Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2007. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje91 narodni poslanik. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 95 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni sednici da prisustvuju narodni poslanici: Meho Omerović, Aleksandra Jerkov i Dejan Perjaničić. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PREDSEDNIKU REPUBLIKE (nastavak u pojedinostima) Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Čedomir Jovanović. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li gospodin Jovanović želi reč? (Da.) Izvol'te, gospodine Jovanoviću.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, citiraću prvo član 115. Ustava. Gospodine ministre, zamolio bih vas da posvetite malo pažnje ovom amandmanu, ne zbog toga što sam ga ja podneo i što je on nama veoma važan, nego zato što mislim da je suštinski. Citiraću Ustav, pa vas molim da mi ne računate ovo vreme. Nespojivost funkcija, član 115. Ustava: ''Predsednik Republike ne može obavljati drugu javnu funkciju ili profesionalnu delatnost''. Član 9. ovog zakona je prepisani član 115. Ustava. Zašto donosimo zakon ako nemamo snage da u njemu odemo korak dalje u definisanju nespojivosti funkcija sa funkcijom predsednika Republike? Da li je ovaj zakon napisan da bismo otišli korak dalje u razvoju demokratije, uređenju političkih odnosa u našoj zemlji, ili da bismo otišli korak unazad u odnosu na ona pravila koja su uređivala politički život u Srbiji od uvođenja višestranačja, dakle od 1990. godine? Za koga je pisan ovaj zakon? Da li je pisan da bi uredio instituciju predsednika Republike ili da bi uredio poziciju konkretne ličnosti za koju se smatra da će biti predsednik Republike? Potpuno je neprihvatljiv član 9. predloženog zakona o predsedniku Republike. Mora se vrlo precizno definisati karakter funkcija koje su nespojive s funkcijom predsednika Republike. Zbog toga smo napisali amandman kojim korigujemo član 9. i u kojem kažemo da je funkcija predsednika Republike nespojiva s funkcijom predsednika stranke ili bilo kojom drugom stranačkom funkcijom. Kada govorimo o nespojivosti funkcija predsednika Republike, onda ne mislimo na Borisa Tadića ili na Tomislava Nikolića ili na bilo kog predsedničkog kandidata i predsednika u budućnosti, već na činjenicu da predsednik Republike igra određenu ulogu u našem javnom, društvenom životu i da je ta uloga ugrožena ukoliko je on podeljena ličnost i ukoliko naše društvo treba da arbitrira. Kada se predsednik Republike društvu obraća kao predsednik Republike, a kada kao predsednik stranke? Gospodine Markoviću, neprihvatljiva su obrazloženja koja ste izneli pravdajući ovakvo zakonsko rešenje. Pominjali ste sociološke činjenice, pominjali ste političku stvarnost i kritikovali ideju po kojoj treba da pristanemo na neku vrstu političke žmurke. Prosto, ako je predsednik predsednik, on to treba da bude bez obzira na značaj funkcije koja ga prati. Pominjali ste i uporednu praksu. Pozivam vas da nađete neku zemlju u kojoj je predsednik republike istovremeno i predsednik stranke. To čak više nije Pervez Mušaraf, koji je shvatio da ne može da bude i general i predsednik pa je morao da se povuče. Predlažemo vam da, iako Vlada nije imala snage da prihvati ovaj amandman, jer Vlada funkcioniše u skladu s međusobnim interesima i ucenama koje se koriste kao instrument zaštite i ostvarenja tih interesa a ne u skladu s demokratskim potrebama ove zemlje, da vi ovaj amandman prihvatite ili da kažete da se ovaj zakon piše za konkretnu ličnost i za jednu stranku, pa da onda znamo na čemu se nalazimo. Ako ste zakon napisali za jednu stranku, jednu ličnost, onda mi ne želimo da raspravljamo o ovom amandmanu jer je, u tom slučaju, zakon sjajan. Ali, ovo nije zakon koji je Srbiji potreban. Logično je da svoju ambiciju u političkom životu zemlje ističu najistaknutije političke ličnosti i kandiduju se na izborima za predsednika republike, ali nakon toga, i to je demokratska praksa u uređenim zemljama, predsednik stranke se povlači sa svoje stranačke funkcije i obavlja funkciju predsednika republike. Obrazloženje da jedna stranka nema nikog drugog ko bi u toj meri mogao da bude prihvatljiv za nju i njene potrebe koje servisira predsednik republike na mestu predsednika stranke, za nas nije nešto sa čime se možemo složiti. Ili ćemo uvesti ovu zemlju u red, suprotstaviti se nasilju da se kriza u ovoj zemlji produbi, između ostalog zbog toga što vi, ovim zakonskim rešenjem, ugrožavate instituciju predsednika Republike... Koliko god to vama bilo neverovatno, ali za nas je u ovom slučaju Boris Tadić jedina institucija sa demokratskim legitimitetom, s obzirom na to da je ovaj parlament, ignorisanjem nekih svojih ustavnih obaveza, osporio svoj legitimitet. Upravo zbog toga nam izađite u susret, prihvatite ovaj amandman i omogućite Borisu Tadiću da bude ono što zapravo želi, a to je predsednik Republike, i oslobodite ga obaveze da bude predsednik stranke jer je u tom neprirodnom odnosu on žrtva i jedne i druge funkcije, kao i naše društvo. Nema normalne zemlje u kojoj predsednik republike istovremeno obavlja funkciju predsednika stranke, a postoji puno primera da se, po izboru i pobedi na izborima, predsednik republike povlači sa stranačke funkcije. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Čedomiru Jovanoviću. Gospodine Jovanoviću, pet i po minuta smo računali, odbili smo minut za citiranje. Po Poslovniku, za reč se javio narodni poslanik Rajko Baralić.
Zahvaljujem, gospodine Mrkonjiću. Molim poslanike za malo tišine. Hoću svim poslanicima da čestitam Dan republike pošto danas razgovarate o zakonu o izboru predsednika Republike. To, inače, ne bi bilo moguće da jednog važnog datuma, kao što je ovaj, nije doneta odluka da više ne postoji monarhija. Kako se ranije govorilo, prestala je da postoji tamnica naroda. Na to ste vi pristali usvajanjem i poslednjeg Ustava, dakle, nemate razloga da se bunite. Svim ljudima u Srbiji koji poštuju ovaj datum (mi ga, svakako, poštujemo) čestitam današnji praznik i hoću da kažem, a o tome ću govoriti i kada bude usvajan budžet, da iako je naša država republika, vi u budžetu obezbeđujete sredstva da funkcionišu dvor i kralj, koji je, inače, mason i engleski podanik i oficir. Dakle, o tome ćemo pričati kad dođe vreme, a danas, još jednom, svim iskrenim republikancima čestitam Dan republike i želim da dođe dan kada ćemo taj dan proslavljati kako dolikuje prazniku Republike. To neće biti tako dugo, čekaćemo još najviše do narednih izbora. Hvala lepo.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Rajku Baraliću. Reč ima narodna poslanica, gospođa Vesna Pešić, po amandmanu. Molim poslanike za malo tišine. Razumem uzbuđenje zbog ove važne tačke dnevnog reda, ali molim vas za malo tišine. Izvol'te, gospođo Pešić.
Poštovani narodni poslanici, narodne poslanice, ako se ne prihvati amandman koji je podneo Čedomir Jovanović, ili drugi koji su podneli amandman da se isključi mogućnost da predsednik Republike bude istovremeno i predsednik partije, mislim da se onda Skupština još jedanput svrstala u rušenje svih institucija koje mi ovde treba da izgradimo. Srušili smo Ustavni sud, sad treba da srušimo i instituciju predsednika Republike. Gospodine ministre, molim vas da obratite pažnju na ono što govorim. Izvinite, molim vas, hoću da iznosim argumentaciju i nemojte da pričate sa strane dok ja govorim. (Predsedavajući: Molim vas, gospodo poslanici, omogućite gospođi Pešić da govori. Vratićemo vreme.) Prvo bih da postavim pitanje: šta je uopšte javna funkcija? Ako bi se pod javnom funkcijom podrazumevala, kako izgleda da ovaj zakon tumači, samo druga državna funkcija, a nijedna druga nije javna funkcija, onda bi bilo apsurdno da se predsedniku Republike zabrani da istovremeno bude ministar ili da uzme još neku drugu državnu funkciju. Dakle, šta je javna funkcija? Da li su to samo državne funkcije u uskom smislu reči, ili su to funkcije kao, recimo, predsednik FK Partizan, predsednik jedne važne nevladine organizacije, predsednik Upravnog odbora EPS-a...? Jesu li to javne funkcije ili nisu javne funkcije, u šta to spada? Ako to nisu javne funkcije, da li bi predsednik Republike mogao biti predsednik jedne nevladine organizacije ili predsednik fudbalskog kluba? Ako je to samo državna funkcija, apsurdno je bilo da se to uopšte pominje jer se to samo po sebi isključuje. Znači, prvo bi trebalo da vidimo kakva je definicija javne funkcije. Drugo, ukazala bih na ono što ste rekli u Poligrafu, kad vam je bilo postavljeno prvo pitanje, upravo o odnosu partijske i predsedničke funkcije, da je to pitanje volje svakoga predsednika, kao nekakva sociološka činjenica, znači, da svako može sam da odluči da li će da zadrži funkciju predsednika partije ili ne. Moram sada nešto da vas podučim iz sociologije. Vidite, još za vreme dubokog titoizma išla je, setićese ljudi koji imaju veći broj godina, kampanja za tzv. deakumulaciju funkcija. U sociologiji se zna da kumulacija funkcija znači kumulaciju moći, pa se onda zabranjuje da jedna ličnost akumuliše veći broj funkcija koje nose određenu društvenu težinu i određenu društvenu moć. Ako se akumulišu te funkcije, onda ta državna funkcija vuče za sobom netransparentnu moć. I džabe mi tu funkciju sada ovde zakonom pokušavamo da ograničimo ako ona vuče iza sebe netransparentnu moć koja nije regulisana zakonom. A da je to tako, pogledajmo i sada sociološku činjenicu, kakav mi sistem imamo. Da li svi naši teoretičari političkog sistema govore o tome da u Srbiji postoji partokratija ili tzv. partijska država? Pa, mi smo to za ovom govornicom, iz svih stranaka, hiljadu puta ponovili. Da li je tako i po Ustavu? Da li je Venecijanska komisija zamerila da praktično partija raspolaže mandatima poslanika? Molim vas, imamo proporcijalni izborni sistem, a naročito u situaciji gde su sve stranke liderske, gde su autoritarno organizovane, predsednik određuje ko će biti narodni poslanik, on određuje koji će narodni poslanik morati slobodnom voljom da stavi svoj mandat na raspolaganje. Takođe, u Ustavu imate određenje političke partije koja određuje, oblikuje volju birača. Pogledajte član 102. gde se daje onolika uloga političkim partijama. A sada da ne kažem da je politička partija ta koja određuje ko će biti i predsednik partije, na prvom mestu, ko će biti u upravnim odborima, pa ko će čak biti u Ustavnom sudu, ko će voditi medije, znači sve to radi šef partije. I to za vas nije nikakva javna funkcija i nije kumulacija moći. Ako se dozvoli ovakva kumulacija funkcija predsednika partije i predsednika države, to znači da on neće predstavljati državno jedinstvo nego će, u stvari, izvršiti jedinstvo vlasti po svojoj partijskoj funkciji time što će imati uticaja na Ustavni sud. Videli smo da je ceo problem rušenja ustavne koncepcije da predsednik predlaže kandidate za Ustavni sud. Ta kombinacija pada onog momenta kada je on šef stranke. Tu smo imali najveći problem. Ako stvarno predsednik ne bi bio šef partije, onda je normalno da on predlaže Ustavni sud, ali smo videli, ako je on istovremeno i šef partije, da smo pravili Ustavni sud kao koaliciju dve ili tri stranke. Znači, time je, preko te funkcije koja nosi ogromnu količinu moći, i to srpskom društvu i građanima nije nejasna i nepoznata stvar, da šef stranke ima veću moć nego bilo koja druga državna funkcija – to znaju svi koji ovde sede, iz bilo koje partije, da li je DS, DSS ili LDP, nije važno, sve to veoma dobro znaju – znači, preko te funkcije netransparentnost povlači moć i džabe nam je cela ova diskusija o predsedniku ako dozvoljavamo akumulaciju funkcija po ovom pitanju. Ne samo da onda predsednik, kao deo izvršne vlasti, kontroliše sudsku vlast, pokazala sam kako i videli smo ovde na delu kako se to radi, nego istovremeno kontroliše, kao što vidite, i druge delove izvršne vlasti. S kim se dogovara kad koalicija dođe u krizu, s kim se dogovara da se ti sukobi prevaziđu? Pa, Boris Tadić, kao predsednik partije, i drugi predsednik partije, odnosno premijer Koštunica. Znači, da li će naš budući šef države da se bavi tim stvarima da, kao predsednik, ide da tarabana, da se dogovara, prebija preduzeća, deli po opštinama i ide u lokalne kampanje? Da vam ne kažem da ni u jednoj civilizovanoj državi, Meksiku, koja je zaista zemlja u tranziciji, koja nije uzorna demokratska zemlja ali se trudi da to postane, naravno da predsednik Foks nije mogao da bude predsednik partije, verujte da to nije moguće ni u Gvatemali, ni u Hondurasu. Nadam se da neće biti moguće ni u Srbiji. Zaista nije važno ko će biti taj predsednik, ali ako predsednik političke stranke nije javna funkcija i ako bilo koji predsednik koji bude sada i ubuduće izabran, sebi dozvoli tu mogućnost i koristi ovakvu zakonsku odredbu, da vrši ovakvu kumulaciju moći, i da, konačno, kao što vidite, u svojoj funkciji akumuliše i zakonodavnu i izvršnu i sudsku vlast preko političke funkcije, i da time ojača partijsku državu, umesto da pokušamo da napravimo demokratsku državu, onda zaista Srbiji neće biti pomoći. Molim da se ovaj amandman usvoji jer zaista prisustvujemo da se u ovom društvu dešavaju dva procesa. Ako naši sudovi zaista uspeju u određenim situacijama da ostvare nekakav uspeh, pa da kriminalca kao što je Legija osude na 40 godina, a koga brani najveći deo tabloida i medija ovde, onda se sve čini da ta sudska odluka padne. Znači, s jedne strane, ova država tajnim kanalima ruši institucije koje se grade, a s druge strane, mi ovde, u parlamentu, sprečavamo da se one uopšte formiraju. Ukoliko budete dozvolili da se ovako sruši institucija predsednika Republike, znajte da ste srušili još jednu instituciju, a ja ću reći nešto što možda nije važno. Prva stvar koju sam lično rekla predsedniku Borisu Tadiću, koga poznajem još kao svog saborca za demokratiju od početka osamdesetih godina, bilo je: kako možeš da držiš istovremeno i šefovsku funkciju u partiji i da budeš predsednik Republike? Zaista na to nije imao odgovora. Nego lepo, fino, osladila se moć, pa ćemo kumulirati moć i kontrolisati sve oblasti vlasti i preko te partijske funkcije napraviti jedinstvo vlasti u Srbiji. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnoj poslanici gospođi Vesni Pešić. Poslovnik reklamira narodni poslanik Čedomir Jovanović. LDP ima još tri minuta. Izvol'te, gospodine Jovanoviću.
Gospodine predsedavajući, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, zamolio bih vas da, u skladu s članom 226. Poslovnika, koji uređuje rad parlamenta, a po kome narodni poslanik ima pravo da traži objašnjenje između ostalog i od ministra u Vladi, date svoju definiciju javne funkcije. Možda ćete nam time pomoći, možda ćemo nakon toga moći da se složimo s vama, jer smatramo da je važno da se dogovorimo oko takvog krupnog pitanja kao što je pitanje karaktera predsednika Republike i njegove funkcije koju ima u našem društvu. Zaista bi bilo loše da predsednik Republike u budućnosti bude, ponavljam još jedanput, podeljena ličnost i da istovremeno mi, kao parlament, ne učinimo ništa da mu pomognemo u obavljanju funkcije koja je tako značajna i važna. Mislim da je argumentacija, koju smo izneli do sada, bila vrlo jasna i precizna. Predsednik Republike je simbol ove države. Naravno da predsednik Republike na tu poziciju dolazi podrškom većine birača koji su na izborima glasali, ne apsolutnom podrškom, ne podrškom svakog čoveka u ovoj zemlji, ali on, kao predsednik Republike, s obzirom na svoje ustavne obaveze, vodi onu vrstu politike koja se stara o interesima svakog građanina Srbije, bez obzira da li su oni za njega glasali ili ne. Takva je njegova funkcija i ta funkcija se derogira insistiranjem na očuvanju partijske funkcije. To je, s jedne strane, dokaz nesigurnosti ličnosti kojoj je potrebna i ta vrsta stranačkog utemeljenja. S druge strane, to je dokaz nesposobnosti onog dela našeg političkog života koji počiva na strankama, koji parazitiraju na instituciji na koju, kao stranke, nemaju pravo jer bi onda zakonom bilo uređeno da predsednik stranke može da obavlja funkciju predsednika Republike. Dajte nam definiciju javne funkcije, da vidimo šta je to – da li se pod javnom funkcijom podrazumeva neka humanitarna delatnost, da li se podrazumeva delatnost u okviru sistema vlasti pa je nespojiva funkcija predsednika Republike s funkcijom predsednika Vlade, ili se ono što mi, kao stranački funkcioneri, kao predsednici stranaka, šefovi poslaničkih grupa, kao članovi glavnih odbora i predsedništava smatramo takođe javnom funkcijom, jer sve ono što stranke rade zapravo je usmereno ka javnosti i stranačkom tumačenju interesa javnosti ili dela javnosti kojoj se stranka obraća. Mi svoje poslaničke funkcije doživljavamo javno, ali bi bilo dobro da nam pomognete i kažete koja je to javna funkcija koja je nespojiva s funkcijom predsednika Republike tako što ćete nam reći karakter te javne funkcije.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Čedomiru Jovanoviću. Po amandmanu, za reč se javio narodni poslanik Aleksandar Martinović, pa potom narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče amandmana narodnog poslanika Čedomira Jovanovića, praksa u demokratskim zemljama je dvojaka. U nekim zemljama, kada neko bude izabran na funkciju predsednika Republike ili na neku drugu važnu državnu funkciju, on podnosi ostavku u političkoj stranci. Jedan od primera za takvu praksu je Velika Britanija. Poslanik u Donjem domu britanskog parlamenta, kada bude izabran na funkciju spikera, odnosno predsednika Donjeg doma, podnosi ostavku na funkciju u svojoj političkoj stranci. U nekim drugim zemljama takva praksa ne postoji, pa onaj koji je izabran na određenu državnu funkciju zadržava i dalje, ako to želi, funkciju u političkoj stranci. Ono što je problem vezano za ovaj amandman jeste obrazloženje koje je dala Vlada Srbije zašto ne prihvata amandman. Inače, obrazloženje je gotovo identično i kad je u pitanju amandman narodnog poslanika Čedomira Jovanovića i kad je u pitanju amandman narodnog poslanika Miletića Mihajlovića. Kaže se u obrazloženju: ''Budući da funkcija u političkoj stranci nije javna funkcija, predloženim amandmanom menja se ustavni položaj predsednika Republike. U tome je razlog što se amandman ne prihvata''. Inače, ova formulacija da se amandman ne prihvata nalazi se na dva mesta. Na početku se kaže: ''Amandman se ne prihvata'' i na kraju se kaže: ''U tome je razlog što se amandman ne prihvata''. Dame i gospodo narodni poslanici, hteo bih da podsetim predlagača ovog zakona na odredbu člana 5. Ustava Republike Srbije koji kaže: ''Jemči se i priznaje uloga političkih stranaka u demokratskom oblikovanju političke volje građana''. Zaista mi je neshvatljivo da funkcija u političkoj stranci, po predlagaču zakona, nije javna funkcija. Suprotno od javnog jeste privatno. Zaista ne znam da li postoji neko u Narodnoj skupštini Republike Srbije, da li postoji iko ko se bavi politikom u Srbiji, da može da kaže da je funkcija u političkoj stranci nekakva privatna funkcija. Političke stranke nisu tajna društva. Političke stranke nisu masonske lože. Političke stranke su registrovane kod nadležnog ministarstva. Ti registri su javne knjige i izvodi iz tih registara su javne isprave. Političke partije se finansiraju iz državnog budžeta. Političke partije imaju obavezu da podnose izveštaje o tome kako su trošile državni novac u predizbornoj kampanji. Političke partije su te koje daju kandidate za najviše državne funkcije: za funkciju predsednika Republike, za funkciju predsednika Vlade, za ministre, za predsednika Narodne skupštine. Političke partije su te koje kandiduju ljude za funkcije na nivou autonomne pokrajine, na nivou lokalne samouprave. Ne može se zamisliti demokratski život u jednoj zemlji koja je uređena po principu višestranačke parlamentarne demokratije bez političkih stranaka. I onda mi, u 2007. godini, sedam godina od navodnog uvođenja prave i istinske demokratije u Srbiju, čujemo obrazloženje od te iste, navodno demokratske Vlade, da političke partije nisu javne organizacije i da funkcija u političkoj partiji nije javna funkcija. Taj isti predsednik Vlade Vojislav Koštunica, koliko ja znam, pošto sam nešto čitao na tu temu, pisao je odrednice u Enciklopediji političke kulture o političkim strankama i tu naglašava njihov javni karakter, ulogu u oblikovanju demokratske i političke volje građana, govori o tome da je dopuštenost postojanja više političkih stranaka jemstvo za jedno istinsko demokratsko društvo, i onda se susrećemo sa jednim paradoksalnim obrazloženjem – da funkcija u političkoj stranci nije javna funkcija. Mogu samo da pretpostavim šta je uzrok takvog obrazloženja. Očevi, osnivači demokratije u Srbiji su, u stvari, bivši komunisti. Kad ostanu sami sa sobom, u stanju neke svoje političke intime, oni verovatno i dalje sa onako toplim osećanjima razmišljaju i o Marksu, i o Lenjinu, i o Josipu Brozu i o Kardelju. Nikako se u njihov mentalni sklop ne može ubaciti ideja da nema demokratskog društva bez političkih partija. Nekako i dalje provejava ona sintagma iz vremena Josipa Broza da može da postoji neka bespartijska demokratija, da društvo može da bude demokratski uređeno, ali šta će nam političke partije, eventualno nek postoji jedna vladajuća politička partija, eventualno nek postoji još neka politička organizacija koja nije klasična politička partija (kako se ono zvala, Socijalistički savez), pa će onda te dve organizacije da budu u jednoj velikoj ljubavi, kohabitaciji i eto vam demokratije. Otprilike mi na to liči obrazloženje koje je dala Vlada Srbije. Vlada je mogla da kaže mnogo jednostavnije: postoji praksa u određenim demokratskim državama da građanin, kada bude izabran na važnu državnu funkciju, ne mora da podnese ostavku u svojoj političkoj partiji. I takvo obrazloženje bi bilo i osnovano i razumljivo i logično. I bilo bi tačno, na kraju krajeva. Ovako, obrazloženje da funkcija u političkoj partiji nije javna funkcija, jeste, na neki način, politički skandal. Da li to znači da svi mi koji ovde sedimo, sedimo po nekoj privatnoj osnovi? Da li je Narodna skupština privatni skup građana ili je to institucija koja ne može da bude javnija? Nema institucije čija je javnost rada obezbeđena u većoj meri nego što je institucija Narodne skupštine Republike Srbije. U Narodnoj skupštini, dame i gospodo, sede narodni poslanici. Narodni poslanici su predstavnici određenih političkih partija. Ljudi iz političkih partija, posebno funkcioneri, pojavljuju se u medijima, oblikuju političku svest građana, oblikuju njihovu izbornu volju. Od političkih partija u najvećoj meri zavisi kako će se građani opredeljivati na izborima. Političke partije su te koje definišu ideologiju. Ljudi ili prihvataju tu ideologiju ili prihvataju ideologiju neke druge partije. I onda se susrećemo s obrazloženjem gde Vlada kaže da su političke partije neke privatne organizacije i funkcija u političkim partijama je nekakva privatna funkcija. Zaista ne znam, gospodine ministre, da li ste čitali to obrazloženje, da li ljudi koji su pisali to obrazloženje znaju o čemu govore. Ne mogu da shvatim, ne mogu da razumem, i pored najbolje volje, da političke partije svrstavate u neku sferu privatnosti, u neku sferu koja nije javna. Samo je jedan korak, verujte mi, ako se teorijski posmatra, da se političke partije u Srbiji zabrane, odnosno da se zabrane političke partije koje ne odgovaraju vladajućoj koaliciji. Mi smo imali, i danas imamo, pokušaj nekih minornih političkih partija, pre svega LSV, da se zabrani SRS, pa – kada ne možemo da pobedimo radikale na izborima, kad ne možemo ništa protiv činjenice da najveći deo građana Vojvodine upravo podržava SRS, onda ajde da zabranimo političku stranku koja se zove SRS i da je na taj način uklonimo iz političke konkurencije. Verujte mi, samo je jedan korak do takvog poteza. Proglašavanje političkih partija privatnim organizacijama i funkcija u političkim partijama privatnim funkcijama jeste, u stvari, atak na demokratiju u Srbiji i jeste, u stvari, atak na Ustav Republike Srbije koji jemči ulogu političkih partija u oblikovanju političke volje građana. U Ustavu iz 1990. godine političke partije se nisu izričito definisale. Dakle, nije bilo izričite ustavne norme koja je jemčila tako važnu ulogu političkih stranaka u jednom demokratskom društvu kakvo bi Srbija trebalo da bude. Ali je i tada bila jedna pretpostavka, jednostavno, niko tu činjenicu nije dovodio u pitanje, da bez političkih stranaka nema demokratije. Onda, u novom Ustavu iz 2006. godine izričito se zapiše da su političke partije te bez kojih nema demokratije u Srbiji i onda, samo godinu dana kasnije, dobijemo obrazloženje Vlade gde se kaže da funkcija u političkoj stranci nije javna funkcija. Gospodine ministre, zaista bih voleo da izađete za ovu govornicu i da nam objasnite: ako funkcija u političkoj stranci nije javna funkcija – kakva je, da li je možda privatna, i šta je, u stvari, za ovu postojeću Vladu Srbije pojam javnog, šta je pojam demokratskog i kako aktuelna Vlada Srbije definiše ulogu političkih partija u Srbiji.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Aleksandru Martinoviću. Reč ima ministar Milan Marković.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče. Dakle, jeste ovo interesantno pitanje, jeste političko pitanje. Očigledno se u našim uslovima vrlo vešto koristi u političke svrhe. Obrazloženje Vlade je išlo u jednom pravcu i reći ću zašto mislim da je to ispravno, ali slažem se s gospodinom Martinovićem, moglo je stajati drugo obrazloženje Vlade, gde će se jednostavno reći da u mnogim demokratskim državama sveta uopšte nije praksa da se podnosi ostavka. Po mojim saznanjima, po onome što znam i što sam učio baš u Engleskoj, nisam znao za ovaj primer za spikera, ali znam za primer da lider opozicione partije postaje predsednik Vlade i da, pri tom, ne daje ostavku na mesto lidera svoje partije. Imali smo prilike da gledamo i Tonija Blera, verovatno ćemo sada gledati i Gordona Brauna kako pred konvencijom svoje partije objašnjava svoju politiku. Mislim da bi bilo dobro da je u Vladinom obrazloženju sadržan i deo obrazloženja koje ste vi ovde naveli. Gde se ne slažem s vama? Mada to zvuči malo rogobatno, pogotovo za laike, ali iskreno mislim da funkcija u političkoj stranci nije javna funkcija u užem smislu reči. Kad kažem u užem smislu reči, navešću odredbe Zakona o sprečavanju sukoba interesa za koje mislim da jesu pogodile suštinu javne funkcije, koje kažu da se smatra javnom funkcijom ono lice koje je izabrano, postavljeno ili imenovano u organe Republike Srbije, autonomne pokrajine, grada Beograda, opštine i drugih gradova, ili u organe javnih preduzeća čiji su osnivači Republika Srbija itd. U tom smislu, u okviru našeg pravnog sistema, mislim da nema osnova za tvrdnju da je funkcija u političkoj stranci javna funkcija. S druge strane, nesporno je da su političke stranke i u Srbiji i u drugim demokratskim državama stub političkog života. U tom smislu, mi možemo voditi političku debatu o pitanju da li u zakonu treba da bude ovako kako je predloženo ili onako kako je predloženo amandmanom. Čini mi se da ovo što sam naveo vezano za Zakon o sprečavanju sukoba interesa, deo argumentacije koju ste vi sami naveli, a koja se tiče i drugih država – mislim da i Nikola Sarkozi nije podneo ostavku i da neće podneti ostavku na mesto lidera svoje partije UNP ili kako se već zove – dakle, ako bismo sada otvorili stvarno debatu o tome da li nešto jeste javna funkcija ili nije javna funkcija, smatram da se oblici udruživanja građana u nevladine organizacije, razne opcije udruživanja građana, pa i u političke organizacije, ne mogu smatrati javnom funkcijom. Zaista mislim da su to stvari u domenu privatnog prava. Tako se bar definišu po Evropskoj konvenciji o ljudskim pravima i osnovnim slobodama. Kažem vam kako se definišu. Dakle, ovo je zaista političko pitanje par ekselans, ali pravno posmatrano, ne mogu se složiti u tome da je funkcija u političkoj stranci javna funkcija. Želim da ukažem na još nešto. Kolega Martinović je dao primer spikera Donjeg doma engleskog parlamenta. Zahvaljujem se, primer je dobar, mnogi ga ovde nisu znali, ni ja ga zaista nisam znao. Ali, ako prihvatimo politički stav da je funkcija u političkoj stranci javna funkcija, to bismo morali da ugradimo u srž našeg sistema, pa da kažemo: ne može gradonačelnik da bude funkcioner u političkoj partiji jer je on gradonačelnik, lider tih građana u tom gradu. Onda moramo da budemo dosledni i da to sprovedemo od vrha do dole, a ne da, kada se pojavi samo ime..., onda kažemo: ajde sada da uvodimo tu praksu. U svakom slučaju, mislim da ne može Srbija da ide mnogo dalje od drugih demokratskih zemalja. Pomenuo sam Englesku, pomenuo sam Francusku. Mislim da sam dao ispravne primere. Pretpostavljam da ih ima još. Pretpostavljam da ovde ima poslanika koji znaju još primera, ali ne moraju sada da ih iznose. I mislim da ne moramo da idemo van toga. Mislim da funkcija u političkoj partiji nije javna funkcija u kontekstu našeg propisa. Zbog toga mislim da amandman koji predlaže Čedomir Jovanović ne treba prihvatiti. Hvala vam.
Zahvaljujem ministru. Reč ima narodna poslanica Milena Stanković. Prepušta reč narodnom poslaniku Čedomiru Jovanoviću, po Poslovniku. Potom Slobodan Maraš, po Poslovniku, pa Milisav Petronijević, po Poslovniku, pa potom Aleksandar Martinović, replika. Izvol'te, gospodine Jovanoviću.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, izašao sam bez ijednog papira. Šokiran sam vašim neznanjem. To je tužno, nije smešno. Je l' znate razliku između spikera engleskog parlamenta, Nikole Sarkozija i Borisa Tadića? Spiker engleskog parlamenta se postaje tako što iza vas stane parlamentarna većina i to je gest civilizacijske kulture, ne čak ni demokratske. Nikola Sarkozi je bio kandidat, on nije predsednik stranke i ne bavi se nijednom stranačkom funkcijom. Pričate nam o nekim demokratskim uzorima. Kakav demokratski uzor? Na čemu gradite svoj stav o demokratiji kada nam kažete da partijsku funkciju ne doživljavate javno i to poredite s javnim preduzećima, citirate Zakon o sukobu interesa? Pa, je l' priča o Kosovu privatna priča? Je l' se stranke bave javnim problemima ovog društva ili privatnim? Recite jednu zemlju u kojoj ili zakonom ili opštim društvenim pravilima to pitanje nije uređeno onako kako mi predlažemo da se uredi amandmanom. Ovde nam sada kažete da mi to radimo zato što mislimo na neku konkretnu ličnost. Mi mislimo na jednu instituciju, a ta institucija je ugrožena sebičnim interesima jedne konkretne ličnosti i jedne stranke i jedne vlade koja počiva na internim sebičlucima, pa se servisira iz dana u dan. Ne deli se država i njena unutrašnja arhitektura kao što se dele javna preduzeća. U kojoj podeli je pala karta na sto tako da predsednik Republike može istovremeno da bude i predsednik stranke? Je l' u onoj u kojoj su podeljeni EPS i NIS, ili u onoj u kojoj je podeljen Ustavni sud, ili u onoj u kojoj je podeljena Državna revizorska institucija – u kojoj podeli? Makedonija – predsednik stranke pobeđuje na izborima, povlači se iz stranke, podnosi ostavku na mesto predsednika stranke, obavlja funkciju predsednika države; Hrvatska – predsednik se povlači sa mesta iz stranke, obavlja funkciju predsednika Republike; Slovenija; u Mađarskoj se bira u parlamentu, drugačiji je izbor, ali identična su pravila. Negde je to uređeno zakonom, u zemljama tranzicije to se uglavnom uređuje zakonom, negde je to pravilo koje je nesporno i o tome se uopšte ne polemiše. Vi nam ovde pričate o spikeru engleskog parlamenta, o bičeru sa perikom, i to poredite s Borisom Tadićem. Pa, to je smešno. Mi ovo radimo zbog toga što želimo da imamo institucije u ovom društvu koje će biti u stanju da rešavaju probleme koje su u ovoj zemlji stvorile deformisane institucije koje su se bavile isključivo svojim privatnim interesima. Zbog toga insistiramo na tom prostom objašnjenju javne funkcije. Hajde, recite šta je to javna funkcija. I kako je moguće da mi, kao poslanici, ovde, u parlamentu, u ovom trenutku, sada, dok diskutujemo, ne obavljamo posao od javnog interesa?
Zahvaljujem narodnom poslaniku Čedomiru Jovanoviću. Reč ima gospodin Milan Marković, ministar u Vladi Republike Srbije.
Stvarno ne razumem zašto vičete. Pokušao sam da vam objasnim svoj stav. Vi ste od mene tražili da dam definiciju javne funkcije. Dao sam je skoro doslovce kako piše u Zakonu o sprečavanju sukoba interesa. Tražite da to isto opet ponovim – ponoviću vam. Javna funkcija je ona na koju se dolazi postavljenjem, imenovanjem ili izborom u organe Republike Srbije, autonomne pokrajine, grada Beograda, opštine i drugih gradova ili ona čiji je osnivač ovo isto. U tom smislu, evo, ja ću da vam kažem, vi jeste na javnoj funkciji samim tim što ste narodni poslanik, došli ste izborom od strane građana itd. Ne znam šta polemišete sa mnom kada ja vama to kažem, a vi sada mene pitate ponovo to isto. Što se tiče spikera engleskog parlamenta, ja sam samo hteo da ukažem, gospodin je pomenuo primer koji vama ide u korist, a ja sam, vezano za to, pomenuo primer lidera laburista i premijera Gordona Brauna koji nije dao ostavku. Eto, samo dajem taj primer. Vi ste meni dali primer Makedonije – ne znam da li je tako u Makedoniji, evo, verujem vam da je tako. Sad imamo primer Makedonije, Engleske, Mađarske – dobro, imamo različite primere. Objasnio sam vam šta je javna funkcija, pozvao sam se na ono što je praksa, znači imamo različitu praksu u demokratskim zemljama, rekao sam vam – ako ćemo tako, hajde da budemo dosledni, pa da to sprovedemo kroz ceo naš pravni sistem. Rekao sam vam i da mislim da to jednostavno nije moguće u našim uslovima sprovesti, niti mislim da je to potrebno sprovesti. Kada sam gostovao u toj emisiji na koju se pozivate, takođe sam rekao da će u Srbiji u još mnogo godina unapred zavisiti mnogo šta od ponašanja pojedinaca koji su na određenim javnim funkcijama. U tom smislu, mislim da se predsednik Republike ponaša vrlo korektno i da nikada nije zloupotrebio tu svoju funkciju u stranačke svrhe, kao što su, recimo, predsednici nekada ranije zloupotrebljavali tu funkciju u stranačke svrhe. A isto tako sam vam rekao da, ma šta pisalo u zakonu, neko može da zloupotrebi svoju funkciju ukoliko je sklon zloupotrebama. Uopšte ne vidim razlog da s tolikom gorčinom govorite o Demokratskoj stranci, bar ne vi koji ste svojevremeno bili i njen potpredsednik. Prosto, vi ste mene iznenadili. A da li ja imam znanje ili nemam znanje – šta da radim, meni ovde uglavnom sa govornice govorite svi redom: ministar ne zna, ministar ne zna. Ja sam se pomirio s tim da ne znam – eto, šta ću.
Zahvaljujem ministru Markoviću. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš. Ustupate reč Čedomiru Jovanoviću? Potom narodni poslanik Milisav Petronijević, po Poslovniku, pa Aleksandar Martinović, replika, pa Laslo Varga. Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Gospodine predsedavajući, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, to što vi doživljavate kao neki revolt prema DS-u je stvar vašeg utiska. Mislim da vi vređate poslanike DS-a kao i sve druge tom svojom neiskrenom i neubedljivom argumentacijom. Služite se argumentacijom poslanika SRS-a, koja ne ide vama u prilog. Pozivate se na primer premijera engleske vlade, a mi ne govorimo o predsedniku Vlade, ne tražimo da Vojislav Koštunica podnese ostavku na mesto predsednika stranke. Prirodno je da lider stranke, da nosilac izborne liste koja je pobedila na izborima, bude predsednik Vlade. Govorimo o nečem drugom. Uloge predsednika Vlade i predsednika države nisu iste. Citirali ste Zakon o sukobu interesa jer se tim zakonom definiše sukob dva javna interesa ili javna funkcija. Je l' zna onaj ko je pisao Zakon o sukobu interesa da tim zakonom uređuje karakter funkcije predsednika Republike ili je nešto drugo cilj tog zakona? Imate Ustav, gde u članu 6. piše, citirao sam ga nedavno vašim stranačkim kolegama: ''Niko ne može vršiti državnu ili javnu funkciju...''. Nemojte da mešate državnu i javnu funkciju. Prvo morate to da razumete. Na narednim izborima, kako će se ponašati predsednik države? Kada će govoriti kao predsednik države, a kada kao nosilac izborne liste svoje stranke? Pa, u Gruziji je predsednik države podneo ostavku na mesto predsednika da bi uopšte mogao da vodi kampanju. Toliko primera smo vam naveli. Od vas tražimo da budete iskreni i da kažete: politički odnosi u ovoj zemlji su takvi da parlamentarna većina koja danas postoji, koja formuliše vlast i definiše našu svakodnevicu, stoji iza odluke koja je takva. Nemojte da tražite pravno utemeljenje te odluke, i nemojte da nam nudite obrazloženje po kojem je taj amandman neprihvatljiv, zato što partijska funkcija nije javna funkcija. Tom ste definicijom vi direktno konfrontirali stranku sa Zakonom o sukobu interesa, pošto po svom karakteru stranke postoje da bi se bavile javnim interesima.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Čedomiru Jovanoviću. Reč ima, po Poslovniku, narodni poslanik Milisav Petronijević, potom repliku narodni poslanik Aleksandar Martinović. A onda ćemo, nadam se, nastaviti diskusiju po amandmanima. Izvol'te, gospodine Petronijeviću.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, pozivam se na članove 225. i 226. i tražim potrebno obaveštenje da bismo mogli da nastavimo priču vezanu za ovaj amandman. Inače, sličan, skoro isti amandman na član 9. Predloga zakona o predsedniku Republike je uložio i poslanik SPS-a Miletić Mihajlović i imaćemo mi još dosta vremena da se pozabavimo tim članom zakona. Očigledno je predlagač pravio zakon imajući u vidu gospodina Tadića, a opozicija se svim sredstvima trudi da odbrani instituciju predsednika Republike, a ne Tadića. Hteo sam da kažem da ćemo se mi još javljati i iznositi svoj stav – zašto smatramo da ne može neko pre podne da izražava državno jedinstvo, a po podne da deli Srbiju. Ovde je pitanje za vas, gospodine ministre, sledeće. Vi sad uporno objašnjavate, i ako se slažemo ili ne slažemo, da funkcija u političkoj stranci nije javna funkcija. Mi kažemo: dobro, ne slažemo se s tim, ali predlažemo, u amandmanu, da se doda da ne može da bude i stranačka funkcija. Vi onda odgovarate na sledeći način: ne može amandman da se prihvati – molim vas da slušate formulaciju jer je suština mog pitanja upravo u tome – ''predloženim amandmanom menja se ustavni položaj predsednika Republike''. Molim vas, gospodine ministre, da objasnite, da bismo mogli dalje da nastavimo raspravu: kako se to menja ustavni položaj predsednika Republike ako predsednik Republike, koji bude izabran, opet nemojte da gledate vašeg, podnese ostavku na funkciju u stranci? Čime je to promenjen ustavni položaj predsednika Republike? Jadan ustavni položaj. Dakle, vrlo je važno odgovoriti na ovo pitanje da bismo mogli da idemo dalje. Inače, imaćemo mi još da pričamo.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Milisavu Petronijeviću. Reč ima ministar Milan Marković. Gospodine Maraš, molim vas da sačekate malo. Izvol'te.
Razumem šta je želeo da kaže gospodin Petronijević. U obrazloženju je Vlada, kada je rekla ustavni položaj, htela da kaže da se menja u smislu onoga što je Ustav utvrdio kao nespojivost funkcija, i ništa drugo. Dakle, ovaj član 115. Ustava – samo to, ništa dalje od toga. S tim što je u Predlogu zakona u članu 9. dodato u stavu 2. da se on podvodi pod onaj režim koji predviđa Zakon o sprečavanju sukoba interesa, samo toliko.
Zahvaljujem. Prvo reč ima Aleksandar Martinović, pa Laslo Varga, pa Slobodan Maraš, pa Milisav Petronijević. Izvol'te, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo, danas smo svedoci da je tačna ona latinska izreka da je najveća mržnja među onima koji su nekad bili u najvećoj ljubavi. Uopšte ne želim da ulazim u suštinu ove brakorazvodne parnice između DS-a i LDP-a, ali hoću da kažem sledeće. Kada se piše obrazloženje predloga zakona, onda tu formalna logika mora da funkcioniše besprekorno. Suprotno od javnog jeste privatno. Ne postoji neka treća kategorija između javnog i privatnog. Dakle, ili su političke stranke javne organizacije ili su privatne. Ili je funkcija u političkim partijama javna funkcija ili je privatna funkcija. Trećeg rešenja, po logici, nema. Zaista mi je neprihvatljivo da je funkcija u političkoj stranci privatna funkcija. Mislim da to niko ko ozbiljno razmišlja o demokratiji i o ulozi političkih partija u jednom demokratskom društvu ne može da prihvati. Što se tiče argumenta koji je dao ministar, da pored političkih partija postoje i nevladine organizacije, udruženja građana itd., gospodine ministre, velika je razlika između političke partije i neke nevladine organizacije. Ne može da se poredi politička partija sa ribolovačkim udruženjem ili sa udruženjem šahista. Zato što politička partija učestvuje u izbornoj utakmici, nevladine organizacije ne učestvuju. Doduše, postoje političke partije koje, u stvari, predstavljaju interese određenih nevladinih organizacija, ali formalno posmatrano, učesnici u političkoj utakmici su isključivo političke partije i njima Ustav garantuje ulogu u oblikovanju političke volje građana a ne nevladinim organizacijama. Prema tome, to trpanje u isti koš političkih partija i nevladinih organizacija sa aspekta samog Ustava nije tačno. Dalje, argument koji ste izneli vezano za Zakon o sprečavanju sukoba interesa, prilikom vršenja javnih funkcija. Pojam javne funkcije ima domašaj isključivo u okviru tog zakona. Ako pažljivo pročitate početak tog zakona, videćete šta tamo piše – u smislu ovog zakona, javnom funkcijom smatra se to i to – ali ne u smislu Ustava, ne u nekom opštem smislu, nego samo u smislu Zakona o sprečavanju sukoba interesa. Pojam javne funkcije koji je sadržan u Zakonu o sprečavanju sukoba interesa ima domašaj isključivo u okviru tog zakona. Pojam javnosti i pojam javne funkcije Ustav tumači znatno šire nego što je slučaj sa Zakonom o sprečavanju sukoba interesa i u tome je stvar. Uopšte ne ulazim u argument Vlade da amandman ne prihvata zato što je praksa u pojedinim zemljama da, kada je neko izabran na određenu državnu funkciju, ne mora da podnese ostavku. To je sasvim logično, osnovano, razumljivo, to ima smisla i u tu suštinu uopšte ne želim da ulazim. Ovde se postavlja jedno prethodno pitanje: da li je za Vladu Srbije funkcija u političkoj partiji privatna funkcija ili javna? Ako Vlada kaže da je funkcija u političkoj partiji privatna funkcija, onda se ceo sistem demokratije u Srbiji okreće na glavu i onda sve ono što smo znali o elementarnim pojmovima i principima demokratije više ne važi. Zato, gospodine ministre, ja bih vas pozvao, izađite još jedanput za ovu govornicu i recite nam – ako funkcija u političkoj partiji nije javna, onda je ona privatna, pa ćemo probati da utvrdimo šta je to privatna jer očigledno postoji spor oko toga šta je javna.
Zahvaljujem kolegi Aleksandru Martinoviću. Reč ima narodni poslanik Laslo Varga, pa potom narodni poslanik Slobodan Maraš. Izvol'te, gospodine Varga.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, gospodin ministar je pre nekoliko minuta, u svom pretposlednjem javljanju, izneo tvrdnju da predsednik Republike nikada ovu svoju funkciju nije zloupotrebio. Ja bih mu postavio pitanje kako bi on okarakterisao sledeće dve pojave u 2004. godini. S jedne strane, te godine su bili pokrajinski izbori. Vojvodina je bila preplavljena plakatima i bilbordima na kojima je predsednik Republike grlio kandidate DS-a, i ti bilbordi su bili postavljeni u svim većim mestima Vojvodine. S druge strane je jedan lokalni primer, iz Subotice. Trećeg oktobra 2004. godine je bio drugi krug izbora za gradonačelnika Subotice. Drugog oktobra, bila je subota, i te subote uveče predsednik Republike se pojavio u Subotici, prošetao korzoom, jeo kuvani kukuruz s kandidatom DS-a za gradonačelnika Subotice. Da li je to zloupotreba položaja predsednika Republike, s jedne, i predsednika stranke, s druge strane? Bolje bi bilo, gospodine ministre, da ste rekli da ne prihvatate ovaj amandman zato što ste dobili takve instrukcije. Ova objašnjenja, koja ste za ovom govornicom izneli, praktično su u jako maloj meri tačne. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Laslu Vargi. Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš. Izvol'te, gospodine.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, javljam se u vezi s članom 226. Takođe tražim objašnjenje povodom ovog amandmana pošto zaista mislim da je objašnjenje koje je dala Vlada, zbog čega se amandman odbija, potpuno nesuvislo. Iskoristio bih priliku da ga pročitam ponovo: ''Amandman se ne prihvata. Predsednik Republike po Ustavu ne može obavljati drugu javnu funkciju ili profesionalnu delatnost. Budući da funkcija u političkoj stranci nije javna funkcija, predloženim amandmanom menja se ustavni položaj predsednika Republike. U tome je razlog što se amandman ne prihvata''. Ovo čitam zbog javnosti, gospodine Markoviću. Pokušali ste malopre da budete simpatični i dopadljivi, međutim, vaš posao ovde je da date objašnjenja na neka postavljena pitanja. Postavljeno vam je pitanje od strane predsednika LDP-a, odnosno šefa poslaničke grupe, da nam date definiciju javne funkcije. Svi smo svedoci da je funkcija predsednika stranke javna funkcija. Malopre je kolega Varga izneo neke detalje. Takođe bih podsetio da u toku lokalne kampanje nije bilo flajera za bilo kog kandidata DS-a koji se nije rukovao s predsednikom DS-a, odnosno predsednikom Republike Borisom Tadićem. Takođe, političke partije se finansiraju iz budžeta Republike Srbije. Da li i to ima neke veze? Svi se dobro sećamo koliko puta se Boris Tadić pojavio na televiziji, a da ne znamo da li se pojavio u funkciji predsednika Republike ili predsednika stranke. Svestan sam da vi ovu našu diskusiju hoćete da navedete na vodenicu da je u pitanju samo ime Borisa Tadića. Ne, u pitanju je funkcija predsednika Republike. Ako zaista mislite da to nije javna funkcija, onda bi bilo najbolje da u toku kampanje, koja bude bila za predsednika Republike, nikada više ne vidimo predsednika Republike na stranačkim mitinzima i da predsednik Republike zaista nastupa samo u situacijama kada treba da nastupa kao predsednik Republike. Zato vas još jednom molim da nam date objašnjenje šta je javna funkcija – po vašem mišljenju, ne da citirate Zakon o sukobu interesa. Možete se smejati koliko hoćete, smešno je to što ste vi uradili. To što ste vi citirali taj zakon uopšte ne govori o javnoj funkciji. Svi građani ovde znaju da je predsednik partije javna funkcija. To nije privatno, ne odigrava se naš politički život u privatnim krugovima, odigrava se u javnosti. Morate nam dati definiciju javne funkcije da bismo je mi razumeli a ne da nam je dajete ovako nesuvislo. Vidim da je Božidar Đelić ovo potpisao, pretpostavljam da je gospodin Balinovac ovo pisao, a vaša argumentacija je toliko neubedljiva da ste vi sami sebi neubedljivi. Dajte nam definiciju javne funkcije. Mi ćemo se zadovoljiti onog momenta kada nam date pravu definiciju šta je za vas javna funkcija, da mi razumemo gde je razlika između predsednika stranke i predsednika Republike. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Slobodanu Marašu. Reč ima Milan Marković, ministar u Vladi Republike Srbije.
Gospodine Maraš, moja argumentacija je toliko neubedljiva da vaš poslanički klub, nakon što je iskoristio vreme za odbranu amandmana, sada uzima vreme po Poslovniku, po članu 226. Ne možete me ubediti. Izašao sam i pokušao da odgovorim na vaše pitanje. Očigledno je moja argumentacija bila takva da vi sada imate potrebu da količinom izgovorenih reči pokrijete moju argumentaciju. Za ovom govornicom sam dva puta rekao definiciju javne funkcije shodno onome što piše u našim zakonima. Drugu definiciju javne funkcije ne znam. Mogu da izvedem neku svoju definiciju javne funkcije pa da je povežem sa vršenjem određenih javnih ovlašćenja, poslova itd. Mogu na taj način da definišem javnu funkciju i tako bih je definisao kada bih se sada bavio pisanjem, nekim teorijskim radom. Pošto vi kažete da ovo što ja kažem, da javna funkcija nije javna funkcija, dajte neka neko izađe za ovu govornicu i kaže šta je to javna funkcija i u kom pravnom aktu je sadržana ta definicija javne funkcije. Eto, možda ja ne znam, ja znam samo Zakon o sprečavanju sukoba interesa, gde pominjemo javnu funkciju u našem pravnom sistemu. Ne može definicija javne funkcije da važi samo za jedan zakon. Javna funkcija je javna funkcija. Ne može da važi samo za jedan zakon. To je definicija koju mi priznajemo, koju priznaje ova skupština, koju priznaje ova država. Gospodine Martinoviću, vrlo vešto insistirate na javnom i privatnom. Ne verujem da vi vašim studentima na taj način bilo šta objašnjavate. Dobro znate da postoje pojave i u pravnom i u političkom životu koje ne mogu da se definišu tako kako vi tražite od mene - javno ili privatno, da li je porodica ili je država. E, pa nije tako, i znate da nije tako, nego vi to ovde vešto koristite pred govornicom jer ste, očigledno, vešt govornik, ali znate da to nije tako. Zna se šta su ustanove privatnog prava, šta su javne ustanove, šta je ono što se podrazumeva kada govorimo o predsedniku Republike. Ako govorimo o političkim strankama, i vi to znate kao što i ja znam, položaj i uloga političkih stranaka je razmatrana poslednjih sto godina ili više. Ja sam se načitao toga dosta, verujem da ste vi još više, s obzirom na vaš posao. Dobro znate kako se definišu političke stranke, kakvi su stavovi o političkim strankama, kakva je uloga političkih stranaka, pa ima onih koji kažu da su političke stranke negativne, ima onih koji kažu da su političke stranke jedini mogući subjekti u političkim procesima itd. Ako ćemo ovde da otvorimo tu teorijsku diskusiju, verujem da ćemo otići daleko i nemam nameru da se nadmećem bilo s kim u tome. Opet vam kažem, bez obzira kako izgledalo, laički posmatrano, sa stanovišta naših pozitivnih propisa, funkcija u političkoj stranci nije javna funkcija. Ne možete me ubediti. Objasnite mi, onda, sa stanovišta naših pozitivnih propisa, gde se definiše da je to javna funkcija. Što se tiče realnog života, mnogo šta su javne funkcije. Ako hoćete da govorite o realnom životu, predsednici nekih nevladinih organizacija praktično vrše mnogo veći javni uticaj nego predsednici nekih političkih partija, ali onda kažite: dobro, sada govorimo o realnom životu. Nemojte se putem prava pomagati i poštapati u političkim opservacijama. Gospodin Varga kaže: kakav bi predsednik Republike bio bilo koji funkcioner, predsednik Vlade, kada se ne bi borio za svoju političku ideju? To je sasvim logično. Pa, ne može predsednik Republike, kada dođe politička kampanja, da se malo zalaže za ideju SRS-a, malo za LDP, malo za ne znam koga. On je izabran kao reprezent jedne politike, na osnovu toga što je ponudio, sprovođenja te politike u delo. I normalno je da, kada ponovo dođe izborni ciklus, on stane iza te politike i iza ljudi koji sprovode tu politiku i da se bori za tu politiku. Bilo bi nenormalno da se pojavite na izborima, dobijete izbore na osnovu jedne politike, a onda, kada dođe podnošenje računa, vi kažete: ne, ja zastupam sve politike u ovoj državi. Bilo bi nemoguće da neko to radi. Gospodin kaže: političke partije se finansiraju iz budžeta. Ito je vama dokaz čega? Pa vi ne znate šta se sve finansira iz budžeta. Udruženja građana se finansiraju iz budžeta. Kakve to ima veze? Kakav je to argument onda? Iz budžeta se finansira mnogo šta. To nije argument da biste dokazali javnopravnu prirodu političke stranke. Dakle, sve u svemu, ja razumem, ovo jeste politička tema par ekselans, vrlo je interesantna, drago mi je da se to pojavilo u našem političkom životu na ovakav način, ali ne mogu da prihvatim da mi u Srbiji radimo nešto što niko živ ne radi, da smo mi drugačiji od drugih demokratskih država, i ne mogu da prihvatim ovo što kažete, da ovo na bilo koji način nije u skladu s našim pravnim sistemom. Ponavljam, definiciju javne funkcije sam dao dva puta ovde. Ako znate bolju, molim vas izađite pa recite, nemojte mene mučiti više, i recite mi u kom zakonu. Ja sam se pozvao na Zakon o sprečavanju sukoba interesa. Vi recite da je to zakon taj i taj, pročitajte i kažite da je javna funkcija to i to.
Zahvaljujem ministru Milanu Markoviću. Reč ima narodna poslanica Vesna Pešić, po Poslovniku. Molim vas da malo uvedemo reda, dok gospođa Pešić dođe. Potom ima reč narodni poslanik Milisav Petronijević, po Poslovniku.
Javljam se na osnovu člana 226. Poslovnika, radi razjašnjenja. Molim vas da razjasnimo jednu stvar oko javne funkcije. Mislim da u ovoj diskusiji uopšte nije važno da li je reč o javnoj funkciji. Ja sam navodila jedan argument koji ide van toga da kvalifikujemo funkciju predsednika stranke kao javnu ili privatnu. Vi smatrate da je funkcija predsednika stranke privatna funkcija. Mi smo ovde smatrali i navodili argumente iz Ustava itd. da je to par ekselans javna funkcija. Vi ste malopre rekli da javna funkcija, koja u životu ima veliku količinu moći, vas jednostavno ne zanima zato što je to realni život. Pa, pravo se valjda i služi time – reguliše odnose u realnom životu. Vi ste malopre izrekli da vas to ne zanima. Međutim, ja u svojoj argumentaciji idem mnogo dalje. Govorim isključivo kao sociolog i navešću vam primer odličnog teksta člana komisije Odbora za sprečavanje sukoba interesa, gospodina Slobodana Beljanskog, koji je napisao članak o akumulaciji funkcija – da za javne funkcionere mora biti zabranjena akumulacija funkcija. Ajde da kažemo da je predsednik političke stranke privatna funkcija. Evo, da pretpostavimo da smo stigli dotle. Mi smo rekli da je javna, vi kažete da je privatna – evo, složili smo se da je to privatna funkcija. Ne može državni funkcioner najvišeg nivoa, kao što je predsednik Republike, da kombinuje svoju funkciju ni sa privatnom funkcijom koja nosi toliku količinu moći. Diskusija o tome da li je to javna funkcija ili nije – potpuno je izlišna. I da je privatna, on ne sme da vrši ni privatnu funkciju ako ta funkcija ima onoliku količinu moći kakvu ona u realnom životu ima (valjda uzimate u obzir realni život). Znači, takva kumulacija funkcija je nedozvoljena sa privatnom funkcijom. Od cele ove diskusije, da li je javna ili privatna, zaista smo napravili ruglo, jer je jasno da je predsednik političke stranke javna funkcija, odnosno političke stranke su javne organizacije, ali i da je privatna. Zato, gospodine Markoviću, ovom strašću branim princip demokratije da se takve funkcije moraju diferencirati u društvu ako hoćemo da postanemo demokratsko društvo, da se javna funkcija mora razlikovati od privatne funkcije. Molim vas, valjda ćete to prihvatiti. Mišković je privatna funkcija – pa, od njega se mi moramo diferencirati. Znači, ne sme da ima vezu ni sa privatnom funkcijom ukoliko ona nosi određenu količinu moći i uticaja, jer je onda to kumulacija moći koja se zakonom ne može regulisati. Ja sam onda lepo rekla da u tom slučaju nema smisla da pravno regulišemo položaj i nadležnosti predsednika Republike ukoliko nosi iza sebe netransparentnu moć. Vi ste u emisiji rekli da je to sociološko pitanje. Ja sam se zato i zainatila da vam objasnim sociološki. Zato sam i juče rekla da na to obratite pažnju, jer se zakoni time i bave. Sociologija je nauka o odnosima u društvu. Šta mi radimo ovde kada donosimo zakone, nego regulišemo odnose u društvu? Vas to ne zanima. Rekli ste da je to sociološka stvar. Ja sam vam sad sve sociološki objasnila, da i ako je privatna – ne može da kombinuje tu funkciju zato što nosi određenu količinu netransparentne moći, i to u demokratskim društvima nije dozvoljeno. Demokratsko društvo je ono koje je transparentno. Ne može najviša javna funkcija da vrši netransparentnu moć iza leđa svoje javne funkcije, koju mi Ustavom i zakonom ovde regulišemo.
Zahvaljujem gospođi Vesni Pešić. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, takođe po Poslovniku, pa potom narodni poslanik Nebojša Ranđelović, potom narodni poslanik Vjerica Radeta, takođe po Poslovniku, potom Aleksandar Martinović, repliku, pa potom gospodin Dragan Todorović, po amandmanu. [[Žagor u sali]] Ne nervirajte se mnogo, molim vas.
Gospodine Mrkonjiću, dok se vi raspravljate sa poslanicima, zaustavite mi vreme.
Izvol'te, gospodine Petronijeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, pozivam se ponovo na iste članove. Postavio sam jedno pitanje koje je veoma važno da bismo mogli dalje da učestvujemo u raspravi. Direktno sam vas pitao, gospodine ministre: u kom smislu, čime je promenjen ustavni položaj predsednika Republike, ako se usvoji ovaj amandman? Vi ste se pozvali na član 115. koji kaže da predsednik Republike ne može vršiti javnu funkciju i drugu profesionalnu delatnost. Vi, u stvari, niste odgovorili na pitanje. Podsetiću vas samo, pre nego što vam postavim dopunsko pitanje, kada je razgovarano o Ustavnom sudu, pre desetak dana, za sudiju Ustavnog suda je stajala ista formulacija – da ne može da vrši javnu i profesionalnu funkciju. Ali ste u zakonu, odnosno neki drugi ministar ili neko drugo ministarstvo, sasvim svejedno, vrlo precizno naveli šta to sve ne može da vrši. Znači da nije tačno da se ugrožava ustavni položaj. Veoma je važno da razjasnimo ovo pitanje, zbog javnosti Srbije. Gospodine ministre, razumem vašu potrebu da dajete takve odgovore da, u stvari, zbunjujete ljude. Rekli ste da je ovo pitanje par ekselans političko pitanje. Naravno da jeste. Pa, ceo zakon o predsedniku Republike je i te kako važno političko pitanje. Govori se o najvišoj funkciji u državi. Nema nikakvog spora da vi ustanete i da kažete: ej, nećemo da zamajavamo ni poslanike ni građane Srbije raznim nekim driblinzima u vezi s ovim, jednostavno, naš stav je, mi smatramo (naravno, to vi kažete) da predsednik Republike može da bude i predsednik partije. Da uputite takvu poruku javnosti. Mi upućujemo poruku javnosti da, ako predsednik Republike treba da izražava državno jedinstvo, ako predsednik Republike treba da bude simbol države, ne može da bude istovremeno i predsednik partije. Razumem vaše potrebe da branite Tadića, a mi kažemo – dokaz za to je Tadić, dokaz da ne može da bude i predsednik države i predsednik partije. Dakle, gospodine ministre, ja vas ne pitam zbog čega je ova većina, koja sebe naziva demokratskim blokom, promenila svoj stav. To vas ne pitam jer, setite se vremena kada je Slobodan Milošević bio na vlasti, vi ste žestoko insistirali na odvajanju funkcije predsednika Republike i predsednika partije, i 1992. godine, kada je izabran za predsednika Srbije, predsednik Republike Slobodan Milošević se tada razrešio funkcija u partiji. Ne pitam vas što ste promenili taj stav. Mislite valjda da će Tadić da bude predsednik sto godina. Mi ne govorimo o Tadiću, jer mislimo da neće biti više uopšte predsednik, nego govorimo o instituciji predsednika Republike.Da to bude čovek, kada se pojavi da kažemo: jeste, ja nisam glasao za njega, ali to je i moj predsednik. Dok je on predsednik DS-a, ogromna većina građana Srbije će reći: to nije moj predsednik, to je predsednik Demokratske stranke. Dakle, da se do kraja ofiramo. Još jednom vas pitam: u čemu se ustavni položaj predsednika Republike menja ako se usvoji ovaj amandman?
Zahvaljujem narodnom poslaniku Milisavu Petronijeviću. Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović, po Poslovniku, takođe. Izvol'te, gospodine Ranđeloviću.
Poštovani gospodine predsedavajući, gospodine ministre, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, javljam se po istim članovima Poslovnika kao uvaženi prethodnici. Kako reče gospodin Mrkonjić, da pokušamo da uvedemo malo reda. Gospodin ministar je, dajući definiciju javne funkcije, pomenuo Zakon o sprečavanju sukoba interesa. U tom zakonu je data neka uža definicija javne funkcije, koja poistovećuje državne i javne funkcije. Teorija prava na različite načine pristupa ovom problemu, poznaje i šire tumačenje javne funkcije i, upravo zbog toga što javna funkcija nije dovoljno jasno definisana, voleo bih da ministar čuje ovo što pričam, upravo iz tog razloga smo i dali amandman sa ovakvom sadržinom. Posle stava koji kaže: ''Predsednik Republike ne može vršiti drugu javnu funkciju ili profesionalnu delatnost'', mi dodajemo u amandmanu: ''Predsednik Republike ne može vršiti funkciju šefa političke stranke, niti bilo koju funkciju u političkoj stranci''. Upravo zbog toga što je zakonom data uža definicija javne funkcije, a teorija prava poznaje i širi pristup definisanju javne funkcije. Dakle, gospodine ministre, od vas očekujemo ... Molio bih, gospodine predsedavajući, da mi se prekine vreme. Želim da ministar završi razgovor, pa da me čuje.
Molim vas, gospodo, za malo mira.
Smisao ovog našeg amandmana je da se pojasni intencija i da se nedorečena sadržina pojma "javna funkcija" razjasni. Dakle, od vas očekujemo odgovor. Pošto smo ovo pitanje razjasnili, da li vi smatrate da predsednik Republike treba da bude i predsednik političke partije ili da ima funkciju u političkoj partiji ili ne? To je suštinsko pitanje. Na to pitanje nismo dobili odgovor. Shodno šturom obrazloženju zašto se amandman odbija od strane Vlade, vidimo da je intencija da Vlada podržava da budući predsednik Republike, ma ko vršio tu funkciju, bude i predsednik političke partije. Uzgred, da razlučimo položaj premijera od položaja predsednika, podsetio bih na član 111. Ustava koji se tiče šefa države. Dakle, jasno je šta je šef države a šta je predsednik Vlade i zbog toga je član 111. u Ustavu koji ste napisali takav kakav jeste. Dakle, očekujem odgovor da li Vlada, odnosno vi, kao predstavnik Vlade, mislite da je u redu i da treba da budući predsednik bude šef neke političke partije ili da vrši partijsku funkciju ili ne, jer to je smisao ovog našeg amandmana. Hvala.
Zahvaljujem poslaniku Nebojši Ranđeloviću. Reč ima gospodin Milan Marković, ministar u Vladi Republike Srbije.
Poštovani kolega, odgovor na to pitanje je dao ustavotvorac. Da je ustavotvorac mislio drugačije, onda bi član 115. Ustava Republike Srbije izgledao kao član 55. Ustava Republike Srbije, pa bi bilo jasno navedeno: ovo može, ovo ne može. Ako je Ustav uredio položaj predsednika Republike, ako mu je dao neka prava, neke mogućnosti, između ostalog da bude i predsednik političke partije, ne možemo mi zakonom ograničavati ta prava. I nije moje da odgovorim na pitanje šta ja mislim. To je uredio ustavotvorac. U izradi Ustava je učestvovalo 90% političkih partija, odnosno predstavnika, koji sede u ovom parlamentu, i čudi me da se neke od tih partija sad javljaju da traže promenu tog rešenja koje je sadržano u Ustavu.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, takođe po Poslovniku. Izvol'te, gospođo Radeta.
Gospodine Mrkonjiću, podsećam vas na član 113. Poslovnika, koji kaže: ''Odredbe ovog poslovnika o redu na sednici Narodne skupštine primenjuju se i na sve druge učesnike na sednici, pored narodnih poslanika, a shodno se primenjuju na sednicama odbora i drugih radnih tela Narodne skupštine''. Gospodin Milan Marković je u svom, ne ovom malopre, nego onom prethodnom obraćanju, prekršio član 104. Poslovnika jer je povredio dostojanstvo Narodne skupštine, a vi ga niste upozorili na to. Gospodine Milane Markoviću, vi ste bili narodni poslanik i, kad krenete za ovu govornicu, prisetite se da ste sada ministar, da više niste narodni poslanik, da nemate prava da narodnim poslanicima držite predavanja, da ne smete da pokazujete ljutnju zbog onog što vam narodni poslanici kažu, da ne smete da vičete na narodne poslanike, gospodine Milane Markoviću, a pogotovo, odakle vam ideja da vi narodnim poslanicima kažete koji član Poslovnika mogu da koriste a koji član ne mogu da koriste. Da li će neko danas ceo dan da govori na osnovu čl. 225. i 226. i vas nervira, vi to morate da podnesete, gospodine Markoviću. I, zaista sam iznenađena, gospodine Mrkonjiću, da vi niste vodili računa o tome da upozorite gospodina ministra šta su njegova prava i obaveze kada je u ovom parlamentu. Dakle, pokazali ste da ne umete da objasnite razliku između privatnog i javnog, da ne umete da objasnite zašto ste na ovaj način formulisali ovaj član, ali ste na kraju onog prethodnog izlaganja, kada ste bili mnogo ljuti što poslanici koriste Poslovnik, rekli: zar neko može da očekuje da na primer Boris Tadić može da promoviše bilo koju ideju osim ideje DS-a? Vi ste na taj način odgovorili na pitanje. Mi, naravno, ne očekujemo od Borisa Tadića da menja svoje političke stavove, mada to kod vas u DS-u i nije baš neki veliki problem, od osnivanja do dana-današnjeg, ali očekujemo da on bude predsednik svih građana i to je ono što vi nama niste uspeli da objasnite. Govoriću, naravno, i o amandmanu. Sada sam se javila samo da vas upozorim da ne iritirate narodne poslanike, da ne bude ponovo javljanja po Poslovniku, da strogo vodite računa o članu 104, da ste u obavezi, a vezano za član 113. Poslovnika, da vodite računa o dostojanstvu Narodne skupštine i da se tako ponašate pred narodnim poslanicima. A vas, gospodine Mrkonjiću, takođe upozoravam da i vi vodite računa o tome i da ne dozvoljavate ministru ovde da skakuće, da viče, da vređa narodne poslanike svojim ponašanjem. Nije vam lako tumačiti nešto što je pisao Zoran Balinovac, razumem vas, ali šta da radim, Koštunica vas poslao, morate.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vjerici Radeti. Mislim da je gospodin Milan Marković, ministar u Vladi Republike Srbije, bio vrlo tolerantan i vrlo korektan. Prema tome, ne vidim razlog za kritiku koju ste meni uputili Vjerice, molim vas, a isto tako molim i poslanike da se tolerantno i korektno ponašaju prema ministru. (Vjerica Radeta, sa mesta: Znači, on ima pravo da kaže poslaniku da ne može da govori.) Nije Milan Marković to rekao, verujte mi, a i vi ste u dobroj saradnji sa Milanom Markovićem. (Vjerica Radeta, sa mesta: E, pogledaćemo stenogram ...) Dobro, videćemo po podne. Hvala, Vjerice. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvol'te.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram da kažem da, kao čovek, to sam rekao i juče, iskreno saosećam s gospodinom Milanom Markovićem. Njemu zaista nije lako. Ono što pada u oči svakome ko prati sednicu Narodne Skupštine Republike Srbije jeste to da je gospodin ministar Milan Marković bukvalno ostavljen na cedilu od strane vladajuće koalicije, odnosno pre svega svojih kolega iz DS-a. Čovek se ovde bori, odnosno stavljen je u sistem baražne vatre. Znači, napadaju ga i poslanici SRS-a, ne njega lično, kao čoveka, nego stav koji brani, i SPS-a, i LDP-a, i, evo, sat i po vremena niko da se javi iz DS-a. Sede tu umne glave koje bi trebalo da kažu neku pametnu reč u odbranu one argumentacije koju je izneo gospodin Milan Marković. Verujte mi, gospodine ministre, meni dođe, kao čoveku, da pređem preko svega što sam rekao i da prihvatim vašu argumentaciju i da, eto, pokušam da vam olakšam vaše muke, ali šta ćete, partijska disciplina me tera da nastavim do kraja. Dakle, gospodine ministre, vi ste pitali da li studenti moraju da prihvataju neke logičke principe itd. Znate, čitav sistem nauke – evo, iza vas sedi gospodin Dragoljub Mićunović, on je istaknuti naučni radnik – pre svega počiva na principima formalne logike. U nauci je nešto ili crno ili belo. Znam da biste vi hteli, po svom dobro proverenom običaju, da nekako sve bude sivo i da se ne zna ni ko je gde, ni da postoje jasni pojmovi, jasne kategorije itd., da zakukuljite, da stavite pod tepih itd., ali, znate, čitav razvoj pravničke misli, čitav razvoj filozofije, hiljadama godina do sada nije uspeo da nađe neki treći pojam pored javnog i privatnog. Evo, ako biste vi uspeli da mi objasnite da pored javnog i privatnog postoji neki treći pojam, neki srednji pojam, bio bih vam zaista duboko zahvalan jer bih naučio nešto novo. Imam za vas, ministre, jedan zaista dobronameran savet. Ne vredi vam da na sednici Narodne skupštine, kad već stigne obrazloženje Vlade, koje je nesuvislo, neargumentovano, koje ne pije vodu, da se ovde mnogo batrgate i da pokušavate da pronađete neke razloge. Umesto toga, kad pišete predloge zakona, konsultujte ljude koji se razumeju u materiju iz koje je taj zakon. Kad pišete obrazloženje predloga zakona, makar ga pročitajte. Pre nego što dođete na sednicu Narodne skupštine, postarajte se da to obrazloženje korigujete, da ono na nešto liči, da znate, kad dođete na sednicu Skupštine, šta ćete da pričate. Ovako, dođete nepripremljeni i meni je prosto žao vas, kao čoveka. Evo, ovde sede tolikiposlanici DS-a, pavaši prijatelji iz DSS-a, pa iz G17 plus, itd., i apsolutno niko da se javi za reč i da vam kaže: gospodine ministre, nisu u pravu poslanici SRS-a, zaista postoji nešto između javnog i privatnog i, evo, sad ćemo mi to iznesemo. Ovako ostavljeni, prepušteni ste sami sebi i, evo, sat i po vremena i više vi se ovde mučite s pojmovima koji su, na vašu nesreću, i studentima dobro poznati.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Aleksandru Martinoviću. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, isto po Poslovniku. Izvol'te, gospodine Baraliću.
Zahvaljujem. Gospodine Markoviću, moram da kažem, ali neću da vas uvredim – obrukali ste se. To što ste rekli da je valjda normalno da predsednik države, kada to postane, promoviše svoju političku ideju, ja znam da on to radi, i znam da vi to želite ali ne smete da kažete. To što ste rekli je nedopustivo. Ustav kaže da on izražava državno i nacionalno jedinstvo. To se ne može tako što on promoviše ideje koje podržava 680.000 birača u ovoj zemlji. Država Srbija ima pet-šest miliona birača, za tog predsednika glasalo je milion, i vi onda kažete da će on, crpeći ustavno ovlašćenje, promovisati ideju političke stranke čiji je predsednik. Voleo bih da predsednik ne radi to, mada on to radi, i voleo bih da vi to ne saopštavate, a vi to saopštavate javno. Mi ovde nismo zluradi. Mi kažemo da je to što smo amandmanom probali da popravimo normalnije od onoga što je predloženo zakonom. I nema tu nikakvog spora. Dakle, to što ste vi pristali da danas hodate po tankom ledu s prevelikom težinom, i što ćete da potonete danas pred svima nama ovde, to je vaš izbor, ali vi ste ovde bili narodni poslanik, bili ste potpredsednik Narodne skupštine, nemojte pred Narodnom skupštinom da se brukate. Nemojte se više javljati ako ne možete drugim argumentima da nas ubedite da to što smo mi ovde napisali nije dobro. Javno, tajno – znate, u ovoj zemlji je sve sad postalo relativno. Postoji jedan čovek u Srbiji koji se zove Rato Ninković, koji je predsednik Unije poslodavaca, koji ima tamo neko sedište, ima faks, mejl. Na istoj toj adresi je i faks i mejl i sve drugo masonske lože Orijent. U jednoj stvari je javan, u drugoj je tajan. Pričao sam malopre o kralju. Ovi su svi Karađorđevići bilimasoni ili Rozenkrojcerovi, ne znam iz koje lože su došli, nije ni važno, pa sad i oni su kao neki – pa, nije tačno. Ali, predsednik političke stranke, velike političke stranke (vi ste velika politička stranka), vrši svoju javnu funkciju svakim pojavljivanjem. To je neodvojivo. Javnost je neodvojiva od bilo kog njegovog nastupa, namere ili postupka. On ne može ništa da izjavi privatno. Predsednik države ne može ništa da izjavi privatno zato što je on predsednik države i sve što kaže ima posebnu težinu. Ako ne možete da prihvatite ovaj amandman, nemojte nas onda terati da dva dana govorimo o ovom, jer moramo to da vam kažemo. Znači, znam da vi ovaj amandman ne možete da prihvatite po cenu života i smrti, to je meni jasno, inače, nećete biti to što jeste, ali nemojte nam davati argumente koji ne stoje. Ustav je rekao ovo, nije rekao ono. Nije tačno. Mi od vas očekujemo da budete konzistentni. Rekli ste da će u ovoj zemlji sve biti demokratsko pitanje kada vi postanete vlast. Vi ste sada postali vlast, a ništa nije demokratsko pitanje od onog vremena kada ste.... (Predsedavajući: Zahvaljujem, gospodine Baraliću, isteklo vam je vreme.) Slobodan Milošević je demisionirao, pa je Borisav Jović bio predsednik stranke kada je izabran za predsednika Srbije. Figurativno? Pa, neka i vaš predsednik figurativno to uradi, nemamo ništa protiv. Evo, neka Boris Tadić figurativno ne bude predsednik stranke, pa ćemo vam verovati da ste iskreni.
Zahvaljujem Rajku Baraliću. Reč ima narodni poslanik Željko Vasiljević. Toliko galame ste digli, a sad nije u sali. Reč ima narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, gospodine ministre, nisam advokat gospodina Željka Vasiljevića, ali hoću da kažem da se on javio po Poslovniku još pre pola sata i više, i da će doći i obelodaniti ono što je hteo da kaže. Javljam se po Poslovniku, po članu 226. i tražim jedno objašnjenje od ministra, a podstaknuto upravo jednom njegovom izjavom. Ne znam da li je to dao u afektu ili je tako mislio stvarno, ali je bukvalno rekao da je u državi Srbiji po zakonu jedno, a u praksi, u stvarnom životu, sasvim nešto drugo. I to jeste tako. Zaista, ovo što je on rekao, ja mogu da potvrdim. Zašto? Zato što su demokratski zakoni upravo takvi. Upravo to omogućuju i Ustav i demokratski zakoni – da sve što je nemoguće, postane moguće, da sve što je nelegitimno, bude legitimno. U daljem objašnjenju svojih amandmana i komentaru tuđih amandmana dokazaću to što kažem, da je sve nelegalno legalno, a primer su ad hok penzije penzionera, plate, štrajkovi. I sve je i u Ustavu i u zakonima pisano dvoznačno, višeznačno, kao da je zakon pisala proročica Pitija u Delfima pod uticajem sumpornih para kada je proricala sudbinu značajnim ljudima, vojskovođama itd. A šta je, u stvari, suština? Kakav jeste život? Život jeste takav. Stranka u vlasti može biti, i ovog puta jeste, javno, čak i profitabilno preduzeće. Jeste da se finansira iz budžeta (dobro, iz budžeta se finansiraju sve stranke), ali ona ima i predsednika, to je direktor. Je l' ima zaposlene radnike? Ima. Je l' ima svoje ekspoziture? Ima, to su vaše narodne kancelarije širom Srbije. Ostvarujete budžet, regulišete sve u budžetu, šta ćete kome dati. Regulišete i berzu, gospodine ministre. Sećate se, kad je izabran za predsednika Skupštine kandidat koji nije odgovarao DS-u, koji nije odgovarao vama. Jeste li regulisali berzu? Je l' su se desile promene na berzi, strašne promene dok gospodin Nikolić nije dao ostavku, pa se onda berza ponovo ujednačila? Evo, to vam je praksa u životu. Hvala lepo.
Reč ima narodna poslanica Elvira Kovač, takođe po Poslovniku, pa Vladan Batić. Gospodine Batiću, pa tek ste došli, sačekajte malo. Imajte malo strpljenja svi. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, prijavila sam se po Poslovniku pre dobrih pola sata, a reagovaću najpre na pitanje gospodina Varge, pa na odgovor gospodina ministra. Gospodin Varga je negde oko 11.00 sati postavio pitanje da li smatrate da je zloupotreba službenog položaja to što se gospodin Tadić, za vreme trajanja predizborne ćutnje, dan pred izbore u Subotici, prošetao korzoom, jeo kukuruz i, samim tim, koristeći svoju funkciju predsednika Srbije, promovisao, naravno, DS i vašeg kandidata. Svesna sam da predizborna ćutnja znači ćutanje elektronskih medija, samo da vam kažem da su to prenosili elektronski mediji. S druge strane – volela bih da čujete to što vam pričam, gospodine ministre – želela bih da vam kažem da je predsednik Srbije predsednik svih nas. Želim da citiram vas, rekli ste da on treba da promoviše političke ideje. U prevodu, želela bih reći, za informaciju građana koji prate ovaj prenos, to znači - političke stranke. Svi znamo kako je gospodin Tadić 2004. godine postao predsednik Srbije. Naravno, on je predsednik svih nas i javno ste pozvali i ostale. Želim da naglasim da postoji, pored DS-a, više demokratski orijentisanih stranaka, između ostalih je i Savez vojvođanskih Mađara, kao manjinska stranka, koja je takođe pozvana i javno rekla svojim biračima da glasaju u drugom krugu za gospodina Borisa Tadića. Znači, mi smo vam dali blanko podršku. Ispada kao da je gospodin Tadić pobedio zahvaljujući vašim biračima, a znate da nije tako. Svojim odgovorom ste, zapravo, biračima rekli da očekujete samo podršku DS-a, jer je gospodin Boris Tadić predsednik te stranke, i da će zahvaljujući isključivo vašim političkim idejama on pobediti na predsedničkim izborima. Još jednom vas molim, ako možete, da odgovorite i na pitanje gospodina Varge i na moje pitanje, da li smatrate da je to bila zloupotreba službenog položaja i da objasnite da li ste u svom izlaganju hteli da kažete da on promoviše samo vaše političke ideje ili samo vašu političku stranku. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Elviri Kovač. Reč ima narodni poslanik dr Vladan Batić, pa potom narodni poslanik dr Žarko Obradović. Da li se još neko javlja po Poslovniku? Možda će u toku vaše diskusije, gospodine Batiću. Nadam se da neće biti replika na vašu diskusiju. Izvol'te, gospodine Batiću.
Samo tri minuta po amandmanu, i posle ...
Ne, sada govorite po Poslovniku, a posle po amandmanu.
Pa, da ne dolazim dva puta, gospodine Mrkonjiću.
Moraćete, nažalost, šta da radimo.
Zahvaljujem. Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mislim da ste čuli sasvim dovoljno argumenata i da ova odredba zakona nije u saglasju sa Ustavom. Mislim da je uvaženi kolega Martinović to već pominjao, a od vas tražim objašnjenje kako će to predsednik Republike da izražava državno jedinstvo Republike ako je istovremeno i predsednik političke stranke. To je prva premisa, po definiciji, predsednik svih građana Srbije. Ako on i dalje ostaje predsednik jedne političke stranke, nema veze o kome je reč, onda se on automatski deklariše kao pripadnik jedne političke opcije i automatski krši ovu odredbu Ustava. Gospodine ministre, mislim da vam je zakon nepotpun. Fali nešto. Fali slika sadašnjeg predsednika Srbije. Trebalo je lepo na naslovnu stranu da stavite sliku predsednika, da znamo o čemu se radi. To što je predsednik Srbije prihvatio da bude istovremeno asistent potpredsednika Vlade, to možda nema veze s nespojivošću funkcija, ali izaziva čuđenje građana Srbije. Gospodine Mrkonjiću, nisam sada ušao, ja sam već dva sata sa grupom građana, koji se čudom čude šta se u Srbiji dešava, razgovarao i obavljao funkciju narodnog poslanika. Gospodine ministre, šta je antipod javnom, tajnom ili privatnom? Da li je predsednik političke stranke, i to značajne političke stranke, tajna funkcija, konspirativna, ilegalna? Da li je to, s druge strane, lična, privatna, sopstvena – kakva je to javna funkcija? Ako ste hteli da se vežete za Zakon o sprečavanju sukoba interesa, onda je to moralo da piše u zakonu o predsedniku Republike, da predsednik Republike ne može obavljati nijednu javnu funkciju predviđenu Zakonom o sprečavanju sukoba interesa. U protivnom, nema toga kome možete da objasnite da funkcija predsednika nije javna. Znači, imate dve reči. Ajde izrazite, pa opovrgnite, ali recite kako. Jezički, logički, gramatički, pojmovno ili semantički, ciljno ili etimološki – ajmo, koje god hoćete tumačenje pravne norme, pa će vam svako potvrditi da je u pitanju javna funkcija. Još nešto. Vidi se da vam je zakon pisao Balinovac jer ni Koštunica, kada je izabran za predsednika SRJ, nije napustio mesto predsednika DSS-a. Neke moje uvažene kolege često citiraju Slobodana Jovanovića. Ne bi bilo loše, ministre, da pročitate malo Slobodana Jovanovića, a ne bi bilo loše da pročitate i autorski tekst pokojnog premijera Zorana Đinđića, pa ćete videti da se ni on nije slagao s tim da predsednik stranke može da bude predsednik države. Uostalom, ovo se radi za buduća pokolenja. Kolo sreće se okreće. Ničija nije gorela do zore. Nemojte da budete taoci ove i ovakve nakaradne norme. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Batiću. Po amandmanu, za reč se sada javio gospodin Dragan Todorović, pa gospodin Žarko Obradović, pa gospodin Vladan Batić. (Dragan Todorović: Javio sam se pre pola sata.) Ne, sada o amandmanu idemo da razgovaramo. Izvol'te, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mislim da je namerno rasprava po ovom amandmanu otišla u potpuno pogrešnom smeru i da je zbog toga ovakvo objašnjenje koje je Vlada dala zbog čega se ne prihvata ovaj amandman. Nažalost, mislim da su se mnogi poslanici baš uhvatili za ovo objašnjenje i potpuno skrenuli tok rasprave, odnosno razloge zbog čega bi trebalo da se prihvati ovaj amandman. Kaže: "Budući da funkcija u političkoj stranci nije javna funkcija, predloženim amandmanom menja se ustavni položaj predsednika Republike. U tome je razlog što se amandman ne prihvata". I to je stvar koju mi treba ovde da definišemo. Uopšte ne bi trebalo da ulazimo u to da li je predsednik stranke javna ili nije javna funkcija. Mi mislimo da jeste, vi mislite da nije, ali to uopšte nije bitno, niti mi sa tog stanovišta hoćemo da se ovaj amandman prihvati. Mi hoćemo da se on prihvati zbog toga što predsednik Republike nije isto što i gradonačelnik ili predsednik opštine, ono što ste vi navodili kao analogiju, da bi po tome trebalo, ako se neko izabere, istog momenta da da ostavku na svaku stranačku funkciju. Činjenica je da je predsednik Republike jedna od najviših funkcija u državi. To, valjda, ne treba da se spori. Činjenica je da ta funkcija nosi određenu moć. Da li je ona najviša ili ne, nije sada toliko ni bitno, ali je sigurno da je ta moć takva da na osnovu nje mogu da se urade mnoge stvari.Zbog čega mi pokušavamo da vam stavimo do znanja da treba da se prihvati ovaj amandman? Zbog toga da predsednik Republike ne bi zloupotrebljavao tu svoju moć, bez obzira o kome se radi. Siguran sam da će posle izbora Tomislav Nikolić, čak i ako ne bude u zakonu, dati ostavku na stranačke funkcije jer su te dve stvari nespojive. I nemojte sad da se držite – javna, tajna. U Ustavu nemate razlog za smenu predsednika Republike ako je u nekom tajnom udruženju. To ne piše nigde u Ustavu. Ali, recimo, kada bi se otkrilo da je predsednik član neke tajne masonske lože, to bi bio dovoljan razlog da, verujem, ne dve trećine, nego svi poslanici u Skupštini Srbije glasaju za njegovu smenu. Valjda ne treba u to da vas ubeđujemo. Član 111. Ustava kaže: "Predsednik Republike izražava državno jedinstvo Republike Srbije". Gospodine ministre, objasnite mi kako predsednik Republike koji je predsednik jedne stranke može da izražava jedinstvo svih građana. Ne treba se sada stavljati samo u ulogu DS-a zato što je Boris Tadić predsednik. Treba gledati malo i u budućnost, i to ne daleku budućnost. Normalno je da će predsednik stranke učiniti sve da pomogne svojoj stranci i da će iskoristiti taj položaj. Mi vam sada nudimo časnu mogućnost da nosite, na neki način, oreol ljudi ili stranke koja je u jednom momentu uskratila mogućnost ili sprečila zloupotrebu od strane predsednika Republike. Samo da vas podsetim na, recimo, jedan od poteza Borisa Tadića – osnivanje Narodne kancelarije. Molim vas, recite mi: gde je Narodna kancelarija definisana, u kom zakonu? Na osnovu kog zakona je predsednik Republike formirao Narodnu kancelariju? Iz kojih razloga? Recite rezultate te Narodne kancelarije. Zbog čega je to uradio? Da bi Đilas trčao po Srbiji i EPP. Da bi se, navodno, građani obraćali Narodnoj kancelariji i da bi se promovisala DS. I baš zbog toga, na najjednostavniji način, svakog budućeg predsednika Republike sprečavamo da zloupotrebljava svoj položaj. Uopšte nemojte da se krijete iza ovoga: javna, nije javna, privatna. Uopšte nas ne interesuje. Precizno se kaže: ne može da obavlja stranačku dužnost. Vrlo precizno. I to se radi samo za predsednika Republike. Uopšte ne treba iz toga izvlačiti bilo kakvu analogiju, jer onda ne bi trebalo ni ministri da obavljaju bilo kakvu stranačku funkciju. Mi smo svesni činjenice da bi to bilo suludo. Ali, kada je u pitanju predsednik Republike, moramo da mu uskratimo pravo da može da se bavi i stranačkim poslovima, odnosno da bude predsednik stranke ili da bude na bilo kojoj drugoj funkciji, zato što ima izuzetno veliku moć. Mislim da bi trebalo, ukoliko stvarno imate nameru da ova država krene putem demokratije, da se, usvajanjem ovog amandmana, na najjednostavniji način, već sledeći predsednik, Tomislav Nikolić, spreči da zloupotrebljava funkciju predsednika Republike u političke svrhe, odnosno u korist SRS-a, jer ne mogu da kažem da bismo se mi oduprli toj situaciji u kojoj bismo, eventualno, iz toga mogli da profitiramo, odnosno okoristimo. Prema tome, nemojte da se krijete iza javne, iza privatne. Ovde se traži jednostavna stvar – da predsednik Republike ne može da obavlja stranačku funkciju.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Draganu Todoroviću. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, zamenik šefa poslaničke grupe SPS, pa potom dr Vladan Batić, po amandmanu. Izvol'te, gospodine Obradoviću.
Hvala, gospodine predsedavajući. Gospodine Markoviću, srećan put. Gospodin Marković ima druga posla, ali to nas poslanike neće sprečiti da kažemo o zakonu što treba. Želeo sam reći da, ako gospodin Marković i malo drži do svoje profesije i do posla koji obavlja, onda bi bilo sasvim logično da prihvati ovaj amandman. Znam da on iz partijskih razloga to ne sme, jer bi ga to verovatno stajalo funkcije ministra u Vladi Republike Srbije. Prihvatiti amandman Čede Jovanovića je jeres za vas iz DS-a ili bilo koga od stranaka opozicije zato što to za vas ima neke druge, partijske implikacije. Dobro znate da imate probleme po Srbiji sa stanovišta strukture partije, odnosa, kolebanja i slično, ali to mediji prećutkuju, a vi se trudite da ne pominjete. Zamislite šta bi tek bilo kada bi se čulo da je prihvaćen amandman Čedomira Jovanovića. Međutim, ako ministar i Vlada ne mogu da prihvate amandman gospodina Jovanovića, onda je tu amandman gospodina Miletića Mihajlovića, koji je nešto kraći, ali je smisao isti. On, kao i ovaj amandman o kome govorimo, predviđa da predsednik države ne može biti predsednik stranke. Bez obzira na ovu dilemu, koja se otvorila tokom prepodneva, da li je to stranačka ili privatna funkcija, moram reći da se, čak i kada bismo prihvatili ovu pretpostavku da je to neka privatna funkcija, nažalost, mora konstatovati da je dosadašnji predsednik Republike Srbije tu funkciju učinio javnom. Čak i da je ovo drugo, on ju je učinio javnom i dodatno je dao za pravo svima onima koji kažu da bi predsednik stranke, onog trenutka kad bude izabran za predsednika države, morao da podnese ostavku na tu funkciju i da taj posao obavlja u interesu Srbije. Ovo govorim ne slučajno. U načelnoj raspravi o izboru predsednika Republike pomenuo sam nekoliko slučajeva kada je predsednik Republike vrlo svesno svoju državnu funkciju stavio u funkciju političke stranke na čijem je čelu. Išao je na partijsku slavu. I neka je išao na partijsku slavu, to je njegova partijska stvar, ali je problem što je o toj partijskoj slavi izveštavano u funkciji državnih poslova predsednika Republike. Sednice glavnog odbora, kojima je predsedavao, uvek su bile u funkciji državne funkcije koju je obavljao. Time nam je gospodin Tadić javno poručio da on svoju funkciju, pre svega, shvata kao vršenje partijske funkcije. Nažalost, ali istinito, pokazalo se i prilikom javnih istupanja, da gospodin Tadić nije zastupao i iskazivao državno jedinstvo, kako to stoji u članu Ustava Republike Srbije koji se odnosi na ono što jeste institucija predsednika Republike. U članu 111. Ustava se kaže: "Predsednik Republike izražava državno jedinstvo Republike Srbije". U protekle dve-tri godine videli smo da to državno jedinstvo nije državno jedinstvo, da je to ponašanje koje je uslovljeno potrebama DS-a. Treba se setiti više puta ponovljenih izjava gospodina Tadića da postoje dve Srbije, navodno jedna demokratska i druga nedemokratska, da postoje dve Srbije o različitim pitanjima. Time je gospodin Tadić u praksi pokazao da, kao predsednik stranke, ne izražava državno jedinstvo. Predsednik stranke nije privatna funkcija, predsednik stranke je javna funkcija. Ona je učinjena javnom funkcijom, i to na više različitih načina. Nas, članove SPS-a, prosto čudi smelost predlagača ovog zakona da javno kaže ono što cela Srbija zna, a što on ne bi trebalo reći. Jer, kada predlagač govori o zakonima, zakoni se tiču svih građana Republike Srbije i odnose se na sve građane Republike Srbije i frapantno je, ali istinito, to je pomenuo i moj kolega Rajko Baralić, da ministar u Vladi Republike Srbije javno kaže da je logično da zastupa interese DS-a. Čak i ako je logično, on to ne sme reći jer ti interesi DS-a moraju da budu utopljeni u interese ostalih građana Republike Srbije. Ako predsednik Republike Srbije izražava državno jedinstvo, onda on izražava stavove građana Republike Srbije. Ako izražava interese DS-a, šta će mu onda Narodna kancelarija, da mu inicira predloge, sublimira mišljenja, uobličava ono što građani misle, da bude u kontaktu s građanima – šta će mu? Onda mu je dovoljan Glavni odbor DS-a, pa neka mu kažu šta treba i onda znamo da imamo predsednika DS-a koji je izabran za predsednika države i da na taj način shvata i obavlja ovu funkciju. Ako je zakonodavac želeo da bude konsekventan, vezano za ovu temu, onda je trebalo da tu konsekventnost dokaže i u ovom predlogu zakona. Podsetiću vas da smo mi skoro, pre nekoliko dana, imali raspravu o Ustavnom sudu. Tamo se kaže da sudije Ustavnog suda ne mogu obavljati javnu i profesionalnu delatnost. Onda je u jednom članu Zakona o Ustavnom sudu rečeno da se sudija Ustavnog suda razrešava ako postane član političke stranke. Znači, razrešava se, ne može obavljati tu dužnost. Pazite, sudija Ustavnog suda je jedan od 15 pa ne može obavljati tu dužnost ako je član političke stranke, a predsednik je prvi u Srbiji, izabran od strane građana Republike Srbije, i za predlagača je logično da bude predsednik političke stranke. Što je mnogo, mnogo je. Stvarno je mnogo, ali nažalost to pokazuje nešto drugo. To pokazuje jedan manir, koji je prethodnih godina bio uočljiv, da predstavnici tzv. demokratskih vrednosti jedno pričaju kada su u opoziciji, a drugo rade kada su na vlasti. Cela ona priča o transparentnosti, o demokratskim vrednostima, o tome šta će biti ''kada mi dođemo na vlast'', pokazala se potpuno drugačijom. Da ne širim temu jer, kada bi čovek ušao u ovu priču šta su sve radili, šta su pričali, a šta sad drugo rade, tu bismo ostali danima. Pomenuli smo juče i te lokalne samouprave i to pozivanje na Ustav, ali samo u delu kada odgovara interesima vladajuće koalicije. Pozvali smo juče ministra da, primera radi, u ovih 11 opština, u kojima je uvedena prinudna uprava, formira opštinska veća u skladu sa Ustavom. Kada to uradi, onda ćemo mu verovati da poštuje Ustav. U suprotnom, mi vidimo da se Ustav krši. Ovo je tek početak rasprave o zakonu o predsedniku Republike i juče smo u raspravi pokazali, u više primera, da se, u stvari, prave formulacije kojim će se Ustav suštinski kršiti. Nama, poslanicima SPS-a, činilo se da oko ovog amandmana uopšte ne bi trebalo da bude neke velike diskusije. Logično je da predsednik Republike ne može biti šef političke stranke, ali je dobro što smo čuli ovo drugačije mišljenje, od strane predstavnika jedne stranke unutar te vladajuće koalicije, one stranke koja ima svog predsednika koji je sada trenutno šef države, jer oni pokazuju da im, u stvari, ništa nije sveto, samo da bi se partijski interesi ostvarili preko državnog aparata. Ovo govorim ne slučajno. Videćete kada budemo govorili o Sekretarijatu, pa u tom kontekstu i o Narodnoj kancelariji, šta se sve preko Narodne kancelarije radilo da bi se obezbedili neki partijski interesi i ostvarili partijski ciljevi. Predlog zakona je takav da pokazuje da predlagač zakona, u stvari, ni sam sebe ne poštuje, a kamoli ono što je izraz demokratske vrednosti u drugim državama na koje se tako često poziva. Ako se ovaj amandman gospodina Jovanovića ne može prihvatiti iz partijskih razloga, mi ćemo vrlo brzo razgovarati o amandmanu gospodina Miletića Mihajlovića, mog partijskog druga, i onda ćemo dati priliku predlagaču da prihvati taj amandman i da jedno pitanje koje stvarno, da nije ovakve tvrdoglavosti predlagača, ne bi iziskivalo ni ovoliku raspravu, skinemo s dnevnog reda i da kažemo Srbiji: da, predsednik partije, onog trenutka kada je izabran za predsednika države, ne može više obavljati partijsku funkciju jer je to jedan od načina da izražava državno jedinstvo i da ispoštuje Ustav Republike Srbije, odnosno značaj i sadržaj institucije koju predstavlja. Hvala vam.
Zahvaljujem dr Žarku Obradoviću. Reč ima narodni poslanik dr Vladan Batić, a onda više nema govornika. Radovan Radovanović? Dobro, hvala. Izvol'te, gospodine Batiću.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, opet bih želeo da ukažem na sociološku dimenziju čitave ove priče. Imali smo jednu vrlo čudnu konstataciju ministra da ga stvarni život ne zanima kada je u pitanju normiranje ove odredbe kojom se uređuje status predsednika Republike. Svaka pravna norma je nadgradnja nad realnim životom. Ona treba da uredi nešto što predstavlja realni život. O čemu se ovde zapravo radi? Radi se o nesvakidašnjoj primitivizaciji jednog društva, o koncentraciji moći, o akumulaciji moći u ličnosti jednog čoveka. U savremenim društvima to je nepojmljivo. Vraćamo se u rodovsku zajednicu, plemenski sistem, gde vrač radi šta god hoće. Znate zašto? Imate paradoks na koji je ukazao gospodin Žarko Obradović. Ako je predsednik države, evo vam tog primera koji je vrlo plastičan, istovremeno predsednik političke stranke, onda imate situaciju koja je bila na dnevnom redu nedavno, da predsednik jedne političke stranke bira sudije Ustavnog suda, a te sudije Ustavnog suda ne mogu biti članovi političke stranke. Bira ih predsednik jedne političke stranke, a njima se ne dozvoljava da budu članovi bilo koje političke stranke. To je apsolutni nonsens. Naravno da predsednik političke stranke ima dominantan uticaj kada se biraju ministri, članovi Vlade, članovi izvršnog dela vlasti iz njegove stranke. On odlučuje ko će biti ministar, on odlučuje ko će biti poslanici, i na taj način ima dominantan uticaj i na zakonodavnu vlast. Znači, predsednik Srbije koji može biti i predsednik stranke, i biće predsednik stranke, kako ste naumili, biće neko ko ima dominantan uticaj na zakonodavnu vlast, izvršnu vlast i na Ustavni sud. Pa, gde to ima? E, ima u Srbiji. Čak je Milošević, u onim prvim godinama svoje vlasti nakon višestranačja, kad se nije uplašio da može otići sa funkcije, '90. godine zamrzao svoju funkciju. U vreme kad je Slobodan Milošević bio predsednik Srbije, zamrzao je funkciju predsednika SPS-a. I to je bio Borisav Jović. To sad Putin kao izmišlja neku gimnastiku, pa neće da bude po ne znam koji put predsednik Rusije. Ovo mi veoma liči na Uga Čavesa, na Eva Moralasa, na Fidela Kastra. Vi ste ovde i demonstrirali svoju ljubav prema Fidelu Kastru. Liči na apsolutističke sisteme, ali šta je, u stvari, u pitanju? Stvar je potpuno jasna. Zašto je drugi deo vladajuće većine prihvatio ovakvu odrednicu? Zato što bi jedino ovaj sadašnji predsednik Republike i predsednik stranke izabrao predsednika one druge stranke za premijera. To objašnjava sve i to je suština svega. Ne verujem da bi neki drugi predsednik DS-a predložio Koštunicu za premijera. Ne verujem da bi ga ni Đilas predložio.
Zahvaljujem dr Vladanu Batiću. Reč ima narodni poslanik Radovan Radovanović, pa potom Ivan Andrić, dva minuta.
Gospodine predsedavajući, koleginice i kolege narodni poslanici, predstavnici ministarstva, dame i gospodo, drugarice i drugovi, živeo je Dan republike. U nekima od nas i dan-danas živi, ali, evo, na današnji dan, umesto da sedim kod kuće s prijateljima uz dobru trpezu i proslavljam svoj praznik, ja moram da sedim u ovoj skupštini i raspravljam se s onima koji su umnogome doprineli da se ona država, koja ipak duboko čuči u meni, raspadne i da sve ode tamo gde niko od nas sanjao nije. Izašao sam, pre svega, da kažem da je ovaj amandman, koji je podneo gospodin Čedomir Jovanović, a kaže da u članu 9. ovog zakona treba da se doda: ''Predsednik Republike ne može vršiti funkciju šefa političke stranke, niti bilo koju funkciju u političkoj stranci'', apsolutno prihvatljiv za Ligu socijaldemokrata Vojvodine i sigurno ćemo ga podržati. Mislim da je prihvatljiv za svaku stranku jer je dobro i za nju samu da njen lider ne bude i dalje na njenom čelu ako je na čelu države, a pogotovo je dobro za samu državu da neko ko je na njenom čelu ne vodi i stranku. Ovde ne mislim na nekog konkretnog kandidata jer tvrdim da malo ko od nas može da izdrži, kada stavi na leđa broj 9, da ne pomisli: ja, pa bog. Takvi su bili i Josip Broz Tito, i Slobodan Milošević, i Vojislav Koštunica i Boris Tadić, pa i sam Tomislav Nikolić. Onih pet-šest dana, koliko je predsedavao ovom Narodnom skupštinom, nije našao za shodno da siđe sa čela SRS-a. Da bih vam ilustrovao kako mi u Ligi socijaldemokrata Vojvodine gledamo na ovu funkciju, to se najbolje može prepoznati u radnoj verziji statuta AP Vojvodine koju smo, zajedno sa Savezom vojvođanskih Mađara, predložili ovih dana. Po tom predlogu statuta, ukoliko prođe, a nadamo se i svojski ćemo se truditi da to tako bude, AP Vojvodina će dobiti svog predsednika, a u samom statutu, i kasnije u svim odlukama koje budu usledile, insistiraćemo na tome da niko ne može biti predsednik AP Vojvodine koji je u isto vreme i predsednik bilo koje političke stranke. Mada, nemojte pomisliti da ja poredim ove dve funkcije. Funkcija predsednika AP Vojvodine je čisto protokolarna funkcija, dok je funkcija predsednika Republike Srbije velika državnička funkcija, možda i najveća koju Republika Srbija ima. Stoga apsolutno podržavam ovaj amandman koji je podneo gospodin Čedomir Jovanović. Hvala vam.
Po Poslovniku, reč je tražio narodni poslanik Aleksandar Martinović, pa potom narodni poslanik Vjerica Radeta, pa će se na amandman vratiti narodni poslanik Ivan Andrić, dva minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Mrkonjiću, ne znam kako vam je promaklo da smo mi, evo, upravo sada čuli jednu neverovatnu stvar – da će, po nekakvom nacrtu statuta AP Vojvodine, postojati funkcija koja se zove predsednik AP Vojvodine i kako će taj budući predsednik AP Vojvodine da bude vanstranačka ličnost. Pozicija AP Vojvodine je jasno definisana Ustavom Republike Srbije i nema tog statuta AP Vojvodine koji može da predvidi nešto drugo osim onoga što piše u Ustavu Republike Srbije. Doduše, uopšte ne sumnjam da gospodi iz Lige socijaldemokrata Vojvodine zaista leži na srcu republika, samo ne znam koja. Ako im leži na srcu republika Vojvodina, moram odmah da im kažem da od tog posla nema ništa. Vojvodina niti je ikada bila republika niti će biti, a pogotovo tu republiku Vojvodinu ne mogu da ostvare Liga socijaldemokrata Vojvodine i njeni politički partneri i saveznici jer je svima jasno i svi rezultati izbora pokazuju da je upravo srpska Vojvodina najjače uporište SRS-a.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Aleksandru Martinoviću. Reč ima Vjerica Radeta, poslanik SRS-a, takođe po Poslovniku, pa narodni poslanik Željko Tomić, takođe po Poslovniku, pa narodni poslanik Dušan Bajatović, takođe po Poslovniku, pa Aleksandar Martinović, ponovo po Poslovniku.
Kolega Radovanović je, očigledno, ne znam da li slučajno ili namerno, ali pobrkao temu dnevnog reda. Mi govorimo o Predlogu zakona o predsedniku Republike. Od 10.00 sati, skoro dva i po sata, govorimo o jednom amandmanu sa vrlo ozbiljnom i dobrom namerom da ubedimo ministra da prihvati amandman gospodina Čedomira Jovanovića ili ćemo u nastavku govoriti o amandmanu kolege iz SPS-a. Što se nas tiče, potpuno je svejedno koji od ta dva amandmana da bude prihvaćen, ali suština je da govorimo o tome da predsednik Republike ne može da vrši stranačku funkciju, odnosno da ima bilo koju visoku funkciju u stranci. Sve druge funkcije, kolega Radovanoviću, potpuno normalno proističu iz stranačkih funkcija. Nema potrebe da se ni predsednik Vlade, ni predsednik parlamenta, ni ministri u Vladi, odriču stranačkih funkcija. Upravo zato smo se borili i izborili za višestranački sistem, zato imamo predstavnike stranaka, zato se borimo za vlast, pa kada se izborimo (na izborima, naravno), onda se određene funkcije dodeljuju stranačkim, da li funkcionerima, da li samo članovima stranke, naravno, moguće je i ljudima koji nisu članovi stranke, koji mogu da odgovore poslovima koje neka funkcija traži. Ali, u ovom kontekstu pominjati činjenicu da gospodin Tomislav Nikolić nije podneo ostavku na mesto, kako reče, predsednika stranke, potpuno je besmisleno. Prvo, za vašu informaciju,predsednik Srpske radikalne stranke je prof. dr Vojislav Šešelj. Gospodin Tomislav Nikolić je zamenik predsednika stranke i, naravno da, u odsustvu gospodina Šešelja, vodi stranku i tu nema ničeg spornog. Pogotovo nije bilo ničeg spornog ni tih nekoliko dana koliko je gospodin Tomislav Nikolić bio na funkciji predsednika parlamenta. Nema nikakve veze, niti može da se dovede u kontekst ta vaša primedba. Očigledno je zlonamerna jer nikako ne može da se dovede u vezu s ovim o čemu mi govorimo, a govorimo, ponavljam, o predsedniku Republike i dva i po sata pokušavamo da objasnismo da predsednik Republike ne može da bude i stranački funkcioner, pogotovo ne predsednik stranke. Nema ministra više, to ga očigledno i ne interesuje, a što se nas tiče, mi ćemo da nastavimo da govorimo i o ovom amandmanu i o ostalim amandmanima, ali vas molim, kolege, da ovu do sada zaista stručnu raspravu ne koristite za neka neprincipijelna prepucavanja, pogotovo ne za zlonamerna. Možemo mi i tako, nije to nikakav problem. Možemo da koristimo Poslovnik, svi članovi Poslovnika nam stoje na raspolaganju, ali nije nam to namera. Namera nam je da zaista odgovorno raspravljamo o amandmanima na Zakon o predsedniku Republike.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vjerici Radeti. Reč ima narodni poslanik Željko Tomić, takođe po Poslovniku.
Poštovani predsedavajući, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, javio sam se na osnovu člana 104. Poslovnika, a u vezi s izlaganjem gospodina Radovanovića. Vrlo rado se sećam jednog ranijeg predloga, koji je takođe došao iz Lige socijaldemokrata kao i ovaj predlog statuta Vojvodine, a to je da sedam gradova u Vojvodini dobije status grada, a Novi Sad status prestonice. Vrlo je interesantna stvar. Postoji samo jedno jedino vojvodstvo u svetu koje nema vojvodu, a to je Vojvodina. To je oblast koja se zove Vojvodina, a nema vojvodu. Jednostavno, vojvodstvo se piše malim slovom, ali nakaradnom posleratnom politikom, mislim na Drugi svetski rat, to malo slovo je dobilo veliko slovo i sada imamo Vojvodinu kao ime i kao pojam, a neko bi hteo da bude i mnogo više od toga. Znači, prestonica u Vojvodini. Nema vojvode, nema ni prestola, ali bi bila prestonica. To je još jedan paradoks, koji je i od ranije dolazio. Tako da, dame i gospodo iz Lige socijaldemokrata Vojvodine, lep je taj vaš spisak želja, ali nema veze ni sa kakvom realnošću, naravno da nema veze ni sa Ustavom Republike Srbije. U ustavnoj kampanji niste učestvovali, odnosno znamo kako ste učestvovali, i sa mesta predsednika Skupštine Vojvodine gde je vaš ugledni član pozivao da se ne glasa za Ustav, mimo dogovora svih šefova poslaničkih klubova u Skupštini AP Vojvodine, tako da mislim da te vaše intencije i tendencije neće doći do izražaja, a to svi izborni rezultati u Vojvodini govore unazad dosta godina. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Željku Tomiću. Reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović, takođe po Poslovniku, potom Aleksandar Marton, po Poslovniku, pa Nada Kolundžija. Izvol'te.
Poštovane kolege poslanici, član 104. Mislim da mi ovde treba jedni druge malo više da uvažavamo i stoga želim da vas obavestim o jednoj činjenici za koju mislim da se pomalo ignoriše, a ima veze i sa ovim što pričamo o predsedniku. Nama je u Vojvodini u toku druga postpetooktobarska autonomaška ofanziva. Prva, između 2001. i 2003. godine, rezultirala je tzv. omnibus zakonom, gde je vrhunskim političkim manevrom pokojni premijer Đinđić sveo zahteve svojih nemirnih, u rogove složenih, dosovskih partnera. Sad su gospoda pomislila da je vreme za sledeću, novu ofanzivu. Podsetiću vas da je svojevremeno akademik Fira (tu se Demokratska stranka, moram da priznam, u to vreme suprotstavila drugim projektom, političkim) hteo da govori o osnovnom zakonu, dakle o ustavu Vojvodine. Mislim da se to u Srbiji danas potcenjuje. Tada nije bio predviđen samo predsednik, narodna banka, ustavna, sudska, zakonodavna vlast, policija, nego je bila predviđena i dvodoma skupština, pa bi se, recimo, moglo desiti da u toj dvodomoj skupštini, u zbiru, glasovi pripadnika mađarske nacionalne zajednice i hrvatske nacionalne zajednice, tako kako su gospoda i predložila, blokiraju kompletan politički život u Vojvodini zato što se njima nešto ne sviđa. Jedno su prava manjina, a drugo je institucionalizovani separatizam, oličen u tome što DS trpi u vojvođanskoj vlasti (zarad očuvanja vlasti, verovatno) Ligu socijaldemokrata Vojvodine, drži ih u svom zagrljaju i time omogućava, kroz funkciju predsednika Skupštine, da imamo institucionalizovani separatizam u Vojvodini, jer je čovek nezvanični ministar inostranih poslova, šetka se po svetu, a mi sa tih njegovih putovanja dobijamo opomene državi Srbiji. Danas se ta dvodoma skupština pokušava predstaviti na jedan drugi način, pobrojavanjem konstitutivnih naroda Vojvodine. Pošto mi nije ostalo još mnogo vremena, želim samo da vam kažem: ne postoji politički pokret u istoriji tog prostora, koji mi danas zovemo Vojvodina, koji je bio vezan za njenu autonomiju, ni Nemaca, ni Mađara, ni bilo koje druge etničke zajednice danas u Vojvodini. Politički pokret za slobodu je bio vezan isključivo za srpski politički pokret u Vojvodini. I on je rezultirao kao želja srpskog naroda u Vojvodini prisajedinjenjem matici Srbiji. Sve drugo, što priča gospodin Čanak, kako se Vojvodina 2007. godine prisajedinila Koštuničinim navodnim ustavom i slične gluposti, imaju za cilj samo jedno – da se u Vojvodini napravi nered, nemir, da dođe do internacionalizacije vojvođanskog pitanja. Već imamo drugu monitoring misiju. Kakvi to neredi postoje u Vojvodini? Ko se tu s kim sudara? Ko je taj ko neće da Romi u Vojvodini traže svoja prava? Koje su to skupštine koje donose profašističke zakone tipa onoga što je donesena odluka u Senti i slične stvari? Izvinjavam se, gospodine predsedavajući. Kada se budem javio po amandmanu, objasniću još neke stvari, zašto nam neke stvari ne trebaju. Dakle, pozivam sve relevantne političke stranke u Srbiji da pitanje autonomije Vojvodine uzmemo iz ruku autonomaša. Vojvodina treba da ima autonomiju, primerenu autonomiju, ekonomsko orijentisanu autonomiju, sve je to dobro. Mi Vojvođani želimo da budemo lepši, bolji i pametniji od drugih, ali onda to moramo da dokažemo. Ali, ne preko autonomaša. Od Dude Boškovića do danas autonomaški pokret u Srbiji nikada nije dobro komunicirao sa srpskim političkim faktorom. (Predsedavajući: Zahvaljujem, gospodine Bajatoviću.) Izvinite, gospodine Mrkonjiću, samo još jedna rečenica. Uvek su bili naslonjeni ili na nemački faktor ili na Seljačku stranku Vlatka Mačeka. Hoćemo li sad ponovo da pričamo iste priče? Ne, treba promeniti rukovodstvo Skupštine Vojvodine i do izbora ići sa jednom potpuno novom garniturom, kako bi izbori u Vojvodini odrazili pravu volju građana Vojvodine.
Hvala, gospodine Bajatoviću. Imate posle još pet minuta po amandmanu. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marton, takođe po Poslovniku.
Hvala, gospodine predsedavajući. Gospodinu Bajatoviću bih samo poručio da je jako dobro što se setio gospodina Dude Boškovića, koji je, kao i Joca Lalošević, u Vojvodini bio istaknuti radikal pre Drugog svetskog rata i veliki zagovornik ideje o autonomnoj Vojvodini. Što se tiče neke priče o fašizmu u Vojvodini, o tome da neko ne želi građane romske nacionalnosti u Vojvodini, mislim da i gospodin Šajn može da kaže o odnosu aktuelne vlasti u Vojvodini prema pitanju Roma, prema Dekadi Roma. Hiljadu puta smo od njega čuli da baš u Vojvodini postoji sjajan odnos prema romskom pitanju, tako da mislim da aktuelna vlast u Vojvodini na sjajan način rešava te probleme. Što se tiče izbora, gospodine Bajatoviću, SPS je jedva prešla cenzus na izborima u Vojvodini. LSV je osvojila otprilike duplo više glasova, otprilike isto glasova koliko DSS i SPS zajedno. Od nekih partija smo osvojili i tri-četiri puta više glasova. LSV je i tada, po istraživanjima javnog mnjenja, imala nekih 0,1%, i onda se dese izbori i mi osvojimo deset procenata glasova. LSV i SVM su predložili nacrt statuta AP Vojvodine. Nađite, imate na sajtu i SMV i LSV, pročitajte statut i pronađite jednu jedinu reč koja nije u saglasju sa Ustavom Republike Srbije i onda ću vam reći da ste u pravu. Nismo separatisti, samo želimo prava AP Vojvodine. Ne samo vi, obraćam se i ljudima iz SRS, neka nađu jedan primer iz separatističkog delovanja LSV i SVM. A što se tiče predsednika AP Vojvodine, ako opština Žitište, opština Zrenjanin, opština Pančevo, opština Gadžin Han mogu da imaju predsednika, zašto jedna autonomna pokrajina ne bi imala predsednika? Mi jako volimo da ističemo primer decentralizacije Italije, koji je sjajan. Ako pobratim AP Vojvodine, AP Friulija-Venecija-Đulija u Italiji, ima svog predsednika, zašto ga ne bi imala i AP Vojvodina? Da li neko u Trstu želi otcepljenje od Italije? Ne želi. Isto tako, niko u Vojvodini ne želi otcepljenje. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Aleksandru Martonu. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, po Poslovniku, pa Dušan Bajatović, po Poslovniku, pa Srđan Šajn, po Poslovniku. Izvol'te, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, nama u SRS je odavno jasno da se političari iz LSV slabo razumeju u istoriju. Oni su falsifikovali samu ideju Vojvodine, odnosno autonomije srpskog naroda u Južnoj Ugarskoj. U XIX veku su se za tu ideju borili i najveći Srbi na tim prostorima, oni koji su godinama robovali po peštanskim kaznionicama zbog ideje da svi Srbi treba da se ujedine u jednu jedinstvenu državu, a da prva etapa u tome bude srpska autonomija u Habzburškoj monarhiji. Taj Dušan Bošković, koji se pominje, izbačen je iz Narodne radikalne stranke Nikole Pašića i postao je visoki funkcioner Samostalne demokratske stranke Svetozara Pribićevića, a taj isti Svetozar Pribićević je sklopio pakt 1927. godine sa Hrvatskom seljačkom strankom i uspostavio tzv. Seljačko-demokratsku koaliciju – SDK. Taj isti Dušan Bošković na kraju je završio svoju političku karijeru kao savetnik ustaške vlade Ante Pavelića u Zagrebu. Pozivati se danas na Dušana Boškovića i njegove političke ideje ne znači ništa drugo nego otvoriti vrata nekakvom novom fašizmu u Vojvodini. Oni kojima su puna usta antifašizma, demokratije, ljudskih prava, Evropske unije itd. danas u sali Skupštine Srbije ne rade ništa drugo nego veličaju lik i delo onih koji su svoj život završili kao poklonici ustaškog poglavnika Ante Pavelića.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Aleksandru Martinoviću. Reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović.
Kolege poslanici, pogledajte kolika je zabluda gospode autonomaša. Misle da su oni pretplaćeni da brane autonomiju Vojvodine. Ne, za autonomiju Vojvodine su i DS i SPS – u čemu je tu problem? Vaš problem je u tome što ste vi prvo govorili ''gde su naše pare?'', pa ste dobili 220.000.000, odnosno 3% od ukupnog budžeta Srbije za kapitalne investicije, i to Izvršno veće Vojvodine, evo, ja ću da kažem, dosta dobro radi. E, sad kad smo stigli do ''naših para'', sad pitate: gde su naši zakoni? I potpuno je logično da je sledeće pitanje s vaše strane: a gde je naša država? – što piše u vašem programu. Ja jesam za autonomiju Vojvodine, ali nisam za Vojvodinu republiku. I meni je potpuno jasno vaše shvatanje da su u Vojvodinu prvo došli autonomaši sa svojim idejama, pa onda amebe, pa onda verovatno neki drugi, dok nismo došli do ljudi. Znači, šta je ovde suština cele priče? Molim vas, projekti koje vi nudite, u uslovima ovakve vlasti u Srbiji – politička nestabilnost, relativno neprijateljsko okruženje, politička nesloga – i kad vi dunete neku konstitutivnost – kome, šta to treba da znači, iz čega to istorijski izvlačite? Dakle, vaš cilj, suštinski, politički, mimo ovoga što imamo istorijska iskustva, što je kolega iz SRS rekao, jeste separacija Vojvodine. Nemojte da bežite od toga. Zašto bežimo od toga? Evo, imali ste predsednika Vojvođanske akademije nauka i umetnosti, koji nije vaš naučni nego politički projekat, dakle VANU, koji je izašao isto i rekao – ne Kosovo da bude u statusu Hongkonga, kao što misli Vlada Srbije, ili neka druga autonomija, nego da bude Vojvodina. Molim vas, vrlo često se separatistički ciljevi zaklanjaju nekakvom maglom ekonomskih ili ne znam ni ja kakvih drugih povlastica i interesa. Ali, to je samo magla. Korak po korak, perfidnom retorikom, kao što kaže gospodin Kostreš: mi ćemo pobrojati konstitutivne narode u Vojvodini. Na osnovu čega su konstitutivni? I ko je taj ko će ih pobrojati? Dakle, molim vas, ovde se radi o jednom ozbiljnom nesporazumu. Autonomija Vojvodine treba da postoji, u Ustavu smo se složili da treba da postoji, a tek treba da bude razrađena, kao i projekat decentralizacije u Srbiji. E, u tome su autonomaške snage u Vojvodini videle svoju šansu, da uz pomoć međunarodnog monitoringa dovedu do nečega što u Vojvodini ne postoji. A to je jedna nezdrava klima, to je nacionalizam i šovinizam (ne mislim na onaj zdrav nacionalizam i onu osvešćenost srpskog naroda o onome što mu se dešava, nego na šovinizam), a u pojedinim skupštinama opština do pojave fašizma. Jer, taj odnos prema Romima koje su tražile neke druge skupštine, po meni je fašizam. Oni neka kažu da nije. Znači, molim vas, ovde treba jako obratiti pažnju kada budemo donosili novi statut ... (Predsedavajući: Vreme.) ... zahvaljujem, gospodine predsedavajući ... kada budemo donosili statut Autonomne Pokrajine Vojvodine, da to bude projekat novoustanovljene volje na vojvođanskim izborima, novog parlamenta, a ovo je prejudiciranje. Što se tiče drugih pitanja, ponovo pozivam, pre svega DS, a onda i SRS, i DSS, i SVM (kome sve to ne treba), da pitanje autonomije Vojvodine uzmemo iz ruku autonomaša i da ga rešavamo onako kako to građani Vojvodine zaslužuju, za njihovo dobro, za napredak tog regiona, a ne da pravimo političke probleme.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Dušanu Bajatoviću. Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn, takođe po Poslovniku.
Drage kolege poslanici, postoji nekoliko istina kada je u pitanju status romske nacionalne zajednice u Srbiji i u Vojvodini, i postoji nekoliko bitnih stvari koje jasno moramo svi da razdvojimo. Isto tako, postoji nekoliko istina kada je u pitanju Vojvodina i odnos prema Romima, i tu takođe moramo jasno da razdvojimo neke stvari. Istina je to da jedino u Vojvodini postojiinstitucionalni okvir za realizaciju i programa Dekade i unapređivanja položaja Roma. Za razliku od postojanja institucionalnog okvira u Vojvodini, gde postoji Savet za integraciju u Izvršnom veću Vojvodine, gde postoji Kancelarija za inkluziju, kao deo koji treba administrativno, tehnički, stručno da podrži proces unapređivanja Roma Vojvodine, nažalost u Srbiji istog tog institucionalnog okvira nema. I zato, s razlogom, mnogi Romi u centralnoj Srbiji govore da se u Vojvodini uradilo puno toga, a da se u drugim delovima Srbije nije uradilo isto toliko. Mi smo na tu činjenicu upozoravali i premijera Srbije, i direktora Službe za ljudska i manjinska prava, i predsednika Republike Srbije, i ovde u parlamentu smo nekoliko puta govorili o tome. Mislim da ta razlika mora da bude jasna i da se građanima Srbije mora vrlo jasno objasniti. S druge strane, istina je da u Senti postoji jedna odluka koja se na negativan način odnosi prema svim povratnicima u procesu readmisije koji nisu građani opštine Senta. Isto tako, zamenik gradonačelnika u Beogradu gospođa Rada Hrustanović je rekla da je ispod Gazele interesuju samo oni građani koji su stanovnici Beograda, a da za one građane koji nisu stanovnici Beograda nije spremna da sprovede proces integracije. Nažalost, to je i danas aktuelna politika, uvaženi kolega, i ako vi ovde, za govornicom, budete rekli da to danas nije više tako, ja ću da vas podržim i biću najsrećniji što će za te ljude ispod Gazele, bez obzira da li su raseljena lica sa Kosova ili odakle su, da važi program resocijalizacije ovde u Beogradu. Isto je tako u Bujanovcu, gde je politička partija Albanaca na vlasti. Kažu da ovo u Salvatoru, šator koji postoji, da će oni jedino da im pomognu da se vrate na Kosovo, a da nemaju nameru da ih integrišu u Bujanovac. Moram da vam kažem da analize i istraživanja pokazuju da svega 10% Roma koji su izbegli sa Kosova govori da uopšte razmišlja o tome da se vrati na Kosovo. To je ozbiljan politički problem. To nije politički problem Vojvodine, to je politički problem Srbije i o tome moramo vrlo ozbiljno da razmišljamo. (Završavam, pošto je triminuta isteklo.) Predstavnici Romske političke partije su posetili građane u centralnoj Srbiji koje je zadesila poplava. Nažalost, u jednom od domova kulture rečeno je: vi jeste spaseni tamo, možete da odete u taj dom kulture, ali ne možete da uključite grejalicu jer nema ko da plati tu struju koju vi trošite. Ljudima su kuće poplavljene, ne mogu da uključe grejalice u domovima kulture jer se ne zna ko će da plati struju. Mi smo iz svog skromnog budžeta odneli tim ljudima mleko i pampers za bebe, ali mislim da to ne treba da rade političke partije iz svojih budžeta i da je to obaveza države. I dajte, kada govorimo o integraciji Roma, o unapređenju položaja Roma, onda da govorimo u toj funkciji, da nam zaista briga budu ti građani i da to isključimo iz dnevnopolitičkih tema. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Srđanu Šajnu. Voleo bih da se vratimo na zakon o predsedniku i da govorimo o amandmanu broj 9, a onda ćemo o ostalim temama koje su stvarno vrlo interesantne. Izvolite, gospođo Nado. Očekujem da će gospođa Kolundžija u tom pravcu da usmeri diskusiju.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, pozivam se na član 103, s molbom narodnim poslanicima da se vratimo na tačku dnevnog reda. Ovu priliku ću iskoristiti, da se ne bih opet javljala. Mi smo kod amandmana na član 9. zakona o predsedniku Republike, koji je podneo narodni poslanik Čedomir Jovanović. U ime Demokratske stranke želim da kažem da DS neće podržati ovaj amandman. Sa stanovišta pravnog sistema, ovaj amandman je nešto što izlazi izvan i više je od ustavnog određenja i određenja koje poznaje Zakon o sprečavanju sukoba interesa. Dakle, Ustav kaže da je nespojiva funkcija predsednika sa drugom javnom funkcijom i drugim profesionalnim angažovanjem i nigde ne pominje politički angažman kao pretpostavku za nespojivost funkcija. To ostaje kao političko pitanje, svakako. Dakle, to jeste tema oko koje možemo da se raspravljamo – da li to jeste uslov za ustrojstvo demokratskih institucija ili nije. Imaćemo razne primere iz raznih delova sveta, gde negde, iako taj uslov ne postoji, ne onemogućava suštinu demokratskog društva, a da negde gde postoji, on nije garant za sprečavanje. I zbog toga DS ne podržava ovaj amandman. Hvala vam.
Zahvaljujem gospođi Nadi Kolundžiji. Reč ima Slobodan Maraš, po Poslovniku. Nije tu. Reč ima Aleksandar Martinović, takođe po Poslovniku. Izvol'te, gospodine Martinoviću.
Gospodine Mrkonjiću, vratite vreme na početak. Hvala lepo. Dame i gospodo narodni poslanici, šta hoće Liga socijaldemokrata Vojvodine, to je svima jasno. To je partija koja se krije iza ideje o autonomiji Vojvodine, a u stvari hoće republiku Vojvodinu odvojenu od Srbije. Gospodin Dušan Bajatović je ovde pozvao, između ostalog, i SRS da ne dozvoli da se usvoji novi statut Autonomne Pokrajine Vojvodine. Iskoristio bih ovu priliku da pozovem baš SPS, odnosno poslaničku grupu SPS u Skupštini AP Vojvodine, da više, neposredno ili posredno, ne omogućava Bojanu Pajtiću i Kostrešu da vrše vlast i da, zajedno sa srpskim radikalima, jednom za svagda izmaknemo stolicu toj separatističkoj, autonomaškoj vlasti u Vojvodini, i da Vojvodina konačno ponovo postane i formalno ono što je oduvek bila, bastion srpstva u Srbiji.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Aleksandru Martinoviću. Reč ima narodni poslanik Radovan Radovanović, po Poslovniku. Izvol'te, gospodine Radovanoviću.
Gospodine potpredsedniče, nisam imao nameru, kada sam izašao prvi put, da izazovem zastoj u radu, ali neki su to tako protumačili. (Predsedavajući: Šta da radimo.) Hoću da kažem da bi uzeti autonomašima pravo da govore o autonomiji dovelo do onoga do čega je SPS i htela, da se Vojvodina i sve autonomije izbrišu, a vidimo kako se brišu i čemu to vodi. Ovu priču, koju smo čuli od gospodina Bajatovića, slušao sam od 1988. godine pa tamo negde do 2000. intenzivno, ali, evo, imam priliku i na ovaj moj 29. novembar da je ponovo slušam. Ne čini me srećnim, ali saslušaću – tolerancija je čudo. Oko toga da li ste ikad ozbiljno čuli od bilo kog funkcionera LSV da Liga razmišlja o nekakvoj republici ili čemu drugom, uzmite, molim vas, pa pročitajte ovu radnu verziju našeg predloga statuta, uporedite to što je gospodin Marton govorio sa Ustavom Republike Srbije, pa ćete videti da to nema nikakvog temelja. Znači, kompletan ovaj predlog je usaglašen sa Ustavom Republike Srbije. A to da li će neko zabraniti ili usporiti da se statut donese, mi ne tvrdimo da će biti donet ovako kako smo ga mi predložili zajedno sa SVM, ali statut AP Vojvodine će biti donet i Vojvodine će biti. Bilo to nekom drago ili ne bilo, ali tako će biti. Otkad sam došao u Beograd, naslušao sam se ovde, u ovoj sali, priče: te ligaši ovo, te Vojvođani ono, te ovo, te ono. Kad se isključe kamere i kad pričam sa većinom vas, svaki klimne glavom i kaže: pa, vi ste u pravu, ali šta ćemo mi da jedemo? Mi ne nudimo ništa drugo nego da svi zajedno mnogo bolje jedemo i da mnogo bolje živimo. Hvala vam lepo.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Radovanu Radovanoviću. Reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović, po Poslovniku, potom narodni poslanik Žarko Obradović, potom narodni poslanik Aleksandar Martinović. Pardon, izvinjavam se, Slobodan Maraš iza Dušana Bajatovića. Ne mogu da pratim ovu dinamičnu raspravu.
Poštovani kolega Radovanoviću, poštovane kolege, meni je veoma drago da na vaš i moj praznik, pošto je danas praznik bivše države a meni je rođendan, u Skupštini Srbije bude otvoreno vojvođansko pitanje, nemam ništa protiv. Bolje da ga ovde u Skupštini Srbije raspravljamo i da vidimo šta mi zaista mislimo o projektu decentralizacije Srbije, regionalizacije, ali ne po modelu političke regionalizacije nego ekonomske, i po projektu decentralizacije u smislu vraćanja imovine i ovlašćenja lokalnim samoupravama da uradimo, ali vi to ne radite. Dakle, u vašem programu, u programu Lige socijaldemokrata i dan-danas piše: Vojvodina republika. Prema tome, nemojte da se ljutite na nas. Druga stvar, koju ću ponoviti, i samo da odgovorim kolegama iz SRS, kao što to radim i ovde, mene ne interesuje šta misle radikali, radim ono što mislim da je korisno za građane Srbije ili za postojeće političke odnose u Vojvodini ili u Srbiji i uvek ću glasati po političkoj savesti. Ja jesam za autonomiju Vojvodine, ali onu koja ničim ne ugrožava Srbiju. Tu ćemo se razlikovati od SRS. Bože moj, šta da radimo. Što se tiče posredne ili neposredne podrške, kako oni kažu, Bojanu Pajtiću, ne razumem tog člana vojvođanskog parlamenta koji neće da glasa za Fond za kapitalne investicije koji ove godine iznosi 220.000.000 evra, gde je opozicija u Nadzornom odboru ili, recimo, SRS koja nije podržala Fond za raseljena lica. Ne možemo imati samo politički pristup jer pre svega SPS i SRS imaju moralnu odgovornost prema tim ljudima, kao i svi drugi. Jer bila je i 1991, bila je i 1996, bilo je i prizivanje bombi, svašta je bilo. Od političke i moralne odgovornosti SPS nije nikad bežala. Sad da se vratim na gospodu autonomaše. Zašto je ovo opasno? Zato što je autonomija Vojvodine postojala samo u okviru Srbije. One dve godine, čini mi se, crkveno-školske autonomije, kad su Srbi podržali borbu Bečkog dvora protiv Mađara, ukinuli su nam istog momenta kad se Beč pomirio s mađarskim jedinicama. To je davno bilo, hiljadu osamsto i neke godine. Iza toga nikad nije bilo autonomije Vojvodine ni kao teritorije, ni autonomije Srba u Vojvodini onako kako mi to danas želimo. Mnogi analitičari upozoravaju da, i kad bi Vojvodina postala samostalna, prosto ne bi mogla da opstane jer nema uslova za to. Setite se projekata devet opština na severu Vojvodine, pa ono personalna, kulturna i politička autonomija, pa slične stvari. Dakle, radi se o vrlo ozbiljnim stvarima. Poziv da uzmemo autonomašima pitanje autonomije se odnosi na sledeće, gospodo radikali. Moramo da imamo političku odgovornost, i mi i vi, i DS i DSS i SVM. Pitanje regulisanja autonomije Vojvodine ne može da bude ni jedino u domenu Lige socijaldemokrata, nego treba što pre u Skupštini Vojvodine da se dogovorimo da se zameni predsednik Skupštine Vojvodine, da se privremeno napravi neka nova većina, kako god bila formirana, da nemamo nezvaničnog ambasadora inostranih poslova koji pljuje svoju zemlju po tim putovanjima, i da raspišemo izbore za Skupštinu Vojvodine. Jedino tako možemo da izađemo sa programskim razlikama pred građane Vojvodine, a onda ćemo, u atmosferi izbora, ponuditi svi svoje programe. Neće na nakaradan način biti pitanje autonomije Vojvodine nametnuto. Jer, znate šta se dešava? Onda nas u drugim delovima Srbije ljudi pogrešno razumeju. A ja želim da Vojvodina, kao i Leskovac, kao i Šumadija, kao i Užice, kao i Kosovo i Metohija, napreduju a ne da otvaramo političke probleme i da onda taj čuveni Beograd menjamo Novim Sadom. Nije nama to cilj. Nama je cilj da radimo više, da živimo bolje, da budemo slobodni i da budemo svoji na svome. O tome govorim.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Dušanu Bajatoviću. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš, pa narodni poslanik Žarko Obradović, pa narodni poslanik Aleksandar Martinović, pa narodni poslanik Rajko Baralić, svi po Poslovniku.
Poštovani potpredsedniče, gospodo narodni poslanici, slažem se sa gospođom Kolundžijom da bi bilo dobro da se vratimo na temu, ali ova situacija, pretpostavljam, najviše odgovara ministru Markoviću koji nikako nije dao odgovor na pitanje koje smo mu postavili. Odnosno, isto kao i dok je obrazlagao zakon o predsedniku, čitao je članove tog zakona, tako je i danas dok se obraćao, pre svega je čitao članove nekih zakona, ne dajući konkretne odgovore, odnosno objašnjenja i obrazloženja. Javio sam se, pre svega, zbog toga što je gospodin Bajatović u svom prvom obraćanju za ovom govornicom, kada je govorio o autonomiji Vojvodine, konstatovao da je i Ustavom regulisano pitanje autonomije Vojvodine, odnosno da je ono pitanje koje su autonomaši dugo vremena postavljali – ''gde su naši novci?'' – napokon i regulisano Ustavom. Smatram da to nije tako. Smatram da je faktički tih 7%, koji su uneti u stav 184, poniženje. Ali, gospodine Bajatoviću, a i ostali iz Vlade, pre svega se njima obraćam, kada budemo analizirali budžet, kad bude ministar Cvetković ovde, videćete da ni tih 7%, kao ni prošle godine, nije ispoštovano. Znači, Predlog zakona o budžetu koji smo dobili decidirano pokazuje da od onih predviđenih novaca koji bi trebalo otići u budžet Vojvodine, da od onih 7%, odnosno 44.000.000.000, najmanje tri milijarde dinara fali. Tri sedmine, evo tako stoji u članu 4. zakona o budžetu, tri sedmine ide u kapitalne rashode, ostatak, odnosno devet milijardi, dato je ministru bez portfelja Đilasu, odnosno onome iz kancelarije za NIP, ostalih devet milijardi, odnosno do osamnaest milijardi je raspoređeno po određenim ministarstvima. I fali još preko tri milijarde. To nije slučajno i to nije prvi put. Tako je bilo i prošli put. I ta priča da je i DS-u, i SPS-u, i ostalima stalo do toga da Vojvodina ima autonomiju, odnosno da će ekonomska autonomija na ovaj način biti ovaploćena itd., nije tačna. Opet je došlo do izvrgavanja, opet je došlo do toga da fale pare koje je trebalo da se uliju u budžet Vojvodine iz budžeta Republike Srbije, ali, kada dođe ministar Cvetković, to ćemo, stavku po stavku, sve objasniti.
Zahvaljujem narodnom poslaniku gospodinu Marašu. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Hvala, gospodine predsedavajući. Javio sam se po Poslovniku zato što je pomenuta SPS u kontekstu odnosa SPS prema pitanju autonomije Vojvodine. Znate šta, poštovane kolege i kolega koji je to pomenuo, nama se mnogo toga stavljalo na dušu u proteklim godinama i pokazalo se da je sve, ili gotovo sve, da ne budem do kraja imperativan, bilo deo marketinške kampanje koja je vođena protiv SPS. Možete nam govoriti ovo ili ono, ali nema ozbiljnijeg čoveka u Vojvodini a i šire koji je ikada mogao postaviti na jedan konzistentan, argumentovano zasnovan način, pitanje ili tvrdnju da SPS nije poštovala Ustav ili da je imala negativan odnos prema autonomiji Vojvodine. Jedini koji se nisu slagali s politikom SPS-a, a propo odnosa prema autonomnim pokrajinama devedesetih godina, bili su isti oni koji su bili protiv donošenja tadašnjeg novog Ustava Republike Srbije iz 1990. godine, bili su autonomaši. Autonomaši, poštovane kolege narodni poslanici, oni ljudi koji nisu želeli ni 1988. ni 1990. godine, prilikom donošenja Ustava Republike Srbije, da Srbija ponovo bude pravno-teritorijalna celina. Zašto? Odgovarao im je Ustav iz 1974. godine, odgovaralo im je konfederalizovanje Jugoslavije, Srbije, odgovaralo im je da se u Srbiji ne može odlučivati bez stava pokrajina. Odgovaralo im je da budu gospodari na malo, odgovaralo im je da budu seoski knezovi ili već šta, odgovaralo im je da budu neko ko se pita, sve u ime države a suštinski protiv države. E, toga nema i meni je jako žao što toga više neće biti. S druge strane, taj pokret 1988. i 1990. godine je Srbiju učinio pravno-teritorijalno jedinstvenom državom. Da nije toga bilo, možda bismo danas razgovarali i o pitanju Vojvodine na jedan drugi način. Izgleda da je to žal koji neki ne mogu preboleti, oni iz 1988. godine ili njihovi nastavljači. Mi smo devedesetih godina na mali milion različitih načina pokazali da se poštuje Ustav i autonomija, da se vodi računa o životu građana Republike Srbije i da se poštuju ljudi iz pokrajine. Devedesetih godina su dvojica predsednika Vlade Republike Srbije bili ljudi koji su rođeni i koji su živeli u Vojvodini. O broju ministara, zamenika, pomoćnika, ljudi koji su, da kažem, neposredno radili kao deo državnog aparata, neću ni da pričam. Pa, sedište NIS-a je izmešteno iz Beograda u Novi Sad –eto pitanje novca. A ova teza da ne bismo imali da jedemo da nije Vojvodine, to je toliko degutantno da stvarno ne vredi pominjati. Ne mogu razumeti da danas, u XXI veku, neko može koristiti takvu neku vrstu argumentacije u državi koja je jedinstvena. A šta je suština, šta je konačan cilj takvih nekih zahteva? Dezintegracija Srbije, vraćanje na 1804, 1835. godinu, ili već koju, 1830. ili pre Berlinskog kongresa, ili želja da jednostavno Srbija ne postoji kao država? To treba otvoriti do kraja, ali se nama ovakva vrsta argumentacije koja je korišćena apsolutno ne može staviti na dušu i mi je apsolutno odbacujemo. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Žarku Obradoviću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, radi istorije moram da kažem sledeće. Rat na prostorima bivše Jugoslavije izbio je zbog navodne želje pojedinih bivših jugoslovenskih republika da se utvrde tzv. čisti računi. Onaj ko poznaje istoriju, zna da je moderni hrvatski nacionalizam 1971. godine, tzv. Maspok, nastao kao želja da devize koje su stvorene u Hrvatskoj – u Hrvatskoj i ostanu, a da ne idu u tzv. hegemonistički Beograd. Vlatko Maček je još pre toga izneo devizu koju, faktički, evo, ponavljaju i ovi današnji autonomaši, njegovi sledbenici: hrvatska lisnica u hrvatskom džepu i hrvatska puška o hrvatsko rame. Otprilike je to ista ideologija, odnosno ista logika kao i ova današnja. Sve pare koje se zarade u Vojvodini da ostanu nama Vojvođanima. Šta nas briga kako živi narod na jugu Srbije, kako živi narod na Kosovu, bitno je da sve pare koje mi zaradimo ostanu u Vojvodini. Na toj ideologiji je i počeo rat na prostorima prethodne Jugoslavije. To je bila ideja Franje Tuđmana, to je bila ideja Milana Kučana, to je bila ideja Alije Izetbegovića. Svi su kao nešto bežali od Beograda, nikom nije bilo lepo pod beogradskim režimom, a taj isti beogradski režim je svima njima doneo slobodu. Niti bi bilo danas Hrvatske, niti bi bilo Slovenije, niti bi bilo ovakve nakaradne Bosne i Hercegovine, da srpska vojska nije sve to 1918. godine oslobodila. Niti bi bilo Vojvodine danas, ovakve kakva je, da srpska vojska u jesen 1918. godine nije ušla na te prostore. Što se tiče razloga zašto nismo glasali za fondove koji su osnovani na teritoriji Autonomne Pokrajine Vojvodine, stvar je jednostavna. Ti fondovi nisu ništa drugo nego velika politička prevara, odnosno pokušaj da se DS u Vojvodini predstavi kao dušebrižnik građana Vojvodine, između ostalog, izbeglog i raseljenog srpskog naroda. Svi fondovi koji su osnovani pri Izvršnom veću Vojvodine služe isključivo za politički marketing DS-a. Predsednici opštinskih odbora DS u Vojvodini su članovi upravnih odbora tih fondova. Oni odlučuju kome će da idu pare. Je l' mislite da te pare može da dobije bilo koji građanin Vojvodine? Idite, gospodine Bajatoviću, u Fond za kapitalno ulaganje AP Vojvodine i pitajte ih gde možete da dobijete formulare koji su vam potrebni da biste dobili kredit od tog fonda. Oni će vam reći: gospodine, idite u opštinski odbor DS u opštini u kojoj živite, tu možete da dobijete sve potrebne podatke, da pokupite dokumentaciju, i ne bi bilo zgoreg da se tom prilikom i učlanite u Demokratsku stranku; volimo mi sve Srbe koji su došli iz Republike Srpske Krajine, iz Bosne i Hercegovine i koji su proterani sa Kosova i Metohije, ali nekako najviše volimo Srbe koji su članovi DS-a. I to je živa istina. Za takve fondove nikada nećemo da glasamo, a vaša je sramota, gospodine Bajatoviću, što ste, glasajući za tu odluku, u stvari, podržali Bojana Pajtića i Bojana Kostreša.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, pa narodni poslanik Dušan Bajatović, pa narodni poslanik Slobodan Maraš. Izvol'te, gospodine Baraliću.
Gospodine potpredsedniče, javio sam se u skladu sa članom 104. Poslovnika Narodne skupštine. Ne bih mogao da ne prokomentarišem ovo što je uvaženi kolega Radovanović ovde govorio. Dakle, on jeste povredio dostojanstvo Narodne skupštine i povredio je dostojanstvo četiri-pet miliona ljudi u Srbiji rečenicom: da nema njih, ovi drugi ne bi imali šta da jedu. To je bezobrazluk. Zato što je, ili ja možda nisam dobro obavešten, svaki kilogram pšenice koji se proizvede kod bilo kog seljaka, pa i onog u Vojvodini, valjda neko nekom u ovoj zemlji platio po tržišnoj ceni. U kom smislu to žitarice iz Vojvodine završavaju na stolovima građana Srbije osim tako što je neko otišao u pekaru i kupio hleb? O čemu on priča ovde? Osim toga, on je rekao još jednu stvar, da mi, narodni poslanici, navodno kada s njim o ovom ne razgovaramo oficijelno, odobravamo njegove postupke i klimamo glavom. Pošto sa gospodinom Radovanovićem često učestvujem u različitim skupštinskim telima, veoma se uljudno pozdravljamo i ubuduće ćemo, nije to problem. Nikad nisam klimnuo glavom na tako nešto, niti bih tako nešto mogao podržati. Dakle, to je, u sportskom, bokserskom žargonu, da kažem, udarac ispod pojasa. To nije korektno, a to jeste osnovna teza autonomaša. Šta to znači? U socijalizmu je pšenica bila subvencionirana, postojale su zagarantovane cene – hajde, taj im nije valjao. Sada je došla demokratska država, pa je ta demokratska država ove godine uredbom Vlade rekla: zabranjuje se izvoz pšenice izvan Srbije po tržišnim uslovima. Nije ih kaznila SPS nego vladajuća koalicija, njoj neka se obrate. Onda su, posle dva meseca, rekli da ta uredba ne može da opstane, da ekonomija u državi mora da funkcioniše na osnovu tržišta. Dakle, rođen sam na Savincu kod Takova, živim u Čačku, i svi vi drugi živite na drugim mestima. Za ime boga, 200 kg brašna treba za četvoročlanu porodicu godišnje. Da li gospodin Radovanović misli da to ne može da rodi na bilo kom aru zemlje u Srbiji danas? To je sramota. Očekujem da se izvini, pre svega seljacima u Srbiji, i drugim građanima Srbije, jer to nema smisla. Jer to što je on rekao – da nije nas, vi ne biste imali šta da jedete – treba nas da učini odgovornim ili inferiornim u odnosu na njega. Zašto? Zato što je ovde pre 1990. godine postojao parlament koji nije mogao da donese odluku ni o čemu u Srbiji ako se ne saglase poslanici Vojvodine i Kosova. Pa, SPS se ponosi time što je učinila, što je okupila ljude koji su rekli: da, ne može više poslanik iz Vojvodine da ima dva puta glas o istom pitanju, a poslanik iz Čačka samo jednom. Zahvaljujem.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Rajku Baraliću. Reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović, a potom narodni poslanik Slobodan Maraš. Izvol'te, gospodine Bajatoviću.
Poštovane kolege i koleginice poslanici, kaže mi moj kolega poslanik iz SRS da ja treba nečega da se stidim, da sam ja nešto omogućio Bojanu Pajtiću i Bojanu Kostrešu. Isto tako kako vi ne možete da dobijete papire od njih za ono što biste vi hteli da radite u lokalnim samoupravama, tako ni pare iz budžeta Novog Sada nisu pare npr. direktora Zavoda za izgradnju grada, gde ste vi na vlasti. Optužuju vas kako ulažete samo tamo gde imate glasove. Onda, recimo, imamo aferu sa Ivanom Dulić-Marković – a mene ne interesuju pojedinci, mene interesuje princip funkcionisanja ove države – znači, imamo Ivanu Dulić-Marković koja je delila kredite, kažu, samo članovima G17, pa ove godine imamo u budžetu za poljoprivredu 60.000.000 manje jer žena nije stigla, dok je bila ministar, da podeli pare. E, ja sam protivnik tog principa, te ideologije, da se narodne pare, koje su stvorili građani ove države, smatraju partijskim plenom, da se strategija razvoja, koja nikada nije iskreno ponuđena u zadnjih 15 godina u Srbiji, svojata i privatizuje. Ako smo toliko za narod, ajmo onda da radimo za taj narod. Ponavljam, ta ideologizacija, ti zabrani, te feudalizacije, ti novci koji su plen rasporeda političkih snaga – oni se odnose i na vas, gospodo radikali. Nemojte da sami kritikujemo pojave koje delom i sami radimo. Negde se i naši ljudi tako ponašaju. Da li je to dobro za građane? Nije. I to je suština stvari. Oni kažu: niste dobro podneli liste jer su nepotpune. I iz formalnih razloga ne daju pare, zato što ste politički protivnici. Ali isto tako, oni gde ste vi na vlasti ne mogu ništa da urade zato što su vaši politički protivnici. Ovde pričamo kako seljak ima problem da proda pšenicu, a nije dobio subvencije. Kakva smo mi onda to politička elita? O čemu mi to pričamo? Ja se zato bunim, za ova ovlašćenja Borisa Tadića, da može da bude i predsednik države i predsednik stranke, između ostalog. Zato što mi nesvesno, svojim političkim odlukama, delovima zakonskih rešenja i svojim praktičnim ponašanjem, u stvari stvaramo sistemske osnove za korupciju, a pare raspodeljujemo tako što ''gde god stigneš, ti put posadi''. Gde je tu ispravan odnos i prema novcu i prema građanima i prema razvoju, pa, ako hoćete, i prema politici? I ja sam nosio pušku u skoro svim ratovima, zaključno sa Kosovom. Naravno da nije ni SPS, ni SRS, ni bilo koja druga stranka iz Srbije razbila bivšu Jugoslaviju. Tačno znamo ko je to uradio. I u Haškom sudu ne sude tima koji su to uradili, nego sude ljudima koji su ovde birani na vlast. Tu se mi, gospodo radikali, slažemo, ali nemojte da se prozivamo. Ili, ako hoćete, ja sam spreman, za neke stvari na koje imam pravo kao učesnik u političkoj igri, za svaku raspodelu novca. Kada je Pajtić u Izvršnom veću predložio Fond, bilo je sedam sekretara plus on u tom fondu, i nadzorni odbor. Ja sam dao amandman da nadzorni odbor bude iz opozicije i on je danas iz redova opozicije. Hajde da ih kontrolišemo. Ako rade tako kako vi kažete, hajde da ih osudimo, na kraju krajeva. Gde svakoj stranci stiže osuda za ono što je radila? Po meni, na izborima. I vi i ja, i svi drugi koji ovde učestvuju, u stvari, treba da prozovemo svaku pojavu, svaki lopovluk. I dan-danas zagovaram da na svakoj sednici (još jednu rečenicu, gospodine predsedavajući) ovde treba da sedi službeno lice iz nekog suda ili UBPOK-a i da beleži ovo što mi pričamo. I po službenoj dužnosti da se gone ne samo oni što kradu, nego i oni koji narušavaju ustavni poredak ove zemlje. Ja sam za to, a nisam za fašizam iz Sente, nisam za šovinizam kao vrstu nacionalnog osvešćenja ...
Zahvaljujem narodnom poslaniku Dušanu Bajatoviću. Hvala.
... i slične stvari o kojima bismo mogli da pričamo.
Zahvaljujem.
Prema tome, pozivam vas, gospodo, ma koje da ste provenijencije. Sa osam milijardi evra mi hoćemo da pristupimo Evropskoj uniji, hoćemo da reformišemo Srbiju. Pričamo o privrednom rastu koji rezultira budžetom od osam milijardi evra. Šta to mi ozbiljno u Srbiji možemo da reformišemo sa osam milijardi evra? Ako pri tom još imate neodgovornu političku elitu, bojim se da smo osuđeni samo da ovde ...
Zahvaljujem gospodinu Dušanu Bajatoviću.
... pričamo, a da će rezultati biti jako slabi. Hvala.
Molim, Dušane, molim. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš. Izvol'te, gospodine Maraš.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, javio sam se samo da neke stvari razjasnim. Zbog čega su određene partije bile protiv Ustava u kampanji koja je bila vođenja pre donošenja istog? Postoje dva osnovna razloga. Prvi razlog je taj što način na koji je donet taj Ustav, a svima je dobro poznato da su ga, u principu, pisala dva do četiri čoveka u roku od par dana, uz asistenciju potpredsednika jedne partije, i doneli ga u toku noći, na veliku brzinu. Drugo je sama sadržina tog Ustava. Šta je bitno ovde naglasiti? Da sama Vlada ne poštuje taj Ustav, a možemo reći da ga s vremena na vreme, odnosno veoma često, i gazi. Pokušao sam da objasnim kako ga gazi, kroz član 184. Ustava, i kako, već po drugi put od kada je ova Vlada formirana, deo sredstava koji je predviđen da iz budžeta ide u budžet AP Vojvodine, fali. Takođe je opasna teza, gospodine Martinoviću, da neke stvari koje se ovde kažu vi pokušavate da povežete i sa Maspokom i sa Vlatkom Mačekom, odnosno teza da se stalno postavlja pitanje ''gde su naši novci?''. Potpuno je opravdano da svaki građanin ove države, ne samo iz Vojvodine, postavi pitanje gde je ono što je on privredio, odnosno gde je ono što je on zaradio. Naravno da mi želimo, i da se cela naša politika svodi na to da svako živi od svog rada i da omogućimo svima da što više zarade. Iz Vojvodine 27% dolazi u budžet Srbije i naravno da građani Vojvodine mogu da postave pitanje gde su te pare koje su predviđene za Vojvodinu, odnosno da uđu u budžet APVojvodine. Ponavljam, predviđeno je da uđe 44.000.000.000, po Ustavu. To je najmanje 7%, kako je rečeno. Svaka matematika pokazuje, cifre koje su navedene u Predlogu zakona o budžetu, da fali preko tri milijarde dinara. Negde su nestale. Obaška što je devet milijardi dato Đilasu, da s njima upravlja i da ih deli kad hoće, i obaška što jejoš devet milijardi dato nekim ministrima da njima upravljaju. Govorim vam da ne možete sa Maspokom upoređivati želju ljudi da postave jedno sasvim logično pitanje: gde su naši novci? Pre svega govorim kao građanin Srbije i kao građanin Vojvodine. Znači, imam pravo da znam gde su novci koje smo privredili. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Slobodanu Marašu. Reč ima narodni poslanik Rajko Đurić, takođe po Poslovniku. Je l' sam dobro shvatio ili možda želite po amandmanu? Ne može i jedno i drugo, kažite kako.Vi ste iskusni, znate Poslovnik bolje od mene. Izvol'te.
Gospodine predsedavajući, javio sam se po Poslovniku, član 202a, reč je o aktuelnoj temi, i, naravno, po članu 226. Naime, mnogi su govorili juče o Predlogu zakona o predsedniku Republike, navodeći pri tom različite razloge, u rasponu od ličnih do stranačkih. Ta činjenica, dame i gospodo, upravo potvrđuje da ima potrebe da razgovaramo o toj temi, odnosno predlogu, jer je to pitanje svakako značajno, kako sa stanovišta praktične politike, tako i sa stanovišta teorije, jer institucija predsednika, o čemu su pojedini govorili, naročito u vezi s tim da predsednik Republike izražava državno jedinstvo, zaslužuje punu pažnju i odgovornost nas poslanika. Ali, sednica i od juče i od danas pokazuje da oni koji nemaju, nažalost, odgovarajuće naučno-teorijsko saznanje, da oni koji, recimo, nisu studirali Karla Korša, Georga Zimela, Hedviga Hincea, verovatno najvećeg svetskog autoriteta o tim pitanjima, ili Ditriha Raušninga itd., nisu u stanju da išta smisleno kažu o tom pitanju i problemu. Gospodine ministre, zato vam čestitam, najiskrenije, što ste napravili test za ovaj parlament i doveli mnoge naše kolege da padnu na ispitu, uključujući čak i univerzitetske nastavnike, koji su stručnjaci za pravo. Od srca vam čestitam i od moje skromne poslaničke plate spreman sam da trećinu izdvojim da nagradite svoje kolege koji su učestvovali u formulaciji tog Predloga zakona. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Rajku Đuriću. Da li se još neko javlja za reč po amandmanu? Toliko ste govorili, Dušane, da mislim da ste sve rekli. A, dobro. Ivan Andrić ima dva minuta. Izvinjavam se, Ivane. Molim vas da se na vreme javljate, nemojte ovo da mi radite više. Javite se na vreme. Izvol'te.
Hteo bih nešto da kažem kada je u pitanju autonomaško društvo u Vojvodini. Izašla je 1918. godine jedna statistička cifra koja govori da je u Mađarskoj bilo 350.000 stanovnika Srba. Bilo je 1945. godine oko 75% Srba na Kosovu i Metohiji. Ovo upoređujem zbog namera autonomaša da na svaki način povećaju broj svojih simpatizera, na bilo koji način. Tome veliki doprinos daju DS, DSS, a i SPS u Vojvodini. Dakle, kako je gospodin Martinović govorio, da je državni interes jači od nekog internog interesa, mislim da bi SPS i DSS trebalo da prekinu saradnju sa autonomašima u Vojvodini. Jer, kada sam uporedio 1918. i 1945. godinu, možda će se za nekih 10-15 godina pričati kako je nekada u Vojvodini bilo 10% autonomaša, a danas, u tom vremenu, će ih možda biti i 30%. Ako se državni vrh zalaže, i gospodin predsednik Boris Tadić, da sačuva Kosovo i Metohiju, neka se založi i neka gospodinu Pajtiću oduzme mandat, da više nije predsednik, jer je on jedini taj, uz pomoć ostalih, koji separatiste drži na dlanu samo zarad te pozicije u kojoj jeste. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vučeti Toškoviću. Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić, dva minuta, potom Dušan Bajatović, pet minuta, po amandmanu. Izvol'te.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, posle sat i nešto da se vratimo na priču o amandmanu koji je poslanička grupa LDP podnela na ovaj predlog zakona. Dakle, čuli smo konačno jedan argument od strane najveće stranke vladajuće koalicije. Mogu da ponovim onako kako smo ga mi razumeli. Verovatno ću parafrazirati, ali to je tako – da je u nekim demokratskim društvima stepen demokratizacije toliki da nije potrebno da postoji ovaj član zakona, a druga su toliko daleko odmakla da ovo uopšte nije ni važno – iz čega mi zaključujemo da je Boris Tadić, prema mišljenju DS-a, nekakav garant demokratizacije našeg društva. Naravno, s tim se duboko ne slažemo. Danima bih mogao da pričam o tome zašto mislim da to nije tako, ali reći ću samo jedan argument. Jadno je to društvo, i u principu je reč o paradoksu, u kome jedna ličnost može da bude garant njegove demokratičnosti. To je, praktično, nemoguće ako već društvo pledira da bude demokratsko. Po našem mišljenju, ovo pitanje je važno zato što je ono trebalo da pokaže stepen razumevanja vladajuće koalicije demokratije uopšte. Pitanje da li predsednik države može da bude predsednik stranke ne pokazuje stepen demokratičnosti jednog društva. Dakle, imali smo Slobodana Miloševića koji to nije bio, pa to nije značilo samo po sebi da je zemlja demokratska, ali je pokazivalo bar nekakvo osnovno razumevanje pojma demokratije. Šta je rezultat ovoga što ćemo mi danas imati, pošto je jasno da će vladajuća većina odbiti ovaj amandman? Rezultat je, naravno, jak predsednik stranke i slab, odnosno nikakav, predsednik države. Jak predsednik stranke – zato što ćemo imati predsednika jedne od stranaka koji npr. komanduje Vojskom, postavlja ambasadore, prima agremane, ima Narodnu kancelariju. Svakakvih argumenata ima. Ne postoji jači predsednik stranke od tog. S druge strane, imaćemo slabog predsednika države zato što, kada se glasanje završi a on ostane predsednik stranke, govorim u svoje ime, ja ću u njemu i dalje videti predsednika stranke a ne predsednika države, i to je poraz Borisa Tadića posle četiri godine. On je za većinu građana ove zemlje i dalje predsednik DS-a. On nije postao predsednik države. Dakle, jasno je šta će biti rezultat celog ovog procesa, ali to je izbor vladajuće većine. I to će pokazati stepen demokratije našeg društva, a ne pitanje da li će sam Boris Tadić ... šta nas briga za njega, isto nam je, nama je svejedno da li je on predsednik DS-a ili nije. Ono što je važno, jeste da se ovde shvate motivi. Motivi su jednostavni. Boris Tadić je dobio ovlašćenje vladajuće koalicije da ostane predsednik DS-azato što je to jedini mogući način da Vojislav Koštunica bude premijer ove države. Da je bilo ko drugi na čelu DS-a, ne bi dozvolio da mandat najveće stranke, koja je dobila najviše glasova na izborima, kojoj pripada mandat premijera, pokloni nekome ko govori u ime manje od 15% našeg društva i da mu sve političke alate u ruke. To je ono zbog čega ovaj amandman neće dobiti podršku, a zbog čega je vladajuća većina odlučila da dopusti Borisu Tadiću da obavlja dve javne funkcije.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Ivanu Andriću. Reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović. Izvol'te, gospodine Bajatoviću.
Hvala, gospodine predsedavajući. I ranije dok sam diskutovao o Predlogu ovog zakona, govorio sam o tome da je ovo jedan iz seta zakona koji treba da reši onaj paket iz Ustavnog zakona, koji treba da opiše, u stvari, kako će funkcionisati organi ove države. Mislim da je veoma važno za napredak demokratije u srpskom društvu – a za to su se gospoda iz DS-a i DSS-a, iz G17, tada nije bilo Nove Srbije, u svom pohodu na vlast u Srbiji zalagali – da funkcija predsednika države i predsednika partije budu odvojene. Moram da vam kažem, ukoliko nećemo da nam partije budu liderske, ukoliko nećemo da nam odnosi na srpskoj političkoj sceni budu ovako tvrdi, sa iskopanim rovovima, sa stranačkim plenom, dugoročno politički nestabilni, a način političke borbe ostrašćen u onom negativnom smislu, onda moramo da razmišljamo da, sinhronizujući se sa Evropskom unijom, zaista uvodimo i praksu iz demokratski stabilnih društava. Nije dobro da postoji neprikosnoveni lider ni u samoj stranci, jer to govori o njenom demokratskom potencijalu, ni u društvu. Onda imamo priču o demokratiji, a imamo jednog kandidata za predsednika stranke jer drugi ne mogu nikada da dobiju takvu poziciju. Isto tako u društvu, zbog odnosa snaga u vladajućoj koaliciji, gde članovi te koalicije jedni drugima ne veruju, ali ne zbog politike, ne zbog novca, nego zbog toga ko će koga srušiti, ko će koga nadgornjati, kako bi rekao naš narod. Onda pravimo neke nove institute, neke nove običaje u pregovorima, neke nove običaje u načinu funkcionisanja Vlade. Namerno kažem običaje. To nisu stvari koje su utemeljene zakonom, koje možete prepisati iz uporedne prakse negde iz inostranstva, što je ovde omiljeno. Ako mi u svojim redovima, u svojoj partiji, nismo u stanju da branimo ono za šta se u zakonima koje predlažemo verbalno zalažemo, onda smo mi licemeri. Onda mi narodu pričamo o velikoj demokratiji, ali tu demokratiju ne uvodimo. Čak i kada donesemo neke zakone, mi ih ne primenjujemo. Dakle, molim vas, ovo je po meni jedna principijelna stvar. Da li ono zalaganje koje je postojalo u političkom smislu od strane pre svega onih koji sebe zovu demokratskim opcijama u Srbiji treba da stoji u ovom zakonu ili ne treba da stoji? Nije ovo pravno sporno, ali to ukazuje na intenciju da i dalje držimo jakog predsednika države kao stranačku ličnost i jakog predsednika Vlade kao stranačku ličnost. A gde je tu onda član 1. ili oni članovi o Vladi koji govore o tome da oni treba da rade u cilju održanja narodnih interesa, a možda, u datim momentima, i zbog mogućih događaja, npr. oko Kosova i Metohije, ili Raške oblasti sa vehabijama, ili internacionalizacije vojvođanskog pitanja – da izražava i nacionalno jedinstvo? Ukoliko smo bili ozbiljni u članu 1, većinska koalicija nema razloga da u članu 9. ne prihvati da predsednik države, bez obzira što mu je politički kapacitet smanjen time što ne mora da ga izabere 51% od ukupnog broja birača, nego 51% onih koji su izašli u drugi krug, dakle, umanjena je politička težina, ako smo ozbiljni u članu 1. da on izražava državno i nacionalno jedinstvo, onda su amandmani podneseni na član 9. sasvim opravdani. On zbog tog umanjenog kapaciteta koji dobija na izborima mora da se odrekne svoje stranačke funkcije. Dakle, ja ne želim da govorim ni o Borisu Tadiću, ni o Slobodanu Miloševiću, ni o Tomi Nikoliću, ni o Velji Iliću, ni o Ivici Dačiću, baš me briga kako se oni zovu. Ovde je suština sledeća – ako član 1. zahteva od predsednika, ako to zahteva Ustav, da izražava državno i nacionalno jedinstvo, onda on, pošto je neposredno izabran od građana, mora da se odrekne svoje stranačke funkcije. U praksi, da biste bili izabrani za predsednika Republike, to pokazuje istorija višestranačja i višestranačkih izbora, morate da dobijete mnogo više glasova nego što dobija vaša stranka. Prema tome, to znači da su za vas, ako ste izabrani za predsednika, glasali i oni koji nisu glasali za vašu stranku. Neki kažu da nije sve moguće urediti zakonom, ali je jako dobro da neki politički moral, jer ovo može biti i moralno pitanje za onoga ko je predsednik, malo utemeljimo i u zakonskom rešenju, pa da to ne zavisi od čoveka, nego da zavisi od zakona. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Dušanu Bajatoviću. Reč ima narodni poslanik Jaroslav Hrebik, po Poslovniku. Izvol'te, gospodine Hrebik.
Poštovani poslanici, poštovani predsedavajući, javio sam se i ranije, samo me niste videli, po članu 104. Osetio sam obavezu da odgovorim na ono što je tu bilo rečeno i što se koristi za ovom skupštinskom govornicom, a nije istinito. Naime, ovde se puno priča o politici i političkoj prezentaciji. Ovog puta se koristi tema autonomije Vojvodine, i to iz uglova različitih političkih stranaka, pa i onih stranaka koje su protiv autonomije Vojvodine. Kolega iz SRS je rekao da Boris Tadić treba da oduzme mandat Pajtiću. Pa, nije njegov otac to njemu ostavio, pa da može da deli i ukida kako on hoće. To je jedna funkcija, to je jedna institucija koja je data Ustavom Srbije i to se ne može samo tako oduzimati kao što vi mislite, pa da imate i 51%. Autonomija Vojvodine je činjenica, koja je nesporna, i mislim da je bezvezno to uopšte dokazivati ovde. To je tako pa je tako, i ne može se menjati, može se samo poboljšavati. Što se tiče transparentnosti trošenja sredstava iz Fonda za kapitalna ulaganja u Vojvodini, mi, kao stranka G17, jesmo za to da to bude uočljivije i da znamo koji su kriterijumi konkursa i kako se pare raspodeljuju, ali to takođe važi za Novi Sad, za Zavod za izgradnju grada, jednostavno da građani znaju na koji način se troše njihove pare. Gospodin Bajatović je pomenuo i Ivanu Dulić-Marković, koja je mnogo uradila u Ministarstvu poljoprivrede, što gospodin Bajatović i sam zna, a najbolje znaju poljoprivrednici koji su to najbolje osetili na svojoj koži i velika je šteta što Ivana Dulić to i dalje ne radi. Ali, gospodine Bajatoviću, vaša politika je već viđena i mi znamo da vi ne razumete da mi razmišljamo dugoročno, na neke duže staze. Ne samo reči, kod nas su prisutna i dela. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Dragan Vujadinović.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po Poslovniku, vezano samo za diskusiju kolege Maraša. Mislim da nije opravdana skepsa u pogledu transfera sredstava iz budžeta Republike Srbije u budžet Vojvodine. Po Ustavu je to sedam posto. To iznosi 44,4 milijarde. Predviđeno je da četiri sedmine ili 25,4 milijarde budu redovni rashodi, a tri sedmine ili 19.000.000.000 dinara da budu kapitalni rashodi. Tako je definisano i nema razloga za skepsu da neće biti tako. Jer u delu ovog našeg budžeta, koji je predviđen, 67,2 milijarde ili 10,3% su transferi lokalnim vlastima, a od toga je, u okviru te pozicije, 31.000.000.000 za Vojvodinu. Devet milijardi je predviđeno iz NIP-a, ali ne onako kako je gospodin Maraš rekao, da će direktno NIP odlučivati koji će se kapitalni rashodi finansirati, nego se u finansijskom smislu transferiše devet milijardi u budžet Vojvodine i organi Vojvodine će definisati gde će se ti kapitalni rashodi trošiti. Znači, 31 plus devet je 40, i još 4,4 milijarde su drugi kapitalni rashodi koji će se iz sredstava NIP-a transferisati u Vojvodinu. Ukupnosedam posto ili 44,4 milijarde. Dakle, mislim da zaista nema razloga za skepsu. Možda je to malo, i to treba reći, ali svima je malo. Šta mislite koliko je tek nama iz provincije, iz unutrašnjosti, malo tih transfernih sredstava, imajući u vidu stepen razvijenosti, odnosno nerazvijenosti? Toliko, hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Draganu Vujadinoviću. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković.
Dame i gospodo narodni poslanici, već tri i po sata, čini mi se, raspravljamo o amandmanu kolege Čedomira Jovanovića i ništa to nije loše. Raspravlja se o jednom važnom institutu, ili podinstitutu, odnosno akcenat je stavljen na to da li postoji ili ne sukob interesa u situaciji kada je šef države istovremeno i šef političke stranke. Čuli smo opservacije i političke i politikološke i kulturološke i sociološke i, naravno, pravne. Ja bih se zadržao na ustavno-pravnoj opservaciji, pozivajući se i konsultujući tri člana Ustava Republike Srbije, a to su članovi 6, 55. i 120. Dozvolite mi da citiram član 6. Ustava: ''Niko ne može vršiti državnu ili javnu funkciju koja je u sukobu sa njegovim drugim funkcijama, poslovima ili privatnim interesima''. Stav 2: ''Postojanje sukoba interesa i odgovornost pri njegovom rešavanju određuju se Ustavom i zakonom''. Jedini relevantan zakon u ovom slučaju je Zakon o sprečavanju sukoba interesa i on je jasno definisao šta je sukob interesa i kako se to rešava. Institut predsednika Republike u korelaciji sa funkcijom šefa političke stranke, jednostavno, u tom propisu ne postoji. Član 55. je još eksplicitniji i ja se pozivam naročito na onu grupaciju u parlamentu koja je vodila jednu izuzetno afirmativnu kampanju za donošenje ovog Ustava. Član 55. u svom poslednjem stavu, u stavu 5. kaže: ''Sudije Ustavnog suda, sudije, javni tužioci, Zaštitnik građana, pripadnici policije i pripadnici Vojske ne mogu biti članovi političkih stranaka''. Da je ustavopisac, ustavotvorac, kako se to kolokvijalno kaže, imao nameru da naglasi postojanje sukoba interesa između predsednika Republike ili predsednika Skupštine ili predsednika Vlade, to bi sigurno stajalo u stavu 5. člana 55. Ustava Republike Srbije. Dalje, možemo poći i od, kako to uvaženi kolega Batić nabraja: teleološkog, pojmovnog, jezičkog i logičnog tumačenja propisa, a ja bih još citirao odredbu člana 120. Ustava i mislim da to uvaženi gospodin ministar nije napomenuo. Član 120. Ustava govori o pravnoj situaciji zamenjivanja predsednika Republike. Ako bismo prihvatili da postoji sukob interesa između šefa političke stranke koji je ujedno i šef države, odnosno predsednik Republike, onda bi ovde stajalo da ni predsednik Narodne skupštine ne može biti šef političke stranke, a ta situacija hipotetički može da postoji. ''Kada je predsednik Republike sprečen da obavlja dužnost ili mu mandat prestane pre isteka vremena na koje je biran, zamenjuje ga predsednik Narodne skupštine''. Znači, sigurno bi u Ustavu u članu 120. bila predviđena i ova situacija. Sve su ovo, po meni, uvažene koleginice i kolege, argumenti koji govore u prilog da treba podržati rešenje koje je dato u Predlogu ovoga zakona i da ne treba prihvatiti amandman uvaženog kolege narodnog poslanika Čedomira Jovanovića. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović. Izvol'te, gospodine Bajatoviću.
Poštovane kolege i koleginice poslanici, uopšte ne razumem kolegu iz G17 plus koji se javio, nažalost ne znam mu ime. Citirao sam ministra poljoprivrede, koji je obavestio srpsku javnost da će u razdelu budžeta za poljoprivredu sredstva biti umanjena za 60.000.000 iz razloga što prethodno ministarstvo nije podelilo sredstva namenjena poljoprivrednicima. To je vaš koalicioni partner. Možda bih hteo da učinimo Ivani Dulić-Marković nešto o ljubavi u okviru poljoprivrede, da me to interesuje, ali me to ne interesuje. Mene interesuje zašto će danas srpski seljak imati minus od šezdeset miliona u budžetu, koji iovako traži više, u uslovima gde vi kao vlast niste dali agrarni budžet, gde nemamo pravu agrarnu banku, gde nemamo pravu razvojnu banku. To je vaš koalicioni partner, sadašnji ministar poljoprivrede, izjavio. Zašto se vi ljutite? Sedite, pa raspravite to u Vladi. Što se tiče toga da G17 plus dugoročno radi ovde, tačno je. Vi ste ovde ekspozitura MMF-a i Svetske banke i ja nemam ništa protiv. Vi njihove faksove čitate, prevodite i hoćete tu ekonomsku politiku da sprovedete u Srbiji. S druge strane, potpuna kontra, a koja je tačna, jeste da, dok vam MMF, a inače se radi o jednoj polupropaloj instituciji koja trenutno traži svoj identitet u okviru svetskog bankarskog sistema,nije izašao iz zemlje, nije bilo stvarnog razvoja. Možemo da pričamo i o tome. Naravno, vi ste nas razdužili za 800.000.000 nakon toga što nas je Labus zadužio za pet milijardi jednim potpisom. Možemo mi, gospodo, da pričamo o čemu god hoćete, i o refinansiranju, ali to će valjda kad bude budžet. Prema tome, molim kolegu iz G17 plus da me ne razume pogrešno. Dakle, vaš koalicioni partner koji je sadašnji ministar poljoprivrede u Vladi je ove podatke izneo. Ako oni nisu tačni, ja vas molim da izađete ili da ministar poljoprivrede dođe i da nas demantuje. Što se tiče onoga da radite dugoročno, ja bih vas molio da sa više digniteta i pažnje govorite o SPS jer ja nisam siguran da građani u Srbiji, bar po istraživanjima koja vi toliko volite, vaš rad toliko cene koliko vi sebi pridajete značaja. Ja nikad nikome ovde nisam rekao, makar i u najfinijoj formi, da je glup i verovatno neću. A ako nije dobro obavešten, to je sada neko drugo pitanje.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Dušanu Bajatoviću. Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić. Izvol'te, gospodine Andriću.
Hvala. Javio sam se po Poslovniku, član 101. Pogrešno je protumačeno ono što smo govorili. Za gospodina iz DS, predsednika Zakonodavnog odbora. Nijednog trenutka u ova prethodna četiri sata niko nije rekao da Boris Tadić ne može da bude i predsednik DS-a po zakonu, zato što se o zakonu sada govori. Naš je upravo trud da unesemo to u zakon. Nema potrebe da nam odgovarate i da nam čitate članove Ustava o sukobu interesa i da nam citirate Zakon o sukobu interesa. Ovo je zakon koji se tiče predsednika Republike. Ovde će stajati šta je sukob interesa za predsednika Republike. Neće da stoji u zakonu koji se tiče upravnih odbora, to znamo. Još jednom ću ponoviti. Poenta i suština je da ste u Ustavu napisali, u članu 111, da će predsednik Republike izražavati jedinstvo zemlje. Evo, u prethodna dva sata, dok se razgovaralo o Vojvodini, tu se pokazalo jedinstvo zemlje. Ono ne postoji. A Boris Tadić misli da će time što će ostati i predsednik DS-a dokazati da se bori za tu ideju. To nije tačno. To će se videti onog trenutka kad ne bude on više predsednik DS-a. Tada će biti jasno šta je DS sve mogao da uradi i kako se, u stvari, bori za rešavanje tih problema. Ali, nisam o tome hteo da govorim. Vi imate većinu, ta većina će izglasati sve, i sve će biti po zakonu, ali to ne znači da je to dobro, i da je tačno, i da tako jeste svuda. Nigde u svetu predsednik države izabran neposredno ne može obavljati i funkciju predsednika stranke. To je lako utvrditi. Ne možemo mi biti jedini koji tvrde suprotno i misliti da smo u pravu. Verujte, nismo u pravu. U Makedoniji, kada je predsednik države izabran na neposrednim izborima, on pred svim poslanicima cepa člansku knjižicu svoje stranke. Da, gospodine, verujte mi. To je deo protokola kojim on postaje predsednik Makedonije, čime on simbolično kaže: ja više nisam član (čak više ni član, a ne funkcioner) nijedne stranke. Reći ćemo još jednom: sve što vi radite je, što se nas tiče, u redu, samo nemojte da nas ubeđujete da je to dobro za državu, pošto nije. Rezultati se vide posle tri ili četiri godine, vide se posle prve Koštuničine vlade. Ponovićemo vam još jednom: većinu imate, ne zato što je to dobro, nego da bi Vojislav Koštunica ostao premijer. I nemojte nam sada citirati ostale članove Ustava ili zakona. To je suština.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Ivanu Andriću. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić. Molim da ipak završimo ovaj amandman. Ima i drugi amandman koji isto daje šansu da pričamo o ovim stvarima. Izvol'te, gospodine Batiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine potpredsedniče, hteo sam da kažem nešto gospodinu Ratkoviću, da kad se poziva na neke paralele, onda to treba da ima svoju logiku. Gospodine Ratkoviću, da biste demantovali validnost amandmana poslaničke grupe LDP, kojoj pripadam i ja kao poslanik DHSS-a, vi ste napravili paralelu s predsednikom parlamenta. Ne valja, gospodine Ratkoviću. Nije dobra paralela, nema logike, pravničke još manje. Zašto? Zato što su u sazivu parlamenta poslanici, poslanici su članovi političkih stranaka, iz reda poslanika se bira predsednik parlamenta. Znači, po definiciji, on je član političke stranke. Predsednika Republike biraju građani neposredno i on ne mora biti član neke političke stranke, može biti i vanstranačka ličnost. Prema tome, nemojte mešati babe i žabe. Nemojte nikad praviti jedan zakon prema nekoj ličnosti, bez obzira o kome se radi. Kad sam već uzeo reč, nadam se da će sadašnji predsednik Republike imati malo dobre volje da primi delegaciju rezervista Topličkog okruga. Dok mi ovo pričamo, traju protesti u Kuršumliji. Došlo je 20 autobusa žandarmerije i policije. Tamo je haos, masa im viče:idite na Kosovo itd. Zašto? Zato što ljudi traže svoja prava. Ja pokušavam da im pomognem. Pet dana, od prošlog petka, ne mogu da dobijem šefa Kabineta predsednika Republike, ostavljam poruke, molim da bi se utanačio sastanak. Pazite, sad je važan i šef Kabineta. Zašto? Zato što tražim ja, koji sam iz opozicione DHSS. Nadam se da predsednik nije birokrata, da će razumeti opravdane zahteve. Jedan vaš član, gospodine Ratkoviću, lokalni stranački funkcioner, najvažniji lokalni funkcioner u jednom gradu u Topličkom okrugu, naplatio je dnevnicu. Ne može Srbija nekom da bude majka, a nekom maćeha. Zato je važno da predsednik Republike, koji je bio i ministar odbrane, razume ove opravdane zahteve. Znate šta se događalo u sudu u Kuršumliji? Članovi porodica sudija primili su naknadu za pretrpljeni strah od bombardovanja. A ovi koji su bili u zemunicama i rovovima – danima, satima, mesecima tumaraju, obijaju pragove i ne mogu da naplate nešto što je pošteno. A ova paralela vam ne valja, morate naći neku drugu.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vladanu Batiću. Reč ima Jaroslav Hrebik, narodni poslanik G17 plus.
Poštovani poslanici, predsedavajući, javljam se po članu 104. Neću se više javljati po tom članu, posle ovoga, da bismo nastavili po dnevnom redu, ali moram da odgovorim gospodinu iz SPS-a, ne sećam se kako mu je ime ... (Dušan Bajatović, sa mesta: A malopre si znao?) ... zaboravio sam. Dozvolite, molim vas, brzo završavam. Konstantno se ponavlja da neke političke stranke, pošto izgleda nemaju druge načine i modele da komuniciraju sa svojim biračima i građanima Srbije, pošto su njihove ideje stare i već ispričane, pa to pokušavaju s ovog mesta, i to je velika šteta za celu ovu instituciju, da je zloupotrebljavaju, kao što je to radio gospodin malopre, samo da bi plasirao neku svoju priču, a ne da bi radio u interesu ove institucije, samim tim u interesu građana koji ga biraju. Ali, to će se verovatno i pokazati na prvim sledećim izborima. Onda bih voleo da se opet sretnemo i da pričamo o nekim temama, ali na nekom drugom mestu i ne za ovom govornicom. Molim vas da, kad pričate za ovom govornicom, birate reči o kome šta pričate i kako ih koristite. Ovo je Skupština Srbije, ovo je skupštinska govornica i morali bismo da je poštujemo. Hvala.
Zahvaljujem gospodinu Hrebiku. Molim vas da završimo ovaj amandman. Nemojte više. Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Miletić Mihajlović. Amandman glasi ... Žarko, bre, mnogo se uzbuđujete. Žarko, pobogu. Koji član Poslovnika?
Član 104. stav 2. Pošto gospodin ovde uvodi red i uči nas da u članu 104. stav 2. piše da poslanici moraju s poštovanjem da se odnose [[Glasovi iz klupe: Isključen je mikrofon.]] Ne treba meni mikrofon. Šta će mi? To ja zbog zapisnika trpim mikrofon, inače ne. Ovo je jedna istorijska debata između SPS i G17 plus. Ja ću se nakon ovog izlaganja zaista potruditi, i izvinjavam se kolegi iskreno, a politički vam kažem da ću se potruditi da saznam kako se zovete, jer očigledno da je svetla budućnost pred vama. O tome čija je i kakva ideologija, ovde ne želim da sudim. O tome sude birači na izborima. A što se tiče vas, gospodo iz G17, i vi ćete kao i mi imati priliku da se borite za učešće u ovom parlamentu. Koga neće biti – pokazuju zadnje ankete, ako im je verovati. Treba vam još malo da nadoknadite taj rezultat SPS-a. Ono što je dobro i što je vezano za vašu stranku, a što nije dobro za političku scenu Srbije, to pokazuje da nije moguće uništiti SPS, a da je moguće kupiti pet posto na izborima u Srbiji. Ako želite da dalje raspravljamo o tome, slobodno izvolite. Nemam ništa protiv. Ali bi onda trebalo da dođe ministar za poljoprivredu, pošto vi nijednog momenta za ovom govornicom, koju navodno ja zloupotrebljavam, a vi naravno koristite zbog opštih interesa, niste demantovali činjenicu koju je izrekao vaš koalicioni partner, ministar poljoprivrede, naslednik gospođe Ivane Dulić-Marković, da su poljoprivrednici u Srbiji ostali uskraćeni za značajna sredstva zato što ta sredstva u razrezu prošlog budžeta nisu utrošena onako kako je trebalo. Ako to nije tačno, iako ste rekli da nećete da izlazite za ovu govornicu, izađite pa me demantujte. Zbog vaše nakaradne politike imamo problem sa seljacima, sa privatizacijom poljoprivrednih imanja, sa upropašćavanjem srpske poljoprivrede. To je nasleđe Ivane Dulić-Marković. Ako želite da o tome polemišemo, biće i ona poslanička pitanja, ako ministar poljoprivrede dođe. Ja sam čak za to da dođe gospođa Dulić-Marković pa da odvojimo šta je politika u agraru DS-a a šta G17, da vidimo gde se slažete, a gde se razilazite iako sedite u istoj vladi.
Da li još neko od poslanika SPS želi da komentariše ovo? Žarko. Izvol'te, gospodine dr Obradoviću.
Hvala. Javio sam se da pokušamo da radimo kao što smo radili juče. Mi smo, poslanici SPS-a, čini mi se, juče ceo dan a i danas pre podne, govorili o sadržaju zakona o predsedniku. I imamo nameru da nastavimo da radimo na taj način. A imamo i potrebu, partijsku i poslaničku, da se javimo uvek, i uvek ćemo se javiti, kad god neko od poslanika smatra da ima potrebu da prozove SPS. A mi smo, verujte mi, spremni da odgovorimo. Tako ćemo činiti i ubuduće. Hvala vam.
Zahvaljujem Žarku Obradoviću. Da li još neko ima da kaže nešto o ovom amandmanu na član 9? (Nema.) Hvala. Na član 9. amandman je, takođe, podneo narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Ko želi reč? Ima još pet minuta. (Miletić Mihajlović: Ne mogu da izložim za 5 minuta.) Ako ne možete da završite za pet minuta, dajem pauzu. Nastavak sednice u 15.00 sati. Hvala.
Izvinjavam se zbog malog kašnjenja, dame i gospodo narodni poslanici. Imali smo sastanak šefova poslaničkih grupa. Nastavljamo rad. Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, u članu 9. stav 1. Predloga zakona kaže se: ''Predsednik Republike ne može vršiti drugu javnu funkciju ili profesionalnu delatnost''. Amandman koji sam podneo u ime poslaničkog kluba SPS dodaje: ''i stranačku", što znači da bi on glasio: Predsednik Republike ne može vršiti drugu javnu i stranačku funkciju ili profesionalnu delatnost. Ovde se govorilo dosta o tome šta je definicija javne funkcije. Gospodin ministar je, mislim, citirao iz Zakona o sprečavanju sukoba interesa, ali mislim da takva definicija nije merodavna da definiše ovaj pojam. Ako govorimo o onome što je Ustav, što treba da proizađe iz Ustava ili da se na osnovu odredaba Ustava detaljno uređuje – ne razrađuje, dakle uređuje– onda ne može na osnovu nekog pojedinačnog zakona da se objašnjava ovde šta je javna funkcija. Dakle, do sada postignuti civilizacijski nivo i iskustvo daju odgovor na pitanje šta je javna funkcija. U enciklopediji je data jedna takva definicija i kaže se: termin javna funkcija u širem smislu označava obavljanje poslova koji su potrebni radi ostvarivanja zadataka ma koje javne organizacije, i to po bilo kom osnovu, bilo na osnovu javnih, opštih ili drugih izbora, bilo na osnovu imenovanja. Nadalje, u tekstu se kaže: sa svakom javnom funkcijom vezane su posebne dužnosti i potrebna prava koja treba da omogućuju obavljanje određenih javnih zadataka. Pomenuta prava i dužnosti izraz su posebne društvene uloge koju treba da odigra odnosna javna organizacija. Ta odnosna javna organizacija je Demokratska stranka, koju predstavlja njen predsednik koji vrši tu funkciju i on, po ovoj definiciji, vrši javnu funkciju. Posebna društvena uloga odnosne organizacije, po ovoj definiciji, u ovom slučaju DS-a, svakako je ono što je politički angažman na osnovu koga DS javno deluje u javnosti Srbije i u međunarodnoj zajednici. Prema tome, predsednik DS-a je i te kako javna ličnost, odnosno obavlja javnu funkciju. To što većina poslanika brani stav da je ovo moguće i da tu nema sukoba interesa, znači da imamo vraćanje političkog sistema unazad. Iako se predstavljate kao elitna politička stranka koja gleda napred, koja je proevropska, vi imate uzore u prošlosti. Zapravo, to je vraćanje u Titovo vreme, jer je Josip Broz Tito bio predsednik Republike i predsednik Centralnog komiteta Saveza komunista Jugoslavije, i to je partijska država. I mi ovde imamo težnju ka tom jednom sistemu, s obzirom na to da vi pretendujete da vaša stranka bude ne samo dominantna, nego se, neko je ovde već rekao, ide u pravcu jednopartijskog sistema. Mislim da je, i vi se dobro sećate, Slobodan Milošević učinio iskorak u pogledu razdvajanja ovih funkcija. Podsetiću vas, 1992. godine u oktobru je održan Drugi kongres SPS-a, na kom je za predsednika partije bio izabran Borisav Jović, a predsednik Milošević je bio predsednik Republike Srbije. Na sledećem kongresu, 1996. godine, Slobodan Milošević je ponovo izabran za predsednika SPS-a. On je svoju funkciju zamrznuo i nije se pojavljivao u javnosti kao predsednik partije. Naravno, oko ovoga možemo da se sporimo i da dokazujemo ko je u pravu i ko nije. Međutim, svakako da je učinjen iskorak u pravcu demokratizacije i u pravcu oslobađanja jedne državne funkcije od uticaja političke stranke. A pre svega je potrebno da se funkcija predsednika Republike oslobodi uticaja političke stranke. Uostalom, vi ste obarali Slobodana Miloševića između ostalog i zbog te činjenice. A onda, kada više nije na vlasti, činite ne samo isto što je on činio, ako je grešio, već činite mnogo više, hoću reći mnogo gore. Ovde se ne govori o ustavnom pravu da svaki građanin može da bude član neke političke stranke i niko ne zabranjuje predsedniku Republike da bude član stranke, ali se amandmanom predlaže da on ne vrši i stranačku funkciju jer smatramo da je to javna funkcija. Dakle, po toj logici, ako on može da obavlja funkciju predsednika jedne stranke, onda bi mogao da bude i čelnik neke nevladine organizacije ili predsednik nekog sportskog kluba, "Partizana", "Crvene zvezde", pa ne znam kako bi se na tu sportsku javnost reflektovao ovakav njegov angažman. Na kraju krajeva, nije bitno o kome je reč. Mi personalizujemo ovu situaciju zbog činjenice da je aktuelni predsednik Srbije gospodin Boris Tadić, koji je ujedno i predsednik stranke. Ali, to sutra može da bude Tomislav Nikolić, prekosutra ili nakosutra može da bude Ivica Dačić. Pa, biće, nije stalo vreme, gospodine ministre, vašim dolaskom ovde na vlast. Svi su prolazni. Srećom, i vi ste prolazni. Složićete se sa mnom, sve teče, sve se menja, to je prirodni zakon i ne treba oko toga da se ubeđujemo. Govoriću o još jednom aspektu. Molim vas, suverenost potiče od građana koji je vrše. To je rečeno u Ustavu. Ta suverenost građana ide i preko svojih slobodno izabranih predstavnika. Ta preneta suverenost ne sme da se zloupotrebi, a najmanje da se izneveri. A kako se ona izneverava? Ne može predsednik države u toku izborne kampanje, za parlamentarne ili lokalne izbore, da kaže: ma, ima da ih pobedimo, bre. Sad ja pitam: koga će to predsednik da pobedi? On je stavljen u situaciju da pobedi svoje građane, one građane koji su svoju ličnu suverenost preneli na njega, da vrši vlast. Da li je to u redu? To je u najmanju ruku neozbiljno. Ovde je reč o jednoj državnoj funkciji koja izražava državno jedinstvo države i građana. I on mora da bude iznad svake politike. Kada je reč o politici, ovde je rečeno, i vi ste, gospodine ministre, rekli: pa kakav bi on bio, pa ne znam, on je došao na to mesto sa određenim političkim uverenjima itd. Naravno da on ima svoja politička uverenja, ali kada stupi na vlast, odnosno preuzme funkciju predsednika Republike, po Ustavu i po zakonu, politiku ove zemlje određuje i vodi Vlada, a predsednik Republike predstavlja državu i tu politiku u tim okvirima. Ne može više da se drži svoje politike. Može da se dogodi da ta utvrđena politika bude sasvim drugačija od politike Demokratske stranke u konkretnom slučaju. Niste u pravu ovoga puta ni najmanje. Postoji toliko argumenata koji proizlaze iz Ustava i iz logike i iz demokratske prakse, da bi trebalo da usvojite ovaj amandman. Ako niste mogli, hteli ili je bilo nekog drugog-trećeg razloga da ne usvojite amandman LDP-a, Čedomira Jovanovića, eto vam prilike, posle ovakvog objašnjenja, da usvojite amandman SPS-a, koji sam ja podneo. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Obaveštavam narodne poslanike, u skladu sa članom 85. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, da ćemo da radimo i nakon 18.00 časova, nadam se ne previše dugo. Izvolite.
Hvala. Nismo razumeli šta znači to posle 18.00 časova, odnosno do kad, i da li je obezbeđen direktan prenos tog rada nakon 18.00 časova, al' dobro, o tome ćemo kad bude došlo vreme, nigde ne žurimo.
Dozvolite mi, gospođo Radeta, da kažem: dok god budemo imali TV prenos, mi ćemo da radimo. Nadam se da će to biti možda do 20.00 časova, ne verujem da ćemo da radimo duže. I nikada se neće desiti da Skupština radi a da nema TV prenosa, znate to i sami vrlo dobro. Dakle, ne brinite oko toga, poslanici će raditi, a biće i TV prenosa. Hvala vam puno.
Hvala lepo, biće od vas dobar predsednik. Na dnevnom redu smo imali amandman na član 9, odnosno raspravljali smo o amandmanu gospodina Čedomira Jovanovića nekoliko sati u prepodnevnom delu i, evo, sad nastavljamo, ali po amandmanu kolege iz SPS. Amandmani su gotovo identični i, što se tiče nas iz SRS, nama je potpuno svejedno koji bi od ova dva amandmana ministar u ime Vlade prihvatio jer bi, u svakom slučaju, ili jedan ili drugi amandman popravio tekst zakona. Mi ćemo u Danu za glasanje, a pozivam i ostale narodne poslanike da to urade, glasati i za jedan i za drugi amandman. Pošto su gotovo identični, možda se desi da jedan od tih amandmana i bude usvojen i da onda ovaj član 9. predloga zakona o Borisu Tadiću zaista liči na zakon. Podsetiću vas, dame i gospodo, na period kada se u ovom parlamentu donosio Zakon o finansiranju političkih stranaka. Tada ste vi izDOS-a bili ubeđeni da će DOS večito imati dvotrećinsku većinu u ovom parlamentu i onda ste doneli poprilično širokogrud zakon. Mi smo tada govorili da to nije dobro, ali taj zakon je i danas na snazi i taj zakon danas smeta vama. Vama je sad problem zašto neke stranke, koje imaju mnogo više poslanika nego vi, dobijaju više sredstava iz budžeta. Ovo napominjem da biste bili svesni činjenice da će to što vi danas donosite zakon o Borisu Tadiću vrlo brzo biti zakon o predsedniku Republike. Tako da, kada razmatrate amandmane, imate u svakom momentu i to na umu. Podsetiću da je predlog da se u član 9, koji u prvom stavu kaže: ''Predsednik Republike ne može vršiti drugu javnu funkciju ili profesionalnu delatnost'', doda: ''i stranačku''. Danas smo čuli toliko argumenata zašto je neophodno da se ovakav, ovaj ili onaj prethodni, amandman usvoji. Neću ponavljati te argumente, ali je potpuno nejasno, nerazumljivo i neprihvatljivo zašto vama u Vladi Republike Srbije smeta ovo amandmansko rešenje. Ne možete i niste nas ubedili da je neustavno. Niste nas ubedili da je pravno neutemeljeno. Vi to znate i onda mi nije jasno o čemu se radi. Da li je u pitanju samo vaš inat ili je u pitanju upravo ono što ste vi, gospodine ministre, ovde u jednom momentu, onako iznervirani, rekli: eto, nije logično da se predsednik Republike, konkretno Boris Tadić, ne zalaže za ideje Demokratske stranke iako je predsednik Republike. To ne može, gospodine Milane Markoviću. Evo, navešću primer. Boris Tadić i DS se otvoreno i javno zalažu za ulazak Srbije u NATO. Da li Boris Tadić, kao predsednik države, sme to da kaže? Ja vam kažem da ne sme, zato što nije pitao građane Srbije, zato što sve ankete pokazuju da preko 80% građana Srbije ne želi da uđemo u NATO. Ali, mi svakodnevno slušamo Borisa Tadića, predsednika države, gde na nekom svom stranačkom skupu kaže da se DS i on na čelu te stranke zalažu za ulazak Srbije u NATO. Slušali smo ga u toku izborne kampanje, kada je rekao da su radikali zlo, da on mora to zlo da pobedi. Da li takav čovek može biti predsednik svih građana? Naravno da ne može. Zbog toga mislimo da su ovi amandmani dobri, da treba da se prihvate. Bez obzira što se zakon ne donosi za nekog pojedinca, mada ste vi ovaj, ponovila sam već nekoliko puta, naslikali za Borisa Tadića, ali kada govorimo o nekom zakonu, bilo koju oblast da uređuje, svi mi koristimo neke ili pozitivne ili negativne primere, čime potvrđujemo svoje argumente zašto smo za ili protiv zakona. Mi imamo najbolji argument – Borisa Tadića lično, kao predsednika DS-a koji se, mi to često kažemo, lažno predstavlja da je predsednik Srbije jer se ne ponaša kao predsednik Srbije. I vi, gospodine Markoviću, ako nećete da prihvatite ovaj amandman, onda nemate ni najmanje motiva da ne prihvatite naš amandman na član 1. ovog zakona, jer je u potpunoj koliziji ovo što ste napisaliu članu 1, da ''predsednik Republike izražava državno jedinstvo Republike Srbije'', što je zapravo član 111. Ustava Republike Srbije, a ovde ne dozvoljavate da se predsedniku Republike zakonom zabrani da se bavi stranačkom funkcijom. Pokušavali ste da ubedite, ne znam samo koga, sigurno niste ni sebe uspeli, da stranačke funkcije nisu javne funkcije. To je zaista bilo nešto što nisam mogla da verujem da čujem od nekoga ko je ministar. Ali se onda prisetim onih dana posle 9. oktobra, kada ste nas ovde, sa ovog mesta, ubeđivali da je gospodin Alimpić regularno izabran za vršioca dužnosti gradonačelnika Beograda i predsednika Skupštine grada Beograda. Pa ste posle našeg upornog objašnjavanja ovde, posle odluke Odbora za lokalnu samoupravu Skupštine Srbije, ipak doneli odluku koja je ispravna, ali koja je bila u potpunoj suprotnosti sa onim što ste vi pričali neposredno posle tog 8, odnosno 9. oktobra. Ovde smo doneli bar četiri-pet zakona koji dokazuju da vi pravite partijsku državu i mi smo vam svaki put govorili o tome. Partijsku državu ste napravili i kroz Zakon o Vladi, i kroz Zakon o državnim službenicima, i kroz Ustavni sud koji će biti dvopartijski (pet demokrata i pet DSS), a sada još hoćete i predsednika Srbije. Samo što, na vašu žalost, predsednika Srbije biraju građani pa ovaj zakon sigurno neće biti primenjivan na Borisa Tadića, u to budite ubeđeni. Ponavljam zbog vas, zato što vama teško ulazi u glavu. Može čovek da ponovi i 25 puta, vi to slabo kapirate, ali za to već zaista nisam stručnjak. Podsetiću vas kako vi, kao Demokratska stranka, delujete od nivoa mesne zajednice do nivoa predsednika. Evo, sada imate, recimo, u jednoj mesnoj zajednici u opštini Kula, mesna zajednica Kruščić, izbore za nosioce vlasti u mesnoj zajednici. I šta je predsednik opštine Kula, demokrata, uradio? Otišao je u dom penzionera u tom selu Kruščić, rekao da će im okrečiti i urediti kancelarije samo da glasaju za njihovog kandidata. Okrečio čovek, poslao ekipu, okrečili kancelarije u žuto sa plavim stubovima. Šta se sada dešava? Nijedan penzioner u Kruščiću neće da uđe u tu salu. Sada traže od predsednika opštine ili drugu salu ili da se ta prefarba. Vi na taj način delujete uskostranački da mi, zaista, ne možemo imati poverenja u vas, pogotovo ne kada je u pitanju zakon o predsedniku Republike. Dakle, ponavljam, neću vas ubeđivati u ono što ste već čuli, neću ponavljati ono što vam je odavde već zaista vrlo stručno i argumentovano objašnjeno, ali ako vi to ne prihvatate, onda mi moramo da znamo da vi zastupate ono što se moglo tretirati da ste rekli kao lapsus kada ste rekli da je logično da se Boris Tadić zalaže za principe DS-a. Kad ste bili najviše iznervirani, pokušali ste da objasnite zašto nećete da prihvatite ovaj amandman i rekli ste da bi trebalo onda na svim nivoima da zabranimo bavljenje politikom, svim funkcionerima, a ne samo kada se pojavi ime B. Hteli ste da kažete Borisa Tadića, pa ste se povukli. Shvatili ste da ovo ipak nije zakon o Borisu Tadiću, nego o predsedniku Republike. Nemojte da se smeškate, uzmite stenogram, mislim da su svi narodni poslanici koji pažljivo slušaju svakoga ko se odavde obraća narodnim poslanicima zapazili da ste to rekli. I nije logično, gospodine Milane Markoviću, da sudija ne može biti čak ni član stranke, a kamoli funkcioner, a da predsednik države može biti funkcioner jedne stranke. Čuli smo mi i činjenicu da postoje u nekim zemljama u svetu i takva rešenja. To su verovatno zemlje sa razvijenijom demokratijom. Srbija to, nažalost, a pogotovo zahvaljujući vama od 2000. godine, nikako nije. Samo se vi smeškajte, to što vi u svojim nazivima imate ''demokratska'', nema blage veze s demokratijom i to znaju svi građani Srbije, znate i vi, naravno, ali tu ste gde ste. Ne znam samo dokle ćete uspeti i koliko će građani Srbije da vas podnose. Ubeđeni smo, mi iz SRS-a, da to neće biti dugo, kao što vam obećavamo da Tomislav Nikolić neće koristiti privilegije iz ovog zakona koji ćete vi da usvojite. Naravno, mislim na Tomislava Nikolića na mestu predsednika države. A, gospodine Milivojeviću, predsednik Srpske radikalne stranke je prof. dr Vojislav Šešelj. I opet me izazivate da vam kažem da mi je žao što ste vi svog predsednika ubili, mi se za svog i te kako borimo.
Hvala lepo. Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nebojša Stefanović, a potom narodni poslanik prof. dr Zoran Šami. Imate još tri minuta. Izvolite.
Dame i gospodo, nažalost, zbog krutosti poslovničkih odredbi koje postoje o vremenu koje poslanici mogu da koriste i da govore o amandmanima, za koje smatram da su očigledno veoma važni za Republiku Srbiju i njene građane, poslanici su o prethodnom i ovom amandmanskom rešenju, koja su gotovo identična, govorili nešto duže, a danas čak i po Poslovniku Narodne skupštine. Ovo rešenje, koje predviđa da predsednik Republike ne može vršiti drugu javnu, a dodaje se i stranačku, ili profesionalnu delatnost, smatramo da na bitan način podupire ustavna rešenja koja govore o razdvojenosti funkcija i nemogućnosti obavljanja javne i političke funkcije ovog nosioca bicefalne izvršne vlasti. Podsetićemo, kolega Ratković je danas citirao član 55. Ustava, koji govori o slobodi udruživanja, u kome se kaže da sudije Ustavnog suda, sudije, tužioci, Zaštitnik građana itd. ne mogu biti članovi političkih stranaka, a pošto time nije obuhvaćen predsednik Republike, faktički se to na njega ne odnosi. Ali mi ovde i ne pokušavamo da kažemo da predsednik Republike ne može biti član političke stranke, već upravo to da ne može biti nosilac funkcije, a najčešće je predsednik Republike ujedno i predsednik stranke koja ga je kandidovala. Mislimo da je to pogrešno iz mnogo razloga. Moje kolege su govorile o nespojivosti javnih funkcija i profesionalne delatnosti. O tome može i da se diskutuje, odnosno da li je predsednik stranke u tom smislu profesionalna funkcija jer, ako neko živi od te funkcije, onda je ona profesionalna. Imali smo primer, nažalost, da je predsednik Republike, koji je sada Boris Tadić, u nekoliko navrata u više godina svog mandata doveo građane Srbije u situaciju da razmišljaju i da mogu da sumnjaju da li je u pojedinim nastupima nastupao kao predsednik Republike ili kao predsednik DS-a. Naravno, različite su posledice njegovih nastupanja, ali su građani mogli biti dovedeni u situaciju da se zapitaju u kom svojstvu je nastupao. Na primer, 2005. godine, kada je sadašnji predsednik Republike Boris Tadić išao u Srebrenicu da se u ime Srbije izvini za genocid za koji niko, doduše, čak nije ni osuđen u Haškom tribunalu, propustio je da ode u Bratunac, gde se u isto vreme obeležavala velika godišnjica stradanja srpskog naroda. Nije hteo da ode tamo, otišao je u Srebrenicu. Građani Srbije su mogli da se pitaju da li je taj stav predsednika Republike, odnosno Borisa Tadića, njegov stav kao predsednika Republike ili kao predsednika stranke. Takođe, 2006. godine, sećate se susreta Borisa Tadića sa Agimom Čekuom na aerodromu u Skoplju. Tada se predsednik Republike, ujedno i predsednik DS-a, Boris Tadić, susrevši se sa teroristom i ratnim zločincem Agimom Čekuom, o njemu izjasnio kao o vojniku. I tada smo mogli da se zapitamo da li je to rekao kao predsednik DS-a ili kao predsednik Republike. Ove, 2007. godine se, u intervjuu, u Zagrebu izvinio Hrvatskoj za sve ratne zločine koje je Srbija učinila. Iako su Hrvati proterali preko 500.000 građana Republike Srpske Krajine, odnosno predstavnika srpskog naroda, on je otišao u Zagreb da se izvini. Da li se izvinio kao predsednik Republike ili kao predsednik svoje stranke? Da li u vili u Lackovićevoj ulici živi kao predsednik Republike ili kao predsednik stranke? To su dileme koje mogu uvek da se postave. Da bi se to izbeglo, mislim da je potpuno korektno da većina prihvati amandman kojim se predviđa da predsednik Republike ne može biti nosilac druge javne funkcije, u ovom slučaju političke, odnosno stranačke funkcije. Mislim da će se na takav način mnogo jasnije i mnogo bolje profilisati situacija i da će predsednik Republike na najjasniji način, u skladu s članom 111. Ustava Republike Srbije, zaista biti nosilac poverenja svih građana Srbije, izražavati jedinstvo Republike Srbije i na svoj način obavljati funkciju, na sreću i zadovoljstvo svih građana Srbije. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Zoran Šami. Izvolite, profesore.
Zahvaljujem, gospodine predsedniče. Dame i gospodo poslanici, odmah da kažem da nemam nameru na bilo koji način da uvredim podnosioce ova dva amandmana koji govore o članu 9 –slažem se s gospođom Radetom, isti su amandmani – ali želim da iznesem jedan svoj stav. Nemojte se ljutiti, potpuno je svejedno da li će ova skupština amandman prihvatiti ili neće. Hoću reći da, u tom smislu, amandman naprosto nije bitan. Sada ću pokušati da to i objasnim. Sasvim je izvesno da će budući predsednik, ili budući predsednici Srbije, biti predstavnici neke političke stranke. Jako je mala verovatnoća da će to biti neke unapred nestranačke ličnosti. Pretpostavite da je neko izabran za predsednika Republike i da taj neko da ostavku na svoje stranačke funkcije, predsednika stranke ili neku drugu funkciju koju obavlja. Da li vi mislite, s jedne strane, da će on prestati da ima bilo kakav uticaj u svojoj stranci i dalje? Da li stvarno mislite da je 1992. godine, podsetio nas je kolega Mihajlović, kada Slobodan Milošević nije više bio predsednik SPS-a, stranku vodio gospodin Jović? Isto tako, da li mislite da će neko ko je, kao predstavnik neke stranke postao predsednik Republike, preko noći prestati da se zalaže za one ideje koje proizlaze iz te stranke? To, naravno, nema nikakve veze s time što je on, naravno, obavezan da bude predsednik svih građana Srbije, što je, naravno, obavezan i prema Ustavu, da štiti interese Srbije, bez obzira kakvi bili njegovi stranački planovi i pozicije te stranke po nekim pitanjima. Predsednik Republike će, naravno, u skladu sa Ustavom, morati da vodi računa o interesima države Srbije. Ako to ne radi, onda će prekršiti Ustav i onda, naravno, dolazi pod udar nekih drugih članova ovog zakona. Prema tome, meni cela priča na ovu temu deluje licemerno i demagoški. Suština stvari je da se obezbedi da predsednik Republike u svom delovanju radi u interesu države, a njegova politička uverenja i politička uverenja njegove stranke, naravno, niko neće promeniti, niti će on sam naprasno početi da se zalaže za neka druga uverenja. Evo, recimo, ako gospodin Dačić bude izabran za predsednika Srbije, da li vi mislite da on više neće ući u SPS, da nikakvog uticaja na politiku SPS-a neće imati i da će, s druge strane, promeniti svoje političke stavove, pa će onda da zastupa stavove jedne, druge, treće, pete stranke? Drago mi je da se javljate na repliku. Kažem, nisam ni na koji način želeo da omalovažim predlagača amandmana. Naprosto, mislim da ova tema ne zaslužuje preterano veliku raspravu. Hvala lepo.
Repliku ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, pa potom predlagač amandmana. Izvolite, gospodine Nikoliću.
Kao predstavnik predlagača amandmana, zaista moram da odgovorim na ovu priču o tome da je licemerno tražiti od predsednika Republike da ne vodi političku stranku. Gospodine Šami, od kako ste došli na vlast, doneli smo mnogo zakona u kojima smo mnogim građanima Srbije zabranili da budu članovi političkih stranaka, po osnovu funkcije. Imate sada, evo, Zakon o osnovama službi bezbednosti, pa tamo kaže da pripadnik BIA ne sme da bude član političke stranke. Po kom osnovu sada kažete da to nije licemerno? Ili možda Rade Bulatović nije član DSS-a? Šta je sad ovde licemerno, naše zalaganje da predsednik Republike ne može da bude predsednik političke stranke ili vaše zalaganje da to može da bude i da je licemerno ako od njega tražimo da napusti funkciju predsednika stranke? Vladimir Putin je predsednik Rusije. Ko je predsednik njegove stranke? Grizlov. Ne znate vi ništa o tome. Možda će biti predsednik stranke ako na parlamentarnim izborima postane predsednik Vlade, ali kao predsednik Republike poštuje Ustav. Osnovna je stvar kako on svakog časa deli svoju ličnost, kad nastupa kao predsednik stranke, kad nastupa kao predsednik Republike. Možete vi da se konsultujete s njim i da vam neformalno vodi stranku, ali ne može formalno. Nije to licemerje. Naravno da je najuticajniji čovek u DS-u Boris Tadić, ali kada ga Srbija prihvati kao svog predsednika, ne može da ga gleda kao predsednika jedne stranke. Nije dužna Srbija da trpi predsednika stranke na funkciji predsednika Republike. Nije dužna, jer to je uvod u sporove. Znači, kad god ga uvredite, imate pravo. On je predsednik stranke, kritike upućujete predsedniku stranke, omalovažavanje predsedniku stranke. Nemate dužnost da ga poštujete kao predsednika Republike jer mu se uvek obraćate kao predsedniku suprotstavljene stranke. A ja bih voleo da imamo predsednika Republike o kome će svi govoriti sa uvažavanjem, koji će svoj mandat da završi kao predsednik Republike, koji će za svaki svoj susret u toku dana, meseca, godine da odgovara kao predsednik Republike. Kako vam to nije jasno? Naravno da je Slobodan Milošević vodio SPS, ali je imao toliko obzira prema biračima u Srbiji, da prepusti formalno vođenje stranke nekom drugom. Pa i kada sudija istera fudbalskog trenera sa utakmice i pošalje ga u tribine, onaj sa tribina mobilnim telefonom vodi svoj tim, ali je poštovao odluku sudije da napusti borilište. A vi nećete ni da napišete nešto što biste formalno morali da poštujete jer ne možete da kažete Borisu Tadiću da napusti funkciju predsednika DS-a, ili Vojislavu Koštunici, pa onda to ne može ni da bude u zakonu. Jaka stvar da izaberete drugog predsednika stranke, a da ovog poštujete kao svog uvaženog člana. Ne, vama je važnija ta njegova funkcija predsednika stranke, nego funkcija predsednika Republike. Ali, svako ima pravo da se kandiduje. Napišite onda da predsednik stranke ne može da se kandiduje. (Izvinjavam se, završavam.) Znači, onaj ko želi funkciju predsednika Republike, taj mora da odluči: Srbija ili politička stranka.
Zahvaljujem. Repliku ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, ne mislim da ste vi, gospodine Šami, hteli da uvredite mene ili bilo koga, ali mislim da ste svojom logikom, načinom kako ste to obrazložili, ipak to učinili, možda nenamerno. Ali, ne vređam se zbog toga. Ako već govorimo o licemerju, nije licemerno to što mi tražimo za predsednika Republike. Ne mora to da bude Boris Tadić – što se mene tiče, voleo bih da on ne bude – ali nije važno ko će biti, mi govorimo o instituciji države, važnoj instituciji. Bez obzira ko bude predsednik Republike, on ne sme da bude dvostruka i podeljena ličnost. On predstavlja državno jedinstvo Srbije. On predstavlja i državu, kao jedinstvenu, i te ciljeve i sve ono što se tiče države, ali i građane. Ne može mene da predstavlja, niti vas,gospodine Šami, jer ste vi pripadnik i član DSS-a, kada on izađe i kaže ''ma, ima da vas pobedimo, bre'' i stavi vam prst u oči. Da li se vi onda osećate kao građanin koji ima predsednika koji vas predstavlja? U takvoj situaciji ja ne osećam da je to moj predsednik. Samo se borim za dostojanstvo i građana i institucije predsednika Republike. Samo o tome govorim. Drugo, naravno da predsednik Republike, koji je lider partije, ili je značajna ličnost, ili ima značajnu funkciju u nekoj partiji, ima svoju specifičnu političku težinu. To što neće formalno biti na čelu partije, ne znači da nema uticaj i da neće voditi neku politiku unutar svojih redova, ali neće to javno raditi. On je samo jedan veliki politički kapital za tu stranku, koja već ima mnogo time što ima svog člana za predsednika. Za vreme parlamentarnih i lokalnih izbora mi nismo imali predsednika Republike. Imali smo predsednika DS-a, koji je pretvorio celu zemlju u jedan žuti milje. Eto, to je to. Želim još ovo da kažem. Žao mi je što se sve ipak svodi na ime i prezime, zato što je reč o aktuelnom predsedniku, al' ne mora on da bude. Ista bi to stvar bila i da je neko drugi, Tomislav Nikolić sutra ili prekosutra Ivica Dačić itd. Hajde da govorimo principijelno. Vi se vraćate u Titovo vreme. Ja nemam ništa protiv, meni to vreme ne smeta, al' nemojte onda da se ograđujete od tog vremena.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Šami. Izvolite.
Nisam rekao da je predlog štetan, rekao sam da nije bitan. Meni je jako drago, gospodine Nikoliću, da vi mislite ono što ste malopre ovde rekli, ali, znate, o nekom budućem predsedniku će da govori i činjenica da on, na primer, podnese ostavku na mesto predsednika stranke iako mu to u zakonu ne piše. To nije kažnjivo i nije nedozvoljeno. Vrlo sam pažljivo birao reči. Dakle, nije bitno da li ćemo to uneti u zakon, a dobro je da svaki izabrani predsednik po svojoj savesti proceni da li će takav korak da napravi ili neće. I to će da govori o njemu. Hvala.
Zahvaljujem. Pošto se niko ne javlja po ovom amandmanu za reč, prelazimo na sledeći amandman. Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo, kolega Zoran Krasić podneo je amandman na član 10. i predložio da se član 10. Predloga zakona o predsedniku Republike briše, zato što je ovo što je napisano u članu 10. sadržano u odredbama Ustava Republike Srbije. Ovo nije jedini član koji ste bukvalno prepisali iz Ustava. Mi smo vam i u načelnoj raspravi, a i po amandmanima, govorili i upozoravali vas da nije trebalo da samo prepisujete članove Ustava da bi vam zakon imao veći broj članova, već da je ono što je u okviru Ustava trebalo na pravi način razraditi kroz odredbe ovog zakona. Vi kažete: ''Amandman se ne prihvata. Unutar dela Predloga zakona koji uređuje svojstva mandata predsednika Republike, neophodno je da se – radi preglednosti i celovitosti zakonskog uređenja – nađe i odredba koja uređujetrajanje mandata predsednika Republike i početak toka mandata predsednika Republike. Pored toga, odredba člana 10. stav 3. Predloga zakona uređuje jednu pravnu situaciju koja nije propisana Ustavom''. Šta kaže član 10? Ima tri stava. U prvom stavu kaže: ''Predsednik Republike bira se na pet godina''. Dalje stoji da isto lice može biti dva puta predsednik Republike, jedino Boris Tadić to može da bude tri puta. Čudo od čoveka. Samo što građani Srbije neće to prihvatiti. Toga nema u Ustavu, ali je to tumačenje DS-a, i pokušavaju preko novina, već danas vidim u nekim novinama najavu Josip Broz Tadić ili tako nekako. U drugom stavu kaže se: ''Mandat predsednika Republike počinje kad predsednik Republike položi zakletvu pred Narodnom skupštinom''. Ovo znači da mi nemamo predsednika Republike jer, kada se menja ustav u jednoj zemlji, kao što smo mi promenili ustav i doneli nov Ustav, koji više nije nov nego je važeći, aktuelni Ustav, predsednik Republike nije položio zakletvu u skladu sa ovim Ustavom. Nikada nismo dobili odgovor, a mnogo puta smo prozivali i pitali predsednika Republike i vas kao njegovu skupštinsku većinu: zašto Boris Tadić ne želi da položi zakletvu u skladu sa Ustavom Republike Srbije? Da li se iza toga krije nešto što je možda vezano za rešavanje konačnog statusa Kosova i Metohije, s obzirom da ovih dana uglavnom u novinama, u medijima, saznajemo sa kakvim sve stavovima naši predstavnici, a Boris Tadić je nekako uvek u prvom planu, izlaze kao deo pregovaračkog tima. Uglavnom saznajemo nešto što nikada nismo čuli u ovom parlamentu, a trebalo bi, i u obavezi su svi članovi našeg pregovaračkog tima da se pridržavaju rezolucije koja je doneta u ovom parlamentu. Nadamo se da ćemo konačno imati i sednicu parlamenta posvećenu isključivo Kosovu i Metohiji i pretpostavljam da će tada da nam odgovore svi članovi pregovaračkog tima šta su oni to nudili, u čije ime su nudili, kako su mogli da traže produženje roka, šta sve nisu, Olandska ostrva, šta sve nismo čuli – ljudi su se čudili šta su sve čitali u medijima vezano za to. U 3. stavu, za koji kažete vi iz Vlade da nije sadržano u Ustavu Republike Srbije, i to je jedino moglo da ostane kao član 10, stoji: ''Ako Narodna skupština nije u redovnom zasedanju ili ako joj je prestao mandat, narodni poslanici se okupljaju da bi predsednik Republike pred njima položio zakletvu''. Vi čak zakonom predviđate mogućnost da se narodni poslanici okupe i kada Skupština nije u redovnom zasedanju da bi predsednik Republike položio zakletvu pred narodnim poslanicima, a s druge strane, imamo Skupštinu u redovnom zasedanju ali nemamo predsednika da položi zakletvu pred Narodnom skupštinom. Dakle, ovaj amandman treba da se prihvati, kao što treba da se prihvate svi amandmani koji se odnose na puko prepisivanje Ustava Republike Srbije. I preporučujem vam, ministre, da sledeći put pokušate sami, sa svojim stručnim timom, da napišete neki zakon. Možda će biti kvalitetniji i imaćete manje muke nego sa ovim koji vam je iz Ustava prepisivao Zoran Balinovac.
Zahvaljujem, gospođo Radeta. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, a neka se pripremi dr Ninoslav Dimitrijević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo s pravom predložili brisanje člana 10. Njegova prva dva stava su prepisivanje Ustava Republike Srbije, a treći stav je tako besmislen da bi ministar, čije pravničko znanje uvažavam, trebalo da prihvati ovaj amandman. O čemu se, naime, radi? Stav 3. člana 10. glasi: ''Ako Narodna skupština nije u redovnom zasedanju ili ako joj je prestao mandat, narodni poslanici se okupljaju da bi predsednik Republike pred njima položio zakletvu''. Ministar nam je, u obrazloženju zašto odbija amandman, rekao da se tu reguliše jedna pravna situacija koja nije predviđena Ustavom. Gospodine ministre, nađite mi u Ustavu odredbu da Narodna skupština ima situaciju u kojoj joj je prestao mandat. Nađite mi ustavnu odredbu koja reguliše mandat Narodne skupštine. Mandat je isključivo poveren narodnom poslaniku. Ustav tretira isključivo mandat narodnog poslanika. Narodna skupština nema mandat. Dakle, mogli ste da kažete: ukoliko je raspuštena Narodna skupština - pošto Ustav predviđa situaciju u kojoj je raspuštena Narodna skupština. Pa čak da: Narodna skupština koja je raspuštena može da održi sednicu pošto poslanici još uvek uživaju mandat. Mandat prestaje danom verifikacije mandata novih narodnih poslanika. Besmislen je stav 3, pravnički apsolutno besmislen, da ne kažem da je za narodne poslanike uvreda da neko zakonom predviđa da se oni okupljaju. Okupljaju se pilići oko kvočke, okupljaju se kokoške oko pšenice kad im bacite u dvorište, ali narodni poslanici se ne okupljaju. Narodni poslanici mogu da se okupe negde u kafani, mogu na fudbalskoj utakmici, ali se ne okupljaju u Narodnoj skupštini. Ovde se održavaju sednice Narodne skupštine, a ne okupljanja narodnih poslanika. Ovo mi liči na kralja Milana Obrenovića, koji je okupljao narodne poslanike samo kada treba da donesu budžet i posle toga ih odmah vraća u aps, gde su i bili. Samo ih je jedan dan okupljao i cenio – izglasaju budžet, on ih vrati u apsanu. Molim vas, gospodine ministre, skrenite pažnju Sekretarijatu za zakonodavstvo da ne postoji mandat Narodne skupštine, vremenski mandat. Možemo da kažemo da Narodna skupština ima mandat i da je ovlašćena da donosi nekakve odluke, ali da Narodna skupština ima vremenski mandat – nema. Vremensko trajanje mandataograničeno je isključivo na svakog poslanika pojedinačno. Mogu da nastupe razlozi zbog kojih će pre vremena da prestane mandat ili kada svi, ovako, posle održanih izbora, svoje mandate prepustimo novoizabranim poslanicima. Zbog toga, gospodine ministre, prihvatite ovaj amandman, neće da boli. U prva dva stava je regulisano ono što reguliše Ustav, a u trećem stavu je regulisano ono što ne može nikako da se dogodi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Ninoslav Dimitrijević, a neka se pripremi narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, gospodine ministre, SPS takođe smatra da je ovaj član 10. Predloga zakona zaista fiktivan, da je on samo jedna velika farsa. Pre svega, ako se upustimo u analizu stava 1. ovog člana – ''Predsednik Republike bira se na pet godina'' – nemamo pravo da poverujemo da će tako i biti, jer je praksa pokazala da tako nije bilo. Naime, na prethodnim izborima narod jeste birao predsednika Republike na pet godina, i on je obećao da će tako biti, ali je narod očigledno zavaran jer se, na kraju, Ustavnim zakonom, Ustavom, ispostavilo da mandat neće biti pet godina. U to vreme, kada je tekla ta predizborna kampanja, najavljivao se i novi Ustav, ali se izostavila činjenica da ne postoji koalicioni dogovor da taj mandat bude pet godina. Ne postoji šansa da pet godina bude stabilna politička situacija. A to znači, gospodo, da vi iz demokratskih partija niste uspeli da postignete konačan dogovor, da ste se dogovorili da ćete se tek dogovoriti oko toga ko će biti predsednik Republike, kolike će mu bitiingerencije itd., a ovaj Ustav i Ustavni zakon predstavlja samo najviši pisani akt kao potvrdu vašeg dogovora i pokušaj da se što duže održe svi demokratski elementi na jednom mestu. Ali, očigledno od toga nema ništa i očigledno je da se taj demokratski blok već uveliko raspada. Stav 2. kaže: ''Mandat predsednika Republike počinje kad predsednik Republike položi zakletvu pred Narodnom skupštinom''. S pravom pitamo zašto predsednik Republike nije položio zakletvu ovde pred Narodnom skupštinom danom izglasavanja novog Ustava, jer novi Ustav je doneo i nova pravila igre, i novu preambulu, nov prioritet. Imamo pravo da se pitamo da li predsednik nije hteo da položi zakletvu, jer očigledno čak i njegov budući predizborni pamflet jeste: i Kosovo i Evropa. On očigledno izjednačava ova dva prioriteta, a Ustav, nažalost, ima samo jedan prioritet, a to je Kosovo i Metohija. I onda se pitamo, posle izglasavanja novog Ustava, da li njemu zaista teče mandat, kad ovaj član zakona kaže da on mora da položi zakletvu da bi mu tekao mandat. Zakletva je deo mandata. Zakletva je jedan svečani čin koji ima i mesto i vreme i način, i to mora da se poštuje. Taj isti Ustav će njemu ipak doneti još dva mandata. Iako ga on ne voli, iako ga ne poštuje, ipak će mu taj isti Ustav ponuditi dva mandata, jer će zaboraviti da je imao mandat i da je sad mandat u toku. A onda, posle ta dva mandata, pred kraj drugog mandata, ponovo će se doneti novi ustav koji će mu omogućiti još dva mandata, i tako redom, i to su veliki planovi demokratskog bloka. Ako pogledamo treći stav, on je zaista katastrofalan: ''Ako Narodna skupština nije u redovnom zasedanju ili ako joj je prestao mandat'' – što smo malopre čuli da je nemoguće – ''narodni poslanici se okupljaju da bi predsednik Republike pred njima položio zakletvu''. Pa, kakva Skupština, kakvi poslanici – takvo i okupljanje. Narodni poslanici kojima je prestao mandat mogu da se okupe npr. na nekom žrebanju, na nekoj utakmici, na nekom vašaru, na nekoj modnoj pisti, ali u Skupštini okupljanja nema. Zato smatramo da ovaj amandman treba podržati. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre u odlasku, samo da iznesem stav poslaničke grupe SPS kada su u pitanju i član 10. i amandmani na član 10. O članu 10. svoj stav smo iskazali prilikomnačelne javne rasprave. To je bio – prenesite gospodinu ministru, pošto volim da mu se obraćam direktno – jedan nakaradni član koji je, u stvari, bio samo verifikacija jednog lošeg iskustva. Naravno, reći ću o čemu se to radi. Amandman koji je podnela Srpska radikalna stranka mogao je da se usvoji, imao je smisla, iz sledećih razloga. Da bi javnost znala o čemu se radi, prvi stav kaže: ''Predsednik Republike bira se na pet godina''. To kaže i Ustav, i sad ne regulišemo ništa. Drugi stav kaže: ''Mandat predsednika Republike počinje kad predsednik Republike položi zakletvu pred Narodnom skupštinom''. To isto kaže i član 116. Ustava. Dakle, i jedno i drugo je suvišno. Treći stav tog člana je bio nakaradan. Glasio je: ''Ako Narodna skupština nije u redovnom zasedanju ili ako joj je prestao mandat'' – potpuno se slažem s gospodinom Nikolićem, ne može Skupštini da prestane mandat, može poslanicima da prestane mandat, Skupština može da se raspusti – ''narodni poslanici se okupljaju da bi predsednik Republike pred njima položio zakletvu''. Ovo je verifikacija jednog skandaloznog iskustva. Sećate se 2004. godine. Tada je primenjen ovaj član, koji se ovde stavlja a koji tad nije postojao. Tada su se okupili, kako se to kaže ovde, poslanici ili jedan broj poslanika, pristalica – odveo ih gospodin Tadić u zgradu Predsedništva Srbije da bi, uz paradu, položio zakletvu. Mi smo tada reagovali, odnosno kada je bila načelna rasprava: ne, ima da se poštuje institucija Narodne skupštine. Dakle, predsednik Republike polaže zakletvu pred Narodnom skupštinom. Ne mislim ispred zgrade, nego pred poslanicima. Dakle, Narodna skupština mora da bude u zasedanju. Tu je potpuno mogao da se primeni član 114a Poslovnika, koji kaže da predsednik Narodne skupštine saziva posebnu sednicu Narodne skupštine, da ne nabrajam sve, ali – radi polaganja zakletve predsednika Republike. Dakle, sasvim je dovoljno elemenata bilo da se izbriše ovaj član jer je Ustav već predvideo, a Poslovnik nam tačno kaže kako se pred Narodnom skupštinom, kada se održava posebna sednica, polaže zakletva predsednika Republike. Vlada je prihvatila amandman jednog poslanika na isti ovaj član 10, gde je donekle popravila njegov stav 3. Sad je izmenila pa umesto ''narodni poslanici se okupljaju'' rekla – sastaje se Narodna skupština da bi predsednik pred njom položio zakletvu. Priznajem, to je manje loše rešenje nego što je bilo ono predviđeno Predlogom zakona. Što se nas tiče, sasvim nam je svejedno da li će da prihvati amandman koji je smislen ili ovakvu popravku. Ono što želimo da istaknemo jeste da, kao što smo ova dva-tri dana čuvali i kao što ćemo čuvati instituciju predsednika Republike, isto tako želimo jasno da stavimo do znanja da želimo da se čuva i institucija Narodne skupštine. Dakle, ne mogu poslanici da se okupljaju, prikupljaju, skupljaju, odvode negde i, eto, položi se zakletva, nego ima da se sazove posebna sednica Narodne skupštine radi polaganja zakletve predsednika Republike tamo gde se održavaju sednice Narodne skupštine, a posle toga predsednik može da pravi paradu kako hoće. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Za reč se javio narodni poslanik Zlatan Jovanović. Preostalo vreme za SRS je šest minuta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član 10. o kome razgovaramo je dobar primer kako onaj ko je pisao ovaj zakon razrađuje ustavne odredbe. U članu 116. Ustava, gde se govori o mandatu predsednika Republike, u stavu 1. stoji: ''Mandat predsednika Republike traje pet godina i počinje da teče od dana polaganja zakletve pred Narodnom skupštinom''. Ta jedna rečenica je sada u Predlogu zakona razrađena u dve rečenice. I to je kompletna razrada od strane predlagača zakona. Znači, tako je on razradio ustavne odredbe. Hteo sam da kažem, a gospodin Tomislav Nikolić je već rekao, u vezi s terminologijom koja se koristi u stavu 3. ovog Predloga, da se poslanici ne mogu okupljati i da ne može da prestane mandat Skupštini. Izneo bih još jednu napomenu – da se u ovom članu jasno vidi da nam nedostaje zakon o Narodnoj skupštini. Naime, u stavu 3. govori se da postoji obaveza Narodne skupštine da se sastane, da održi sednicu na kojoj će predsednik položiti zakletvu. Međutim, ovde se ne pominju nikakvi rokovi. U kom to periodu posle proglašenja konačnih rezultata izbora za predsednika Republike Srbije treba održati sednicu na kojoj će predsednik položiti zakletvu? Mislim da to nekim aktom mora da se definiše. Ovako, postoji mogućnost da se napravi opstrukcija ukoliko su novoizabrani predsednik Republike i predsednik Narodne skupštine iz nekih suprotstavljenih političkih opcija. Iako to što je gospodin Petronijević malopre pomenuo Poslovnik reguliše jednim svojim članom, mislim da treba da postoji zakon o Narodnoj skupštini, da ga moramo što pre usvojiti i tu obavezu Narodne skupštine precizno definisati. Najveći problem ovog zakona, pored tih formalnih nedostataka, jeste u tome što nije precizan, što nije definisao sve moguće situacije i rešenja za sve moguće situacije, i nije utvrdio ni rokove u kojima se moraju neke stvari odraditi, odnosno neke odluke doneti. Još jednom ponavljam – ovaj zakon nije pisao ni ministar, ni neko od bliskih saradnika ministra, ovo je pisao neko ko je nižerazredni službenik u ministarstvu i ko očigledno nije imao ni stručnosti, a ni dobre volje da napravi nešto kvalitetnije od ovoga.
Zahvaljujem. Ukoliko se više niko ne javlja po ovom amandmanu, prelazimo na sledeći amandman. Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Ranđelović. Vlada i Odbor za pravosuđe i upravu su prihvatili amandman,Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 13. amandman je podneo narodni poslanik Zdravko Topalović. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milosav Miličković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na član 13. Predloga zakona o predsedniku republike podneo je amandman kolega Zdravko Topalović. Član 13. ima dva stava i ona su prepisana iz Ustava, i to iz člana 116. Da ne bih sada čitao član 116, on čak preciznije uređuje materiju koja je predmet člana 13 nego što je to pisano u ovom članu. Stoga je kolega Topalović predložio da se član 13. briše, jer je suvišan. Ukoliko je podnosilac Predloga zakona mislio da treba sam zakon da ima što više članova zato što će predsednik Tadić pitati koliko Predlog zakona o predsedniku ima članova, onda je postigao suštinu, a suština je da ima tačno 47 članova a, osim obrazloženja, ima tačno pet listova. Članovi zakona su prepisani iz Ustava. Umesto da detaljnije uređuje ustavnu materiju, što je i osnovna svrha zakona, on se apsolutno ne tiče te materije, već je jednostavno prepisuje. Još jednom ponavljam – ovaj član Predloga zakona treba brisati zato što je, jednostavno, prepisan iz člana 116. Ustava. Hvala.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Amandman na član 13. podneo je narodni poslanik Dušan Bajatović. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Ne.) Hvala. Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Sulejman Spaho. Vlada nije prihvatila amandman. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, predlagač zakona se nije potrudio čak ni da doslovno prepiše ono što piše u Ustavu Republike Srbije, vezano za ostavku predsednika Republike, nego je pokušao da improvizuje, odnosno da na jedan prilično nevešt način protumači ono što je Ustav hteo da kaže. Ustav je, kada je reč o ostavci predsednika Republike, uglavnom jasan i ne izaziva bilo kakvu konfuziju. U članu 116. Ustava Republike Srbije kaže se: ''Mandat predsednika Republike prestaje istekom vremena na koje je izabran, ostavkom ili razrešenjem''. Poslednji stav člana 116. kaže: ''Predsednik Republike podnosi ostavku predsedniku Narodne skupštine''. Ako je predlagač zakona već odlučio da popuni tekst Predloga zakona sa što većim brojem odredbi iz Ustava, onda je makar mogao da ovu jasnu odredbu Ustava prepiše. Ovako je stvorio samo dodatnu konfuziju. Član 14. u stavu 1. kaže: ''Predsednik Republike može podneti pismenu ostavku, koju dostavlja predsedniku Narodne skupštine''. Ako se ostavka dostavlja, onda se valjda podrazumevadajeu pisanoj formi. Ne može se dostavljati nešto što nije u pisanoj formi. Ako i zanemarimo ovaj terminološki, jezički problem – da li treba kazati ''pismena ostavka'' ili ''pisana ostavka'', ne znam da li možda postoji nepismena ostavka – ostaje problem suštine. Kako predsednik Republike dostavlja tu pismenu ostavku predsedniku Narodne skupštine? Da li je on lično nosi, da li to radi neka služba, da li se ostavka dostavlja na ruke predsedniku Narodne skupštine ili se najpre zavodi na pisarnici Narodne skupštine – to je u ovom članu ostalo potpuno nejasno. A da to uopšte nije nebitna stvar potvrđuje nam sam Ustav, koji kaže: ''Danom podnošenja ostavke, predsedniku Republike prestaje mandat''. Predlagač zakona je verovatno trebalo da dodatno, odnosno detaljnije objasni ono što piše u Ustavu, dakle, koji dan će se smatrati kao dan podnošenja ostavke – da li onaj dan kada je predsednik Republike potpisao tu ostavku i stavio datum na nju, da li dan kada ju je poslao predsedniku Narodne skupštine, da li dan kada je ostavka zaprimljena u pisarnici Narodne skupštine ili dan kada je predsednik Narodne skupštine zaista faktički primio, odnosno upoznao se sa sadržinom te ostavke? Predlagač zakona po ovom pitanju apsolutno nije jasan. Još je smešnija formulacija u stavu 2. člana 14. Predloga zakona. O njoj sam govorio i u načelnoj raspravi. Evo, sada ću pokušati da vas ubedim da ono što piše u Predlogu zakona nije dobro. ''Mandat predsednika Republike prestaje kad ostavka'' – i sad pazite formulaciju, ne znam gde su ovo izvukli – ''prispe u Narodnu skupštinu''. Zaista ne razumem kako to ostavka, koja nije živo biće, može prispeti u Narodnu skupštinu. I šta znači sama reč ''prispeti'' u kontekstu člana 14. Predloga zakona? Verovatno je predlagač zakona hteo da kaže: kad se ostavka nađe u Narodnoj skupštini. Ali, iz ovakve formulacije nije jasno na koji način ostavka dolazi u Narodnu skupštinu. Može ostavka da bude ostavljena na vratima Narodne skupštine, jednostavno da je vetar odnese. Da li to znači da je ona prispela u Narodnu skupštinu? Da li znači da je ostavka prispela u Narodnu skupštinu onoga dana i časa kada je zaprimljena u pisarnici Narodne skupštine ili, pak, onoga dana i časa kada se predsednik Narodne skupštine upoznao sa sadržinom te ostavke? To uopšte nisu naivne stvari. Vi se ovde u Predlogu zakona na više mesta frljate raznim izrazima koji uopšte nemaju utemeljenje u pravničkoj terminologiji. Umesto da upotrebite neke realne izraze koji su već duže godina u normativnoj tehnici, vi izmišljate raznorazne izraze, neke novotarije koje u praksi mogu da izazovu izuzetno veliku konfuziju. Podsećam vas, mi donosimo zakon o predsedniku Republike. Tom pojedincu je Ustav stavio u nadležnost čitav niz poslova, izuzetno važnih po interese države i nacije, i uopšte nije naivna stvar od kog dana će se smatrati da je predsednik Republike u ostavci. Umesto da Predlogom zakona tu stvar objasnite, vi je dodatno komplikujete. U stavu 3. se kaže: ''Predsednik Republike dužan je da obavesti javnost o tome da je podneo ostavku i pri tome može da obrazloži ostavku''. Funkcija predsednika Republike je jedna od najvažnijih državnih funkcija. Bilo bi logično da ta ostavka mora biti obrazložena. Dakle – koji su to razlozi zbog kojih predsednik Republike podnosi ostavku? Ne možemo se igrati sa državom. Ne može neko danas da bude izabran za predsednika Republike, da mu se u ruke stavi ogromna politička moć, i da posle izvesnog vremena kaže: ja više ne želim da budem predsednik Republike, uopšte me ne zanima u kakvom su stanju država i nacija, da li postoji opasnost od ugrožavanja teritorijalnog integriteta zemlje, da li postoji opasnost od nekih vanrednih događaja koji mogu da uslede zbog toga što ja podnosim ostavku, mene to apsolutno ništa ne zanima, ja podnosim ostavku i ne želim da je obrazložim. Vi ste tom budućem predsedniku Republike jednostavno ostavili mogućnost da se igra sa državom, da on odlučuje o tome da li će tu svoju ostavku da obrazloži ili ne. Narodni poslanik Sulejman Spaho nije imao nikakvo drugo i pametnije rešenje nego da vam amandmanom predloži da se član 14. briše. Ako već niste uspeli da nađete adekvatne izraze kojima biste detaljnije objasnili ono što piše u članu 116. Ustava Republike Srbije, onda je bolje da ne postoji ni ova formulacija iz člana 14. Predloga zakona, koja samo unosi dodatnu konfuziju. Ovu priliku bih hteo da iskoristim i da skrenem pažnju predlagačima zakona da vode računa o terminologiji i o jeziku koji koriste u svojim predlozima koje dostavljaju Narodnoj skupštini Republike Srbije. Svaki iole obrazovan pravnik, svako ko ima iskustva u pisanju pravnih akata, terminima koje koristi predlagač zakona u ovom predlogu zakona može samo da se smeje. To može da bude smešno na prvi pogled, ali ta neprecizna terminologija, nesavršena terminologija, ta dvosmislenost u izražavanju može u praksi da izazove prilično opasne posledice. Naravno, vas to očigledno ne zanima. Evo, danas raspravljamo o Predlogu zakona o predsedniku Republike. Većina poslanika DS-a ni ne pokušava da obrazloži da je dobro ono što piše u Predlogu zakona. Mi danas dva i po sata vodimo pravi pravni i politički rat sa ministrom za državnu upravu i lokalnu samoupravu, dokazujemo mu da to što piše u Predlogu zakona nije dobro, i gotovo nijedan narodni poslanik iz DS-a, odnosno iz vladajuće koalicije, nije se našao tu da kaže: jeste, gospodine ministre, u pravu ste, vaša argumentacija je ispravna, a ovo što pričaju poslanici SRS-a nije tačno. Ovoga časa, u 16.30, pričamo o Predlogu zakona o predsedniku Republike. Demokratskoj stranci su puna usta izbora za predsednika Republike, kako jedva čekaju da usvoje taj zakon u Narodnoj skupštini, kako je taj zakon bitan, evropski, demokratski, korak napred itd. Sve smo to mogli da čujemo u medijima. I onda, niti ima ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, niti ima njegovog državnog sekretara. Prosto se čovek pita zbog čega mi danas pričamo, ima li to bilo kakve svrhe. Ministar, i kada je tu, priča sa svojim stranačkim kolegama, telefonira, šeta se, ne sluša ono što mu se govori. Moguće je da su narodni poslanici ponekad i maliciozni prema ministru, moguće je da su ponekad i zajedljivi, sve je to deo političke borbe, ali mislim da je on i danas i juče mogao da čuje mnogo toga što može da mu koristi i u njegovoj funkciji vršenja te značajne državne delatnosti kao što je biti ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Sutra će ovaj predlog zakona, ukoliko se usvoji u Narodnoj skupštini, a vi većinu imate, u praksi da izazove izuzetne probleme. Onda ćete opteretiti budućeg predsednika Republike, koji neće biti Boris Tadić, lošim rešenjima koja su sadržana u zakonu o predsedniku Republike. Vodite računa o tome da se zakon o predsedniku Republike ne donosi ad personam, ne donosi se on za Borisa Tadića, donosi se za neke buduće predsednike Republike, koji će biti daleko odgovorniji i prema državi i prema naciji, i koji će biti svesni odgovornosti koju im je dao Ustav. Poslanici vladajuće većine toga očigledno nisu svesni, niti o tome razmišljaju. Samo ne želim da dozvolim da ljaga za ono što se dešava u Narodnoj skupštini, vezano za ovaj predlog zakona o predsedniku Republike, padne na narodne poslanike SRS-a. Mi smo učinili sve što je do nas bilo da popravimo loš Predlog zakona o predsedniku Republike. Potrudili smo se da vodimo računa i o pravnim i o jezičkim kvalitetima Predloga zakona. Zaista smo uložili svu svoju pravničku energiju, znanje i iskustvo da popravimo sva loša rešenja u Predlogu zakona. Sutra, kad ovaj zakon u praksi izazove velike probleme, a izazvaće, u to budite sigurni, odgovornost za to neće snositi niko drugi nego poslanici vladajuće koalicije i Vlada, koja je ovako loš Predlog zakona uputila u Narodnu skupštinu.
Zahvaljujem. Po ovom amandmanu reč ima narodni poslanik Rajko Baralić. Izvolite, gospodine Baraliću.
Gospodine predsedniče, poštovane koleginice i uvažene kolege, narodni poslanik Sulejman Spaho podneo je amandman na zakon o predsedniku Republike, na član 14, koji reguliše ostavku – da se briše. Kolega Martinović je to sada ovde elaborirao. Rekao bih nekoliko stvari o stavu 3. ovog člana i o samom amandmanu. Pošto ostavka predsednika Republike nije obična najava, ona znači velike proceduralne i suštinske probleme u jednoj zemlji zato što predsednik Republike komanduje Vojskom u ratu i miru, zato što se predsednik Republike izjašnjava o planovima odbrane, zato što predsednik Republike ima sve druge Ustavom propisane obaveze – bez obzira ko je predsednik Republike, ja ovde ponovo govorim samo o instituciji predsednika – nije svejedno da li je predsednik Republike podneo ostavku ili nije, i nije svejedno kako je on to učinio. U stavu 3. člana 14. kaže se: ''Predsednik Republike dužan je da obavesti javnost o tome da je podneo ostavku i pri tome može da obrazloži ostavku''. Kolega Martinović je govorio zašto misli da to treba da bude drugačije. Međutim, šta je sankcija za predsednika ako u zakonu kažemo da on mora da obrazloži ostavku? On prosto može samo reći: podnosim ostavku – ako su birači rđavo procenili kandidata za predsednika, pa mu dali poverenje i izabrali ga za predsednika, a on ih u jednom trenutku razočara time što podnosi ostavku iz ko zna kojih razloga. Pošto je i predsednik čovek, dakle ličnost, on ne mora da obrazloži ostavku, može samo da kaže: podnosim ostavku. Doduše, na taj način bi se poigrao s poverenjem građana koji su mu omogućili da bude predsednik. Ako bi bilo kao što se predlagalo, da on mora da je obrazloži, ne znam kako bismo ga naterali. Da kažemo: predsedniče, sram te bilo što smo te izabrali, izneverio si nas. Ne postoji način da mi to na odgovarajući način ovde upakujemo a da ima smisla, i da to može da obaveže predsednika, i da svi budu zadovoljni. Dakle, ostavka je lični čin, samo što neke ostavke za posledicu imaju velike probleme - to je tačno. Jer nije isto kad ostavku podnese predsednik mesne zajednice i predsednik države. U tom smislu ovde je zakonodavac ostavio predsedniku mogućnost da obrazloži ostavku ako želi, a ne mora itd. Zašto ovo govorim? Zato što se ponekad, kad mi govorimo o ovim pitanjima, učini da građani nemaju odgovornost u postupcima političara. Imaju. I građani su odgovorni ako su izabrali pogrešnu osobu za važnu državnu funkciju jer su rđavo procenili njegov, kako se danas moderno kaže, kapacitet i njegove dobre namere. U tom smislu, što se mene tiče, to nije moguće propisati. Što se tiče samog amandmana, gospodin Sulejman Spaho je predložio da se ceo član 14. briše i čuli smo argumentaciju koja je suvisla, znači mogla bi da bude prihvaćena. Ali, smatram da je bolje da ostavka bude definisana zakonom nego da ne bude. Zato što se ipak radi o šefu države, koji ima veliku odgovornost, trebalo bi da ima veliku odgovornost za državne poslove, za sve ono što mu Ustav daje, a kaže se da on objedinjuje državno i nacionalno jedinstvo, da predstavlja državu itd. Dakle, u tom smislu, čini mi se da je to bolje regulisano članom 14. i da bi bila manja šteta da ostane čak i ovakav član 14. nego da se on izbriše. Ali, naravno, to su samo finese. Nadam se da će građani Srbije uvek procenjivati kad biraju, pa da taj predsednik neće donositi odluke lične prirode da podnese ostavku. To se skoro i ne dešava. Retko kad se desilo u istoriji da je jedan predsednik države podneo ostavku. Biće da je bilo više ovih drugih, da su želeli da produže mandat. Ima takvih nastojanja u svetu, bilo je i kod nas, kao što se sećate. Kolega Miletić Mihajlović iz Socijalističke partije je podneo amandman na ovaj član pa će on reći šta je mislio u vezi s tim. Ali, mi ne bismo mogli da podržimo ovaj amandman iz razloga koje sam naveo, zato što uz sve ove probleme ima ovde nekakvih nedoumica šta znači "dospe", "prispe" ostavka i ja se slažem da se to precizno reguliše. Bilo je ovde problema oko poslaničkih mandata. Kada su neki od mandata oduzimani, recimo, poslaničkoj grupi G17 plus, odnosno njihovim poslanicima, gde iz proceduralnih razloga i nekih drugih (vođeni su i sudski postupci, ne znam da li su okončani, izvinjavam se ako nisu a ja ih komentarišem) nije bilo jasno kad je podneta ostavka – da li onda kada su to poslanici rekli ili onda kada je dokument došao u pisarnicu Narodne skupštine ili onda kada je predsednik Narodne skupštine taj podatak učinio javnim. Dakle, treba da se propiše sve, da nema nikakvog nesporazuma oko toga.
Zahvaljujem, gospodine Baraliću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite. Vreme za vašu poslaničku grupu je još tri minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, ukoliko se propiše obaveza predsednika Republike da obrazloži svoju ostavku, pa ako on to ne učini, naravno da je neprimereno propisivati nekakve krivične sankcije. O tome niko nije ni govorio. Ali, zašto, recimo, ne bi bilo moguće da se propiše neki vid političke odgovornosti za predsednika Republike koji podnese ostavku a to ne obrazloži? Još jedanput skrećem pažnju na izuzetno važnu činjenicu. Predsednik Republike je, naravno, građanin Republike Srbije kao i svi ostali, ali u jednoj izuzetno delikatnoj političkoj poziciji. Od njega mnogo toga zavisi i iz njegovog obrazloženja zašto podnosi ostavku građani mogu da izvuku dalekosežne zaključke, između ostalog i o sudbini zemlje. Zamislite situaciju – jednu moguću, realnu situaciju – da velike sile pritiskaju predsednika Republike da mora da prihvati otcepljenje Kosova i Metohije. Zašto, recimo takvom predsedniku Republike ne bismo dali pravo, ali mu i nametnuli obavezu, da u svojoj ostavci kaže: poštovani građani, podnosim ostavku zato što ne želim da dozvolim da se narušava teritorijalni integritet zemlje. Građani će iz toga da izvuku izuzetno korisne zaključke. Imaće priliku da se upoznaju sa istinom o tome šta se dešava na planu spoljne politike, kakav je odnos velikih sila prema Srbiji, prema pitanju njenog suvereniteta i teritorijalnog integriteta. Predsedniku Republike su, naravno, data velika prava, a vi mu ovim predlogom zakona dajete, pored prava, i čitav niz privilegija. Ali, on mora da ima i velike obaveze. Jedna od obaveza je da objasni građanima Srbije, koji su ga birali, zašto podnosi ostavku. I to ne smeda zavisi od njegove slobodne volje. On mora da kaže, čak iako su u pitanju neki lični razlozi, niko ne insistira da on iznosi stvari iz svog privatnog života i svoje intime, ali može da kaže: podnosim ostavku zbog ličnih problema, zbog zdravstvenih problema, zbog problema u porodici – to je dovoljno. A može, isto tako, da kaže: podnosim ostavku zato što me velike sile pritiskaju da učinim nešto protiv svoje države. Zašto građani ne bi trebalo da budu upoznati s tim? O tome se radi. Drugo, ako se propiše obaveza predsednika Republike da mora da obrazloži ostavku a on to ne učini, time se nameće politička odgovornost i za partiju koja ga je kandidovala, a mi to i želimo da postignemo. Neka se zna da je taj predsednik Republike bio kandidat te i te partije i da se na grub način poigrao sa državom i sa nacijom. Zašto vi to izbegavate? Juče sam skrenuo pažnju na to da ste vi već počeli da uvodite lakrdijaške metode u Narodnu skupštinu Republike Srbije – te imamo izveštaj Zakonodavnog odbora, te ga nemamo, pa ga onda imamo ali ga ne uvažavamo, pa onda nemamo izveštaj matičnog odbora, pa će biti sutra u 10.30 časova, pa smo ga dobili danas pred pauzu. Taj isti princip uvodite i sad, kada je reč o predsedniku Republike. Može on da podnese ostavku, ne piše u zakonu jasno da li ta ostavka važi od dana kada ju je on potpisao, kada je, kako vi kažete, prispela u Narodnu skupštinu, kada je zavedena u pisarnici ili kada se predsednik Narodne skupštine upoznao s tom ostavkom – to ništa nije bitno, to nas ništa ne zanima. Može on da podnese ostavku ali ne mora nikome da polaže račune. Eto, to je njegov ćef. Podneo je čovek ostavku i šta nas briga zbog čega. To je, prosto, neozbiljno kada je reč o tako važnoj državnoj instituciji. Bilo bi idealno kada bi to bilo regulisano Ustavom. Ali, kad već niste uspeli da u Predlogu zakona detaljnije uredite ono što piše u Ustavu, a inače ono što piše u Ustavu mnogo je jasnije nego što piše u Predlogu zakona, onda smo mi u SRS smatrali da je još najbolje da se ceo član 14. izbriše, pošto je nejasan i konfuzan, i da ostanu formulacije koje su prilično jasne u Ustavu Republike Srbije.
Zahvaljujem. Ako se niko više ne javlja po ovom amandmanu, prelazimo na sledeći. Na član 14. amandman je podnela narodna poslanica Milena Stanković. Vlada nije prihvatila amandman, a Odbor za pravosuđe i upravu i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Reč ima narodna poslanica Milena Stanković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, gospodine predsedniče parlamenta, pre nego što krenem da izlažem ovaj amandman, zaista moram da primetim u kakvoj atmosferi ovde radimo, koliko nas ima. Prvo, ministar nije tu. Drugo, savetnik ministra nije tu. Od poslanika vladajuće koalicije imamo ukupno sedam poslanika DS-a, koji su, verujem, ovde samo zato što je njihov ministar taj koji je izvestilac za ovaj zakon. To je poražavajuće, iz prostog razloga što smo svi mi, poslanici opozicije, uložili dosta napora, pisali amandmane i bili svedoci da su neki amandmani, kada su ih narodni poslanici uverljivo ovde obrazložili, bivali uvaženi od strane ministra. Svi mi koji smo radili na ovom zakonu, a radili smo, za poslanike LDP to mogu da kažem, a mogu da vidim i kolege iz druge dve opozicione političke partije, zaista smo ozbiljno na tom zakonu radili. Mislim da je zaista poražavajuće to što bar ministar nije tu. Ono što bih rekla a tiče se ovog člana, jeste da je on jako važan i ne bih se složila s kolegom Martinovićem da ne treba da postoji regulativa koja se odnosi na ostavku predsednika države, odnosno, tu bih se složila s kolegom Baralićem, ostavka zaista mora da bude regulisana, ali ne na ovaj način na koji je regulisana u Predlogu zakona. Mi smo pokušali amandmanom, koji ću sada obrazložiti, da unekoliko ispravimo nedostatke koji član 14, koji se odnosi na ostavku predsednika Republike, sa sobom nosi. Dakle, ovaj član zapravo predstavlja razradu ustavne odredbe koja kaže da predsednik Republike ostavku podnosi tako što pismenu ostavku, ili pisanu, kako je ispravnije, dostavlja predsedniku Narodne skupštine. Predložili smo da stav 2. glasi ovako: ''Mandat predsednika Republike prestaje kad tekst ostavke predsednika Republike predsednik Narodne skupštine pročita na sednici Narodne skupštine koja je tim povodom sazvana''. Odredba koju imamo ovde, koja kaže da mandat predsednika Republike prestaje kada ostavka prispe u Narodnu skupštinu, nedorečena je. Kolega Martinović je o tome dosta dobro govorio, u smislu šta to znači kada prispe ili, ne znam koliko je to srećan izraz, dospe u Narodnu skupštinu. Da li to znači kada stigne u pisarnicu ili to znači kada bude dospela na sto predsednika parlamenta? Ako uzmemo ovu prvu varijantu, da se smatra da je ostavka prispela onog trenutka kada dospe u pisarnicu parlamenta, primedba poslanika LDP jeste da je ovo i suviše značajan čin, sa veoma značajnim pravnim posledicama, da bi mandat predsednika Republike prestao na ovaj način. Znači, nije to obično pismeno koje se jednostavno dostavi pisarnici Narodne skupštine, nego naprotiv, pravne posledice su izuzetno značajne. Upravo zbog toga smatramo da ovo nije pravi način na koji treba da bude završen mandat jednog predsednika Republike, koji god da su razlozi zbog kojih se on opredelio da podnese ostavku. Druga mogućnost je da mandatpredsednika Republike prestaje onog trenutka kada predsednik parlamenta primi njegovu ostavku. Možemo da zamislimo situaciju da predsednik parlamenta, iz bilo kog razloga, jednostavno ne želi da uvaži tu ostavku, javnost o tome ništa ne zna – i šta onda? Dakle, ono što smo hteli kada smo predložili ovakve izmene ovog stava člana 14, jeste da zapravo obezbedimo i ono što se traži od predsednika Republike prilikom davanja ostavke u stavu 3. koji kaže: ''Predsednik Republike dužan je da obavesti javnost o tome da je podneo ostavku i pri tome može da obrazloži ostavku''. Čitanje ostavke na sednici parlamenta koja je sazvana upravo s ciljem da se ta ostavka obznani i uvaži je, zapravo, najdostojanstveniji mogući način da mandat predsednika jedne države prestane. Taj stav 3, koji kaže da je predsednik Republike dužan da obavesti javnost o tome da je podneo ostavku i da, pri tome, može da obrazloži ostavku, takođe je nedorečen. Šta znači to da on mora da obavesti javnost o tome? Kako to treba da uradi? Da li treba da ode na Javni servis, da otvori dušu nekom od ovih časopisa, da pozove "Gloriju" pa njima da intervju i kaže: eto, nešto se desilo u mom životu, pa sam rešio da podnesem ostavku? Ne. Ovo je najbolji mogući način da se oba ova nedostatka reše. Meni se čini da su ovim i ovakvim, a to znači dosta površnim i nedorečenim, rešenjem procedure ostavke predsednika države, zapravo, tendenciozno ostavljene pravne praznine, i to je nešto što se vrlo često dešava. Mlada sam poslanica, ovo mi je prvi mandat, ali posmatrajući predloge zakona koji dospevaju u Skupštinu i na kojima mi radimo, vidim da se ostavlja dosta pravnih praznina koje se kasnije popunjavaju tendencioznim tumačenjem vladajuće većine u skladu sa trenutnim interesima i trenutnim odnosom snaga u vladajućoj koaliciji. Mislim da nije dobro što ovaj amandman nije uvažen. Još mi je više žao što se ministar ovako nedolično ponaša i nije tu. Žao mi je i što gospodin Dulić, kao predsednik parlamenta, ne reaguje. Vi, gospodine Duliću, možete da prekinete sednicu i pozovete ministra da dođe i sasluša svoje kolege poslanike. Mi jesmo predstavnici opozicije, ali, verovatno kao i vi, imamo nameru da napravimo najbolji mogući zakon. Zato, mislimo da je zaista ministru mesto ovde, sa nama, a ne tamo gde se on već nalazi. Hvala najlepše svima.
Hvala lepo. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović po amandmanu. Izvol'te, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, plašim se da amandman koji je podnela Milena Stanković – ona ga je obrazložila i navela kako glasi – praktično nije prihvatljiv. Obrazloženje Vlade je dosta tačno. Ukoliko bismo očekivali da predsednik Narodne skupštine pročita tu ostavku na Skupštini, došli bismo u poziciju da zavisimo od predsednika Skupštine. Šta ako on neće da sazove sednicu Skupštine i neće da pročita ostavku? To znači da predsednik nije podneo ostavku. I to je problem sa kojim se mi susrećemo, nije to hipotetičko pitanje. Mi smo takve primere imali. Ja sam ovde iznosio podatke vezane za upozorenje bivšeg predsednika Ustavnog suda, i predsedniku Skupštine i predsedniku Republike, da je ispunio uslove za penziju i da će kroz tri meseca da ode u penziju, i upozorio ga da Ustavni sud nema dvoje sudija i da će doći u situaciju da će, ukoliko ne bude postupio u skladu sa Ustavom, doći do blokade Ustavnog suda. To može da nam se desi i sa ostavkom predsednika. Jeste da je prošao amandman poslanika SRS SulejmanaSpaha, ali mislim da bi ga stvarno trebalo prihvatiti i ovaj član 14. brisati. Najpreciznije je, koliko je to moguće, to ipak definisano članom 117. Ustava gde se kaže: ''Kad predsednik Republike podnese ostavku, on o tome obaveštava javnost i predsednika Narodne skupštine. Danom podnošenja ostavke, predsedniku Republike prestaje mandat''. I to je gotovo, sad ne zavisi ni od koga više. Niti predsednik Skupštine treba da saziva sednicu, niti treba da obaveštava poslanike o tome. Onog momenta kada je dobio ostavku od strane predsednika, tog momenta je predsednik u ostavci. Nema razloga da se produžava. Od momenta kada je to primio, pa dok sazove sednicu, pa dok obavesti poslanike, pa šta će se desiti ako otvorimo raspravu, da ne govorimo o mnogim mogućnostima koje se pružaju poslanicima tom prilikom – šta će se desiti? Zbog toga mi ne možemo da ostavimo predsedniku Skupštine, niti bilo kom drugom, da o tome odlučuje. Ustav je ovo precizno definisao. Ima, doduše, jedna nepreciznost, uslovno rečeno, kaže - dužan je da o tome obavesti javnost. A šta ako predsednik ne može da obavesti javnost? Šta podrazumeva to da obavesti javnost? Sredstvima informisanja, na televiziji, da sazove konferenciju za štampu? Šta ako predsednik to neće? Jednostavno, došlo mu sve preko glave i neće to da uradi. Podnosi ostavku i obaveštava predsednika Narodne skupštine. To su stvari koje realno mogu da se dese i ne bi trebalo davati bilo kakvu mogućnost da neko procenjuje i da neko preduzima ili ne preduzima radnje i na takav način ostavku dovodi u pitanje. Zato mislim da ovaj član 14. treba brisati, da se treba držati Ustava, jer je u Ustavu ipak najpreciznije i najsigurnije dato, kada je ostavka u pitanju, da ne bi bilo nikakvih mogućnosti za kalkulaciju, za bilo kakve arbitrarne odluke bilo koga. Onog momenta kada obavesti javnost ili predsednika Narodne skupštine, tog momenta predsedniku Republike prestaje mandat. Hvala.
Hvala lepo. Da li još neko želi reč po amandmanu Milene Stanković? (Ne.) Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada nije prihvatila amandman, a Odbor za pravosuđe i upravu i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvol'te, gospodine Mihajloviću.
Zahvaljujem. Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, SPS smatra da je ustavnu odredbu kojom se reguliše pitanje ostavke predsednika Republike potrebno na precizan i detaljan način urediti odgovarajućim zakonom, tj. ovim zakonom. To je, naravno, elementarno što treba činiti. Zato se i donose zakoni, koji detaljno uređuju i proširuju odredbe iz Ustava, naravno u okviru Ustava. Dakle, u članu 14. Predloga zakona kaže se: ''Predsednik Republike može podneti pismenu ostavku, koju dostavlja predsedniku Narodne skupštine''. Drugi stav: ''Mandat predsednika Republike prestaje kad ostavka prispe u Narodnu skupštinu''. Treći stav: ''Predsednik Republike dužan je da obavesti javnost o tome da je podneo ostavku i pri tome može da obrazloži ostavku''. U drugom stavu imamo reči koje nisu primerene zakonodavnoj terminologiji, rečniku i frazama ili rečima koje se obično upotrebljavaju kada se donose zakoni. ''Mandat predsednika Republike'', kaže se, ''prestaje kad ostavka prispe u Narodnu skupštinu''. Prvo, to ''prispe'' nekako škripi u ušima ili, ako hoćete, zvuči disonantno. Drugo, šta te reči - "kad ostavka prispe u Narodnu skupštinu" - zapravo definišu? Podsećam vas da ima tri zgrade Narodne skupštine, koje su u funkciji. Jedna je Dom narodne skupštine, na Trgu Nikole Pašića, druga je u ulici Kralja Milana br. 14 i treća, službene prostorije Narodne skupštine, u br. 16. Onaj ko donosi poštu od predsednika može da promaši ako nije u toku. Ako i potrefi zgradu, pitanje je da li to stiže na portirnicu Narodne skupštine, u prijemnu kancelariju ili u Kabinet, na sto predsednika Narodne skupštine. Ovo je veoma važno, zato što se u članu 117. Ustava kaže: "Kad predsednik Republike podnese ostavku, on o tome obaveštava javnost i predsednika Narodne skupštine". Naravno, to bi moglo i drugačije da se uredi, i pravilnije, ali nažalost Ustav ne dozvoljava. Kada se u zakonu upotrebe reči "Narodna skupština", ja prvenstveno mislim na zakonodavno telo, na najviši zakonodavni organ, a ne mislim na zgradu, ovu ili onu, treću ili četvrtu, koja može biti ovakva ili onakva. Mene to odmah asocira na najviši zakonodavni organ u zemlji. To je Narodna skupština. Ako se te reči upotrebe u zakonu, onda se prvo na to pomisli. Ali, Ustav to nije regulisao i Narodna skupština, kao zakonodavni organ, nema nadležnosti u ovoj stvari. Dakle, gde to treba da stigne ostavka? Mi iz SPS mislimo da je jedino pravilno da ostavka stigne na ruke, odnosno kod predsednika Narodne skupštine. Sve drugo nije stiglo na pravo mesto, zato što predsednik Republike obaveštava predsednika Narodne skupštine. To piše i u Ustavu. U članu 116. stav 5. kaže: "Predsednik Republike podnosi ostavku predsedniku Narodne skupštine". Član 117. kaže: "Kad predsednik Republike podnese ostavku, on o tome obaveštava javnost i predsednika Narodne skupštine". Samo bih želeo malo pažnje, da vam pročitam amandman koji sam podneo i obrazložim zbog čega. U članu 14. Predloga zakona stavovi 1. i 2. menjaju se i glase: Stav 1: "Predsednik Republike podnosi ostavku predsedniku Narodne skupštine". To je u skladu sa Ustavom, decidirano i jasno. Stav 2: "Mandat predsednika Republike prestaje danom kada predsednik Narodne skupštine primi podnetu ostavku". Predsednik Republike, piše u Ustavu, obaveštava predsednika Narodne skupštine, ali on je obavešten onda kada primi tu ostavku, ne može da bude ranije, i to kada je primi zvanično. Posle stava 2. dodaje se novi stav 3. koji glasi: "Predsednik Narodne skupštine odmah po prijemu ostavke predsednika Republike o istoj obaveštava Narodnu skupštinu". Obrazloženje Vlade kaže: "Amandman se ne prihvata. Po Predlogu zakona ostavka predsednika Republike se ne vezuje za radnje predsednika Narodne skupštine''. (Nisam govorio ni o kakvim radnjama u svom amandmanu, ali ću prokomentarisati.) "Rešenje koje je sadržano u predlogu zakona čini ostavku predsednika Republike zavisnim isključivo od volje predsednika Republike". Mislim da obrazloženje Vlade nije dobro jer ipak postoji radnja predsednika Narodne skupštine. Koja je to radnja? On mora da primi k znanju da je podneta ostavka, odnosno postoji radnja u odnosu na njega – neko mora da ga obavesti, da bi on to znao. To isto proizlazi iz članova 116. i 117. Ustava, da ne čitam ponovo. Normalno je da, onog trenutka kada ta ostavka stigne predsedniku Narodne skupštine na ruke, on je obavešten, kako se kaže u Ustavu. To je trenutak i dan od kada važi ostavka. Sve je jasno. Ovaj stav 3, koji je sastavni deo ovog amandmana, govori: ''Predsednik Narodne skupštine odmah po prijemu ostavke predsednika Republike o istoj obaveštava Narodnu skupštinu''. To nije radnja koja koči trenutak važenja ostavke. Reč je samo o tome da treba da se udostoji jedan nivo vlasti, a to je zakonodavni nivo, kao najviši organ te vrste u zemlji, da je predsednik Republike dao ostavku. Nije red da Narodna skupština i narodni poslanici to čuju od svojih komšija, na ulici itd. Narodna skupština treba da ima svoje mesto u celokupnom sistemu vlasti, i to svoje dostojanstveno mesto, koje se uvažava u svakom trenutku. Kroz ove amandmane mi pokušavamo, iz svoje vizure, na svoj način, da damo doprinos tome da zakoni o najvažnijim institucijama budu dostojni tih institucija, da budu primereni, kako bi te institucije bile ono što treba da budu u ovoj zemlji, a ne da budu improvizatorske institucije, na osnovu zakona koji su neodređeni, koji se mogu tumačiti na različite načine itd. Znači, reč je o takvom pristupu SPS-a. Mislim da se ovim amandmanom bitno poboljšava tekst ovog člana Predloga zakona, da ostaje u okviru ustavnih odredbi i definiše tačno kada počinje važenje ostavke predsednika Republike. Da je srećna okolnost, pa da je u Ustavu drugačije, onda bi trebalo o toj ostavci, kroz redovnu proceduru, da se obaveste narodni poslanici, odnosno Narodna skupština, pa da je ona konstatuje. To je neki red. Narodna skupština je valjda neki partner u celokupnoj vlasti države Srbije, koji nije deveta rupa na svirali, nego je ravnopravan partner. Izvršna vlast, zakonodavna vlast, sudska vlast – sve mora da se poštuje u jednakoj meri. Svako ima svoje mesto i treba da čini jednu harmoniju u svemu tome. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, po amandmanu gospodina Mihajlovića. Izvol'te, gospođo Radeta.
Hvala. Nekako imam utisak da je, i kada je sada kolega govorio i, prethodno, koleginica koja je takođe imala amandman na član 14, više sporno kada se podrazumeva prijem ostavke predsednika, nego sama činjenica da li je predsednik podneo ostavku. Mislim da bi trebalo svima da je jasno, a pravnici to svakako znaju, da se ovde, kao i u svim drugim državnim organima i organima uprave, mora primenjivati kancelarijsko poslovanje. A to znači da je ostavka pristigla u Narodnu skupštinu onog momenta kada se ostavka podnese, preda u pisarnicu i kada se zavede u pisarnici. I ne možemo mi, i ne treba, i sigurna sam da ni vi, koleginice Milena, ni vi, kolega, ne mislite da će neko u pisarnici da sakriva ili sklanja ostavku koju je podneo predsednik. Naravno da neće. To što stigne u pisarnicu, sigurno će stići blagovremeno, odnosno u najkraćem mogućem roku, do predsednika parlamenta. Da li će predsednik parlamenta da poštuje Ustav, pre svega, pa onda i ovaj zakon, da li će da obavesti Narodnu skupštinu o tome, da li će da obavesti javnost i da li će sam predsednik, koji podnosi ostavku, poštovati član 117. Ustava i podneti ostavku – teško da to možemo da uredimo zakonom, zato što ovaj zakon ne predviđa kaznene odredbe. Šta ćemo da uradimo predsedniku koji ne obavesti javnost da je podneo ostavku? Činjenica je da može da se desi da predsednik podnese ostavku i da ona stoji 15 dana kod predsednika parlamenta, da ga stranačke kolege ubeđuju da ne treba da podnese ostavku, recimo, a da javnost o tome nema pojma, i ako ga ne ubede, onda mi, mislim na građane Srbije, saznamo da je ostavka podneta pre 15 dana, a ako ga ubede, priča se - jeste podneo, nije podneo. Imali smo takve slučajeve, sa ostavkama narodnih poslanika, sa ostavkama ministara iz G17 plus. To je već viđeno. Ni krivi ni dužni, ljudi iz pisarnice su bili pozivani (ne znam u kojoj je sada fazi taj krivični postupak), krivična prijava je podizana valjda protiv šefa pisarnice i nekih zaposlenih u pisarnici, zato što im je neko rekao da treba da promene broj na nekom aktu ili čas prijema (sad se ne sećam detalja) jer je predsednik parlamenta tada procenio, opet iz nekih koalicionih ili stranačkih razloga, da ne treba da obavesti narodne poslanike da su ministri iz G17 plus podneli ostavke, pa kada se to saznalo, onda je rekao da on te ostavke ne može da primi zato što nisu napisane u formi kako on smatra da treba da bude napisana ostavka. Dakle, potpuno je nebulozno, ali je nešto što se desilo i što može da se desi i u slučaju predsednika Republike. Mislim da je ovo rešenje iz Ustava ipak najsveobuhvatnije, a da ne treba da imamo dilemu, moramo da računamo i na političku i moralnu odgovornost ljudi koji su na tako visokim funkcijama, da će da nas, ako se desi da predsednik iz nekog razloga podnese ostavku ... znam, sad kolega klima glavom onako otprilike - kome mi to možemo da verujemo? Slažem se da u ovom sazivu i u našoj skorijoj prošlosti nemamo ljude kojima možemo da verujemo, niti da računamo na njihovu ni političku i moralnu odgovornost, ali jednostavno ne može drugačije. Ne može da se propiše zakonom da će predsednik Republike, ako ne obavesti javnost da je podneo ostavku, ići u zatvor, ili ako predsednik parlamenta ne obavesti Narodnu skupštinu, biće kažnjen zatvorom od ne znam koliko godina. Ipak je ovo politika, državna politika, vrlo odgovorna, i ipak, na kraju, oni koji se ogreše o zakon i koji se ogreše o Ustav odgovaraju, pre svega, pred građanima Srbije na nekim izborima koji bi eventualno usledili posle te eventualno podnete ostavke. Dakle, javila sam se samo da bih razjasnila, dopalo se to čak meni ili ne, ili bilo kome od vas, da ne postoji drugi način i drugi momenat tretiranja podnošenja ostavke osim momenta predaje u pisarnicu, kada se stavlja pečat prijema. To je, jednostavno, nešto što je propisano, po Zakonu o opštem upravnom postupku, po kancelarijskom poslovanju, i tu ne možemo ništa da menjamo. Možemo da menjamo te zakone, ali za sada, pri ovom stanju stvari, to mora biti tako. A da li imamo ili nemamo poverenja– lično, nemam razloga, niti, sigurna sam, bilo ko od vas ima razloga da sumnja u zaposlene u pisarnici u Skupštini ili u zgradi Predsedništva. Ako postoji neko ko će da se ogreši o zakon i o Ustav i da ne saopšti blagovremeno javnosti, onda to mogu biti samo predsednik Skupštine i predsednik Republike, a njih, nažalost, teško da možemo naterati, pri ovakvom stanju propisa, da to urade.
Da li se još neko javlja za reč po amandmanu narodnog poslanika Miletića Mihajlovića? (Ne.) Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević. Vlada nije prihvatila amandman, a Odbor za pravosuđe i upravu i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević. Izvolite, gospodine Dimitrijeviću.
Hvala lepo. Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, gospodina ministra nažalost nema, u članu 14. Predloga zakona kaže se: ''Predsednik Republike dužan je da obavesti javnost o tome da je podneo ostavku i pri tome može da obrazloži ostavku''. Svrha amandmana na ovaj član je upravo da ga dopuni, jer ovaj član zakona ne kaže npr. gde da obrazloži ostavku, ne precizira nikakve uslove obrazlaganja ostavke, a amandman hoće da kaže da predsednik, ukoliko reši da obrazloži ostavku, to treba da učini u Narodnoj skupštini, pred poslanicima republičke Skupštine. Samo bih hteo da podsetim i da pročitam obrazloženje zašto se amandman ne prihvata. Kaže: ''Amandman se ne prihvata. Po Ustavu, predsednik Republike o svojoj ostavci obaveštava samo javnost'' – što nije tačno, jer Ustav tačno kaže u članu 117: ''Kad predsednik Republike podnese ostavku, on o tome obaveštava javnost i predsednika Narodne skupštine'', što znači ne samo javnost kao što je ovde napisano. ''Pored toga, po Ustavu, predsednik Republike podnosi ostavku predsedniku Narodne skupštine (član 116. stav 5. Ustava), a ne Narodnoj skupštini, pa nema ustavnog osnova da predsednik Republike svoju ostavku obrazloži u Narodnoj skupštini''. Samo hoću da pitam: kakvi su to uslovi potrebni da predsednik obrazloži svoju ostavku u Narodnoj skupštini? Kada se govori o ostavci predsednika, mi u Ustavu imamo jednu vrlo zanimljivu situaciju. Pre svega, u članu 116. kaže se: ''Predsednik Republike podnosi ostavku predsedniku Narodne skupštine'', a u članu 117, u prvom stavu, kaže: ''Kad predsednik Republike podnese ostavku, on o tome obaveštava javnost i predsednika Narodne skupštine''. Kao da predsednik Narodne skupštine nije dobio ostavku, kao da njemu nije dovoljno jasno, kada je dobio ostavku, da je dobio ostavku. Ne daj bože da predsednik Narodne skupštine ne može da shvati težinu situacije! Praktično, ili su to dve opcije jednog rešenja ili su ove dve opcije suprotstavljene. Šta znači obavestiti – da li to ima karakterobrazloženja? Šta znači podneti – da li i to ima karakter obrazloženja? Ako predsednik može da položi zakletvu u Skupštini, ako Skupština može da ga smeni, onda je besmisleno da nema ustavnih osnova da predsednik može da obrazloži svoju ostavku u Skupštini. Siguran sam da bi mnogi ljudi hteli da postave mnoga pitanja u vezi s tom ostavkom jer je ostavka predsednika deo mandata. Kao što je i zakletva deo mandata predsednika, i ostavka je, takođe, deo mandata jednog predsednika, i do nje će morati da dođe, kako kaže Ustavni zakon, kada se budu raspisali izbori. Narod je predsednika birao na pet godina. Sada hoće, i ima pravo, da ga pita. Pre svega, SPS smatra, ukoliko se desi da predsednik samo obrazloži ostavku, da to neće biti dovoljno dorečeno, da će to biti dvosmisleno, da će tu da se otvore mnoga pitanja na koja narod, građani Srbije imaju pravo da dobiju odgovor. GrađaniSrbije koji su članovi DS-a i koji imaju kontakt sa predsednikom i moći će da ga pitaju, ali oni koji nisu, normalno, postaviće mu pitanja upravo preko nas, narodnih poslanika, jer smo mi, narodni poslanici, u stvari, legitimni predstavnici naroda. Možemo i u toku plenuma, i u toku sednice, da dobijemo pitanja od naših članova, koje mi predstavljamo, od naših građana koje predstavljamo, i SMS-om, i mobilnim telefonom (ne daj bože da sada zazvoni) ili faksom, na mnoge načine. Na kraju krajeva, ako Skupština može da ga razreši, ona ima pravo i da ga pita, narodni poslanici imaju pravo i da ga pitaju. Siguran sam da bi ga u ovom trenutku, kada se vidi kakav je ishod pregovora, kada je neizvesna budućnost, kada je situacija veoma ozbiljna, mnogi pitali kakve su njegove impresije, kao člana pregovaračkog tima, da li i dalje zastupa stavove koje je zastupao, šta je zastupao u pregovaračkom timu, jer očigledno da ni u dvopolnoj vladi ni u pregovaračkom timu nije bilo ideje o jedinstvu do kraja. Pa bi ga pitali da li i dalje ostaje partijski lider, kada bude postao bivši predsednik, kada ga bude pobedio npr. naš kandidat, SPS-a, da li će i dalje zadržati svoju lidersku funkciju u Demokratskoj stranci. Socijalistička partija želi i ovom prilikom da istakne da će ona imati svog kandidata, ali da naš prioritet nisu izbori. SPS želi, pre svega, da ukaže na složenost situacije, na to da nije vreme za izbore, da treba zanemariti trenutne uske partijske interese, jer se postavlja jedno veliko pitanje - a šta posle? Ukoliko je Ustavni zakon prepreka, lako se on može promeniti i izbori mogu sačekati da se ovo pitanje, pre svega ovaj prioritet sa Kosovom i Metohijom, reši do kraja. Onda sam siguran da bi ga mnogi ljudi pitali zašto nije obrazložio ostavku, što sam malopre rekao, zašto nije položiozakletvu, što smo ga malopre pitali ovde u Skupštini, posle donošenja novog Ustava, pa bi ga možda mladi ljudi pitali zašto su mnogi od njih izgubili pravo, i biračko pravo i pravo da glasaju, upravo kada se radi o zakonu o predsedniku i zakonu o instituciji predsednika. Mnogim ljudima je uskraćeno biračko pravo. Mnogi građani,državljani Republike Srbije nemaju prava da glasaju zbog toga što nemaju prebivalište uRepublici Srbiji. Hoću da podsetim javnost, a i predsednika, da je to najveći broj mladih ljudi, koji su završili fakultete, koji su stručnjaci, koji nisu mogli da nađu posao, kojima je svašta obećavano u predizbornim kampanjama, a ostali su bez posla i danas igrom slučaja nisu u državi. Šta se onda dešava? Razočarani su, pre svega, lažnim obećanjima unutra, pa su onda razočarani i lažnim obećanjima koje su demokratske opcije razvijale o Evropi samo da bi oni bili medijatori i došli na vlast, a sada su ti mladi ljudi otišli u Evropu i tamo se razočarali, jer i tamo nije kako su mislili. Šta je sa dijasporom? Ni oni nemaju pravo glasa. A sećamo se šta se desilo sa novcem iz dijaspore. Gde je novac iz dijaspore, gde je novac koji je trebalo da obnovi ratom opustošenu državu? Šta se desilo sa četiri banke, gde je sada taj novac? Kada govorimo o tome, ne postoji ni jedinstveni birački spisak, za koji ste upravo vi optuživali bivši režim da ga nema, pa da može da se manipuliše glasovima itd., pa ste obećali da ćete vi formirati birački spisak - i gde je sada taj jedinstveni birački spisak? Pitaćemo predsednika gde je taj jedinstveni birački spisak. Onda ćemo ga pitati šta je sa narodnimkancelarijama, da li će ih konačno ukidati. Evo, imamo Zaštitnika građana, da li ima potrebe da i dalje postoje narodne kancelarije? Jeste da se Zaštitnik građana još uvek konstituiše i ne može da organizuje službu, tu treba vi da mu pomognete, ali će zato SPS i dalje brinuti o svim ljudima koji su u stanju socijalne potrebe, sa povećanim socijalnim rizikom, sa povećanim zdravstvenim rizikom. Mnoga pitanja se ovde otvaraju, a tek će se otvoriti ukoliko bude obrazložena ostavka. Upravo ovim amandmanom mi želimo da, pre svega, damo šansu ljudima, građanima da mogu da postavljaju ovakva pitanja. Hvala lepo.
Hvala lepo. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, po amandmanu narodnog poslanika Ninoslava Dimitrijevića. Izvolite, gospođo Radeta.
Kolega Dimitrijeviću, da li vi to imate informaciju da je gospodin Boris Tadić podneo ostavku? Imala sam takav utisak iz ovoga što ste ovde rekli. Kažete: narod hoće da ga pita šta je pregovarao, hoće da ga pita... pa imam utisak da je to završena priča. Ali, šalu na stranu. Amandmanom koji ste podneli na član 14. tražili ste da se posle stava 3. doda novi stav 4. koji glasi: ''Ukoliko predsednik odluči da obrazloži ostavku, dužan je da je obrazloži i pred Narodnom skupštinom na prvoj narednoj sednici''. Ovaj vaš amandman je u koliziji sa stavom 3. člana 14. Predloga zakona. Razumem, i sigurna sam, kada bi se desilo da predsednik podnese ostavku, bilo koji predsednik, da bi postojala znatiželja kod mnogih građana - što li je podneo ostavku, šta mu se desilo. Ostavka jeste lični čin. Predsednik Republike jeste institucija. Zato i postoji zakon o predsedniku Republike, jer on mora da se tretira, uslovno rečeno, drugačije od ostalih ljudi, i tako mora da se ponaša, i o tome smo govorili danas ceo dan. Ali, ako ste hteli da ovaj vaš amandman bude usvojen, onda ste morali da intervenišete u članu 14. u stavu 3. Ovde piše: ''Predsednik Republike dužan je da obavesti javnost o tome da je podneo ostavku i pri tome može da obrazloži ostavku''. Mi smo tražili brisanje celog ovog člana, a da smo išli parcijalno, sigurno bi prvo što bismo uradili bilo da se ova reč "može" briše i da stoji "je obavezan". Stav SRS-a je da u zakonu nikada ne može da stoji da nešto može. U zakonu nešto mora ili ne može, a da se ostavlja mogućnost bilo kome... znači ovaj Vladin predlog zakona je ostavio mogućnost predsedniku Republike da on može da obrazloži ostavku. Samim tim, vaš amandman nema pravnog utemeljenja, da ne budem pregruba da kažem da je besmislen, samo zato što ste izostavili da intervenišete i na stav 3. ovog člana. Da ste to uradili, onda bi, svakako, moglo da se govori o vašem amandmanu. Nije on ni neprihvatljiv, čak je u redu sve ovo što ste vi rekli, da biste ovog momenta pitali predsednika Republike kada bi eventualno podneo ostavku, sigurno bi ga pitala i većina građana Srbije. Javila sam se zato što nisam videla da ministar ulazi, pa posle nisam htela da odustajem, da ne bude pogrešno protumačeno. Pretpostavljam da bi i sam ministar reagovao na ovaj amandman zato što o njemu, jednostavno, nema svrhe govoriti jer on ne može da bude primenjen zbog stava 3. člana 14.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč po amandmanu narodnog poslanika Ninoslava Dimitrijevića? (Ne.) Na član 15. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, kolega Petar Jojić podneo je amandman na član 15. Predloga zakona i tražio je da se stavovi 2. i 3. člana 15. brišu. Član 15. govori o razrešenju predsednika. Stav 2. kaže: ''Ustavni sud dužan je da u roku od 45 dana od dana kad je pokrenut postupak za razrešenje odluči o tome da li je predsednik Republike povredio Ustav'', a stav 3. kaže: ''Ako Ustavni sud odluči da je predsednik Republike povredio Ustav, predsednik Republike se razrešava ako za njegovo razrešenje glasaju dve trećine narodnih poslanika''. Govorili smo mi o ovom članu i u načelnoj raspravi, i o eventualnim mogućnostima, ali ovo je direktno prepisano iz Ustava i to tako mora da stoji. Govorimo o nečemu što može da se desi u životu, u praksi. Može da se desi da, pogotovo sada kada ćemo imati čisto partijski Ustavni sud, dvopartijski, pola DS pola DSS, bez one treće trećine koja će možda biti malo drugačijeg sastava, i pored očiglednosti da je predsednik povredio Ustav, Ustavni sud to ne konstatuje. S druge strane, može se desiti da Ustavni sud konstatuje da je predsednik povredio Ustav, ali da se u parlamentu ne obezbedi dvotrećinska većina. Govorim samo da ovo ne znači a priori da, ako Ustavni sud u roku od 45 dana donese odluku da je predsednik povredio Ustav, da to automatski garantuje da će predsednik biti razrešen. Zašto smo mi podnosili ovaj amandman? I ovaj nije jedini, ovo je kontinuitet naših amandmana. Više puta smo rekli - nije dobro i ne treba da se u zakon prepisuje Ustav. Ustav ne služi za to. Da je to tako, onda bi Ustav trebalo da ima mnogo više članova i da do detalja razradi svaku društvenu oblast i da onda nemamo nijedan zakon, da imamo Ustav i da nam Ustav bude jedini zakon. Ali to nije tako. Moram da kažem da su svaki put obrazloženja Vlade zašto ne prihvata amandmane narodnih poslanika vrlo šturo napisana, često nebulozna, ali nikada se Vlada nije poigrala s narodnim poslanicima kao sa obrazloženjima zašto ne prihvata amandmane na Predlog zakona o predsedniku. Kaže ''amandman se ne prihvata'' i tačka. Svako obrazloženje tako počinje. Znamo da se ne prihvata, to ste rekli na početku - Vlada predlaže da se ne prihvate amandmani, pa se nabraja. Onda kažete, gospodine Markoviću, nešto što nije tačno: ''Odredbe članova 15. st. 2. i 3. Predloga zakona predstavljaju element razrade ustavnog instituta razrešenja predsednika Republike''. Ne predstavljaju nikakav element razrade ustavnog instituta razrešenja predsednika Republike, gospodine Markoviću, nego ste samo obrnuli redosled iz Ustava. Ono što je u Ustavu stav 1. vama je stav 3, a ono što je u Ustavu stav 3. vama je stav 2. Je l' tako? Imate ispred sebe Ustav, ja ga nisam ponela, ali je tako. Dakle, prepisali ste Ustav. Zato je kolega Petar Jojić predložio da se to briše. Ovakvi članovi i ovakvi stavovi članova koji su puko prepisivanje Ustava sadrže nešto što već postoji u Ustavu i ne može to da smeta zakonu u njegovoj primeni, ali ne treba to da radite da biste imali nešto što liči na zakon. Ovaj zakon o predsedniku ima 47 članova. Da niste u 20 članova prepisali Ustav, to bi bio zakon od 27 članova i onda bi to mnogo jasnije govorilo o tome koliko ste vi, kao Vlada, neozbiljno i neodgovorno pristupili izradi ovog zakona i regulisanju pitanja predsednika Republike kao institucije. Opet ponavljam, vi ste imali na umu Borisa Tadića. Ceo dan vam skrećemo pažnju da je predsednik Republike institucija, a da ste se vi, u nedostatku želje da ovu materiju regulišete detaljno, jasno, precizno, onda dosetili - ajde da prepišemo 20 i kusur članova Ustava, na to niko ne može da nam stavi primedbu jer, bože moj, to je Ustav. Ali, vidite, mi smo upravo iz tog razloga na svaki takav član stavili amandman i predložili vam da brišete to, a ovde ste, ovim obrazloženjem, obmanuli narodne poslanike jer niste dali obrazloženje koje odgovara činjenicama.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, po amandmanu narodnog poslanika Petra Jojića. Izvolite, gospodine Batiću.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ako ste završili ćaskanje, da počnem. Zahvaljujem. Javio sam se povodom amandmana na prethodni član, ali može to da bude aktuelno i za ovaj član. Mislim da je u odredbama zakona o predsedniku Republike koji se odnose na ostavku ili razrešenje predsednika Republike trebalo predvideti još nešto, a to je sledeće. Trebalo je uvesti maltene neku vrstu obaveze ili ovu odredbu tako normirati da je ostavka obavezna za ljude koji se nalaze na poziciji predsednika Republike ako se za njihovog mandata izgubi deo državne teritorije. To je moralni čin, koji bi trebalo da usledi kod ljudi koji imaju morala. Ali, pošto se ne zna ko može biti predsednik Republike, u jednom takvom delikatnom trenutku, pošto on svoju etičkuobavezu možda ne bi razumeo, a dešavalo nam se to u prošlosti, onda bi ga zakonom trebalo naterati ili obavezati da to učini. Jer, dosta nam je bilo ovih 15, 16 ili više godina busanja u patriotske grudi i onda nikom ništa; vođenja nekih besmislenih ratova, proglašenja pobeda posle poraza i - nema odgovornosti. Dakle, moramo u Srbiji nametnuti princip odgovornosti. (Obraća se ministru): Možda je vama smešno, ali taj smeh je trebalo Balinovcu da uputite, onome ko je... (Milan Marković: Nisam se vama smejao.) Evo, priznaju ministar i asistent da se njihov smeh odnosi na Balinovca – ne zna da piše zakone. Čovek bio član JUL-a, kako da napiše zakone za jedno novo vreme? Ali, dobro, bilo bi smešno da nije tragično. Zašto to kažem? Setite se obećanja i koalicionog sporazuma prilikom formiranja prethodne vlade. Očuvanje i jačanje državne zajednice je bio prvi član koalicionog sporazuma i prvi deo koji je izrekao Vojislav Koštunica ovde prilikom inauguracije, kada je izabran za premijera. Raspala se državna zajednica, otišla Crna Gora i nikom ništa. Sada smo se, poslednjih meseci, naslušali priča o Kosovu i Metohiji – nikada nam ga neće uzeti, ostaće zauvek naše, i posle, i posle zauvek biće naše. Dakle, ajmo da vidimo šta ako ne bude tako? Mora neko da snosi odgovornost. Ne mogu se večito lagati ljudi. Mogu se neko vreme lagati neki ljudi, ali ne mogu se večito lagati svi ljudi, jer u laži su kratke noge, dođe kraj. Oni koji su nedobronamerni govore da će većina zemalja Evropske unije već do kraja decembra priznati nezavisnost Kosova. Šta onda? Šta će onda da rade dežurni patrioti koji su se zaklinjali da će ono ostati zauvek naše i da nam ga niko ne može uzeti? Naravno, i dalje nema rasprave u ovoj skupštini o Kosovu i Metohiji, ali nema ni još nekih stvari koje su mogle da budu urađene, a jedna od njih je da se sazove sednica Odbora za Kosovo i Metohiju. Danas je tačno dve nedelje otkako su Srbi bacili našoj koleginici Stojanki Petković bombe na kuću. Nema zasedanja Odbora za Kosovo i Metohiju. Svi se prave ludi, a obećano je – biće odmah. Dve nedelje. Zašto? Prema tom Odboru ćemo morati da otvorimo karte pa da kažemo koliko je koji funkcioner srpske nacionalnosti – neki sede ovde – dobio stotina hiljada ili miliona evra iz budžeta Kosova, od ''mrskih Albanaca''? Gde su pare? Da kažemo da je jedan od naših kolega dobio donaciju od 192.000 evra iz Kosovskog fonda i od vlade Luksemburga za izgradnju nekog svog objekta u Zubinom Potoku, bespovratno. Je li to blagoslovio Putin? Hoće li postati počasni građanin Zubinog Potoka Putin? Ili možda predsednik Luksemburga? Ajmo sa dvojnim moralom - dosta. Ovamo braća Rusi, al' su im drage pare zemalja NATO-a. Dobio sam danas jedno pismo koje takođe govori o bahatosti i dvojnom moralu. Gospođa koja se zove Rakić Rada bila je učiteljica u selu Vrbovcu, opština Kosovska Vitina. Radila je 31 godinu u školi „Marko Rajković“. Posle dolaska NATO snaga bila je prinuđena da napusti Kosovo i Metohiju, ali njena škola nastavlja sa radom. Ona se vraća iz Smedereva, ali joj srpske dahije tamo ne dozvoljavaju da radi. Jedan je direktor škole a drugi je sada predsednik opštinskog odbora jedne od stranaka vladajuće koalicije i koordinator za Kosovo i Metohiju. Iz Demokratske stranke Srbije je, kada me već pitate. Pardon, to piše u ovom pismu, znači, sve uz imena i prezimena. Gospođa kaže da je pokrenula spor pred sudom Kosovske Vitine koji je izmešten u Vranje. Godinama nema odgovora na njenu tužbu. Ovde je i ta tužba. Niko neće da dira lokalne moćnike. Pa, kako će onda neko drugi da nam pomogne? Žena kaže da je jedan njen sin učestvovao u ratu, bio je rezervni poručnik tada Vojske Jugoslavije. Borio se, bez obzira koliko je to bilo besmisleno. Ovo pominjem u vezi s onim prvim članom, odnosno ovim amandmanom, odnosno ovom temom. Imamo još jednu temu. Danas sam je pomenuo. Opet se na nju vraćam. Uporno ponavljam ono što je istina i što je pravda. Rezervisti Topličkog okruga. Šest stotina policajaca i članova Žandarmerije danas su se gušali s njima. Da li to hoćemo da posvađamo vojsku, policiju i žandarmeriju, da padne srpska krv? A pojedini su, rekao sam, naplatili. Dvojica sudija Opštinskog suda u Kuršumliji, članovi njihovih familija. Ajde da okrenemo priču: 500 ili 600 miljenika vlasti u Prokuplju i Kuršumliji naplatilo je te ratne dnevnice. Šta kažete, gospođo Nado? (Ništa.) Preko 550 je naplatilo, a mnogi od njih – imam podatke, ja ih zastupam – preko 500.000 dinara. Znači, milijarde su isplaćene. Ako nisu imali pravo, ko je odgovoran što su isplaćene milijarde? Ko je tada bio ministar odbrane? Da li će snositi odgovornost, da li će krivično odgovarati? Ne možemo da pravimo građane prvog reda i građane drugog reda. Ne može Srbija nekome da bude majka a nekome maćeha. Možda vi možete da pomognete, gospodine ministre, nedelju dana pokušavam da ugovorim sastanak, jer ti ljudi apeluju i mole za susret sa predsednikom Republike da bi se obustavilo nešto što može da ima neželjeni epilog. Ne mogu da dobijem, odnosno neće da se javi na telefon šef Kabineta ''njegovo visočanstvo'' gospodin Rakić. Nedelju dana! Ne moram ja ni da se pojavim (ja poznajem predsednika Republike), ali pokušavam da ugovorim sastanak sa delegacijom rezervista (bivših, a možda i budućih) Topličkog okruga. ''Njegova ekselencija'' šef Kabineta (jer on je važan) neće da se javi narodnom poslaniku. Pa kako onda da pričamo o predsedniku Republike ako imamo takvu nebrigu, takvu birokratiju, takav jedan maćehinski odnos? Zato je, bez obzira kako se zove predsednik Republike, zakonom trebalo predvideti: ako za tvog mandata ode deo državne teritorije – do viđenja. To se, naravno, još više odnosi na premijera, jer njemu su puna usta Kosova – u dušama, srcima, sećanjima, uspomenama itd. Idi u Belanovicu, pa se sećaj do mile volje. Prijatno.
Da li se još neko javlja za reč po amandmanu narodnog poslanika Petra Jojića? (Ne.) Za reč se, po Poslovniku, javlja narodni poslanik Zvonko Stević. Izvol'te.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, na osnovu čl. 104, 101, 103. Ovo što gospodin Batić iznosi, to stoji, to iznosimo i mi iz Socijalističke partije unazad pet-šest meseci, da ima određenih nepravilnosti, slabosti i bahatosti pojedinaca, ali ono što je istina, jeste da ova vladajuća koalicija po tom pitanju ne preduzima ništa. Socijalistička partija osuđuje napad na porodičnu kuću naše koleginice Stojanke Petković. Ali, gospodine Batiću, ako vi znate, ja nemam tu informaciju na raspolaganju, da su to Srbi učinili. I slažem se, i ne znam iz kojih razloga nije zakazan Odbor za Kosovo i Metohiju. Drugo, vi već drugi put, kad govorite o tim zloupotrebama, mahinacijama itd., kažete da sede poslanici ovde. Nas sa Kosova i Metohije ovde ima sedmoro. Bilo bi, u najmanju ruku, u redu i korektno da kažete o kojim se to poslanicima radi. Tu je i ministar za lokalnu samoupravu. Razgovarali smo pre pet meseci vezano za koordinatore. Ništa nije preduzeto iako smo mi imali ideju, na osnovu zakona i Ustava, da su sazreli uslovi da se, osam godina posle svega toga što je činjeno na teritoriji Kosova i Metohije, tamo gde ne postoje uslovi i mogućnost da se sprovedu izbori, uvedu tzv. opštinska veća. To je Odbor zaključio, međutim, rezultata nema. To je zamajavanje javnosti. Pregovori su propali, pravih pregovora nije ni bilo. Imamo dve strane. Imamo ovih dana najavu svih ministarstava, pa i Vlade, da će se navodno doneti nekakvi akcioni planovi, a mi, kao poslanici i ovaj dom, ne znamo o kakvim se planovima radi. Osnovno pitanje i suština stvari je kakva je sudbina srpskog naroda na prostoru Kosova i Metohije. Sem ovoga, što se priča, nikakve konkretne mere u pozitivnom smislu nema, već više u negativnom smislu. Ovih dana je, pričao sam, na delu propagandno-psihološki rat. Ponavljam što sam juče rekao, da je izdat nalog o obaveznom radu, radnoj obavezi od 1. decembra, da su đaci i nastavnici uznemireni jer se šuška da će od 5. decembra prestati nastava u osnovnim i srednjim školama na Kosovu i Metohiji. Šta to znači? Da li treba Srbi da pakuju kofere i da ga napuste? Onog trenutka kada se to desi, nema više pregovora. Biće destabilizovana država Srbija i nastaće problemi, ne samo u Srbiji nego i na Balkanu. Još jednom kažem, gospodine Batiću, ako imate informaciju i raspolažete time, dajte konkretno o kojim se poslanicima radi i koji to poslanici zloupotrebljavaju svoje mandate i funkcije na Kosovu i Metohiji.
Reč ima ministar Milan Marković. Izvolite, gospodine ministre.
Samo bih gospodinu Zvonimiru Steviću da kažem da ja jesam naš razgovor preneo i da je, kao što znate, za to nadležno Ministarstvo za Kosovo i Metohiju. Tako da od mene možete imati punu podršku za zaključak Odbora, ali to, prosto, mora da se usmeri prema gospodinu Samardžiću kako bi se rešilo pitanje koordinatora. Hvala.
Hvala, gospodine ministre. Na član 15. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević. Vlada nije prihvatila amandman, a Odbor za pravosuđe i upravu i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman sa ispravkom odbije. Reč ima narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević. Izvolite, gospodine Dimitrijeviću.
Hvala lepo. Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, gospodine ministre, što se tiče komentarisanja ostavke predsednika, član 13. kaže:''Mandat predsednika Republike prestaje kad istekne vreme na koje je izabran. Pre isteka vremena na koje je izabran, predsedniku Republike mandat prestaje ako podnese ostavku ili bude razrešen''. Član 15. glasi: ''Razrešenje predsednika Republike može Narodnoj skupštini da predloži najmanje jedna trećina narodnih poslanika ako smatra da je on povredio Ustav, a postupak za razrešenje pokreće se većinom glasova svih narodnih poslanika. Ustavni sud dužan je da u roku od 45 dana...'' Amandman na čl. 15. kaže: ''Razrešenje predsednika Republike može Narodnoj skupštini da predloži najmanje jedna trećina narodnih poslanika ako smatra da je on povredio Ustav. Postupak za razrešenje iz razloga navedenih u stavu 1. pokreće se takođe na predlog jedne trećine narodnih poslanika''. U Ustavu, u delu koji se zove ''Razrešenje'', u članu 118. piše: ''Predsednik Republike razrešava se zbog povrede Ustava, odlukom Narodne skupštine, glasovima najmanje dve trećine narodnih poslanika. Postupak za razrešenje može da pokrene Narodna skupština, na predlog najmanje jedne trećine narodnih poslanika''. Suština ovog amandmana je bila ta da se, pošto je procedura suviše komplikovana, ovim ona može pojednostaviti a da se, u suštini, ništa ne menja jer, ukoliko je Ustav predvideo da predsednik Republike može biti smenjen u Skupštini, da se to uradi na jedan racionalniji način. Hvala lepo.
Da li se još neko javlja za reč po amandmanu narodnog poslanika Ninoslava Dimitrijevića? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Božidar Koprivica. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvol'te, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, i u načelnoj raspravi o Predlogu zakona o predsedniku Republike ukazao sam na to da stav 1. člana 16. Predloga zakona nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Ovo je još jedan od primera da se predlagač zakona nije potrudio čak ni da doslovno prepiše ono što piše u Ustavu, nego je pokušao da improvizuje, odnosno da da neko svoje nevešto tumačenje onoga što piše u Ustavu. Naime, stav 1. člana 16, koji je narodni poslanik Božidar Koprivica predložio da se briše, glasi ovako: ''Predsedniku Republike mandat ne može isteći dok traje ratno ili vanredno stanje, već se produžava po sili Ustava dok ne isteknu tri meseca od dana kada je prestalo ratno ili vanredno stanje''. Pojam mandata u ustavnom pravu može da znači dve stvari. Može da znači ovlašćenje da se sastavi vlada i to je ono kad se kaže:predsednik Republike je nekome poverio mandat za sastav vlade. U kontekstu u kojem mi sada govorimo, mandat znači vremenski period na koji se neko bira na određenu funkciju, u ovom slučaju predsednika Republike. Vreme je fizička kategorija i nema tog zakona koji može da zaustavi protok vremena. Da je to tako, gospodine ministre, svedoči i sam Ustav koji kaže: ''Ako mandat predsednika Republike ističe za vreme ratnog ili vanrednog stanja, produžava se...''. Takva odredba je potpuno logična. Dakle, ako nešto ističe, to treba da se produži. A vi kažete u Predlogu zakona: ''mandat ne može isteći''. Mandat može da istekne jer vi nemate tu moć da zaustavite vreme. Možda i imate, gospodine ministre, ali niste mi do sada pružili neka pouzdana uverenja da ste zaista u takvoj mogućnosti. Mada, ko zna, vama svašta može da padne na pamet. Besmisleno je da mandat ne može da istekne, a onda kažete da se on produžava. Čemu ga produžavati ako ne može da istekne? Dakle, gospodine ministre, stav 1. člana 16. je besmislen i protivan je Ustavu Republike Srbije i narodni poslanik Božidar Koprivica je s pravom predložio da se taj stav briše. Što se tiče stava 2, narodni poslanik Božidar Koprivica je predložio da se taj stav preformuliše. U vašem Predlogu zakona stav 2. glasi ovako: ''Predsednik Republike kome je mandat produžen zbog ratnog ili vanrednog stanja ima sve nadležnosti kao i pre produžetka mandata''. U amandmanu se predlaže da se kaže ovako: ''Predsednik Republike kome je mandat produžen zbog ratnog ili vanrednog stanja ima sva prava i dužnosti kao i pre produžetka mandata". Smatramo da je ovakva formulacija jezički ispravnija, jasnija i da je treba prihvatiti. Što se tiče stava 3, on je besmislen. To je nepotrebno opterećivanje teksta Predloga zakona jednom normom koja se podrazumeva. U stavu 3. vi kažete ovako: "Predsednik Republike može podneti ostavku ili biti razrešen za vreme dok mu je mandat produžen". To se podrazumeva. Ako mu je mandat produžen, znači da je on i dalje predsednik Republike. Dakle, ima sva prava, obaveze, odgovornosti kao i predsednik Republike kome traje redovan mandat, odnosno kome mandat nije istekao. Zaista ne znam šta će vam ova norma. Inače, ako želite da budete dosledni svom načinu pisanja predloga zakona i tumačenju, onda ste u stavu 2. posle "predsednik Republike kome je mandat produžen" mogli da nabrojite sva njegova prava i obaveze koja inače ima predsednik Republike po Ustavu i po Predlogu zakona koji ste dostavili. Ovako, vi ste se ograničili samo na dve stvari, da predsednik Republike kome je mandat produžen može da bude razrešen sa svoje funkcije ili može da podnese ostavku. Dakle, vi ste, verovatno u želji da taj tekst Predloga zakona bude što duži, odnosno da spolja izgleda što ozbiljnije, odlučili da najpre prepišete jedan deo ustavnih normi, ali se onda niste čak ni potrudili da ih doslovno prepišete nego ste ih izvrnuli naopačke i ono što piše u Predlogu zakona dobrim delom nije u skladu sa Ustavom Srbije. I posegnuli ste za još jednom stvari, a to je da tekst Predloga zakona opteretite nekim besmislenim normama koje se same po sebi podrazumevaju. Gospodine ministre, pozivam vas da ovaj amandman prihvatite. On i te kako ima smisla, pogotovo onaj deo koji se odnosi na stav 1. člana 16. zato što ispravlja neustavnost koja je sadržana u vašoj formulaciji koju ste predložili.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, šef poslaničkog kluba SRS. Izvolite.
Ovim amandmanom smo želeli da malo jasnije formulišemo situaciju u kojoj se možemo naći po članu 16. ovog predloga zakona pošto nam i predlagač zakona, Vlada Republike Srbije, stalno sugeriše kako je mnogo toga ovde napisano da bi Predlog zakona bio jasniji. Vlada se čak drznula da kaže da je postojalo i neko nejasno ustavno rešenje, pa ga sad Vlada dodatno definiše i razrešava ovim predlogom zakona. Ali, zaista ne možete da podnesete da i u stavu 1. i u stavu 3. Vlada formuliše nešto na način koji je jednostavno neprihvatljiv. Potpuno je jasno kada ističe mandat predsednik Republike. Ustav je rekao -ako mu ističe u vreme kada je vanredno ili ratno stanje, produžava se. A Vlada u zakonu kaže - ne može mu isteći. Nije tačno da ne može da istekne mandat. Mandat traje pet godina i on ističe. Može samo da bude produžen, po sili zakona, u skladu sa ustavnim odredbama, za vreme dok traje ratno ili vanredno stanje, odnosno tri meseca posle toga. Znači, ne možemo zakonom da kažemo da mandat ne može da istekne. Ne, mandat je istekao. Produžen je, ali ne kao mandat, nego je produženo ostajanje predsednika Republike na funkciji za vreme dok traju posebne okolnosti. Zamislite, stavom 3. Vlada je blagonaklono rekla predsedniku Republike - možete podneti ostavku i u vreme kad je, recimo, ratno ili vanredno stanje. Ali, kako biste mogli da kažete - predsednik Republike ne može da podnese ostavku u vreme ratnog ili vanrednog stanja? Šta ima ovde da se definiše ono što je prirodno, što se podrazumeva? Pravo je predsednika Republike da podnese ostavku i to po Ustavu uopšte nije ograničeno, a posebno nije ograničeno na situaciju u kojoj se nalazi zemlja. Znači, njegovo je pravo da podnese ostavku i Vlada mu sad blagonaklono kaže - možeš čak i u vreme ratnog ili vanrednog stanja, možeš i kad pada kiša, možeš leti, možeš zimi... Pa, on može da podnese ostavku. Šta mislite da je neko podneo amandman da ne može da podnese ostavku? Da se doda reč "ne" i mi prihvatimo ovde i kažemo - predsedniče Republike, ne možeš da podneseš ostavku. Zaista se igrao ovaj ko je pisao ovaj predlog zakona. Igrao se sa strpljenjem narodnih poslanika. Nama je potreban Predlog zakona o predsedniku Republike. Bolje bi bilo da je ostao dosadašnji Zakon o predsedniku nego ovaj predlog, tim pre što se iz člana u član mi bavimo ustavnim rešenjima a ne razradom zakona. Čak bih mogao da prigovaram i u stavu 2, u vezi s ovom reči "nadležnosti", koju smo mi zamenili rečima "prava i obaveze". Znači, kada se kaže "nadležnosti", obično se misli na neka prava. Ako ste nadležni za nešto, iz toga proističe pravo da nešto ukinete, da nešto donesete -neku odluku. Priznajem da bi široko tumačena nadležnost mogla da bude i pravo i obaveza, ali mnogo je lepše reći "prava i obaveze". Ta reč "nadležnosti" je jedan arhaizam, mislim iz austrougarskog pravnog rečnika, koji je predlagač zakona neprekidno koristio i koristi u svim predlozima zakona koje piše Sekretarijat za pravosuđe. Nisu nadležnosti i nije nadleštvo Kabinet predsednika Republike, nego je to Kabinet predsednika Republike. Predsednik Republike nije nadležan nego ima prava i ima obaveze. I sve su propisane Ustavom. Zakon je trebalo da razrađuje načine na koje on ostvaruje prava i obaveze i vreme u kojem ostvaruje koja prava ili koje obaveze. Dakle, potpuno je suvišan, besmislen član. Mogli smo i bez njega. Ako mislite da treba da se popravi, popravljajte ga, ali, pošto ne vidim neku veliku sklonost predlagača zakona da prihvata amandmane koji su zaista preko potrebni, mi ćemo nastaviti da ih obrazlažemo do kraja. Najlakše je da ovde pošaljete nekoga ko nije odgovoran za Predlog zakona, ko se samo smeška, a obaveza je Vlade da ovde sedi onaj ko ga je pisao, onaj ko zna šta je hteo da kaže, onaj ko se slaže sa svojim predlogom zakona. Meni je neprijatno da gospodinu Markoviću govorim da ne valja Predlog zakona kad on to i sam jako dobro zna. I sav odgovor koji on može da kaže je - ja ovo nisam pisao. Ali, to nama nije opravdanje za Vladu. Mi Vladu gledamo kao celinu, a ne kao skup političkih stranaka od kojih je svaka preuzela svoj feud.
Zahvaljujem. Po ovom amandmanu javlja se narodni poslanik Vladan Batić. Izvolite, gospodine Batiću.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, zaista ne mogu da verujem da možete da branite ovako rogobatnu i nelogičnu odredbu. Zaista su u pravu kolege poslanici koji vam kažu da je potpuno nelogično, ajde da ne uzmemo ozbiljnije varijante tumačenja pravne norme nego logičku i jezičku. ''Predsedniku Republike mandat ne može isteći dok traje ratno ili vanredno stanje...'' – mandat mu ističe onda kad je rok, dokle traje funkcija predsednika, a ne može prestati, ili se produžava. To je moglo jednom rečenicom. ''Ne može isteći'' – mandat mu ističe danom kad mu mandat ističe, ali mu funkcija predsednika ne prestaje jer traje vanredno ili ratno stanje. To je jedno. Drugo, evo jasnog dokaza da je ovo pisao Balinovac. Pročitao sam sijaset zakona, gospodine ministre. Ajde, ako možete da mi pomognete, možda nisam baš sve – da li ste u nekom zakonu pročitali izraz "po sili Ustava"? To ne postoji. To je ružno i tužno da se u jednoj zemlji u zakonskom tekstu upotrebi formulacija "po sili Ustava". To je, znači, pripadnik iste one stranke koja je ministarstva unutrašnjih poslova i pravde nazvala ministarstvima sile. Nekima mnogo ovde prija taj izraz ''sila''. Ako znate ono: ''Kome zakon leži u topuzu, tragovi mu smrde nečovještvom'' – vrlo dobra izreka. ''Po sili Ustava'' – pa, molim vas, gde to na svetu ima? I ova odredba stava 3. potpuno je suvišna. Ne možete da kažete: nisam ja pisao zakon, majke mi, ali ga branim onako srcem i dušom. Prihvatite amandmane. Prihvatite da nešto ne valja. Nema veze što te amandmane predlaže neko iz redova DHSS, SRS, LDP ili bilo ko. Ovo je nelogično. Ovo će neko da čita i sutra. U jednom članu imate sijaset grešaka i faulova. Dajte to malo dovedite u red.
Zahvaljujem. Ukoliko se više niko ne javlja za reč o ovom amandmanu, onda zaključujem. Prelazimo na sledeći amandman. Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović, predlagač amandmana. Izvolite, gospodine Mihajloviću.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, amandman na član 16. Predloga zakona, stav 3. menja se i glasi: "Predsednik Republike ne može podneti ostavku za vreme za koje mu je produžen mandat, ali može biti razrešen". Dakle, gospodine Nikoliću, ima poslanika kome je to palo na pamet, ili poslaničke grupe, a to je SPS. Naravno, znamo mi šta je ustavno pravo predsednika Republike, ali ovo može da bude i jedna reakcija na ono što je pojava u tekstu zakona, da on može da podnese ostavku. Kako mi se čini, u prethodnom Zakonu o predsedniku Republike toga nije bilo. Sad se ovde pojavljuje. Zbog čega? Da li se to možda podstiče predsednik Republike da treba da da ostavku u određenoj teškoj situaciji, odnosno u vanrednom i ratnom stanju, ili je to još jedan dokaz da je ovaj zakon pravljen po meri određene ličnosti a ne po meri institucije Republike Srbije? Zaista je ta odredba suvišna, a ovo što je i kao reakcija već, polazi od jedne ideje i želim da je obrazložim. To je da u datom momentu ostavka predsednika Republike, koji je, pored toga što obavlja funkciju predsednika Republike, i vrhovni komandant, on komanduje Vojskom Srbije, omogućava domino efekat u psihološkoj sferi među subjektima odbrane naše zemlje. Predsednik Republike je, kao vrhovni komandant, vojnik broj jedan koji brani zemlju. Ako on da ostavku sa te pozicije, onda je to veoma loša poruka za sve one druge koji su u sistemu odbrane, koji su u vojsci, tako da i oni mogu sa svojih mesta da daju ostavku ili, ako to ne može u formalnom smislu da se tretira ili prihvati kao ostavka, može da nekom da moralno pravo, pa makar ono bilo i subjektivno s nečije strane, da treba da dezertira, da se povuče i da ne treba da bude u odbrani zemlje ili od pomoći zemlji u vanrednoj situaciji. Dakle, to je suština i ideja od koje se pošlo. Smatramo da ova ostavka, da predsednik može podneti ostavku u vanrednom i ratnom stanju, zapravo uopšte nije trebalo da se pojavljuje kao poseban stav. Naravno, ovo što se kaže u drugom delu ovog stava koji je ovde predložen od strane SPS-a – ''ali može biti razrešen'' – i te kako je važno, i treba da se naglasi, jer predsednik Republike, naročito u vanrednom i u ratnom stanju, mora da ima pojačanu odgovornost. Kada je prihvatio da bude predsednik Republike, on te odgovornosti mora da bude svestan. Tako da, ako ne vodi računa o onome što je interes zemlje, što je odbrana celovitosti, ili ako šalje pogrešne poruke, ili ne komanduje na valjan način Vojskom, oružanim snagama, onda i treba da bude razrešen i iz tih razloga je ovakav ovaj stav. Kada je reč o eventualnoj ostavci predsednika Republike u vanrednoj situaciji i u ratnom stanju, želim ovde da iznesem još jedan aspekt. Po Ustavu je rešeno da predsednika Republike zamenjuje, naravno u miru, ali uvek kada on vrši funkciju, što znači i u ratu i u vanrednom stanju, predsednik Narodne skupštine. Time što je u članu 16. Predloga zakona predviđeno da predsednik Republike može podneti ostavku, mi ga podstičemo i olakšavamo mu situaciju. Što da ne da ostavku kada je i zakonom rečeno da može da je da? Znate, neko bi se stideo i da mu padne na pamet, a kamoli da izrekne, odnosno da da ostavku za vreme ratnog stanja. Ako je čovek odgovoran i ako je na takvoj funkciji, onda ne bi trebalo ni po koju cenu da da ostavku. Nema razloga da je da. To o čemu pričamo je moralno pitanje. Ako on da ostavku, a mi mu kroz zakon olakšavamo da to učini, doći ćemo u situaciju da ga u ratnom stanju zamenjuje predsednik Narodne skupštine, a onda će on o određenim pitanjima koja se nalaze u članovima 200. i 201. Ustava odlučivati samo sa predsednikom Vlade. Njih dvojica. Ustav kaže da odluku o proglašenju ratnog i vanrednog stanja donose predsednik Republike, predsednik Vlade i predsednik Narodne skupštine, ako ne može da se sastane Skupština. Takođe se bave ovim sužavanjem ljudskih i manjinskih prava itd. u istoj toj situaciji, tj. ako Skupština ne može da se sazove. To dodatno komplikuje situaciju, a o tome se nije vodilo računa. Kada govorimo o funkciji predsednika Republike u svojstvu komandovanja Vojskom Srbije, znači vrhovnog komandanta, koji se nalazi na vrhu piramide komandnog sistema, onda, eto, još jednog razloga da predsednik Republike ne može da obavlja stranačku funkciju kada rukovodi Vojskom. Može i onda da mu padne na pamet da zastupa neke političke stavove svoje stranke. Ne kažem koje, uopšte ne mislim na određenu stranku. Molim vas, nemojte da se prepoznajete, nemate razloga. Mi govorimo o instituciji. Socijalistička partija govori o instituciji predsednika i želimo da je imamo onakvu kako mislimo da je najbolje. Možda mi nismo u pravu, ali dozvolite da iznesemo. Dakle, u tim prilikama, kada on komanduje Vojskom, još nešto bode oči građanima, ljudima, vojnicima, rezervistima itd., to da treba da slede i slušaju komandanta koji je preterao, ako ne tada, u ratu, možda prethodno, neposredno pre toga, u miru, s nekim svojim političkim stavovima itd. Opet naglašavam, predsednik Republike stiče suverenost time što mu tu suverenost daju građani. Onog trenutka kada je izabran, tu suverenost su mu dali svi građani, svi su tu vlast preneli na njega. On mora da poštuje, mimo te svoje politike, sve građane i da se okane te politike. Jedina politika koju predsednik Republike Srbije može da vodi jeste utvrđena politika Vlade Republike Srbije, koja je u interesu zemlje, ne drugu, pa makar se to ne slagalo s politikom njegove stranke. Bez obzira o kome je reč, on mora da nadvisi tu svoju politiku i politiku svoje stranke.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vidoje Jovanović. Vreme za SPS je još pet minuta. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, Miletić Mihajlović je podneo, u ime SPS i u svoje ime, amandman na član 16. stav 3. Čuli ste njegovo obrazloženje, koje i ja, kao narodni poslanik, u celini podržavam. Čuo sam i ovde iznete stavove kada je u pitanju član 16. koji reguliše produžetak mandata predsednika Republike. Istina, ako pogledamo Ustav, član 116, jasno se u stavu 2. kaže: "Ako mandat predsednika Republike ističe za vreme ratnog ili vanrednog stanja, produžava se, tako da traje do isteka tri meseca od dana prestanka ratnog, odnosno vanrednog stanja". Smatram da, ako već ovaj član ostane u Predlogu zakona, predlog Miletića Mihajlovića, kada je u pitanju stav 3, a on se odnosi na brisanje ostavke a da predsednik Republike može biti razrešen, ima logike. Ako mu se u vreme vanrednog, odnosno ratnog stanja produžava mandat, mislim da nema logike da predsednik u to vreme može da podnese ostavku, jer to ima negativne psihološke i sve druge konotacije na građane, a pre svega zato što je predsednik Republike vrhovni komandant i on komanduje Vojskom. Hoću da istaknem i to da je Predlog zakona o predsedniku Republike jasno i decidirano uredio sva pitanja, počev od izbora, nadležnosti, uslova rada, finansiranja, prava na platu, prinadležnosti posle prestanka mandata... Istina je da je ovaj zakon možda pravljen prema određenoj ličnosti. Poslaničke grupe i sami poslanici uložili su oko 56 amandmana. Vlada je prihvatila pet. Šta se time želelo postići? Poslanici su želeli da ovaj zakon u načelu i sa amandmanima iz same Skupštine do njegovog usvajanja izađe što kvalitetniji. Vidimo da je bilo dosta kvalitetnih amandmana, ali nije bilo volje ministra da ih prihvati. Čini mi se da poslanici ovakav zakon, iz mnogo razloga, i prinadležnosti koje su date predsedniku, i prava i dužnosti koje on ima (istina, to mu daje Ustav), jednostavno – a svako ima svoje mišljenje, SPS iznosi svoje – sigurno neće prihvatiti. Vlada je u svom obrazloženju rekla da amandman Miletića ne prihvata iz razloga što se njime uskraćuje ustavno pravo predsednika da može da podnese ostavku. Član 117. Ustava daje to pravo predsedniku. Član 117. kaže: "Kad predsednik Republike podnese ostavku, on o tome obaveštava javnost i predsednika Narodne skupštine. Danom podnošenja ostavke, predsedniku Republike prestaje mandat". To znači da ni član 117. Ustava nije jasno i decidirano rekao. On reguliše to pitanje ostavke i zato mi podržavamo ovaj amandman Miletića Mihajlovića. Što se tiče člana 226. Poslovnika, želim konkretno da postavim pitanje ministru. Sada ministra nema, ali tu je državni sekretar Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Želim da pitam, radi obaveštenja, da li im je poznato da su danas sindikati zaposlenih u upravi, pravosuđu i državnim organizacijama imali sastanak u sindikatu, da je predsedništvo sindikata zauzelo stav da oni stupaju u proteste: 28.11. sa jednočasovnom obustavom rada od 10.00 do 11.00, 29.11. od 10.00 do 12.00 i 30.11. od 10.00 do 14.00 časova, sa najavom da 3. decembra stupaju u štrajk i da predsedništvo republičkog odbora predstavlja štrajkački odbor. Oni to obrazlažu na način da nije došlo do socijalnog dijaloga između Vlade i Sindikata uprave, pravosuđa i društvenih organizacija. Zato i postavljam pitanje: da li će doći do tog socijalnog dijaloga, u smislu rešavanja zahteva sindikata? A oni se, pre svega, odnose na: 1. uspostavljanje socijalnog dijaloga; 2. povećanje zarada zaposlenih u državnim organima i organima teritorijalne autonomije i lokalne samouprave; 3. potpisivanje posebnog kolektivnog ugovora za zaposlene u državnim organima i posebnog kolektivnog ugovora za zaposlene u organima teritorijalne autonomije i organima jedinica lokalne samouprave; 4. izmenu Zakona o državnim službenicima i Zakona o platama državnih službenika i nameštenika. Imam informaciju da je učinjen jedan pomak, da je došlo do tog socijalnog dijaloga, da je namera da se 10% uveća masa sredstava za novembar, ali da je ostalo nerešeno pitanje potpisivanja opšteg kolektivnog ugovora i da su oni produžili rok do 10. decembra, kada postoji mogućnost da dođe do štrajka u lokalnim samoupravama. Zato koristim priliku da pitam ministra i da ministar sam utiče, s obzirom da resor pripada njemu, da u Vladi i Ministarstvu finansija učini napor da do ovoga ne dođe, s obzirom da su plate male, od 12.000 do 21.000 dinara. Iskoristite priliku da omogućite da građani po opštinama ne budu kažnjeni iz razloga što su zakonski propisi takvi kakvi jesu. I Zakon o budžetu, koji je ograničio prostor za plate zaposlenih u državnim upravama, nije bio racionalan za sve. On je kaznio one koji su poštovali uredbu i Zakon o platama od ranije, a nagradio je one koji to nisu činili. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin Zoran Krasić je podneo amandman na član 17. koji govori o zamenjivanju predsednika Republike. Stav 1. ovog člana, kako je predlagač nama dostavio, faktički je preuzet iz Ustava Republike Srbije. U stavu 1. člana 17. stoji: "Ako predsednik Republike podnese ostavku, bude razrešen ili sprečen da izvršava svoju funkciju, zamenjuje ga predsednik Narodne skupštine najduže tri meseca". Verovatno je predlagač mislio na sprečenost u smislu da se čovek razboli i zbog bolesti ne može da obavlja svoju funkciju. U tom slučaju predsednika Republike, koji je u takvoj situaciji, zamenjuje predsednik Narodne skupštine. Ali je predlagač i ograničio taj period na tri meseca, dakle, maksimalno ga tri meseca može zamenjivati. Zatim, u drugom i trećem stavu predlagač govori o nadležnostima predsednika Skupštine u funkciji predsednika Republike, odnosno predsednika Skupštine koji zamenjuje predsednika Republike u toku ovog perioda od najduže tri meseca. Tu su pobrojane nadležnosti koje može da obavlja u tom periodu. Naravno, ne može sve. Nešto što je nadležnost predsednika Republike po Ustavu, predsednik Narodne skupštine ne može obavljati u tom periodu. Ono što je sporno, a vezano je za ovaj prvi stav, jeste šta se dešava posle ova tri meseca. Naime, nigde u zakonu o predsedniku Republike nije propisano šta se dešava ako je predsednik Republike sprečen da obavlja svoju funkciju i posle tri meseca, odnosno ako ta sprečenost traje duže od tri meseca. Šta će se desiti u tom slučaju? Na koji način će se ta situacija prevazići? Hoću da kažem da je Ustav takvu situaciju predvideo, ali predlagač zakona nije preneo ustavno rešenje u zakon, što je trebalo uraditi. Nažalost, i Ustav je ovde ostao nedorečen, bolje rečeno - nije precizan. Utrećem stavu člana 120. Ustava, gde se govori o zamenjivanju predsednika Republike, stoji: ''Izbore za predsednika Republike predsednik Narodne skupštine je obavezan da raspiše tako da se održe najkasnije tri meseca od nastanka sprečenosti predsednika Republike odnosno prestanka mandata na koji je biran''. To je sada već problem. Ako je obaveza predsednika Narodne skupštine koji zamenjuje predsednika Republike da u roku od tri meseca od nastanka sprečenosti raspiše izbore, onda su neke stvari ovde loše rešene. Onda bi morao predsednik Narodne skupštine da raspiše izbore prvog dana kada nastupi sprečenost predsednika Republike. Ovde je sporna odredba Ustava. Sad, naravno, to ne možemo jednostavno promeniti, ali je moglo bar da se to prepiše u zakon, pa da imamo to u zakonu, da ne bi zakon ostao nedorečen. Ovako je i zakon nedorečen. U zakonu se, znači, ne predviđa situacija da sprečenost predsednika traje duže od tri meseca. Tu situaciju je trebalo zakonomrazrešiti. Gospodin Krasić je svojim amandmanom predvideo da se u stavu 3. člana 17. Predloga zakona posle reči "zamenjuje predsednika Republike" dodaje tekst "a u slučaju sprečenosti predsednika Narodne skupštine najstariji potpredsednik Narodne skupštine". Znači, imamo jednu novu situaciju. Šta se dešava ako je u momentu kada je predsednik Republike sprečen da obavlja funkciju sprečen i predsednik Narodne skupštine? Da li to ostaviti da se rešava zakonom o Narodnoj skupštini? Da li primeniti direktno odredbe Poslovnika? Mislim da to mora da se reši ovim zakonom jer ne možemo sada sa predsednika Skupštine Poslovnikom prenositi nadležnosti koje mu daje zakon o predsedniku Republike. Zakon o predsedniku Republike prenosi nadležnosti u određenoj situaciji na predsednika Narodne skupštine. Kako sada te nadležnosti preneti na potpredsednika Skupštine ako to ne regulišemo zakonom? To mora ovim zakonom da se reši, jer su to nadležnosti predsednika Republike i ovaj zakon mora da reši i tu situaciju, a ne da se ostavlja da se Poslovnikom mora primenjivati, ako nekada usvojimo i taj zakon o Narodnoj skupštini. Takođe, gospodin Krasić je dalje u stavu 3. predvideo da se posle reči "predsednika Republike" briše tekst "i da svaki izglasani zakon proglasi ukazom", i da se to zamenjuje rečima "da raspiše izbore i ukazom proglašava zakon". Znači, onaj koji zamenjuje predsednika Republike, ako je to predsednik Narodne skupštine, ili ako je to najstariji potpredsednik u slučaju sprečenosti i predsednika Skupštine, ima pravo i obavezu da raspiše i izbore. Još jednom ponavljam, trebalo je to sve ovim zakonom regulisati. Ne podrazumeva se ništa. Po ko zna koji put pričamo o nepreciznostima, nejasnim formulacijama ovog zakona. Mora predlagač zakona da svaku formulaciju jasno propiše, da bude precizna i nedvosmislena, i da svaku situaciju predvidi i da ponudi rešenje za svaku situaciju.
Zahvaljujem, gospodine Jovanoviću. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, šef poslaničke grupe SRS. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, postoji jedna situacija u kojoj je predsednik Republike sprečen da obavlja svoje dužnosti. Ustav je predvideo da ga u tom slučaju zamenjuje predsednik Narodne skupštine, a zakon razradio ovlašćenja predsednika Narodne skupštine za vreme dok ta zamena traje. Međutim, mi smo pokušali da rešimo još jednu dilemu koja može da nastane, jer život nosi svakakve situacije, a to je - šta ako se u vreme zamenjivanja nešto dogodi i predsedniku Narodne skupštine? Tada Srbija ostaje i bez predsednika i bez prava bilo kog drugog izabranog lica da ga zamenjuje. Mi smo, zaista u nameri da popravimo Predlog zakona, predvideli da predsednik Narodne skupštine u slučaju dok zamenjuje predsednika Republike, ili najstariji potpredsednik Narodne skupštine u vreme dok zamenjuje predsednika Narodne skupštine, a samim tim i predsednika Republike, može da obavi izvesne poslove iz nadležnosti predsednika Republike, a pre svega da raspiše izbore, što nije predvideo predlagač zakona, i naravno da ukazom proglašava zakone. Onaj ko je odgovarao u ime Vlade, nije hteo da se upušta u to da je ova odredba neophodna, nego je onako malo ironično, sarkastično, primetio da to isto nismo predvideli u stavu 2. člana 17, u kome se takođe pominje zamenjivanje predsednika Republike od strane predsednika Narodne skupštine, pa sad, bože moj, pošto niste predvideli u stavu 2. nećemo da vam prihvatimo ni u stavu 3, iako je mnogo elegantnije rešenje bilo da Vlada svojim amandmanom kaže da se to odnosi i na stav 2. člana 17. Predloga zakona. Ustav to nije predvideo, a ne može ni Poslovnikom, kako je Vlada rekla, da se predvidi da će neki potpredsednik Narodne skupštine da zamenjuje predsednika Republike. To zaista nije materija Poslovnika, nego je materija zakona o predsedniku Republike. Taj zakon ide u dubinu. Postoji mogućnost da predsednik ne može da obavlja svoje dužnosti – zamenjuje ga predsednik Narodne skupštine. Kad ne može predsednik Narodne skupštine, šta ćemo onda, dame i gospodo narodni poslanici? Ko će da raspiše izbore. Ko je onda ovlašćen da raspiše izbore? Ko je ovlašćen da komanduje Vojskom? Radi se o predsedniku Republike Srbije. Nijednog časa, sekundu ne sme da ostane bez predsednika Republike ili čoveka koji ga zamenjuje, a vi ste predvideli samo dva funkcionera - predsednika Republike i predsednika Narodne skupštine. Možemo jednog časa da ostanemo bez obojice. A pogledajte potpredsednike, dao Bog, nek su nam živi i zdravi, uvek ih bude po četiri, pet, šest, i kada kažete najstariji, onda je neiscrpna lista ljudi koji mogu da zamene predsednika Republike. Možda i njima nešto, ne daj bože, može da se desi. Da sam ja predstavnik Vlade nikada ne bih rekao da nekome može nešto da se desi, izbegavao bih. Nepredvidivo je, ali Vlada mora da predvidi nepredvidivo. Najlakše je kada ovde čovek iz ministarstva kaže: to su nepredvidive situacije, mi nećemo da ih rešavamo, a mogu da se dese. Pazite sada ovo, šta kaže - ako sva sedmorica ne mogu da vrše? Dajte bar za ovog jednog koji ne može da vrši, rešite bar to. Pošto na isti član ima i amandman narodnih poslanika iz SPS, da se samo jednom rečenicom osvrnem na ironiju i cinizam kojim se Vlada služila odgovarajući na amandmane.Zamislite, Vlada u obrazloženju zašto odbija amandman kaže - materija regulisana ovim amandmanom sadržana je u Ustavu Republike Srbije. Mi, evo, već dva dana govorimo Vladi da je materija celog zakona sadržana u Ustavu Republike Srbije. Vlada odgovara i kaže - pa tako zakon izgleda, moraju rešenja iz Ustava da se prepišu u zakon. A kad narodni poslanik neko ustavno rešenje kao amandman predloži da uđe u predlog zakona, Vlada kaže - e, ne može, to već postoji u Ustavu. Budite principijelni. Znam da ono što priliči bogu, ne priliči volu, ali ako vama dolikuje da prepisujete ustavna rešenja, onda ostavite mogućnosti narodnim poslanicima. Recite - ne prihvatamo amandman, a nemojte da iznosite da je razlog neprihvatanja to što je vas vodilo kada ste ceo Predlog zakona pisali.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada nije prihvatila amandman, a Odbor za pravosuđe i upravu i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, mi iz SPS smatramo da bi trebalo u članu 17. učiniti dopunu, odnosno da se posle stava 1. doda stav 2. koji glasi: ''Ako predsednik Narodne skupštine zamenjuje predsednika Republike za vreme vanrednog ili ratnog stanja, funkciju zamenjivanja obavlja do isteka tri meseca od dana kada je prestalo ratno ili vanredno stanje, i to sa istim dužnostima i obavezama kao predsednik Republike''. Postojeći stav 2. i stav 3. postaju stav 3. i stav 4. Dakle, ovaj amandman koji sam podneo u ime SPS pokušava da detaljno razradi ustavnu odredbu koja se bavi ovim pitanjem. U odgovoru koji je Vlada dala da ne prihvata ovaj amandman, kaže se: ''Amandman se ne prihvata. Iz odredbe člana 116. stav 2. Ustava proizlazi sadržina stava 1. amandmana''. Stav 2. člana 116. Ustava kaže: ''Ako mandat predsednika Republike ističe za vreme ratnog ili vanrednog stanja, produžava se, tako da traje do isteka tri meseca od dana prestanka ratnog, odnosno vanrednog stanja''. Pitam vas: da li ste vi primetili vezu između amandmana koji je podnet, koji govori o zamenjivanju predsednika Republike za vreme vanrednog i ratnog stanja, i stava 2. člana 116. Ustava, koji govori o nečem sasvim drugom? Znači, ovde se Vlada pozvala na pogrešan stav, na pogrešan član, čini mi se. Ako ja nisam u pravu, molim vas, gospodine državni sekretaru, da objasnite, da ja svoju zabludu odagnam od sebe. Čak i ako je reč o nekom drugom članu Ustava, gde oni žele da ukažu da je to regulisano Ustavom pa onda ne treba takav amandman podneti, čemu onda služe zakoni? Kao što je gospodin Tomislav Nikolić govorio – šta je funkcija zakona? Šta će nam onda zakoni kada imamo Ustav? Sve ćemo raditi po Ustavu. A da li je Ustav toliko precizan, da li je toliko decidiran, eksplicitno jasan i opširan, da može da predvidi sve situacije? Ovde je SPS pokušala da detaljno definiše ovo pitanje zamenjivanja predsednika Republike u vanrednom i ratnom stanju. Mislim da je jedino na šta možete da se pozovete, ako dođemo u takvu situaciju, samo načelo podrazumevanja, koje nije pravna kategorija. Tu postoji neka pravna logika itd. Da li se slažete, gospođo Radeta, s tim? Svakako, drago mi je, hvala. Dakle, ne može na osnovu toga što se nešto podrazumeva. Jeste logično. Pa, zato što je logično, zato smo i predložili to, ali to treba da se razradi, kako vi kažete, odnosno pravno definiše u zakonu. I zato SPS predlaže da ovaj amandman, da li mehanizmom preko odbora ili već kako, ipak usvojite jer on ničemu, zapravo, ne smeta. On samo razjašnjava i precizira jednu situaciju koja neće biti sutradan u sferi improvizacija, ništa drugo. Nikog ništa ne košta, nikom politički ništa ne smeta, sve je u duhu Ustava i, naravno, sve reguliše precizno. Iz tih razloga predlažem, u ime SPS, da pronađete mehanizam i, molim vas, gospodine državni sekretare, da prenesete to i ministru – a, tu ste, izvinjavam se, drago mi je da ste tu. Verovatno niste bili u situaciji baš da me pratite, ali govorio sam o tome da ovaj amandman ničemu ne smeta, da on samo do kraja definiše, pomaže da izađemo u datoj situaciji iz sfere improvizacija i nečega što se podrazumeva ili što je pravno logično, tako da bi to samo bilo korisno i poboljšalo bi kvalitet u tom delu zakona, ako bi se Srbija našla u toj situaciji. Zahvaljujem vam se na pažnji.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Nebojša Ranđelović. Vlada nije prihvatila amandman, a Odbor za pravosuđe i upravu i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović. Izvolite.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodine ministre, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, dao bih samo par objašnjenja. Najpre bih citirao amandman. Član 18. menja se i glasi: "Predsednik Republike predlaže Narodnoj skupštini kandidata za predsednika Vlade kad god se bira nova Vlada. Predsednik Republike dužan je da sasluša mišljenje predstavnika izabranih izbornih lista i da Narodnoj skupštini predloži onog kandidata za predsednika Vlade koji ima podršku većine od ukupnog broja narodnih poslanika potvrđenu njihovim potpisima. Ukoliko u roku od 45 dana od dana konstituisanja Narodne skupštine nijedan od kandidata ne obezbedi potrebnu većinu, predsednik Republike će kao kandidata za predsednika Vlade Narodnoj skupštini predložiti predstavnika najveće poslaničke grupe". Rešenje ponuđeno u Predlogu zakona o predsedniku Republike je nejasno. Shodno tome je i ovakva sadržina našeg amandmana. Dakle, ponuđeno rešenje daje široke mogućnosti za zloupotrebu i zlonamerno tumačenje, koje može dovesti do pokretanja postupka za razrešenje predsednika Republike, shodno neizvršavanju njegovih ustavnih obaveza. Preciziranjem odredbi ovog člana i davanjem jasnih odrednica i rokova, bila bi onemogućena opstrukcija od strane predsednika Republike i poslaničkih grupa koje daju kandidate za predsednika Vlade. Naš amandman je sličan onome što su predložile kolege iz SRS, konkretno poslanik Dragan Todorović, s tim što su njihovi rokovi za ovo što predlažemo kraći. Smatramo da je rok od 45 dana razuman rok da se obave konsultacije, a sadržina našeg amandmana na dovoljno jasan način daje mogućnost da se izbegne postizborna agonija koju smo imali posle poslednjih parlamentarnih izbora, kada smo morali u toku noći da držimo sednicu Skupštine i da u minut do dvanaest biramo Vladu. Ovako predložen amandman daje mogućnost da se spreči takva postizborna agonija i dovoljno vremena da se omogući da se na adekvatan način formira Vlada. Da napomenem, ovakva rešenja već postoje u ustavima drugih zemalja i u zakonima koji regulišu ovu problematiku. Navešću samo Ustav Republike Hrvatske. To što smo mi predložili nije ništa novo, već samo daje mogućnost da se na daleko efikasniji i bezbolniji način pristupi formiranju Vlade. U prvoj varijanti smo predvideli rok od 30 dana. No, kasnije smo izvršili ispravku. Smatramo da je deljenje roka od 90 dana na dva dela sasvim razuman pristup ovom problemu, da bi usvajanje ovog amandmana dalo poboljšanje Predlogu zakona o predsedniku i da bismo na taj način izbegli sve opasnosti o kojima sam malopre govorio. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 18. amandman sa ispravkama je podneo narodni poslanik Dragan Todorović. Vlada nije prihvatila amandman, a Odbor za pravosuđe i upravu i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, veliki broj amandmana koje predlaže SRS, ona predlaže ne samo da bi poboljšala zakon, nego, na osnovu iskustava koje ima u dosta dugom opozicionom delovanju, na ovaj način pokušava da manje-više sve situacije i sve probleme sa kojima smo se suočavali, unapred izbegnemo. Predlažemo vam amandmane na zakon koji bi omogućili da do takvih problema ne dolazimo. Između ostalog, ovaj amandman je jedan od takvih. Pre kratkog vremena imali smo priliku da prisustvujemo dosta mučnoj i teškoj situaciji, da je vreme prolazilo, a da se Vlada nije formirala. Manje-više takvih situacija može da bude dosta često, posebno kada su u pitanju politički partneri koji već deceniju i više ne mogu da sarađuju. Mogu da trguju, ali politički da sarađuju ne mogu. Svesni ste činjenice da i dan-danas ovu Vladu na okupu drži samo trgovina, odnosno vaši razlozi zašto se bavite politikom – da raspodelite vlast koja podrazumeva ministarstva, vlast koja podrazumeva mogućnost da dobijete javna preduzeća da bi tamo udomili svoje kadrove, upravne odbore, raznorazne agencije, Narodnu banku Srbije, vlast koja podrazumeva da rasprodate ono malo što je još ostalo u Srbiji. Baš iz tih razloga, tih trgovačkih razloga, koji su vodili i predsednika Borisa Tadića odmah posle izbora, pokušavamo da to onemogućimo, tako što preciziramo ovaj član zakona i obavezujemo predsednika da preduzima određene korake, kako bi se izbegla ova mogućnost koju smo već imali. Vi ste pretpostavljali da ćete se dogovoriti. Vi dosta često ili skoro uvek radite na osnovu pretpostavki. Pretpostavljaćete da će izbori za gradonačelnika biti u vremenu kraćem od šest meseci, zato ne raspisujete izbore. Zbog čega? Zato što nemate nikakve šanse na izborima. Pretpostavljate ovo, pretpostavljate ono, a zakon bi trebalo da bude potpuno precizan i da ne ostavi mogućnost predsedniku Republike, posebno kada je u pitanju ovakva situacija, da kalkuliše i da trguje. Imamo vremenske ispravke na amandman, nismo vodili računa o ustavnom ograničenju od 90 dana. Sada je to ispravljeno i imate, gospodine ministre, mogućnost da vidite da smo dali dovoljno vremena predsedniku Republike da proba da za 75 dana dođe do Vlade. Ukoliko se to ne desi, obavezujemo ga da mandat poveri stranci koja je osvojila najveći broj glasova, što sigurno skoro neće da se desi kada je u pitanju DS, nemojte uopšte da razmišljate o takvoj mogućnosti. Ona eventualno može da bude ona druga po redu koju će pozvati predsednik, ali se podrazumeva da će prvo pozvati predstavnika SRS, jer ne treba da vam pričam o rezultatima od decembra 2003. godine i o svim istraživanjima u poslednje vreme. Imali ste i ovo najnovije istraživanje, da se polako vraćate na neke pozicije iz nekih vremena kada ste dobro stajali, tako da nemojte uopšte da se brinete po tom pitanju. Ovde je bila želja, i mislim da ćete se složiti s tim, bez obzira ko bude predsednik, da ga onemogućimo da u tom momentu odugovlači, kako je to radio Boris Tadić, nego tražimo od njega da nudi prvo najjačoj stranci, posle toga, ukoliko ona u roku od sedam dana nije u stanju da obezbedi većinu u parlamentu, da ponudi sledećoj stranci po snazi u parlamentu, pa ukoliko ni ta stranka nije u stanju da sastavi Vladu, onda da se raspusti Skupština i da se raspišu novi izbori. Gospodine ministre, ja se sećam vaših reči. Vidim ja da vi mene ne slušate, ali, evo, podsetiću vas na ono što mislim da se dobro sećate. Setite se kako je Koštunica pribegao veštom manevru da biste vi došli u poziciju da jednostavno morate da pristanete na uslove koji su mnogo lošiji nego što je objektivno vaša snaga koju imate u parlamentu. Ne samo da ste pristali na mnogo lošije uslove formirajući Vladu, nego i sada pristajete na mnoge ustupke zato što ste u takvoj situaciji da nema puno biranja – trut je našao izuzetno dobar način da privoli radilicu da izvršava sve ono što njemu odgovara. Samo podsećam da ste vi u jednom momentu sasvim iskreno ponudili da se mi dogovorimo da ove Koštuničine eliminišemo sa političke scene. Evo, vi se smejete, ali, sećate se dobro toga. Ja mislim da se možda približava i to vreme, jer ko da izdrži ovakve i ovolike pritiske od strane Vojislava Šeš... Koštunice, koje vi... [[smeh u sali]] Imate neki problem, vidim. Dobro... (smeje se). Ima tu jedna stvar koja je potpuno normalna. Kada pomenem Vojislava Koštunicu, ime Vojislav, normalno je da mi je prva asocijacija Vojislav Šešelj, a kada ja pomenem Vojislava, vama je prva asocijacija pritisak, i to su sasvim normalne stvari. Gospodine ministre, pogledajte ovaj amandman. Mislim da bismo mnoge probleme rešili ukoliko biste ga prihvatili.
Zahvaljujem, gospodine Todoroviću. Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, Ustav kaže da predsednik Republike poverava mandat za sastav Vlade kandidatu pošto sasluša mišljenje predstavnika poslaničkih grupa. U članu 18. Predloga zakona vi se niste bavili razradom toga kako predsednik Republike predlaže kandidata za predsednika Vlade. Rekli ste: ''Predsednik Republike predlaže Narodnoj skupštini kandidata za predsednika Vlade kad god se bira nova Vlada''.Znači, ne predlaže kad se bira stara Vlada. A onda ste rekli: ''Predsednik Republike dužan je da Narodnoj skupštini predloži onog kandidata za predsednika Vlade koji može da obezbedi izbor Vlade''. Zbog situacije u čl. 109, 130. i 132. Ustava, mi smo to razradili, zato što su svi rokovi različiti. Postoji rok od 90 dana, a to je rok u kome je novokonstituisana Narodna skupština dužna da izabere Vladu. Predvideli smo da je u roku od 90 dana sasvim razumno 75 dana čekati da se stvori skupštinska većina. Ako je nema, da treba predsednik Republike da pozove predstavnika najjače poslaničke grupe, da mu omogući vreme od 7 dana da on stvori većinu. Ako ni to nije moguće, predsednik daje drugoj po snazi još 7 dana i, ako ni to nije moguće, on raspušta Skupštinu. Drugi slučaj je kada je Vladi prestao mandat, po čl. 130. i 132. Ustava, ili je predsednik Vlade podneo ostavku, ili je Vladi izglasano nepoverenje. U tom slučaju Ustav predviđa rok od 30 dana za izbor Vlade. Mi predviđamo da je dovoljno 15 dana da se stvori skupštinska većina, a sedam dana se daje pravo predstavniku najjače poslaničke grupe, sedam dana drugoj po snazi, i eliminiše se kriza do koje dolazi uvek kada treba da se pogađate, nagađate... Dakle, obavezujemo vas, skraćujemo vam rok za dogovaranja za koaliciju, da bismo ubrzali čitav postupak, da uozbiljimo stvar, da ne bude izbor Vlade u ponoć i onog sekunda kada ističe rok od 90 dana za izbor Vlade. Mnogi građani su me pitali da li smo mogli da sprečimo izbor ove Vlade u kojoj ste vi sada ministar, gospodine Markoviću. Rekao sam: mogli smo da sprečimo izbor u skladu sa Ustavom, ali izbor nismo mogli da sprečimo. Oni bi te noći, ili sutra, ili prekosutra izabrali Vladu i rekli bi: počeli smo sa izborom Vlade, ne moramo da je izaberemo za 90 dana, sada to može i za 120 dana. Ali, ako hoćete da sve zaista uvedete u ustavne i zakonske okvire, molim vas da, kada pišete predloge zakona, predvidite što veći broj situacija koje mogu da se dese. Da ne ostavljate nedorečenim, da ne ostavljate Ustavnom sudu da tumači zakone i da tumači da li je neki opšti akt u skladu sa zakonom zato što apsolutno nije predviđeno, pa će doći do preglasavanja sudija, pa će ovi vaši iz DSS-a da glasaju na jedan način, ovi vaši iz DS-a na drugi način, mislim da će imati i neka druga stranka jednog ili dvojicu sudija, doći će do haosa i u Ustavnom sudu. Posle ovog predlaganja sudija Ustavnog suda i ovakvog načina izbora, zaista ne možete da kažete da imamo Ustavni sud u Srbiji, nego da imamo višepartijski Ustavni sud. Pitanje je kakvu će zaštitu građani imati pred takvim Ustavnim sudom. Da li će morati da pokazuju legitimaciju neke političke stranke da bi kod nekog sudije imali prolaz, a da li će im ta legitimacija smetati da neki drugi sudija presudi u njihovu korist iako su potpuno u pravu. Dakle, ako je Ustav predvideo da predsednik Republike sasluša mišljenje predstavnika poslaničkih grupa, zakon ima pravo da razradi rokove i način na koji će da sasluša mišljenje predstavnika poslaničkih grupa, onoga koji predstavlja 126 ili više u Skupštini Srbije, ili onoga ko predstavlja 90, 100, 80, 50, zavisi koliko imaju prvoplasirani i drugoplasirani. I ovo je sve u želji da Predlog zakona bude poboljšan, da izabrani predsednik Republike iz SRS zaista u skladu sa zakonom obavlja svoju funkciju.
Zahvaljujem gospodinu Nikoliću. Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, samo bih rekao nekoliko reči povodom amandmana koji je ovde podnet. Suština i ovog amandmana i amandmana gospodina Ranđelovića i dva amandmana koje je podnela SPS, gospodin Rajko Baralić i Miletić Mihajlović, jeste da imaju jednu istu želju – da se razradi taj mehanizam kako predsednik Republike može da predloži kandidata za predsednika Vlade. Da je predlagač, odnosno Vlada imala dobru volju, ona je mogla, ako ništa drugo, da od svih tih predloga sačini jedan koji bi bio prihvatljiv za sve, ponudi ga jutros Odboru za pravosuđe i da to bude kao amandman Vlade. Jer, ovo ovakvo stanje, koje je bilo u maju mesecu i koje svi dobro pamtimo, kada je maltene u minut do dvanaest izabrana Vlada, neprihvatljivo je stanje. Zašto? Ustav kaže samo da ''predsednik Republike predlaže Narodnoj skupštini kandidata za predsednika Vlade, pošto sasluša mišljenje predstavnika izabranih izbornih lista'', i dalje ne priča. Na drugom mestu Ustav kaže: ''Narodna skupština se raspušta ako u roku od 90 dana od dana konstituisanja ne izabere Vladu'', i dalje ništa ne priča. Šta je ovde bila suština? Ustav nigde ne brani da se zakonom o predsedniku Republike precizira i kaže da je predsednik Republike dužan da učini sve što može ne bi li se izabrala Vlada. Ako bi ostalo ovako kako je formulisano, postoji nekoliko nepoznanica. Recimo, u stavu 2. ovog člana se kaže: ''Predsednik Republike dužan je da Narodnoj skupštini predloži onog kandidata za predsednika Vlade koji može da obezbedi izbor Vlade''. Kako će da dođe do tih podataka gospodin predsednik Republike i kada će da dođe do toga? Imali smo situaciju u maju da je predsednik Republike predložio predsednika Vlade u poslednjem momentu. Ponuđeno je ovde nekoliko varijanti - da se sasluša, da se da prvo onom kandidatu koji može da obezbedi većinu, gospodin Rajko Baralić je predložio čak da to budu potpisi 126 poslanika. Ponuđeno vam je nekoliko varijanti kako može da se dođe do toga. Šta ovde još fali? Fale rokovi. U kom roku predsednik Republike mora da izađe s predlogom kandidata za predsednika Vlade? Šta može da se desi? Da tri meseca prođu, predsednik Republike i dalje razgovara s nosiocima izbornih lista, nema kandidata jer, eto, ne može da dođe do saznanja ko može da ima tu većinu i Skupština se raspušta. U tom slučaju izborna volja građana je u rukama predsednika Republike. Molim, gospodine ministre, da još jednom dobro pogledate sva četiri amandmana. Svaki na svoj način daje doprinos tome na koji način da se uredi, kako da dođe do saznanja predsednik Republike da onaj kome poverava mandat može da ima većinu, šta da uradi u slučaju ako taj nije obezbedio većinu, dakle da pokaže i dokaže da će u okviru tog roka od tri meseca on učiniti sve da predloži kandidata za predsednika Vlade, odnosno da Skupština dobije Vladu. Ako ne bi bilo toga, onda bi mandat svih poslanika izborne volje bio u rukama predsednika Republike. Mislim da ima sasvim dovoljno elemenata da može da se reši taj problem na najbolji način. Amandmani su vam ponudili i rok, i kako da dođete do toga da može da se poveri onome ko može da sastavi većinu, i šta u sledećem slučaju, kome se još nudi. Dakle, popunjava se ceo prostor od tri meseca koliko je Ustavom predviđeno da mora da se konstituiše Vlada, u suprotnom raspušta se Narodna skupština. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Prelazimo na sledeći amandman. Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Miletić Mihajlović. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite, gospodine Mihajloviću.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, samo ću jedan kratak komentar dati na amandman na član 18. Predloga zakona. On glasi: ''U slučaju da predloženi kandidat za predsednika Vlade ne uspe da obezbedi izbor Vlade, predsednik Republike će predložiti novog kandidata u Ustavom i zakonom određenim rokovima''. Možda je trebalo još preciznije da se to definiše da bi se stvorila obaveza predsednika Republike da se Ustavom i zakonom predviđeni rokovi optimalno iskoriste, odnosno da se vreme u tim rokovima iskoristi na najbolji mogući način, jer taktiziranje i čekanje tri meseca na ishod nekih političkih dogovora sigurno nije u duhu onoga što jeste odredba zakona od 90 dana, ili drugi put od 30 dana, ako se ponovo bira Vlada u mandatu iz te skupštine. Dakle, ono što je bila situacija na početku ove godine, posle parlamentarnih izbora, sve do maja (14. februara smo se konstituisali, Vlada je izabrana, čini mi se, 15. maja), takva situacija je zaista redak primer u političkim iskustvima ili sistemima drugih država. Ali, i ako postoje, zar mi treba da se ugledamo na takve primere? Imali smo na početku godine tešku političku situaciju zbog onoga što je naumio Ahtisari, koji je želeo da u jednom vakuumu predloži svoja rešenja oko statusa Kosova. Građani su bili u neizvesnosti da li će biti konačno izabrane i u funkciji sve institucije naše države. Pitali su se da li mi sa punim državnim kapacitetom izlazimo pred svet da bismo branili svoje interese, da bismo odbranili Kosovo i Metohiju, da bismo odbranili celovitost, nezavisnost i suverenitet. I ako se igramo s tim stvarima zarad onoga što jesu političke igre ili politički dogovori, i ako na jedan, da tako kažem, vulgaran ili neprimeren način (da upotrebim lepšu reč), koristimo to vreme koje je Ustavom određeno, pa to uradimo u minut do dvanaest –mislim da je to neozbiljno. To nije prihvatljivo i nije primereno ozbiljnim političkim subjektima koji treba da vode ovu zemlju. Iz tih razloga postoji pokušaj kroz amandmane poslanika iz SPS-a, ali evo, nije važno ako je to dobar amandman iz SRS-a, znači uopšte nije pitanje, ili ako postoji još neki, najvažnije je da poboljšamo zakon i u ovom delu, tako da ovaj rok zaista bude optimalno i na najbolji mogući način iskorišćen kako bi bila data mogućnost da se izabere Vlada iz one parlamentarne većine koja može da se stvori, a ne da, ako se predsedniku Republike ne sviđa kandidat iz neke druge većine, ako to nije iz neke njegove većine, po stranačkoj liniji, ili po nekim drugim linijama, ako nije pripadnik stranke predsednika Republike, on raspusti Skupštinu pa da ovu zemlju vrlo brzo opet koštaju ti izbori, da idu Jovo nanovo. U obrazloženju koje je dala Vlada, kojim odbija ovaj amandman, kaže se da je sadržina podnetog amandmana sadržana u stavu 2. člana 18. predloženog zakona. Hoće da se kaže da je uzaludno predložen ovaj amandman jer to već piše u članu 2. Predloga zakona. U stavu 2. člana 18. kaže se: ''Predsednik Republike dužan je da Narodnoj skupštini predloži onog kandidata za predsednika Vlade koji može da obezbedi izbor Vlade.'' Ne vidim, ili ne razumem, dozvoliću sebi da kažem, da je ovde, kroz ovaj stav, rečeno da je predsednik Republike ponovio pokušaj kroz predlog drugog kandidata za predsednika Vlade. Pre mi se čini da ovaj drugi stav konstatuje, na jedan drugi način i jednim novim sklopom rečenice, ono što je već u stavu 1. Iz tih razloga SPS kroz svoje amandmane pokušava, kao verovatno, i siguran sam, i amandmani drugih poslaničkih grupa, da ovaj član poboljša, kako bi predsednik Republike zaista odigrao svoju ulogu na najbolji mogući način i ispunio s punim kapacitetom ono što je njegova ustavna obaveza, da se izabere Vlada i da se iscrpi apsolutno sva ona mogućnost koja postoji iz datog sastava izabranih poslanika, odnosno iz te većine koja može da se napravi da bi se izabrala Vlada, što je svakako u interesu naše države Republike Srbije. Ponavljam, zaista je neozbiljno ono što smo imali na početku ove godine, da smo tri meseca čekali, bili u agoniji, u najgoroj situaciji, kada je zemlja bila zaista u velikoj krizi, i da se to ne sme ponoviti. A u predizbornim kampanjama za te parlamentarne izbore imali smo, na primer, slogan "Srbija ne može da čeka". Šta to ne može da čeka? A onda Vladu biramo noću, u minut do dvanaest, na isteku ustavnog roka. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Željko Vasiljević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, vidim da su poslanici malo umorni, pa im popustila koncentracija, ali dobro. Znam ja, gospodine ministre, da vi ne poštujete narodne poslanike, mene naročito, ali bar malo se uzdržite i pokušajte da date dostojanstvo ovom domu.
Gospodine Vasiljeviću, ministar je bio potpredsednik ovoga doma u prošlom sazivu, pa mu očigledno nedostaje ovo predsedavajuće mesto.
Da li mislite da je to garancija da ga poštuje? Ne bih rekao da je to garancija.
Izvinite, molim vas. Evo, dajem vam novo vreme. Izvolite.
Nije problem u vremenu. S obzirom na to da je o amandmanu, imam ja dovoljno vremena da govorim. Hteo sam da vam skrenem pažnju na to da su narodni poslanici iz opozicije zaista uočili značaj ovog člana zakona i zato su na njega podneli ovoliki broj amandmana. Zašto je ovaj član zakona suštinski? Iz jednog vrlo prostog razloga. Neki od mojih prethodnika su već o tome govorili, ali mislim da ću ja to još malo jasnije reći. Ako predsednik Republike Srbije ne bude zadovoljan izbornim rezultatima i ne bude zadovoljan sastavom ovog parlamenta, on može vrlo lako, koristeći odredbe člana 18, da dovede do situacije da se ovaj parlament raspusti jer neće hteti da predloži kandidata Vlade koji može da obezbedi većinu. Iz kog razloga? Zato što ovim članom zakona uopšte nije jasno precizirano i definisano koji su to kriterijumi i parametri koji moraju da se ispune da bi predsednik Republike imenovao kandidata za predsednika Vlade koji može da obezbedi izbor Vlade. Da li je to "časna reč", "majke mi", "ja to mogu"? Koji su to kriterijumi koje treba da ispuni taj budući kandidat za mandatara, odnosno za predsednika Vlade? Zato mislim da bi, bilo koji od ovih amandmana koje su predložili predstavnici opozicije da prihvatite, zaista značajno popravili ovaj zakon i umanjili mogućnosti predsednika Republike da zloupotrebi svoju funkciju i da ... S obzirom da smo prešli na druge teme, vidim da nikog više ne zanima ovo što narodni poslanici pričaju. Gospodine predsedniče, ovo su potpuno neregularni uslovi za rad parlamenta. Znači, mi, poslanici, zaista pričamo u vetar.
Molim za malo mira u sali i molim gospodina Vasiljevića da nastavi. Izvolite.
Hvala vam, gospodine predsedniče. Trudiću se da budem što kraći. Zaista vas molim da razmislite dobro o amandmanu koji je, pre svega, podneo predstavnik SPS-a gospodin Miletić Mihajlović jer će on značajno popraviti ovaj zakon i ograničiti mogućnosti predsednika Republike Srbije da zloupotrebi svoju funkciju i da promeni izbornu volju građana ako njome ne bude zadovoljan. Hvala vam.
Zahvaljujem. Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Rajko Baralić. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, samo ću dva minuta i zato će gospodin ministar da prihvati ovaj amandman. Da se ne bi podrazumevalo šta znači ''onaj ko može da obezbedi većinu'', probao sam to svojim amandmanom da definišem – da onaj ko kod predsednika Republike dolazi po pozivu predsednika Republike, govorim o predsedniku ili predstavniku političke parlamentarne stranke, ukoliko zaista ozbiljno ima nameru, i to može i da dokaže, da obezbedi mandatara, odnosno dovoljan broj narodnih poslanika da se Vlada izabere, onda on to može da učini na takav način da je prethodno obezbedio pismenu saglasnost 126 ili više narodnih poslanika. Na taj način se regulišu dve stvari. Predsedniku se smanjuje prostor za političke kombinatorike, koje svakako postoje i koje su legitimne. To pravo predsedniku ja ne sporim. Predsednik ima svoj politički interes da formira Vladu koja je po njegovoj volji ako je to moguće. Na drugoj strani se skraćuje ovaj put zato što je potpuno besmisleno razgovarati, ne mislim protokolarno, već ozbiljno razgovarati, sa predstavnicima onih stranaka koji ne raspolažu sa dovoljnim brojem mandata da mogu da izaberu Vladu. Ukoliko biste prihvatili moj amandman, onda bi ovo bilo srednje rešenje. Na efikasan način bismo dobili Vladu i izbegli bismo različite spekulacije koje inače postoje u vezi s tim. Na ovaj način predsedniku ne umanjujete nijedno pravo koje mu Ustav garantuje, ne umanjujete nijedno pravo političkim strankama koje postoje, svako je imao mogućnost da izlobira (ne volim taj termin, ali to je otprilike nešto što funkcioniše danas u svim oblastima) i ukoliko neko kaže da ima 126 i to može da dokaže potpisima tih narodnih poslanika, svi ostali imaju 124. I ta priča o formiranju Vlade je završena na ovaj način. Predsednik onda na Ustavom i zakonom propisan način poverava mandat i Narodna skupština se sastaje i bira predsednika Vlade i njen program. Ta stvar je potpuno čista. Pozivam vas, gospodine ministre, da prihvatite ovaj amandman. Od ovoga vi nemate nikakvu političku štetu, nemamo ni mi nikakvu političku korist, Srbija će da dobije efikasan način da izabere Vladu koja odgovara većini onih koji su se dogovorili da Vladu čine. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Veroljub Arsić. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, već je 19.30 časova. Skoro deset časova radimo danas. Narodni poslanici opozicije zaista ulažu maksimalan trud da objasne svaki amandman koji je podnet na ovaj zakon. Nijedan poslanik iz DSS i G17 plus nije u sali. To govori o odnosu koalicije, odnosno dela koalicije i prema ovom zakonu i prema ministru koji sedi danas ceo dan sa nama. Znam da, po Poslovniku, možemo da radimo i ako je prisutan samo predsedavajući i jedan narodni poslanik, ali bi zaista trebalo da imamo svest o tome da govorimo o zakonu o predsedniku Republike, da je to veoma ozbiljan predlog zakona i da je neophodno da u radu učestvuju svi narodni poslanici. Naravno, nikoga ne prozivam, niti ikoga mogu da nateram da izađe da govori o nekom amandmanu, ali verujte da mi je apsolutno neshvatljivo da narodni poslanici skupštinske većine ne osećaju potrebu da bar pokažu da znaju o čemu mi to danas govorimo, da bar jednu rečenicu o nekom amandmanu kažu, da, ako ništa drugo, pomognu ministru Milanu Markoviću koji se danas očigledno našao u nebranom grožđu jer mora da brani amandman na Predlog zakona koji je pisao Zoran Balinovac, mora ovde da sluša obrazloženja tog istog gospodina Balinovca, koja su nekada zaista i smešna, u svakom slučaju, nerazumljiva. Kada se desi nekad neko komešanje i smeh u sali, onda je to uvek zato što narodni poslanici komentarišu obrazloženja koja Vlada daje zašto ne prihvata neke amandmane. Govorim o amandmanu kolege Veroljuba Arsića na član 20, koji govori o raspuštanju Narodne skupštine. Upravo zato sam pomenula ovo u uvodnoj reči, o odnosu poslanika vladajuće koalicije prema radu parlamenta i odnosu poslanika, pogotovo iz DSS i G17 plus, koji se očigledno već osećaju kao da je Skupština raspuštena. Možda oni znaju nešto što mi, ostali poslanici, ne znamo, jer ih već danima nema u sali. A, evo gospodina Miloljuba Albijanića, svetlog primerka stranke G17 plus. Verovatno je ipak negde bar pratio naš današnji rad, što takođe nije loše. Mislim da nije dobro, gospodine predsedniče Narodne skupštine, da razmišljate o produžetku današnjeg rada, s obzirom da imamo još 18 amandmana o kojima treba da se govori. Vidite da poslanici troše otprilike 30 minuta po jednom amandmanu, upravo onoliko koliko, prema Poslovniku, imamo poslaničku mogućnost. Da ne preračunavam sada, ali to znači da bi trebalo da osvanemo ovde razmatrajući još ovih preostalih 17 ili 18 amandmana. To je u najmanju ruku nehumano. Razumemo mi vašu potrebu i želju da se ovo što pre završi, ali mogli ste da završite brže i jednostavnije da ste uspeli da ubedite ministra Markovića da prihvati veći broj amandmana, da je prihvatio našu načelnu primedbu da zakoni ne služe da se u njih prepisuju odredbe Ustava. Naravno, pošto nismo naišli na razumevanje od strane ministra, niti skupštinske većine, mi moramo, to je naša obaveza i mi to hoćemo, na kraju krajeva, da ne budem pogrešno protumačena, mi, poslanici SRS-a, trenutno nas je ovde mali broj, ali nas je dovoljno, spremni smo da učestvujemo u radu do kraja, da govorimo o svih 18 amandmana. Naši ostali poslanici su, a trebalo je da i mi tamo budemo, ali nažalost nismo mogli, gosti Palestinske ambasade na jednoj njihovoj priredbi u Sava centru. To je razlog zbog čega ne sede ovde u skupštinskoj sali i ne učestvuju u današnjem radu. Kažem, nama to ne smeta, nas samo da je jedno, a pogotovo ovoliko koliko nas je, mi smo spremni i možemo da radimo i celu noć. Ali povedite računa, gospodine predsedniče, da nas i sutra čeka radni dan, da nas i sutra čekaju amandmani na još jedan zakon. To što ste vi isplanirali i što ste unapred zakazali sednicu sa utvrđenim datumom, a u zagradi: odnosno dok se ne završi ova sadašnja sednica – to je vaša loša procena i mi zaista tu ne možemo da vam izlazimo u susret na uštrb svog poslaničkog rada. Mi jesmo za saradnju, jesmo za korektan odnos, nećemo bez razloga, niti smo se danas ceo dan bez razloga javljali po Poslovniku i uglavnom to nikada ne činimo, ali da zbog vaše brzine mi radimo na štetu svoje poslaničke grupe i da stvorimo utisak neozbiljnih poslanika, to, apsolutno budite sigurni, nećemo. Vi izračunajte da li možete do tog vašeg vremena koje ste planirali za produžetak rada, kako sam vas razumela, do 22.00 časa, ja vam tvrdim da do tada nema šanse da se završi ovo što je na dnevnom redu, odnosno ovaj Predlog zakona. Vi imate pravo da odlučujete, odlučite. Nećemo imati ništa protiv. Ovo želim, pre svega, zbog javnosti, da kažem i moram da objasnim i podsetim građane da smo mi, čini mi se, pre otprilike tri dana imali slobodan dan, nismo ništa radili zato što ste vi pogrešno isplanirali i spojili ste neke tačke dnevnog reda koje nije bilo ni moguće faktički spojiti u jedinstvenu raspravu, umesto da se raspravljalo o jednoj tački, pa sutradan o drugoj, da bi prošla ona 24 časa za raspravu o amandmanima. Žao mi je što niste u stanju da to tako lepo organizujete i onda svi narodni poslanici trpe kritike građana Srbije, trpe kritike medija, onda mediji kažu: šta vi tamo radite – nekada radite samo dva sata, nekada ne radite ceo dan. Onda kada nekom padne na pamet da treba da budemo mnogo vredni, onda radimo 12, 13, 14, 15 časova. Mislim da to nije u redu i da to nije dobar način funkcionisanja ovog parlamenta. Gospodine predsedniče, verujem da vi i kao lekar imate razumevanja za ovo što ja kažem, jer se zaista postavlja pitanje koliko smo sposobni da posle deset časova normalno učestvujemo u radu, i koliko vi možete da nas pratite i koliko je ministar u stanju da nas prati. Nas je ipak više, pa možemo između dva amandmana da se odmorimo malo, ali ne znam kako je ministar i da li je u stanju da nas prati da bi mogao uopšte da učestvuje u radu. Gospođo Kolundžija, hvala što me obaveštavate da je ministar dobro. Vidim ja da je on dobro, ceo dan se ovuda švrćka, šetka. Ni na jedno pitanje narodnog poslanika nije odgovorio. Reklamira lepo odelo, to je sve što radi ovde danas ceo dan. Mi to ne očekujemo od ministra. Od ministra očekujemo da učestvuje u radu. Kada mi iznesemo argumente zbog čega predlažemo amandman, ministar treba da kaže zbog čega on misli da amandman ne treba da se prihvati, pa onda mi njemu repliciramo, pa onda on opet govori. Dakle, nema nijednog jedinog razloga – dobro došli, vi što ste se naspavali, gospodo iz DSS – da ovu raspravu na bilo koji način skraćujemo i mi to nećemo. Vraćam se na amandman na član 20. kolege Veroljuba Arsića. Ovaj član 20. govori o raspuštanju Narodne skupštine i ovo što je u Predlogu zakona napisano, a to je da ''predsednik Republike može da raspusti Narodnu skupštinu na obrazloženi predlog Vlade'', pa onda (zamislite šta kaže zakon) kaže: ''Predsednik Republike dužan je da raspusti Narodnu skupštinu u slučajevima koji su određeni Ustavom''. Ovo je zaista neverovatno. Umesto da zakon kaže koji su to slučajevi koje predviđa Ustav, zakon kaže "u slučajevima koji su predviđeni Ustavom". Pročitala sam puno zakona, primenjivala sam ih u praksi, pročitala sam i mnogo predloga raznih vlada, ali ovako loš tekst i ovako nabacan predlog zakona zaista prvi put vidim. Dalje kaže: "U oba slučaja, sa ukazom o raspuštanju Narodne skupštine predsednik Republike donosi odluku kojom raspisuje izbore za narodne poslanike. Predsednik Republike ne može da raspusti Narodnu skupštinu dok traje ratno ili vanredno stanje". Kada bih htela da zamaram narodne poslanike, pročitala bih član 109. Ustava Republike Srbije, iznad kojeg takođe stoji naslov ''Raspuštanje Narodne skupštine'', i onda sve ono što je napisano u članu 20. predloga ovog zakona. Opet ponavljam, naravno, razumete vi da ja ovo govorim, pre svega, radi javnosti, da bih građanima Srbije objasnila i na konkretnim primerima pokazala koliko je neodgovorna i neozbiljna Vlada Republike Srbije, kakve zakone predlaže Narodnoj skupštini. Šta mi ovde danas imamo? Deset sati raspravljamo o amandmanima na Predlog zakona koji ima ukupno 47 članova, to sam već govorila, a mislim da ima oko 25 amandmana gde se traži brisanje članova zato što je oko 25 članova Ustava prepisano u ovaj zakon. Dakle, Vladu je bilo sramota, očigledno, da zakon o predsedniku ima svega 20 ili 22 člana, jer toliko bi ih bilo da nisu prepisivali Ustav, i onda su mislili da će, eto, tako da zamajavaju narodne poslanike, da zamajavaju građane Srbije, da možete – sad ste zakasnili, gospodine Duliću (ako ste još tu, samo proveravam) – da odete na dnevnik Javnog servisa, da kažete da će poslanici da rade danonoćno, da Skupština ne prestaje da radi, da smo doneli ovoliko zakona, da smo usvojili onoliko zakona. Ta priča nam je već poznata, gospodine Duliću. Nemojte da, iscrpljivanjem narodnih poslanika i produžavanjem radnog vremena, u nedogled nadoknađujete ono što ste vi propustili, što je propustila vaša vlada, što je propustila vaša skupštinska većina. Podsećam vas na Zakon o sprovođenju Ustava, članovi 3, 5. i 9. Vrlo često smo govorili o tome. Ako produžite rad duže od 20.00 časova, koliko smo imali nekakav prethodni dogovor, onda ćemo u nastavku da vas podsećamo koliko ste rokova iz Zakona o sprovođenju Usta vi propustili, da građani Srbije vide zbog čega mi to onoliko dugo nismo radili, zbog čega smo donosili neke potpuno nebitne ili malo bitne propise, zbog čega smo došli u situaciju da vi razmišljate o raspisivanju izbora a da nemate zakone kojima je ta materija regulisana. Ako insistirate na tome, gospodine Duliću, spremni smo da to do detalja večeras objašnjavamo građanima Srbije.
Zahvaljujem, gospođo Radeta. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Hvala puno. Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pojedinim poslanicima iz DS-a ova rasprava je, izgleda, veoma smešna. Ceo dan spavaju, ne učestvuju u radu, nemaju pojma o čemu se ovde radi, a onda sa mesta dobacuju, a vi, gospodine predsedniče, to tolerišete. Moram da kažem da mi je zaista nejasno kojim kriterijumima se služio predlagač ovog zakona kada je sistematizovao pravne norme u odgovarajuće članove i kada je iznad tih članova pisao ove podnaslove. Glava III Predloga zakona o predsedniku Republike nosi naslov ''Nadležnosti predsednika Republike koje su vezane za Narodnu skupštinu''. Onda se sistematizuju članovi 18. i 19. na neki način koji je relativno u redu. Iznad člana 18. stoji podnaslov ''Predlaganje kandidata za predsednika Vlade''. Iznad člana 19. naslov je ''Vraćanje zakona na ponovno odlučivanje''. Onda se jedno pravo i obaveza predsednika Republike sistematizuje čak u tri člana, sa tri različita podnaslova, pri čemu su tekstovi tih članova skoro identični. Podnaslov iznad člana 20. glasi: ''Raspuštanje Narodne skupštine''. Podnaslov iznad člana 21. je ''Raspuštanje Narodne skupštine na predlog Vlade''. Sada bi čovek stekao utisak da se u članu 20. radi o raspuštanju Narodne skupštine bez predloga Vlade, a u članu 21. o raspuštanju Narodne skupštine na predlog Vlade. To bi zaključio svako ko prati sednicu Narodne skupštine a da ispred sebe nema tekst Predloga zakona. Međutim, dame i gospodo, nije tako. Dakle, iznad člana 20. stoji podnaslov ''Raspuštanje Narodne skupštine''. Stav 1. člana 20. glasi: "Predsednik Republike može da raspusti Narodnu skupštinu na obrazloženi predlog Vlade". Podnaslov iznad člana 21. je ''Raspuštanje Narodne skupštine na predlog Vlade'', pa stav 1. kaže: "Predsednik Republike je dužan da u roku od 72 sata donese ukaz kojim na obrazloženi predlog Vlade raspušta Narodnu skupštinu ili da Vladu i javnost obavesti o tome da ne prihvata predlog Vlade". Zaista je smešno davanje ovih podnaslova iznad odgovarajućih članova. Ovo unosi dodatnu konfuziju u ionako loš tekst Predloga zakona. Narodni poslanik Momir Marković predložio je da se u članu 21. briše stav 2. koji glasi: "Predsednik Republike neće razmatrati predlog Vlade da se Narodna skupština raspusti ako je Narodnoj skupštini podnesen predlog da se Vladi izglasa nepoverenje, ako Narodna skupština nije prihvatila Vladin odgovor na interpelaciju ili ako je Vlada podnela predlog da se glasa o poverenju Vladi". Ovo opet nije ništa drugo nego ponavljanje onoga što piše u Ustavu Republike Srbije. Zaista mi nije jasna namera predlagača ovog zakona. Šta je, u stvari, krajnji cilj ovog zakona - da se postigne što veći broj članova, da se fascinira, valjda, misija OEBS-a u Srbiji kako je donet jedan detaljan i sveobuhvatan zakon o predsedniku Republike, da se fascinira Bela kuća ili ona čuvena Venecijanska komisija, ili da se ima jedan kvalitetan i jezgrovit predlog zakona, odnosno kompletan zakon o predsedniku Republike, koji, u stvari, samo bliže uređuje ono što piše u Ustavu? Ovako, na jednom mestu imate da se Ustav doslovno prepisuje, a kada narodni poslanici SRS-a predlože da se unese amandman koji, u stvari, opet predstavlja ponavljanje Ustava, onda vi kažete da to već piše u Ustavu. Čak se niste ni potrudili da bukvalno prepišete ono što piše u Ustavu, nego ste potpuno izvrnuli tekst Ustava, uneli neke rogobatne formulacije, neke jezičke novotarije, uneli jednu potpunu konfuziju. Umesto da tekst Predloga zakona sadrži makar i te prepisane ustavne formulacije, vi imate potpuno izvrnute rečenice iz Ustava i onda ono što piše u Predlogu zakona ne samo da je jezički rogobatno, ne samo da je pravnički nekorektno, nego prosto nije u skladu sa Ustavom. Gospodine predsedniče Narodne skupštine, hteo bih da vam skrenem pažnju na ono što vam je rekla i gospođa Vjerica Radeta. Očigledno je da svi narodni poslanici u ovoj skupštini nisu u istom položaju. Neki narodni poslanici od jutros, od 10.00 sati, savesno rade na ovim amandmanima. Uložili smo izuzetno veliki broj amandmana. Smatramo da su svi amandmani prihvatljivi, da popravljaju loš tekst Predloga zakona, dok, s druge strane, predstavnici vladajuće većine gotovo uopšte ne učestvuju u radu Narodne skupštine, sem što dobacuju, što misle da su jako pametni kada pričaju sa mesta. Ovde gledamo ministra koji se jutros negde oko sat i po batrgao da objasni šta je javno, šta je privatno, posle toga je digao ruke od toga da odgovara narodnim poslanicima, šeta se po sali, telefonira, šeta se po hodnicima, nosi neke kese itd. Dakle, gospodine predsedniče, zaista ne bi bilo korektno da se radi posle 20.00 časova. Mi raspravljamo o izuzetno važnom predlogu zakona. Ovo je materija koja je zanimljiva i za građane Srbije. A ima još jedna stvar koja bi trebalo da vas opredeli da zaustavite rad u 20.00 časova. Naime, na TV "Foks" je sučeljavanje generalnog sekretara SRS-a Aleksandra Vučića i, da ne upotrebim sintagmu našeg predsednika, ''ustaške kurve Nataše Kandić'', predsednice Fonda za humanitarno pravo. Veliki broj građana Republike Srbije želi da ...
Gospodine Martinoviću, zbog ove izjave izričem vam opomenu. Zaista nema smisla da na takav način govorite o bilo kom građaninu.
Gospodine predsedniče, samo sam citirao naslov jedne knjige, koja je mnogo čitana. Veliki broj građana Srbije traži tu knjigu – to svedoči o njenom kvalitetu. Niste vi merodavni da određujete kako će koji autor da nazove svoju knjigu. To prepustite samom autoru. Ja sam samo ponovio deo naslova jedne od najnovijih knjiga Vojislava Šešelja – "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić". E, ta Nataša Kandić u 20.00 sati ...
Sada vam izričem i drugu opomenu.
Dakle, u 20.00 sati ima sučeljavanje sa Aleksandrom Vučićem i narodni poslanici SRS-a, a i građani Srbije bi jako voleli da to sučeljavanje gledaju, pa vas molim da radno vreme zaustavite.
Evo, i ja pozivam građane da gledaju to sučeljavanje, a vas stvarno molim da radimo lepo, da ne govorimo takve stvari o bilo kom građaninu ove zemlje. Narodni poslanik Vjerica Radeta se javila za reč, po Poslovniku. Izvolite.
To je naslov knjige.
Pa, nije to naslov knjige, kada se govori o osobi, o imenu i prezimenu, i o takvom jednom pridevu. Ajde, sad će narodni poslanik Vjerica Radeta to da mi objasni. Izvolite.
Najpre, ja sam šokirana, gospodine predsedniče, da vi pokušavate da cenzurišete naslove knjiga koje se izdaju u Srbiji. Zaista ne mogu da verujem. Da li je to zato što suviše dugo radimo? Lepo smo vam rekli: nećete izdržati, izgubićete koncentraciju – i evo šta ste sada uradili. Ko ste vi, gospodine Duliću, da cenzurišete naslov knjige profesora doktora Vojislava Šešelja? Da li ste vi uopšte svesni šta ste malopre uradili? Poslednja knjiga doktora Vojislava Šešelja zove se "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić". Očekujem opomenu. Ili ćete možda da izreknete opomenu Vojislavu Šešelju što je napisao tu knjigu i taj naslov stavio?
Pošto ste insistirali na opomeni, izričem vam opomenu jer je naslov zaista uvredljiv. Možemo sate da provedemo raspravljajući o tome da li je uvredljiv....
Provešćemo do sutra. Da vas podsetim, gospodine Duliću, kako su one večeri kada je gospodin Tomislav Nikolić biran za predsednika Skupštine vaše kolege Šutanovac, Dušan Petrović, Srđan Milivojević citirali za govornicom naslov knjige dr Vojislava Šešelja "Politički ortakluk kurve del Ponte i kurve del Koštunica". Tada niko nikome nije izricao opomenu, i ne treba da izriče opomenu, a ako vi štitite lik i delo Nataše Kandić, to je zaista vaš problem. Mi znamo, i to smo vam rekli na početku, da ste vi predsednik parlamenta zahvaljujući Sonji Liht. Znamo da ste vi čedo nevladinih organizacija. Ali to vam ne daje za pravo, i to vam nećemo dozvoliti, gospodine Duliću, da idete toliko daleko da vam padne na pamet da vi procenjujete da li je uvredljiv ili nije uvredljiv naslov knjige dr Vojislava Šešelja. Ili bilo čije knjige. Je l' vi vidite kakvi se sve naslovi knjiga pojavljuju po knjižarama u Srbiji? Da li je to ikakav problem? Naravno da nije. Autor ima pravo da nazove knjigu kako god on misli da treba da je nazove. Zbog čega je to uradio, to je njegova stvar. A vi da izričete narodnim poslanicima opomene, da mi izreknete opomenu zato što kažem da se večeras u sedam gradova u Srbiji održava promocija poslednje knjige Vojislava Šešelja (zasad poslednje) koja se zove "Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić"?! U sedam gradova u Srbiji je večeras promocija te knjige. Da nećete možda da pošaljete vašu CIA, BIA, ne znam koga sve, da hapse ljude koji govore? Svi mi govorimo na tim promocijama i slušaju nas hiljade građana. Njima to ne smeta. A meni je zaista žao, gospodine Duliću, što ste pokazali svoje pravo lice. Zaista sam očekivala, odnosno bila ubeđena, uverena u to da ste demokrata, mlad čovek, razuman. Bili ste mali kad su se cenzurisale knjige, ne znam odakle ste i od koga ste to nasledili da vam uopšte pada na pamet da vi cenzurišete naslov nečije knjige ili neku knjigu. Neka vam služi na čast i budite sigurni da ćemo ovo da vam pamtimo i podsećaćemo vas kroz Poslovnik vrlo često na ovo.
Zahvaljujem. Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvinjavam se, završili smo taj amandman. Na član 22. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Dejan Mirović. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin Mirović je podneo amandman na član 22, gde je predvideo da se u stavu 1. broj "90" zamenjuje brojem "30". Kako glasi član 22? Odnosi se na raspuštanje Narodne skupštine kao ustavnu dužnost predsednika Republike. Član 22. glasi: ''Predsednik Republike dužan je da raspusti Narodnu skupštinu ako Narodna skupština u roku od 90 dana od dana svog konstituisanja ne izabere Vladu ili ako ne izabere novu Vladu u roku od 30 dana od dana kad je prethodnoj Vladi prestao mandat''. Ovde je očigledno napravljen lapsus, jer je i Ustav Republike Srbije definisao da je rok za izbor nove Vlade 90 dana. Naša želja je bila, i ovo je, u stvari, nešto slično amandmanu gospodina Todorovića na član 18, da se ovi rokovi nekako skrate. S obzirom da je to Ustav definisao, treba razmišljati o izmenama Ustava i ima i drugih problema s tim, tako da vrlo brzo mora da se razmišlja o tome da se to uradi. Treba razmišljati da se i u samom Ustavu ovi rokovi skrate. Imali smo u toku ove godine, posle poslednjih parlamentarnih izbora, situaciju da smo dobili Vladu poslednjeg, devedesetog dana od konstituisanja Skupštine, i to u pet do dvanaest uveče. Trebalo bi tu situaciju nekako prevazići. Nije Srbija danas u situaciji da može da čeka tri meseca na novu Vladu. Molio bih gospodina Milivojevića malo da sasluša. Nije Srbija danas u situaciji, nije u takvom stanju da može da bude tri ili više meseci bez Vlade. Zato je bitno razmišljati o tome da se izmenama Ustava ovi rokovi skrate, da dobijemo Vladu u što kraćem roku kako bi mogla da rešava probleme koji postoje. Amandman gospodina Todorovića na član 18. imao je isti smisao, da se uredi način predlaganja mandatara, precizno zakonom, i da se rokovi za taj postupak skrate, da ne ostaje to u nadležnosti predsednika u nedogled, do poslednjeg, 90. dana i da onda poslednjeg tog dana čekamo da li će Solana da se seti, odluči i prelomi da napravi Vladu Srbije. A ako on to već i radi, dajte da mu skratimo to vreme, pa neka to uradi za 30 dana, ako može, a ako ne, onda ćemo mi sami praviti Vladu ili ići na nove izbore. Gospodin Mirović je u drugom delu svog amandmana predvideo da se posle stava 1. dodaje novi stav 2. koji glasi: ''Istovremeno sa raspuštanjem Narodne skupštine predsednikRepublike raspisuje nove izbore za Narodnu skupštinu''. To je logično i trebalo je predlagač to da prihvati. Logična je obavezapredsednika Republike da, čim se raspusti Narodna skupština, raspiše nove izbore, ali to mora da stoji u zakonu, a ne da ostane na nekom slobodnom i proizvoljnom tumačenju predsedniku Republike. Uz izvinjenje prisutnim poslanicima, malo bih se udaljio od dnevnog reda i, s obzirom da je gospodin Marković prisutan ovde, a da se ovo o čemu ću pričati odnosi i na njega, skrenuo vašu pažnju na jednu situaciju, koju imamo danas u Beogradu. Naime, već četiri puna dana jedan građanin Beograda štrajkuje glađu pred Palatom pravde. Teška je to odluka u ovom vremenu, ovih dana kada su temperature ispod nule. Radi se o izvesnom gospodinu Milanu Tešiću iz Jakova koji već četiri puna dana štrajkuje tražeći pravdu koju čeka punih deset godina. O čemu se radi? Gospodin Tešić je bio zaposlen, verovatno je i dan danas, u PKB-u, odnosno nekadašnjem preduzeću "7. juli" (mislim da se tako zvalo) u Surčinu. Daleke 1998. godine iz Fonda solidarnosti deljen je jedan stan u tom preduzeću. On je tada trebalo da dobije stan jer je bio na prvom mestu na rang-listi. Međutim, stambena komisija preduzeća je napravila određene nepravilnosti u raspodeli, tako da je i predsednik komisije krivično odgovarao zbog toga, a tu situaciju, dok se komisija nagađala oko toga i pokušavala to da uradi, iskoristio je tadašnji direktor preduzeća gospodin Miloš Bugarin i stan protivzakonito dodelio jednom zaposlenom u preduzeću. Ovo je bitno jer je gospodin Miloš Bugarin danas predsednik Privredne komore Srbije, ako ja imam dobre informacije, a po nekim navodima iz sredstava javnog informisanja i bliski saradnik ili prijatelj gospodina Milana Markovića, aktuelnog ministra za državnu upravu. Takođe je bitno reći i to da je gospodin Marković u tom momentu, kada se sve ovo dešavalo, bio predsednik upravnog odbora ovog preduzeća i zato je bitno da se ovo čuje ovde i da se zna. Naime, posle pokretanja sudskog postupka, Opštinski prvostepeni sud je doneo odluku da se poništi rešenje komisije, Okružni sud je tu odluku potvrdio i Vrhovni sud je to potvrdio. Nažalost, nije se po tome postupilo. Odnosno, komisija koja je ponovo formirana 2002. godine napravila je isti propust, pa je gospodin Tešić ponovo krenuo da pravdu isteruje preko suda i ponovo je prvostepeni sud doneo istu odluku da se poništi rešenje komisije, ali je onda, na volšeban način, Okružni sud tu odluku preinačio. I to je razlog zbog čega gospodin Tešić sada štrajkuje glađu. Naravno, i to je argument više, preduzeće se nije žalilo na odluku prvostepenog suda, ali je, rekao sam, na volšeban način, drugostepeni organ, Okružni sud, odluku prvostepenog preinačio. Pozivam nadležne, pre svega ministra pravde, da reaguju na ovo. Četiri dana i noći stajati ili sedeti napolju na ovim temperaturama je strašno samo po sebi. Neko u ovoj državi mora da reaguje na ovakve slučajeve, ali da reaguje odmah, da se ne čeka nekakav drugačiji, neželjeni ishod. Slično se dešava i sa drugim ljudima, koji nemaju više načina da ostvare svoja prava pa se odlučuju na ovako teške korake. Slično je i sa ovim ljudima iz Prokuplja, koji već mesecima štrajkuju na razne načine, i sa mnogim drugima u državi Srbiji. Sve to govori o situaciji i stanju u kome se država Srbija nalazi. Molim gospodina Markovića, koji je prisutan ovde, a molim i ministra pravde da učine sve da ovaj čovek što pre prekine štrajk glađu, da se pokuša videti šta je to u Okružnom sudu u Beogradu. Ja sam danas posetio čoveka. Slučajno je tu bio i advokat suprotne strane, koji mi je rekao da je on napustio proces jer je shvatio o čemu se radi. To opet dovoljno govori o situaciji u ovom predmetu, u ovom sporu, i o situaciji u pravosuđu Srbije uopšte. Naravno, uz izuzetak onih časnih sudija, koji pošteno obavljaju svoj posao.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč po amandmanu narodnog poslanika Dejana Mirovića? (Ne.) Na član 23. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović. Izvol'te, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mislim da ima dosta bisera u predlogu ovog zakona, ali ovaj član i obrazloženje zaslužuju posebnu pažnju. Stvarno bih bio izuzetno raspoložen da čujem vaše mišljenje i vaš stav po pitanju ovog člana i obrazloženja jer, hteli vi ili ne, ovaj zakon ide na vašu dušu i pretpostavljam da niste spremni da branite baš sve i svakoga jer nema razloga. Neke stvari ipak treba prihvatiti, pre svega zato što su zdravorazumske, jer ovako kako je predloženo u članu, stvarno je besmisleno. Uložio sam dosta napora, mogu i da prihvatim da nisam baš u stanju da na najbolji način to razumem, pa bih želeo ipak da vi objasnite. Član 23 – ''Odnosi predsednika Republike s drugim državnim organima''. Evo kako je to genijalno formulisano. Vrlo precizno. Ne ostavlja nikakvu dilemu ni sumnju kada je u pitanju funkcionisanje predsednika Republike s drugim državnim organima. Kaže: ''Odnosi predsednika Republike s drugim državnim organima zasnivaju se na saradnji i obaveštavanju, u skladu sa Ustavom, zakonom i drugim...''.Ovo je važno – ''na saradnji i obaveštavanju''. Prosto neverovatno. Gospodin Milorad Buha je tražio da se ovo ''na saradnji i obaveštavanju'' briše, potpuno logično. Predsednik Republike sa drugim državnim organima sarađuje na osnovu Ustava i zakona, i ničega više, aman. Pre svega, svesni ste koliko predsednika, i kod nas i u drugim državama, uopšte ne sarađuje s drugim državnim organima, recimo sa Vladom, nego ima izuzetno velikih problema u toj saradnji, čak do skoro otvorenih neprijateljstava ili prepucavanja preko sredstava javnog informisanja. Samo da vas podsetim na period kada je predsednik SRJ bio Vojislav Koštunica, a predsednik Vlade Republike Srbije Zoran Đinđić. Koliko je tu bilo problema. Kakva saradnja? Tu je bilo takvih problema, takvog neprijateljstva, da smo u jednom momentu maltene došli u situaciju da strahujemo da li će doći do obračuna između policije i Vojske. Vojsku je držao Vojislav Koštunica, policiju je držao Zoran Đinđić. Setite se, recimo, nedavno je u Izraelu bio problem sa njihovim predsednikom zbog jedne afere. Protiv njega je čak pokrenut i sudski postupak. Kakva je tu mogla da bude saradnja i obaveštavanje? Setite se, takav primer ste imali i u Češkoj. Setite se Amerike, vašeg svetionika demokratije, slobode. Setite se njihovog predsednika i problema, ne sa Vladom, oni imaju predsednički sistem, ali sa Kongresom, zbog afere sa Monikom Levinski. Sećate se? I zamislite sada ovo objašnjenje koje ste dali, gospodine ministre. Kaže: ''Amandman se ne prihvata. Predlog zakona određuje princip saradnje i obaveštavanja kao jedan od osnovnih principa neophodnih za pravilan rad državnih organa''. Molim vas, gospodine ministre, kako ste mogli ovakvo obrazloženje da date? Ovo je toliko nesuvislo. Razumem da ste vi za mir, bilo je i ranije nekih koji su bili za mir, ali molim vas, ovakvo objašnjenje zbog čega se odbija amandman skoro nisam imao prilike da čitam, a dosta dugo sam u Skupštini Srbije. Ovo su novi vidici? Slažem se da vi u svojoj koaliciji proširujete te vidike, ali moram da priznam da će oni možda za vas biti prošireni, produbljeni, a što se tiče Skupštine Srbije, stvarno mislim da ovo prelazi sve moguće granice. Verujte da ćete kroz neko vreme, neko će se ovim pozabaviti, i stvarno ćete služiti za podsmeh, potpuno opravdano, jer ovo stvarno nema smisla. Ovako potcenjivati Skupštinu Republike Srbije, poslanike – ovakvo obrazloženje ne priliči ni da ste dali đacima do četvrtog razreda osmogodišnje škole. Kako funkcioniše predsednik države? Je l' to razlog? Je l' to osnovni princip? Ili je to možda iz nekih ranijih vremena? ''Ništa nas ne sme iznenaditi'' i sve ono što je bilo vezano za civilnu odbranu ili neke druge službe. Gospodine ministre, mislim da imate još vremena da prihvatite ovaj amandman poslanika SRS i da ovako nebulozno objašnjenje stavite ad akta.
Hvala. Da li još neko želi reč po amandmanu narodnog poslanika Milorada Buhe? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, po Poslovniku. Izvolite, gospođo Radeta.
Dame i gospodo poslanici, član 225. Poslovnika, stav 1. kaže: ''Narodni poslanik ima pravo da bude obavešten o svim pitanjima potrebnim za vršenje funkcije narodnog poslanika''. Mnogo narodnih poslanika mi je reklo da im je, radi vršenja njihove funkcije, neophodno da saznaju kako se sve zovu knjige profesora doktora Vojislava Šešelja, a izdao je 103 knjige. Evo, ja ću sada, shodno članu 225. stav 1, da upoznam narodne poslanike sa ovim naslovima: "Vreme preispitivanja", "Hajka na jeretika", "Fenomenologija balkanskog despotizma", "Veleizdajnički proces", "Narkomanija Vuka manitoga", "Politika kao izazov savesti", "Milan Panić mora pasti", "Na međunarodnoj sceni", "Sučeljavanje sa sedmom silom", "Narodni tribun", "Poslaničke besede", "Filipike četničkog vojvode", "Pali, žari, dedinjski dizdare", "Crveni tiranin sa Dedinja", "Da sve srpsko bude kao zemunsko", "Promene po volji naroda", "Bez dlake na jeziku", "Moć argumenata", "Falsifikovana volja naroda", "Vlada nacionalnog jedinstva", "Srbija pod američkim bombama", "Dok patriote obnavljaju, izdajnici razaraju", "Radikali se nisu obrukali", "Pakleni planovi Zapada", "Kontrarevolucionar u buldožer revoluciji", "Dosmanlijski zulum nad Srbijom", "Kontinuitet radikalske doslednosti", "Glavni Miloševićev politički robijaš", "Ubistvo ministra odbrane Pavla Bulatovića", "Dosmanlijski sejmeni na Pravnom fakultetu", "Glogov kolac u dosovskom srcu", "Dosmanlije kao novi janjičari", "Četnička sablja nad dosmanlijskom glavom", "Na junačkim rukama kroz srpsku Boku", "Kora od banane", "Srpski četnički pokret", "Srpska radikalna stranka", "Peti otadžbinski kongres", "Sudanije nepokornog vojvode", "Ideologija srpskog nacionalizma", "Afirmacija parlamentarizma", "Slom savezne države", "Žigosanje dosmanlijskog beščašća", "Čelični vojvoda", "Stazom slave u službi otadžbine", "Hrabrost i savesnost u istorijskim lomovima", "Uporna odbrana srpstva", "Stanko Subotić - Cane Žabac, kralj duvanske mafije", "Mafijaška pudlica Nebojša Čović", "Cijin major Grujica Spasović", "Četnički vojvoda pred Haškim tribunalom", "Suočavanje sa haškim inkvizitorima", "Haški dosije nabeđenog ratnog zločinca"... Gospodine Albijaniću, javljam se ponovo za reč, po istom članu Poslovnika, i nastavljam. (Predsedavajući: Izvolite.) Hvala. Dakle, pročitala sam 53. "Pocepana haška inkvizitorska odežda", "U čeljustima kurve Del Ponte", "Genocidni izraelski diplomata Teodor Meron", "Đavolov šegrt zločinački rimski papa Jovan Pavle Drugi", "Vašingtonski seksualni manijak Bil Klinton", "Haško bajramsko prase", "Lažljiva haška pederčina Džefri Najs", "Svedok odbrane Slobodana Miloševića u haškom procesu", "Engleski pederski isprdak Toni Bler", "Kriminalac i ratni zločinac Havijer Solana", "Podmukli galski picopevac Žak Širak", "Hitlerovi najverniji sledbenici Helmut Kol i Hans Genšer", "Krvave ručerde Madlen Olbrajt", "Pontifeks maksimum satanističke crkve Jovan Pavle Drugi", "Antihristov namesnik zlikovački rimski papa Benedikt Šesnaesti", "Najveći izdajnik Rusije Boris Jeljcin", "Milo Đukanović novi Skenderbeg Crnojević", "Boris Tadić novi Sinan Paša Kodža", "Izdajnički akreditivi ustaškog konzula Vuka Draškovića", "Politički ortakluk kurve del Ponte i kurve del Koštunica", "Vatikan glavno Satanino gnezdo", "Rimska kurija večito žedna srpske krvi", "Evropska unija satanistička tvorevina", "Vatikanski antisrpski element Franjo Tuđman", "Američki antisrpski instrument Alija Izetbegović", "Holandski kurvin sin Alfons Ori", "Ubica Slobodana Miloševića Patrik Robinson", ''Korumpirani predsednik nelegalnog Haškog suda Fausto Pokar'', ''Pitomac minhenske pivnice Volfgang Šomburg'', ''Haški štrajk glađu'', ''Varvarska gozba'', ''Kad bitange marširaju'', ''Siktanje crvene zmije'', ''Skalpiranje kao smisao informisanja'', ''Ko poseče bega Gutenberga'', ''Robija kao sudbina'', ''Politička partija prodanovića'', ''Pokvareni malteški pacov Karmel Agius'', ''Smrdljiva gvajanska svinja Mohamed Šahabudin'', ''Pljačkaš novca Ujedinjenih nacija Hans Holcijus'', ''Degenerisani majmun Bakone Džastis Moloto'', ''Retardirana haška tužiteljka Hildegard Uerc Reclaf'', ''Ljubavnik Džefrija Najsa Danijel Sakson'', ''Jedna banana za Kofi Anana'', ''Afera Hrtkovci i ustaška kurva Nataša Kandić'', ''Haška instrumentalizacija lažnih svedoka'', ''Rimokatolički zločinački projekat veštačke hrvatske nacije'', ''Ubistvo mafijaškog premijera Zorana Đinđića'', ''Mafija ubila svog lidera''. Dame i gospodo poslanici, poštovani građani Srbije, sve ove knjige možete da kupite u sedištu Srpske radikalne stranke ...
Nemojte to da radite, molim vas.
... odnosno možemo da vam ih poklonimo u sedištu SRS-a u Zemunu i, ako odete u naše opštinske odbore, pokloniće vam ove knjige. Hvala.
Nemojte to da radite, molim vas. Daćemo jedno obaveštenje. Radićemo do 20.55 sati, dotle imamo televizijski prenos, uredan. Pošto se niko više ne javlja na član 23, prelazimo na amandman... Dobro, na amandman Milorada Buhe javlja se za reč narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS. Izvolite.
Zaista je stav 1. člana 23. besmislen. Pročitajte pažljivo celu rečenicu, vadite umetnute rečenice i pokušajte da nađete smisao. Šta je hteo predlagač zakona ovakvom besmislenom odredbom? Da bi i oni koji nisu imali Predlog zakona u rukama shvatili o čemu se radi, odredba glasi: ''Odnosi predsednika Republike s drugim državnim organima zasnivaju se na saradnji i obaveštavanju, u skladu sa Ustavom, zakonom i drugim propisima i odvijaju se bez odlaganja kad to iziskuje nesmetano izvršavanje nadležnosti predsednika Republike''. Kome je palo na pamet da napiše ovakvu rečenicu? Znači, odnosi predsednika Republike s drugim državnim organima zasnivaju se na obaveštavanju i saradnji. Kako mogu odnosi da se zasnivaju na obaveštavanju? Mogu da počinju obaveštavanjem, mogu da se završe obaveštavanjem, ali – da se zasnivaju na obaveštavanju? Hoće li neko da obaveštava predsednika Republike da su odnosi počeli? Onda kaže - odnosi će da se odvijaju bez odlaganja. Šta ste hteli time da kažete? Na kraju, ima li kaznenih odredbi ako se odnosi između predsednika Republike i predsednika Vlade, bilo kakve odnose da ste imali u vidu, ne odvijaju bez odlaganja ili ako se ne odvijaju na saradnji i obaveštavanju? I zašto bi predsednik Republike baš bio dužan da bez odlaganja ima odnose s predsednikom Vlade? Možda mu treba neko vreme da razmisli kakve će odnose da ima s njim. Dalje, zašto bi postojalo neko obaveštavanje? Šta tačno ova odredba definiše? Odnose predsednika Republike s kime? Sa drugim državnim organima. Znate li koliko ima drugih državnih organa? Hoće li on sve njih da obaveštava? Hoće li on sa svima njima da ima odnose bez odlaganja? Što predsednika Republike izvrgavate ovakvomzakonu? Hoće li da povredi Ustav ako nema saradnju s drugim državnim organima bez odlaganja, po sistemu obaveštavanja? Hoće li da bude razrešen predsednik Republike kad se ne svidi volji dve trećine poslanika u Narodnoj skupštini, a oni uvek imaju uz sebe Ustavni sud? A kako ćete naterati predsednika Republike da ovako nejasnu odredbu sprovede u delo? Ajde da ste rekli: odnosi drugih državnih organa s predsednikom odvijaće se nesmetano. Ali vi predsednika terate da sa drugim državnim organima ima nesmetanu saradnju koja će se odvijati po sistemu obaveštavanja. Ovo je pisao neko iz DSS-a, pošto vi nikada nećete imati predsednika Republike, očigledno. Mi koji se spremamo za ovu funkciju zaista bismo želeli da znamo šta to od nas zahtevate, da vam kažemo da li možemo da ispunimo vaše uslove ili ne. Nigde niko ne može da natera predsednika Republike s kim će da sarađuje, na koji će način da sarađuje. Ako je po sistemu obaveštavanja i uzbunjivanja, da li će da se priznaju njegovi telefonski razgovori kao način saradnje? Da li će morati da šalje poštu kurirom? Da li će da bude priznat datum kad je on u poštu predao neko obaveštenje drugom državnom organu? Gde su rokovi da obavesti neki drugi državni organ o onome što je osnov njihove saradnje? Natrpali ste 27 članova u besmisleni Predlog zakona. Nikoga neće obavezivati ni na šta ovaj zakon, čak ni predsednika Republike. Trebalo je da imate malo više poštovanja prema onome koga će izabrati građani Srbije većinom. Da se ponosi zakonom na osnovu koga je regulisana njegova funkcija, na osnovu koga je biran, na osnovu koga se razrešava, na osnovu koga, u saradnji s drugim državnim organima, vodi zemlju. Vi znate da on predstavlja Srbiju u zemlji i inostranstvu, znate da komanduje Vojskom, u skladu sa zakonom. O tome je trebalo ovde reći - komanduje Vojskom u skladu sa tim i tim principom, preko tog i tog formira svoj kabinet. Šta ste ovde odredili o predsedniku Republike? Zaista ništa, izuzev da, u ove kasne noćne sate, pred vrlo malo poslanika, a ni vi uopšte niste zainteresovani za ovaj zakon, obrazlažemo Predlog zakona koji nema ko da brani. Naravno da ćemo mi ozbiljno da se ponašamo prema funkciji predsednika Republike, ali nemamo obavezu, niti nam moral dozvoljava, da se ozbiljno ponašamo prema ovom Predlogu zakona. Znam da veliki deo Vlade nikada ne bi stao iza ovakvog Predloga zakona, ali onaj drugi deo, koji vlada Srbijom a ništa ga ne interesuje, njemu je ovaj zakon, izgleda, sasvim po volji.
Hvala, gospodine Nikoliću. Da li se još neko javlja za reč po amandmanu na član 23? (Ne.) Na član 23. amandman je podneo narodni poslanik Zvonimir Stević. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se Amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je Amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević. Izvolite, gospodine Steviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, podneo sam amandman na član 23. zakona o predsedniku države, na četvrto poglavlje, za koje smatram da je veoma bitno. Zarad javnosti želim da pročitam prvi stav: ''Odnosi predsednika Republike s drugim državnim organima zasnivaju se na saradnji i obaveštavanju, u skladu sa Ustavom, zakonom i drugim propisima i odvijaju se bez odlaganja kad to iziskuje nesmetano izvršavanje nadležnosti predsednika Republike.'' U članu 23. stav 1. reči ''na saradnji i obaveštavanju'' zamenjuju se rečima ''dužnostima i pravima''. Ne mogu se odnosi predsednika Republike sa drugim državnim organima zasnivati pre svega na saradnji jer nisu u pitanju međunarodne nevladine organizacije, već državni organi koji moraju da funkcionišu i obavljaju svoje dužnosti, u skladu sa Ustavom i zakonom. Ne mogu se odnosi predsednika Republike i Vlade zasnivati npr. na njihovom raspoloženju da sarađuju ili ne. Radi se o najvišim državnim organima, koji predstavljaju zemlju i narod i odlučuju o sudbini države, tako da mora biti presudna ustavna i zakonska obaveza, a ne volja da sarađuju. Zaista je odgovor koji sam dobio da se ovaj amandman ne prihvata, u najmanju ruku, smešan. Kaže: ''Amandman se ne prihvata. Predlog zakona određuje princip saradnje i obaveštavanja kao jedan od osnovnih principa neophodnih za pravilan rad državnih organa''. Voleo bih da mi ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu kaže koji su to principi saradnje i obaveštavanja. Je l' ta saradnja između državnih organa zavisi od nečije milosti ili nemilosti, od nečije volje ili nevolje? Je l' ta saradnja državnih organa zavisi od nečije želje? S obzirom da je u toku dugogodišnja destabilizacija države Srbije, pitam vas kako će da sarađuju Ministarstvo odbrane i predsednik Republike? Hoće li oni da se obaveštavaju i sarađuju ili oni imaju ustavnu i zakonsku obavezu da štite teritorijalni integritet i suverenitet? Kakva je saradnja s Ministarstvom za unutrašnje poslove kada je u pitanju javni red na prostoru države Srbije? Rasprava je pokazala, u načelu i pojedinostima, da je ovo zakon koji je pisan za jednog predsednika. Vi, gospodine ministre, veoma mudro i dosta dobro branite stranačke pozicije i zakon je u tom pravcu pisan. Više od polovine ovog zakonskog predloga bavi se time šta će biti s bivšim predsednikom. To šta će biti s bivšim predsednikom – vi ste pokazali koliko poštujete zakon. Iako je postojao zakon o bivšem predsedniku, vi, kada ste došli na vlast, zakon niste poštovali nego ste bivšeg predsednika jednostavno, mimo zakona, mimo Ustava, isporučili Haškom tribunalu. Želim da vam kažem, zarad javnosti, da je Slobodan Milošević pokazao kakav treba da bude predsednik države Srbije, a vaš predsednik – kakav ne treba da bude predsednik države Srbije. SPS neće podržati Predlog zakona o predsedniku Republike. Mi smatramo da treba doneti zakon, ali da on treba da reguliše nadležnosti predsednika Republike, a ovaj Predlog zakona to ne čini. Zato smatram da, zbog očuvanja teritorijalnog integriteta i suvereniteta države Srbije, u Danu za glasanje narodni poslanici treba da prihvate amandman koji sam ja predložio, da se na osnovu prava i dužnosti vrše najviše državne funkcije u državi Srbiji. Ministre, vi ne slušate. Mi smo imali razgovor u Socijalističkoj partiji oko opštinskih veća i lokalne samouprave na Kosovu i Metohiji. Malopre ste, posle mog izlaganja ovde, izašli za govornicu i, neprimereno za jednog ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, rekli: ja sam to preneo ministru za Kosovo i Metohiju. Vaša je ustavna obaveza da, shodno svojim ovlašćenjima, omogućite funkcionisanje lokalne samouprave na celoj teritoriji države Srbije, u svim opštinama. Vaši su lokalni koordinatori koje ste izmislili 2000. godine. Umesto kolektivnih organa, na delu su inokosni organi. Ima određenih zloupotreba, što nije sporno. Mi smo, kao Socijalistička partija, i tada, a i sada predlažemo, zbog nastalih okolnosti, zbog nemogućnosti sprovođenja izbora, da je vreme da se uvedu opštinska veća. Videćemo kako ćete to u zakonima o lokalnoj samoupravi i teritorijalnoj organizaciji da uredite, da se uvedu opštinska veća koja će, zbog nemogućnosti sprovođenja izbora, da vrše funkciju lokalne samouprave na prostoru Kosova i Metohije dok se ne steknu uslovi. Nije to u nadležnosti Ministarstva za Kosovo i Metohiju, u vašoj je nadležnosti. Videćemo, kada budu zakoni o lokalnoj samoupravi i o teritorijalnoj organizaciji, kako će to da bude. Hvala.
Ministar, gospodin Milan Marković ima reč.
Gospodine Steviću, ne znam zašto diskutujete na ovaj način. Zakon o ministarstvima, član 23, utvrdio je nadležnosti Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Kada je donošen Zakon o ministarstvima, utvrđeno je novo ministarstvo koje se zove Ministarstvo za Kosovo i Metohiju. Na čelu tog ministarstva je gospodin Samardžić. Shodno Zakonu o ministarstvima, tom ministarstvu su direktno stavljena u nadležnost pitanja lokalne samouprave na Kosovu i Metohiji. Ne mogu da verujem da vi to ne znate. Najlakše je nekoga tako paušalno optužiti. Kako možete da kažete ovde da je Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu nadležno za lokalnu samoupravu teritorije Kosova i Metohije, kada postoji Zakon o ministarstvima, koji vi morate znati kao narodni poslanik, u kome jasno piše da je to nadležnost Ministarstva za Kosovo i Metohiju? Lepo sam vam rekao, uvažio sam sve vaše argumente, štaviše složio sam se s vama, predložio sam gospodinu Samardžiću sve to. Ne znam kako možete sada mene da optužite, da na bilo koji način imputirate bilo kakvu vrstu odgovornosti ministarstvu koje nije nadležno za to pitanje. To bi jednako bilo kao kada biste mi bilo koje drugo pitanje iz rada organa državne uprave ovde imputirali a koje nije navedeno u članu 23. Zakona o ministarstvima.
Sve je u redu. Samo bez žuči, gospodine ministre. Replika, narodni poslanik Zvonimir Stević, po članu 101. Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, niste u pravu. Nisam vas optužio, nego želim da vam sa činjenicama, argumentima kažem, kao ministru za državnu upravu i lokalnu samoupravu, šta bi trebalo da radite. Je l' ovo dokaz odnosa Vlade Republike Srbije i ministarstva i državne politike prema Kosovu i Metohiji? Ovo je povezano s tim o kakvoj se saradnji malopre govorilo. Znači, ovde nema saradnje nego ste podeljeni, blokovski ste podeljeni. Ovo znači - brigo moja, pređi na drugoga. Ako smo formirali Ministarstvo za Kosovo i Metohiju, šta to znači? Sada je to vlada za Kosovo i Metohiju? Po vašem, kako vi tumačite, znači, zdravstvo i obrazovanje i javna preduzeća i infrastruktura itd., sve da se natovari na Ministarstvo za Kosovo i Metohiju. Govorim principijelno, s obzirom da sam pravnik po struci, radio sam u lokalnoj samoupravi – nije za ovih osam godina Ministarstvo za upravu i lokalnu samoupravu, kako se zvalo, ovom problemu ozbiljno pristupilo. Mi smo razgovarali. Ministarstvo za Kosovo i Metohiju razgovara, državni sekretar razgovara, Koordinacioni centar razgovara, pregovara – nema rešenja. A mi smo se dogovorili, vi ste prihvatili kada smo imali sastanak. Smatram da je to u nadležnosti Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu. Ko vodi opštinska veća? Ne može Ministarstvo za Kosovo i Metohiju. Vi kažete - u skladu sa zakonom. A ja želim da vas podsetim, vas i građane, u preambuli Ustava se kaže: ''Polazeći od državne tradicije srpskog naroda i ravnopravnosti svih građana i etničkih zajednica u Srbiji, polazeći i od toga da je Pokrajina Kosovo i Metohija sastavni deo teritorije Srbije, da ima položaj suštinske autonomije u okviru suverene države Srbije i da iz takvog položaja Pokrajine Kosovo i Metohija slede ustavne obaveze svih državnih organa da zastupaju i štite državne interese Srbije na Kosovu i Metohiji u svim unutrašnjim i spoljnim političkim odnosima. To podrazumeva – sedite vi, gospodo iz Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu i Ministarstva za Kosovo i Metohiju, i da pitanje lokalne samouprave, koordinatora opštinskih veća, izbora, neizbora definišemo u interesu građana Kosova i Metohije.
Da li se još neko javlja za reč po amandmanu poslanika Zvonimira Stevića? (Ne.) Hvala. Na član 26. amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Vlada nije prihvatila amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić. Izvol'te, gospodine Iliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS, podneo sam amandman na član 26. koji glasi: ''U Generalnom sekretarijatu vrše se poslovi koji su u vezi sa ostvarivanjem prava predsednika Republike, supružnika predsednika Republike i bivšeg predsednika Republike''. Samo bih citirao stav 2. u članu 26, koji je veoma opširan i koji kaže: ''U Generalnom sekretarijatu vrše se poslovi koji su u vezi sa ostvarivanjem prava predsednika Republike na platu i druga prava iz rada, prava supružnika predsednika Republike i prava bivšeg predsednika Republike na naknadu plate, na mesečno primanje pošto mu prestane pravo na naknadu plate, kao i pravo na posebno mesečno primanje''. Još samo fali da se ovim članom reguliše kad se predsednik budi, kad se tušira itd. Ovim amandmanom se preciznije utvrđuje pravna norma koja se odnosi na poslove Generalnog sekretarijata vezane za ostvarivanje prava predsednika Republike, odnosno bivšeg predsednika Republike. Sam Predlog zakona, pa i ovaj član, kao da već priprema teren za bivšeg predsednika Srbije. Uvode se nove beneficije, obezbeđuje se sasvim drugačiji status za bivšeg predsednika, koje do sada nisu bile zakonska obaveza. Njihovim položajem ne bavi se samo ovaj član 26. Predloga zakona, ali u suštini, teže ka istom cilju. Pored Generalnog sekretarijata, deo poslova vezanih za funkcionisanje predsednika Republike obavljaju i šef Kabineta i savetnici. Kad se pomene šef Kabineta, odmah se setim, a verovatno i vi, poštovani narodni poslanici, onog Nemanje Kolesara, doduše tadašnjeg šefa kabineta predsednika vlade Zorana Đinđića, i čudo da ga Boris Tadić nije angažovao za svog šefa Kabineta, s obzirom da čovek ima veliko iskustvo u oblasti mahinacija, pljački, kao što su cementare, železare, brodogradilišta itd. U Predlogu zakona dat je širok spektar prava predsednika Republike, kao i prava bivšeg predsednika Republike, njihovih supružnika itd. Tako su u ovaj član 26. u stav 2. mogli da stave čak i sve sitnice i pojedinosti vezane za predsednika i koje su nadležnosti Generalnog sekretarijata, recimo od odlaska na sportske manifestacije i utakmice (a tamo bolje i da ne ide), pa sve do prava na posećivanje koncertnih dvorana. Ovim zakonom se predlagač potrudio da umnogome popravi položaj i status bivšeg predsednika Republike. Kroz mnoge članove zakona, pa i kroz ovaj član 26, to se jasno primećuje. Doduše, ne znam da li će se to retroaktivno odraziti, ali za bivše predsednike je kasno. Slobodan Milošević je, kao bivši predsednik Republike, kidnapovan od strane državnih organa pa isporučen Hagu i tamo ubijen. Milan Milutinović je otputovao, kako se ono kaže, u Kinšasu, pod pretnjom da ne bude odveden sa vrećom preko glave. Ne znam da li se baš tako odnosi zakon prema bivšim predsednicima, ali očigledno da zakon za neke nije važio. Mislim na one, kako da kažem, bageriste, posle šerpa revolucije od 5. oktobra 2000. godine. Pitanje je sada kako će predsednik obavljati svoju dužnost, s obzirom na ovakve privilegije koje se podrazumevaju da bi predsednik funkcionisao. Da se ne desi ponovo bruka i sramota koju je Boris Tadić naneo srpskom narodu izvinjavajući se Mesiću, valjda što je još uvek ostalo nešto Srba u Hrvatskoj, nije sve raseljeno ili pobijeno. Zatim, Potočari, Srebrenica, a Bratunac i Skelane je zaboravio. Doduše, tamo je poslao nekog savetnika koji se, jadan, pogubio od straha zbog negodovanja Srba okupljenih na parastosu tri hiljade mučki pobijenih Srba na sam pomen imena Borisa Tadića. Ono što je do sada često radio Boris Tadić je činjenica da je upravo svoj generalni sekretarijat pretvarao u tim koji ga je pratio, ne u obavljanju dužnosti predsednika, već u predizbornoj kampanji, uključujući i savetnike i fantomsku Narodnu kancelariju, koja je sve samo ne narodna. Kada može Boris Tadić da krši neke osnovne etičke norme, pre svega mislim na to što, kao predsednik Srbije, obavlja i dalje dužnost predsednika stranke, Demokratske stranke, što ne bi to radili i njegovi saradnici? Ali, kako ste se pobrinuli za budućeg bivšeg predsednika Borisa Tadića, da mu zakonski pripremite debelu hladovinu, samo ukazuje na to da se već spremate da na predstojećim predsedničkim izborima doživite poraz od Srpske radikalne stranke. Što se tiče zaposlenih u Generalnom sekretarijatu, već se zna demokratska praksa - supruge bivših funkcionera, supruge sadašnjih funkcionera, braća, ujaci, kumovi, po rođačkoj, plus stranačkoj liniji, kao, na primer, bračni par Đilas i da ne pominjem neka imena... Kada ste već pisali ovaj stav 2, u ovako proširenom izdanju, mogli ste, pored silnih nabrajanja, da navedete da bivši predsednik ne može, na primer, da bude uhapšen zato što to traži neko izvan države Srbije. Pa, recimo, da ne može biti izručen stranoj zemlji itd. Neka stoji takvo slovo u zakonu. Nikada se ne zna hoće li opet neki ljudi, kao oni što su došli posle 5. oktobra, da urade ono što su radili čim im zavrne uvo Karla del Ponte. Nadam se da će ovaj amandman biti prihvaćen u Danu za glasanje. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS. Izvol'te, gospodine Nikoliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, manja će šteta biti ako prihvatite ovaj amandman i izbegnete ovo nabrajanje u stavu 2. člana 26, nego da ostane član 26, posebno stav 2, u kome se nabrajaju izvesne obaveze Generalnog sekretarijata, npr. prema bivšem predsedniku, koje su samo deo onoga što je, po vašem Predlogu zakona, u kasnijim članovima, u čl. 39. i 40, Generalni sekretarijat dužan da radi za bivšeg predsednika. Dakle, u članu 26. naveli ste da se u Generalnom sekretarijatu vrše poslovi koji se tiču prava bivšeg predsednika Republike na naknadu plate i mesečno primanje pošto mu prestane pravo na naknadu plate i time se iscrpljuju obaveze Generalnog sekretarijata prema bivšem predsedniku Republike. A u članu 39. u stavu 4. piše da savetnika i sekretara u Kancelariji bivšeg predsednika obezbeđuje Generalni sekretarijat. Pa onda u članu 40. piše da rad Kancelarije obezbeđuje Generalni sekretarijat, a da je naredbodavac za trošenje sredstava generalni sekretar. To znači da obaveze Generalnog sekretarijata prema bivšem predsedniku nisu svedene samo na njegovo pravo na platu i na naknadu po prestanku prava na platu, nego se tiču čitave funkcije ''bivši predsednik Srbije'', čitave funkcije. Znači, Generalni sekretarijat radi mnogo poslova za bivšeg predsednika iz dijapazona poslova predsednika. On ga obezbeđuje i stručno i tehnički. Kad ste napisali da Generalni sekretarijat obavlja stručne i tehničke poslove za predsednika, on to isto radi i za bivšeg predsednika. I to je ovde bilo mnogo važnije da napišete, nego da će supruga bivšeg predsednika imati neku platu ili naknadu. Zbog toga mislim da zakon nije urađen kako treba i da smo mi, zbog kratkoće vremena, amandmanima pokušali da ga popravimo. Možda nismo uspeli do kraja. Ali, da je Vlada htela da sarađuje, pa da je deo prihvatala, i dodavala i sama svojim amandmanima dodatno bolja rešenja, mislim da bismo imali dobar zakon. Ovako, sigurno ćemo ići u raspisivanje predsedničkih izbora sa veoma šturim i lošim zakonom o predsedniku Republike.
Hvala. Da li se još neko javlja za reč po amandmanu narodnog poslanika Radiše Ilića? (Ne.) Hvala. Stigli smo do amandmana na član 27, koji je podneo narodni poslanik Jadranko Vuković. Rad nastavljamo ujutru, u 10.00 časova. Hvala lepo.