisjonen kritiserer også Landbruksdepartementet og Reindriftsadministrasjonen for å gjøre en for dårlig jobb: "Mangelfulle føringer og prioriteringer fra Landbruksdepartementet og Reindriftsadministrasjonen i Alta, kan ha medvirket til at styrene ikke har kunnet utøve sin forvaltningsmyndighet i henhold til loven." Videre: "Mer presise rammebetingelser er en forutsetning for å kunne utnytte beiteressursene på en måte som er tilpasset økologien og gir forutsigbarhet for reindriftsutøverne." Etter alle miserer må politikken nå endres! Det er etter Fremskrittspartiets mening to farbare veier for å begrense uttaket av en ressurs. Man kan gi driveren eksklusiv rett til å utnytte et gitt geografisk område, slik bonden gjør det, eller man kan, som i fiskerinæringen, styre ressursuttaket gjennom kvoteprinsippet. Når det gjelder reindriften, gjør man ingen av delene. Man overlater til hver enkelt reineier å bestemme sitt eget uttak fra en felles ressurs. Vi tror ikke problemene med et for høyt reintall kan finne sin løsning før hver enkelt reineier får egen råderett over sin del av beiteressursen. Departementet har startet et arbeid, men det vil sannsynligvis ta mange år før sidagrensene er fastlagt, og man har, slik vi ser det, ingen troverdige virkemidler for å nå dette målet. Vi mener Stortinget må gi et pålegg til Regjeringen og ta de nødvendige virkemidler i bruk for å få ned reintallet for Vest-Finnmark til 64 300 dyr senest 1. april neste år. Vi fremmer et forslag om det. Det vi nå ser, er at stortingsflertallet har lagt til grunn at gjennomføringen av vedtaket om reindriftstilpasningen i Vest-Finnmark skal skje i samarbeid med næringen, og at det i den forbindelse innføres økonomiske ordninger som utøverne frivillig kan slutte seg til. Men resultatene kan vi ikke se bort fra når det gjelder beitegrunnlaget, som det har vært sagt fra om i mange år. Det står også i proposisjonen om dette. Norut har gjort undersøkelser som viser at lavbeitene er meget sterkt nedbeitet. I enkelte områder vil det ta oppimot 100 år å få beitegrunnlaget tilbake. Det er altså en gigantisk miljøkatastrofe, som gir erosjon og forørkning av Finnmarksvidda. Fremskrittspartiet har som sagt ikke villet akseptere denne situasjonen med mange dyretragedier og et ødeleggende kaos som har utviklet seg på Finnmarksvidda. Vi har hele tiden fremmet de nødvendige forslag som, hvis de var blitt vedtatt, ville ha forbedret situasjonen. Jeg er skuffet over at vi har blitt stående alene om alternative løsninger. Vi kunne forstått det hvis andre partier hadde fremmet konstruktive forslag for å bøte på problemene, men de glimrer med sitt fravær. Jeg tar opp våre forslag i innstillingen.
Representanten Øystein Hedstrøm har tatt opp de forslagene han refererte til.
Det arbeidet som foregår i Finnmark, er meget krevende. Jeg må si at både det omstillingsarbeidet og det verdiskapingsprogrammet for rein som man nå har satt i gang, og som man skisserer behov for justeringer av, er et meget krevende og langsiktig arbeid. Jeg tror det er viktig at Stortinget har litt tålmodighet i forhold til en så krevende jobb som det er å få gjennomført de intensjonene som ligger i denne saken. Man vet fra distriktssatsing at det å snu en utvikling ikke er gjort over natten. Man må ha et perspektiv som går på en god del år, kanskje opptil ti år, før man kan forvente å se noen resultater. Men det er klart at man må justere kursen underveis, slik at man hele tiden prøver å forbedre seg. Hovedårsaken til at jeg tar ordet i dag, er at jeg ønsker å følge opp litt det Fremskrittspartiet og Øystein Hedstrøm tar opp. Vi i SV er også veldig bekymret for at antall rein øker så kraftig som det gjør. Vi har også lest rapporten fra Riksrevisjonen, som stiller seg kritisk til at det ikke skjer noe med reintallet. Det har å gjøre med det som skjer i forhold til det økologiske, at man faktisk beiter ned store deler av Finnmark. Vi vet også at vi kan stå foran en formidabel dyrekatastrofe dersom man får en slik vinter som man ofte kan få i Finnmark. Derfor vil vi si klart fra til statsråden at vi nå forventer at det blir prioritert sterkere i Landbruksdepartementet for å gjøre noe, slik at reintallet går nedover. Vi vurderte faktisk om vi skulle støtte Fremskrittspartiets forslag, som er meget tøft, men vi ønsker å vente et år for å gi Regjeringen og statsråden mulighet til å gjøre det som Stortinget har bedt om, nemlig få ned reintallet, slik at vi kan unngå både en økologisk katastrofe og en dyrevernmessig katastrofe. Jeg er klar over at dette er meget kompliserte saker, og at det ikke er en enkel oppgave vi pålegger statsråden, men statsråden må få noen tunge oppgaver fra Stortinget.
Statsråden har definitivt ingen enkel oppgave. Det har vært prøvd over lang tid å få ned reintallet til et bærekraftig nivå. Det betyr ikke at dette er en oppgave som det skal tas lett på. Jeg slutter meg til det som er sagt av tidligere talere her i dag. Det er helt nødvendig at det blir satt inn et kraftig trøkk for å få redusert reintallet. Jeg har ikke behov for å bruke lang tid. Jeg har bare lyst til å understreke også fra vår side at dette er et arbeid som må prioriteres, og hvor statsråden må ta i bruk de midler som er nødvendig for å få dette gjennomført, slik at vi får et bærekraftig reintall også i et langsiktig perspektiv.
Årets reindriftsavtale har en ramme på 95 mill. kr. Dette er den samme rammen som for inneværende avtaleår. De omleggingene som ble gjennomført for avtaleåret 2003-2004, og som innebærer en sterk vektlegging av produksjon, er videreført i årets avtale. Avtalepartene har også i år vært opptatt av at virkemiddelsystemet utformes slik at det til enhver tid er så effektivt som mulig i forhold til de reindriftspolitiske mål. Partene er enige om at det skal foretas en gjennomgang av distriktstilskuddet. Rapporten fra dette arbeidet skal foreligge forut for neste års reindriftsforhandlinger. Som de fleste her er kjent med, har markedssituasjonen for reinkjøtt vært vanskelig det siste året. Dette er en ny og egentlig litt merkelig situasjon, som det i proposisjonen er gjort nærmere rede for. Blant annet framheves det at samarbeidet og dialogen mellom de ulike aktørene i verdikjeden ikke er god nok, noe som har fått konsekvenser for markedsutviklingen og arbeidet med utvikling og salg. Markedsføring er i utgangspunktet et ansvar for næringen og de øvrige aktørene i næringskjeden. I forhold til reindriften foreligger det imidlertid nå også en offentlig interesse i at dette fungerer. Dette har sammenheng med reintallstilpasningen i Finnmark. Dersom markedssystemet ikke fungerer tilfredsstillende, vil det få direkte konsekvenser for dette arbeidet. Det er derfor foreslått avsatt midler til økt markedsføring i tillegg til omdisponeringer for å bedre mulighetene for tidligslakting i Finnmark. Dessuten skal verdiskapingsprogrammet for rein priortiere søknader om markedsføring av merkevarer. Jeg legger til grunn at disse tiltakene vil føre til at vi unn-går den situasjonen vi stod oppe i sist høst og vinter. Landbruksdepartementet har også opprettet kontakt med viktige aktører i markedet med sikte på løsningsorientert medvirkning på dette feltet. I dette samarbeidet er det også nødvendig med et forpliktende samarbeid med næringen selv. Jeg har merket meg at komiteflertallet ber departementet om å komme nærmere tilbake til dette i forbindelse med statsbudsjettet for 2005. En livskraftig og bærekraftig reindrift er avhengig av at kvinnene har en sentral posisjon og innflytelse på alle plan. En viktig del av det reindriftspolitiske arbeidet blir derfor å legge til rette for at kvinnene finner det meningsfylt å være i reindriften. Det arbeides nå med å få utviklet en fornyet og mer målrettet likestillingspolitikk i reindriftsnæringen. Regjeringen har i forskjellige sammenhenger framhevet viktigheten av at reindriftens arealer sikres. Reindriften er var i forhold til forstyrrelser, og selv små inngrep kan gjøre stor skade. Regjeringen ser behovet for at utbygginger skjer koordinert, og hvor konsekvensene for reindriften vurderes samlet og i forhold til andre foreliggende og planlagte inngrep. En ny utfordring i denne sammenheng er vindmølleparkene. Ved behandlingen av fjorårets reindriftsavtale hadde vi fokus på reintallssituasjonen i Finnmark. Som ledd i dette arbeidet er det som kjent avsatt midler over statsbudsjettet til ulike bonusordninger for å stimulere til en frivillig reintallsreduksjon. Arbeidet med reintallstilpasningen er høyt prioritert. Det arbeides meget aktivt fra forvaltningens side med å få oppslutning om den frivillige avviklings- og reduksjonsordningen blant reineierne. Jeg skal selvfølgelig ikke legge skjul på at dette er en meget utfordrende oppgave. Reintallet har økt kraftig de siste årene, ikke minst på grunn av gode beite- og driftsmessige forhold. Selv om de igangsatte prosesser på langt nær er sluttført, må det erkjennes at situasjonen er vanskelig. Det er derfor nødvendig med en fortsatt sterk fokusering på jobben og de flaskehalser som kan være til hinder for en tilpasning. En avgjørende suksessfaktor i det reindriftspolitiske arbeidet er forståelse og medvirkning fra næringen selv. Jeg vil derfor framheve nødvendigheten av et samarbeid med næringen som både er basert på respekt i forhold til den kunnskap og de erfaringer utøverne selv sitter med, og på nødvendig erkjennelse av at vi ikke kan fortsette med ubalansen mellom reintall og beitegrunnlaget. Samarbeidet må derfor være gjensidig forpliktende. Med et slikt utgangspunkt, og med felles anstrengelser, tror jeg næring og myndigheter vil lykkes med å legge et grunnlag for en reindrift som er livskraftig og bærekraftig på lang sikt, og som også er berikende for landet vårt. Jeg har merket meg komiteens merknader om at det vil være nødvendig å ta en ny vurdering om de iverksatte tiltakene er tilstrekkelige til å redusere reintallet, og bl.a. vurdere å innføre kvotebegrensninger for den enkelte reineier. Høstens slaktesesong vil være avgjørende for om slike virkemidler vil være nødvendige.
Det blir replikkordskifte.
I 14 år har Stortinget snakket om at reintallet er altfor høyt i forhold til beitegrunnlaget, men situasjonen har blitt verre og verre. Jeg skal sitere fra en replikkrunde jeg hadde med statsråden da vi behandlet reindriftsavtalen for to år siden, hvor statsråden sa: "Jeg kan forsikre både representanten Hedstrøm og Stortinget for øvrig om at jeg er veldig opptatt av at vi nå klarer å opprettholde det tempoet - minst - som det her er lagt opp til, og at det fra Stortingets side ikke kan aksepteres at utøverne i reindriftsnæringen ikke nå følger opp disse prosjektene som vi iverksetter. I så fall må vi vurdere en hardere linje" Og videre: "La dette være en løftet pekefinger". Dette var altså for to år siden. Jeg synes det er omtrent i stil med hva statsråden sier i dag. Skal vi ha den samme debatten til neste år, eller kan vi nå være rimelig sikre på at de virkemidlene som Regjeringen nå setter inn for å få ned reintallet, vil virke? Kan statsråden gå på talerstolen og si noe konkret om hvordan Stortinget skal tro på at det virker bedre enn det som har vært gjennomført?
Disse prosjektene som jeg refererte til i 2002 om omstillingsprogrammer, frivillige ordninger, bonusordninger osv. for å redusere reintallet, er nettopp dem vi nå arbeider med å gjennomføre. Jeg må innrømme at det som skjedde, og som jeg ikke forutså den gangen, var at vi midt oppe i denne meget alvorlige situasjonen fikk en markedssituasjon som gjorde at vi ikke fikk tatt dyr ut. For det er nå engang slik at skal en redusere reintallet, må et betydelig antall rein inn på et slakteri, kjøpes av noen og spises av noen. Det er en del av den verdikjeden - som vi kan kalle det - som reintallets tilpasning må være en del av. Og her har det skjedd en kardinalfeil, som vi nå har tatt tak i. Men oppgaven er utfordrende. Det er 400-500 tonn på lager nå. Vi skal ha en normal utslakting til høsten, vi skal ha ned reintallet samtidig, og markedet svikter. Så det er en svær jobb Stortinget nå legger på meg, men jeg merker meg også at Stortinget overfor reindriftsnæringen selv nå løfter fingeren og sier at til høsten må det slaktes, og slaktes mye.
I stortingsproposisjonen står det følgende: "På grunn av svært gunstige klimatiske forhold de siste vintrene har vi unngått de store dyrevernmessige tragediene. Vanskelige beiteforhold og ugunstige beiteforhold med f.eks. låsing av beiter, vil kunne få svært alvorlige konsekvenser om de skulle oppstå påfølgende vinter. Man vil da kunne stå overfor en større dyrevernmessig katastrofe med utsultede og underernærte rein i store deler av Finnmark. Det er i den sammenheng nærliggende å peke tilbake på vinteren 1997, da nærmere 20 000 rein gikk tapt". Har man beredskap i departementet for å takle en situasjon lik den man hadde i 1997?
Vi skal være glade for at vi tross alt har hatt en kondisjon på dyrene og beiteforhold som har gjort det mulig å ta et så stort dyretall, som er altfor høyt, gjennom de siste to vintrene uten å få de store dyretragediene som vi kunne fått. Det vi nå har fokus på i departementet, er å få ned reintallet betydelig før neste vinter, for vi vet ikke hva denne vinteren vil bringe. Det betyr at slaktesesongen til høsten blir helt avgjørende, og det blir helt avgjørende hvordan vi nå lykkes med de nye grep vi tar på markedssiden, ikke minst i kontakt med Norsk Kjøtt og de store aktørene, som nå har lovet en ekstrainnsats i forhold til de store varelagrene som er, i arbeidet for å få ned reintallet. Det vil være det avgjørende. Jeg synes det er viktig at Stortinget i dag sender et meget sterkt signal til reindriftsnæringen om betydelig nedslakting til høsten, ellers vil det komme tøffe virkemidler framover.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 12.[[Votering, se side 3371]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til Arbeiderpartiet, 10 minutter til Høyre og 5 minutter til hver av de øvrige gruppene. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Dette anses vedtatt.
Stortinget skal nå behandle et Dokument nr. 8-forslag fra SV om å etablere et verdiskapingsprogram for fiskerinæringen. Dette er et meget godt forslag, som hilses velkommen fra mange hold. I forslaget viser forslagsstillerne til den betydningen fiskeriene har både for verdiskaping og sysselsetting, og hvilke utfordringer næringen står overfor. Reduksjonen i fiskeeksporten og nedgangen i sysselsettingen i næringen påkaller nye grep for å beholde fiskeriene som en stor og viktig næring. Jeg er derfor glad for at en samlet komite stiller seg bak forslaget og ber om at Regjeringen vurderer å fremme forslag i statsbudsjettet for 2005 om å etablere et verdiskapingsprogram for fiskerinæringen. I 2001 tok Arbeiderpartiet og regjeringen Stoltenberg initiativet til et verdiskapingsprogram for landbruket. Dette har vist seg å være et meget klokt grep for å øke mangfoldet av produkter og for å få fart på produktutviklingen. Jeg føler meg sikker på at et verdiskapingsprogram for fiskeriene minst vil kunne gi de samme resultatene. Som en gammel fiskerinasjon har vi mye som kan hentes fram igjen av produkter som kan bli attraktive for markedet. Med et marked som etterspør mer fersk vare, tror jeg at tiden er inne for denne formen for nytenking. Vi er også kjent med at det nå foregår et gryende samarbeid mellom fiskerinæringen og landbruksnæringen om produktutvikling og distribusjon av produkter fra den blå og den grønne åker. Med Norges rene hav, gode tilgang på ferskt kvalitetsråstoff og rene natur tror jeg vi har mye å hente på et slikt samarbeid. Derfor må det også tenkes helhet når et slikt verdiskapingsprogram blir etablert. For eksempel må også biprodukter og marin bioteknologi være med i et slikt program. Dette betyr at det må forskes og produktutvikles, og at flåteleddet må være med i denne helheten. Jeg ser fram til å få denne saken til ny behandling i Stortinget til høsten, og jeg håper at Regjeringen vil gå konstruktivt inn i denne viktige saken. Fra Arbeiderpartiets side mener vi at her må det offentlige bidra, slik at et stort potensial kan utløses. I mitt arbeid som saksordfører for dette dokumentet hadde jeg ikke i min villeste fantasi trodd at Hovedavtalen for fiskerinæringen skulle bli en del av denne saken. Jeg konstaterer at med Fremskrittspartiets hjelp vil regjeringspartiene i kveld få flertall for å begrave denne viktige avtalen, som har stått fast i over 40 år. Hovedavtalen har i 40 år vært en viktig arena for samarbeid mellom staten og fiskerinæringen. Dette samarbeidet har dreid seg både om bevilgninger til sentrale virkemidler og om andre forhold. Det undrer meg at Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet tar så lett på en så viktig sak at de bare putter et så omfattende forslag inn i en sak hvor dette overhodet ikke hører hjemme. Etter Arbeiderpartiets mening er dette en så stor sak at den burde vært lagt fram for Stortinget som en egen sak, dersom Regjeringen absolutt ville ha en slik oppsigelse på dagsordenen. Arbeiderpartiet klarte i forliket med regjeringspartiene om revidert å stoppe dette forslaget, men vi kan selvfølgelig ikke forhindre at forslag fremmes på nytt, og at flertallet benytter sin styrke til å vedta et slikt forslag. Jeg er imidlertid glad for at Arbeiderpartiet i forliket om revidert med regjeringspartiene fikk på plass garantilotten og sikkerhetsopplæringen for fiskere, som også var forsøkt kuttet av Regjeringen.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Arnesen var spak i debatten i dag mot det han har vore i media. Det er kanskje fordi han har blitt informert om at det faktisk var ei forståing - slik eg har oppfatta det - mellom regjeringspartia og Arbeidarpartiet i forhandlingane, om at dette kunne takast opp igjen. Men eg skjønar ikkje heilt at 50 mill. kr skal ha så mykje å seie. Eg hugsar at på 1980-talet var det 2 milliardar kr ein hadde. Og då ein reduserte hovudavtalen for fiskeria, skreik ein at no var det døden nær for heile Kyst-Noreg. Og no har vi dette. Når vi som har gått inn for dette, seier at vi framleis skal ha ein del løyvingar til fiskerinæringa, bl.a. til sel- og kvalfangst, då skjønner ikkje eg den støyen som no blir laga rundt dette forslaget.
Representanten Solholm framstiller det som at det bare gjelder et beløp. Dette dreier seg ikke bare om et pengebeløp, det dreier seg også om en viktig samarbeidsavtale, noe Fiskarlaget selv skriver i sin pressemelding, som vi fikk tilgang på i dag. Det er helt åpenbart at det i denne avtalen har ligget et viktig samarbeidsmoment, og det er også slik at det framover kan være aktuelt at også de beløpene som ligger inne, kan bli økt. Men jeg vil jo si at hvis man mener å ville opprettholde pengene i avtalen, hvorfor begynner man da med å kutte garantilotten, samtidig som man foreslår å fjerne avtalen?
Eg trur det var mange av oss som blei frykteleg glade då vi såg på baksida av Fiskeribladet at fiskeriavtalen og garantilotten var berga, etter forhandlingar om revidert mellom Arbeidarpartiet og Regjeringa. Representanten Arnesen har sagt at dette har vore viktig for Arbeidarpartiet. Men det har altså ikkje vore viktigare for Arbeidarpartiet enn at ein ikkje har klart å sikre seg at avtalen ikkje vart oppsagd. Som eg forstår av innstillinga, har det vore ei forståing av at regjeringspartia har vore frie til å fremme forslaget i andre samanhengar. Og det har då på eit merkverdig vis dukka opp i ei sak som ikkje har noko med det forslaget å gjere. Eg har lyst til å utfordre representanten Arnesen på følgjande: Dersom fiskeriavtalen, mot det ein skulle vente seg, skulle bli oppsagd etter behandling i Stortinget i dag, vil Arbeidarpartiet ved eit eventuelt maktskifte, f.eks. saman med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, vere villig til å reforhandle fiskeriavtalen og inngå ein ny samarbeidsavtale med norsk fiskerinæring?
Det er vel ingen gitt i en budsjettavtale å gjøre en så sterk avtale at man nekter avtalepartene å fremme forslag i Stortinget. Jeg tror ikke at en avtale kan bli så sterk. Og det var vel ingen som hadde drømt om at man skulle komme med denne saken i et Dokument nr. 8-forslag, hvor det overhodet ikke hører hjemme. Så det tror jeg ikke vi kan gardere oss mot. Så vil jeg si at for oss vil det være veldig viktig etter et maktskifte å ha en god dialog med næringen, og da er det klart at en slik avtale som vi har hatt i 40 år, er det beste redskap for å gjennomføre det. Det er ikke sikkert at den skal være i sin nåværende form, men en avtale må vi ha.
Representanten Bendiks Arnesen har retta ganske sterk kritikk, spesielt mot Kristeleg Folkeparti, i samband med fiskeriavtalen og oppseiinga av han. No var det slik at då avtalen om revidert nasjonalbudsjett blei inngått, var Arbeidarpartiet innforstått med at vi kom til å fremme dette forslaget i ei anna sak. Det finst jo forskjellige former for avtalar som er gjorde her i huset som har strekt seg over lengre tid enn eit budsjett gjer, men i denne saka blei det ikkje gjort nokon avtale, og Arbeidarpartiet visste om det. Så litt i forhold til den krisemaksimeringa som har vore. På 1990-talet var fiskeriavtalen på 3 milliardar kr, og i dag er han på rundt 50 mill. kr. I Dagbladet i dag uttaler ein til Regjeringa: "Snu, eller gå av", og at Arbeidarpartiet og SV meiner at Ludvigsen sitt grep rammar busetjing og sysselsetjing i distrikta: "Resultatet kan bli nedlegging av fiskeribedrifter i Nord-Norge." Dette er krisemaksimering. Ser ikkje representanten Arnesen det?
Jeg har ikke for vane å drive krisemaksimering, og jeg tror at næringen og andre partier har formulert seg sterkere enn jeg har gjort i denne saken. Men jeg tror man skal ta næringen på alvor når de tar såpass sterke ord i sin munn. Så må jeg jo si at jeg undrer meg over at Kristelig Folkeparti, som på en måte har vært garantisten for denne avtalen gjennom alle disse 40 årene, plutselig snur og blir motstander av avtalen. Jeg må også si at det undrer meg at når den nye partilederen i Kristelig Folkeparti reiser land og strand rundt og proklamerer at man skal ha mer samarbeid med næringen, så kvitterer man med å si opp en gammel fiskeriavtale som har fungert godt.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg slutter meg til saksordførerens oppfatning av viktigheten av Dokument nr. 8-forslaget, som egentlig har en god timing i dag, fordi det meget tungt sammensatte Grønnevet-utvalget leverte sin innstilling i dag og har vært nokså konkret med hensyn til forslag på punkter som kan bidra til å styrke norsk fiskerinærings ramme- og arbeidsvilkår for årene fremover. Jeg slutter meg også helt og fullt til det som saksordføreren har sagt, med hensyn til å drive nytenkning. Det føler jeg at Grønnevet-utvalget i stor grad har bidratt til i dag. Men det stiller også et krav som må berøre oss alle sammen, når vi til syvende og sist får dette til behandling, om at vi evner å legge bort gammelt tankegods og også selv bidrar i det nyskapings- og nytenkningsarbeidet som saksordføreren etterlyser. Så gir saksordføreren uttrykk for at han ikke i sin villeste fantasi kunne ha forutsett at spørsmålet om oppsigelse av fiskeriavtalen ville bli tatt opp ved denne anledningen. Det kan han godt ha rett i, men det kan ikke ha kommet som noen overraskelse at dette spørsmålet bringes til torgs. Det har kun en praktisk foranledning, i og med at Stortinget avslutter det praktiske arbeidet i denne sesjonen nå i løpet av få dager, og vi så det slik at det var mest hensiktsmessig å fremme det i en sak som dette. Jeg tror at SV gjør Arbeiderpartiet urett hvis man legger noen skyld for denne type behandling på Arbeiderpartiet. Man kan neppe klandre dem for dette forslaget - som jeg herved tar opp på vegne av mindretallet, Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Det lå ikke noe annet i budsjettavtalen med Arbeiderpartiet enn at dette spørsmålet ikke skulle behandles i forbindelse med innstillingen til revidert nasjonalbudsjett. Men hele Stortinget visste at forslaget ble fremmet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Og det er korrekt som representanten Arnesen sier, at det ikke er noe parti som kan forhindre oss eller andre i å fremme et hvilket som helst forslag, jf. dette forslaget, i en hvilken som helst annen relevant sak som har med dette arbeidet å gjøre. Jeg tror også man skal være veldig forsiktig i forhold til at man fremmer forslag om å si opp fiskeriavtalen, med å gi noen slags forhåndsdom om hva dette kan medføre for norsk fiskerinæring. Da tror jeg man er på fullstendig ville veier, og jeg tror man gir seg i kast med en beskrivelse av norsk fangstnæring i særdeleshet som det overhodet ikke er dekning for. Man må i hvert fall ikke gjøre et forsøk i denne behandlingen på en slags elendighetsbeskrivelse, for det tror jeg det er få innenfor næringen som kjenner seg igjen i. Til slutt vil jeg bare si på vegne av, tror jeg, alle de tre partiene som står bak forslaget, at vi akter å ha et meget nært, godt og konstruktivt samarbeidsforhold til alle organisasjonene i norsk fiskerinæring, uavhengig av behandlingen av dette forslaget.
Representanten Ivar Kristiansen har tatt opp det forslaget han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Eg reiste til Oslo ein søndag med eit brev i handa frå fiskarlaga i nordre Nordland om kor viktig det var at vi fekk lineegningstilskottet gjeninnført. Eg kom til Oslo ein tysdag, og fekk revidert nasjonalbudsjett i handa og såg at fiskeriavtalen var foreslått oppsagd frå Regjeringa si side. Ein fredag oppdaga eg - trudde eg - at Arbeidarpartiet hadde såkalla berga fiskeriavtalen i forhandlingane om revidert med regjeringspartia. Og ein måndag fann eg eit forslag i innstillinga til eit Dokument nr. 8-forslag frå SV om å etablere eit verdiskapingsprogram for fiskerinæringa - ja, der fann eg jammen eit forslag frå regjeringspartia om å seie opp fiskeriavtalen. Kva er det med denne 40-årige samarbeidsavtalen som provoserer Høgre så sterkt at dei er nøydde til å gå fram på denne måten for å få sagt han opp? Korfor i all verda har ein ikkje konsultert næringa på førehand, og korfor i all verda legg ein inn eit slikt forslag i innstillinga til eit Dokument nr. 8-forslag frå SV?
Nå så jeg faktisk en uttalelse fra lederen av Norges Fiskarlag der han klart gav uttrykk for at han ikke var overrasket over at dette forslaget dukket opp. Jeg bare gjentar at jeg tror det er på tide å få norsk fiskeripolitikk og de politiske forslag inn til behandling i denne salen. Vi har sett, hvis vi går inn i oss selv og er litt ærlige i dette spørsmålet, at de siste års forhandlinger rundt fiskeriavtalespørsmål, eller mangel på avtale, neppe har vært noe konstruktivt bidrag til å fremme norsk fiskerinæring. På den annen side er ikke dagens forslag noe bilde på at vi kommer til å dempe ned vårt engasjement, enten det er for lineegningssentral, sjøpattedyrfangst, føringstilskudd eller hva det måtte være som måtte være aktuelt å ha inn i et videre samarbeid mellom storting og norsk fiskerinæring.
Representanten Kristiansen framstiller det omtrent som at dette er noe næringen har ventet på og på en måte føler at de kan akseptere. Slik er det jo ikke. Vi har vært i møter med representanter for hele næringen, og for en gangs skyld er alle enige - dette er feil vei å gå. Jeg følte at Åsa Elvik ikke fikk svar på det hun spurte om. Hvorfor har man ikke konsultert næringen før man gjorde dette? Og mitt tileggsspørsmål er: Når informerte man næringen om at man ville gjøre dette?
Jeg synes det er litt kuriøst at man dreier spørsmålet om norsk fiskerinærings rammer og arbeidsvilkår til de høyder, enten vi snakker om 30 mill. kr eller om 60 mill. kr, at det blir et spørsmål i en avtale mellom norsk fiskerinæring og staten. For det er ikke der rammevilkårene for norsk fiskerinæring hører hjemme eller bør høre hjemme. Jeg forstår meget godt dem som gir uttrykk for overraskelse, sågar også stor overraskelse, men jeg forventer også at man legger litt bånd på seg selv og ikke sier at man er vanvittig overrasket over at et slikt forslag dukker opp. Det helt avgjørende for oss var å få presentert dette i en hensiktsmessig form nå helt i sluttfasen av arbeidsuka i Stortinget. Om det kunne vært gjort på en annen måte, i form av et Dokument nr. 8-forslag, skulle jeg mer enn gjerne vært med på å diskutere. Men substansen og realiteten i dette forslaget får vi rimelig tid til å komme tilbake til.
Ivar Kristiansen har flere ganger vist til at avtalen nå er i størrelsesorden 50 mill. kr. Dette er ikke korrekt. Det ble ikke noen avtale for inneværende år. Det ble brudd nettopp fordi Regjeringens tilbud var så lavt at fiskeriorganisasjonene ikke kunne akseptere det som en nødvendig ramme for å gjennomføre fisket på en forsvarlig måte. Næringens krav var på 200 mill. kr. Dette viser betydningen av å ha en slik avtale nettopp for at man skal forhandle om de elementer som er inngått i avtalen. Men det som fikk meg til å ta replikk, er at Ivar Kristiansen tar lederen i Fiskarlaget til inntekt for at det er greit å si opp avtalen. Jeg vet ikke om Ivar Kristiansen har lest Dagbladet i dag, men der bruker lederen i Norges Fiskarlag ganske sterke ord både mot fiskeriministeren og mot det som nå skjer i næringen. Så det å ta lederen i Fiskarlaget til inntekt for dette er vel å gå ganske langt over streken.
Jeg har i hvert fall ikke ment å ta lederen av Norges Fiskarlag til inntekt for vårt syn. Det jeg derimot gjorde et forsøk på å presentere her, var en uttalelse fra lederen av Norges Fiskarlag der han gav uttrykk for at han ikke var overrasket. Jeg tror faktisk at det er noe i nærheten av det jeg gav uttrykk for. Men det som jeg mener er overmåte viktig, er at vi i større grad får fordelingspolitikken hva angår norske fiskerier, inn i denne salen. Det må være bakgrunnen, ikke bare det at det er en forhandlingssituasjon mellom en regjering og en organisasjon som skal være ledetråd og først og fremst gi de mest presserende prioriteringer innenfor det fiskeripolitiske området, som jeg føler det har vært. I de siste årene har vi sett at det har vært svært, svært stor avstand mellom tilbud og krav. Vi har mistet fokus her i salen på de viktige områdene innenfor norsk fiskeripolitikk.
Replikkordskiftet er omme.
Forslaget frå SV er eit forslag som er bra i substans, synest eg. Det at vi som politikarar og som storting skal prøve å lage eit program, lage rammevilkår som gjer at næringa kan auke verdiskapinga, synest eg er positivt. Vi er jo inne i ein diskusjon om ei næring som har alle moglege gode framtidsmoglegheiter. Vi kan lese i fiskerimedia at dei fleste bestandane er i god forfatning, at kvotane kanskje kan aukast dei næraste åra, og at vi prøver å ta vare på ressursane og forvalte dei berekraftig. Det er fornuftig. Det som eg trur det er viktig at vi passar på, er at vi ikkje legg opp til eit verdiskapingsprogram som krev store offentlege tilskot. Derfor følte vi i Framstegspartiet det riktig - vi vart jo aleine - å presisere at dette må vere eit verdiskapingsprogram som næringa sjølv tek initiativ til, og at også næringa ber hovudansvaret for finansieringa av programmet. Dermed er det ikkje sagt at det offentlege ikkje skal kunne gå inn i ymse sektorar og hjelpe til med å komme i gang, slik eit samla storting òg gjer overfor selfangstnæringa, der vi har sagt at vi i dei næraste åra må vere villige til å yte offentleg tilskot for at denne næringa skal kunne ha grunnlag for å byggje seg opp igjen, og for at ho skal ha moglegheit til å bli lønnsam, noko ho har stor moglegheit til. Problemet er at næringa har vore så nede, og det er så lite att av den, at vi må byggje ho opp på nytt. Og då gjeld det å finne den rette måten. No er det tydeleg at det er ikkje dette som er den store debatten. Det har blitt eit svært oppslag av denne såkalla fiskeriavtalen, som representanten Bendiks Arnesen kalla for ein samarbeidsavtale. Eg har avtalen framføre meg her. Bendiks Arnesen seier at det er ikkje pengar det er snakk om, men ein samarbeidsavtale. Det står i § 1: "Departementet skal føre avtaleforhandlinger om de statlige støttetiltak i fiskerinæringen med Norges Fiskarlag." Det er heile tida snakk om støttetiltak. Og dersom ein ser på opprettinga av hovudavtalen for fiskerinæringa, står det: "Fiskeridepartementet oppnevnte 29. januar 1963 et utvalg for å utrede spørsmål som reiser seg i forbindelse med en mulig hovedavtale mellom staten og Norges Fiskarlag om støttetiltak til fiskeriene." Det er altså ikkje ein såkalla samarbeidsavtale. Det er støttetiltak. Det fleirtalet vil, er akkurat det som representanten Kristiansen var inne på fleire gonger, både i hovudinnlegget sitt og i replikkordskiftet, at desse støttetiltaka som vi eventuelt skal gi denne næringa, skal handsamast gjennom det ordinære budsjettarbeidet i Stortinget og få si løysing der, der eit stortingsfleirtal skal bestemme retning og storleik på det. Det å lage krisemaksimeringar, som enkelte har gjort, er heilt utruleg. For ei næring som har ei verdiskaping på 30 milliardar kr, skal liksom 50, 60, 70 mill. kr, som dei siste års avtalar har vore på, liksom vere det utrulege. I år er det ingen avtale. Ifølgje denne krisemaksimeringa burde næringa ha store vanskar i år. Men eg har ikkje merka at det er så veldig vanskeleg i år heller, når det ikkje er nokon avtale på gang. Så eg synest at vi kanskje bør roe det litt ned og sjå at dette faktisk kan gjerast på ein annan måte. Det er det fleirtalet ønskjer.
Det blir replikkordskifte.
Representanten Solholm uttaler "støttetiltak" som om det nærmest skulle være noe avskyelig. Men jeg vil gjerne minne om at disse støttetiltakene som Lodve Solholm snakker om, bl.a. brukes for å opprettholde en struktur med små mottaksanlegg langs kysten, som ikke først og fremst må anses som næringens oppgave, men som en samfunnsmessig oppgave som næringen påtar seg, på samme måte som f.eks. enkelte flyselskap får støtte for å opprettholde tilbud på kortbanenettet. Det bevilges også over statsbudsjettet. Det skjer etter anbudsrunder og etter forhandlinger med de enkelte flyselskap, og det bevilges midler over de årlige statsbudsjett til denne type avtaler, som inngås for år om gangen. Dermed er altså ikke dette noen særegenhet som gjelder kun i fiskerinæringen, men det brukes på en rekke andre områder hvor man bruker støttetiltak for at selskap eller næringer skal påta seg et samfunnsmessig ansvar som Stortinget mener er viktig å opprettholde.
No fekk vi endeleg beviset for at vi snakkar forbi kvarandre, og at vi i grunnen er heilt samde. Det er akkurat det same fleirtalet seier, som Odd Roger Enoksen sa no, nemleg at vi går inn på det ordinære budsjettet, og så kjøper vi dei tenestene som fleirtalet i Stortinget meiner det skal vere i rammevilkåra for ei næring, på same måten som ein gjer det innan samferdselssektoren. Ein vedtek at det er viktig og samfunnsmessig fornuftig å opprette flyruter som pr. definisjon går med underskot, men det er politisk ønskjeleg å gjere det, og så kjøper ein den tenesta. På same måten skal vi kjøpe tenester av fiskerinæringa når det gjeld å hauste sel, og når det gjeld å opprette ein del små mottak, fordi det er samfunnsmessig fornuftig. Vi kjøper dei tenestene gjennom postar på statsbudsjettet. Vi treng ikkje ha ein avtale mellom fiskerikonsesjonane og departementet. Dette kan vi vedta her i Stortinget.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Det er ein stor siger for SV at ein samrøystes næringskomite "ber Regjeringen vurdere å fremme forslag i statsbudsjettet for 2005 om å etablere et verdiskapingsprogram for fiskerinæringa". Eg vil veldig gjerne få lov til å takke saksordføraren for å ha gjort ein veldig god jobb. I all beskjedenheit må eg seie at vi heile tida har visst at dette var eit godt forslag. Vi har fått utruleg mange gode og positive tilbakemeldingar, og blant dei som varma mest, var det ein leiarartikkel i Nordlys som oppmoda Stortinget til å låne øyre til dette gode initiativet frå SV. Eg er nøgd med at komiteen har gjort nettopp det. Eg skal berre få skyte inn at eg håpar statsråden ikkje låner øyre til det representanten Kristiansen sa om å blande inn Grønnevet-utvalet i forhold til dette, for då går det frykteleg gale. Bakgrunnen for at vi har teke dette initiativet, er det enorme potensialet og samtidig dei store utfordringane fiskerinæringa har. Når eksportert kvantum aukar samstundes som eksportverdien går ned og sysselsetjinga i alle ledd i næringa går ned, bør vi brette opp ermane og ta fatt på jobben. Det er eit enormt potensial og store utfordringar. Nokre formulerer dilemmaet slik: Norsk fiskeforedling taper terreng fordi vi ikkje har utvikla lønnsame nisjar eller spesialitetar som kan forsvare eit høgt norsk kostnadsnivå, samstundes som vi heller ikkje har automatisert nok til at vi er i stand til å konkurrere med lågkostland på deira premissar. Våre svar er: Lat oss ikkje overlate denne jobben til næringa åleine. Lat oss ta på alvor dei fiskeripolitiske måla om at fiskeria skal vere lønnsame, berekraftige og bidra til arbeidsplassar og busetjing langs kysten. Lat oss vere med og ta ansvar for å utvikle strategiar for meir verdiskaping i norsk fiskerinæring! Vi har teke utgangspunkt i verdiskapingsprogrammet for landbruket og meiner at vi kan ta med oss ein del erfaringar herifrå over i eit tilsvarande program for verdiskaping i fiskerinæringa. Utviklinga av spesialiserte matvarer av høg kvalitet basert på norske mattradisjonar og spesialitetar vil vere ein rett hovudinnfallsvinkel for eit slikt program. Det er blitt gjenteke gong på gong at innlandsmarknaden for fiskeprodukt er underutvikla, og her vil det vere eit stort potensial. Dette vil vere spesielt interessant i forhold til ei kvalitetssatsing. Ein annan strategi vil vere auka utnytting av biprodukt og utvikling av bioprodukt. Skal vi ha ein fiskeforedlingsindustri i Noreg, vil også teknologiske tiltak som aukar norsk konkurranseevne når det gjeld rutineproduksjon, stimulerast. I sum har SV eit håp om at eit slikt program kan medverke til at større delar av verdiskapinga skjer lokalt, samtidig som vi kan vere med og skape fleire norske arbeidsplassar i industrien. Det har vore eit vesentleg poeng for oss at eit slikt program ikkje berre skal fokusere på foredlingsleddet, men leggje til grunn eit heilskapleg perspektiv på produksjonen. Eg ber derfor statsråden ta med seg intensjonen vår om at programmet bør omfamne heile fiskerisektoren - fiske, fangst, utstyrsleverandørar, mottak, foredling, transport, forskingsinstitutt, utdanningsinstitusjonar, eksport, en gros, konsummarknad osv. All viktig lærdom frå verdiskapingsprogrammet for landbruket er at det som skjer frå kvalen er ferdig produsert, til han ligg på middagsbordet hos forbrukaren, er avgjerande for å lykkast. Distribusjon, marknadsføring og marknadsundersøkingar må derfor ikkje undervurderast i ein slik verdiskapingsstrategi. Her trur eg at fiskerinæringa har ein del å lære, og at vi med eit slikt program kan medverke til ei positiv utvikling. Eg er kjempenøgd med at komiteen har slutta seg til forslaget vårt, og håpar at statsråden vil sjå på det med velvilje, men bland helst ikkje Grønevett-utvalet inn i akkurat dette programmet - det hadde vore fint. Når det gjeld mindretalsforslaget, har eg ikkje meir å seie enn at det anten må vere ein skrivefeil, ein trykkfeil, ein glipp, ein tabbe eller ei rein misforståing. Eitt eller anna må iallfall ha gått forferdeleg gale i regjeringspartia si interne saksbehandling, for eit forslag om å seie opp fiskeriavtalen har ikkje i det heile noko å gjere i eit forslag frå SV om å etablere eit verdiskapingsprogram for fiskerinæringa.
Kristeleg Folkeparti er einig i beskrivinga i Dokument nr. 8:67 frå representantane Elvik og Ryan av situasjonen og dei utfordringane fiskerinæringa står overfor. Vi er også einige i den utfordringa fiskerinæringa har når det gjeld busetjing og sysselsetjing langs kysten og den betydelege eksporten av sjømat denne næringa står for. I det heile er det inga usemje totalt når det gjeld dei utfordringane fiskerinæringa står overfor. Ein har vore einig i at det i eit verdiskapingsprogram ikkje berre bør fokuserast på foredlingsleddet, men at ein har eit mest mogleg heilskapleg perspektiv. Dette trur vi i Kristeleg Folkeparti er svært viktig - også for utviklinga i marin sektor. Vi er derfor einig i at ein i samband med forslag til budsjett for 2005 vurderer å fremme forslag om å etablere eit verdiskapingsprogram for fiskerinæringa. Regjeringa har vist engasjement i forhold til utfordringa for fiskerinæringa. Regjeringa har oppnemnt eit utval for marin verdiskaping, og arbeidet til dette utvalet vil bli sendt på brei høring. Regjeringa har også varsla ei eiga stortingsmelding om marin næringsutvikling. Kristeleg Folkeparti er oppteke av å ha ein god og offensiv fiskeripolitikk. Den norske fiskerinæringa eksporterer no for rundt 27 milliardar kr kvart år. I takt med dei auka eksportinntektene har fiskeriavtalen fått stadig mindre å seie dei siste åra. Frå 1990-talet er beløpet redusert, frå 3 milliardar kr til rundt 50 mill. kr i dag, sjølv om det - som det blei sagt - var brot i tingingane da ein sist prøvde å forhandle fram avtalen. At beløpet er blitt redusert så mykje på desse åra, har si årsak i at næringa har vore flink til å omstille seg både når det gjeld internasjonale avtalar om næringsstøtte og miljøkrav om endra ressursforvalting. Det fortener kvar enkelt fiskar og kvar enkelt bedrift langs kysten ros for. Fiskerinæringa er så godt som sjølvfinansiert og medverkar til betydeleg verdiskaping. Regjeringa foreslo i revidert nasjonalbudsjett å seie opp fiskeriavtalen. Det blei i budsjettforliket med Arbeidarpartiet om revidert nasjonalbudsjett semje om at spørsmålet om oppseiinga av hovudavtalen ikkje skulle behandlast i revidert nasjonalbudsjett. Arbeidarpartiet var derimot innforstått med at Regjeringa ville fremme forslaget i ei anna sak. Det har regjeringspartia gjort i denne innstillinga. Regjeringspartia har ikkje på nokon måte gjort eit avtalebrot med Arbeidarpartiet når det gjeld dette. Når det gjeld dei tilskotta som blir gitt gjennom fiskeriavtalen i dag, har ein ikkje sagt noko om å fjerne dei, slik mange opposisjonsparti hevdar i media. Forslag om tilskot til ulike tiltak blir fremma ved behandlinga av statsbudsjettet. Då får vi også diskutert dei ulike utfordringane som næringa har knytt til desse midlane. Eg meiner at det ut frå det som skjer, ikkje er nokon grunn til å drive skremselspropaganda. Som Bendiks H. Arnesen nemnde, har vi ein partileiar i Kristeleg Folkeparti som har profilert seg når det gjeld fiskeripolitikk. Eg er veldig glad for at vi har ein offensiv partileiar på dette området. Vi vil ha samarbeid med fiskerinæringa. Sjølv om ein går inn for å seie opp fiskeriavtalen, betyr ikkje det at ein ikkje ønskjer eit nært og godt samarbeid med næringa. Nei, vi vil framleis stå på og ha eit godt samarbeid med dei ulike aktørane i næringa. Det er viktig å ha denne dialogen - også for å få kjennskap til dei utfordringar næringa har.
Det blir replikkordskifte.
I førre veke var det nokre merkelege oppslag i media om Kristeleg Folkeparti og ein ny fiskeripolitikk. Det var nokon som hadde skremt Kristeleg Folkeparti sin nye leiar ut i ein fiskebåt. Dette var sikkert ein nødvendig tur; eg reknar med at det var ein del av image-bygginga rundt hans person. Det er tydeleg at han blei inspirert av denne turen, for det var ikkje måte på kva fiskarane skulle oppnå med Kristeleg Folkeparti si hjelp. Det blei proklamert at samarbeid med næringa var svært viktig. Dette er sjølvsagt positivt, men det rimar jo svært lite med det som har vore verkelegheita. Etter mitt syn tyder det på at helseministeren ikkje har fått med seg kva som har skjedd på fiskeriministeren sitt område, for det er svært få område som har blitt ramma hardare av den nedskjeringa som regjeringspartia har gjennomført. Hadde det ikkje vore for den avtalen som Arbeidarpartiet har inngått med Regjeringa, så hadde denne sektoren nærmast vore ribba for verkemiddel. Mitt spørsmål til Molvær Grimstad er om ho trur at samarbeidsklimaet i næringa blir så godt med det som Kristeleg Folkeparti går inn for.
Kristeleg Folkeparti vil framleis ha ein offensiv fiskeripolitikk og samarbeid med næringa. Eg trur at ved å rette søkjelyset mot desse områda - selfangst, føringstilskott og andre ting som kjem på statsbudsjettet - kan vi faktisk få meir politisk debatt i Stortinget om utfordringar for næringa. Eg trur ikkje næringa blir skadeskoten av at fiskeriavtalen blir sagd opp, men eg trur at vi kan få enda meir og enda betre konstruktive debattar her i Stortinget. Når det gjeld partileiaren sin båttur, var ikkje det tilfeldig. Vi har jobba grundig med ein rapport spesielt i forhold til tiltakssona i Nord-Troms og Finnmark, om utfordringar som er der. Ut frå denne rapporten har Kristeleg Folkeparti utarbeidd ein rapport som går på fiskerinæringa og utfordringane der, som vi har gått inngåande inn i og jobba målretta og konkret med. Denne rapporten kan hr. Akselsen godt få ein kopi av, så han ser at dette ikkje er tilfeldig. Vi er veldig glade for at partileiinga vil engasjere seg i fiskeripolitikk, for det er faktisk ei enormt viktig næring for landet vårt.
Eg lurer på om ikkje fiskerinæringa vil betakke seg for at Stortinget skal blande seg inn i fiskeripolitikken, dersom det er slik Stortinget har tenkt å oppføre seg når dei skal ta viktige avgjerder for fiskerinæringa. Det hadde kanskje vore ein idé å konsultere avtalepartnaren før ein sa opp avtalen, dersom det var det som var tilfellet. Problemet er at vi i dag ikkje veit kva slags tiltak som vil bli haldne oppe over statsbudsjettet, slik som Molvær Grimstad viste til - at dette ikkje er noko problem, for vi vil få det som ordinære tiltak over statsbudsjettet. Det får vi ikkje vite når vi frå SV si stortingsgruppe spør om det. Fiskeriavtalen er ein av dei få fiskeripolitiske reiskapane vi har igjen, og dersom Kristeleg Folkeparti er oppteke av fiskeripolitikk, burde dei vere opptekne av å ta vare på dei reiskapane som vi har igjen. Fiskeribladet skriv på leiarplass i dag at dei "skjønner at liberalister i Høyre og Fremskrittspartiet gjerne ser avtalen død og begravet", men dei undrar seg meir over at dette er i samsvar med den politikken som Kristeleg Folkeparti hevdar at dei står for. Mitt spørsmål til Molvær Grimstad er: Visste Kristeleg Folkeparti om at avtalen kom til å bli sagd opp, før dette forslaget kom frå Regjeringa?
Dersom representanten Elvik trur at Kristeleg Folkeparti sit defensivt på sidelinja i fiskeripolitikken, tek ho grundig feil. Eg meiner at opposisjonen her krisemaksimerer unødvendig. Og det er klart at når ein i Dagbladet framstiller det omtrent som om dette vil føre til nedlegging av fiskeribedrifter i Nord-Noreg, er ein då med på å setje spørsmålsteikn ved om ein verkeleg stikk fingeren i jorda og ser kor mykje dette dreier seg om. Det er mange måtar ein kan ha samarbeid med næringa på. Ein kan gå over på ulike område, og Fiskeridepartementet kan samarbeide med næringa sjølv om ein ikkje har ein fiskeriavtale. Og ein ser at beløpet endrar seg - 3 milliardar kr var beløpet tidleg på 1990-talet, og no er det på rundt 50 mill. kr. Ein ser at dette er ei dramatisk endring, og vi bør vere stolte over at vi har ei så flott fiskerinæring som eksporterer og står for mykje verdiskaping. Så er det utfordringar, og dei tek vi på alvor. Det er ingenting som tilseier at vi ikkje skal vere offensive i forhold til desse områda som i dag er med i fiskeriavtalen.
Representanten frå Kristeleg Folkeparti sa at Kristeleg Folkeparti har ein god og offensiv fiskeripolitikk, og den vil vi gjerne høyre meir om. Men det som forundrar meg - og oss i SV - er: Kva er det i fiskeriavtalen som hindrar Kristeleg Folkeparti i å ha ein god og offensiv fiskeripolitikk? Og kva er det som er så ille med denne fiskeriavtalen at ein ikkje eingong orienterer sine avtalepartnarar om at ein ynskjer å seie han opp, men at avtalepartnarane må lese det i revidert nasjonalbudsjett?
Det siste som representanten frå SV sa, er ikkje heilt riktig. Men det reknar eg med at fiskeriministeren kjem inn på litt seinare. Det seier seg sjølv at når beløpet har vore på 3 milliardar kr og no har gått ned til rundt 50 mill. kr, så har intensjonen med fiskeriavtalen blitt oppfylt. Så kan det vere forskjellige måtar å samarbeide med ei næring på, men ein kan ikkje halde fast på alt slik som det har vore, fordi ein har hatt tradisjon i så og så mange år for å ha ein fiskeriavtale som kan vere moden for å endrast. Det å få debatt her i Stortinget om kor mykje tilskott vi skal gi til selfangst, trur eg faktisk er bra for fiskerinæringa. Eg trur at vi manglar noko av den levande fiskeripolitiske debatten i salen, og det å få fram meir kva vi skal bruke desse pengane på, trur eg er sunt for næringa, og eg trur også det er sunt for Stortinget. Det er ikkje noko gale med fiskeriavtalen i seg sjølv, men det er eit spørsmål kva type avtalar ein skal ha framover, kva det er som er mest formålstenleg. Og eg trur ikkje at næringa kjem dårlegare ut av dette.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Jeg trodde ikke støttenivået hadde vært så høyt som 3 milliarder kr, men uansett hva støttenivået en gang i tiden var, burde regjeringspartiene gjøre det som var mulig for å opprettholde en avtale med en forhandlingspart som i løpet av en 15-20-årsperiode har vært villig til gjennom inngåtte avtaler å redusere støttenivået fra det nivået og ned til dagens nivå. Det tilsier at man har med en særdeles konstruktiv organisasjon å gjøre, som man burde gjøre det som var mulig for å opprettholde det gode forholdet til. I stedet sier man altså opp avtalen uten noen nærmere forhåndsdrøfting - bare gjennom å varsle fiskarlagsformannen, ettersom jeg har forstått, samme dag som revidert nasjonalbudsjett ble lagt fram. Man gjør ikke akkurat noe for å søke venner innenfor den næringen med en slik framgangsmåte. Det man kunne ha gjort, hvis man mente at fiskeriavtalen burde bort, var å inngå drøftinger med organisasjonen med sikte på å innarbeide framtidig støtte i budsjettet for 2005, fra andre halvår i 2005. Det ville ha vært fullt mulig, for på den måten kunne man faktisk avvikle fiskeriavtalen et år fram i tid og oppnå et helt annet resultat i fred og fordragelighet og i forståelse med næringen, i stedet for å skape de konfliktene som man jo har gjort med de uttalelsene som bl.a. fiskarlagsformannen har kommet med i Dagbladet i dag. Det som nå skjer, er at man gir overhodet ingen signaler om hva som skal inngå i de framtidige støtteordningene. Det ligger ingen signaler om det i revidert nasjonalbudsjett. Det har ikke vært noen drøftinger, og vi ser at i de siste månedene siden Stortinget sist behandlet fiskeriavtalen etter bruddet i forhandlingene, har velferdsstasjoner forsvunnet - velferdsstasjoner som har vært et viktig tilbud spesielt til fremmedflåten. Det er usikkerhet omkring føringstilskudd, og det er usikkerhet på en rekke områder. Regjeringen og regjeringspartiene gjør ikke akkurat noe for å søke venner i fiskerorganisasjonene, men man gjør heller ikke stort for å finne venner i denne sal ved den måten som man har håndtert denne saken på. Jeg føler ikke behov for å si spesielt mye om det Dokument nr. 8-forslaget som ligger til behandling. Jeg slutter meg til forslagsstillerens innlegg, og jeg er også fornøyd med at det er et enstemmig storting som slutter seg til forslaget om et verdiskapingsprogram. Når saksordføreren i sitt innlegg sa at det undrer ham at regjeringspartiene tar så lett på denne saken, må jeg si at det forundrer meg desto mer at det finnes partier på Stortinget som fortsatt vil inngå avtaler med andre partier, som tar så lett på de avtalene man har inngått. Man er ikke akkurat ute etter å søke verken venner eller langsiktige allianser når man før blekket på budsjettavtalen er tørt, fremmer det samme forslaget i en helt annen sak. Jeg forstår at Arbeiderpartiet føler seg lurt, selv om denne avtalen som Arbeiderpartiet har inngått, må sies å være en særdeles dårlig avtale. Jeg har vært med både fra regjeringsposisjon og i opposisjon og inngått budsjettavtaler, hvor man nærmest har måttet snakke med hverandre før man flyttet på et komma, og så har man altså klart å ende opp med en avtale som åpner for at dette forslaget kunne fremmes på nytt to dager etterpå. Arbeiderpartiet bør ta et repetisjonskurs i forhandlingsteknikk, men det går jeg ut fra blir gjort med det aller første. Jeg trenger ikke bruke mer tid på denne saken. Jeg vil gjerne bare ha gjentatt det som jeg prøvde å si i innstillingen, at de partier som fortsatt har til hensikt å inngå avtaler med regjeringspartiene, bør sørge for å få talt fingrene før man går fra hverandre.
Vi diskuterer bl.a. fiskeriavtalen. Den var i sin tid en milepæl i fiskernes kamp for bedre levevilkår, og den kan vel best sammenliknes med innføringen av folketrygden for resten av befolkningen. Derfor er avtalen av svært stor symbolverdi for fiskeribefolkningen. At fiskeriministeren stort sett har markert seg som en mann uten politisk dømmekraft i perioden som fiskeriminister, får være hans og Regjeringens problem. Men når det går ut over kystbefolkningen, slik som det nå gjør, blir det faktisk et stort problem for dem som skal overleve langs kysten. At Kristelig Folkeparti støtter opp om tullet, må godskrives statsministerens misforståtte Mor Godhjerta-holdning. Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre må være uten politisk gangsyn når de tør å utfordre fiskerinæringen og kysten på denne måten. Fiskeriavtalen er en institusjon. Ved å fjerne fiskeriavtalen, og det er det fullstendig respektløse ved hele Regjeringens opptreden, vil de fjerne fiskerne fra den politiske dagsordenen. Nå kan det hevdes at fiskerne står solid plantet på egne ben og ikke trenger denne avtalen. I utgangspunktet er det positivt, og det vitner om en livskraftig næring. Kystpartiet vil ha en vurdering av den nye strukturen som er i ferd med å bygge seg opp i fiskerinæringen. Det er ikke sikkert at denne "billige" avtalen for fiskerinæringen er så billig når man gjør opp samfunnsregnskapet, med fraflyttede kystsamfunn på grunn av at rekrutteringen til sjarkfiske og kystfiske er umuliggjort, fordi kvotene er havnet i hendene på dem som har store fiskebåter. Uansett - man fjerner ikke sikkerhetsnettet for en yrkesgruppe fordi de har maktet å bygge opp en bærekraftig næring. For kystbefolkningen vil dette vedtaket i første omgang bety at føringstilskuddet kan forsvinne, det samme kan tilskuddet til drift av mottaksstasjonene, drift av velferdsstasjonene, støtten til norsk selfangst og garantilotten og lineagntilskuddet. Med andre ord, Regjeringen klarer på nytt å skape usikkerhet og utrygghet for kystbefolkningen. Det er blitt sagt fra denne talerstolen at avtalen i fjor var på 50 mill. kr. Ja, den var diktert 50 mill. kr. Men da må jeg spørre om vi ikke subsidierer andre næringer? Samferdsel blir subsidiert, syketrygden blir subsidiert, politiet blir subsidiert, skoler blir subsidiert, helsevesenet blir subsidiert, osv. Vi snakker her om en næring på kysten, vi snakker om bosetting, vi snakker om sikkerhetsnettet, vi snakker om at folk vet hva de har å holde seg til. Vi i Kystpartiet trodde at fiskeriavtalen var berget. Men da regnet vi selvsagt ikke med at vi har med en regjering å gjøre som driver dobbeltspill, der de forsøker å være smarte. Regjeringspartiene og Arbeiderpartiet ble i avtalen om revidert nasjonalbudsjett enige om ikke å si opp avtalen, som Regjeringen først og fremst fremmet forslag om. At fiskeriministeren nå prøver å hevde at arbeiderpartileder Jens Stoltenberg var innforstått med fjerning av fiskeriavtalen, ser jeg på som en pompøs fornærmelse mot Arbeiderpartiets fiskeripolitiske talsmann, Bendiks H. Arnesen. Jeg er fullstendig enig med Senterpartiets medlem i næringskomiteen, Odd Roger Enoksen, i at utspillet om å fremme saken i næringskomiteen i en helt annen sak må være det latterligste påfunnet i Stortingets historie. Men det er farlig å flire av dumme påfunn. Høyre-politikken fungerer! For øvrig må jeg si at Kystpartiet er imot at landet skal selges bit for bit.
Presidenten er litt usikker på om ikke en del av karakteristikkene var det vi i dette hus kaller uparlamentariske, og vil bare påpeke det.
Eg vil gratulera forslagsstillarane, som i dag får fleirtal for prinsippet om eit verdiskapingsprogram for fiskerinæringa. Dette er viktig. Erfaringane frå landbruket viser at denne måten å tenkja på har bore frukter. Verdiskapingsprogrammet for landbruket har gjeve auka aktivitet, fleire bein å stå på og i ein del tilfelle heilt sikkert vore med på å tryggja busetjinga. Det same, meiner eg, kan skje for fiskeribransjen, og det er derfor svært gledeleg at ein får gjennomslag for dette forslaget i dag. Sjølv om eg er svært positiv til forslaget frå SV, vil eg hevda at ein del av dei problema som fiskerinæringa slit med, særleg i forhold til foredlingsindustrien, har samanheng med at Noreg ikkje har fri tilgang til vår næraste og viktigaste marknad. Ulike handelshindringar og toll har gjort det vanskeleg å få til vidareforedling i Noreg. Debatten om marknadstilgangen må me også vera viljuge til å ta i denne saka, men kanskje ein annan gong enn i kveld. Når saka som me i dag behandlar, har fått stor merksemd, er det nok ikkje først og fremst på grunn av SV sitt gjennomslag, men på grunn av ei svært uortodoks framferd frå Regjeringa si side. Heilt utan forvarsel foreslo Regjeringa i revidert nasjonalbudsjett å seia opp fiskeriavtalen. Forslaget var ikkje utgreidd, og det hadde ikkje vore nokon førehandskontakt med motparten, Norges Fiskarlag. Dette kom med andre ord som lyn frå klar himmel for dei som var involverte. Fiskeriavtalen har vore ein svært viktig del av norsk fiskeripolitikk. Avtalen har eksistert i over 40 år. Det må sjølvsagt vera lov å vilja fjerna denne avtalen, men då burde Regjeringa ha manna seg opp til å fremma denne saka på ein ordinær måte. Ei sak som denne burde ha blitt behandla på vanleg vis i næringskomiteen. Eit slikt opplegg ville m.a. gjort det mogleg å ha vanlege høringsrundar, og me kunne fått ein offentleg debatt, slik denne saka etter mitt syn hadde fortent, på ein heilt annan måte enn det som har vore mogleg med den framgangsmåten som regjeringspartia har valt. Når Regjeringa valde å leggja denne store, viktige og ikkje minst prinsipielle omlegginga inn i revidert nasjonalbudsjett, må det vera lov å spørja om motivasjonen. Var dette i håp om at heile denne saka skulle drukna i debatten om store tal og i spelet om kven som skulle støtta kven i samband med revidert nasjonalbudsjett? - Ikkje veit eg. I alle fall var det slik at i avtalen med Arbeidarpartiet om revidert nasjonalbudsjett var det semje om at dette spørsmålet ikkje skulle vera ein del av behandlinga av revidert nasjonalbudsjett. Ved å fremma forslaget om å seia opp avtalen i samband med behandlinga av eit Dokument nr. 8-forslag om eit heilt anna tema, blei ei merkeleg saksbehandling endå merkelegare. Dagen før framlegging blei eit heilt nytt og svært dramatisk tema kasta inn i komiteen. Med den forhistoria denne avtalen har, meiner eg at dette var ein uverdig måte å behandla denne saka på. Viss det på død og liv var slik at denne avtalen måtte seiast opp i vår, burde Regjeringa ha fremma eit eige Dokument nr. 8-forslag og vore i stand til å forsvara det på eigen kjøl. Det er sjølvsagt slik at regjeringspartia står fritt til å fremma dei forslaga dei sjølve meiner er rett, men det er ikkje nødvendigvis lurt å gjera dette. Før jul inngjekk Arbeidarpartiet og regjeringspartia ein budsjettavtale. I denne avtalen fekk Arbeidarpartiet gjennomslag på mange viktige felt, felt som er heilt avgjerande for at Arbeidarpartiet kunne stemma for denne avtalen til slutt. Når me så kjem til revidert nasjonalbudsjett, ser me at nesten alle punkta som Arbeidarpartiet hadde fått gjennomslag for, er blitt fjerna i forslaget frå Regjeringa. Eg kan seia som sant er, at dette aukar ikkje samarbeidsviljen eller vår glede ved å inngå avtalar med regjeringspartia. Etter mitt syn burde denne saka ha vore fremma på ein helt annan måte. Denne saksbehandlinga gjer at Stortinget kjem i vanry. Avtalen burde aldri ha vore sagd opp på denne måten. Utover dette merkar eg meg at nok ein gong har regjeringspartiet Høgre vunne over Kristeleg Folkeparti i ei viktig politisk sak.
Den situasjonsbeskrivelse som ligger til grunn for Dokument nr. 8-forslaget, opptar Regjeringen og har vært sentral i det arbeidet som Regjeringsutvalget for marin verdiskaping har gjort. Det arbeidet og Dokument nr. 8-forslaget er helt på linje. Begge de to dokumentene vil også danne grunnlaget for den stortingsmeldingen om marin verdiskaping og marin næringsutvikling som vi har varslet skal legges fram. Et verdiskapingsprogram må selvsagt, som også representanten Elvik var inne på, settes inn i en helhetlig fiskeripolitikk. Det får Stortinget til behandling som særskilt sak i form av en stortingsmelding. Det er en behandling som jeg gleder meg til, med bakgrunn i den store enighet som komiteinnstillingen viser. Det skulle være et godt grunnlag for å komme fram til omforente løsninger. Innovasjon Norge forvalter allerede ordninger med relativt sammenfallende formål med det foreslåtte verdiskapingsprogram. Både Forskningsrådet og Regjeringens innovasjonssatsing, Innovasjon 2010, prioriterer marin sektor. Jeg vil i tråd med innstillingen komme tilbake til dette i budsjettproposisjonen til høsten, men den helhetlige verdiskapingspolitikken må selvfølgelig etter mitt skjønn behandles i stortingsmeldingen, som jeg sa i sted. I innstillingen blir også forslaget fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet om å si opp hovedavtalen for fiskerinæringen med virkning fra 1. januar 2005 tatt opp. Dette er i samsvar med det opprinnelige forslaget fra Regjeringen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett av 2004. Mindretallsforslaget kommer opp til votering senere i kveld. Hovedavtalen for fiskerinæringen ble inngått den 3. juni 1964 mellom Fiskeridepartementet og Norges Fiskarlag og innledet et samarbeid med sikte på tiltak som kunne øke lønnsomheten i fiskerinæringen. Målet var at fiskerne skulle oppnå en inntekt minst på linje med inntekt i andre yrker, slik at næringen etter hvert kunne gjøres uavhengig av statlige støttetiltak. Avtalen var altså en økonomisk avtale og ikke en generell samarbeidsavtale, slik representanten Arnesen synes å tro. Det framgår tydelig både av avtalen og stortingsbehandlingen i forbindelse med St.meld. nr. 7 for 1964-1965, Om hovedavtale for fiskerinæringen. Etter Regjeringens vurdering er målsettingen i hovedavtalen oppnådd. Lønnsomheten i flåten er forbedret, og ulike tiltak vil forsterke denne positive utviklingen. De ferskeste lønnsomhetstallene fra Budsjettnemnda viser at 21 av 25 fartøygrupper har positive driftsresultater. Driftsmarginene i 2002 for enkelte fartøygrupper er gode, for ringnotfartøy mellom 24 pst. og 32,4 pst., for snurrevadfartøy på 8-13 meter på 14,3 pst. og for garnjuksebåter i Nord-Norge på 13-21 meter på 12,2 pst. Innføring av fartøykvoter i kystflåten har bidratt til en bedre lønnsomhet, og Regjeringen har med utvidelsen av enhetskvoter for havfiskeflåten og innføring av drifts- og strukturordning for kystflåten lagt grunnlaget for at fartøyene skal kunne øke sitt kvotegrunnlag og dermed tilpasse driften slik at det blir økt lønnsomhet. I tillegg har vi lagt til grunn stabilitet og forutsigbarhet i kvotefordelingen mellom hav- og kystflåten. Det samme gjelder for kystflåten etter at man innførte den såkalte Finnmarksmodellen. Målt i faste priser er tilskuddsrammene redusert fra over 3 milliarder kr tidlig på 1980-tallet til 50 mill. kr i 2004. Forhandlingsformer har vist seg å være lite egnet når støtteomfanget er blitt så pass begrenset som det faktisk er. Allerede i 1964 ble det faktisk stilt spørsmål om Norges Fiskarlag alene skulle være statens motpart i disse sammenhenger. De siste årene har det så blitt stadig lengre avstand mellom Fiskarlagets krav og statens tilbud, og det ble brudd da Fiskarlaget stoppet på 200 mill. kr, mens Stortinget vedtok en ramme på 50 mill. kr. Fiskerinæringen er i mange sammenhenger også best tjent med å framstå som mest mulig subsidiefri og i størst mulig grad å bli behandlet som alle andre næringer. Den nødvendige dialogen mellom Fiskeridepartementet og næringen vil selvsagt bli ivaretatt på andre måter enn i forbindelse med støtteforhandlingene. Dette vil også bli fulgt opp så snart Stortinget har gjort sitt vedtak. Det har partene vært enige om. Arbeiderpartiet viser i sin innstilling til at Stortinget gjennom det overordnede fiskeripolitiske mål har gitt fiskerinæringen en spesiell rolle i nærings- og distriktspolitikken. Det er min faste overbevisning at fiskeripolitikkens viktigste bidrag til distriktspolitikken er å skape betingelser som vil skape lønnsomme bedrifter på hav og på land, ikke først og fremst gjennom statlige overføringer. Regjeringen vil i budsjettet for 2005 selvfølgelig vurdere hvilke tiltak som i dag finansieres over fiskeriavtalen, som skal videreføres. Jeg vil minne om at årets avtale omfatter både føringstilskudd og støtte til selfangst. Men representanten Enoksen tar feil når han sier at velferdsstasjonene er en del av hovedavtalen. Stortinget får muligheter til å komme tilbake til dette i forbindelse med støttebehandlingen. Min overbevisning er at både næringen og Stortinget dermed får en større reell innflytelse over eventuelle målrettede virkemidler i den ordinære budsjettbehandlingen i denne sal.
Det blir replikkordskifte.
Statsråden er opptatt av å få fram at dette ikke er en avtale for samarbeid. Dette er stikk i strid med den oppfatning en samlet næring har når det gjelder dette spørsmålet. Dersom det er slik at den økonomiske delen skal legges inn i de årlige budsjett, at Regjeringen har vilje til å legge dette inn i de årlige budsjett, hvorfor startet man da med å kutte i garantilotten, som er en del av denne avtalen? Hvorfor har statsråden et behov for å få bort denne avtalen, mot en samlet nærings ønske? Det er jo ikke et krav fra næringen å få avtalen bort. Det er tvert imot et krav fra næringen å få beholde den. Føler ikke statsråden at dette svekker samarbeidet med næringen, og at muligheten til omforente tiltak for næringen dermed svekkes?
Man tar nok litt hardt i når man sier en samlet fiskerinæring. Dette er en avtale mellom Norges Fiskarlag og Fiskeridepartementet. Det er nok ikke slik at en samlet næring, omfattet av industri, salg, oppdrett av hvitfisk og pelagisk fisk, er så samstemt som det her hevdes. Det er ikke tvil om at hovedavtalen omfatter økonomiske støttemidler, og at det selvsagt har vært et samarbeid i den sammenheng. Men avtalen som sådan er ikke en generell samarbeidsavtale. Derimot er Fiskarlagets ledelse og jeg enige om at når Stortinget har gjort sitt vedtak, og hvis det er mindretallets forslag som blir vedtatt, skal vi sette oss ned og drøfte hvordan vi skal videreføre dialogen om de behov som næringen kan ha når det gjelder økonomiske virkemidler. Så vil Regjeringen selvsagt for hvert budsjett vurdere om noen av disse virkemidlene, enten det gjelder føringstilskudd, tilskudd til selfangst eller annet, skal videreføres. Når garantilotten ble brakt inn i dette, er det helt naturlig, fordi garantilotten ble finansiert over hovedavtalen. Det er forklaringen.
Det er ikke standpunktet i seg selv som er egnet til å overraske i denne saken. Det at Regjeringen ønsker å si opp fiskeriavtalen, er jo kjent. Det som forbauser oss, og som vel forbauser også mange utenfor dette hus, er at en regjering kan velge en så useriøs måte å gå fram på overfor en næring og overfor Stortinget. Jeg tror de færreste ville ha tenkt seg muligheten av å legge inn en oppsigelse av en topartsavtale i et helt annet dokumentforslag, som Regjeringen her har valgt. Regjeringen står selvfølgelig fritt til å mene det og fritt til å si opp en avtale, men det får jo et snev av en æ da bæ da-politikk over seg, altså en så useriøs politikk på et så viktig felt. Æ da bæ da sannsynligvis til Arbeiderpartiet, som inngikk avtalen, men også æ da bæ da til Fiskarlaget: Se, vi er i stand til å få det til - æ da bæ da! Det er på en måte den seriøsiteten som ligger til grunn for det arbeidet en regjering skal gjøre, og det arbeidet Stortinget skal gjøre, som her stilles i vanry. Jeg hørte jo statsrådens innlegg. Kan han forstå at opposisjonen i dette tilfellet mener at denne regjeringen opptrer respektløst, hvis de virkelig mente at det var seriøsitet i at de valgte en annen fremgangsmåte? Kan ikke statsråden se at det fins et snev av poeng i dette?
Da Regjeringen konstaterte at gapet mellom krav og vedtak i Stortinget var så stort som det viste seg å være siste året - vi har sett en økende differanse mellom forventninger og det som har vært mulig å få til gjennom en avtale - startet vi en vurdering av oppsigelse av avtalen. Vi har sagt opp avtalen helt i tråd med avtalens paragrafer, og vi varslet Stortinget gjennom revidert nasjonalbudsjett. Så skjedde da det at man i forbindelse med budsjettavtalen ikke ønsket at det skulle behandles der. Som det er kommet fram her, var man fra avtalepartene innforstått med at saken ville bli reist i en annen sammenheng. Da har ikke jeg innvendinger mot at saken ble fremmet som den ble.
Først mitt poeng med det jeg sa om velferdsstasjonene. Det var ikke en konsekvens av manglende bevilgning over fiskeriavtalen, men det var det at disse stasjonene i et visst omfang er blitt nedlagt nettopp på grunn av manglende finansiering. Og det forsterker egentlig bare mitt poeng. Det er ikke en del av avtalen. Dette er gjenstand for årlige budsjettbevilgninger uten drøfting, og med de konsekvenser som måtte komme av det. Fiskeriministeren har i sitt innlegg nå for så vidt argumentert greitt for hvorfor fiskeriavtalen bør avvikles. Sett at det virkelig er fornuftig å gjøre det og erstatte den med andre tiltak. Da er ett av problemene for oss på Stortinget at fiskeriministeren i revidert nasjonalbudsjett for det første overhodet ikke har gitt noen signaler om hvilke ordninger som skal videreføres. Dernest har fiskeriministeren her i dag framført en ganske klar argumentasjon som bare kan tolkes på én måte: Neste års bevilgning blir lavere enn de 50 mill. kr som bruddet kom på i år. Hvis ikke det er tilfellet, er jeg helt ute av stand til å forstå hvorfor fiskeriministeren har et slikt hastverk med å få avtalen oppsagt nå, og at han ikke kunne følge en annen prosedyre som ville ha ført til at dette kunne ha skjedd på en mer minnelig måte. Så, hvis jeg kan få lov til å stille fiskeriministeren et spørsmål: Hvis fiskeriministeren i ettertid ser på dette, hvor mye angrer han på framgangsmåten, på en skala fra en til ti?
Når Regjeringen fremmet dette forslaget, var det veloverveid og som sådant er det ikke snakk om anger eller noe annet. Jeg er tilfreds med at dette mindretallsforslaget kan bli vedtatt i dag. Da er jeg litt mer overrasket over at man ikke har den tiltro til Stortinget, eller til næringen som sådan, at de skal kunne argumentere i en budsjettbehandling, som alle andre næringer må gjøre. Til syvende og sist får det være opp til Stortinget å bestemme budsjettet, og dermed rammene for eventuelle tiltak som skal videreføres. Det er ikke naturlig for Regjeringen å skulle varsle bevilgninger for det kommende året i revidert nasjonalbudsjett. Derfor kan jeg ikke si noe i dag om ordninger og nivåer, men jeg har varslet at Regjeringen vil vurdere om noen av tiltakene skal videreføres i 2005-budsjettet. Når det gjelder velferdsstasjonene, er det riktig at det ble kuttet i budsjettet som Regjeringen la fram i budsjettavtalen i høst mellom Arbeiderpartiet og Høyre - unnskyld, regjeringspartiene.
Ja, klokken er 23.45, så
Det hjertet er fullt av
Det er nødvendig å gå litt videre, for dette er en spesiell situasjon. I dette huset fins det både skrevne og uskrevne regler som man har lang parlamentarisk tradisjon og praksis for, og man har også lang tradisjon for hvordan man skal håndtere organisasjoner utenfor dette hus. Så velger man en så useriøs framgangsmåte. Bare se situasjonen: Revidert nasjonalbudsjett er ennå ikke behandlet i Stortinget. Det vedtaket skjer på fredag. Man gjør i kveld et vedtak der det eksplisitt står i avtalen at dette ikke skal behandles i revidert, og så kommer man altså to-tre dager i forkant og får vedtaket. Kan dette kalles seriøs politisk behandling av en seriøs regjering? Jeg stiller meg meget undrende til at så drevne parlamentarikere som det som tross alt fins i regjeringspartiene her i huset, kan akseptere en framgangsmåte som er så respektløs overfor en hel yrkesgruppe, og ikke minst overfor en avtalepartner. Men det går ikke jeg inn i, for det er ikke jeg som har inngått den avtalen. Men jeg forbauses over at man virkelig kan gjøre det, og at statsråden står her på Stortingets talerstol og sier at han har ingen innsigelser til denne framgangsmåten. Hadde det vært et snev av fingerspitzgefühl i dette, burde statsråden ha sagt: Jeg ser at vi kanskje skulle ha lagt ned et dokumentforslag. Du hadde fått det som du ville likevel, statsråd, men det hadde vært en mer respektfull måte å gå fram på!
All tale skal rettes til presidenten.
Det er interessant at representanten Djupedal på vegne av SV sier at det hadde blitt det samme vedtaket uansett. Jeg vet ikke om jeg skal tolke det dit hen at også SV i så fall ville støttet et slikt forslag. Jeg tar så absolutt avstand fra karakteristikken at dette er useriøs behandling. Jeg oppfatter at Stortingets behandling av saker som Regjeringen legger fram, eller Dokument nr. 8-forslag, er en seriøs behandling. Noe annet hadde jeg ikke forventet at representanter med lang parlamentarisk erfaring skulle si fra Stortingets talerstol. Dette er seriøst, både forslaget og behandlingen, men at representanten Djupedal oppfatter det på en annen måte, får stå for hans regning.
Det må vere ei historisk utlegging av eit anna parti sin politikk at statsråden greier å få det Djupedal sa, til å bli at SV ville ha stemt for ei oppseiing av fiskeriavtalen. Saka er at eit mindretal på Stortinget ikkje kan hindre eit fleirtal på Stortinget i å vedta det dei vil. Dette mindretalet kan ikkje hindre fleirtalet i å fremme dette forslaget og få det vedteke i forbindelse vårt Dokument nr. 8-forslag. Men det hører ikkje heime der, og det burde ikkje ha vore der. Når statsråden argumenterer med at avtaleregimet ikkje har vore formålstenleg, og at Norges Fiskarlag kanskje ikkje burde ha vore einaste avtalepartnar, er det naturleg å spørje statsråden om det da ikkje heller hadde vore intelligent å endre avtaleregimet i staden for å seie opp avtalen? Men det som eg ønskjer å utfordre statsråden på, er: Eg reknar ikkje med at det gjer noko inntrykk på statsråden at opposisjonen er rasande, men gjer det ikkje litt inntrykk på han at leiaren av Noregs Fiskarlag brukar så sterke ord som han gjer i Dagbladet i dag, der han stiller seg undrande til kven denne statsråden eigentleg er statsråd for? For fiskarane er det iallfall ikkje.
Jeg leser avisene, og jeg leste oppslaget i avisen i dag. Jeg har også deltatt på møter i fiskeriorganisasjonene, inklusive møter hvor lederen i Norges Fiskarlag deltok. Det er helt klart at det ikke er tilfredshet med at vi sier opp avtalen, men nå er nok ordenes valør litt forskjellig alt etter som om man står på talerstolen eller er gjengitt i media. Jeg merker meg den skjerpede tonen som er i media i dag, men det er altså en langt mer skjerpet tone enn det jeg hørte på f.eks. Troms Fiskarfylkings årsmøte. Det er nok slik at man påvirkes i den debatten som er. Jeg er helt trygg på at Regjeringen kommer til å ta fiskerinæringens utfordringer på så stort alvor at vi også vil se til at det er virkemidler som ivaretar de hensyn som vi finner nødvendig. Derfor skal vi vurdere dette forløpende under høstens budsjettbehandling. Da har jeg tiltro til at både næringen og Stortinget er i stand til å håndtere det. Og skulle det vise seg at Stortinget ikke er fornøyd med det Regjeringen har lagt fram, går jeg også ut fra at Stortinget vet hvordan de kan håndtere det.
Replikkordskiftet omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
La meg først slå fast at det som denne saken egentlig handler om, forslaget fra SV om et verdiskapingsprogram for fiskerinæringen, er en flott idé, som komiteen samlet ber Regjeringen vurdere. Men det er altså slik at debatten om denne flotte ideen har druknet, fordi Stortingets flertall har "klonet" inn et fremmedelement. Lederen i dagens Fiskeribladet har tittelen "Uverdig i Stortinget". Lederen er for lang til å siteres i sin helhet, men jeg tar med følgende sitat: "Vi har alltid vært tilhengere av at Stortinget engasjerer seg i norsk fiskeripolitikk. Når det gjøres viktige veivalg, bør beslutningene ha så sterk demokratisk forankring som mulig." Fiskeribladet stiller på lederplass et stort spørsmål ved den måten Stortinget har drevet fiskeripolitikk på de siste dagene, og sier videre: "Slik det ser ut nå er det takk og farvel både til fiskeriavtalen og sikkerhetsopplæringa. Det er ille nok i seg sjøl. Verre er det at det tydeligvis drives et politisk spill, der spillet i seg sjøl har større verdi enn hensynet til de sakene de gjelder - og de menneskene som faktisk er berørt." Reaksjonene ute på det som er i ferd med å skje, har vært svært sterke. Norges Fiskarlag mener bl.a. at Regjeringen har lurt Arbeiderpartiet, og at denne saken ikke er egnet til å skape tillit til det politiske system. Statsråd Ludvigsen sa på årsmøtet i Troms Fiskarfylking sist fredag at det ikke var grunnlag for den kritikken som er kommet, og at Arbeiderpartiet var vel innforstått med at det - altså oppsigelse av hovedavtalen - ville komme i en sak før revidert. Arbeiderpartiets forhandlere avviser dette. Fiskeribladets hovedkonklusjon er at det drives et uverdig politisk spill i Stortinget. Jeg har ikke forutsetning for å være dommer i det spillet, men merknadene i saken og debatten så langt gir klart inntrykk av en sak med uvanlig høy temperatur. Jeg synes det er all grunn til det. Representantene Kristiansen og Molvær Grimstad har i dag sagt at man ønsker et nært, godt og konstruktivt samarbeid med næringen. Det er ord som statsråd Ludvigsen også bruker. Så kan jo vi som ikke har tilgang til de innerste politiske kretser i Regjeringen, undres: Er dette Regjeringens nye måte å skape omforente løsninger på, og gode prosesser med næringen? Hvis ikke, hva er så årsaken til at man velger å opptre som en elefant i et glasshus? Jeg hever ikke et øyenhår over den politiske umoral som Fremskrittspartiet og Høyre står for i denne saken, men at Kristelig Folkeparti uten blygsel tar på seg keiserens nye klær, gjør at alle de samme øyenhårene løfter seg i kor. Stortinget har i denne saken misbrukt makt, et misbruk av makt som uten tvil skader omdømmet til norsk toppolitikk, både i næringen og blant folk flest. Et maktmisbruk som jeg skjemmes over. Til slutt: At statsråden har havnet i en diskusjon om hva formannen i Fiskarlaget mener eller ikke mener, skal ikke jeg ha noen mening om, men det er tydelig at de ikke har vært på samme møte.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 13.[[Votering, se s. 3371]]
Da er Stortinget klar til å gå til votering over de sakene som er oppført på dagens kart. Det kan bli en forholdsvis lang votering, så presidenten håper representantene er klare.
Under debatten er det satt fram i alt 35 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Oddbjørg Ausdal Starrfelt på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslagene nr. 2 og 3, fra Oddbjørg Ausdal Starrfelt på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 4, fra Petter Løvik på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti forslag nr. 5, fra Oddbjørg Ausdal Starrfelt på vegne av Arbeiderpartiet forslagene nr. 6-17, fra Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 18-34, fra Heidi Sørensen på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 35, fra Jorunn Ringstad på vegne av Senterpartiet. Det voteres først over forslag nr. 35, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: "Ramma til samferdselsformål vert auka med 30 mrd. kroner i perioden 2006-2015.Den auka ramma vert å fordela slik: Påplussing frå SenterpartietÅrseffektKap. 1062 Kystverket + 1 mrd. kroner+ 0,1 mrd. kroner Kap. 1320 Statens vegvesen + 19 mrd. kroner+ 1,9 mrd. kronerfordelt slik:- Post 23 Drift og vedlikehald + 4 mrd. kroner 0,4 mrd. kroner- Post 30 Riksveginvesteringar + 10 mrd. kroner 1,0 mrd. kroner- Post 31 Rassikring + 3 mrd. kroner 0,3 mrd. kronerKap. 1320 post 72 Kjøp av riksvegferjetenester + 1 mrd. kroner+ 0,1 mrd. kroner Kap. 1350 Jernbaneverket + 9 mrd. kroner + 0,9 mrd. kronerSum + 30 mrd. kroner+ 3 mrd. kroner Midlane innafor kapitla vert fordelt i tråd med Senterpartiet sine merknader i Innst. S. nr. 240[[2003-2004]]
Det voteres så over forslagene nr. 18, 19, 20, 22, 24 og 33, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 18 lyder: "1. Rammene til samferdselsformål i planperioden 2006-2015 økes med 43,5 mrd kroner i forhold til Regjeringens forslag.Midlene fordeles på følgende måte: FormålØkningÅrseffektJernbane + 30,1 mrd. kroner+ 3,01 mrd. kronerStamveier - 5,47 mrd. kroner- 0,574 mrd. kronerØvrige riksveier + 3,47 mrd. kroner+ 0,347 mrd. kronerRassikring + 2,0 mrd. kroner+ 0,2 mrd. kronerSykkel- og gangvei + 3,4 mrd. kroner+ 0,34 mrd. kronerKystverket + 2,0 mrd. kroner+ 0,2 mrd. kronerKjøp av riksveiferjetjenester + 1 mrd. kroner+ 0,1 mrd. kronerKjøp av lufthavntjenester + 0,5 mrd. kroner+ 0,05 mrd. kronerKollektivtransport + 6,5 mrd. kroner+ 0,65 mrd. kroner 2. Midlene innenfor disse hovedrammene fordeles i tråd med Sosialistisk Venstrepartis merknader i Innst. S. nr. 240[[2003-2004]]
Det voteres så over forslagene nr. 21, 23, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32 og 34, fra Sosialistisk Venstreparti.
Det voteres så over forslagene nr. 6, 8, 10, 11, 12, 13, 14, 15 og 16, fra Fremskrittspartiet.
Det voteres så over forslagene nr. 7, 9 og 17, fra Fremskrittspartiet.
Forslagsstillerne fra Arbeiderpartiet har bedt om at det voteres over forslag nr. 4, fra Høyre og Kristelig Folkeparti, før forslag nr. 5, fra Arbeiderpartiet, tas opp til votering - dette fordi det dreier seg om fordeling av rammene. Dersom det ikke kommer noen innvendinger mot det, vil presidenten etterkomme ønsket. - Slik vil det bli gått fram. Forslaget fra Høyre og Kristelig Folkeparti lyder: "Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at den relative økningen blir omtrent den samme for veg og jernbane, dersom det i planperioden blir høyere årlige budsjettrammer enn planrammen i St.meld. nr. 24[[2003- 2004]]
Det voteres så over forslag nr. 5, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: "1. RammeStortinget ber Regjeringa auke ramma til samferdselsformål med 22 mrd. kroner i perioden 2006-2015 i høve til St.meld. nr. 24[[2003-2004]] 2006-2015pr. årVeg:Stamvegar 4 mrd. kroner0,4 mrd. kronerØvrige riksvegar 5 mrd. kroner0,5 mrd. kronerRassikring 1 mrd. kroner0,1 mrd. kronerJernbane:Investeringar i lina 10 mrd. kroner1 mrd. kronerAndre kollektivtiltak:Insentivordninga 1 mrd. kroner0,1 mrd. kronerAlt. bruk av riksvegmidlar til koll.føremål 0,5 mrd. kroner0,05 mrd. kronerKystverket 0,5 mrd. kroner0,05 mrd. kronerTotalt 22 mrd. kroner2,2 mrd. kroner
Det voteres så over forslagene nr. 2 og 3, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti.
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringen utrede mulighetene for persontogdrift på Alnabanen."
Det skal så voteres over innstillingen, og presidenten gjør her oppmerksom på at de tre første linjene i forslag til vedtak skal utgå. Det skyldes en såkalt inkurie at de har blitt stående der.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Kenneth Svendsen på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 2, fra Geir-Ketil Hansen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres først over forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en sak hvor flysikringstjenesten tas ut av Avinor AS og blir en egen forvaltningsenhet under Samferdselsdepartementet."
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: "Avinor AS etableres som et "Non Profitt" selskap hvor det ikke betales utbytte, og hvor overskuddet etter avsetninger brukes til å holde brukeravgiftene lavest mulig."
Under debatten har Kenneth Svendsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringen legge fram en egen sak for Stortinget hvor de prinsipielle sidene vedrørende etablering av et nasjonalt "Hurtigrutemuseum" tas."
Var det mange som ikke fikk stemt her? Presidenten synes ikke tallene stemmer. Det var flere som ikke stemte, så da tar vi voteringen om igjen.
Under debatten har Kenneth Svendsen satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget i forbindelse med statsbudsjettet for 2005 med forslag om en bevilgning på 99,5 mill. kroner for fullfinansiering av Imarsundprosjektet utan bompenge- innkreving." Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Under debatten er det satt fram 12 forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Olav Akselsen på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 3-5, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet og Senterpartiet forslagene nr. 6 og 7, fra Inge Ryan på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet Presidenten gjør oppmerksom på at forslag nr. 6 foreligger omdelt i salen i endret utgave. Videre forslagene nr. 8 og 9, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 10 og 11, fra Inge Ryan på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 12, fra Olav Akselsen på vegne av Arbeiderpartiet Forslagene er inntatt i innstillingen, med unntak av det endrete forslag nr. 6 og forslag nr. 12, som også er omdelt på representantenes plasser i salen. Det voteres først over forslagene nr. 10 og 11, fra Sosialistisk Venstreparti.
Det voteres over forslag nr. 8, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med en vurdering av ytterligere utvidelse av NIS-registerets fartsområde i 2005."
Det voteres over forslag nr. 9, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag til et nytt system for beskatning av skipsfartsvirksomhet[[tonnasjeskattesystem]] i forbindelse med statsbudsjettet 2005. Det nye norske systemet skal ta utgangspunkt i tonnasjeskattemodellene i Storbritannia, Nederland og Danmark, både når det gjelder systemets innhold og systemets struktur. Systemet må bygge på følgende elementer: 1. Skipsfartsbeskatningen styres av inntektens kilde og fastsettes som normert inntekt. Nivået tilpasses Europa.2. Selskapet står fritt i forhold til organisering av virksomhet og kapital.3. Beskatningen av finansinntekter og valuta harmoniseres med tonnasjeskatteordningen i Danmark.4. Skattefriheten skal gjelde selskapsnivået. Skipsfartsinntekter kommer til beskatning hos personlig aksjonær, jf. løsningene i Europa.5. Begrepet "skipsfartsinntekter" samt kvalifiserende aktiviteter, tilpasses i henhold til modellene i Storbritannia, Nederland og Danmark."
Det voteres over forslagene nr. 6 og 7, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.
Går det an å splitta dei? Arbeidarpartiet vil vera med på forslag nr. 6.
Da begynner vi på nytt igjen. Det voteres over forslag nr. 7, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringen om å komme tilbake til Stortinget med en vurdering av hvordan man kan legge forholdene bedre til rette for fraktefartøyene gjennom en samordning og reduksjon av de statlige avgiftene for fartøyene fra og med budsjettåret 2006, under forutsetning av at inntektsbortfallet for de berørte områdene kompenseres i sin helhet gjennom offentlige overføringer."
Det voteres så over det endrede forslag nr. 6, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringen om å etablere nye utviklingsmidler som innenfor rammene av EØS-avtalen kan gi norske verft fortrinn i utvikling og bygging av de fem gassferjene." Arbeiderpartiet har varslet at de vil støtte dette forslaget.
Fremskrittspartiet også.
Fremskrittspartiet skal også støtte det? Det var interessant. Det er da varslet at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet vil støtte dette forslaget.
Det voteres så over forslagene nr. 3-5, fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet.
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringa føreta ei evaluering av verknadane ved dei spesielle skatteordningane og rammevilkåra denne bransjen har. Herunder ei vurdering av korleis reiarlaga bidrar til arbeidsplassar for norske sjøfolk, og bruk av norsk utstyr og leveransar."
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringa stoppe forslag til endringar av utlendingsforskrifta om arbeidsløyve for utanlandske mannskap på utanlandske skip i norsk innanriksfart."
Det voteres over forslag nr. 12 fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringa redusera nettolønsordninga til sjøfolk på utanlandsferjene i NOR, til berre å omfatta pålagt tryggingsmannskap ombord[[jf. alarminstruks]]
Det er mulig det har oppstått en viss forvirring, men i og med at forslag nr. 5 falt, skulle Senterpartiet stemt subsidiært for forslag nr. 12.
Da tar vi forslag nr. 12, fra Arbeiderpartiet, opp til ny votering. Så får de støtte det, de som kan og vil.
Jeg stemte feil, jeg skulle stemme imot.
Da blir det 54 stemmer mot og 47 stemmer for forslaget. Likevel blir det ikke bifalt.
Presidenten regner med at Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
Presidenten antar at Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot.
Vi støtter forslaget.
Presidenten regner med at Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
Her er det grunn til å regne med at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
Under debatten er det satt fram sju forslag. Det er forslagene nr. 1-6, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 7, fra Inge Ryan på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet Det voteres først over forslag nr. 7, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: "Stortinget ber Regjeringen legge fram eventuelle spørsmål om større endringer i strukturpolitikken til ordinær behandling i Stortinget."
Det blir så votert alternativt mellom innstillingen og forslagene nr. 1-6, fra Fremskrittspartiet.
Under debatten har Øystein Hedstrøm satt fram to forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Det første forslaget lyder: "IForslag til ny reindriftsavtale bifalles ikke.IIEksisterende ordning med reindriftsavtalen oppheves.IIIStortinget ber Regjeringen fremme forslag til reindriftssubsidier og andre statlige økonomiske tiltak overfor reindriften i forbindelse med det ordinære statsbudsjettet uten forutgående forhandlinger."
fra salen): Jeg stemte feil! Jeg skulle stemt for, men stemte imot.
Vi endrer resultatet, slik at det blir rett. Avstemningsresultatet er da at 83 stemte for komiteens innstilling og 16 for forslagene. Komiteens innstilling er dermed bifalt.
Under debatten har Ivar Kristiansen satt fram et forslag på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder: "Stortinget samtykker i at Hovedavtalen for fiskerinæringen sies opp med virkning fra 1. januar 2005."
Dermed er vi ferdige med voteringene på dagens kart.
Det foreligger ikke noe referat.