Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 27. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: dr. Mirjam Bon Klanjšček, gospa Eva Irgl, gospa Janja Sluga, gospa Ljudmila Novak, gospa Vesna Vervega od 12. ure dalje, gospod Bojan Podkrajšek, dr. Anže Logar, dr. László Göncz po 15.30 uri in gospod Jernej Vrtovec od 16.30 ure dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 14. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O VAJENIŠTVU. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za izobraževanje, znanost in šport dr. Maji Makovec Brenčič.
Spoštovani predsednik dr. Milan Brglez, spoštovani poslanke in poslanci! Pred nami je Predlog zakona o vajeništvu, ki smo ga na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport usklajevali tako z vsemi deležniki v šolskem polju kot seveda tudi socialnimi partnerji. Predlagani zakon bo približal poklicno izobraževanje mladih potrebam delodajalcev in še tesneje povezal izobraževanje z gospodarstvom. Osnovni namen zakona je vzpostaviti čim prejšnjo poklicno socializacijo mladih. Vajeništvo je izjemno pomemben projekt, s katerim iščemo nove možnosti, tudi v luči zaposlovanja mladih, tudi izobraževanja in usposabljanja na način, ki je čim bližji trgu dela, potrebam delodajalcev. Določeni šolski programi bodo lahko še bolj prilagojeni tem potrebam, na drugi strani pa bodo lahko podjetja tudi skozi daljše obdobje sodelovanja z mladimi v resnici kadrovala na način, kot je to potrebno predvsem za njih, kakor tudi za dobrobit celotnega trga in posameznikov. Uvedba vajeništva je po mnenju in tudi viziji Evropske komisije eden ključnih stebrov za zmanjševanje brezposelnosti mladih, pa tudi njihove socialne izključenosti. Predlog, ki ga imamo danes v obravnavi, je zato ključnega pomena tudi za Slovenijo z vidika področja trga dela, zmanjševanja brezposelnosti mladih in predvsem njihovega hitrejšega vključevanja. Pri tem je pomembno, da bo za vajenca, ki se bo praktično usposabljal z delom pri delodajalcu, zagotovljeno varstvo v skladu z delovnopravnimi predpisi. Vajencu bo pripadala tudi nagrada, ki pa ne bo vplivala na družinske prejemke in socialne transferje družine. Vajeniška oblika izobraževanja se od obstoječih tako imenovanih dualnih oblik izobraževanja, kjer že povezujemo šolski sistem z gospodarstvom, razlikuje v tem, da se večji del izobraževanja izvede pri delodajalcu. Kot določa zakon, bo imel vajenec status dijaka, ki se najmanj 50 % izobraževalnega programa praktično usposablja na vajeniškem delovnem mestu. V primerjavi s sedanjimi oblikami to pomeni približno 56 tednov, danes, v sedanjih programih so take vrste sodelovanja največ do 24 tednov praktičnega usposabljanja. Pri tem bo imel povsem enake pravice in obveznosti kot dijak, ki bo v isti program vpisan v šolski obliki. Predlagani zakon dijakinjam in dijakom, vajenkam in vajencem zagotavlja varnost in kakovostno delovno in učno okolje. Vključitev vajeništva po predlogu zakona ni obvezna ne za delodajalce ne za dijake. Vključeni bodo tisti delodajalci, ki bodo imeli tako imenovana prosta vajeniška učna mesta in bodo za izvajanje vajeništva tudi izpolnjevali vse zahtevane pogoje. Zbornice bodo pri tem v pomoč in podporo pri izvajanju celotnega sistema in bodo povezovale trikotnik šola, delodajalec, zbornica. Dualni sistem tako s tem še krepimo in ga na novo dopolnjujemo z obsežnejšim sodelovanjem izobraževanja in gospodarstva. Seveda pa bo moralo biti pri tem sodelovanje vseh partnerjev čim bolj usklajeno, tako v dobro kot seveda odgovornost in pravice vseh, ki so vključeni v ta trikotnik. Dijaki vajenci, njihovi mentorji in izobraževalne ustanove so soodgovorni s tem tudi za kakovostno in kompetentno udejanjanje načrtov izobraževanja ter usposabljanja na vajeniškem učnem mestu. Pri tem je še posebej pomemben poudarek, ki ga dajemo tudi v zakonu, delovnopravnemu varstvu mladoletnih oseb v skladu z Zakonom o delovnih razmerjih. V predlog so vključene tudi odrasle osebe, saj se zavedamo pomena vseživljenjskega učenja, na kar nas opozarja ne samo trg dela, ampak tudi mednarodne raziskave OECD in tudi prihodnja demografska slika Slovenije. Vajeništvo bomo začeli poskusno uvajati v šolskem letu 2017/2017, in sicer v štirih programih srednjega poklicnega izobraževanja, to je mizar, kamnosek, oblikovalec kovin, orodjar, gastronom-hotelir, trije od teh so tudi deficitarni poklici. Vajeniško obliko bomo uvajali postopoma, in sicer pilotno, na omejenem, že omenjenem številu programov, za omejeno število vajencev, šol in delodajalcev. V prvih treh letih tako pričakujemo do 200 vajencev na generacijo, pri čemer bo število vključenih delodajalcev odvisno od števila registriranih vajeniških učnih mest in sklenjenih pogodb o vajeništvu. Spoštovane in spoštovani! Mislim, da je vajeništvo nekaj, s čimer se vsi strinjamo, prav pa je, da ga izvedemo odgovorno, kakovostno in predvsem z namenom čim večje bodoče zaposljivosti mladih, kakor tudi kakovostnega sodelovanja z vsemi delodajalci, ki bodo vključeni v ta sistem. Pri tem bi se želela zahvaliti tudi našim resorjem, ki so pomagali pri sooblikovanju predvsem delovnopravnega vidika in tudi gospodarskega dela [[…]]
Čas [[…]]
[[…]]to je Ministrstva za delo in Ministrstva za gospodarstvo. Zdaj se bom morala, žal, opravičiti zaradi odhoda na Vlado, bom pa prepustila ekipi, da bo razložila ali poudarila tisto, kar vam bo še treba povedati glede sistema. Hvala.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospod Tomaž Lisec.
Spoštovani predsednik! Predstavnice Vlade, kolegi in kolegice, dobro jutro! Lahko bi rekli končno. Po treh poizkusih Poslanske skupine SDS imamo pred seboj na mizi zakon o vajeništvu, ki ga je pripravila Vlada. Lahko bi zdaj v tem uvodu pri prvi obravnavi razpravljali, kako je treba ponovno uvesti tako imenovani dualni sistem, povezani na eni strani izobraževanje, na drugi strani pa obrt in gospodarstvo. Upam, da bo danes čim manj filozofskih floskul in čim več razprave o tem, kje je zakon dober, kje pa zakon skozi nadaljnjo obravnavo potrebuje še pomembne spremembe, da bo potem lahko sistem vajeništva tudi v praksi zaživel. V Poslanski skupini SDS imamo že v uvodu en miselni problem: Zakaj poseben zakon o vajeništvu in zakaj ne vajeništvo imeli že v uveljavljenem Zakonu o poklicnem in strokovnem izobraževanju, ki tudi problematiko vajeništva obravnava v celoti? Da ni potreben novi zakon o vajeništvu napiše že Vlada sama, ko se v svojih uvodnih stavkih velikokrat sklicuje, če ta zakon o vajeništvu tega ne ureja, ureja to sistemski Zakon o poklicnem in strokovnem izobraževanju. Da ne bo pomote. Osnutek zakona niti ni tako napačen. Po našem mnenju pa je slabši, kot je bil predlog Poslanske skupine SDS, govorimo o prvem branju. Sicer drži dejstvo, da je dve tretjine zakona približno copy-paste varianta zakona Poslanske skupine SDS, ampak pričakovali smo, da bo Ministrstvo za izobraževanje v sodelovanju z Ministrstvom za gospodarstvo, morda v sodelovanju z Ministrstvom za delo, družino, socialne zadeve in nenazadnje tudi z obrtniki in vsemi ostalimi deležniki naredilo en korak ali dva koraka več, pa je šlo za nekakšno razvrednotenje zakona, ki pokaže dejstvo, da so ga pisali uradniki na ministrstvu. Namesto več konkretnih vsebin v zakonu pa dobimo, ko pogledamo v celotni zakon, več tistih tako imenovanih birokratskih in administrativnih členov besedila zakona. Kot rečeno, določeni stavki so dobri, a če želimo biti dobri, moramo zelo rasno vzeti primere iz Evropske unije. Ne samo tako imenovano zavezništvo za vajeništvo, ampak primere dobrih praks. Velikokrat govorimo o Avstriji in tudi tukaj bi lahko vzeli avstrijski model, a smo ga malo zaobšli. V zakonu je še veliko nedodelanega, na to opozarjajo predvsem obrtniki, ki so še vedno nezadovoljni s posameznimi rešitvami, več jih bom tudi v nadaljevanju navedel. Še več, nezadovolji so predstavniki dijaške in študentske organizacije, nezadovoljni so sindikati, ampak nezadovoljstvo sindikatov me niti ne zanima, govorimo o vajeništvu in po našem mnenju je popolnoma nesmiselno, da v tak zakon o vajeništvu, kot ga je Vlada pripravila, kjer še vedno koncept temelji na izobraževalnem modelu izobraževanja, damo tako pomembno vlogo sindikatom. Upam, da bo nekoč prišel na mesto predsednika Vlade nekdo, ki bo podoben Margaret Thatcher, ki bo rekel, da so sindikati del problema slovenskega obrtništva in gospodarstva in ne, kot se tukaj tudi poskuša predstavljati, del rešitve. Dovolite, da povem, kaj so ključni problemi, ki jih bo treba tekom druge obravnave na matičnem delovnem telesu in potem na plenarnih sejah Državnega zbora še razrešiti. Vloga šol. Dikcija v zakonu sicer ni tako napačna, ampak verjemite v praksi bo prišlo do veliko problemov. Vloga zbornic je po našem mnenju prevelika. Ne prevelika v tem, da oni niso pripravljeni, ampak sam osebno sem prepričan, da ko se bodo obrtniki v sodelovanju z Obrtno zbornico odločali za vstop ne samo v ta pilotski projekt v naslednjih treh letih, ampak potem resno pristopiti, se bodo po vsem tem, ko bodo prebrali v zakonu, kaj vse morajo narediti, kaj vse morajo voditi vprašali, ali je to sistem vajeništva, ki ga potrebujemo. Vloga dijakov. Ja, treba je zagotoviti pravice dijakov, na drugi strani pa je treba še bolj definirati tudi dolžnosti dijakov. Tako imamo na eni strani, kaj vse morajo delodajalci narediti in kako lahko končajo sistem vajeništva, na drugi strani pa lahko vajenec kot na primeru študentskega dela iz ponedeljka na torek reče, jaz se te zgodbe ne grem več. In potem imajo problem šola, delodajalci in vsi ostali, vajenec pa le skomigne z rokami in reče, tega se ne grem več. Tako je zaenkrat v besedilu zakona. Nam se postavlja tudi vprašanje, ali v sistem vajeništva vnašatI tudi brezposelne? Ali je to pavi koncept? Ali želimo vajence skozi srednjo poklicno in strokovno šolo izobraziti, da bodo poleg teorije dobili čim več prakse, ali pa po tem, ko govorimo, da bomo v prvih treh letih dobili 200 dijakov vajencev, želimo še brezposelne. Kako je z izobraževanjem starejših? Kako je z delovno dobo, ki naj bi potekala? Še enkrat, po našem mnenju je popolnoma nesmiselno sindikatom dati takšno težo, kot jim dajejo. Ključna se nam zdi tudi problematika evidenc. Tretjina zakona je namenjena evidencam. Kar je še bolj problematično, je to, da sta se Ministrstvo za izobraževanje in Ministrstvo za gospodarstvo očitno odločili da kljub temu, da vztrajajo, da bo šlo za izobraževalni model, je vsa vloga na področju evidenc na zbornicah. In verjamem, da bodo imele zbornice v nadaljevanju veliko vprašanj in predlogov, da naj tudi resorna ministrstva prevzamejo določen del nalog, ne pa vse naprtiti delodajalcem, obrtnikom, določeni predstavniki ministrstva pa si bodo naredili lepo piar zgodbo. Naslednje vprašanje – nagrade mentorjem, mojstrom. Verjetno se moramo vprašali, kako je z nagradami vajencev, in bo verjetno ta stvar diskutabilna na naslednjih sejah, tudi to, da se ta nagrada vajencem ne šteje tako, kot na primer štipendije, v določene socialne prejemke. Ampak nagrade mentorjem, mislim, da bi morali, vsaj nekako v osnutku napisati v zakonu, ne pa reči delodajalci, imate sistem vajeništva, zdaj ga pa še sami plačajte. Veliko zgodb se začne in konča s financami. Tukaj govorimo, da v prvih letih bo Evropska unija tista, ki bo večinoma pomagala vzpostaviti sistem vajeništva. Nekaj malega pa ima že Ministrstvo za izobraževanje v svojem proračunu. Ampak ko smo to isto dikcijo oziroma podobno predlagali v Poslanski skupini SDS, je bilo rečeno, nimate pojma o finančnih razmerah. Ko smo govorili, da obstajajo evropska sredstva ne samo znotraj resorja Ministrstva za izobraževanje, predvsem resorja Ministrstva za gospodarstvo in Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve, ste rekli, ne, tega evropskega denarja ne bo mogoče črpati. Zdaj pa se kar naenkrat ta sredstva najdejo. Tudi ministrstvo samo ima zelo dvoumne tekste v besedilu predloga zakona. Citiram drugo poglavje, tretji oddelek, prvi odstavek: »Izobraževalni programi se lahko izvajajo v šolski obliki, na podlagi Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju ali v vajeniški obliki, na podlagi Zakona o vajeništvu.« Jaz mislim, da bodo vsi bodoči dijaki nekako v dvomih, po kakšnem sistemu se bodo izobraževali. Še več, tukaj je napisano: »Enakovrednost šolske in vajeniške oblike omogoča prehod iz vajeniške v šolsko obliko med izobraževanjem, pri čemer je za prehod v vajeniško obliko pogoj sklenjena pogodba o vajeništvu in pripravljen načrt izvajanja vajeništva, za prehod v šolsko obliko pa se pripravi individualni načrt izobraževanja.« Zbeganost se nadaljuje. Potem v poglavju 2/3/5, citiram: »Za vajenca v rednem izobraževanju veljajo pravice in dolžnosti po zakonu, ki ureja poklicno in strokovno izobraževanje in Zakona o vajeništvu, za vajenca v izrednem izobraževanju in brezposelno osebo pa določbe Zakona o vajeništvu.« Še enkrat, zakaj dva zakona, če se tolikokrat sklicujemo na Zakon o poklicnem in strokovnem izobraževanju? Naslednja stvar. Verjamemo, da morajo biti mentorji izobraženi, problem je, ker imamo premalo tako imenovani mentorjev ali, če želite, mojstrov, kajti ogromno poklicev smo v Sloveniji že izgubili, na ogromno področjih skoraj ne najdemo več ljudi, ki so mojstri. Še manj pa bomo verjetno našli takšne, ki bodo želeli biti mentorji. In potem jim preko zakona obesimo, da morajo biti pedagoško-andragoško usposobljeni. Spoštovani, sam sem med študijem delal v kar nekaj podjetjih in obrtnih delavnicah in verjemite, bili so vrhunski mentorji, tudi meni, kot neukemu na določenih področjih, ampak nihče od njih ni imel pedagoško-andragoške usposobljenosti. To bo velik problem, ne samo za zbornice, predvsem pa za tisto manjše število mentorjev. Upamo, da se bodo tudi dikcije o nadzoru potem izvajale v praksi. Pa dovolite, čeprav smo v prvi obravnavi, da bomo v Poslanski skupini SDS konkretni in povedali pri določenih členih, kje nas čevelj žuli. 1. člen, citiram: »Za vsa vprašanja v zvezi z vajeništvom, ki jih ta zakon ne ureja, se uporabljajo določbe zakona, ki ureja poklicno in strokovno izobraževanje in zakona, ki ureja izobraževanje odraslih.« Skratka, mantra te vlade – še en nov, poseben zakon. Besede o sistemski zakonodaji, ampak nov zakon, kjer neko poglavje iz sistemskega zakona damo v poseben zakon. Včeraj sem prebral, da rabimo samo še 80 predpisov, pa bomo imeli več kot 2 tisoč predpisov. Jaz sem siguren, da jih bo ta vlada v roku enega leta spravila na 2 tisoč. Naj živi birokracija in administracija. 5. člen. Status vajenca. Podobna zgodba. »Vajenec oziroma vajenka je oseba, ki se izobražuje po izobraževalnem programu za pridobitev srednje poklicne izobrazbe, ki se izvaja v vajeniški obliki izobraževanja. Vajenec je tudi oseba, ki se izredno izobražuje, brezposelna oseba ali zaposlena oseba z namenom pridobitve srednje poklicne izobrazbe« in tako naprej. In ponovno, skoraj podobna dikcija. »Za vajenca iz prvega odstavka tega člena veljajo pravice in dolžnosti po tem zakonu in zakonu, ki ureja poklicno in strokovno izobraževanje, za vajenca iz prejšnjega odstavka pa določbe tega zakona.« Zakaj že dva zakona? 8. člen. Delodajalec. »Delodajalec mora imeti ustrezne delovne pogoje in opremo.« Absolutno. To določi pristojna zbornica. Jaz verjamem, da bodo zbornice delale vsaka posebej, in mislim, da je prav, da bi tudi v tem zakonu že nekako bolj eksplicitno definirali, kaj so ustrezni delovni pogoji in oprema. Kajti, kot rečeno, preko študentskega dela sem delal v različnih delavnicah, nekatere so bile vzorčni model, kako mora potekati delo, kako mora biti oprema pripravljena in kakšni delovni pogoji bi morali biti. Nekatere pa so bile takšne, da smo se študentje bali, da bo prišla inšpekcija in bomo morali bežati. In ko smo to tudi prijavili, se ni zgodilo nič. Naprej, še enkrat: »Vajeniško učno mesto je verificirano v skladu z zakonom, ki ureja poklicno in strokovno izobraževanje.« Še enkrat, zakaj dva zakona? 9. člen. Mentor. Spoštovana ministrica z ekipo, pedagoško-andragoška usposobljenost – premislite, ali je potrebna. Naslednji členi: »Načrt izvajanja vajeništva, ki ga pripravita šola in delodajalec, se sklene med pristojno zbornico, delodajalcem in šolo izvajalko v obliki vajeništva, v katerega je vpisan vajenec.« Resnično upamo, da ne bo celoten osnutek zakona na tem. Načrt izvajanja vajeništva, kar pomeni, ne samo vajeniški dnevnik in pogodba o vajeništvu, ampak bo tukaj še cel kup stvari, kjer bodo potem vajenci hodili k delodajalcu s polno mapo različnih papirjev, v praksi pa bo ostalo kljub povečanemu številu ur bore malo. 12. člen, Zbornice: »Zbornice pripravijo in objavijo razpis vajeniških delovnih mest, vodijo evidenco v skladu s tem zakonom, z vajo usposabljanje mentorjev …« in tako naprej. Ja, ampak ko gledamo potem naprej člene, kje pa je vloga resornih ministrstev. V zakonu je samo napisano, vajeništvo je še vedno del izobraževalnega sistema, obrtniki pa naj naredijo vse ostalo. Razmislite, ali je to potrebno. Komisije za spremljanje izvajanja vajeništva, 14. člen. No, za spremljanje pa bodo na ministrstvu, en član na predlog zbornic, potem pa ministrstvo za izobraževanje, za delo, sindikat. Čemu sindikat, spoštovani? Popolnoma nepotrebno. 15. člen, Viri financiranja. »Sredstva za naloge pristojnih zbornic po tem zakonu se zagotavljajo iz proračuna Republike Slovenije in iz drugih javnih sredstev«. So sredstva zagotovljena v proračunu za vse tisto, kar piše v 12. členu? Prepričani smo, da bo treba to še zagotoviti. 16. člen. Nekako nam ne gre v glavo, ko zapišete: »Pogodbo o vajeništvu skleneta vajenec in delodajalec pred vpisom v šolo.« To bi moralo nekako dvotirno potekati. Primer v praksi. Kako naj nekdo podpiše pogodbo o vajeništvu, če niti točno ne ve, kam se bo vpisal? Zelo zanimivo razmišljanje. Potem v nadaljevanju, kaj vse mora pogodba o vajeništvu vsebovati. Se strinjamo, da mora imeti pogodba o vajeništvu neke osnovne momente, ampak da pa čisto vsako stvar napišemo v pogodbo, je malo preveč. In nato nov izum. »Delodajalec pri pristojni zbornici vloži vlogo za registracijo sklenjene pogodbe o vajeništvu« [[…]]tu ima potem spet pristojnosti zbornica. Skratka, še en papir. Obveznosti vajenca. Ja, ampak ne tako, da lahko zapusti, ne samo obveznosti, naj se malo bolje zapišejo. Kot rečeno, podpiramo vajeniško nagrado, pričakujemo pa, da bo ministrstvo prevzelo tudi določen del nagrade za mentorje. Kot rečeno, jaz osebno sem prepričan, da bodo predvsem zbornice oziroma delodajalci imeli velik problem z 20. členom, devetim odstavkom, ko napišejo: »Vajeniška nagrada ne vpliv na družinske prejemke vajenca in njegove družine.« Lahko se strinjamo, ampak potem bomo odprli problematiko vseh ostalih socialnih pravic, katera ne gre v skupni dohodek družine, ki ima vpliv na ostale zadeve. 22. člen. »Delodajalci izplačujejo nadomestilo vajeniške nagrade iz lastnih sredstev.« V Poslanski skupini SDS smo predlagali vsaj v prehodnem obdobju, da v določeni meri prevzamejo ta sredstva Ministrstvo za izobraževanje, Ministrstvo za gospodarstvo ali morda še kdo v sodelovanju z delodajalci. Tukaj pa vse na pleča delodajalcev. 28. člen. »Vajenec lahko kadarkoli med trajanjem pogodbe o vajeništvu brez obrazložitve odpove pogodbo o vajeništvu.« Enkrat si bomo v tej družbi morali povedati, kaj so pravice in kaj so tudi dolžnosti. Takšnega vajenca, spoštovani, bi morali sankcionirati. Gre za neko mantro, ja, ko mi več ne bo pasalo delati, pa naj se zbornica, ministrstvo, šola, ukvarjajo z mano. Namesto resnih vajencev dobimo v 28. členu velik problem. Potem v nadaljevanju 36. člen, še enkrat vprašanje: Ali je smiselno imeti brezposelne v tem zakonu? Glede evidenc sem že velikokrat in tukaj pišemo. »Zbornice vzpostavijo, vodijo, vzdržujejo, nadzorujejo razvit vajeniških delovnih mest pri delodajalci, ki vsebuje …« Deset vrstic. »Zbornice vzpostavljajo, vodijo, vzdržujejo, nadzorujejo evidenco o vajencih, ki vsebuje …« Pa ponovno: »Zbornice vzpostavijo, vodijo, vzdržujejo, nadzorujejo evidenco mentorjev…« Pa spet vse polno. »Za namen izvajanja vajeništva zbornica osebne podatke iz tega poglavja zbirajo obdelujejo, shranjujejo in brezplačno posredujejo v šolo.« Skratka, vse je na plečih zbornice. In še enkrat – Zakaj na to opozarjamo v Poslanski skupini SDS? Ko je leta 2006 vajeništvo nekako upadlo, je bil ključen problem ne tedanji minister, da ne bo pomote, ampak ker delodajalci oziroma zbornice niso več videle prednosti tega sistema. In ta predlog zakona je slabši, kot je bilo stanje leta 2006. Jaz sem prepričan, da bomo imeli vsi skupaj problem dobiti zbornice, da bodo to naredile, delodajalce, da bodo to naredili, in da bomo dobili dobre mentorje. Če pa imamo še takšne vajence, ki lahko s ponedeljka na torek zapustijo vajeništvo, imamo še večji problem. Sicer v 49. členu piše: »Ministrstvo, pristojno za izobraževanje, in ministrstvo, pristojno za gospodarstvo, v obdobju do konca leta 2021 delodajalcem financirata del njihovih stroškov, povezanih s praktičnim usposabljanjem vajencev.« Kdo, koliko, kdaj? V našem zakonu je bilo to natančno definirano. In tudi začetek veljavnosti zakona, predlagamo, da se ne začne 6 mesecev od njegove uveljavitve, ampak s 1. 9. 2017. Zato je razprava na februarski in marčevski seji dovolj pravočasna, da se to dikcijo spremeni in se uvede dikcija 1. 9. 2017. Po našem mnenju skratka prevelika obremenitev delodajalcev in zbornic ter bežanje pristojnih ministrstev od sodelovanja. Ni še razrešen niti regresni zahtevek, ki je osnovni pogoj Obrtno-podjetniške zbornice za popolno podporo temu zakonu. Nova Slovenija je, se mi zdi, dvakrat predlagala ta zakon, pa ga je ta ista vlada zavrnila. V prvi obravnavi bomo v Poslanski skupini SDS stisnili tipko kvorum, kajti prepričani smo, da je potreben, ne samo zakon o vajeništvu, ampak predvsem njegova implementacija v realno življenje, kot združevanje izobraževalnega in poklicnega oziroma gospodarskega modela. Dovolite za zaključek v razmislek tekst, ki sem ga dobil od nekoga, ki se verjetno najbolje spozna na problematiko vajeništva, tako v teoriji kot praksi, citiram: »Zakon je popolnoma zgrešil bistvo vajeništva. Namesto da bi bila nosilec vajeništva gospodarstvo in obrt, z namenom pretežno skozi praktično delo izobraziti vajenca in ga hkrati vzgojiti v skladu s svojimi delovnimi standardi, smo dobili dijaka z nekaj več prakse. Ni zgolj delež prakse in delež teorije, kar dela vajenca, temveč filozofija, kdo je odgovoren za njegovo izobrazbo. Tako bi moralo podjetje, individualno pa mojster, ki je odgovoren za vajenca, prevzeti popolno odgovornost za vajenčevo delo, počivanje in napredovanje. Mojster mora dajati tudi šoli pomembne podatke, kaj v teoriji vajencu še manjka, da bi lahko učinkovito delal na delovnem mestu. Tako ima vajeništvo smisel. Ta zakon pa postavi deljeno odgovornost med šolo in podjetjem, kar bo seveda rezultiralo v mlačnosti in neodličnosti, želeli pa smo odličnost.« Konec navedka. Spoštovani! Upamo, da bomo tudi na podlagi mnenja Zakonodajno-pravne službe v nadaljevanju dobili zakon, ki bo dobra osnova za uvajanje vajeništva v praksi. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Peter Vilfan.
Spoštovani predsednik, predstavnici ministrstva, kolegice in kolegi! V Desusu se zavedamo, da je nujno, da sta izobraževalni sistem in gospodarski sektor tesno povezana. To stališče držimo že ves čas, odkar so se v parlamentu vlagali predlogi novel Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju kolegov iz Slovenske demokratske stranke. V naši poslanski skupini se strinjamo, da imajo delodajalci, ki izvajajo praktično usposabljanje z delom, lahko velik in pozitiven vpliv na razvoj kompetenc dijaka poklicnega in strokovnega izobraževanja, saj ga lahko oblikujejo po svojih merilih in potrebah, prispevajo k boljši poklicni socializaciji in s tem izboljšajo zaposlitvene možnosti. Vse to namreč pomeni dobro popotnico za nadaljnjo uspešno poklicno kariero in posledično za njihovo življenje, zato poslanke in poslanci Desusa v tem mandatu in tudi v prejšnjem nismo nasprotovali ideji ponovni uvedbe vajeništva v naš izobraževalni sistem. Želeli pa smo, da bo ta sistem učinkovito funkcioniral, da bo dal dolgoročne rezultate v boljši zaposljivosti mladih in seveda odražal svojo kakovost in uporabnost na konkretnem delovnem mestu in tako širše prispeval v gospodarstvo in njegovo rast. Ključno ves čas v našem pogledu na tovrstno izobraževanja pa je bilo vzpostaviti pravi odnos med vajencem in poslovnem subjektom, ki dijaku nudi praktično usposabljanje. Namenoma nisem uporabil besede delodajalec, saj je dejstvo, da tukaj ne moremo in ne smemo govoriti in dovoliti, da bi šlo za tipično relacijo delovnega razmerja med njima. Po naši oceni pripravljen predlog k temu ustrezno sledi, saj dijaku vajencu zagotavlja kakovostno praktično usposabljanje z delom, redno spremljanje njegove usposabljanja in napredka, omogoča izpolnjevanje obveznosti po izobraževalnem programu v šoli, zagotovi redno izplačevanje vajeniške nagrade, povračilo stroškov v zvezi z opravljanjem vajeništva, zagotavlja varnost in zdravje pri delu. V Poslanski skupini Desus pozdravljamo tudi možnost vključevanja brezposelnih v tovrstno izobraževanje, saj s tem zagotovo krepimo vseživljenjsko učenje, kar je seveda ne samo možnost, ki se jo lahko koriti, ampak v današnjih časih tudi nuja. Vemo, da so bila usklajevanja na ravni predstavnikov delodajalcev in delojemalcev dolgotrajna, in verjamem, da tudi naporna. Mi bi si želeli, da bi bili pri nas v točkah, kjer gre za vprašanje, kaj se pričakuje od države in kakšni so pogledi in zahteve gospodarstva, bolj enotni, da bi delovali kot družba, ki si želi napredka in kjer vsak da svoj prispevek. Delež vpisa na poklicno in strokovne šole se v zadnjih letih res nekoliko izboljšuje. Da držimo tak korak še naprej, je treba spodbujati mlade, da se odločajo za tovrstne izobraževalne programe, in odpraviti glavno težavo pri tem. Ta pa je, nizek ugled nekaterih poklicev, ki je povezan s prenizko cenenostjo določenih vrst dela. Predvsem je na delodajalcih, da spremenijo svoj pogled na zaposlene in v kontekstu vajeništva tudi na vajence, saj žal v svojih zaposlenih le redko vidijo dodano vrednost svojemu podjetju, za večino delovna sila namreč več ali manj pomeni le strošek. Danes kot že nekajkrat v tem mandatu ponovno poudarjamo, da se v Desusu odgovorno zavedamo potrebe po takih krepitvah poklicnega in strokovnega izobraževanja, ki bi omogočila hitrejšo in boljšo odzivnost na potrebe trga dela, zlasti pa slišimo željo gospodarstva, da naj bo delavec strokovno in praktično odlično podkovan. Ker imamo danes v poslanskih klopeh vsebino vajeništva urejeno tako, da pokrije precej širok konsenz o socialnem partnerstvu, in je v naslednjih letih, ko naj bi se ta institut ponovno prejel, zagotovljena pomoč državi pri sofinanciranju vajeništva, bomo v Poslanski skupini Desus pritrdili temu predlogu zakona.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Jan Škoberne.
Spoštovani gospod predsednik, državna sekretarka, kolegice in kolegi! Slovenija v večini svojih strateških dokumentov, podobno tudi Evropska unija, ugotavlja, da je in želi biti družba znanja, vendar v okoliščinah globalizirane družbe zgolj biti društva znanja ni dovolj. Poleg znanja je potrebna tudi veščina, saj znanje in veščina skupaj tvorita kompetenco. Ta kompetenca mora biti dinamična, predvsem pa mora svoje temelje iskati v realni izkušnji, kjer se znanje skozi delo oplemeniti z veščino. Zato je pomembno, da slovenski izobraževalni sistem omogoči poleg odlične podlage v znanju tudi skozi veščino opremljenost za vstop na trg dela za čimprejšnjo in čim bolj kvalitetno integracijo posameznikov, ki bo omogočala tudi ustrezno možnost za izgradnjo karierne poti in s tem povezano socialno integracijo. Zato je Predlog zakona o vajeništvu nekaj, kar sicer morda res čakamo predolgo, vendar smo dobili izgrajeno na način, da lahko pozdravimo in da zakon tudi odgovarja na vse ključne dileme, ki jih sodelovanje med izobraževanjem in, če želite, proizvodnjo, industrijo, obrtjo, seveda tudi prinaša. Uvodoma je treba povedati, da zakon sam po sebi ne bo prinesel nobenega posebnega čudeža. Pri tem zakonu gre za podoben mehanizem, kot pri možnosti uporabe programa Obzorje 2020, daje podlago za sodelovanje med izobraževanjem in industrijo, kako pa bo ta mehanizem uporabljen, v kolikšni meri in na kakšen, kakovosten način, pa je seveda odvisno od vseh deležnikov v tem procesu, na eni strani obrtnika, učitelja, dijaka in seveda tudi javnosti, ki mora imeti ustrezno mero razumevanja, potrpljenja, hkrati pa solidarne podpore do procesa, da bo slednji uspešen. Tisto, kar je ključno in tudi pogoj Socialnih demokratov za sprejem tega zakona, je seveda ustrezno upoštevano. To pomeni, da se nagrada za opravljeno delo, ki poteka v okviru izobraževalnega procesa, ne všteva v dohodke, od katerih se odmerijo tudi socialni transferi. To pomeni, da bo dijak, vključen v vajeniški sistem, še vedno lahko prejemal tako državno štipendijo kot tudi denimo otroški dodatek, s čimer ne bo ogrožen sistem solidarnosti in s tem tudi ne bo ogrožena eksistenčna sposobnost družine, da podpira svojega otroka pri vstopu v tovrsten sistem izobraževanja. Hkrati so, ker vsako delo šteje, iz naslova opravljenega plačani tudi prispevki za pokojninsko dobo. To je še posebej pomembno, tudi v luči dinamike trga dela, ki se je v zadnjem obdobju razvila, ko praktično ob vstopu ni več zaposlitev za nedoločen čas. S tega vidika je ne le vsako leto, ampak vsak mesec delovne dobe še posebej pomemben. In četudi je ena izmed ključnih kritik opozicije, da zakon prihaja prepozno, je treba poudariti, da od začetnih bistvenih nasprotovanj tako Obrtne zbornice kot sindikatov lahko po zadnji razpravi, denimo na Studio ob 17. Radia Slovenije, ugotovimo, da so vsi ti deležniki danes enotno na strani podpore tega zakona. In tu seveda zahvala pripravljavcem za razumevanje in za nujen in pomemben napor, ki so ga vložili v socialni dialog in njegovo implementacijo. Strinjanje tistih, ki bodo program izvajali, o njegovi nujnosti in o podpori tem zakonu, pa je seveda ustrezna in pomembna garancija tudi za ta zbor, da je pred nami dober in kvaliteten zakon, ki ga je vredno podpreti. Ostaja, vsaj za drugo obravnavo, ključna dilema, in to je, ali mora biti mojster, če smem uporabiti ta izraz, podkovan v vseh veščinah pedagoškega in andragoškega dela. Gre namreč za mojstra, mojstrico, katerega, katere ključna naloga je, naučiti vključene v procesu delati, torej veščine, ki se odvija v delavnici, v obratu, v storitvenem delu, kjerkoli že. In na ta del bomo seveda morali dati odgovor. Ker reči, da nekdo, ki je mojster v svojem poklicu, denimo orodjarskem ali mizarskem 30 let, nima ustreznega znanja in veščine, da bi svoje zaposlene, v tem primeru pa tudi vajence, naučil delati in znal opozoriti na ključne in najpomembnejše veščine, prepreke pa tudi nevarnosti, bi bilo seveda podcenjujoče do ljudi, ki imajo ogromno znanja in so k tej družbi veliko prispevali in lahko tudi s podporo tega zakona še veliko dajo. Zakon tudi upošteva načela vseživljenjskega učenja. In ob spremenjenih razmerah na trgu dela je to izjemnega pomena. Strateški okvir, ki ga je postavila tudi Evropska unija, govori o tem, da moramo skozi karierno pot računati na spremembe v svojih poklicnih usmeritvah in da moramo kot države postaviti okvir, da bo vselej mogoče, tudi s podporo države, prilagoditi svoj okvir znanja, veščin in s tem tudi kompetenc. Zato Socialni demokrati pozdravljamo možnost vključevanja tekom celotne karierne poti, tudi tistim, ki so v nekem trenutku brezposelni. Predlog zakona bomo v prvi obravnavi podprli, hkrati pa seveda računamo na konstruktivno razpravo okoli odprtih točk. In upajmo, da bo zakon, ki je v izhodišču dober, v razpravi in z vloženimi amandmaji v drugi obravnavi postal še boljši. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Združena levica, zanjo Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Vsak ima pravico do intelektualne zapuščine človeštva. To je osnovna maksima izobraževanja, ki jo zagovarjamo v Združeni levici. In omejena ni na posamezno stopnjo izobrazbe. Tudi ko govorimo o srednjem in poklicnem izobraževanju, morajo izobraževalni program in njihovi izvajalci omogočati vsestranski razvoj mladostnikov in jih bogatiti z vsestranskim znanjem s področja njihovega poklica pa tudi širše. Družbena funkcija izobraževanja je tudi v tem, da zmanjšuje družbene razlike in zagotavlja visoko stopnjo družbene mobilnosti. Predlagani zakon žal počne ravno nasprotno. Vajeništvo za marsikoga sicer na prvi pogled izgleda kot zelo privlačna rešitev. Pogosto namreč lahko slišimo o starih mojstrih in poklicih, ki izumirajo, in to kljub temu, da gre za znanja in spretnosti, ki so danes še kako potrebni in dragoceni. Ampak za to problematiko moramo zagrabiti nekoliko širše. Ključni vprašanji sta dve. Prvič. Ali lahko z vajeništvom dosežemo cilje izobraževalnega sistema? In drugič. Kdo bo imel koristi od uvedbe takšnega sistema? Da kar takoj odgovorim na to slednje vprašanje, mi dovolite, da citiram stališče Študentske organizacije Slovenije o zakonu o vajeništvu, to je sicer še iz avgusta prejšnjega leta, ampak še vedno velja. Torej kdo ima koristi od tega zakona? Citiram: »Opazen je torej usmerjen in pristranski diskurz, ki odraža tudi razmerje moči in interese najbolj zainteresiranih deležnikov. Tako je predsednica Slovensko-nemške gospodarske zbornice Gertrud Rantzen poudarila, da so nemška podjetja s Slovenijo zadovoljna, vendar pa si želijo več kompetentne delovne sile. Razumljivo je, da si nemška podjetja na perifernih trgih Evropske unije želijo več nizko izobraženih, minimalno plačano delovno silo, s specifičnimi, strogo namenskimi in ciljno usmerjenimi veščinami, ki so potrebne za opravljanje točno določenega dela ob na primer specifičnem stroju. Postavlja pa se vprašanje, če so njihovi interesi tudi interesi slovenske družbe.« Skratka, s čimer imamo opravka, je Tanzt mit das Kapital, z zakonom, ki so ga morda res napisali slovenski birokrati, naročili so ga pa nemški koncerni, ki bi radi uvažali naše ljudi že ready-made za njihovo proizvodnjo, ampak k temu se vrnem kasneje. Primarni cilj srednješolskega izobraževanja, pa najsi gre za poklicno, strokovno ali splošno izobraževanje je vsestranski razvoj mladih ljudi. Še enkrat poudarjam. In iz tega stališča je vsako usposabljanje na delovnem mestu sicer koristno in je primerno, ampak ne more predstavljati glavnega stebra izobraževanja. Po trenutno veljavni zakonodaji je usposabljanje na delovnem mestu uzakonjeno. Zakon o poklicnem in strokovnem izobraževanju jasno pravi, da se lahko praktično izobraževanje ob poklicnem in strokovnem izobraževanju izvaja kot usposabljanje z delom. Možnost praktičnega usposabljanja z delom pri delodajalcu tako že obstaja. Obseg tega usposabljanja pa določa posamezni izobraževalni program. Kar je načeloma okej, ker tudi ta praktični del prispeva k širokemu naboru potrebnih znanj, ki naj bi jih mlademu človeku dalo naše šolstvo. Nasprotno pa je s tem zakonom o vajeništvu predlagano, da se v vajeniški obliki izobraževanja najmanj 50 %, torej najmanj polovica programa izvede kot praktično usposabljanje z delom pri delodajalcu, pa potem najmanj 40 % v šoli. To pomeni, da bodo osebe, vključene v vajeniško obliko izobraževanja, v sklopu triletnih programov pri delodajalcu preživele več kot leto pa pol. Vključeni v štiriletne programe pa bodo na delovnem mestu preživeli več kot dve leti. Predlagani zakon na tak način spodbuja učenje točno določenih specifičnih znanj, vezanih na konkretno posamezno delovno mesto v konkretnem posameznem delovnem procesu. V tem smislu, poglejte, ta predlog ne zasleduje ciljev izobraževanja, slovenske družbe in mladih ljudi, zasleduje cilje delodajalcev. Subvencionira delodajalce in ni za pričakovati, da bi prispeval k izobraženosti mladih. Ravno nasprotno. Zgodnja specializacija za namene specifičnega delovnega procesa hkrati z zmanjševanjem splošnega znanja ne vodi niti blizu razvijanja vseh potencialov posameznika, kar je osnovni namen šolskega sistema. Namen sistema vajeništva, še posebej v deželah, v katerih je razvit, torej v nemško govorečih državah, naj bi bil čimprejšnje zaposlovanje mladih. Če mladi vstopijo v režim vajeništva, se bodo lažje zanje našla tudi delovna mesta. Zaposlovanje mladih je ključno vprašanje današnjega časa, pri tem, da bi kazalo dati poudarek na zaposlovanju nasploh, saj za vse manjka delovnih mest, ne samo za mlade. Ampak, in tukaj je kleč te logike, ampak brezposelnost v Sloveniji pa tudi kje drugje je posledica pomanjkanja delovnih mest in ne nekompetentnih ali neprimerno izobraženih mladih. Zgodnje zaposlovanje mladih je, in to sploh v času, ko se delovna doba daljša, ko delavci v podjetjih nimajo realnih možnosti za soodločanje in ko so deležni vedno hujših pritiskov na svoje zdravje zaradi intenzivnosti dela, prej ovira kot spodbuda za vsestranski razvoj mladih ljudi, ki lahko prispevajo k razvojnemu preboju. In tako pridemo do današnje situacije, ko imamo veliko število mladih, visoko izobraženih, usposobljenih, pa kljub temu ne najdejo primernega delovnega mesta. In tukaj je treba obrniti logiko. Ne, da moramo te mlade ali pa prihajajoče generacije dekvalificirati ali pa jim onemogočiti prehod v višje izobraževanje, prehod v lastni razvoj, in tako naprej, v gospodarstvu je treba sistematično odpirati takšna delovna mesta, da bodo mladi pa tudi vsi ostali delavci lahko našli kvalitetno delo, kvalificirano delo za dostojno plačilo. Večkrat sem na tem mestu to že povedal, pa bom očitno moral povedati še enkrat. Če imamo tisoč prostih delovnih mest in 100 tisoč iskalcev zaposlitve, je lahko teh 100 tisoč brezposelnih vrhunsko usposobljenih genijev, pa jih bo samo tisoč dobilo službo. [[oglašanje iz dvorane]] Ker predlog zakona subvencionira delodajalce pri izvajanju vajeniške oblike izobraževanja, jim s tem omogoča, da na javne stroške, torej na proračunske stroške, za denar vseh nas, vseh državljank in državljanov, izobrazijo delovno silo po svoji meri. Iz svojega žepa naj bi delodajalci tako plačali samo vajeniško nagrado, vse druge stroške bo pa nosila država. Poleg tega je tukaj treba povedati še, da bo država preko Evropskega socialnega sklada do leta 2021 delodajalcem sofinancirala tudi izplačevanje vajeniške nagrade, pa vsi vemo, da delodajalci ne zaposlujejo iz globočin dobrot svojega srca, ampak zaposlujejo, ker nekega novega človeka v podjetju preprosto potrebujejo in ga vzamejo v službo zato, da jim bo v bodoče nosil profit. Skratka, še posebej z ozirom na nivo spoštovanja delovnopravne zakonodaje v Sloveniji, se bo zelo hitro zgodilo, da bodo delodajalci izkoriščali vajeniški sistem za pridobivanje cenene delovne sile. Veriženje vajencev v podjetjih pa bo spodkopalo tudi iluzije o večji zaposljivosti vajencev. In zna se zgoditi, da bomo z vajeništvom dobili še en derivat prekarne oblike dela v Sloveniji, kar je pa, mislim, nekaj, česar res res ne potrebujemo, torej novih podplačanih pogodbenih oblik dela. Že tako imamo veliko preveč segmentiran trg dela, pri tem, da smo na prvem mestu znotraj Evropske unije po prekarnosti mladih. Kar me pripelje do javnofinančnega vidika tega predloga, kjer gre, kot sem že omenil, za dodatno obliko subvencioniranja gospodarske dejavnosti. In treba se je vprašati, v čigavem interesu je tako subvencioniranje. Odgovor je jasen. V sistemu, ki praktično ne pozna soodločanja delavcev v podjetju, ki ne pozna dejanske delitve prihodkov, kjer so dohodki menedžmenta včasih 10-krat, 15-krat in večkrat višji od dohodkov delavcev. Subvencioniranje gospodarstva pomeni subvencioniranje menedžmenta in lastnikov kapitala, se pravi, privilegiranega ozkega sloja, ne pa interesov delavskega razreda, ki naj bi mu bil sistem vajeništva primarno namenjen. In ti menedžerji in lastniki kapitala tudi direktno povedo, da pričakujejo – in jih seveda že v obilni meri prejemajo – obsežne spodbude iz javnih sredstev, torej javna sredstva, ki bi po definiciji morala zagotavljati javni interes, gredo naravnost v zasebne žepe tistih, ki so že itak v tej družbi privilegirani. Namesto da bi naš sistem zmanjševal družbene razlike in zagotavljal visoko stopnjo družbene mobilnosti, bodo vključeni v vajeniške oblike izobraževanja dobili ravno nasprotno, utrjevalo se bo razlike v družbi, kar bo še utrdilo začarani krog revščine. Vemo, da je v današnji družbi največja ovira pri dostopu do celotne izobrazbe premoženjsko stanje posameznika oziroma njegove, njene družine. To velja posredno in to velja neposredno, zaradi stroškov izobraževanja in zaradi tega, ker morajo mnogi mladostniki zaradi slabega finančnega stanja v družini začeti delati, še preden sploh lahko izkoristijo vse izobraževalne možnosti. Tako se bodo za vajeniško obliko izobraževanja odločali predvsem deprivilegirani mladi, ker tako od njih pričakujejo družine, in zaradi tega, ker jih njihovo stanje in življenjske potrebe silijo v čimprejšnjo samostojnost, ki naj bi jo po njihovi oceni ponudilo vajeništvo. Še dodatno bodo k temu motivirani zaradi vajeniške nagrade, ki ne izključuje ostalih socialnih prejemkov. Tako vajeništvo temelji na nekem dogovoru, ki ob relativni začasni socialni varnosti hkrati sprejema tudi hierarhično družbeno razločevanje in nizko družbeno mobilnost. Dober pokazatelj tega, v čigavem interesu je uvedba vajeništva v Sloveniji, so odzivi predstavnikov srednjih šol ter dijakov in študentov na predlagani zakon; uvodoma sem že citiral nekaj besed, ki jih je zapisala Študentska organizacija Slovenije. Semkaj sodi pa tudi to, da zakon – to je bil njihov zapis, njihovo stališče – sledi nareku delodajalcev, da cilji vajeništva niso definirani, da je predlog nepremišljen in da reproducira družbene neenakosti ter oblike izkoriščanja. Študenti in dijaki pravijo, trdijo, da se bo povečana zaposljivost pokazala samo pri peščici, in kakopak imajo prav. Če zaključim. Vprašajmo se, za koga sprejemamo ta zakon. Za kratkoročne interese delodajalec, po možnosti celo nemških koncernov, ali za dolgoročne in strateško opredeljene cilje slovenske družbe? V trenutnem predlogu je šola razumljena kot servis za delodajalce, katere bistveni namen je zagotavljanje delavcev, ki so v največji možni meri kompatibilni s trenutnimi zahtevami podjetij, se pravi, da so usposobljeni prav za njihov delovni proces. Poleg tega predlog ne predvideva, da bo vajencu zagotovljena nadaljnja varna zaposlitev pri delodajalcu. Zaradi vseh naštetih in drugih problemov, ki jih ta predlog zakona ima, ga v Združeni levici ne moremo podpreti. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospod Jožef Horvat.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Spoštovana gospa državna sekretarka, dragi kolegice in kolegi! Ministrstvo je končno vložilo v obravnavo Predlog zakona o vajeništvu. Škoda, da je ministrstvo tako dolgo časa odlašalo, saj vsak izgubljen dan na tem področju pomeni manj učinkovit izobraževalni sistem, posledično pa težji prehod mladih iz poklicnega izobraževanja v zaposlitev. V temeljnem programu Nove Slovenije – krščanskih demokratov smo zapisali, da je v izobraževanju potrebno tesnejše povezovanje teorije in prakse, še posebej v srednješolskem strokovnem in poklicnem izobraževanju ter na visokošolski ravni. Strokovno, poklicno in srednje šolstvo imajo pomembno vlogo pri razvoju kadrov in vplivajo na razvoj občin, regij in države. Zavzemamo se za povezovanje teorije s prakso ter za doseganje višjih ravni znanja. Kljub splošni načelni podpori prej naštetemu, pa je trenutno slovensko strokovno in poklicno izobraževanje še daleč od teh ciljev. Predlagani vladni zakon pomeni prvi korak, šele prvi korak v sicer pravo smer. Nikakor pa ta prvi korak ni optimalen. Iz predloga zakona se čuti, da je bil zakon oziroma njegovi predlagatelji predvsem talec sindikatov, morda tudi šolnikov. Kako bi si sicer lahko razlagali določbo, ki praktično usposabljanje vajencev omejuje na največ 8 ur na dan, kar je sicer v redu, vendar največ 36 ur na teden. Uspešne države, ki imajo vajeniški sistem visoko razvit in uveljavljen že desetletja, na primer Nemčija, poznajo drugačno ureditev. Nekaj mesecev je vajenec neprekinjeno na usposabljanju pri delodajalcu, preostanek časa pa v šoli. Oboje torej v večjem časovnem intervalu. Na tak način je zagotovljen nemoten proces učenja teorije na eni strani in prakse na drugi strani. Krščanski demokrati ocenjujemo, da je zakon zaradi tega slabši, posledično pa tudi mladi in delodajalci s tem izgubljajo, saj bo za ponovno vključevanje v delo potrebnega več zagonskega časa, kot če procese nemoteno teče daljše časovno obdobje. Opozoriti moramo, da je Obrtno-podjetniška zbornica jasno povedala, da je sicer v predlogu kar nekaj njihovih predlogov upoštevanih, da pa so izpostavili še veliko pomanjkljivosti, ki jih je treba odpraviti. Vsi lahko njihove predloge preberemo v dopisu, ki smo ga prejeli. Zakon po nepotrebnem postavlja nekatere dodatne pogoje za mentorje. Predstavljajmo si družinsko podjetje, kjer so vsi zaposleni strokovnjaki brez pedagoške izobrazbe, vajence pa bi potrebovali za nadaljevanje in širitev svoje dejavnosti. Verjamemo, da ste imeli s socialnimi partnerji trda pogajanja glede predpisane višine nagrad vajencu. Ali je zdaj predlagana nagrada v znesku 250 evrov za prvi letnik, 300 za drugi in 400 evrov za tretji letnik izobraževanja primerna, bodo lahko v praksi ocenili le delodajalci. To je tudi primer hiperregulacije v Sloveniji. Morda bi bilo pametneje določiti le spodnjo mejo, preostalo pa prepustiti delodajalcu, ki bi dobrega vajenca nagradil glede na uspešnost in njegovo prizadevnost. Dobro je, da delodajalec za izplačilo te nagrade ni obremenjen še s plačilom prispevkov za socialno varnost. To, da je plačilo prispevkov prevzela kot svoj strošek država, je določena spodbuda delodajalcem, da se bodo lažje odločali za sprejemanje vajencev. Določba, da delodajalec mora vajencu nagrado izplačati tudi za čas njegove bolniške odsotnosti, pa je izven območja normalnosti. Kakšno je to sporočilo v vzgojnem smislu? Ko se pogovarjamo z nekdanjimi vajenci, vsi govorijo predvsem in predvsem o vzgojni komponenti vajeništva. Naj zaključim s pričakovanjem, da se bo zakon v drugem branju še temeljito dopolnil in izboljšal, saj je v tem še precej pomanjkljivosti in slabih rešitev. Poslanci Nove Slovenije kljub vsemu, kljub pomanjkljivosti, ki sem jih navedel, in vseh nisem, ocenjujemo, da si zakon zasluži to priložnost in bomo glasovali za to, da zakon je primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo mag. Alenka Bratušek.
Hvala in lep pozdrav, spoštovani kolegice in kolegi! S Predlogom zakona o vajeništvu, o katerem bomo danes razpravljali, je Vlada končno naredila korak, na katerega smo čakali tako rekoč že od leta 2015. Vajeništvo je bilo med letoma 1996 in 2005 urejeno z Zakonom o poklicnem in strokovnem izobraževanju, vendar pa je uresničevanje tega zakona do leta 2005 pokazalo, da vajeništvo urejeno na tak način ni dosegalo svojih ciljev, saj so se mladi vse manj odločali za takšno obliko izobraževanja. V naši poslanski skupini ves čas poudarjamo pomembnost sprejetja nove zakonodaje na tem področju, zato bomo predlog zakona podprli. Predlog zakona bo namreč po besedah predlagatelja mladim omogočil zgodnejšo poklicno socializacijo, njegov namen pa se odraža v približevanju in povezovanju izobraževalnega sistema in gospodarstva. Želimo si, da bi s ponovno uvedbo sistema vajeništva mladim zopet približali vpis na področja srednjega, poklicnega in strokovnega izobraževanja, za katere trenutno res ni dovolj zanimanja. Vendar pa na drugi strani z zagotovitvijo ustreznega kadra na trgu dela glede na povpraševanje delodajalcev, ravno ti poklici izboljšujejo gospodarski razvoj ter zaposljivost naših mladih. Kljub naši podpori predlogu zakona, pa bom izpostavila nekatere točke, ki so bile aktualne tudi v javni razpravi. Tako ob tej priložnosti najprej poudarjam pomen ustrezne ureditve položaja vajenca, saj je le-ta kljub statusu dijaka aktivno vključen v delovni proces pri delodajalcu, za kar bo prejemal tudi plačo v obliki tako imenovane vajeniške nagrade. In ravno tukaj pogrešam konkretno predstavitev oziroma analizo finančnih posledic, ki bi jih oziroma jih bo uveljavitev zakona prinesla za delodajalce in morebiti tudi za šole. Bistveno je, da se pri izvajanju vajeniških programov zagotovi dobro sodelovanje med vsemi deležniki, ki bodo vključeni v usposabljanje in pripravo vajencev za samostojno delo. Pomembnost jasnega dogovora pa je ključnega pomena tudi v zvezi z izobraževalnimi vsebinami, ki jih dijaku ponudi šola, ter vsebinami, za katere je odgovoren delodajalec, mentor. Tako udeležencem šolske oblike izobraževanja kot udeležencem vajeniške oblike istega izobraževalnega programa je treba zagotoviti enak izobrazbeni standard. In nazadnje, ker zakon, ki ga sprejemamo, sprejemamo predvsem zaradi in za mlade, je ključno, da so tudi sami aktivno vključeni v nadaljnji proces ureditve vajeništva. Slišali smo tako opozorila dijaške in študentske organizacije, da pri snovanju predloga zakona svojega glasu in besede niso imeli. Navsezadnje bo zakon najbolj vplival ravno na njihovo prihodnost in nadaljnjo karierno pot. Zato jih pri oblikovanju le-te ne smemo ovirati in njihove pripombe moramo ne samo slišati, ampak tudi upoštevati. Verjamemo, da se bodo pozitivni rezultati ob upoštevanju mnenju vseh deležnikov kmalu pokazali, še posebej ob zagotovitvi dobrih in usposobljenih mentorjev, ki so pogoji za uspešnost vajeniškega sistema. Seveda pa morajo biti predvsem vajenci sami motivirani in zainteresirani za opravljanje poklica, ki so ga izbrali. Kot sem že rekla, bomo Predlog zakona o vajeništvu podprli.
Besedo ima Poslanska skupina italijanske in madžarske narodne skupnosti, zanjo dr. László Göncz.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovana gospa državna sekretarka, kolegice in kolegi! Problematika poklicno strokovnega izobraževanja, tako imenovanega dualnega sistema in vajeništva, se že precej časa nahaja v fokusu načrtovane preobrazbe našega izobraževalnega sistema, vendar kljub določenim korekcijam celovitega preboja doslej ni bilo. V naši poslanski skupini zato pozdravljamo pripravo Predloga zakona o vajeništvu in bova v prvem branju, kljub nekaterim odprtim vprašanjem, ki jih bo v nadaljevanju postopka sprejemanja zakona treba urediti, predlog tudi podprla. Želimo, da bi z dokončno verzijo zakona o vajeništvu na optimalni ravni dosegli cilj zagotovitve posredovanja znanja, spretnosti in poklicne zmožnosti, ki so potrebne za opravljanje konkretnega poklica tako, da se upošteva dejanska potreba trga dela. Temu je bilo doslej žal zgolj delno ugodeno. Posledice tega smo v preteklih letih zelo čutili. To, žal, velja tudi še danes. Menimo, da bo treba v fazi sprejetja zakona, torej predvsem v okviru dela matičnega delovnega telesa v največji možni meri prisluhniti predlogu zainteresirane strokovne javnosti. Predvsem tukaj mislim na Obrtno-podjetniško zbornico, ki se je s predlogi amandmaji v veliki meri že nakazala na vsebine, ki z vidika potencialnih izvajalcev praktičnega dela izobraževanja še niso dovolj temeljito dodelane. Vendar je pa seveda treba temeljito preučiti tudi drugo plat medalje. Prav gotovo je partnerstvo med gospodarstvom ter izobraževalnimi in znanstvenimi ustanovami nujno za razvoj države in stabilen trg dela. Ponovna uvedba vajeništva in usposabljanja bodočih strokovnih kadrov na delovnem mestu bo lahko pravi odgovor na to partnerstvo, če bomo proces izvedli tako, ali pa vsaj podobno tistemu, kot poznamo dobre prakse v nekaterih zahodnih državah. Lahko bi se zgledovali kar po sosednji Avstriji, vendar je tudi švicarski model vsekakor vreden posebne pozornosti. Če k temu dodamo, da je družbeni položaj in renome tamkajšnjega obrtno-strokovnega sloja prebivalstva na zelo visokem nivoju, je toliko pomembneje, da se pri pripravi tega zakona zgledujemo tudi po njih. Tamkajšnji model je pravi odgovor na ustvarjanje tako imenovanega srednjega sloja prebivalstva, ki v kvalitativnem in kvantitativnem smislu predstavlja steber družbe. Prepričani smo, da bodo mladi ljudje, ki bodo svoja znanja in spretnosti v pretežni meri ustrezno nadgradili z delovno prakso pri delodajalcih in bodo poleg tega imeli neposreden stik s potencialnimi zaposlovalci, lažje prehajali iz izobraževalnega sistema na trg dela oziroma v zaposlitev. S tem ukrepom, v primeru korektnega sodelovanja vseh deležnikov sistema, tudi ali predvsem dijakov oziroma vajencev, bo mogoče v veliki meri zajeziti njihovo brezposelnost in socialno izključenost. Za delodajalce pa to nedvomno pomeni večjo usklajenost izobraževalnega procesa z njihovimi potrebami in ustreznejšo obliko zaposlovanja. Dobili bodo usposobljen kader in lažje bodo pospeševali zaposlovanja mladih ter se vključevali v sistem izobraževanja. Pri vsem tem bo zelo pomembno, da se bo sistem fleksibilno odzival na dejanske potrebe po delovni sili. Kar se tega tiče, v zadnjih desetletjih pri tem niso bili uspešni. Treba bi bilo proučiti tudi širitve praktičnega dela usposabljanja v okviru terciarnega izobraževanja, pri čemer se nedvomno pojavljajo tudi veliko vprašanj. Izobraževanje bodočih obrtnikov in strokovnih delavcev oziroma partnerstvo med gospodarsko sfero in izobraževalnimi ustanovami, ki se razvija v ta nam, je oziroma bo lahko pomembno tudi za razvoj narodnostno mešanih območij in jezika narodnih skupnosti, ki je na omenjeni območij enakopraven s slovenščino. Dijaki, ki bodo udeleženi v programih na osnovi določb zakona o vajeništvu, bodo lahko poleg izobraževalnih ustanov tudi v praksi pri delodajalcih v lastnem jeziku poglabljali svoja znanja in spretnosti ter strokovno jezikovne kompetence. S tem si bodo lažje ustvarjali priložnost za zaposlitev pri delodajalcih. Vzporedno s tem pa se bo izoblikoval kader, ki bo poleg strokovnih kompetenc tudi z vidika jezikovnih specifik kos potrebam narodnostno mešanega območja. Tu bo prav gotovo lahko dodana vrednost sistema, če bomo pri izvajanju dosledni. Vredno je na to opozoriti, ker pri izvajanju in nadgrajevanju splošnega dela narodnostnega oziroma dvojezičnega šolstva žal kljub prizadevanjem pristojnega ministrstva še vedno nismo najbolj uspešni. Iz tega vidika še proučujemo besedilo predloga zakona, o katerem danes razpravljamo, ker bo najverjetneje potrebno s kakšnim dopolnilom sedanjega besedila predlog primerno nadgraditi. Pri tem upamo na posluh predlagatelja zakona, torej ministrstva, in seveda tudi same koalicije. Kot sem že uvodoma napovedal, v prvem branju bova predlog zakona podprla. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospod Ivan Škodnik.
Spoštovani predsednik, spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi poslanci! O ponovni obuditvi vajeništva smo v tem mandatu razpravljali večkrat, pravzaprav že od samega začetka naprej, zato nas v Poslanski skupini Stranke modernega centra veseli, da je danes pred nami novi zakon o vajeništvu, s katerim zasledujemo pomembne družbene cilje, in sicer vzpostavitev čimprejšnje in boljše poklicne socializacije mladih, tesnejše povezovanje izobraževalnega sistema in gospodarstva ter trga dela, iskanje novih možnosti in priložnosti za zaposlovanje mladih, krepitev izobraževanja in usposabljanja na način, ki bo čim bližji realnim delovnim okoljem in potrebam delodajalcem. Naj uvodoma poudarimo, da se zavedamo, da vajeništvo ni in ne more biti absolutno ali čudežno zdravilo proti brezposelnosti mladih. Lahko pa odigra pomembno vlogo pri zmanjševanju brezposelnosti mladih, socialne izključenosti ter lažjemu prehodu iz izobraževanja v zaposlitev. Tega se kot odgovorni parlamentarci preprosto moramo zavedati. Zgovorni so podatki, da mladi, ki po končanem šolanju stopajo na trg dela, čeprav so bolje kvalificirani kot kadarkoli prej, niso dovolj pripravljeni za zaposlitev; da je v obdobju krize in po njej bilo ukinjeno vsako 10 delovno mesto, na katerem so bili zaposleni delavci mlajši od 30 let; da je evropskim državam, ki se dobro spopadajo z brezposelnostjo mladih, skupen dobro razvit vajeniški sistem. Številne študije kažejo, da je trg dela v segmentu mladih v zadnjih letih uspelo uspešno stabilizirati predvsem državam, ki svojim mladim omogočajo, da izobraževanje lahko povezujejo z delom. Obstajajo tudi dokazi, da osebe, ko končajo poklicno izobraževanje in usposabljanje, zlasti pa osebe, ki končajo vajeništvo, praviloma lažje preidejo v zaposlitev. Vse to so kazalci, ki kažejo na to, da je odločitev o ponovni vpeljavi vajeništva prava in potrebna. Pa naj poudarimo, da pri tem ne gre samo za odločitev te vlade in te koalicije, ampak različnih akterjev, ki pri tej obuditvi sodelujejo. Pravzaprav nas veseli, da lahko govorimo o družbenem soglasju pri ponovni uvedbi vajeništva znotraj sistema poklicnega in strokovnega izobraževanja. Potrebo po tem smo poudarjali že pri prejšnjih obravnavah nekaterih drugih različic zakona. Danes bomo verjetno večkrat slišali, da Vlada na tem področju ni storila nič, da se v praksi ne zgodi nič, da so zakon spisali drugi, da je samo ogromno besed, lepih fotografskih spominov in podobno. Spoštovani in spoštovane, zakon o vajeništvo je rezultat večletnega dela, različnih strokovnjakov s področja poklicnega in strokovnega izobraževanja, s področja trga dela in s področja gospodarstva, ki temelji na prizadevanjih te Vlade, te koalicije in resornega ministrstva po vzpostavitvi trdnega zavezništva med gospodarstvom in izobraževanjem, kar je pogoj za uspešno izvajanje sistema vajeništva. V Poslanski skupini Stranke modernega centra že od samega začetka poudarjamo potrebo po krepitvi poklicnega in strokovnega izobraževanja. Zavedamo se pozitivnih učinkov, ki jih nudi vajeniški model izobraževanja, hkrati smo in moramo biti pozorni na njegove pasti ter odgovornosti posameznih deležnikov, ki so del vajeništva. Ocenjujemo, da smo z zakonom, o katerem danes razpravljamo, ustrezno premislili koncept vajeništva. Veseli nas tudi, da je o ključnih komponentah vajeniškega modela izobraževanja doseženo minimalno soglasje med ključnimi deležniki, saj je to osnova za uspešno in učinkovito implementacijo vajeništva. Seveda pa se morajo določene rešitve preizkusiti v praksi, da bomo lahko čez čas ocenili, kakšni so njeni učinki. V Poslanski skupini Stranke modernega centra pa moramo izraziti razočaranje, da po številnih usklajevanjih, opravljenih pred in med pripravo predloga zakona in tudi zdaj, ko je zakon že dober mesec dni v parlamentarni proceduri, določeni akterji o posameznih delih zakona večkrat spreminjajo svoja stališča. Seveda je Državni zbor tista arena, ki se zakoni še dopolnjujejo, spreminjajo in izboljšujejo, in na to bomo pozorni pri nadaljnjih obravnavah zakona o vajeništvu, vendar ne na način izkoriščanja parlamentarne arene kot poveljskega prostora za dosego tistih interesov, ki jih deležniki niso uspeli doseči tekom priprave predloga zakona. Še posebej pa ne na način, da se s takšnimi zahtevami absolutno pogojuje uspešnost vajeništva v praksi. Če smo iskreni, potem si lahko priznamo, da so zakonske obveznosti posameznih akterjev določene pravično samo z doslednim uresničevanjem zavez vsakega od njih, pa bo projekt vajeništva lahko uspešen tudi čez deset, petnajst in morda tudi več let. Prav je, da v določenem prehodnem obdobju država z različnimi ukrepi spodbuja delodajalce pri izvajanju vajeništva. Predlagani zakon temu več kot sledi. Vendar mora vsak deležnik prevzeti tudi del svoje odgovornosti, zato v Poslanski skupini Stranke modernega centra ne pristajamo niti na stališča o poceni delovni sili, o zunanjih pritiskih pri ponovni uvedbi vajeništva, niti na stališča, da obrtniki in delodajalci v takšnem zakonu ne vidijo interesa in podobno. Zakon daje pravico in odgovornost vsem ključnim akterjem in prav je, da se jih upošteva. Še nekaj besed o pravicah vajencev. V Poslanski skupini ocenjujemo, da so te v predlogu korektno zaščitene in varovane, predvidene so tudi številne varovalke, ki bodo onemogočile enostransko ravnanje posameznih akterjev pri izvajanju vajeništva. Je pa pri tem treba izhajati iz osnovnega statusa vajenca, ki mu ga daje zakon. Če se bo pri implementaciji predvidenih rešitev izkazalo, da so pravice premalo zaščitene in varovane, bomo v poslanski skupini kot odgovorni zakonodajalci predlagali spremembe, ki bodo to popravile. Neodgovorno pa je, da že na samem začetku ob vseh varovalkah, ki jih predlog zakona predvideva, delimo pavšalne ocene o nezadostni zaščiti pravic vajencev. Na očitek, da bo vajeništvo aktualno le dokler bodo na voljo spodbude delodajalcev, pa v poslanski skupini ocenjujemo, da je zakon pripravljen na način, da bo zaživel tudi po letu 2021. Predpogoj za to pa je dosledno upoštevanje zakonskih obveznosti vseh ključnih akterjev, tako države kot tudi delodajalcev, sindikatov, šol ter samih vajencev. Vsak mora prispevati svoj del. Ker je predlog zakona načrtovan v pravi smeri, kjer omogoča zgodnejšo poklicno socializacijo, večjo interakcijo ter uspešnejše povezovanje med gospodarstvom in izobraževalnim sistemom, ker spodbuja vseživljenjsko učenje in daje možnosti za pospeševanje pri zaposlovanju mladih, bomo v Poslanski skupini Stranke modernega centra podprli sklep, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima gospod Saša Tabaković, pripravita naj se mag. Matej Tonin in gospod Žan Mahnič.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Kolegice in kolegi! Ja, kot smo lahko slišali, danes obravnavamo predlog vladnega zakona, ki je glede na določeno situacijo po mojem mnenju vseeno optimalno usklajen s pomembnejšimi deležniki, obravnavamo predlog vajeniškega sistema oziroma dualnega izobraževanja, ki smo ga pred leti sicer poznali, a smo ga zaradi različnih razlogov žal bili primorali opustiti. Osebno menim, da je uvedba vajeništva zagotovo del samo ne kvalitetnejšega izobraževanja in pridobivanja določenih praktičnih kompetenc, ampak je zagotovo tudi eden od pomembnejših stebrov za zmanjševanje brezposelnosti in socialne izključenosti tistih mladih, ki se seveda odločijo za poklicno pot oziroma za poklic. To govorim seveda tudi v luči tega, da je obrt oziroma mali obrtniki, da so zagotovo pomemben del slovenskega gospodarstva, in v resnici predlog zakona na nek način pomembneje targetira ravno ta sektor naše družbe. Že v programu SMC smo poudarjali, in še vedno poudarjamo potrebo po krepitvi poklicnega in strokovnega izobraževanja in se seveda tudi zavedamo vseh pozitivnih učinkov, ki jih model vajeništva nudi. Seveda pa vajeništvo kot tako ni neka čarobna paličica, s katero bi seveda lahko odpravili vse težave in tegobe mladih, prepričan pa sem, da so v tem predlogu zakonske zahteve tako delodajalcev kot Obrtne zbornice, kot seveda tudi vajencev po mojem mnenju primerno, korektno in tudi pravično določene in da se bo samo z njihovim doslednim spoštovanjem in razumevanjem pri vsakem od omenjenih deležnikov, torej tako vajencev, delodajalcev kot seveda tudi Obrtne zbornice, bomo lahko šele potem o projektu vajeništva lahko govorili kot o nekem uspešnem projektu, tudi ko bo prenehalo neko določeno financiranje s strani države oziroma s strani evropskih skladov, kot je v tem primeru, torej po letu 2022. Namreč, to govorim seveda tudi z razloga, da se seveda moramo zavedati, da je država v prehodnem obdobju dolžna seveda izvajati določene ukrepe, ki bi sistem povezovanja med izobraževanjem in gospodarstvom spodbujala, ampak se pa moramo seveda tudi zavedati, da mora ta sistem sčasoma postati samozadosten. Zato seveda ne morem pristajati na določena demagoška stališča o izkoriščanju delovne sile pa o tem, da mogoče pa seveda ta sistem vajeništva različne obrtnike oziroma gospodarski del niti v resnici ne zanima preveč, da nimajo nekega interesa. Seveda tudi v smislu stališč, ki smo jih slišali že v času javne obravnave kot že v času – res je – predolgega usklajevanja. Ampak a veste, ko danes poslušamo končno končno je Vlada pripravila zakon in ga je dala v Državni zbor, seveda to poslušam od ljudi, ki so v politiki veliko dlje od mene. In mislim, da bi se pa morali v tem smislu nehati sprenevedati. Ker če bi se socialni partnerji že v začetku veliko bolj odgovorno do tega vprašanja opredelili in bili pripravljeni na dialog, bi seveda tudi ministrstvo veliko hitreje pripravilo zakon in ga vložilo v Državni zbor. Tako da jaz osebno mislim, da zakon zagotovo daje pravice in odgovornosti vsem tistim, ki se jih ta zakon tiče, in zdi se mi, da je prav tako. Vladni zakon uvaja vajeniško obliko na način, da se 50 % izobraževalnega programa izvede kot praktično usposabljanje z delom pri enem ali pri več delodajalcih, seveda odvisno od same izobraževalne smeri, tudi z možnostjo v medpodjetniških izobraževalnih centrih, seveda skladno z Zakonom o poklicnem in strokovnem izobraževanju. To možnost še posebej pozdravljam, tudi kot poslanec Velenja, kjer imamo zagotovo ne samo enega izmed najboljših, ampak tudi enega izmed najbolj osmišljenih MIC oziroma centrov v Sloveniji. Pomembna novost je ta, da je status vajenca osnovan na statusu dijaka oziroma osebe, ki se izobražuje po izobraževalnem programu, ko dopolni 15 let in izvaja vajeništvo, ki ima kot takšno znake delovnega razmerja. Ne izhaja se več iz statusa delavca, ampak iz statusa osebe, ki se izobražuje. In mislim, da je takšna osnovna premisa pomembna in se bistveno vpleta in dotika dolžnosti in pogojev tako vajenca kot tudi delodajalca, ki so potem nekako formalno uokvirjene znotraj vajeniške pogodbe. Tako mora delodajalec imeti primerne delovne pogoje in opremo, seveda v preteklosti zoper njega ne sme biti izdana pravnomočna odločba zaradi kršitev delovnopravne zakonodaje, zoper delodajalca ne sme biti uveden postopek prisilne poravnave. Delodajalec mora imeti primerne delovne pogoje in mora tudi nuditi mentorstvo, torej mentorja, ki ima neko primerno obrtno znanje in tudi pedagoško znanje, konec koncev se pogovarjamo o izobraževalnem procesu in ne o nekem obrtniškem samorastništvu. Posebej pomembna se mi zdi tudi vloga zbornice, ki v sodelovanju s šolo in delodajalci pripravi načrt izvajanja vajeništva in ima seveda tudi določeno nadzorno funkcijo, preko preverjanja delovnih pogojev in opreme, seveda na verificiranih vajeniških delovnih mestih, in tudi samega procesa usposabljanja vajencev. Tukaj moram povedati, da se mi to slednje zdi še posebej pomembno, namreč tudi zato, ker sam Obrtne zbornice ne jemljem kot določeni posamezniki, kot izključno neko interesno skupino, ampak predvsem v prvi vrsti tudi kot branik nekoga, ki bo ohranjal tradicijo in disciplino obrtnega znanja, ki se je razvijalo v Republiki Sloveniji. In zdi se mi, da je v tem smislu, ko se pogovarjamo o vajeništvu, vloga Obrtne zbornice še posebej pomembna. To vlogo oziroma to razmišljanje še posebej pozdravljam tudi v luči tega, da bi to v resnici moral biti nek medklic v resnici naši narodni mentaliteti, kako v resnici razumemo tradicijo in negovanje tradicije in seveda tudi discipline. Na žalost se v naši družbi razmišljanje o tem obravnava preveč površno. Tudi vajenec mora svoje usposabljanje opravljati po navodilih in po nadzoru delodajalca, redno mora voditi svoj vajeniški dnevnik in se seveda mora vzdržati kakršnihkoli ravnanj, ki bi lahko materialno ali moralno škodovala poslovnim interesom delodajalca. Izplačevala se mu bo vajeniška nagrada, ki ne sme biti nižja od 250 evrov v prvem letniku, 300 v drugem in 400 v tretjem, ta nagrada ne bo vplivala na družinske prejemke, to pomeni, da se ne bo vštevala v skupni dohodek družine, in tako seveda tudi ne vplivala na možne socialne varstvene pravice. Vajenec bo imel zagotovljeno povračilo stroškov prehrane in prevoza, prav tako se mu bo priznala upravičena odsotnost v primeru bolezni, smrti v družini ali pa v primeru elementarnih nesreč, torej skladno z delovnopravno zakonodajo Republike Slovenije. Vključen bo v obvezno zavarovanje za invalidnost in smrt, prav tako za poškodbe pri delu in poklicno bolezen. Seveda pa vajenec ne bo smel zlorabljati vajeniškega sistema in se bo vajeniška pogodba lahko tudi razdrla, če se vajenec, recimo, brez nekega opravičljivega razloga najmanj 5 dni ne bo pojavil na delovnem mestu ali pa če bo kakorkoli kršil svoje obveznosti in pravila, ki jih bo zagotavljala vajeniška pogodba in bo zaradi tega lahko tudi disciplinsko odgovoren. Prav tako pa bo seveda tudi delodajalec se moral držati zakona in izpolnjevati vse določene pogoje, drugače bo seveda lahko to pogodbo razdrl tudi vajenec. Ko se pogovarjamo o teh pravilih medsebojnega sodelovanja, govorimo o medsebojnem spoštovanju. To je nekaj, za kar si seveda prizadevamo in želimo tudi v Stranki modernega centra in ne čutimo nobene potreben po tem, da bi na pomoč klicali, kot smo lahko slišali, pokojno Margaret Thatcher. Tako da menim, da je predlog glede na želene cilje zagotovo dober in da nadgrajuje izhodišča za dvig kakovosti, vrednotenja in pa tudi privlačnosti programov poklicnega izobraževanja. S tem predlogom zagotovo prenavljamo dualni sistem izobraževanja, ki je v osnovi dajal dobre rezultate za pridobivanje znanj in pa opolnomočenja za kasnejšo poklicno pot. S tem konec koncev uresničujemo ne samo obljubo volivcem, ampak tudi materijo koalicijske pogodbe. In, ko se že pogovarjamo o copy-paste, morda pa bi bilo potrebno pred takšnimi izjavami tudi pregledati programe strank, preden seveda si nekdo politično lasti sam sistem vajeništva. Toliko o filozofskih floskulah. Hvala lepa.
Besedo ima mag. Matej Tonin. Pripravita naj se gospod Žan Mahnič in mag. Bojana Muršič.
Dragi poslanke in poslanci, dober dan! Moja poslanska skupina Poslanska skupina Nove Slovenije vsaj enkrat na mesec obišče teren, ko se za cel dan odpravimo v različne konce Slovenije in obiskujemo različna podjetja in organizacije. In, kaj nam tam podjetniki, obrtniki, zaposlovalci, več ali manj povedo? Da z našim poklicnim izobraževanjem očitno nekaj ne špila, nekaj ni dobro, ker mladi, ki prihajajo iz teh poklicnih šol, praktično prihajajo brez potrebnega znanja. In številni zaposlovalci pravijo, da ko dobijo nekega mladega iz šole, potrebujejo vsaj pol leta, da ga usposobijo do te mere, da lahko na nekem zahtevnejšem delovnem mestu dela samostojno. In izpostavljajo tudi to, da pričakujejo od države, da bo naredila takšen poklicni sistem ali pa takšen izobraževalni sistem na poklicnem nivoju, da ko bo mlad človek prišel iz tega izobraževalnega kolesja in izobraževalnih ustanov, da bo nemudoma oziroma zelo hitro sposoben delati, da ne bo potrebno še veliko časa investirati v izobraževanje. Po svetu, zlasti pa v Evropi poznajo dualni sistem, lahko mu rečemo tudi vajeniški sistem, kjer se dijak oziroma učenec določen del izobražuje v šoli in preostali del na delovnem mestu. In prav s to kombinacijo potem dobimo mlade, ki po zaključku tega izobraževalnega procesa že poznajo delo, so primerno usposobljeni in lahko nemudoma delajo. Zaenkrat v Sloveniji očitno takšnega učinkovitega sistema nimamo, zato je ta zakon o vajeništvu seveda dobrodošel, pa čeprav prepozen, ampak kljub vsemu je dobrodošel. Naredil bi še en kontekst, v katerem deluje Slovenija, in zakaj je bilo v Sloveniji v zadnjem času na tem področju narejeno ogromno škode in zakaj prav nek dobro delujoč zakon o vajeništvu nujno potrebujemo. Najverjetneje se vsi dobro spominjate tiste slavne krilatice Uči se, da ti ne bo treba delati! Po moji oceni gre to za vsem zelo znano socialistično krilatico, ki pa je v svojem bistvu zelo zgrešena in je naredila ogromno škode Sloveniji in pa našemu izobraževalnemu procesu. Imam to srečo, morda bo rekel nekdo tudi smolo, da moji sorodniki živijo v Nemčiji, konkretno v Stuttgartu. Zdaj kako različna je mentaliteta šolskih sistemov med Nemčijo in Slovenijo? Vsaj mislim, da je skupni cilj te hiše, da želimo narediti tak izobraževalni sistem, ki bo v pomoč gospodarstvu, ki bo proizvajal mlade, ki se bodo lahko takoj zaposlili in tudi delali. Ampak tukaj prav na primerjavi nemškega in slovenskega, govorim sedanjega sistema, se vidijo bistvene razlike. Jaz imam v Nemčiji, kot sem dejal sorodnike, in tam je mlada punca, moja sorodnica, obiskovala osnovno šolo. V tej osnovni šoli je dosegala izjemno dobre rezultate in po znani slovenski logiki Uči se, da ti ne bo treba delati, bi tako punco v Sloveniji zagotovo spodbujali, da gre za pravnico, ekonomistko, zdravnico ali kaj podobnega, za poklice, za katere v Sloveniji, vsaj zdi se, velja nek ugled. Ampak ne, ta punca se je odločila za neko zelo konkretno poklicno izobraževanje. Če bi v Sloveniji starši dali neko zelo uspešno učenko, ki v osnovi šoli dosega izjemne rezultate, v poklicno izobraževanje, bi morda koga izmed staršev vprašali, če ni primeren za kakšen pogovor na centru za socialno delo ali pa morda še kje drugje. Ampak kaj takšen pristop, ki ga je ustvarila krilatica Uči se, da ti ne bo potrebno delati ustvarja? Jaz mislim, da ustvarja množico splošno izobraženih mladih, mi smo po deležu mladih, ki gredo na gimnazije v samem evropskem vrhu, približno, po zadnjih podatkih tam med 35 % in 45 % mladih gre na gimnazijo. Vse to pač pa na dolgi rok proizvaja mlade, ki ne vedo, kaj bi sami s seboj, in ki se celo svoje življenje iščejo. Če bi se ta punca iz Stuttgarta, o kateri sem vam govoril, izobraževala v slovenskem šolskem sistemu, bi jo zagotovo šolski sistem in pa celotna družba silila v neke te študije, ki sem jih omenili, in na koncu bi imeli zafrustrirano ali nesrečno ali zdravnico, pravnico ali pa ekonomistko. Zdaj v Nemčiji pa bodo dobili, recimo temu visoko usposobljeno slaščičarko, ker tam jih že od majhnih nog spodbujajo, da ni tako, kot je pri nas veljalo ali pa ta krilatica Uči se, da ti ne bo potrebno delati, da izobrazba ni enako plača oziroma če boš imel višjo izobrazbo, ni nujno, da boš imel tudi višjo plačo. Tam jih že od majhnih nog vzgajajo, da boš uspešen, če hočete, da boš dobro zaslužil, če boš na nekem področju izjemno dober in uspešen. In tam mladi že od majhnega vedo, da bo nek slaščičar, če bo zelo dober, imel po celi Nemčiji, če hočete, slaščičarne, pekarne in tako naprej in bo v finančnem smislu mnogo bogatejši kot nek zdravnik ali pravnik. Jih v tem podjetniškem duhu vzgajajo, imajo popolnoma drugačen koncept vzgoje mladih že od samega začetka. Če želimo narediti nek preboj v Sloveniji, potem je treba tudi v Sloveniji spreminjati mentaliteto in kulturo okoli tega. Mlade nehati posiljevati s to krilatico Uči se, da ti ne bo potrebno delati, ampak mlade spodbujati, da naj se odločajo za poklice, ki jih imajo radi, in če jih imajo radi, bodo v njih lahko blesteli, če bodo blesteli, bodo uspešni, če bodo uspešni, bodo veliko zaslužili. Na takšen način bi morali mi mlade spodbujati, na takšen način bi morali tudi naš šolski sistem organizirati. V funkciji tega je zakon o vajeništvu seveda zelo pomemben. Še ena zadeva, na katero nas opozarjajo obrtniki in podjetniki, ko hodimo po Sloveniji. Pravijo, nam nič ne pomaga, če nam vi učenca ali pa vajenca pošljete za dva ali tri dni na teden k nam, za preostala dva dni pa v šolo. Na takšen način se delovnega procesa ne da organizirati. Če mi želimo mladega usposabljati, ga nam dajte za 3, 4 mesece ali za polovico šolskega leta, da bo neprestano delal pri nas, ostalo polovico bo pa hodil v šolo. Sedaj v tem zakonu, ki je danes pred nami, je jasno samo to, da polovico mora vajenec oddelati pri nekem delodajalcu, ostalo polovico pa v šoli. Jaz sem bral zelo natančno, recimo, 11. člen zakona, kjer piše o načrtu izvajanja vajeništva, kaj vse to vsebuje. Iz tega 11. člena ni mogoče razbrati, ali se bo ta zadeva delala v smislu tri dni šola, dva dni delovno mesto, ali pa bo šla zadeva več mesecev delovno mesto, več mesecev šola. Potem obstaja še naprej neki člen, 24. člen, ki govori, kakšne so lahko obremenitve vajenca, da lahko dala največ 8 ur na dan in 36 ur na teden. Skratka, želim povedati to, da iz vseh teh določb, ki so v zakonu napisane, ni mogoče razbrati, ali bodo vajenci lahko dejansko v enem kosu delali pol leta pri nekem podjetju oziroma obrtniku, preostalo pa hodili v šolo. Jaz si predstavljam, da je najverjetneje tukaj vpliv šolnikov zelo velik in da so pri usklajevanju tega zakona zelo pritiskali v tem smislu, da bi še vedno nekaj dni na teden ali pa da bi vsaj dva dni na teden vajenci prišli v šolo, preostale tri dni pa delali. Ker če jih mi pošljemo na delo za pol leta, potem imajo šolniki problem, ker kako bodo oni ure dobili, da bodo opravičili svojo zaposlitev, kako bodo oni te zadeve delali? Jaz mislim, da tukaj ne bi smelo delati usluge šolnikom, ampak bi bilo treba delati uslugo vajencem, obrtnikom in podjetnikom. To pa je, da naredimo sistem takšen, da bodo lahko delovni procesi učinkovito organizirani. Jaz bi prosil v nadaljevanju, če bo državna sekretarka te zadeve malo pokomentirala, ker kot sem dejal, iz zakonov je to nemogoče razbrati, ali bo takšen delovni proces mogoč, da bo več mesecev v enem kosu vajenec delal pri obrtniku. Ker če ne bo, potem mislim, da bo ta zakon že v samem startu nekoliko invaliden in morda ne najbolj učinkovit, ker zlasti orodjarji ali pa tisti, ki so bolj s tehničnega področja, recimo za gostinstvo je lažje stvari koordinirati ne vem tri dni ja, dva dni ne, medtem ko pri bolj tehničnih zadevah je ta stvar mnogo težja, ker je stvar povezana in teče v daljšem časovnem obdobju. Še nekaj bi rad izpostavil. Tudi en tehnični problem, na katerega so nas pa dijaki opozorili, je pa, da kako bo pa potem s prevozi. Če bo moral, primer, vajenci z Zgornjega Tuhinja hoditi dva dni na teden v Ljubljano v šolo, tri dni na teden bo pa hodil na Vransko na delo. To sta dve različni smeri. Kako bo zdaj tukaj s kartami, kako bodo te stvari organizirane? To so zelo konkretne stvari, ki za seboj potegnejo vrsto problemov, če niso ustrezno rešeni. Ob koncu bi jaz opozoril še na pripombe Obrtne zbornice Slovenije. Meni se zdijo njihove pripombe na mestu. Njihovi člani bodo tisti, ki bodo te programe izvajali in če ne bodo s temi programi zadovoljni, potem vajencev ne bodo jemali. Mi imamo lahko super zakon o vajeništvu, ampak če bodo obrtniki in podjetniki v njem videli nevarnosti, probleme, zapreke, birokratske ovire, enostavno ne bodo jemali vajencev. Potem bomo pa – kaj – imeli super zakon, vajencev pa še vedno ne. In tukaj bi izpostavil, naslednja stvar, ki se mi zdi smiselna, in na katero tudi Obrtna zbornica opozarja, da vendarle dajte še enkrat razmisliti o statusu teh vajencev. Obrtna zbornica zagovarja, da bi oni morali imeti status dijaka, v zakonu gre skoraj vse v smeri, da imajo tudi vajenci skoraj status zaposlenega. Vsaj na to se namiguje in nakazuje, ker se ves čas sklicuje na kolektivno pogodbo pri določenih njihovih pravicah, Obrtna zbornica pa opozarja, da bi to moralo se sklicevati na to vajeniško pogodbo. In še zadnja stvar, na katero želim opozoriti, so specifike posameznih poklicev. V tem 25. ali 24 . členu zelo natančno piše, kdaj vajenec sme delati in kdaj ne sme, in zlasti za poklice, ki se večji del ali zelo pogosto opravljajo tudi v nočnih oziroma zelo poznih urah, bo to velika ovira. In če želimo narediti življenjski zakon, potem bi morali te specifike upoštevati in jih tudi zapisati v zakonu na način, da se te zadeve upoštevajo. Kot je že rekel naš poslanski kolega Horvat, bomo mi ta zakon v prvi obravnavi podprli, seveda pa želimo, da bi do druge obravnave bil narejen še kakšen korak naprej.
Besedo ima državna sekretarka na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport dr. Andreja Barle Lakota.
Najlepša hvala za besedo. Jaz bi sicer ob koncu rada strnila nekaj misli, zdaj pa zato, da ne bi v razpravi prišlo do nekaterih nejasnosti, bi vmes podala pojasnila na vaša konkretna vprašanja. Najprej, ravno zato, ker si želimo, da bi ta vajeniška oblika zares zaživela in ker si ne želimo še enega zakona, kjer bi na nacionalni ravni vse urejal natančno, potem pa ne omogočal specifik, so tukaj v tem zakonu dani okviri. Okviri za to, da potem konkretna branža z izvedbenim načrtom jasno pove, kakšna oblika vajeniškega izobraževanja je za njih ustrezna, se pravi, nikjer nismo določili, dva dni v šoli, tri dni tukaj, ker bo to predmet konkretne diskusije s panogo. Mi smo namreč imeli s panogami, o katerih je že tekla beseda, torej panogami s področja kamnoseštva, orodjarstva in tako naprej, zelo natančne sestanke z delodajalci, kje oni in na kakšen način to pričakujejo, ideje so bile zelo različne, zato smo v zakon zapisali to. Potem, kar se tiče statusa. Zelo jasno v zakonu piše, da je dijak, prav imate, v začetku diskusije o vajeništvu, so bile ideje zelo različne, in takrat je bila osnovna ideja, da je to zaposleni, ki se izobražuje. Kar dve leti smo se usklajevali na tej podlagi, potem pa preprosto ugotovili, da gospodarstvo tega ne zdrži, zato je status v zakonu zdaj nedvomno, da je to dijak. Na kolektivno pogodbo pa se nanašamo samo takrat, kadar gre za poklicno socializacijo. Se pravi, da razume, da so vendarle znotraj njegove panoge kolektivne pogodbe, ki opredeljujejo status, kakršnega bi imel, če bi bil zaposlen. Samo za to gre, in nič drugega. Hvala lepa.
Besedo ima gospo Žan Mahnič, pripravita naj se mag. Bojana Muršič in gospa Vesna Vervega.
Hvala za besedo, predsednik. Spoštovana državna sekretarka, kolegice poslanke in poslanci! Včeraj je bila v Financah objavljena raziskava oziroma lestvica, kje v Sloveniji se najbolje živi. Na prvem mestu občina Železniki, na tretjem mestu občina Žiri in na četrtem mestu občina Gorenja vas-Poljane. Skratka, tri občine iz volilnega okraja, iz katerega prihajam, to se pravi, v Selški in Poljanski dolini se v Sloveniji najbolje živi. Tako je bilo tudi že v raziskavi, ki je bila decembra 2015. Parametri so bili različni: povprečna neto plača, rodnost, infrastruktura, brezposelnost, in na podlagi teh so se naši kraji, iz katerih prihajam, uvrstili v sam vrh države. Razlog za to je preprost. Ker je miselnost ljudi, ki živijo v teh krajih, drugačna, kot je miselnost v urbanih središčih in tudi v drugih krajih po Sloveniji. Ker v tem kraju živijo ljudje, ki niti ne jamrajo niti ne iščejo rešitev, ker te rešitve že imajo in v skladu s temu rešitvami tudi živijo vsakdanje življenje. Ker v teh krajih živijo ljudje, več kot tretjina njih je obrtnikov in podjetnikov, zaradi tega je konkretno v Poljanski dolini brezposelnost 3,8 %. Jaz mislim, da nižja že praktično ne more biti. Ena izmed najvišjih povprečnih plač v državi. Pa zanemarimo dejstvo, da v teh koncih 75 % ljudi voli desne stranke, ker so pač ljudje zadovoljni z življenjem in predvsem, ker vejo, kako funkcionira ekonomija, in zato pač volijo desnico in tam pač levica ne prosperira. Kaj želim povedati? Pogovarjal sem se s številnimi obrtniki in pa podjetniki iz teh koncev, ko se je govorilo o tem zakonu o vajeništvu. Dejali so mi, da se ta zakon sprejema prepozno in da je bila velika napaka, da se je sploh ukinil dualni izobraževalni sistem v Sloveniji. Res je, bile so napake, ni bilo tako, kot bi si želeli, ampak bolje bi bilo takrat zadevo popraviti, kot pa zadevo ukiniti. V tem zakonu sem se najbolj fokusiral, ko ste napisali pregled, oziroma kakšno je stanje v drugih državah, ki ste jih navedli kot primere. In potem, ko smo v poslanski skupini predelali ta zakon, smo ugotovili, da se težko primerjamo s kakršnimkoli modelom. Še bolj pa ugotavljamo, da v Sloveniji pred letom 2021 vajeniški oziroma ta dualni šolski sistem v polnosti sploh ne bo zaživel. In preveč je bilo vprašanj, preveč je bilo nejasnosti in zanima me samo to: Kdo od akterjev, ki bodo vključeni v ta zakon oziroma ki bodo sodelovali pri njihovem izvajanju, je s tem zakonom zadovoljen oziroma ga podpira? Slišali smo, kakšno je mnenje sindikatov, slišali smo, kakšno je mnenje mladih oziroma Dijaške organizacije, slišali smo, kakšno je mnenje obrtnikov in podjetnikov, vemo, kako je tudi s šolniki, kjer je predvsem nek, pa recimo temu strah, kako bo zadeva sploh potekala. Zaradi tega me zanima: Kaj pomeni ravno to, kar ste rekli, v čemer se z vami seveda strinjam, da je naša zakonodaja preveč v tej smeri na vseh področjih, da se striktno vse določi, sploh na področju, kot je tako, je prav, da se vendarle pusti nekaj manevrskega prostora, ampak ali so že konkretno začrtani vsi programi in vsi izvedbeni načrti za tiste, za katere ste rekli, da bodo sodelovali v tem pilotnem projektu? In pa v kolikšni meri so bili upoštevani predlogi tistih, ki bodo v tej zadevi sodelovali odnosno do, recimo temu, njihovih krovnih organizacij, kot so Obrtno-podjetniške zbornice? Žal je, da se nismo prej uskladili, kljub temu da smo se tudi z ministrstvom pogovarjali takrat, ko smo v Slovenski demokratski stranki predlagali ta zakon. Če bi to naredili že s tisto prvo ministrico gospo Setnikar Cankar, ki je nekako tudi imela posluh za to, nenazadnje je vajeništvo ne samo točka v koalicijski pogodbi, ampak je bila tudi ena od točk v programu takrat še Stranke modernega centra, da bi se pa, recimo, ob koncu mandata že končal nek pilotni projekt ali pa da bi ob koncu mandata, v letu 2018, po treh, štirih letih lahko že začeli z izvajanjem. Tako se sedaj to prenaša naprej. Zanima me predvsem vaše mnenje, ali bo treba glede na stvari, ki se bodo izkazale, kot pozitivne oziroma kot verjetno tudi negativne, ali se bo šlo potem v novelo tega zakona, ali boste na podlagi prakse, ki bo pokazala pač kakšno je realno stanje, predlagali nove spremembe. Kajti tukaj zdaj nekako tipamo v temi. Je nek predlog, videli bomo, ali je dober ali ni dober, videli bomo, kako bo zadeva potekala v praksi. Žal pa, kljub temu, da bo ta zakon sprejet, mi ga, kot smo dejali, v prvi obravnavi ne bomo niti podprli niti mu ne bomo nasprotovali. Odločili se bomo potem, na podlagi amandmajev v drugi obravnavi. Jaz mislim, da kljub temu, da bo potrjen, mislim, da je jutri glasovanje, da še ne moremo govoriti o tem, da imamo v Sloveniji dualni šolski sistem.
Želite gospa državna sekretarka? Imate besedo. Izvolite.
Najlepša hvala za besedo. Želela bi odgovoriti na konkretna vprašanja, ki so bila dana, ker so pomembna za današnjo razpravo. Najprej okoli tega, kdo zakon podpira. Prav imate, v procesu usklajevanja je bilo kar nekaj konceptualnih obratov, kot vi dobro veste, in sicer kot sem že prej naglasila, od tega, da gre za nemški model, avstrijski, do tega, da so bili statusi različni in tako naprej Zakaj je prišlo do konceptualnih obratov? Ne zato, ker mi ne bi vedeli, kaj si želimo, ampak predvsem zato, ker je ta zakon tako zahteven ravno zato, ker mora najti ravnotežje med vsemi deležniki, ki so vpleteni v ta proces. To je tisto, kar ga dela tako zahtevnega, in to je tudi tisto, zaradi česar smo se odločili za nov zakon. Strinjam se z vprašanji, ki so bila podana že prej v razpravi in spraševanjem, ali je potreben nov zakon. Tudi mi smo se večkrat o tem spraševali, ali je v resnici potreben nov zakon. Ideja o tem, da je potreben nov zakon, je nastala ravno zato, ker kot pravim, je to usklajevanje med socialnimi partnerji in vsemi deležniki res zahtevno in gre za drugačno obliko povezovanja, kot sicer velja v tej klasični šolski obliki. Kdo ga podpira? Čisto v resnici s tem zakonom do konca ni zadovoljen nihče, ker nikogaršnji koncept ni čisto do konca izveden. Gre za iskanje minimalnega konsenza ravnotežja zato, da bi ta oblika zaživela. To pa smo dosegli preden smo si dovolili predlog vložiti ali na Vlado ali pa seveda ga potem Vlada predložiti vam v nadaljnjo razpravo. Ta minimalni konsenz je bil dosežen. Zdaj pa še o konkretizaciji. Dejstvo je, da vse nas skrbi, kako bo zadeva tekla. Zagotovo še posebej zato, ker vemo, kako različne so bile predstave o tem, kaj vajeništvo sploh je. Te predstave so bile res neskončno različne in smo v teh procesih usklajevanja iskali skupen minimalni konsenz, kaj ta država zdrži in na kakšen način bi lahko dosegli osnovni cilj, ta pa je dobro usposobljen mlad človek, ki se zgodaj poklicno socializira in izkaže svojo odličnost. To je osnovni cilj naše zgodbe. No in pravim, v iskanju tega minimalnega konsenza smo si seveda potem začrtali neko sliko, kako naj bi to teklo, brez tega bi bilo seveda nemogoče. Ali bo ta slika točno tako tekla, nihče ne more zagotovo vedeti. Ni pa res, da bi kar iskali, da bi kar tipali v megli, ker tega seveda ne more biti. Če bi kar tipali v megli, seveda ne bi znali postaviti temeljnih okvirov, ki bodo določili, kako bo vajeništvo zares teklo. Da bomo preizkusili, če ta zadeva res tako teče, bomo zato uvedli poskus, leto 2017/2018 bo teklo s poizkusom. Vse nadaljnje oblike, če bo zakon sprejet, bodo potem dale že zakonsko dovolj dobro zakonsko podlago, da bomo seveda to vajeniško obliko razširili na druge oblike in tudi na druge šole. Zdaj najprej pa bo to na poskusu, in to na tistih panogah, za kater smo vam že nekajkrat povedali, da so bile določene skupaj z MGRT in delodajalci. Mogoče jih naštejem malo na pamet: mizar, orodjar, kamnosek, gostinec. To so panoge, ki bodo šle v poskus. Skratka v resnici je ta zakon okvir, tako kot vsi zakoni. Ima ves potencial, da se ga dopolnjuje. Mi mislimo, da imamo načrt skupaj z Obrtno zbornico in delodajalci, kako bo teklo v jeseni, dovolj dobro zastavljen, da ne bo tipanja v megli. Se pravi, tega si pa res ne bi mogli dovoliti. Hvala vam.
Besedo ima mag. Bojana Muršič, pripravita naj se gospe, Vesna Vervega in Iva Dimic. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi! Danes obravnavamo zakon, ki že res kar nekaj časa traja, da smo ga dobili na mizo, ne glede na to, da smo nekajkrat že slišali predloge Poslanske skupine SDS, vendar smo čakali na ta zakon. Res je, da se tudi mladi danes soočajo s pomanjkanjem služb in vse težjimi razmerami na trgu, to pa povzroča tudi to, da prihajajo na trg delovne sile po končanem izobraževanju brez ustreznih delovnih izkušenj. Seveda, mladi se soočajo z delom preko študenta. To so priložnostna dela, vendar jim dovolj ustreznega zagotovila za nadaljnjo zaposlitev študentsko delo ned daje. Pomembno je, da se uvede sistem vajeništva, ki je bil uveden že v letih 1996 do 2006. Ukinil se je v vladavini SDS, kljub temu, da je kolega prej to tudi omenil. In zakaj se je umaknil? Zaradi tega, ker v bistvu med mladimi ni bilo dovolj zanimanja pa tudi veliko delodajalcev ni spoštovalo teh obveznosti, ki bi jih morali. Upam, da s tem predlogom zakona, ki ga imamo danes na mizi, temu več ne bo tako. Ob tem je pa treba poudariti tudi to, da je bil ukinjen ta dualni sistem takrat iz tega razloga, kajti ni bil primerljiv s sosednjimi državami, ki imajo ta dualni sistem tako, da gre za posebno obliko delovnega razmerja. Tudi v tem predlogu zakona enostavno ne govorimo o tem, da bi šlo to za delovno razmerje, vendar sama menim, da je treba pri tem členu resnično razmisliti, kajti v preteklosti smo imeli vključevanje v aktivne politike zaposlovanja javna dela, ki so bila aktivna politika zaposlovanja s pogodbo o zaposlitvi za čas zaposlitve 30 ur na teden in takrat se je to štelo v delovno dobo. Zato se mi zdi skrajno nenavadno, da ne razmišljamo pri tem zakonu o tem, da če je dijak vključen v izobraževalni oziroma dualni sistem osem ur na dan, 36 ur na teden, da se mu sorazmerni del ne bi štel v delovno dobo. Zdaj sicer nekega ustreznega zagotovila nimamo, da bo ta sistem zaživel. Treba je poudariti, da gre za postopno uvajanje teh najbolj deficitarnih poklicev, kot so kamnoseki, mizarji, oblikovalci kovin, orodjarji, gastronomi- hotelirji. To so ti poklici, ki so se dejansko v tem času izgubljali, in res je veljal rek Učite se, učite se, potem vam ne bo potrebno delati, ampak mislim, da tudi pri mladih se že pojavlja nazaj drugačna miselnost. Bom tudi sama konkretizirala, ker je tudi kolega pred menoj, da v bistvu poznam punco, ki je bila zelo uspešna v osnovni šoli, pa se je odločila za gozdarskega tehnika. Najprej je bila povabljena k psihologinji, zakaj takšen poklic, vendar punco je to veselilo in punca se je vpisala v ta izobraževalni program, spoštovala se je njena želja in moram reči, da ta izobraževalni program z velikim veseljem obiskuje in bo tudi nekoč sekala drva, uporabljala žago, čeprav je to malce nenavadno za ženski poklic, ampak moram reči, da je. Sicer ima pri sami opremi veliko težav, kajti čevljev ni za punce, potem delovne oblike ni za punce, ampak jaz verjamem, da bo tudi te ovire prebrodila. Jaz ji želim sicer na tej poti vso srečo in verjamem, da bo tudi, ko bo zaključila ta program, uspešno in z veseljem opravljala to delo. zakaj to govorim? Pomembno je, da smo starši tisti, ki otroku dovolimo, da se sam odloči o svojem nadaljnjem poklicu, velikokrat so starši takšni, ki marsikaj pričakujejo od svojega otroka, pa so potem rezultati takšni, da imamo teh otrok potem na zavodu za zaposlovanje veliko, in mislim, da je tukaj resnično treba gledati predvsem na otroka. Kaj me dejansko malce bega? Bega me ta pedagoško-andragoška izobrazba za mentorja. To mislim, da bo resnično treba razmisliti, kajti nekdo, ki je mojster na svojem področju, mizar, kamnosek, enostavno, bom rekla, jaz ne vem, jaz si ne predstavljam, da bo šel v dodatno izobraževanje, da bo imel andragoško izobrazbo. Mislim, njemu je v smislu to, da dobro predstavi to delo, da mladega čim bolj še spodbudi, da bo to delo z veseljem opravljal, in verjamem, da to zelo dobro znajo. Jaz sem tudi delala nekaj časa pri mojstrici krojačici, ki moram reči, da me je navdahnila s svojim pristopom, pa tudi ni imela nobene andragoške usposobljenosti, in verjamem, da to zmore. Zato tu pomislek Vladi. Bilo je tudi govora, mislim, zakon definitivno potrebujemo. Bolje pozno kot nikoli. Prav tako mora ostati tako, da se ti dohodki, ki jih bodo dijaki dobili, ne bodo vštevali v osnovo za vse ostale transfere, ki jih dejansko posamezniki pridobivamo. Mogoče bi se dotaknila tudi te bolniške odsotnosti, ki jo je kolega tudi omenjal. Jaz mislim, da je prav, da se tudi to omogoči, kajti dejansko vsak je lahko bolan, tudi otroci, tudi dijaki, ki so zdaj v tem sistemu na praktičnem izobraževanju, pri delodajalcu pa zgolj 14 dni, zbolijo. Ne moreš čisto nič drugega ko zbolijo, dejansko ostanejo doma in je vsekakor bolje, da so dva, tri dni doma, kot pa da bolezen prenašajo v delovno okolje in zboli potem cel kolektiv. Mislim, daj je to vsekakor dobro v tem zakonu opredeljeno. Prav tako menim, da je zelo dobra omejitev dela, ki sem jo že tudi omenila, na 8 ur, na 36 ur tedensko, in tudi, da se ne more delati ponoči. Absolutno, ker so dijaki še do 18. leta, to je vsekakor smiselno. Mogoče bi pa bilo za razmisliti pri teh specifikah, hotelirstvo, mislim, da pa bo treba razmišljati, ker hotelir pa le dela, bom rekla, tam čez vikend so največji intervali, in če ne bomo dejansko ponudili te možnosti, da bo dijak videl, kako to poteka v petek, soboto in nedeljo, ko je največja frekvenca gostov, mu lahko malce zameglimo pogled za naprej, in to je res smiselno. Jaz mislim, da je še veliko stvari, vsekakor je zakon dober v tej prvi fazi, bo pa potrebno še marsikaj spremeniti. Malce me sicer zanima, kako bo s sredstvi kasneje, po letu 2021, kajti sedaj je 2,7 milijonov evrov predvidenih, od tega se bo do leta 2021 financiralo 2,1 milijon evrov. Kako bo ta zadeva potekala po tem letu? Vsekakor je primeren za nadaljnjo obravnavo, bodo potrebne korektive, prav tako pa tudi resnično bi zakon moral zaživeti s 1. 9. 2017, za šolsko leto 2017/2018, kajti v zakonu je napisano, da bo začel veljati po uveljavitvi oziroma v roku 6 mesecev, ampak jaz mislim, da bi bila tukaj smiselna opredelitev, ker dejansko nam potem to ne koristi, če bo [[…]]jaz srčno upam, da nam bo to uspelo čim prej, kajti vidim, da podpora je, malce me sicer bega, da poslanci SDS nekako ne bodo nasprotovali in ne bodo proti, ampak kljub temu verjamem, da smo vsi skupaj na isti poti in da z njihovimi pripombami, ki so zelo korektne, bi spravili lahko zakon čimprej v življenje. Hvala lepa.
Gospa Vesna Vervega, imate besedo. Pripravita se naj gospe Iva Dimic in gospa Nada Brinovšek. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana državna sekretarka, ostali prisotni, lep pozdrav! Res je, da je pred več kot desetimi leti bilo iz Zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju črtano poglavje o vajeništvu, zato ker ni prinašalo želenih učinkov, ker vpleteni deležniki niso korektno opravili svojega dela oziroma svojih obveznosti. To ni kritika tedanje vlade, ki je enostavno iz nekih objektivnih razlogov na določeni točki ugotovila, da soglasja med deležniki ni več. Soglasja o tem, da se vajeništvo naj izvaja še dalje. Vendar danes govorimo o tisti točki, ko je soglasje med vsemi deležniki prisotno in je potreba po vajeniškim sistemom znotraj izobraževalnega sistema ali vajeniške oblike znotraj tega tudi potrebna, zato sem zelo zadovoljna, da danes imamo pred seboj ta zakon o vajeništvu in se pogovarjamo o tem, da ga še, če je potrebno, izboljšamo. Eden od najpomembnejših ciljev tega zakona je zagotoviti usposobljeni kader za gospodarstvo. S tem seveda vključujemo gospodarstvo v izobraževalni sistem in o tem se pravzaprav pogovarjamo že nekje 10 let oziroma opozarjamo na pomanjkljivosti te povezave, namreč nesorazmerja med številom poklicno izobraženih posameznikov, dijakov in številom delovnih mest, ki so na voljo, so v tem času bila v zelo velikem razkoraku. Jaz upam, da bo ta vajeniški model deloma to odpravil. Rada bi se odzvala na prej omenjeni komentar kolege Tonina o deležu vpisanih v gimnazijske programe. Namreč Slovenija je na vrhu držav OECD na področju vpisovanja dijakov v poklicno izobraževanje. Polovica mladih med 15 in 19 letom se namreč poklicno izobražuje. Prav tako poklicno izobraženi mladi dosegajo višjo zaposljivost, do 81 %, medtem ko je med gimnazijci samo 66 %. Z razpisom za vpis v srednješolske programe za šolsko leto 2017/2018 je na voljo 23 tisoč 444 razpisnih mest in od tega je samo 30, samo pravim, 30 % v gimnazijskih programih. Namreč od leta 2009 vztrajno narašča delež vpisanih v srednje tehniško in strokovno izobraževanje oziroma v celotni sistem poklicnega in strokovnega izobraževanja. Razmerje je torej 70 : 30. To pomeni, da mladi ljudje vidijo možnost tudi v tem sistemu oziroma da se verjetno ponuja tudi malo večja izbira delovnih mest. Model vajeništva ponuja vajeniško obliko. Posameznik pa ima status dijaka oziroma v času, ko izvaja praktično delo, pa status vajenca z vajeniško in podpisano vajeniško pogodbo. Meni se zdi zelo pomembno, da lahko 15 letnik kljub vsemu ima možnost, da preide iz ene oblike torej šolske oblike v vajeniško obliko tudi zaradi tega, ker je mogoče njegova odločitev na prvi mah bila napačna, torej ta prehodnost je za mene zelo pomembna. Prav tako bi pa rada poudarila, kar sem že v prejšnjih razpravah, da je zelo pomembno to pilotno izvajanje dela vajeništva, zato da v bistvu ugotovimo, kaj je smiselno, kaj je mogoče treba še urediti, in da se ozremo na realne potrebe gospodarstva, torej da se po pilotnem sistemu leta 2020 zadeve bolj postavijo realna tla in se potem sistemsko rešijo. Sama pozdravljam tudi odločitev, da predlog zakona daje možnost, da bodo lahko pogodbo o vajeništvu podpisali pridobili tudi brezposelni oziroma tisti, ki bi si želeli strokovne poklicne izobrazbe. Ne razumem nasprotovanja ali dvoma, ki sem ga zasledila pri predstavitvi stališča kolega Lisca, kajti če pogledamo zadnji predlog sprememb zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju iz septembra, ki so ga vložili v proceduro, je v 5.c členu, v tretjem odstavku, to tudi predvideval njihov predlog. Torej: »Vajeniško učno pogodbo lahko sklene tudi, kdor je končal srednjo strokovno šolo ali gimnazijo in je prijavljen na Zavodu za zaposlovanje kot brezposelna oseba.« Jaz mislim, da je ta možnost za te brezposelne tudi zelo pomembna. Ta zakon je pripravljen z velikim naporom, z doseženim minimalnim soglasjem med vsemi deležniki, kjer upam, da vsak prepozna in se zaveda svojih odgovornosti. Zato ga seveda v tej fazi absolutno podpiram. Hvala.
Besedo ima gospa Iva Dimic, pripravita naj se gospa Nada Brinovšek in gospa Irena Kotnik. Izvolite, gospa Dimic.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Spoštovana državna sekretarka, kolegice in kolegi! Govor o vajeništvu oziroma o spremembi izobraževalnega sistema ni od danes, ni od včeraj, saj že tukaj opozarjamo kar nekaj let, da so potrebe gospodarstva po neki, bom rekla, večji prisotnosti v izobraževalnem sistemu vedno večje. Sama sem zasledila, da bi zakon bil, in tako ste tudi dejali, veljaven že s 1. septembrom letošnjega leta. Tukaj se mi postavlja kar nekaj vprašanj, ker nenazadnje, kot ste prej dejali v svoji obrazložitvi, zadeva še ni dogovorjena v celoti. Mene resnično zanima, mi smo imeli prejšnji teden informativne dneve, mladi so si izbirali poklice, mladi so šli pogledati, kakšne šole, katere šole. Hkrati pa me samo zanima: Ali bodo vse strokovne šole za oblikovalce kovin vključene v ta sistem, vse šole za kamnoseke oziroma, saj tukaj jih ni dosti, ampak za orodjarje, vse za gastronome in vse za mizarje? Zato ker, a veste, ko se mladi odločajo, če ga zanima poklic mizarja, bo šel pogledat. Zdaj pa me samo zanima: Ali so dobili informacijo že na informativnih dnevnih, katere šole bodo imele vajeniški sistem? Mogoče sem tukaj slabo razumela, ker nenazadnje je bil tudi sejem Informative na Gospodarskem razstavišču, pa me tudi zanima, kakšna je bila ta prisotnost, ker sama nisem zasledila, katere šole bi omogočale tak način izobraževanja. Seveda se mi zdi zelo pomembno tudi kakšen bo pristop. Vi ste tudi dejali, da še ni dorečeno, kakšen bo pristop. Ali bo to recimo 50 % izobraževalnega in 50 % prakse oziroma dela pri mentorju v gospodarstvu? Zakaj to sprašujem? Zato ker se mi zdi, da je zelo pomembno, če pogledam z vidika gospodarstva, da mladi, ki se odločijo za ta poklic, v katerem naj bi potem svojo kariero tudi naprej delali in od tega nenazadnje tudi živeli, je zelo pomembno, da vidijo celoten postopek delovnega procesa, ne samo ponedeljek in torek, ko se dela ena specifika v podjetju, sredo in četrtek pa ne ali obratno. Zelo pomembno je. Pa še nekaj, zelo pomembno je, da se to izvaja skupaj. Sama sem obiskovala srednjo strokovno šolo. Imeli smo neke obvezne prakse. Ampak kje dobiš največ znanja, največ izkušenj? Jaz sem imela kadrovsko štipendijo in tisti mesec med poletnimi počitnicami smo šli v podjetje in oddelali praktično tisto kadrovsko štipendijo z enomesečnim ali še več, odvisno, se je dalo tudi dogovarjati, en mesec pa je bila obvezna, in tam si spoznal celoten proces, tam si spoznal ljudi, s katerimi kasneje začneš delati, tam te ljudje spoznajo, da si zaupanja vredna oseba. Mislim, da je zelo pomembno poudarjati, da morajo biti osebe, ki gredo v take poklice, zaupanja vredne, da nimamo potem težav z bolniškimi in pa boleznimi. Ta odnos se mora ta vzpostaviti. Ko se enkrat ta odnos vzpostaviti, mogoče v drugem ali tretjem letniku izobraževanja, potem ta pride do nekega tesnejšega odnosa z mentorjem oziroma bodočim delodajalcem. Na ta vidik se ne sme pozabiti. Bi rekla, da smo dejansko mogoče že nekoliko pozni na tem področju. Tudi s poslansko, ko gremo z Novo Slovenijo na teren, večkrat opozorijo, da dobijo iz srednje šole, pa recimo tudi električarje ali karkoli, v neko podjetje, je rekel, da je skoraj še eno leto potrebno nekega vlaganja, da ga nekdo mentorira in tako naprej. Saj veste, dobrega delavca ne moreš pustiti samo za mentorja, je vodilni delavec ali pa je delovodja in dejansko ni časa. Zato se mi zdi, da je zelo pomembno, kako boste vnaprej izvajali in se dogovarjali nenazadnje tudi z delodajalci oziroma s podjetjiki, obrtniki, ki so pripravljeni stopiti v tak način izobraževanja. Dejstvo pa je, da ko smo imeli tak sistem, smo imeli v Sloveniji najboljše varilce. Če se ne motim, je bila srednja poklicna šola v Škofji Loki, ki je dajala izredne generacije dobrih uporabnih strojnikov, varilcev. To so bile generacije, ki so zdaj stare med 50 in 55 let. Potem se je enostavno ta proces izobraževanja prekinil, spremenil in potem danes na trgu iščejo podjetja, bom rekla, po sosednjih državah, kje bodo dobili dobre delavce. Ko smo obiskali tudi določene, bom rekla, srednje šole izven naših meja, v sosednji Avstriji, tam vedo povedat nekaj zanimivega, da je vsako leto več vpisov slovenskih dijakov na izobraževanje v Avstrijo. Jaz sem šla pogledati, katere vse srednje šole to omogočajo. Imamo take izobraževalne srednje šole za gospodarske poklice v Italiji, v Avstriji, na Madžarskem, Gorica na primer. In se mi zdi, da oni povedo, zakaj se dijaki odločajo za take poklice – ker je tam povezanost z gospodarstvom veliko močnejša in dejansko pridejo do boljšega, bolj uporabnega konkretnega znanja, naprednega znanja za za njihov poklic in njihovo obrt, ki naj bi jo v prihodnosti opravljali. Se mi zdi, da je to zelo pomembno. Ko smo bili na obisku Gospodarske srednje šole v Šempetru, takoj čez mejo, vedo povedati, sicer njihov izobraževalni sistem poteka pet let, ampak ko dijaki njihov izobraževalni sistem zaključijo, oni imajo odprto pot na vse fakultete. Na vse fakultete. Tudi pravo v Avstriji. Na vse fakultete imajo odprto pot. Hkrati pa je rekla, da nimajo ne vem kakšnega odstotka nadaljevanja izobraževanja, ker si vsi najdejo delovno mesto, ali samostojno ali v kakšnih družinskih podjetjih, in tam napredujejo in se tam potem dokončno razvijejo. Mislim, da je tak model tisti, zaradi katerega danes uvajamo ali pa sprejemamo zakon o vajeništvu. Nič ne bomo nekaj novega odkrili, vendar dajmo pogledati, pa da bomo res imeli kadre, ki bodo prišli na trg in nam bodo lahko dodana vrednost, celotni državi, in da bodo sami zadovoljni s svojim poklicem, za katerega se bodo izobraževali, in s svojim znanjem. Hvala.
Odgovarja dr. Andreja Barle Lakota, državna sekretarka na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport. Izvolite.
Najlepša hvala za besedo. Najprej okoli poklicnega izobraževanja. To, da je naše poklicno izobraževanje kvalitetno, dokazujejo tudi dosežki dijakov na Euroskills, torej na mednarodnih tekmovanjih. Vendar pa smo v skladu tudi z vašimi pobudami in pobudami gospodarstva želeli uvesti še novo obliko poklicnega izobraževanja, in to je vajeništvo. Zakaj se dijaki ne odločajo ali se niso odločali v preteklosti za vajeniško obliko? Dejavnikov je bilo seveda več. Že sami poslanci ste omenjali tudi vprašanja vrednot v slovenski družbi, pa mislim, da smo si tudi že povedali, da se stvari spreminjajo. Zdaj bi vam pa rada odgovorila na vaša vprašanja, povezana s tem, kje v bistvu res smo. Morda nisem dovolj jasno odgovorila že prej gospodu poslancu Mahniču, ki me je nekaj podobno spraševal, pa vidim, da iz mojega odgovora stvari nisem dovolj jasno povedala. In sicer najprej, v letošnjem šolskem letu, z jesenjo bo vajeniška oblika že uvedene, že mogoča, in sicer kot poskus. Zakaj kot poskus? Dva razloga sta. Prvi razlog je seveda ta, da v resnici želimo preizkusiti, ali bodo izvedbene oblike, ne gre za koncept, za izvedbeno obliko konkretnega kurikula, res ustrezne. In to želimo preizkusiti. In drugo, ni bilo mogoče seveda na informativnih dnevih direktivno reči, tako in tako, zaradi tega, ker zakon še ni sprejet. Se pravi, ministrstvo je obljubo, ki vam jo je dalo v tem parlamentu že nekajkrat, da smo zavezani k temu, da čim hitreje uvedemo vajeniško obliko, izpolnilo s poskusom. V poskus se eno leto prej niti pod razno nismo upali iti, ravno zato ne, ker konceptualno, to minimalno soglasje med deležniki ni bilo doseženo. Zdaj pa je bilo v procesu priprave zakona doseženo in smo vzporedno pripravljali poskus. Torej gre za to, da bo z letošnjim letom uveden poskus. In ker je uveden poskus, je uveden seveda na omejenem številu šol, pet šol. Verjemite mi, da smo v decembru, januarju krepko delali popolnoma izvedbene načrte, torej ne gre za tipanje v temi, ampak zelo jasne izvedbene načrte za šole, ki bodo ta poskus izvajale, in seveda z dejavnostmi, ki bodo ta poskus imele, se pravi, treba se je bilo temeljito pogovoriti z orodjarji, kamnoseki in tako dalje, delodajalci, kako si oni sploh predstavljajo, kaj želijo. Ali želijo imeti ga dva dni tam ali ga želijo imeti tri dni, ali prvi letnik sploh ne in tako naprej, skratka za to gre. Se pravi, ne gre za to, da ne vemo, kaj hočemo, gre predvsem za to, da izvedbena oblika, konkretizacija mora biti naravnana na konkretno panogo, ker nekaj drugega je gostinec, nekaj drugega je kamnosek in tako naprej. No in zato, jaz vam ne odgovarjam, ja, dva dni bo v šoli, ker vam ne znam odgovoriti, ker je to odvisno od panoge. Se pravi, ko vam jaz govorim o tem, da je to odvisno, govorim o izvedbenem načrtu, ne pa o tem, da nimamo ideje kako. Torej za to bo šlo. In na vaše vprašanje, ali smo jih o tem na informativnih dnevnih obveščali, obveščali smo jih, povedali smo jim tudi, kateri delodajalci, celo posebej, skupaj z zbornicami smo se dogovarjali, kakšno informacijo damo, da bo ja enovita informacija in tako naprej. In tisto, kar smo osnovali, takoj ko je odločitev padla, da gre za poskus, je posebna skupina, ki se sestaja na vsak teden. Skupina pa je oblikovana pri Centru za poklicno izobraževanje ravno zato, da ne bi prišlo do tega, da nekdo nekaj ne ve ali pa nečesa ni pripravil, do takrat, ko bodo učenci vključeni. Jaz vam res zagotavljam, da nismo neskrbni do tega, daleč od tega, vsi morda preveč zaskrbljeni in se ukvarjamo včasih že z detajli, z res detajli, ampak prepričana sem, da bo to zagotovilo potem dobro izvajanje. Moram pa reči tako, kot vi pravite, mogoče je to slovenska posebnost, da nas skrbi, vse sorte stvari nas skrbi in potem nenehno vsakič znova premlevamo nove skrbi, nove skrbi, tako da je bila odločitev za poskus. Očitno je bilo potrebno kar nekaj poguma.
Besedo ima gospa Nada Brinovšek, pripravita naj se gospe Irena Kotnik in Jelka Godec. Izvolite.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem v dvorani! Še enkrat bom ponovila, kar je že kolega Tomaž v stališču povedal, da smo v naši poslanski skupini že trikrat predlagali predlog spremembe zakona o poklicnem in strokovnem izobraževanju, ker smo hoteli urediti to področje vajeništva in smo nekako še vedno prepričani, da bi verjetno bolj sodilo v ta zakon in da ne bi bilo treba pripravljati posebnega zakona. Ko sem malo gledala, kdaj je bila javna razprava tega zakona, je bilo malo hecno vse skupaj, se pravi od 7. 7. do 18. 8., v času počitnic, ko so na počitnicah ali pa dopustih tako dijaki kot tudi obrtniki oziroma delodajalci. To je bil malo neposrečen datum iz vaše strani. Dejstvo je, da so se sprememb tega našega zakona, ki smo predlagali o poklicnem in strokovnem izobraževanju, ali pa tega vašega novega zakona o vajeništvu definitivno zelo veselili delodajalci oziroma obrtniki in tudi dijaki. Žal se iz razprav ali pa iz odzivov, ki jih dobimo iz terena, lahko vidi, da jih je veselje, ko so pogledali ta vaš predlog zakona o vajeništvu, nekako kar minilo. Nekako slišimo na terenu, da smo zdaj v bistvu dobili dijaka, ki bo imel malo več delovne prakse, po drugi strani pa bomo dobili še več nezadovoljnih obrtnikov, če bo ta zakon. Upam, da se bo tekom razprave še popravil in da se bo upoštevalo tudi mnenje Obrtne zbornice in pa njenih sekcij. Jaz sem še sinoči gledala posnetek ministričine tiskovne konference, kjer je govorila o tem, da je ta zakon usklajen z vsemi dejavniki, tudi z Obrtno zbornico Slovenije, ampak to ne drži. Včeraj smo poslušali predsednika Obrtne zbornice, ki je rekel, da so od začetka sodelovala pri pripravi tega zakona z vami, dva dni preden je pa šel ta zakon na Vlado, ste ga na vaši strani spremenili kar štirikrat, tako da pripomb na te vaše spremembe niso mogli dati. In če pogledamo te pripombe s strani Obrtne zbornice v reviji Obrtnik, izšla je nekaj dni nazaj, vidimo tukaj kar sedem takih krepkih pripomb s strani Obrtne zbornice glede vajeniškega učnega mesta, glede vajeništva v izrednem izobraževanju. Obrtna zbornica meni, da vajeništvo kot oblika izrednega izobraževanja odraslih naj ne bi sodila v ta zakon, in da bi bilo treba to urediti v nekem posebnem ali pa v drugem zakonu. Obrtna zbornica daje tudi pripombe v zvezi z obremenitvijo vajencev. Nadomestilo vajeniške nagrade, povračilo stroškov povezanih s službeno potjo in pa terenski dodatek vajencev, odpoved pogodbe o vajeništvu, to smo že danes večkrat slišali, da delodajalec, obrtnik bo ne vem na koliko načinov zavezan oziroma bo imel ne vem koliko pogojev, kdaj lahko odpove to pogodbo, vajenec bo pa lahko iz danes na jutri rekel, odpovedujem pogodbo, brez kakršnegakoli razloga. Kar močna pripomba Obrtne zbornice je pa tudi glede kolektivne pogodbe, pravijo, da vajenec ima status dijaka in se izobražuje na učnem mesto, zato je njihovo mnenje tako, da vpletanje kolektivnih pogodb in sindikatov nikakor ni vmesno. Ampak jaz bi rekla, zdaj sem prebrala te pripombe Obrtne zbornice, vodstva Obrtne zbornice, ki je sodelovalo z vami v zvezi s pripravo, bi pa rekla, da me pa kar močno skrbijo, tudi pripombe območnih obrtnih organizacij in pa njihovih sekcij. Ne vem, kolikor ste vi seznanjeni, se mi zdi, da je prav, da preberem del tega njihovega pisanja. Poglejte, pravijo takole: »Predlog je v popolnem nasprotju z interesi obrtništva in potencialnih vajencev, zato ga ne moremo podpreti. Prav tako ga ne razumemo, zakaj se ni odprla širša debata po sekcijah, ki so vključene v vajeniški sistem, saj bi tako imeli pogajalci izhodišča, na katerih bi se lažje pogajali. Samovolja določenih visokih funkcionarjev na Obrtni zbornici, ki so brez sodelovanja s strokovnimi službami, sekcijami in pa drugimi inštitucijami odločali o tako pomembni zadevi sami, brez posvetovanj in sodelovanja z drugimi deležniki, je nedopustno. Vajeništvo pomeni razvoj obrtništva v bodočnosti in ni vseeno, kakšno bo, zato je nerazumljivo, da si kdorkoli dovoli pogajati in sklepati v imenu obrtnikov, ne da bi imel od njih ali njihovih sekcij pismeno soglasje.« Jaz upam, da bodo območne obrtne zbornice in pa njihove sekcije vsaj do druge obravnave ali pa do sprejema tega zakona v Državnem zboru, da se bodo uskladili oziroma da bo vodstvo upoštevalo tudi pripombe in pa mnenja območnih organizacij. Jaz mislim, da dejstvo je, da je tukaj definitivno treba upoštevati, ne bom rekla želje, ampak potrebe delodajalcev obrtnikov in pa tako tudi želje in potrebe vajencev, zato ker eno brez drugega ne gre. Če ne bomo imeli delodajalcev na eni strani, ki ne bodo imeli interesa, da bi zaposlili vajenca, lahko imamo še ne vem kako dober zakon, ko to nikakor ne bo zaživelo. Poglejte, saj od tega, da bo zakon pripravljen pa upošteval res pripombe tudi od tistih, ki prihajajo iz terena, bodo imeli največ v bistvu dijaki. Dijaki se bodo lahko pol leta tako rekoč zastonj pripravljali na svoj poklic, za to bodo dobili nagrado – jaz sem vesela, da je ta nagrada tudi določena, da ni nek mizeren znesek – in če se bodo ti vajenci med pripravništvom oziroma vajeništvom izkazali, bodo nenazadnje dobili tudi službo. Če pa pogledamo po drugi strani, kaj pa dobi obrtnik oziroma delodajalec. Jaz bi rekla, da je v tem trenutku mogoče malo na slabšem. Prvič, dobro, nudil bo mentorstvo, odgovoren bo za vajenca, vemo, kaj pomeni varstvo pri delu in tako naprej. Če bo zakon šel takšen naprej, kot je, ki pravi, da lahko vajenec danes, jutri ali kadarkoli odpove pogodbo, mislim, da je to za obrtnika oziroma za delodajalca zelo negativno oziroma bi rekla skorajda nesprejemljivo. Poglejte, nek obrtnik bo tudi svoje znanje prinašal na tega vajenca, ta vajenec bo delal na njegovih strojih, vemo, da so to marsikdaj tudi dragi stroji, ki se tudi poškodujejo mogoče kdaj na podlagi nekega neznanja ali pa vajenca, ampak nočem nič to krivdo prelagati na vajenca ali kakor koli. Vajenec se bo med vajeništvom seznanil z marsikatero poslovno skrivnostjo nekega obrtnika. In nazadnje bo ta vajenec dober vajenec, se bo zaposlil pri temu obrtniku, ker je priden, mogoče bo eno leto, bo šel drugam v službo, bo vzel mogoče s. p. in kar koli in bo avtomatsko neka konkurenca tistemu, ki mu je prej nudil mentorstvo. To je vse lepo in prav in prav je, da se tako dogaja, ampak hočem povedati to razliko, da so za vajenca in obrtnika oziroma delodajalca pri vsem tem prednosti in pa vsekakor tudi slabosti. Mene je tukaj malo zmotilo v tem 4. členu tega zakona oziroma ne razumem pa bi prosila, pomagajte mi, da bom to razumela. 4. člen pravi, da v vajeniški obliki izobraževanja se najmanj 50 % izobraževalnega programa izvede kot praktično usposabljanje. Se pravi, jaz to razumem 50 %, če je 10 mesecev šolsko leto, 5 mesecev rečem, pa ni važno 2 dni v tednu ali kakorkoli, ampak ko je pa ministrica imela tiskovno konferenco in je bilo govora o tem, ali bo vajeništvo povzročilo dodatne stroške v proračunu, pa je ministrica rekla takole: »Glede na to, da bo v prvem letniku le tri do pet tednov praktičnega usposabljanja pri delodajalcih za posameznega vajenca, in glede na to, da vajencev ne bo več kot 200 v prihodnjem letu, ne pričakujemo stroškov višjih od 20 tisoč evrov.« Jaz mislim, da je to neki lapsus, ker jaz pač razumem to, da bo pač pol leta, tako kot v zakonu piše. Jaz bi rada, da skozi vso to razpravo, ki bo nedvoumno še kar burna, da končno pridemo do enega takega zakona, ki bo v dobrobit tako vajenca kot delodajalca. Hvala lepa.
Preden nadaljujemo razpravo poslank in poslancev, dajem besedo še dr. Andreji Barle Lakota, državni sekretarki. Izvolite.
Najlešpa hvala. Razprava bo zagotovo burna, vsaj sodeč po tistem delu, ki sem ga do sedaj opravljala pri usklajevanju zakona, in sicer zato, ker kot smo si že večkrat povedali, so interesi zelo različni. Tudi današnja razprava dokazuje, da to, kar nekdo poudarja kot pomembno, nekdo drugi izključuje, na primer vlogo sindikatov in podobno. Najprej bi rada pojasnila vlogo zbornic, potem nekaj o pripombah in na zadnje še konkretne izvedbene oblike. Kar se tiče vloge zbornic, vam zagotavljam, da od lanskega februarja, ko je bil ta koncept dijaka vendarle dorečen, torej da vajeniške oblike ne bo mogoče izvajati drugače, so bile zbornice vključene kot sokreatorji celega zakona. Celo več, nekateri deležniki, kot na primer sindikati, dijaki, tudi šole, so očitali, da jim je dana preferenčna vloga. Zdaj pa, zakaj na koncu, tako kot ste povedali, niso videli predloga. To je čisto res, kar ste navedli. Štirikrat se je zapis spremenil, ko ga oni niso videli, tik preden je šel zapis na Vlado, vendar smo pravniški zapisniki v eni točki ne vsebinski. Res pa je, da smo bili kasneje seznanjeni s tem, da vendarle so območne zbornice postavljale še nekatera vsebinska vprašanja, na kar mi nismo imeli več vpliva, ker smo z Obrtno zbornico Slovenije delali. Dejstvo je, da smo čisto vse pripombe vzeli resno, to vam jaz zagotavljam. V predlog zakona so prišle tiste, kjer smo dosegli minimalni konsenz z različnimi deležniki. Kar se tiče kolektivne pogodbe. Moram reči, da so nas pravočasno opozorili, torej pravočasno pred oddajo na Vlado, da se jim zdi, da navedba kolektivne pogodbe – ta je pa navedena, kot veste, tam ob nagradi, kjer piše, če kolektivna pogodba določa, piše: »Mesečni znesek vajeniške nagrade iz prejšnjega odstavka je lahko višji, če je tako določeno s kolektivno pogodbo o dejavnosti, ki zavezuje delodajalca.« Se pravi, edina navedba je ta. Opozorili so nas, da se jim zdi, da če navajamo kolektivno pogodbo, bi nekdo lahko dobil vtis, da gre za zaposlenega. Čisto nikjer drugje se ne referiramo na to. Po mojem trdnem prepričanju in toliko pravnikov je to pregledalo, da gre v resnici vseskozi osnovna intenca za dijaka in ne za zaposlenega. Se pravi, edina navedba na kolektivno pogodbo je to in se nanaša izključno na vajeniško obliko. Zdaj pa samo še na vaše vprašanje v zvezi z izvedbo 4. člena. 4. člen je treba brati, kot da gre za izobraževalni program, Se pravi, v treh letih mora biti to razmerje doseženo. V 3 letih. Ko vam jaz govorim o tem, da nisem sigurna, ali bodo dva dni v šoli in tako naprej, vam niti ne moremo odgovoriti na vprašanje, ali je nujno, da v prvem letniku lovimo to razmerje. Ni nujno. Ni nujno. Se pravi, gre na izobraževalni program. In še, velikokrat so me spraševali, zakaj smo dali najmanj 40 % splošnoizobraževalnega programa. Ravno zato, najmanj 40, lahko je nekoliko več, odvisno od panoge, tudi tukaj je ta fleksibilnost dovoljena, najmanj 40 pa zato, da smo zavarovali standarde, to so pa tisti standardi, kjer sem pozabila odgovoriti gospe poslanki Dimic, in sicer da ravno zato so ti standardi do te višine določeni, da omogočajo potem vajencu, da potem dejansko tudi znotraj sistema napreduje, če bi hotel. Čeprav to ni osnovna intenca. Se pravi, on ima dovolj splošnoizobraževalnih znanj, on ima enak standard, kot če bi šolsko obliko poklicnega izobraževanja zares izvajal.
Besedo ima gospa Irena Kotnik, pripravita naj se gospe Jelka Godec in Marjana Kotnik Poropat. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, spoštovana državna sekretarka, kolegice, kolegi! Sistem izobraževanja, poklicnega izobraževanja je bil v samostojni Sloveniji že zelo dobro zastavljen. Ne bom danes razpravljala o tem, zakaj ni zaživel, zakaj je propadel oziroma razpadel, ampak bom tukaj dodala samo to, da nisem pričakovala, da bo potrebno toliko usklajevanj, da imamo končno ta predlog zakona spet na poslanskih klopeh. Kot smo se že pogovarjali in kot smo danes že večkrat slišali na eni strani državno sekretarko, ki je povedala, da ti najnujnejši dogovori so z vsemi partnerji doseženi, v to sem prepričana, da tako je, nisem danes še slišala, kar se je zdelo pa meni tudi zelo pomembno, da so bili v vsa ta usklajevanja vključeni tudi strokovnjaki s področja poklicnega in strokovnega usposabljanja. Tako da je tudi tukaj še en del dodan, da bi ta zakon o vajeništvu res dosegel svoj namen in svoj cilj. Med tem časom, ko se je ta zakon pripravljal, sem se pogovarjala kar z nekaj podjetniki in privatniki, gospodarstveniki in iz vseh teh pogovorov bi lahko izluščila dve stvari. Vsi so se strinjali, da osebe, ki po končanem šolanju vstopajo na trg dela, niso dovolj usposobljene, in kar nekaj je bilo pripomb oziroma predlogov ali pa mnenj, da nekateri podjetniki ali obrtniki ne dobijo določenega profila oseb, ki jih želijo oziroma ki jih potrebujejo za izvajanje svojega dela. Ko se pogovarjamo o tem, kakšne sisteme imajo v sosednjih državah, mi je enostavno prišlo na misel, da bi mogoče pogledali, kako so pa uspešni podjetniki ta čas reševali te težave, ko se mi o tem vajeništvu pogovarjamo. In tukaj bi mogoče omenila LTH Castings in Domel. Jaz sem bila pri njih in sem bila zelo presenečena nad njihovim sistemom, in sicer oni podelijo štipendije dijakom, dijaki imajo možnost, da se pri njih usposabljajo, imajo kasneje možnost zaposlitve, in kar je še bolj pomembno, imajo možnost tudi kariernega napredka. Zraven tega pa so se oni povezali še z lokalnim okolje, to se pravi, da so dijakom iz lokalnega okolja pomagali do zaposlitev. To je ravno tisto, kar je kolega Mahnič prej povedal, da je v Poljanski dolini prav zaradi obrtnikov in teh podjetnikov najmanjša stopnja brezposelnosti. Pogovarjali smo se o nagradi, ki naj bi jo podjetniki vajencu dali za ta čas usposabljanja, tukaj sem že zaznala, da so različna mnenja, nekateri menijo, da je to za podjetnika prevelik strošek. Ampak moje videnje teh izplačevanj nagrad, jih gledam popolnoma z druge strani, in sicer iz tega, da bo vajenec pristopil k temu svojemu vajeniškemu poklicu, usposabljanju z veseljem do določenega poklica, z željo po znanju in z motiviranostjo. In če bo potem na drugi strani delodajalec prepoznal potrebo po določenem profilu in bo želel, da bo njegovo podjetje uspešno, potem jaz tukaj v izplačevanju te nagrade ne vidim prav nobene težave. Seveda je tako, kot pri vsakem zakonu, da so stvari dobre oziroma da ponujajo pozitivne rešitve, seveda pa so zraven tudi pasti. Ampak pri tem poteku izvajanja teh pilotnih projektov, ki jih je ministrstvo pripravilo, je treba izpostaviti tudi to, da bo to izvajanje zelo dobro nadzorovano in da bo tudi opravljena evalvacija. Kar pomeni, da bodo ustrezni pogoji povezani z uspešno izvedbo in da se bo tukaj tudi preverjala ustreznost kurikuluma. Ravno tako pa se bodo tukaj tudi pokazale stvari, ki so dobre, in pa stvari, ki bi jih bilo mogoče treba še spremeniti. Kljub temu, da imamo kar nekaj pozitivnih stvari v tem zakonu, večja socialna vključenost, reševanje brezposelnosti, hiter prehod v poklicni svet, karierni razvoj, tudi o kariernem razvoju nisem nič slišala danes, o tem, da bodo lahko vajenci in dijaki, ki se bodo usposabljali, lahko tudi naprej nadaljevali šolanje in pridobili višjo ali pa visoko izobrazbo. Tako da je tudi tukaj v zakonu, bom rekla, za mlade poskrbljeno. Me pa vseeno ena stvar, ne da me skrbi, ampak po naših izkušnjah, ko vidimo, da je zelo veliko sposobnih mladih odšlo iz Slovenije v tujino, imamo mi še čas, da bi te mlade, ki jih bomo zdaj usposabljali, tudi pri nas zadržali in ne da bi potem spet najboljše kadre vzgajali za to, da bodo šli v Avstrijo, v Nemčijo ali pa kamor koli drugam. Hvala.
Besedo ima gospa Jelka Godec, pripravita naj se gospa Marjana Kotnik Poropat in gospa Marija Bačič. Izvolite.
Hvala. Na začetku bi jaz samo rekla, da je bil ta zakon nekako predstavljen vsaj v tistih osnutkih tudi v naši poslanski skupini, in vse pohvale ministrstvu, da pride tudi v opozicijske poslanske skupine zadeve predstaviti, ker od drugih ministrstev tega skorajda ne doživimo. Ampak tisto, kar je bilo predstavljena takrat, je bilo predstavljeno, da se bo izvajal pilotni projekt. Ta zadeva v bistvu je pilotni projekt. In jaz moram reči, da je ta zakon napisan samo zato, da se izvede določen pilotski projekt, ni pa za to, da bi se ta zadeva sistemsko v Sloveniji reševala. Gre za neko obdobje, ko se bodo te zadeve uvajale in potem evalvirale. Ta zakon definitivno ni, vsaj po mojem, kot ga berem, napisan za poklicno in strokovno izobraževanje. Če bi šlo samo za dijake, torej dijake v času izobraževanja, v poklicnem in strokovnem izobraževanju, bi bilo treba spremeniti Zakon o poklicnem in strokovnem izobraževanju oziroma bi bilo to dovolj, ne pa novega zakona uvajati. Ker če gre zdaj za dijake – nenehno ministrstvo govori, da so to dijaki, da govorimo samo o dijakih in ne zaposlenih kot takšnih. Če pogledamo v 5. Členu, imamo notri tudi, kar ste že tudi sami povedali, da ta zakon omogoča tudi vajeništvo brezposelnim osebam, torej tudi starejšim osebam, da gre za prekvalifikacijo. Jaz mislim, da je bila tudi takrat tema tega pogovora, kako te starejše vključiti ali ne vključiti. In zdaj, ko bereš ta člen naprej, v bistvu je ta zakon napisan naravnost za te. Ker vi navajate, da je vajenec lahko tisti, ki je oseba, ki se izobražuje v pridobitvi srednjega in poklicnega izobraževanja – jaz smatram, da so to dijaki – in pa tudi za brezposelne oziroma zaposlene osebe, ki želijo pridobiti srednjo poklicno izobrazbo in tako naprej. In potem v 3. točki napišete, da za tiste, ki se izobražujejo v poklicnem izobraževanju, velja Zakon o poklicnem in strokovnem izobraževanju, za vse ostale pa ta zakon. Torej je ta zakon napisan ne za dijake oziroma za tiste, ki se izobražujejo že znotraj sistema, ampak za tiste, ki bi v sistem vstopili. Dobro, lahko potem zadeve [[…]]vprašanje je, če gre za brezposelne starejše osebe, ali dobijo v tistem trenutku, ko vstopijo v sistem vajeništva, status dijaka. Ker nenehno govorite, da gre za dijake. In jaz menim, da je ta zakon napisan zato, da se ne izvede pilotski projekt na tem, torej v štirih poklicih, ki so tudi deficitarni in da ne bodo tukaj notri vključeni dijaki, ampak se bo šlo za prekvalifikacije. Tako da gre za nek poskus in je nesmiselno ustvarjati v Sloveniji sliko, češ, da bo ta zakon rešil dualni sistem oziroma vajeništvo in da bomo skozi ta zakon dobili več mladih, strokovno izobraženih. Ni res. Ta zakon, povejte po resnici, gre za poskus, gre za pilotni projekt in ko bo ta pilotni projekt končan, se bo naredila evalvacija in potem se bo v bistvu videlo, ali se to vajeništvo na teh štirih poklicih da prenesti tudi na vse ostale. In še enkrat poudarjam, ta zakon ne bo reševal dualnega sistema, ne bo reševal dijakov, ampak bo pilotni. 200 ljudi boste imeli v tem sistemu notri, ni pa rečeno, da bodo to dijaki, ampak bodo lahko tudi starejše brezposelne osebe. Zdaj pridemo pa na eno zadevo. V redu, dobili bodo nagrado, denarno nagrado, ki pa ne bo štela v socialnem sistemu za tisto, kar bi šlo v kvoto ob tem zaradi otroških dodatkov in tako naprej. S tem boste sprožili eno zadevo, in sicer neenakost pri socialnih prejemkih. Če gre brezposelna oseba preko Zavoda za zaposlovanje na usposabljanje na delu za tri mesece, dobi tudi nagrado in se mu šteje v kvoto in lahko izgubi socialno pomoč. V tem primeru pa ne. V tem primeru pa ne. In tukaj lahko pride do vprašanja, jaz ne vem, kako Ministrstvo za delo to gleda, če je na to pristalo, potem delate razliko. Nekdo gre na usposabljanje na delovno mesto za tri mesece, dobi nagrado, ki je nekje 400 evrov, zaradi tega mu lahko pade socialna pomoč, ker je pač šel čez kvoto, če pa bo šel v vajeništvo, pa ne. S tem, da to vajeništvo lahko prekine kadarkoli, kadarkoli, tam pa ne, na usposabljanju za delovno mesto sicer lahko prekine, vendar mora vračati ne vem kaj vse. Tukaj delate razliko pri prejemkih, nagradah oziroma pri tem, kaj se šteje v kvoto in kaj ne. Naslednja zadeva, ki je, ki meni definitivno ni všeč, je to v 28. členu: »Vajenec lahko kadarkoli med trajanjem pogodbe o vajeništvu brez obrazložitve odpove pogodbo o vajeništvu.« Naslednja zadeva, v istem členu je napisano: »Odpoved pogodbe o vajeništvu mora biti pisna.« Za delodajalca govorim: »Delodajalec mora svojo odločitev pisno utemeljiti.« A delodajalec mora povedati, zakaj ga bo odpustil, vajenec pa lahko reče, jutri zjutraj se mi ne da več vstati, pa reče, ne grem več delati? Ni varovalke, čeprav vi govorite, da so neke varovalke, ali ne vem, kdo je rekel, jih ni. Vajenec si lahko izmisli kadarkoli. Ko bo ugotovil, da je socialna pomoč večja ali pa da ima tam druge zadeve, ki bodo bolje plačane, tudi delo na črno, če hočete, bo rekel, hvala lepa in nasvidenje. To ni prav. Mislim, ja, treba je graditi na tej odgovornosti ljudi, da se zavedajo, da so v sistemu, da se naučijo tega in tako naprej, ampak on lahko lepo hodi par mesecev, se nauči tisto, kar hoče, potem pa reče, ne rabim več. Delodajalec je pa tukaj primoran točno napisati, zakaj in kako in pisno obrazložiti. Tako da te zadeve, jaz mislim, da je še čas, da se dajo popraviti. Hkrati to, da se delodajalcem naloži izplačilo iz lastnih sredstev, če govorite, da gre za deficitarne poklice, jaz upam, verjamem, da imate že podjetja, ki bodo opravljala te zadeve, ampak to so podjetja z deficitarnimi poklici, kot ste rekli. A so to dobrostoječa podjetja, da bodo lahko omogočala te nagrade vajencem? Kako je po tem končanem vajeništvu, ali imajo ti delodajalci, s katerimi ste dogovorjeni, da bodo usposabljali, tudi dogovorjeno, da jih potem nekako zaposlijo? Ker konec koncev, če jih uvajajo, bi bilo dobro, da jih zaposlijo. Ali kako so te zadeve rešene? Ker 200 ljudi, je 200 ljudi v tem pilotnem projektu, kasneje se lahko izkaže več, ampak če vajenec ne bo videl, da je na koncu tega procesa možnost zaposlitve, vprašanje, če se bodo za te stvari odločili. Ker potem je enako, kot da hodi v poklicno, pač ima prakso in je to to. Ker pa gre za deficitarne poklice, me skrbi, da tudi ta podjetja niso ravno tako stoječa, da bi lahko te zadeve funkcionirale. Drugo je mentorstvo. Že takrat v dualnem sistemu, ki je 2016 neslavno propadel, če lahko tako rečemo, je bil problem mentorstva. Ljudje niso vedeli, kaj je to biti mentor, morali so delati neke pedagoške izpite, kar jim je bilo čisto odveč. Tudi izobraževanje mentorjev mora biti kvalitetno. In to, ker mi pač časa zmanjkuje, se opravičujem, nadzor nad tem vajeništvom, tam ste napisali, kdo vse bo v tej komisiji. Ja, saj imamo ja CPI, imamo ja Zavod za šolstvo, zakaj moramo še neko novo komisijo, ki bo to vajeništvo nadzirala. Zaradi novih stroškov, lepo vas prosim. Dajte ta CPI že enkrat zbuditi, Zavod za šolstvo zbuditi, pa ne rabimo nobene dodatne komisije, pa se bo to vajeništvo, ta pilotni projekt, čisto lepo lahko evalviral. Hvala.
Besedo ima gospa Marjana Kotnik Poropat, pripravita naj se gospe Marija Bačič in Vojka Šergan. Izvolite, gospa Poropat.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik, za besedo. Lepo pozdravljeni vsi, tudi državna sekretarka, lep pozdrav, in sodelavca! Jaz bom malo drugače začela to mojo razpravo, in sicer menim, da je dobro oziroma bom rekla, tudi sama sem vesela, da smo začeli reševati nezaposlenost pri mladih tudi na tak način, da je Ministrstvo za šolstvo pripravilo ta zakon. In to izobraževanje na vajeniški način, menim, da bo pripomoglo k temu, da bodo mladi dobili možnost tako izobraževanja na nek drugačen način, ki je bil nekoč že zelo cenjen, če se spomnite, vsaj starejši, na izvajanje izobraževanja z vajeništvom v prejšnji državi. S tem zakonom bomo, kot sem rekla, usmerili mlade v poklice, ki so deficitarni, in vplivali tudi na to, da se mladi ne bodo tako množično usmerjali v družboslovne študije, kjer kot vemo, ko končajo to izobraževanje, nimajo vsi možnosti zaposlitve, ker pač enostavno je predimenzionirano to izobraževanje in seveda mladi se ne morejo zaposliti in so tu velike težave. Predlog tega zakona o vajeništvu je ministrstvo usklajevalo z vsemi deležniki in socialnimi partnerji, zato je ministrica tudi danes tukaj povedala, da so vsi deležniki enotni, da se vajeništvo izvaja po tem zakonu. Nekateri ste danes drugače govorili, mislim pa, da je to, kar je ministrica tukaj povedala, dejansko se tako tudi odvilo. Menim, da bo izvajanje usposabljanja mladih v dualnem sistemu, ki se s tem zakonom še nadgrajuje, še tesneje povezalo izobraževanje z gospodarstvom. Podjetja bodo lahko v daljšem obdobju z vajenci tudi uspešneje kadrovala. Poudariti bi želela še to, da zakon o vajeništvu zasleduje nekatere pomembne cilje. Eden zelo pomembnih je ta, da mlade čimprej vključimo na trg dela in s tem zmanjšamo brezposelnost teh mladih in njihovo socialno izključenost, kar sem že prej povedala. Zakon prinaša nekaj pomembnih rešitev, vsaj nekaj jih bom omenila, in sicer vajenec mora za vključevanje v vajeništvo izpolnjevati vse pogoje po zakonu. Vajencu pripada nagrada, ki pa ne bo vplivala na socialne transfere in druge družinske prihodke, zato bo vajenec lahko prejemal še naprej državno štipendijo, prejemal bo lahko otroške dodatke in vsi ti prihodki ne bodo vplivali oziroma ogrožali eksistence družine. Vajenec bo imel status dijaka, ki vsaj 50 % časa posveti izobraževanju na delovnem mestu, torej v gospodarstvu. Po zaključenem vajeniškem obdobju zaposlitev ni obvezna. Nekateri vidite tukaj problem, ampak gre za dijaka, kot smo danes slišali, in seveda zato ta zaposlitev ni obvezna s strani podjetja, ki nudi to praktično usposabljanje tega dijaka. Nadalje, tudi to je pomembno, da se v vajeniško obliko izobraževanja lahko vključijo tudi brezposelne osebe. Zakon zasleduje cilj vseživljenjskega izobraževanja. Tudi to, da bomo vajeništvo uvajali postopoma, najprej, kot smo slišali, 200 vajencev na generacijo, kasneje se bo število povečalo v okviru potreb gospodarstva in obrti oziroma v okviru ugotovitev uspešnosti tega načina izobraževanja. Nekateri so predlagali, da bi bil vajenec zaposlen, vendar ta predlog ni dobil dovolj podpore že v fazi priprave zakona. To sem želela omeniti z ozirom na to, da so bile nekatere razprave v tej smeri. Z vajeništvom in praktičnim usposabljanjem z delom na delovnem mestu se oblikuje ponudba delovnih mest za mlade in s tem povezanega izobraževanja in usposabljanja. Tudi Evropska komisija podpira ta način izobraževanja, saj v tem vidi ključni element strategije za boj proti brezposelnosti mladih. Primerjala sem tudi oziroma prebrala te primerjalne modele, ki jih na področju vajeništva izvajajo sosednje države članice Evropske unije, in bi se osredotočila na Avstrijo, ki izvaja vajeništvo po dualnem sistemu, ki združuje praktično usposabljanje v realnem delovnem okolju in šolsko izobraževanje. V ta način izobraževanja je v sosednji državi Avstriji vključeno 40 % mladih. To ni mala številka. Vajenci se usposabljajo na področju obrti, trgovine, storitev, industrije in turizma. V gradivu imamo tudi podatke o izvajanju vajeništva v nekaterih drugih državah Evropske unije, vendar kot sem rekla, sem se osredotočila z oziroma na to, da bi še kolegom pustila nekaj časa za razpravo, samo na Avstrijo. Menim, da bi v ta zakon bilo treba vključiti tudi posamezna določila iz tega avstrijskega zakona, ker se mi zdi, da imajo nekatere stvari zelo dobro rešene in morda bomo s kakšno novelo v kasnejšem času, če bomo ugotovili, da je ta model primeren, tudi te spremembe vključili. Za zaključek menim, da bi bilo za učinkovitejše izobraževanje vajenca treba določiti način izvajanja vajeništva tako, da bi se praktično izobraževali, potem pa bi sledil šolski del izobraževanja. To sem hotela povedati, da menim, da je dobro, da bi, to je tudi avstrijski sitem, da bi se vajenec določen čas izobraževal na delovnem mestu in potem določen čas v šoli, da bi se lahko v tem času bolje posvetil temu šolskemu izobraževanju in se bolje pripravil za izpite. Morda nimam prav, ampak menim pač sama, da bi bilo tako primernejše in bolj učinkovito. Toliko za zdaj. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Marija Bačič. Pripravi naj se gospa Vojka Šergan in gospod Zvonko Lah. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Lepo pozdravljena, državna sekretarka, s sodelavci in pa kolegice in kolegi! Danes se pogovarjamo o vladnem Predlogu zakona o vajeništvu, ki smo ga pravzaprav, kot sem slišala iz razprav, vsi težko pričakovali in ga tudi vsi pozdravljamo. Torej v novem šolskem letu naj bi začela vajeniška oblika šolanja za štiri poklic, in sicer oblikovalec kovin, orodjar, kamnosek, mizar in gastronom-hotelir. Prepričana sem, da je Ministrstvo za izobraževanje prav gotovo presodilo, da so to najbolj deficitarni poklici, in so izbrali tiste, ki se bodo pač izobraževali v petih izobraževalnih zavodih. V preteklosti, kot smo že slišali, smo imeli v naši državi že dualni sistem, to se pravi poklicno izobraževanje, vendar je propadel. Zakaj? Bilo je pravzaprav več razlogov. Zakon je pripravljen in ta oblika šolanja bo zaživela v praksi, treba pa je biti previden, da vajeništvo ne bi doživelo podobne usode, kot jo je že v preteklosti. Vsekakor je učna pot, ki združuje poklicno izobraževanje in usposabljanje, zaželena za pridobivanje delovnih izkušenj, saj bodo delodajalci izobraževali vajence za praktično delo. Zato je treba dobro in natančno vzpostaviti vse pogoje, da bi vajeništvo uspešno zaživelo. Iz tega razloga, kot nam je razložila gospa državna sekretarka, bo prvo šolsko leto poskusno. Nadzorovalo se bo, na koncu evalviralo. In če se bo ta oblika dobro obnesla, se bodo postopoma uvajali tudi drugi programi, kot na primer steklarji in papirničarji, če smo brali, je s strani delodajalcev zelo velik interes. Vsi se zavedamo, da je v naši državi premalo poklicno izobražene delovne sile in seveda je za nas ključnega pomena, da se ta vajeniški sistem uvede. Če se spomnite, v preteklosti so se v glavnem dijaki vpisovali v srednje šole, v ekonomsko in predvsem v gimnazijo, mislim, da so mladi zdaj toliko dozoreli, da vidijo, da je velika brezposelnost pravzaprav na tem področju in da na področju obrtniških del primanjkuje te delovne sile. Lahko bi povedala iz izkušenj iz Prekmurja, imamo sicer srednjo poklicno in tehniško šolo, ki izobražujejo različne programe, in vam povem, da jih naša Avstrija skoraj vse pobere, zato ker tam cenijo torej ta praktična usposabljanja. Torej dijaki, ki se bodo praktično usposobili, bodo lahko stopili takoj na trg dela in če se bodo usposabljali pri obrtnikih in bodo delodajalci zaznali, da so pridni, da so zavzeti, jih bodo tudi z veseljem zaposlili. Kot sem poslušala, ko so bili zdaj pred informativnimi dnevi, je bila ena anketa mladih osnovnošolcev, kam se bodo vpisali. Vam povem, da niti enega ni bilo, ki bi povedal, da se bo vpisal v gimnazijo, vsi so želeli iti v poklicne šole, in sicer so v glavnem rekli, da bi šli za peka, kuharja, tudi mesarja in za te poklice. Menim, da so k temu pripomogle tudi štipendije za deficitarne poklice, saj vemo, kaj to pomeni za naše družine, ki se več ali manj srečujejo tudi z denarnimi težavami. Ko bo zaživelo to vajeništvo, pa imamo še možnost, da dobijo nagrado. Sicer res, da ta nagrada ne bo ne vem kakšna, ampak vendarle bo za prvo leto 200, potem 300 in na koncu 400 evrov. Če se samo na to ozremo, mislim, da bo ta vajeniški sistem šolanja prav gotovo uspel. Prepričana sem, da bo iz tega razloga zaposljivost večja in pa da bo že tudi med šolanjem nekako denarno tudi pokrito. Tukaj bi se jaz dotaknila mentorja, ki bo izobraževal te poklice, ki bo nekako nadzoroval vajence, da jih bo vodil skozi delovni proces, vendarle je treba razmisliti o pedagoško-andragoški izobrazbi. Sama sem učiteljica in vem, da je pedagoško-andragoška izobrazba pomembna, vendar tukaj mislim, da ni smiselna, kajti dober mojster ima tudi odnos do tistega vajenca, ker mu je cilj, da tistega, ki ga dobi v uk, da ga praktično usposobi ne glede na to, da ima pedagoško-andragoško izobrazbo ali pa samo pravilen pristop in odnos do tega vajenca oziroma do tega mladega, ki ga hoče izobraziti. Res je, da ne more biti to sužnjelastniški red in da ne sme biti ne vem kakšno izkoriščanje, ampak vendarle je o tem treba dobro premisliti. Torej zdaj imajo v srednjem poklicnem izobraževanju dijaki v zaključnem letniku 16 tednov praktičnega usposabljanja. Menim, da zdaj, ko smo prišli na 50 %, da je to zelo dobro in da se bodo tudi več naučili. Moj pomislek pa je le, če bo ta oblika izobraževanja obstala tudi po letu 2021, ko se izteče financiranje iz evropskih sredstev. Vsekakor želim, da bi. Predlog zakona vsekakor podpiram in upam, da bo zagledal luč sveta. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Vojka Šergan, pripravi naj se gospod Zvonko Lah in gospod Ivan Škodnik. Izvolite.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljena, gospa sekretarka s sodelavko, ostali prisotni, kolegice in kolegi! Današnja razprava o Zakonu o vajeništvu se mi zdi, da je izredno konstruktivna in plodna, in se mi zdi, da je prav, da prihaja do neke izmenjave mnenj do določenih opredelitev, ki so v zakonu. Zelo pozdravljam to vajeniško obliko izobraževanja, ki ima cilj pravzaprav izobraževanje približati na eni strani delodajalcem in na drugi strani tistim, ki se izobražujejo, da vstopajo potem na trg dela. Mogoče to pozdravljam še posebej zato, ker imam neke praktične izkušnje, življenjske, ker že moj oče, na primer, se je izobraževal kot vajenec tam po letu 1950, pa poznam vajeniški sistem, ko se je izobraževal moj mož tam okrog leta 70, in takrat je bilo točno tak način, da je bilo 50 % izobraževanja v podjetju, in je bilo izredno uspešno. Ogromno znanj se je takrat pridobilo. Iz tistih časov, tako kot je bilo prej omenjeno, izhaja ogromno ljudi naše generacije, ki imajo še danes ta znanja in jih delijo naprej. Potem sem delovala v družinskem podjetju, kjer smo izobrazili dva vajenca, vendar te izkušnje so pa takšne, da je bilo bolj na tem, koliko je imel vajenec interesa se izobraziti v podjetju, ker ni bilo več toliko prakse. Zaradi tega to zelo pozdravljam in si želim, da gre zakon v to smer, kot je bilo izpostavljeno. Rada bi pa odgovorila kolegici Godec, ki je rekla, da prekinitev vajeniške pogodbe nima varovalk, pa bi rada opozorila na 30. člen, drugi odstavek, ki govori o tem, da če pogodbo o vajeništvu odpove vajenec, mu pristojna zbornica v petnajstih dneh od njegove odpovedi še največ dvakrat omogoči sklenitev nove pogodbe o vajeništvu z drugim delodajalcem. Tako da varovalka je v zakonu. Seveda je pa najbolj pomembno, da znata delodajalec in vajenec izpostaviti zelo kvaliteten medosebni odnos. To je bolj pomembno, seveda pa tudi interes vajenca, da se izobražuje v smeri, za katero se je odločil. Tukaj se pa dotikam mentorstva, ker je bilo nekako danes izraženo, da pa to mentorstvo v družinskih podjetjih, kjer so mojstri doma, pa ni potrebno pedagoško-andragoškega izobraževanja. Tukaj se ne strinjam, ker tisti iz prakse, pa vam lahko povem to iz družinskega podjetništva, ki ima prakso in zna pokazati, kako se nek izdelek naredi, nima pa včasih teh znanj, psiholoških, andragoških, kako nekomu podati to znanje. Ta vidik usposabljanja, ki ga zakon omogoča in ki ga zbornice v tem trenutku že tudi razpisujejo, je že objava Obrtno-podjetniške zbornice Zagorje, da vam vmes povem, in se mi zdi izredno pozitivna zaradi tega, ker ti mojstri pridobijo tam neka znanja oziroma slišijo, na kakšen način naj pristopajo do svojih vajencev. To nikoli ni odveč slišati. Mislim, da v naši družbi moramo začeti graditi te medosebne odnose, ta pristop drug do drugega, to pozitivno naravnanost, to je potem uspeh tudi tega odnosa, ki ga ne moreš zapisati v zakon, je pa zelo pomemben za gradnjo kompetenc potem pri nadaljevanju kariere tega vajenca, ki se lahko potem izobražuje do fakultete. Nazadnje lahko celo prevzame tako firmo ali pa jo na novo zgradi. Skratka, to bi rada omenila. Bi še enkrat poudarila, da to naj ostane in da je to izrednega pomena. Potem bi se pa dotaknila še Obrtno-podjetniške zbornice, ker je bilo rečeno, da se Obrtno-podjetniški zbornici preveč nalaga. Glede na to, da sem včasih delovala v Obrtno-podjetniški zbornici, bi ob tej priliki vendarle opozorila, da je njena vloga oziroma da ima podeljeno javno pooblastilo za področje poklicnega in strokovnega izobraževanja. Njej ta vloga ni nova. To vlogo bo zbornica samo na tem področju dogradila in jo bo izvajala. Oni skrbijo za usposabljanje vajenca za poklice v dejavnostih, za katere so pristojne: priprava in objava razpisa vajeniških delovnih mest, posredovanje podatkov šolam za potrebe izvajanja vajeništva, sodelovanje s šolo in delodajalci pri pripravi načrta izvajanja vajeništva, sodelovanje pri pripravi katalogov za praktično usposabljanje in da ne bom naštevala. Morate pa še nekaj razumeti, da sredstva za naloge zbornice se pa zagotavljajo iz proračuna Republike Slovenije in zbornica ima strokovno usposobljene ljudi na tem področju in zato prejema tudi sredstva. Ne vem, zakaj ne bi zbornica, ki ima izkušnje dolgoletne, mislim, da tudi lahko rečemo že kar 50 in več let, ne vem, zakaj ne bi to vlogo odigravala tudi v tem trenutku? Prepričana sem, da jo bo dobro odigrala in da bo to sodelovanje, zaradi tega ker združuje predvsem mikro in mala podjetja – lahko to vlogo zbornica odločilno opravi. Glede na to, da imam še malo časa, da ne bom ves čas pokurila kolegu. Skratka, potem bi pa samo še navedla delitev bremen med delodajalci in med ministrstvom. Samo vajeniška nagrada je tista, ki nekako jo bo izplačeval delodajalec. Vse drugo, to se pravi usposabljanje mentorjev, sredstva za financiranje nalog pristojnih zbornic, sredstva za plačilo stroškov zavarovanja za pokojninsko in invalidsko zavarovanje ter zdravstveno zavarovanje, to predvsem pokriva ministrstvo, vse stroške zavarovanja vajencev za invalidnost in smrt, ki je posledica poškodb pri delu na podlagi ZPIZ in za poškodbe pri delu in poklicne bolezni v skladu z zdravstveno zavarovalnico. Toliko bi imela. Hvala.
Besedo ima gospod Zvonko Lah, pripravi naj se gospod Ivan Škodnik. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Tudi jaz pozdravljam ta pristop, da se nazaj vračamo v vajeništvo in bi si tudi želel, da bi tako število učencev šlo v poklicno usposabljanje kot v sosednji državi Avstriji, kjer je okoli 40 odstotkov vseh učencev. Pri nas je nek poskus, vendar te vajeniške nagrade so bistveno nižje kot v sosednji Avstriji. Mislim, da je za 3. letnik tam tisoč 600 evrov, pri nas je ena četrtina tega predvidenega. Ampak ne glede na to, tudi standard je dosti nižji. Treba pa je pogledati, kakšne so potrebe, kakšno imamo trenutno situacijo. Ali je bila obrtna zbornica, takšna kot je, zdaj pravi sogovornik pri sestavi tega zakona? Danes smo že slišali tukaj, da bi bilo potrebno bolj upoštevati posamezne sekcije, ker je tako različno to poklicno izobraževanje – od nekih terenskih del, stavbnega kleparja do gostinskih del, pekov pa orodjarjev, strugarjev in tako naprej –, da bi bilo treba [[…]]In upam, da se bomo počasi vrnili nazaj v tiste čase. Ko je prej kolegica govorila, tudi jaz sem se tiste čase izobraževal, v 70. letih, ko smo v srednji šoli imeli en poln delovni dan prakse na teden in to vsa štiri leta. Ampak to je bila srednja šola, ne poklicno izobraževanje. Poklicno izobraževanje je bilo pa pol leta pri delodajalcu in pol leta v šoli. Kakšen je sedaj interes stanja v državi, je pa zelo vprašljivo. Ko se soočamo s podatki, recimo Revoz Novo mesto zdaj potrebuje 300 novih delavcev in jih dve tretjine pade na zdravniškem pregledu. Kakšno imamo stanje v družbi? Ne dobijo delavcev. Pa zagotovljeno za štiri leta, recimo, za nov avtomobil. Je pa nek pozitivni trend, ko se tudi čuti, da bi se več mladih želelo se usposabljati in čim prej priti do poklica. To je treba izkoristiti, vendar je treba tudi še ostale pogoje prilagoditi, kot je poslovno okolje in ostalo.
Besedo ima gospod Ivan Škodnik. Pripravita naj se gospoda Janko Veber in gospod Igor Zorčič. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani predsedujoči. Pozdravljeni predstavniki Ministrstva za šolstvo, kolegice in kolegi poslanci! Seveda sem danes poslušal to razpravo ves čas, ker mi je blizu in jo poznam, in pripombe, ki sem jih slišal, veliko je bilo pravzaprav rečenega, da je toliko preprek, da ni enotnosti, da niti obrtna zbornica teh stvari ne podpira in tako naprej. Ampak kolikor poznam te stvari, tudi ko sem bil v kontaktu s predstavniki, tudi z gospodom Mehom sva o tem debatirala večkrat – so pripombe, vsekakor. Zavedati pa se moramo, da je danes šele prvo branje in da se bodo potem v razpravah na odborih stvari še dodelale, da bodo verjetno še kakšni amandmaji, ki bodo postavljeni, če bodo. Ampak načelno so stvari vendarle tako pripravljene, da se zadeva lahko starta in upam, da bo zakon sprejet, da bi lahko že v tem šolskem letu začeli. Zavedati pa se moramo, da je to pilotni model, projekt, ki bo dopuščal še marsikaj. Tudi potem, ko bo zadeva šla skozi, ko bo šla generacija skozi, ko se bo naredila analiza, se bo ugotovilo vse, kar je dobrega in kaj je slabega in bo treba tudi seveda popraviti. Danes sem zelo poslušal tudi kolege iz Nove Slovenije, iz SDS, ki so imeli nekatere pripombe zelo na mestu; seveda pa so bile tudi pripombe s strani drugih, ko pravzaprav nič ne velja, kot da se bo vse izkoriščalo. Dobil sem en pomislek nazaj, ko sem se spomnil tistega usmerjenega izobraževanja, sem dobil občutek, da bi eni radi, da bi bil kar tak model najboljši, pa bi ga nazaj pripeljali. Skratka, dejstvo je, da povezave z gospodarstvom se iščejo in gospodarstvo nakazuje te potrebe že ves čas. Narejenega je bilo tu kar veliko in mislim, da to, kar je bilo danes že rečeno, vsi ti akterji od obeh zbornic – obrtne, gospodarske –, šole, ministrstva in tudi samih vajencev, bo treba pač tisto doseči, o čemer se pogovarjamo in katere stvari, kot sem rekel, so v zakonu zajete. Bo pa pomembno vlogo pri tem moral odigrati, ki jo mogoče zdaj tudi malo manj, CPI – Center Republike Slovenije za poklicno izobraževanje. Zakaj ga omenjam? Zato, ker pri vseh prenovah je vedno sodeloval, sodeloval s tem, da je povezal vse šole in da so potem vse šole nekaj prispevale, učitelji vendarle nekaj poznajo. Upam, da se ne bi zdaj preveč upoštevalo tistih šol, ki imajo pilotni model. Upam, da bodo prišle pripombe od vseh učiteljev iz cele Slovenije, CPI ima za to kader in upam, da bodo te stvari tudi uredili. Dejstvo je, da tam bodo morali tudi neke kataloge iz praktičnega pouka ali usposabljanja, ki se bo zdaj preneslo v gospodarstvo, delodajalcem, bo treba neke stvari vključiti in popraviti. Danes bi se nekako bolj vključil v samo lepoto teh poklicev. Ne bi govoril o slabostih tega zakona, ko je bilo toliko govorjeno, in kje so zanke oziroma kje so pasti, da ta zakon ne bo zaživel, ampak bolj to, da zajema poklice, ki so včasih bili malo potisnjeni vstran, ker je tudi družba bila tako naravnana, da so bili to manjvredni poklici. Jaz še vedno govorim, da so ti poklici neka pomembna vrednota, še vedno govorim, da delo plemeniti človeka in do dela nisem imel nikoli slabih občutkov, ampak, vedno same dobre. Spomnim se, recimo, stvari še iz mladosti, ko sem bil star 5, 6 let, pa je oče peljal nek les v mizarsko delavnico, ko je naročil okna, in potem ko sva šla čez kakšen mesec dni po tisto, sem šel zraven, pa ko so potem naložili tista okna na voz, da bi oče to odpeljal, pa me je iskal, pa me nikjer ni našel. Potem me je našel pri enem mizarju, ko je sestavljal okna – se še dobro spominjam. Takrat sem bil malo kregan, ampak me je tisti mizar nekako kril ali ščitil, pa je rekel očetu, Ves čas je bil tu zraven, ves čas, čisto pri miru je stal in samo gledal, kaj jaz delam. In je rekel, ko bo končal osnovno šolo, pripeljite ga sem, zgleda, da ga zanima, mogoče pa bo postal mizar. Ampak, nisem šel v tisto delavnico, nekam drugam, ampak res pa je, da sem bil potem kasneje tudi mizarski vajenec. In te stvari, vam moram povedati, da zelo dobro poznam. Vem, da so nekatere stvari takšne, ampak takrat, ko sem bil jaz vajenec, je bilo še veliko drugače. Pogoji dela so bili bistveno slabši. Ko pa sem se primerjal s tistimi, ki so pred mano začeli 10 let, ki so bili mogoče tisti, ki so mene učili, pa so imeli ti še težje pogoje. Ali veste, kaj so pravili? Cele dneve dopoldne so bili na šihtu, po domače, v službi, na delovnem mestu, kjer so se učili, popoldne pa so šli dva do trikrat v šolo. Ampak postali so neki strokovnjaki, pridobili so si neka znanja, ki jih mogoče marsikdo ni. Velikokrat se spomnim tudi na Plečnika, Plečnik je bil mizarski vajenec. Velikokrat sem ga v šoli nekako predstavil tudi dijakom ob informativnih dnevih ali ob kakšnih drugih priložnostih, kako je začel pri mizarju, končal kot arhitekt in ima pomembne izdelke, stavbe v Sloveniji in tudi v Evropi, in pri njem še zlasti rad gledam tiste lesene strope iz macesna po različnih številnih cerkvah; tudi po Sloveniji. Skratka, on je bil mojster, ki je te stvari znal spreminjati, upodabljati in zato govorim, da so vajenci tisti poklici ali pa vajeniški poklic, seveda sem spomnil na lesarja, tudi drugi, ki pač posameznike pritegnejo in če se nekdo hoče naučiti delati, se bo prav gotovo naučil delati. Tu bi se mogoče vrnil h kolegu Toninu, ki ga sicer zdaj ni tu, ampak me je zelo nazorno poslušal, ko je rekel: Uči se, da ti ne bo treba delati. Tako so velikokrat starši govorili. Spomnim se tega v šoli, ko so ob informativnih dnevih ali kakor drugače prihajali starši v šolo pa so rekli, da bo šel v šolo, da mu ne bo treba delati. Zelo podobno. Danes se je pa seveda to bistveno spremenilo, danes pa tako pravzaprav več ne govorimo, ampak da bo šel v šolo, da bo znal delati. In vsi se več ali manj tega zavedamo, da bomo morali znati delati. Tisti, ki zna nekaj narediti, dela z veseljem do tega in v končni fazi tudi zasluži in bolj bo znal narediti, več bo pravzaprav lahko zaslužil. Jaz prav uživam, ko prihajam na te licitacije hlodov, v Slovenc Gradcu je bilo včeraj že 11. leto, ko pravzaprav pripeljejo lastniki lesa tiste hlode, jih tam razstavljajo. Vzel sem si prav čas že zjutraj, ko ni bilo ljudi, da sem si nekako pogledal tiste najlepše hlode in ugotavljal, kaj bi lahko iz nekega hloda naredil. In ugotavljam, da so pa to poklici [[…]]Treba bo vlagati v njih, začetek ali pa prva stopnica v to izobraževanje je, recimo, zdaj tudi vajeništvo, ker velikokrat se sprašujemo, kaj bomo iz tega znali narediti. In znanje je osnova vsega. Če ne bomo imeli znanja, kakršnegakoli, govorimo o podjetjih in ne vem kaj vsem, če ne bomo imeli znanja, ne bomo znali nič narediti. Tako sem vesel, da se te stvari odpirajo in da bodo šle naprej. Kar se tiče vajeništva, ki je bilo v obdobju 1996–2000, sem ga spremljal sam, in tudi takrat je bilo veliko stvari, ko so se v šolah in seveda tudi podjetniki spraševali, kaj je. Takrat sem nekako bil posrednik, sem imel to pot med šolo in delodajalci in velikokrat sem zaznal, da je bil problem in da tudi gospodarstvo, ki je bilo takrat mogoče v malo boljši kondiciji, kot je danes, če se spomnimo leta 2006, je bilo malo drugače [[…]]Ampak mi moramo stremeti k temu, kaj bomo čez 10, 20, 30 let. Poglejte, Nemci so gradili sistem vajeništva 50 let, mogoče celo več, ampak so ga najbolj dodelali v Evropi in se tudi potem lahko primerjajo z gospodarstvom v Evropi. Mislim, da ni posameznika, ni države, ki bi lahko šla v konkurenco z Nemčijo. Seveda imajo dobre sisteme tudi v Avstriji in Švici, v Avstriji še posebej dobro poznam, ker smo sodelovali. Leta 2001 smo imeli tritedensko izmenjavo vajencev z Avstrijci in to istočasno; v Slovenj Gradcu je bilo 10 vajencev, naši dijaki pa so bili v Avstriji. Na koncu, ko smo pravzaprav naredili neko predstavitev za javnost, smo bili vsi zadovoljni. Ne bom pozabil tega, ko so prišli na predstavitev tudi starši vajencev iz Avstrije in so bili zelo veseli in po nekaterih solzah na obrazih staršev sem zaznal, da jim ni žal in da so ugotovili, da se tudi v Sloveniji da marsikaj narediti. V Sloveniji je marsikaj dobrega, mi pa moramo te stvari, te detajle povezati in to nam velikokrat ne uspe. Tudi danes, v tej razpravi sem zaznal, da se nekateri prav trudijo, kako bi neke stvari, ko so že tako naravnane, dobre za gospodarstvo, za državo, da bi jih spodbili, da ja te stvari ne bi zaživele. Seveda bodo problemi! Kdaj pa niso? Pri vsaki stari so težave, pri vsaki stvari se je treba postaviti. In ta pilotni model bo to omogočil, zaradi tega ker se je formirala posebna komisija že pred časom, ki je ugotovila, zakaj so vsi ti sistemi, ki so bili v Sloveniji, pa nikoli niso potem dokončno zaživeli. To so ugotovili, kaj pa bo zdaj pokazal ta sistem, ko so pravzaprav naravnali, bomo pa videli čez čas. Toliko, hvala lepa.
Besedo ima gospod Janko Veber, izvolite.
Hvala za besedo in lep pozdrav vsem! V uvodni obrazložitvi predlagatelja je zapisano v enem delu, da primerjalne analize sistemov poklicnega in strokovnega izobraževanja v 25 evropskih državah kažejo na trend krepitve povezovanja poklicnega in strokovnega izobraževanja s trgom dela. V tej luči bi samo na kratko povedal, da moramo v Sloveniji resnično ukiniti ali pa prekiniti s trendom ukinjanja deregulacije poklicev. To je ena tista zadeva, kjer pravzaprav zmanjšujemo možnost ustreznega usposabljanja tudi skozi vajeništvo. Mislim, da bi bilo zelo resno treba analizirati študentsko delo, ali ni to že tista oblika, ki teče, samo treba ji je dati status tudi vajeniškega dela in s tem dobiti tudi vir financiranja. Hvala.
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnica Vlade. Želite besedo? Ugotavljam, da ja. Gospa državna sekretarka, izvolite, imate besedo.
Najlepša hvala. Najprej bi se, spoštovane poslanke in poslanci, rada zahvalila za vse razprave, ki smo jih imeli v zvezi z vajeništvom. Zagotavljam vam, da čisto vse razprave, ki smo jih opravili v tem parlamentu do sedaj, smo natančno prediskutirali in premlevali v času priprave zakona. Res pa je, da niso vse rešitve, na katere ste nas opozarjali, v zakonu. V predlogu zakona so samo tiste rešitve, za katere smo skupaj z deležniki dosegli minimalno soglasje za to, da je zakon sploh zaživel. Verjemite mi, da v procesu priprave tega zakona sem sama že večkrat obupala, da ga bomo sploh uspeli pripraviti, ker so bili interesi, pogledi na to, kaj je vajeništvo, tako zelo različni; interesi tistih ključnih deležnikov, ki morajo sodelovati v tem procesu. Tako tudi te spodbude, ki smo jih bili deležni z vaše strani, so zagotovo vplivale na to, da smo v resnici predlog zakona pripravili. Zagotavljam vam, da nismo delali s figo v žepu, da smo želeli pripraviti dober zakon, kolikor se ga, kot sem že rekla, v teh kompleksnih okoliščinah je dalo pripraviti, da smo želeli pripraviti zakon, kjer bomo vajencu dali dovolj splošne izobrazbe in predvsem dovolj odličnih znanj na praktičnem področju, da bo lahko izkazoval svojo odličnost potem na trgu dela, da nismo nikoli želeli vzpostavljati nove oblike prekarnosti, derivata potlačenih in podobno, kar je bilo v razpravi rečeno. Tudi zato smo v sodelovanju pri pripravi zakona povabili sindikate, kar je bil vir spora kasneje, in predvsem želeli smo s tem zakonom dati predvsem temeljne okvirje, jasne podlage za skupno sodelovanje vseh potrebnih deležnikov. Kako konkretno bodo sodelovali in kakšni bodo konkretni izvedbeni načrti in kakšni bodo konkretni izvedbeni načrti in kakšni bodo konkretni izvedbeni kurikuli, bo seveda odvisno od sodelovanja vseh deležnikov. Da je to naporno sodelovanje dokazuje ne samo priprava zakona, ampak tudi priprava teh izvedbenih kurikulov, vendar glede na to, da so čisto vsi prepričani, da je to novo obliko treba uvesti, sem prepričana, da na koncu se bo ta trud v resnici izplačal. Spraševali ste me tudi, kako naprej po letu 2021, ali imamo zamisel, kako. Delodajalcem smo zelo jasno povedali, katere spodbude smo tudi s pomočjo evropskih sredstev seveda zagotovili do leta 2021. Sami gospodarstveniki pa so v času, ko smo zakon pripravljali – in to je tudi tisto, kar vam želim sporočiti – povedali naslednje; rekli so, da so se časi očitno od leta 2006 spremenili. Točno to, kar je bilo na začetku, kar je gospod poslanec na začetku poudaril, da so se časi spremenili. Ne gre za to, kdo je ukinil in kdo je postavljal oblike, ampak časi so se spremenili. Gospodarstvo rabi tako obliko vajeništva in sami gospodarstveniki so rekli: Pipravite pogoje, pripravite prvi korak, potem pa mislimo, da bomo sposobni hoditi tudi mi z večjimi in smelejšimi koraki. Tako hvala vsem za podporo, ki je bila danes izrečena.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ugotavljam, da ja. Gospod Kamal Izidor Shaker izvolite, imate besedo.
Hvala lepa, podpredsednik. Nismo vsi dobili besede, ki smo to želeli, ker nam je potekel čas, pa vendar ne bom razpravljal vsebinsko, rad bi samo glede na to, da sem bil tudi zadnji razpravljavec predviden, se zahvalil in pohvalil Ministrstvo za izobraževanje, ker vem, koliko napora je vložilo v pripravo tega skrbno načrtovanega in usklajenega zakona. Kljub temu da se zdaj pojavljajo neka odklonska stališča, nekatera zainteresirana združenja so jih spreminjala, bom rekel, kot vsak dan spodnje hlače. Pa vendar, ne glede na to, vem, koliko časa je bilo potrebnega za to, da ste prišli do tega izdelka, ki je danes pred nami, in v tej razpravi, ki je bila, ker sem jo poslušal celo, izjemno kvalitetna. Bilo je izpostavljenih tudi nekaj pomanjkljivosti. Seveda nobeden zakon ni idealen, pa vendar je to šele prvo branje in verjamem, da bo še poteklo nekaj časa, da boste tudi na ministrstvu morda prisluhnili določenim pomislekom, ker namreč tukaj se začenja sklepno dejanje, preden bo ta zakon ugledal luč sveta in verjamem, da bo izjemno dobro služil predvsem tistim, katerim je namenjen; in to je mladim.
S tem tudi zaključujemo splošno razpravo o predlogu sklepa. Da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 17. 2. 2017, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ODLOKA O SPREMEMBAH ODLOKA O USTANOVITVI UNIVERZE NA PRIMORSKEM. Predlog odloka je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga dajem besedo predstavniku Vlade, in sicer državnemu sekretarju na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport dr. Tomažu Bohu. Izvolite, imate besedo.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci! Pred nami je Predlog odloka o spremembah Odloka o ustanovitvi Univerze na Primorskem. Gre za sklepno dejanje oziroma zadnjo v vrsto opravil, ki je bila sprožena s pobudo, ki jo je Znanstveni svet z Znanstveno-raziskovalnega središča Univerze na Primorskem konec leta 2015 podal na Senat Univerze na Primorskem, in sicer da želi v skladu s statutom oziroma notranjimi akti univerze in po postopku, ki je tam predviden, izstopiti oziroma prenehati svoje članstvo v Univerzi na Primorskem zaradi razlogov, ki so bili potem tudi kasneje v samem postopku podrobno razdelani, in po proceduri, ki je, kot rečeno, predpisana v notranjih aktih univerze. Potem je sledila odločitev Upravnega odbora Univerze na Primorskem, ki je v začetku maja 2016 potrdil to namero oziroma se z njo strinjal in začel vse potrebne postopke za dokončanje oziroma za izločitev ene izmed članic, dotedanjih članic, Univerze na Primorskem. Proces je bil zaključen v decembru oziroma konec novembra 2016, ko je Vlada Republike Slovenije ustanovila nov javni raziskovalni zavod, Znanstveno-raziskovalno središče Koper, ki je skladno z dogovorom oziroma skladno s proceduro s 1. 1. 2017 prevzel opravljanje dejavnosti oziroma prenesena je bila dejavnost na njih, skupaj z zaposlenimi, in skladno z dogovorom tudi izpeljani vsi ostali postopki. Današnje zadnje dejanje pomeni pravzaprav uskladitev ustanovnega akta Univerze na Primorskem z dejanskim stanjem. Skratka, gre za črtanje Znanstveno-raziskovalnega središča Univerze na Primorskem kot članice, kot notranje organizacijske enote Univerze na Primorskem in s tem pravzaprav predvsem uskladitev stanja na terenu oziroma stanja v praksi z ustanovnim aktom, ki ga sprejme Državni zbor. Pravzaprav gre, kot rečeno, za zaključek procesa, ki smo mu bili priča in ki je potekel v zadnjem letu in se s tem zadnjim dejanjem tudi zaključuje. Hvala lepa.
Predlog odloka je obravnaval Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsedniku gospodu Janku Vebru.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem v imenu odbora! Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino je na 25. seji 2. februarja 2017 obravnaval Predlog odloka o spremembah Odloka o ustanovitvi Univerze na Primorskem, ki ga je v obravnavo in sprejetje Državnemu zboru predložila Vlada. Zakonodajno-pravna služba je predlog odloka preučila z vidika njegove skladnosti z Ustavo Republike Slovenije, pravnim sistemom in zakonodajno-tehničnega vidika in dala pripombe k 3. členu. Njihova predstavnica je predstavila pisno mnenje in menila, da je bila njihova pripomba upoštevana v vloženem amandmaju koalicijskih poslanskih skupin, napako, ki se je pripetila v naslovu odloka, pa bodo popravili v končni redakciji. V poslovniškem roku so amandma k 3. členu vložile poslanske skupine SMC, Desus in SD in na razpravi na odboru po uvodni predstavitvi državnega sekretarja na Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport, v kateri je povedal, da se s spremembami odloka Znanstveno-raziskovalno središče ukinja kot članica Univerze na Primorskem, je sledila krajša razprava, v okviru katere so bili izpostavljeni nekateri pomisleki ob samem dogajanju na univerzi, po razpravi pa je odbor sprejel amandma koalicijskih poslanskih skupin k 3. členu. Odbor je v skladu s 128. členom Poslovnika glasoval o vseh členih predloga odloka skupaj in jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga odloka, v katerem je vključen sprejeti amandma. Hvala.
Besedo dajem predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Imamo dve stališči, in sicer kot prvo Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Janko Veber. Izvolite.
Hvala še enkrat za besedo, tokrat govorim v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov in lep pozdrav vsem. Predlog novele Odloka o ustanovitvi Univerze na Primorskem zaključuje nekako dlje časa trajajočo, lahko rečemo, sago o izločitvi njenega Znanstveno-raziskovalnega središča. V poslanski skupini upamo, da bo današnja formalna razložitev prispevala k dokončni razrešitvi, lahko bi rekli, spora in bo prispevala k temu, da bo vendarle s tem ustvarjena boljša klima za delo tako zaposlenih kot seveda tudi in predvsem študentov, ki so zagotovo na prvem mestu, ko se pogovarjamo o tem, kako funkcionira ali Znanstveno-raziskovalno sodišče ali sama univerza kot taka na Primorskem. Seveda tukaj poudarjamo, da kot zakonodajalec v sama razmerja med posameznimi članicami univerz oziroma javnimi znanstveno-raziskovalnimi zavodi ne moremo posegati. Naša dolžnost pa zagotovo je, da se poskuša z uredbo normativni okvir, znotraj katerega le-te ustanove delujejo. V poslanski skupini ugotavljamo, da zakonske podlage zaostajajo za izzivi, ki so znani na področju dela znanstveno-raziskovalnih zavodov, in ne nazadnje znana so tudi opozorila, ki jih strokovna javnost naslavlja v zvezi z Zakonom o visokem šolstvu ter Zakonom o raziskovalni in razvojni dejavnosti, ki so bila nekako v tem obdobju vse preveč preslišana. Tukaj želimo še posebej izpostaviti dejstvo, da se vendarle ustvarja tudi vtis, da so ta nerazčiščena ali pa neizčiščena razmerja na zakonodajni ravni in predvsem na finančni ravni nekako poglaviten vzrok za težave slovenskega znanstveno-raziskovalnega prostora in eden od takih primerov je nekako eskaliral prav na Primorskem. Zato je vendarle treba opozoriti na to, da potrebujemo Zakon o raziskovalni in razvojni dejavnosti, da potrebujemo tudi Zakon o visokem šolstvu, v katerem je vendarle treba opredeliti javno službo, njen obseg, način opravljanja in pred vsem financiranja. Dokler ne bomo tega dorekli v tej zakonodaji in na področju visokega šolstva in raziskav in znanosti, se bomo srečevali s težavami, te pa se bodo v praksi pokazale šele čez par let, ko bomo ugotovili, da s premajhnim vlaganjem v raziskave in razvoj in v ustvarjanje potrebnih kadrov pravzaprav pridemo v situacijo, ko ne gospodarstvo ne znanost pravzaprav ne bosta konkurenčna vsem svetovnim trendom. Tako da – čim prej resnično doreči javno službo, njen obseg in predvsem financiranje. Brez tega bomo imeli verjetno še kakšen primer, ki ga bomo obravnavali v Državnem zboru na takšen način, kot je, recimo, odlok o ustanovitvi Univerze na Primorskem, ki ga bomo sicer danes oziroma pri glasovanju podprli. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Kamal Izidor Shaker bo predstavil stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik. Spoštovani državni sekretar, kolegice in kolegi! S to spremembo predmetnega odloka, ki ga danes obravnavamo in ga imamo pred seboj, se ureja statusna opredelitev Univerze na Primorskem, saj je Znanstveno-raziskovalno središče ni več njen član. Ob ustanovitvi Univerze na Primorskem je Znanstveno-raziskovalno središče postalo temeljno jedro njene raziskovalne dejavnosti. V Poslanski skupini Stranke modernega centra verjamemo, da je bila odločitev o ustanovitvi Univerze na Primorskem potrebna in prava ter pomembna ne le za lokalno okolje, temveč tudi za razvoj našega celotnega visokošolskega prostora. Tudi raziskovalno središče je kot član Univerza na Primorskem pomembno vplival na učvrstitev njenega delovanja vse od ustanovitve naprej. Ob sprejemanju sprememb in dopolnitev predmetnega in vseh ostalih ustanovitvenih aktov javnih visokošolskih zavodov je potrebno upoštevati predvsem dve načeli. Prvič, članice univerze imajo pravice in obveznosti, določene z zakonom, aktom o ustanovitvi univerze in statutom univerze. In drugič, načelo avtonomije, ki v svoji zakonski dikciji pomeni, da je univerza avtonomni znanstveno-raziskovalni, umetniški in izobraževalni visokošolski zavod s posebnim položajem. Načelo avtonomije univerzam in samostojnim visokošolskih zavodom med drugim zagotavlja tudi samostojno urejanje notranje organizacije in delovanje s statutom v skladu z veljavno zakonodajo. Avtonomijo univerze je mogoče razumeti tudi kot avtonomijo zaposlenih, da neodvisno, svobodno ter brez omejitev in pritiskov raziskujejo in poučujejo. To moramo imeti v mislih, ko kot zakonodajno telo dopolnjujejo in spreminjamo takšne ustanovitvene akte, zato tudi v konkretnem primeru spoštujemo odločitev raziskovalno-znanstvenega središča ter pristojnih organov univerze, ki so sprejeli odločitev o prenehanju članstva Znanstveno-raziskovalnega središča znotraj Univerze na Primorskem. Hkrati pa pričakujemo, da bo novoustanovljeni zavod, javni raziskovalni zavod, še naprej uresničeval svoje poslanstvo na način, da se bo lahko povezal z drugimi raziskovalnimi institucijami doma in v svetu, da bo lahko v raziskovalnih mrežah igral aktivno vlogo kot partner v nacionalnih in mednarodnih projektih in da bo spodbujevalec novih politik v internacionalizaciji znanosti ter promotor slovenske znanstvene odličnosti. Ne glede na to, da za nas ostaja grenak priokus, da je razdruževalni proces spremljalo veliko napetosti in nesoglasij med vpletenimi deležniki, prav tako se v konkretnem primeru odmikamo od trenda po svetu, da se raziskovalni inštituti pridružujejo univerzam in se manjše visokošolske institucije združujejo v večje. Kljub temu v Poslanski skupini SMC želimo in pričakujemo, da bo razdružitev in posledično oblikovanje novega raziskovalnega zavoda – Znanstveno-raziskovalno središče Koper – prineslo pozitivne rezultate in učinke tako za lokalo kot tudi za nacionalno in seveda tudi mednarodno okolje. Vsled navedenemu bomo glasovali za to spremembo predmetnega odloka o ustanovitvi Univerze na Primorskem.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Amandmaji k dopolnjenemu predlogu odlika niso bili vloženi. Odločanje o predlogu odloka bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 17. februarja 2017, v okviru glasovanj. S tem prekinjam 16. točko dnevnega reda. Prehajamo na 18. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA PRIPOROČILA ZA VZPOSTAVITEV UČINKOVITEGA PRAVNEGA VARSTVA V PRIMERU ZAVRŽENJA KAZENSKE OVADBE. Predlog priporočila je v obravnavo zboru predložila skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom priporočila je skupina 19 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Odbor za pravosodje kot matično delovno telo predlaga Državnemu zboru sprejetje sklepa, da predlog priporočila ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Besedo dajem podpredsednici odbora gospe Kseniji Korenjak Kramar za dopolnilno obrazložitev predloga sklepa. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Odbor za pravosodje je na 29. seji 31. 1. 2017 kot matično delovno telo obravnaval Predlog priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom in je objavljena na spletni strani Državnega zbora v Poročevalcu z dnem 9. 12. 2016. Dopolnilno obrazložitev v imenu predlagatelja je podal poslanec dr. Vinko Gorenak in povedal, da s predlogom priporočila želijo opozoriti na pomanjkljivosti veljavne zakonodaje, in sicer določb, ki urejajo pristojnost državnih tožilcev. Zakon o državnem tožilstvu tako ne predvideva možnosti vložitve pravnega sredstva zoper odločitve državnega tožilca v primeru zavrženja kazenske ovadbe. Obstaja sicer možnost subsidiarnega pregona, nadaljuje ga oškodovanec kot tožilec, ki pa po njihovem mnenju v praksi ni učinkovit. Na koncu je poudaril, da so z namenom zapolnitve obstoječe vrzeli v veljavni zakonodaji hkrati s predlogom priporočila v zakonodajni postopek vložili tudi novelo Zakona o kazenskem postopku. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je v zvezi s tem opozorila, da je predlagano priporočilo, naslovljeno na Vlado Republike Slovenije in na Vrhovno državno tožilstvo, do te mere vsebinsko neopredeljeno, da ga ni mogoče šteti za predlog določenih ukrepov za delo Vlade in Vrhovnega državnega tožilstva Republike Slovenije, kot to za priporočilo zahteva 111. člen Poslovnika Državnega zbora. Minister za pravosodje je izpostavil, da je razprava o omenjeni problematiki smiselna, in napovedal, da bo Vlada v kratkem vložila svoj predlog novele Zakona o kazenskem postopku, ki bo tudi podrobneje uredil institut subsidiarnega tožilca in kvalificiranega ovaditelja. Vrhovni državni tožilec svetnik Aleš Butala je opozoril, da po Zakonu o državnem tožilstvu že sedaj obstajajo določene oblike nadzora nad delom državnih tožilcev, kot na primer dejstvo, da sklep o zavrženju ovadbe nima statusa razsojanja stvarni, saj je ob upoštevanju okoliščin, ki so nastale, naknadno možna ponovno intervencija tožilca. V razpravi so opozicijski poslanci opozorili na konkretne primere iz preteklosti, ko zaradi vrzeli v zakonodaji ni bilo podlage sankcioniranja neaktivnosti državnih tožilcev, ter podali predlog za hibridno obravnavo obeh predlogov novele ZKP in pa prihajajoče, ki jo namerava vložiti Vlada. Koalicijski poslanci so predlagali, da priporočilo ni primerno za nadaljnjo obravnavo, saj do te mere vsebinsko neopredeljen, da ga v skladu s 111. členom Poslovnika ni mogoče šteti za predlog določenih ukrepov za delo Vlade in Vrhovnega državnega tožilstva. Odbor je v skladu z drugim odstavkom 128. člena Poslovnika Državnega zbora glasoval in sprejel sklep, da Predlog priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem predstavniku predlagatelja dr. Vinku Gorenaku za predstavitev stališča do predloga matičnega delovnega telesa. Izvolite.
Hvala lepa. Pred nami je torej še en predlog SDS, ki se tiče, bom rekel globalno povedano, urejanja razmer v pravosodju. Očitno, glede na stališče na matičnem delovnem telesu, se tega zaveda tudi Vlada, vendar ni pripravljena podpreti tega stališča. Za kaj gre? Gre preprosto za to, da smo leta 2011 v naš zakon, torej v tožilski zakon, če poenostavim, vnesli neko določilo, ki mu ni para v Evropi. Takratni minister Zalar je vztrajal na tem, da položaj tožilcev z vidika odločanja izenači s položajem sodnikov. Kar pa seveda ni mogoče. Sodna veja oblasti je ločena, kot vemo, samostojna veja oblasti, po mnogih tolmačenjih pa tožilska organizacija, ni nujno, da jo štejemo kot del sodne veje oblasti, ampak jo lahko štejemo tudi kot del izvršilne veje oblasti. Vsaj v tej smeri govori ena od odločb Ustavnega sodišča. Pa tudi ko je bilo leto 2012 tožilstvo pod Ministrstvom za notranje zadeve, jim je takratni generalni državni tožilec in še sedanji, vpil na ves glas, kako je to neustavno, pa vendarle kot bivši ustavni sodnik se je dobro zavedal, koliko je ura in tudi Ustavno sodišče je odločilo, da ni nič narobe, če je tožilstvo pod Ministrstvom za notranje zadeve. V danem primeru pa seveda govorimo o nečem drugem; govorimo o tem, kako je z odločanjem tožilskih organizacij. Namreč, ko tožilec nek spis dobi in ko se odloči, da nečesa ne bo preganjal, nad njim ni nobene možne kontrole več. Torej, če on reče, da to ni kaznivo dejanje ali pa da nima dovolj elementov za pregon, zadevo zaključi in končana je zgodba. Kaj takega seveda ni bilo do leta 2011 in kaj takega seveda ni v pravosodju. V pravosodju je relativno jasno, da sodnikove odločitve na prvi stopnji preverjajo na višjem sodišču, na Vrhovnem sodišču, na Ustavnem sodišču, če želite, ali celo na Evropskem sodišču za človekove pravice. Skratka, kakršnokoli napako na prvi stopnji je možno popraviti kjerkoli na teh stopnjah, ki sem jo naštel. V tožilski organizaciji ni tako; tožilska organizacija je samostojna in posledična glede na zakon iz leta 2011 so samostojni pri odločitvami tudi tožilci. Če se vi spomnite zavrženja ali kazenske ovadbe oziroma umika obtožnice v Murski Soboti Popov. Kdo lahko popravi to? Tega ne more popraviti nihče več, ker nad odločitvijo tožilca ni nič več. Do leta 2011 pa smo imeli hudo drugačno situacijo in je tudi prav, da je bila drugačna. To pa je, da so tožilsko odločitev na prvi stopnji preverjali ali skupina tožilcev ali pa s sopodpisom nadrejeni tožilec. Pomeni, da če je nek tožilec sprejel neko odločitev, da nečesa, recimo, ne bo preganjal, je to pomenilo, da je tako odločitev moral utemeljiti in jo dati seveda v verifikacijo svojemu šefu. Šele ko je šef rekel, da je to v redu, je taka zadeva lahko bila končana. Prej seveda ne. Danes teh možnosti ni več. Praviloma so šefi tožilstev ali kakih skupin znotraj tožilske organizacije zagotovo izkušenejši in starejši tožilci, medtem ko tisti začetniki pri tridesetih letih, ki šele vstopajo v tožilsko organizacijo, pa seveda imajo zadeve v presojanju, torej odločitve v tožilskem presojanju, in kaj lahko se zgodi, da se tožilec zmoti. In seveda take odločitve danes ne more popraviti nihče več. Poudarjam, nihče več. Pred tem pa je bila situacija seveda drugačna. Mi v naši zahtevi opozarjamo na problematičnost tega stanja, priporočamo tudi Vladi Republike Slovenije, da se tega problema loti in tako stanje odpravi, ker pa Vlada Republike Slovenije običajno tega ne naredi, smo vložili tudi zakon, ki se tiče tega področja – Zakon o kazenskem postopku, ki pa je neka druga točka dnevnega reda, mislim, da na naslednji seji. Skratka, opozarjamo torej na temeljni problem, to je problem tožilskih odločitev in tega, da nad tožilcem ni dejansko nikogar več, ki bi zadevo preverjal s tožilci. Naj navedem še nekaj podatkov. Poglejte, zavržene kazenske ovadbe leta 2010 – 14 tisoč in nekaj, leta 2015 pa že 18 tisoč 423. Skratka, ogromno ovadb je zavrženih. Razlogi so seveda lahko različni. To moramo tudi vedeti, ampak čedalje več je zavrženih kazenskih ovadb in čedalje bolj nastaja vtis, da tožilec, ko pride do nekega problema, ko ne ve, kako in kaj, reče, da preprosto nima dovolj elementov za pregon, in zadevo zaključi ali pa jo tu in tam vrne tudi policiji v dodatno preverjanje. Tako stanje ni sprejemljivo. Mi predlagamo stanje, da bi tožilstvo, da bi za blažja kazniva dejanja v primeru, ko se tožilec ne odloči za pregon, moral tako odločitev podpisati tudi šef tožilske organizacije, kadar pa gre za večja kazniva dejanja, pa skupina treh tožilcev, ki bi tako odločitev nižjega tožilca preverila in ocenila, ali so razlogi za zavrženje res pravi ali niso. To so naši predlogi. Žal mi je, da predlog priporočila na Vladi ni dobil podpore, niti na matičnem delovnem telesu, ker kobajagi, kot temu rečemo, minister menda pripravlja ustrezne rešitve. Bojim se, da bo to pripravljal do konca mandata in da takega stanja ne bomo popravili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za prestavitev stališča do predloga matičnega delovnega telesa dajem besedo predstavniku Vlade gospod Darku Staretu, državnemu sekretarju na Ministrstvu za pravosodje. Izvolite.
Hvala, gospod predsedujoči, za besedo, lep pozdrav vsem poslankam, poslancem in drugim prisotnim v dvorani! Skupina poslancev s prvopodpisanim gospodom Tankom je v decembru leta 2016 predlagala obravnavo temu zboru priporočilo, s katerim bi se okrepilo pravno varstvo oškodovancev v primerih, ko državni tožilec zavrže kazensko ovadbo. Predlagatelji ocenjujejo, da obstoječe pravno sredstvo, ki ga predstavlja subsidiarni pregon, ni zadostno in zaradi tega predlaga Vladi, da podvzame ukrepe. Priporočilo je načelno, brez konkretne vsebine, zato bolj konkretne opredelitve do tega priporočila seveda ni bilo mogoče dati, je pa Vlada v svojem mnenju izrazila načelno strinjanje z namenom in ciljem tega priporočila in hkrati poudarila, da je že v avgustu leta 2016 Ministrstvo za pravosodje, torej skoraj šest mesecev pred nastankom tega priporočila in predloga zakona, ki ga je tudi spoštovani poslanec omenil v svojem uvodnem nagovoru, objavila in dala v javno razpravo; torej avgusta 2016. V tem trenutku je strokovno in medresorsko usklajevanje že zaključeno in je predlog zakona pred obravnavo na Vladi. Vsebina teh določb, ki ureja in krepi pravno varstvo oškodovancev v primerih, ko je kazenska ovadba zavržena, je zelo podrobno, celovito in konsistentno urejeno v tem predlaganem zakonu. Tudi v nadaljevanju, ko bomo obravnavali predlog poslanske skupine, ki ga je omenil dr. Gorenak, bomo lahko videli, da je v bistvu copy-paste enega člena tega zakona, ki je v javni razpravi, ki govori o tako imenovanem kvalificiranem ovaditelju in zagotavlja okrepljeno pravno varstvo oškodovancem v teh primerih. Iz tega razloga, ker je pač zakon, ki je celovit in praktično v celoti hkrati implementira tudi direktivo Evropskega parlamenta in Sveta, v mnogih členih seveda celovito to zadevo ureja in je pred obravnavo na Vladi, je nesmiselno, da bi podprli takšno priporočilo, ki pravzaprav vsebine nima, ampak se da sklepati posredno iz predlaganega zakona, ki bo na naslednji seji obravnavan, da gre v bistvu za kopijo samo delčka te rešitve iz novele zakona ZKP-N, ki ga je pripravilo Ministrstvo za pravosodje in, kot rečeno, je pred odločitvijo na Vladi. Iz tega razloga Vlada tega priporočila ne podpira. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Janko Veber bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite.
Hvala za besedo in lep pozdrav v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov! Ugotavljamo, da predlagatelj obravnavanega priporočila meni, da veljavna zakonodaja, ki ureja državnotožilsko službo, ne vsebuje določbe, ki bi omogočala preizkus odločitve državnega tožilca, s katero zavrže kazensko ovadbo. V gradivu tudi opisujejo še nekatere odmevne primere in predstavijo statistko zavrženih ovadb zoper polnoletne storilce za vsa državna tožilstva skupaj za obdobje 2010 do 2015, še posebej pa je izpostavljen del, ki se nanaša na zavržene ovadbe v primerih, kjer ni bilo zadostne dokazne podlage za utemeljen sum, da je osumljenec storil kaznivo dejanje. V samem priporočilu, katerega je obravnaval tudi odbor – je bilo jasno izpostavljeno pri obravnavi, da je Vlada že vložila v proceduro Zakon o kazenskem postopku in da je ta problem nemožnosti odziva na zavržene kazenske ovadbe vsebovan v tej noveli zakona, zato ocenjujemo, da je priporočilo v tem trenutku nepotrebno in ga seveda tudi ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Iva Dimic bo predstavila stališče Poslanke skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, državni sekretar, kolegice in kolegi! V Novi Sloveniji v svojih stališčih že dalj časa ugotavljamo, da naše pravosodje v širšem pomenu besede ni sposobno samorefleksije. Torej ni sposobno učinkovitega samonadzora in na tem področju so potrebne spremembe. Ob nizkem nivoju politične kulture pri nas to pomeni, da javni funkcionarji na najvišjih javnih funkcijah ne odgovarjajo za svoje delo, ne subjektivno, ne objektivno, ne kazensko in ne materialno. Odstopa javnih funkcionarjev zaradi objektivne odgovornosti sploh ne poznamo. Za napake in celo za ugotovljeno nezakonito delo ne odgovarjajo. Tudi v zakonodaji ni nobenih mehanizmov, ki bi predpisovali avtomatske posledice takšnega ravnanja. Prav to dejstvo, torej pomanjkanje odgovornosti, je po našem mnenju vzrok za stanje v naši družbi. V tej luči danes presojamo tudi Predlog priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe. Od leta 2011 naprej Zakon o državnem tožilstvu ne dopušča več preizkusa odločitve državnega tožilca, ki zavrže kazensko ovadbo. Se pravi, da kljub osnovni dolžnosti državnega tožilca, da začne kazenski pregon, oškodovanec kot vlagatelj ovadbe ostane brez učinkovitega pravnega sredstva, kajti vemo, da subsidiarni pregon, ki edini ostane na voljo oškodovancu po zavrženju, ni vedno učinkovito sredstvo. Brez dvoma bi moral imeti vlagatelj kazenske ovadbe v tem primeru pravico, da ga državni tožilec, ki se je iz kakršnegakoli razloga odločil, da bo ovadbo zavrgel, še pred zavrženjem o tem obvestiti. In potem mora oškodovanec imeti možnost, da se do razlogov, zaradi katerih se je tožilec tako odločil, tudi jasno opredeli. Če tega ni, lahko prihaja, tako vidimo pri več primerih, do površnega presojanja za spregled posameznih nepravilnosti v postopku ali celo namernega zavlačevanja, ki privede do zastaranja. Ker je največ kazenskih ovadb zavrženih iz drugih razlogov, torej ne zaradi zastaranja, zaradi umika ovadbe ali zaradi majhnega pomena, bi moral tožilec posebno skrbno pretehtati, ali res ni zadostnih dokazov za utemeljen sum, da je bilo kaznivo dejanje, ki se preganja po uradni dolžnosti, storjeno. Povsem človeško je, da nekdo, ki se zaveda, da njegove odločitve ne bo nihče preverjal, da sodne presoje o tem ne bo, mnogo lažje sprejme odločitev, ki bo morda v škodo vlagateljev ovadbe. Če bi vnaprej vedel, da bo v vsakem primeru njegova odločitev podvržena sodni presoji in se bo tudi oškodovanec lahko o njej izrekel, bi v mnogih primerih tožilec začel kazenski pregon. Naj na tem mestu spet poudarimo vpliv na zaupanje javnosti, strokovne in laične, v pravosodje. Ne moremo mimo kritike prepočasnega dela specializiranega državnega tožilstva, ki je dalo obljubo, da bodo postopki glede bančne kriminalitete z vidika pristojnosti državnega tožilstva kar najhitreje dokončani, da bodo vložene zahteve za preiskave ali neposredne obtožnice. Zdaj večkrat slišimo, da bodo zadeve bančnega kriminala dočakale končni epilog po desetih ali petnajstih letih. Torej lahko utemeljeno sklepamo, da bo večina zadev končana z ustavitvijo postopka zaradi zastaranja. Kritični smo tudi do izvajanja Specializiranega državnega tožilstva na področju odvzema premoženja nezakonitega izvora. Zakon se praktično ne izvaja, za neizvajanje pa ne prevzema odgovornosti nihče, pa čeprav je jasno, kateri državni tožilci so dodeljeni ali imenovani na Specializirano državno tožilstvo, komu je dodeljena posamezna zadeva in ne nazadnje kdo vodi Specializirano državno tožilstvo. Kje so njihove odgovornosti? In zakaj se s problemom neizvajanja zakonodaje srečujemo samo pri nas? V drugih državah so institut odvzema premoženja nezakonitega izvora uvedli v njihov sistem hitro in učinkovito in v prvem letu uveljavitve zakona pobrali milijonske zneske premoženja nezakonitega izvora. Edini razlog, da to v naši državi ne uspe, je po našem prepričanju pomanjkanje odgovornosti državnotožilskih funkcionarjev za njihovo delo. Če potegnemo vzporednico z gospodarstvom ugotovimo, da vsak delavec odgovarja za najmanjšo napako v zvezi z delom – napako poudarjam, ne pa nezakonitost – bodisi z zmanjšanjem plače, bodisi odškodninsko, ali z izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Ravno zato je področje odgovornosti ključno za vzpostavitev pravne države. V Poslanski skupini Nove Slovenije bomo Predlog priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe podprli.
Hvala lepa. Dr. Bojan Dobovšek bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Spoštovani vsi, ki spremljate to sejo! Pred nami je predlog za izboljšanje dela tožilstva. Zakaj ta predlog? Zato, ker rešitve kazenskih postopkov in odpravljanje kriminalitete sloni prav na delu tožilca. Tožilec ima položaj, v katerem lahko začne ali pa opusti pregon določenega kaznivega dejanja, in kakor predlagatelj nalaga Vladi, je prav ta funkcija zelo pomembna. Seveda se zavzemam za to, da tožilci zavržejo pregon določenih kaznivih dejanj, kadar najdejo za to utemeljen razlog. Vedno sem dejal, da mora tožilec odigrati tisto svojo funkcijo in bi morali zavreči v bistvu še več dejanj in iti na sodišče samo takrat, kadar so z gotovostjo prepričani v uspeh svojega dela. Se pravi, da ne obremenijo sodišč, ki so danes preobremenjena, da je izplen 100-odstoten in da se s tem svojim delom pohvalijo. Če pogledamo nekatere primerljive modele, potem vidimo, da tožilec gradi svojo kariero na izplenu svojega dela, kako uspešen je, in da prevzame odgovornost. Kar je tudi del tega predloga. Vemo pa, da tožilec kot »dominus litis« kazenskega postopka usmerja delo policije in drugih organov, vendar vidimo, da za to delo so premalo izobraženi, premalo usposobljeni in te funkcije ne odigrajo. Zato so vsi predlogi in razprave o položaju in delu tožilca še kako dobrodošle in menim, da moramo zato opraviti razpravo in zato v Poslanski skupini nepovezanih poslancev podpiramo predlog. Kot vidimo, Vlada predloga ne podpira, glede na izvajanje predstavnikov Vlade, da že pripravljajo vse navedene spremembe, bi pričakoval, da predlog podprejo, saj se bi lahko pohvalili, kaj vse so naredili. Kaj je bistvo tega postopka in teh priporočil? Bistvo je, da tožilcu damo položaj, da mu namenimo vsa sredstva, kajti on vodi in usmerja postopek in od njega je odvisna uspešnost dogajanja v nadaljnjih postopkih. In vse mednarodne raziskave kažejo prav to, da je bistveni člen pregona kriminalitete s poudarkom na organizirani kriminaliteti prav položaj tožilstva. Zato je prav, da o tem razpravljamo, in prav bi bilo, da sprejmemo priporočila.
Hvala lepa. Gospa Teja Ljubič bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik Državnega zbora, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Danes poslanke in poslanci obravnavamo Predlog priporočila za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe, ki ga je vložila Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke. Predlagatelji so v priporočilu zapisali, da subsidiarni pregon ni učinkovito pravno sredstvo, zaradi česar naj bi Državni zbor priporočil Vladi Republike Slovenije, da v sodelovanju z Vrhovnim državnim tožilstvom predlaga ustrezne ukrepe za vzpostavitev pravnega varstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe, s čimer bo zagotovljena večja pravica oškodovancem oziroma vlagateljem ovadb. Predlagatelji poudarjajo, da s priporočilom ne želijo posegati v samostojnost in neodvisnost državnih tožilcev, hkrati pa opozarjajo, da samostojnost državnih tožilcev ne more biti neomejena. Pri tem izpostavljajo, da veljavna pravna ureditev ne omogoča preizkusa odločitve državnega tožilstva, s katero zavrže kazensko ovadbo, subsidiarni pregon pa po njihovem mnenju ni vedno učinkovito pravno sredstvo. Kljub zavedanju, da je potrebna nadgradnja pravnega varstva oškodovancev v primeru zavrženja kazenskih ovadb, v Stranki modernega centra opozarjamo na dejstvo, ki ga je izpostavila tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora v svojem mnenju, in sicer da predlog Vladi in Vrhovnemu državnemu tožilstvu, da ukrepe šele oblikujeta, brez ustrezne usmeritve ali konkretizacije ni priporočilo v smislu 111. člena Poslovnika Državnega zbora, v skladu s katerim je treba predlagati ukrepe za delo državnih organov. Na seji matičnega delovnega telesa smo v skladu s tem izglasovali, da priporočilo ni primerno za nadaljnjo obravnavo, zato bomo poslanke in poslanci Stranke modernega centra s svojimi glasovi tak sklep tudi potrdili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Mag. Branko Grims bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Dober dan in vsem zbranim prav lep pozdrav! Poglejte, kar se tiče napovedi, kako bo gospod Klemenčič kot minister za pravosodje ustrezno rešil te stvari v doglednem času, si malo poglejmo, kaj je pravzaprav plod njegovega dela v minulem obdobju. Na zaslišanju sem ga vprašal, ali podpira penalno funkcijo odškodnine in on je tam rekel: »Seveda, to bo prva stvar, ki jo bom uveljavil, ko bom postal minister«. Od takrat, ne boste verjeli, je minil teden, pa je minil mesec, pa je minilo leto, pa je minilo pol mandata pa kmalu bo že konec te vlade, ampak od tega se ni zgodilo nič. Toliko je pač vredna beseda gospoda Klemenčiča. In sploh, če pogledamo, kaj se je dogajalo na področju pravosodja. Justicija v Sloveniji je dobila pod gospodom Klemenčičem novo frizuro, kodrčke, nalakiral ji je nohte, podaljšal ji je trepalnice, ampak sirota ostaja pa gola in bosa, kajti na vse bistvene spremembe zakonodaje čakamo zaman. Bombastično so bile napovedane obsežne spremembe, nujni ukrepi, ki bi približali področje odškodninske zakonodaje, področje kazenskega postopka, področje pravdnega postopka nekim evropskim normam. Od tega se ni zgodilo nič. Imeli smo veliko tistih olepševalnih piarovskih zakonskih predlogov, ki kar dežujejo v ta parlament od sedanje vlade, ampak da bi imeli pa res neke pomembne premike na področju pravosodja, pa se seveda ni zgodilo. Zato bi bilo še kako dobro sprejeti priporočilo, ki smo ga zapisali v predlog za vzpostavitev učinkovitega pravnega sredstva v primeru zavrženja kazenske ovadbe, da Državni zbor ugotavlja, da subsidiarni pregon, ki gre oškodovancu kot tožilcu, ko naj nadaljuje kazenski pregon oziroma ga začne, če državni tožilec zavrže ovadbo, ni učinkovito pravno sredstvo in priporoča Vladi Republike Slovenije, da v sodelovanju z Vrhovnim državnim tožilstvom predlaga ustrezne ukrepe za vzpostavitev učinkovitega pravnega varstva v primeru zavrženja ovadbe, s čimer bo zagotovljena večja pravica oškodovancem oziroma predlagateljem ovadbe. To ste na odboru zavrnili, prav tako napovedujete, da ne podpirate tovrstnega priporočila za naprej in v isti sapi zagotavljate, da boste to uredili z nekim zakonom. No, čakajmo, da vidimo. Kajti, v praksi, veste, to predstavlja ogromen problem. Ne samo zato, ker je tožilec, ko enkrat mora on prevzeti pregon, posebej če je to zasebnik, na mestu državnega tožilstva oziroma tistega, ki bi to moral storiti kot institucija, v zelo neprijetni situaciji. Kajti kazenski postopek zahteva zelo visoke standarde dokazovanja, ki so seveda praviloma tudi zelo dragi. In potem se zgodi, da marsikdo od tega raje odstopi, in potem smo priča tistemu, kar sem povedal na začetku, da zaradi ministra Klemenčiča je justicija dobila nove kodrčke, dobila je nove nohte, dobila je daljše trepalnice, ostala pa gola in bosa in izpostavljena stalnemu sevanju, škodljivemu sevanju rdeče zvezde, ki je potem kriva, da ne samo sirota investicija zardeva v Sloveniji, ampak da ima še vso rdečo kožo, ker je vsa ožgana. Poglejte, kaj se v praksi zgodi, če tožilec tako, brez učinkovitega sodnega varstva odloča o tem, ali bo nek pregon dejansko šel ali ne bo. V praksi je to točka, kjer je največ tiste proste presoje, pred katero Ustavno sodišče mnogokrat tako odločno svari. Tu je največ proste presoje v pravosodnem sistemu v Sloveniji. Eden, odvisno, lahko tudi od političnih naročil trenutne oblasti, kajti tožilec, ne glede na to, da ga v širšem pomenu dajemo v kontekst pravosodnega sistema, dejansko bolj gravitira k izvršilni veji oblasti in torej pomeni to možnost hudih zlorab; tega, da se nekoga preganja, nekoga pa ne. Ali pa tudi če se ga preganja, da ko pride do ključne točke na tožilstvu, se zadevo zavrže, odstopi, pusti, da zastara ali karkoli se že z njo zgodi. To seveda potem ruši celoten pravni red v Sloveniji. Ravno tako kot ga, mimogrede, ruši še nekaj, kar je s tem lahko neposredno, posredno pa zagotovo, tudi povezano. Dejstvo je, da bi po ustavnih normah morala biti sodna veja oblasti organizirana brezpogojno tako, da bi bil sodnik povsem na sredi nevtralen presojevalec; na eni strani tožnik na drugi obdolženec. V danem primeru bi bil tožnik tožilec, ampak vsi dobro veste, kakšna je praksa v Sloveniji; da se tožilci in sodniki redno sestajajo, hodijo skupaj na kofetke in se vse zmenijo in potem uresničujejo to, kar se tam dogovorijo. Kar je hudo narobe in je mimogrede tudi očitno protiustavno. Lahko vprašate kateregakoli ustavnega pravnika. Takšno ravnanje ni dobro. In če pustimo takšno ravnanje še v okviru tega, o čemer danes govorimo, da je praktično brez nadzora, brez nadaljnjih instanc, brez sodnega nadzora mogoče zavreči katerokoli kazensko ovadbo, potem je to zelo velik problem, ki postavlja načela pravne države pod vprašaj, zmanjšuje zaupanje ljudi, vseh ljudi, podjetnikov, navadnih občanov, kogarkoli, v pravosodni sistem kot celoten in s tem tudi v državo kot celoto. To je preprosto neka kritična točka, ki jo bo treba drugače urediti. In je, mimogrede, v preteklosti tudi že bila drugače urejena, ker je le bila neka hierarhija nadzora, ker so le bila pravna sredstva na voljo, ki so bila, v nekaterih primerih se je izkazalo, kot učinkovita, potem pa se je vse to ukinilo in se ni naredilo ničesar več. Danes je nekdo, ki pač gre v kazensko ovadbo, pa če je še tako upravičena, lahko v zelo neprijetnem položaju, ker ko enkrat tožilec to preuči, lahko tudi, recimo, neko prijavo pregleda policija, da naprej tožilcu, in tožilec to iz nekega osebnega razloga zavrže. Ki mimogrede, mu ga sploh ni treba obrazlagati – ali to ste vedeli? Zato pa imate tukaj takšno krasno lestvico. Zavrženje po poravnanju, zaradi premajhnega pomena, zaradi umika predloga, zaradi zastaranja in iz drugih razlogov. To pa je tisto, »ća se babi htilo, ta se babi snilo«, po domače rečeno. Ne boste verjeli, da to sem že od blizu opazoval – več kot enkrat. Ko gre za stvari, ki bi brezpogojno po Kazanskem zakoniku morale biti predmet pregona po uradni dolžnosti, se nič ne zgodi, vložiš ovadbo, policija pregleda, preuči, naredi zapisnike, dobi izjave, da naprej, tožilstvo se postavi na stališče, da tega tožilstvo ne bo preganjalo in da lahko to naredi tisti, ki je vložil ovadbo, če to želi. Ha, ha, pa adijo! In potem temu rečemo pravna država! Ja, prav gotovo! In vsi smo enaki pred zakonom. Dvakrat prav gotovo! Eni se po sodišču za zadevo, ki bi jo v Evropskem sodišču za človekove pravice uredili v dveh minutah, vozimo pet let, drugi pa so v dveh tednih obsojeni za minorna kazniva dejanja, in to pravnomočno. Neverjetno, kako so velike razlike v Sloveniji! Odvisno, na kateri strani političnega spektra si. Oprostite, gospe in gospodje, glavni krivec v tem trenutku za to stanje je minister za pravosodje, in nihče drug. Kajti, po ustavi in zakonu o vladi je on odgovoren za stanje na tistem področju, ki ga pokriva. Zaradi tega preprosto ne verjamem, da se bo tu kaj bistveno spremenilo, tudi če se bo zakon spremenil, kajti spremeniti bi bilo treba dvoje. Politologija zelo lepo pove, da eno tretjino predstavlja sprememba pravnega akta oziroma zakona, dve tretjini pa sta potrebni za to, ker je toliko odvisno od tistega, ki to izvaja. Se pravi, bo treba spremeniti še mnogo več od tega. Za začetek bi bilo treba spremeniti naslov in ime in priimek ministra za pravosodje, očitno, kajti od tega, tistih nujnih premikov v smeri bolj učinkovitega delovanja pravne države, ki je tudi v interesu gospodarstva, ki je tudi v interesu podjetništva, ki je cokla slovenskemu podjetništvu, tega očitno tega ne bomo dočakali. In predvsem bi to potrebovali zato, da bi začeli z večjimi koraki in hitreje iti v smeri pravosodnega sistema, ki bo v celoti in na vsaki točki posebej dejansko primerljiv z najboljšimi rešitvami, ki jih najdemo znotraj Evropske unije oziroma moderne demokratične Evrope. Kajti, za en del slovenskega pravosodja pač ni mogoče reči drugače, kot da se je ustavilo enih 30 let nazaj in pri tem vztraja. In zadnje kadrovske rešitve, ki ste jih potrdili, očitno ne dajejo kakšnega posebnega upanja, da bo kdaj drugače. Pravosodje ne more in ne sme biti orodje za obračunavanje z drugače mislečim, kot je nekoč dr. Bavcon napisal uvod k enemu od svojih učbenikov, iz katerega so se potem učile cele generacije kazenskega prava. Ko sem ta citat napisal v svoj magisterij, bi me nekdo drug najraje potem vrgel na zagovoru magistrske naloge – tistega, mimogrede, vsi dobro poznate. Iz tega, gospe in gospodje, izhaja dvoje. Prvo, da bi bilo tako priporočilo treba sprejeti, drugič, da bo treba te stvari zelo resno urediti na zakonodajni ravni, in tretjič, da bo potrebno drugače kadrovati, da se vendarle pride do sistema, ki bo sodil hitro in učinkovito, ki bo zagotavljal dejansko pravno varstvo, pravico do sojenja v razumnem roku, ki seveda pomeni tudi pravico do uveljavljanja tistega, kar se potem v sodbi izreče, v razumnem roku. Če nekdo išče pravico pet in več let, to ni več nobena pravica, to je nova krivica. In, mimogrede, trdim z vso odgovornostjo, da v Sloveniji en del pravosodja zanalašč, kadar mu nekdo ne ustreza, to pelje tako, da imam maksimalne stroške in da na koncu, tudi če formalno zmaga, je še enkrat pa finančno kaznovan. Gospe in gospodje, to potem ni pravna država, to je potem sistem enovite oblasti, kot smo ga poznali v nekem drugem obdobju, ampak tistemu obdobju in tisti ureditvi se ne reče demokracija, ampak totalitarizem. Zaradi tega je potrebno iti v te spremembe, zaradi tega, da se poveča pravna varnost, da se vrne zaupanje v pravosodni sistem, zato je to tudi v interesu pravosodnega sistema samega, vsakega njegovega dela in tistih, ki z njim sodelujejo, in zaradi tega, ker je to tudi v interesu države kot celote. Če v institucije države ni zaupanja, se to potem odrazi v abstinenci na volitvah in v drugih podobnih možnostih za izražanje glasu, na primer referendumih. Če do tega prihaja redno in če se ta abstinenca povečuje iz vsakega mandata v mandat, potem bo enkrat treba narediti nek preskok. Treba bo narediti nekaj drugače. Treba bo odločneje zakorakati v smeri tistih reform, za katere točno vsi, tudi vi vsi, ki ste glasovali proti temu predlogu, veste, da so nujno potrebne. In storiti jih bo treba čim prej, ker je to v razvojnem interesu slovenskega podjetništva, ker je to v razvojnem interesu slovenske demokracije, ker je to v interesu varovanja človekovih pravic vsakega državljana in vsake državljanke in vsakogar, ki tu prebiva.
Hvala lepa. Gospa Marjana Kotnik Poropat bo predstavila stališče Poslanske skupine Desus. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik, lep pozdrav državnemu sekretarju gospodu Staretu, tudi kolegu in seveda poslankam in poslancem! S predlaganim aktom predlagatelji želijo, da Državni zbor priporoči Vladi in Vrhovnemu državnemu tožilstvu, naj predlagata ustrezne ukrepe za vzpostavitev pravnega varstva v primeru zavrženja ovadbe. S tem opozarjajo na pomanjkljivosti veljavnega Zakona o državnem tožilstvu, ki ne omogoča dodatnega nadzora nad odločitvijo državnega tožilca, s katero zavrže kazensko ovadbo, možnost subsidiarnega pregona, ki ostaja v tem primeru, pa po mnenju predlagateljev ni učinkovita. V gradivu seveda tudi tokrat ni šlo brez navedb o tem, da imajo posamezne odločitve državnih tožilcev, da zavržejo kazenske ovadbe, lahko tudi politično ozadje. Navajajo tudi nekaj primerov, ko naj bi šlo za tovrstne zaključke kazenskih postopkov. V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije nismo proti razpravam, v katerih se poskuša najti rešitve za izboljšanje veljavne zakonodaje, sploh, če se v praksi izkaže potreba po tem. Zavedamo se, da veljavna zakonodaja ni optimalna in da so še možne izboljšave, tudi na področju dela državnih tožilcev, vendar pa se bom omejila zgolj na predlagano priporočilo. Iz Poslovnika Državnega zbora izhaja, da Državni zbor s priporočilom predlaga konkretne ukrepe drugim organom, obravnavano priporočilo pa je vsebinsko neopredeljeno. Vlada in Vrhovno državno tožilstvo naj bi ukrepe v celoti sama izoblikovala. Kot opozarja tudi Zakonodajno-pravna služba, tovrsten predlog organu, da sam izoblikuje ukrepe brez ustrezne usmeritve ali konkretizacije, sploh ni mogoč, sploh ni v priporočilu v smislu, ki ga, oprostite, določa Poslovnik Državnega zbora. Zato bomo v Poslanski skuini Desus podprli sklep matičnega delovnega telesa, da predlog priporočila ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na splošno razpravo poslank in poslancev o predlogu priporočila. Besedo ima dr. Vinko Gorenak. Izvolite, predlagatelj.
Hvala lepa. Kaj naj rečem koalicijski predstavnici, lepo ste prebrali – čestitam, 5. Ja, lepo ste prebrali! No, kaj, ali je kaj narobe? Res, lepo prebrano, čudovito. Na vsebino pa nimam pripomb. V redu, ampak povedali niste nič. Prav, gremo k razpravi. Poglejte ta absurd. Če bi jaz odločal na pravosodnem ministrstvu, bi naredil – kaj? Bi rekel, takoj sprejmite, malo korigirajte, če je treba, sklepe, pa recite – ja. Zakaj? Ker bi čez en mesec rekel, glejte, sem že uresničil sklepe, pa bi prinesel zakon – tistega, o katerem vi govorite. To bi bil normalen odnos koalicije do opozicije. Takrat ko ste vi bili državni sekretar v neki drugi službi, veva v kateri, smo velikokrat razpravljati o tem, kako, kakšen je odnos opozicije in koalicije. Govorim o obdobju 2004–2008. Natanko se spomnim ene od sej vlad, ki je sledila poslanskim vprašanjem predsedniku vlade, takratnemu, in en od poslancev, se ne spomnim, sedel pa je v tistem kotu tam, mislim, da je bil s strani SD, je padel očitek, češ, koalicija prevelikokrat zavrača predloge opozicije. Oziroma poslanec je hotel predsedniku Vlade povedati to, da bi bilo dobro, da večkrat upošteva predloge opozicije, to je hotel povedati. Po tisti seji Vlade, ki je sledila, naslednji četrtek, se spomnim, da smo zaključili uradno sejo Vlade, mislim, pa da je bilo leta 2006 ali 2007, in predsednik Vlade je rekel ministrom: Ostanite še. Seveda je stekla neformalna razprava, tega ne boste našli verjetno v kakšnem zapisu, ker je to bilo izven uradnega dela seje Vlade, ampak beseda je stekla natanko o tem, koliko mi sploh upoštevamo opozicijo in kakšen odnos imamo do opozicije. Takratni predsednik Vlade je rekel relativno jasno, precej ostro do ministrov, ki so bili tam prisotni, ali državnih sekretarjev: Ne zavračajte pametnih predlogov. Ne zavračajte pametnih predlogov! Tako ostro je bilo to povedano. Ker sem bil v tistem času zadolžen za razmere, torej odnose, razmerja, kakorkoli želite, med Vlado in parlamentom, sem bil zadolžen tudi za to, da spremljam tovrstne stvari in se z ministri pogovorim – ali preko predsednika Vlade, kakorkoli – o tem, kaj je treba upoštevati, česa pa se ne da upoštevati. Ker vsega se verjetno ne da upoštevati. Če nekdo pride sredi leta z znižanjem DDV, potem vsi vemo, da to ne gre, ker je proračun sprejet. Veliko ostalih predlogov pa smo skušali upoštevati, ker tovrstnih sej s priporočili Vladi takratna opozicija praktično ni prakticirala ali pa skoraj ni nikoli šla v tej smeri, da bi dajala tovrstna priporočila ali sklicevala kakšne izredne seje. No, kakšno izredno sejo so že sklicali, ampak na kakšno drugo temo, recimo na to, da ne bi smeli predsedovati Evropski uniji – november leta 2007 mislim, da je bil –, češ da Vlada ni primerna za predsedovanja EU. Ko smo pa rekli, pa vi prevzemite Vlado, so pa rekli, da ne upajo. To je bilo tako. Ampak mi smo sodelovali ne samo v amandmajih, številni amandmaji takratne opozicije so bili sprejeti. Še več, takratna opozicija, ker ne vidim nikogar v tem parlamentu, ki bi takrat tukaj sedel – ja, mislim da res ni nikogar – moram to ponoviti tudi zaradi javnosti, pa čas mi dopušča, glede na to, da ste mrknili iz dvorane in da ne mislite razpravljati, smo šli še dlje v odnosu koalicija : opozicija. Opozicijo smo vključili v pripravo zakonodaje. Ja! Opozicijo smo vključili v pripravo zakonodaje! Kako? Tako, da smo jim na začetku leta dali normativni program Vlade in rekli, letos bomo spremenili teh sto, ne vem, teh 200, 300 zakonov. In smo jim povedali, katere zakone. Opozicijski voditelji, zlasti takratni, torej sedanji predsednik države, takratni vodja opozicije, ta je imel še najbolj resen odnos. Ta – kaj je že bila? LDS ali ostanek LDS – pa tisti so bili bolj tako, tisti so bili bolj za okrasek, ampak glavna opozicija [[...]]Ne, ne, vi ste bili koalicija. V redu je. Takratni glavni del opozicije, se pravi SD in njen predsednik, je na tistem seznamu obkrožil – jaz imam te sezname še danes – obkrožil približno, ne vem, 60, 65 odstotkov celih zakonov iz celoletne kvote in je rekel, da ostali zakoni so za nas manj pomembni, tile, ki sem jih pa določil, so pa za nas pomembni zakoni in zato želimo na tem področju pri nastajanju te zakonodaje sodelovati. Kaj je sledilo temu? Da je vsak minister, preden je prinesel zakon na Vlado, preden je prinesel zakon na Vlado, smo sedeli v tisti pisarni vladni tam na tisti strani, največkrat tam; na eni strani naš minister, na tisti strani predstavnik SD in smo zakone usklajevali. Ne spomnim se enega samega zakona s področja gospodarstva, poudarjam, enega samega zakona s področja gospodarstva, ki ne bi bil usklajen. Namreč, Feri Horvat je bil na tisti strani. Spomnim se pa veliko zakonov s področja izobraževanja, kjer je bila na drugi strani Majda Potrata. Tam se pa tako ni moglo nič uskladiti, ker je ona bila proti takemu sporazumu. Ampak, kaj je bil rezultat? Takratna opozicija je podprla nad 60 odstotkov tistih zakonov z glasovanjem v Državni zbor, kar pomeni, da so bili ti zakoni do te mere usklajeni. Zakaj vam to razlagam? Zato, ker sedanja koalicija tega ni sposobna. Očitam vam, da ste nesposobni za kaj takega. Poglejte, dva dni nazaj ste pisali amandma, tisti amandma o obveščanju pri zbiranju obvestil. A za boga, ali nimate v tej dvorani vsaj dveh – tamle Dobovšek, tukaj pa jaz –, ki kaj veva o tem? Recimo, da kaj veva o tem; pa še tudi državni sekretar kaj ve o tem. Ja, skorajda moramo kaj vedeti o tem, če smo po 30 let delali na policiji! Niste toliko, da bi poklicali pa rekli, poslušajte, takle amandma bomo vložili, ali bi se vi strinjali s tem amandmajem. Ne! Napišete klobaso, notri pa nafilate zemljo. Eh. Zakaj to govorim še enkrat? Zato, ker bi lahko pri tem priporočilu, državni sekretar, mirne duše zadevo akceptirali in se pohvali, kako akceptirate predloge opozicije. Jaz bi to naredil. Če imate pa res zakon že posledično napisan in imate namen priti z njim. To, da tisti zakon ni copy-paste, bova naslednjič, ko bomo tisti zakon obravnavali, to je Zakon o kazenskem postopku, ne bova danes o tem, namreč naše besedilo je hudo širše, ne pa copy-paste, tako kot vi pravite, vašega besedila. Ampak, ker vi niste sposobni torej dogovorov, ker vi niste sposobni pogovorov in sodelovanja z opozicijo, se imate za, kako se reče, najpametnejše – na tem svetu ni pametnejših – in zato ne sodelujete z opozicijo. Lahko pa bi priporočilo sprejeli in v Zakonu o kazenskem postopku bi naredili hibrid – tisti, ki ne ve, kaj je to hibrid, naj gre Poslovnik pogledat – in bi rekli, poglejte, kako sodelujemo z opozicijo. Ampak, če bomo zamenjali pozicije, bomo mi to počeli, kljub temu da ste vi nesramni in tega nočete početi. Je to naš stil. Naj povem še tisto, česar nisem prej povedal tam za govornico; to je ta subsidiarni pregon odnosno nadomestni tožilec, kakorkoli to štejemo. Poglejte, 8 dni imamo danes v zakonu napisano. Če v 8 dneh ne reagiraš, je zadeva ad acta. Če v 8 dneh ne prevzameš pregona, po domače povedano, je zadeva končana. Povejte mi, kateri državljan se je sposoben v 8 dneh pripraviti, da bo prevzel pregon, ali kateri odvetnik je pripravljen v 8 dneh spisati vse ostalo, da bo prevzel pregon. Saj ne more, pri nekem kupu spisov, ki jih ima. In rok, ki ga imamo danes določenega, 8 dni, je treba vsekakor podaljšati veliko veliko dlje, kot imamo te roke danes – jaz mislim da na nekaj mesecev. Toliko za zdaj. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Anja Bah Žibert, izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Vidim, da je želja koalicije pri tej razpravi zelo obsežna, sem že kar na vrsti, tako da upam, da bomo vsaj tisti, ki bomo danes pri tej točki razpravljali, razpravljali res vsebinsko in predvsem v tem duhu, v katerem so ta ali pa zaradi katerega so ta priporočila namreč pripravljena. Gre za to, da po mnenju Slovenske demokratske stranke – in zato tudi ta priporočila – sedanja zakonska ureditev, ko gre na nek način za odgovornost dela tožilcev, ni dobro urejena. Skratka, gre za to, da lahko neka neustrezna odločitev o začetku kazenskega pregona kot tudi seveda opustitev kazenskega pregona postavi velik dvom v celotni pravosodni sistem. Seveda, če se zadeva sprejme v obravnavo, imamo potem stopnje na sodišču in se vidi, ali je tožilec s tem, ko je zadevo obravnaval in seveda podal naprej, se potem skozi sodno prakso vidi, ali je ravnal prav ali ne oziroma kako kakovostna je bila ta zadeva pripravljena. Pa že tukaj na tej točki je lahko kakšen dvom, ne nazadnje je lahko zadeva pripravljena tako ali pa malo drugače. Predvsem pa je večji problem takrat, ko tožilec zadeve zavrne. Takrat pa pravzaprav ni pravega sredstva, da bi se na koncu ugotovilo, ali je ta ravnal pravilno s tem ali ne. Se pravi, če hipotetično gledamo, se zgodi ena zadeva, ki seveda paše neki eliti v tej državi, bo seveda tožilec zadeve zavrnil. Ampak veste, posledice so pa tukaj. Spomnila bom tudi na ta primer bulmastifov, ker vi vsi dobro veste, da je v javnosti takrat zadeva še kako odmevala in je imela seveda mnogo večje posledice. Najprej naj spomnim na tisto odločitev, da so po prvem napadu ti psi zaradi takratne napačne odločitve na Ministrstvu za kmetijstvo bili vrnjeni nazaj lastniku. Povedala bom en banalen primer. Tudi v moji družini se je zgodilo, da smo posvojili psa, želeli narediti nekaj koristnega, ne vedoč, da imajo te živali tudi travme, s katerimi te ob posvojitvi ne seznanijo dovolj, ne povedo dovolj, ne predstavijo dovolj. In ta naš kuža je z veseljem poskušal napasti prvega kužka, ki ga je srečal. Zadeva se je končala čisto lepo, brez poškodb – hvala bogu. Ampak poglejte, mi smo dobili: takoj nadzor, kazen policije, potem je kuža moral iti naprej v nadaljnjo obdelavo in je bilo tudi rečeno, kar hitro se bo zgodila kakšna zadeva, pojdite v prevzgojo tega psa in tako naprej. Zakaj to govorim? Zato ker tile bulmastifi, ta primer, so pa napadli človeka. Stalo ga je skoraj življenja. In so bili vrnjeni nazaj. Zgodba se je potem nadaljevala, prišlo je, žal, do mnogo hujše tragedije, ko so tisti psi potem napadli lastnika. Ampak mi vsi in takrat cela Slovenija je vedela mnogo več kot očitno tožilci, ker so pač zadevo pospravili pod preprogo. Do pregona pač ni prišlo. In vsi tisti, ki so se takrat v tistem času tistega sklica državnega zbora nekoliko bolj s to zadevo, bom rekla, poigrali, natančno vedo, da je bilo ogromno indicev, da bi zadeva lahko šla naprej. Ampak seveda, mi dobro vemo, da je bila takrat v to zgodbo vključena neka politična elita in seveda interesa, da bi do tega prišlo, ni bilo. Zato se danes pravzaprav ne čudim stališču Poslanske skupine SMC oziroma bi me presenetilo, če bi ta predlog podprli, ker pač še vedno je v državi interes, da takrat, ko nekomu paše, bo tožilec sprožil zadevo in začel nek postopek, za katerega se je vedelo že na začetku, da ne pije vode – na primer spomnim na Patrio, pa spomnim na to, kdo vse je takrat obravnaval zadevo in komu je bila najprej celo predana. Celo sama tožilka je potem v tisti fazi prosila, da se jo odstrani iz primera, ker je njen mož sodeloval pri aretaciji Janeza Janše. Kako je svet majhen? In kako eni ljudje vseskozi na isti mestih krožijo! Ampak zadeva, vemo, kako se je končala. Pravzaprav v korist SMC, ker ste na ta način dobili volitve. To danes vsi dobro vemo. In ne samo to, za neko obdobje ste dosegli tudi to, da ste odvzeli mandat enemu od poslanskih kolegov in tisti čas ni mogel opravljati mandata. Ampak zadeva bi lahko bila še slabša. Če bi v tistem času – kolegica, ki je na novo prišla v Državni zbor, ona se temu smeje –, ampak poglejte, zadeva bi se lahko končala tudi tako, da bi naslednji poslanec po vrsti oziroma kandidat na listi vzel mandat, ker ste vi to zelo hiteli, in danes Janez Janša ne bi bil več poslanec. Seveda sedaj nekateri gledate dol, ker vam je pri tem nerodno; vsaj pošteni ste. In če že ni bilo nikoli v tem državnem zboru izrečena beseda "se opravičujemo", vam je vsaj nekoliko nerodno. Tudi to včasih šteje v nekem tistem delu, ko človek ve, da je imel ves čas prav in potem na koncu ugotovi, da je tako tudi bilo. Potem naj spomnim, da ta Patria, veste, ima kar še tako, malo več teh lovk. Gre za zadeve novinarja, kjer je bilo kar rečno, da nek pristojni organ ni pristojen za to, da zadeve obravnava in je bila zadeva zaključena. Namesto da bi, če bi res tako bilo, da ni bil pristojen, bi tisti tožilec moral to predati nekomu drugemu. Ampak prvič, povsem pristojno je bilo, ker je bila zadeva na RTV Slovenija, ni bilo treba niti naprej oddati, ampak zgodba se je tako zaključila, ker seveda so vsi dobro vedeli, da novinar, ki je bil tam – pred tem je Kos nekajkrat protikorupcijska komisija, šef protikorupcijske komisije, malo letal gor po Finskem in bum. Ampak zadevo je bilo treba pravočasno ustaviti, ker sicer bi lahko prišli do informacij, ki bi že takrat pokazale, da zgodba ne pije vode, pa je bilo treba stvari vzeti. Tako se s stališčem, ki ga je spoštovana poslanska kolegica Teja Ljubič povedala, ne morem strinjati. Gre namreč absolutno za to, da je tožilstvo neodvisno, ni pa neodgovorno. V tej državi smo pač vsi odgovorni in če nimamo sistema, ki to odgovornost lahko na nek način opredeli, pogleda, ali je res prišlo do neodgovornega ravnanja, tudi ko gre potem za nadaljevanje karierne poti, bi bilo prav, da to uredimo. Ker na ta način bo dvom manjši in zagotovo je to dodana vrednost k temu, da bodo ljudje tudi v pravosodni sistem verjeli. Danes lahko nek tožilec na podlagi dokumentov stvari zavrže in če ne pride kakorkoli zadeva naprej, se stvar zaključi. Puf! To ni neodvisnost. Še sodniki; na primer na prvi stopnji imajo vse sodnike, na drugi stopnji, tisti drugostopenjski, Vrhovno sodišče in tako naprej. In potem – hvala bogu – še Ustavno sodišče pa – hvala bogu dvakrat na kvadrat – še Evropsko sodišče, ker tam pa tudi ta naša scena pravosodna s svojimi lovkami ne more doseči tistega, kar bi želela. Že včeraj smo razpravljali o tem, kako neumno je, da v fazi, ko smo sprejemali zakon, omejujemo dostop do Vrhovnega sodišča. Tukaj pozdravljam razpravo kolega Igorja Zorčiča, ne glede na to, da prihaja iz strank koalicije, da je podvomil v tisto rešitev. Ravno tako prihaja iz pravnih vrst in je podvomil. Upam, da vas bo vedno več, ko boste ob kakšnih rešitvah, ki jih tako predlaga Vlada, ali pa tudi, ko jih predlaga Slovenska demokratska stranka, vsaj malo razmislili, ali so res tako slabe ali gre samo za to, ker jih predlaga SDS, ali pa ste še vedno naprej pripravljeni ščititi neke elite, ki se preko vaših glasov dobro napajajo in imajo to državo pod kontrolo. Upam, da spoznavate tudi to in vedno bolj boste spoznavali, da je v tej državi tako: če nimaš trdne osnove, če nimaš neke stabilnosti in verodostojnosti, te seveda odvržejo, takrat ko te ne potrebujejo več. Naj še enkrat spomnim na LDS; s 36 odstotkov – danes jih ni nikjer več. Sedaj je baje spet nek interes nastal pri posameznikih, da bi to stranko oživeli, ampak tudi kolegi se smejejo, to se lahko kar pozabi, pa lipa, pa tako naprej. Saj nekatere smo že skoraj pozabili. Veste, če delaš verodostojno, če delaš pošteno in načelno, postaneš stalnica v političnem prostoru. To se pozna tudi po zahodnih demokracijah. So stranke, ki so že več desetletij na sceni, prihaja seveda do menjave oblasti – in prav je tako –, ampak ne poznajo pa nekaterih satelitskih strank in ko jim omeniš ime kakšne stranke, ki sedi v tem državnem zboru, se primejo za glavo, ker pač nihče v nekih evropsko razvitih državah ne poznajo stanovskih strank, ampak poznajo stranke, ki zagovarjajo neke vrednote, po katerem se vrti oziroma temelji naša evropska kultura in pa naša družba. To je pač seveda tudi ena podoba naše države. In vse to, ko zavračamo takšne koristne predloge, pripomore k temu, da imamo sistem, kot ga imamo, in da se včasih ne da narediti več, kot bi se lahko dalo. Danes bom zelo vesela, če bojo tudi mediji tako zelo zagrizeno poročali o tem našem priporočilu, ki ima dejansko lahko velike koristi in bo seveda bilo zelo slabo ali pa bo slabo, če ga ne bomo sprejeli. Poglejte, to ni zakon. Gre za priporočila. Dovolj je časa, dejstvo je da jih lahko tako na ministrstvu in vse službe še dodobra pogledajo, pogledajo, kje je možnost rešitve – in zakaj kar zavreči? Tega ne razumem. Notri je jasno povedano, kdaj je bilo to. V obdobju ministra Zalarja je bil interes pač tak, da se to na nek način spremeni. In ta rešitev ni bila dobra, to danes ugotavljamo. To, če boste tisti, ki v sistemu ste delali, v pravosodnem, sodnem, kakorkoli že, boste zagotovo, vsaj intimno, ugotovili, da pač nad tožilcem ne more biti samo modro nebo. Ne more biti. Nad nami ga ni, tudi nad sodniki na nek način ga ni. In zdaj z nekimi rešitvami, ki so bile včeraj sprejete, če pa bi se upoštevalo tudi predloge Odbora 2015, pa bi jih bilo mnogo več, v bistvu bi ljudje na ta način potem videli, da se pa res stvari začenjajo premikati v pravo smer, ko govorimo o transparentnosti, odgovornosti in tudi o nagrajevanju. Kajti poglejte, danes vsi tožilci padejo v isti koš; tisti, ki dela dobro, ki res se loti ene zadeve in jo skuša spraviti tako, kot najbolje zna in zmore, in nekateri so tudi uspešni. Imamo pa take, ki ne koristijo tožilstvu, koristijo pa nečemu drugemu, za kar so tam poklicani. Zdaj se moramo pa vprašati, kakšno državo želimo. Res upam, da počasi bo pa minil čas, ko bomo povsod, v celotnem sistemu imeli dobesedno notri te elitne strukture, ki potem skrbijo in držijo vse niti v tej državi. Tako ne bi tako vehementno zavrnila teh priporočil, kot jih je SMC – mi je žal. Želela bi si več razprave o tem. ampak kot rečeno, saj vsak od nas bo lahko enkrat v tem, vsi tisti, ki so naši volivci, bodisi vaši volivci bodisi naši volivci, bodo lahko imeli takšne probleme in jih imajo. Zanje delamo. Ne gre za to, da je to predlagala Slovenska demokratska stranka, gre za to, ali koristimo in želimo narediti skupaj nekaj dobrega ali pa ne. Ker sicer predlagam, da se podpišete, celotna koalicija, že vnaprej pa ti zadnji dve leti, ker nekih predlogov s strani Vlade skorajda več ne pričakujemo – pravosodni minister je obljubljal vse živo, včeraj sem povedala, kakšne parametre so si zapisali, ste si zapisali v koalicijski pogodbi in kje je. Rešitve so pa res bolj slabe, neki zakoni z 20 členi, ki se mi zdi da bi bili na vrsti res zadnji v vrstnem redu in da bi bilo potrebno v pravosodju marsikaj prej urediti in poštimati, če bi želeli dvigniti zaupanje in ga približati evropskim standardom. Vse skupaj tukaj pozivam k premisleku; razmisleku in dejansko, kot sem rekla, če že ne morete povedati na glas, pa upam, da vsaj intimno veste, da so ta priporočila dobra, da so koristna in da boste lahko prišli do boljše rešitve, kot je ta trenutek. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod državni sekretar, Darko Stare.
Hvala, gospod podpredsednik! Uvodoma bi rad izrazil strinjanje z mnenjem, ki ga je izrazil spoštovani poslanec Gorenak, da sodelovanje, komunikacija, partnerstvo med opozicijo in pozicijo je seveda dobrodošla, ker tudi sam in naša ekipa verjame v ta princip in je to vodilo pri našem delu. Kajti verjamemo, da sodelovanje, komunikacija, pomeni učenje enega od drugega in to hkrati pomeni boljše odločitve in zanesljivejša ravnanja v bodoče. Če pa zdaj to apliciram na to, kar je predmet današnje razprave, je pa zadeva seveda absurdna. Namreč, zakaj? Mi nismo tukaj zato, da bi se hvalili, ampak smo osredotočeni na rezultat, na učinek. In to, kar predlaga gospod poslanec Gorenak, da bi mi zdaj pohvalili to priporočilo in se z njim strinjali, bi bila zadeva absurdna, preprosto zato, ker to, kar predlaga skupina poslancev, nima vsebine. Ker pa je bilo priporočilo vloženo 8. decembra 2016, istega dne je bil pa vložen tudi predlog novele zakona, ki v svojih dveh členih, v točki, ki ureja to, kar je predmet današnje razprave, torej subsidiarni pregon, dejansko prepisuje samo en člen iz novele zakona, ki ga je pripravilo ministrstvo in je že od avgusta lanskega leta v javni razpravi in vsem na razpolago. To pomeni, da to, kar smo mi dejansko naredili, oni sedaj priporočajo in mi bi to zdaj pohvalili. Z drugimi besedami: sami sebe. Mi tega ne potrebujemo, ker mi smo rekli, da nismo tukaj zaradi vtisa, ampak smo osredotočeni na rezultat. Dejstvo je tudi, da ta poziv k strokovni razpravi v okviru te točke je zelo dobrodošel, vendar težko je strokovno razpravljati ob predpostavki, ker vem, konkretno gospod Grims, spoštovani magister prava, da razlaga tukaj javnosti, v kamero, ureditev subsidiarnega pregona in instituta zavržbe ovadbe popolnoma drugače, kot je urejeno v zakonu. Ne verjamem, da on ne ve, kako je urejeno, če pa ne ve, pomeni oboje slabo, ker je rezultat to, da se javnost zavaja. Namreč, v zakonu zelo jasno piše, da mora vsak tožilec to svojo odločitev o zvaržbi, ki je formalno izražena v obliki sklepa, obrazložiti. Enako velja tudi za trditev kolegice poslanke gospe Bahove, da so tožilci neodvisen organ. Oni niso neodvisen organ, oni so samostojen organ. Neodvisno je sodišče pa kakšen drug organ. Zakaj to poudarjam? Zaradi tega ker te rešitve, ki jih je zdaj ta vlada predlagala, zato da se bo pravni položaj oškodovancev v predkazenskem postopku in tudi kasneje izboljšal, bi bile uresničljive že od leta 1994, odkar veljajo te določbe ZKP, in od leta 2011, ko je bil Zakon o državnem tožilstvu sprejet. In ker je poslanec Gorenak omenil, v kateri funkciji smo bili v tistem času, ko je bil zakon sprejet, se bo verjetno tudi spomnil, da v tisti funkciji sem imel čast v tem državnem zboru v imenu tistega organa prerekati to ureditev, ki je nadzorstveno pritožbo zreduciralo izključno na pospeševalno pravno sredstvo. Takrat nobeden ni tega prerekal, ampak so bile teme osredotočene na druge vsebine zakona. Namreč, do takrat je bilo mogoče v okviru nadzorstvene pritožbe prerekati z vidika oškodovanca tudi ali zakonitost, pravilnost oziroma strokovnost odločitve, v tem primeru zavržbe kazenske ovadbe. Skratka, težko je razpravljati na način, če nekdo izhaja iz nekih predpostavk, ki so popolnoma nepravilne že ob obstoječi veljavni ureditvi, in hkrati tako omalovažujoče povedati, da nič ne naredimo, da vse, kar naredimo, je slabo, je neuporabno in potem zreducirati v neke prispodobe z nalakiranimi nohti in tako naprej. Jaz se preprosto v takšno debato ne želim spuščati, ampak mi vzbuja vtis, da ste naklonjeni temu, da ne želite videti tudi nekih prizadevanj in rešitev, ki so namenjene temu, da bi bile stvari boljše, to je tudi Vlada izrazila – strinjanje z namenom in ciljem tega priporočila. Je pa absurdno, da bi mi sami svoje delo hvalili, ker to priporočilo, ki je konkretizirano z zakonom, ki ga predlaga ista poslanska skupina isti dan in je dejansko prepisano iz javno objavljenega našega zakona. Ta vaša naklonjenost, da ne želite videti tistega, kar očitno obstaja, ne bom zdaj našteval organizacijskih, materialnih, procesnih določb, ki smo jih v tem mandatu že vložili in jih je Državni zbor sprejel, vidite pa mnogo tistega, kar se potem ne zgodi in ne obstaja. V kontekstu nekega drugega zakona bi morali biti že lani poleti ali pa v Sloveniji 3 milijone ljudi, pa nas je še vedno 2 milijona. Preprosto je na tej ravni težko strokovno debatirati. Res prosim in pričakujem korektno debato. Vsi, ki so zainteresirani, lahko vidijo te rešitve, ki jih vi predlagate, že na spletni strani Ministrstva od avgusta 2016 dalje. Identične. Do sedaj jih nobena vlada, niti vaša [[…]]Kot rečem, ta zakon je že star, od 2004 do 2008 je bil mandat, 2012 je bil mandat – se to ni zgodilo, mi bomo pa to uresničili in nimamo potrebe, da bi se s tem hvalili, ampak želimo pač rezultat. Hvala lepa.
Hvala lepa. Replika, izvolite, gospa Anja Bah Žibert.
Gospod Stare, zdaj pa vi zavajate. Ali je res, vas bom samo vprašala, da pač če nek tožilec zavrne nek postopek oziroma neko obdelavo, se zadeva zaključi? Je res? Je res. Ali je taka zadeva dana v sodni preizkus? Ni. Torej, torej? In še nekaj drugega. Omenili ste, da pripravljate ta predlog, podoben je, potem pa: dobro jutro! Tukaj imate koalicijo, potem pa ta priporočila samo podprite. Saj bodo samo koristile pri tej pripravi. Veste, dvojna merila imate. Res imate dvojna merila. Predvsem pa ne govorite prosim vas, pavšalno. Tukaj včeraj sem pohvalila tisto, kar je bilo dobro v rešitvah. Bom pa vedno nasprotovala rešitvam, ki stanje slabšajo; in teh je žal s strani vašega ministrstva več kot dobrih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prijavila sta se dr. Vinko Gorenak, nato pa državni sekretar. Pripravi naj se gospod Jože Tanko kot prvi razpravljavec. Izvolite.
Hvala lepa. Državni sekretar, dobro bi bilo, če bi prišli z oblakov dol na Šubičevo 4. Vi ste tam po oblakih. Glejte, vedno, ko se pri vas zgodi kaj dobrega, to pohvalim. Tudi ko je minister ne vem kdaj, mislim, da ta ponedeljek ali je bilo že ob kakšni drugi priložnosti, govoril o tem, kako nameravate ZKP popraviti v tej smeri. Jaz sem za in da bi bil vesel, da to čim prej pride; ampak če od vas nič ne pride. To je problem. Glejte, vi ste govorili o tem, da mora državni tožilec, preden zadevo zavrže, obrazložiti. Krasno! Kaj pa se zgodi potem? Kaj se zgodi potem, ko on to obrazloži? Nič. V predal da. Tajnice pa poknjižijo in rečejo ad acta. Končano. Zdaj, ali to obrazloži ali ne, je čisto brez zveze. Zaradi mene obrazloži na 100 straneh ali pa na pol strani, če taka obrazložitev ne gre v nobeno preverjanje več. Do leta 2011 pa je šla v preverjanje, kot veste. Vsaj en sopodpis je bil. Torej obrazložitev ne pomeni ničesar. Čisto ničesar. To je samo en akt, ki ga tožilec napiše, potem gre k tajnici in v arhiv. Torej ne s to obrazložitvijo zavajati, da je to ne vem kakšna kontrola. To ni nič! Obrazložitev ni nič. Če pa bi obrazložitev moral nekdo odobriti in reči, da, strinjam se, da je to tako, je pa druga zgodba. Pa se tam podpisati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Darko Stare, državni sekretar. Izvolite.
Hvala. Torej, obrazložitev sem omenil v kontekstu navedbe gospoda poslanca Grimsa, da sedaj državnemu tožilcu, ko zavrže kazensko ovadbo, ni treba narediti obrazložitve. To ni res, ker to izrecno zapoveduje zakon in Državnotožilski red. Kar pa se tiče funkcije obrazložitve, pa vsi vemo, da je v funkciji, da zagotavlja učinkovito pravno sredstvo oziroma možnost obrambe. V tem primeru pravno varstvo oškodovanca, ker vidi iz obrazložitve razloge, zakaj je nekdo zavrgel, in to lahko prereka. Tudi ni točno, da je do leta 2011, ko je ZDT v tej obliki in veljavnosti bil sprejet, avtomatično pomenila zavržba ovadbe tudi preverbo na nivoju vodje ODT. To se je zgodilo samo, kadar je bila vložena nadzorstvena pritožba kot kvazi pravno sredstvo. Torej, te stvari je treba korektno povedati, zato ker poenostavljeno povedano to, kar poveste, ni pravilno, da ne bom rekel, da hkrati tudi ni resnično in je seveda zaradi tega zavajajoče. Kar je pa še bolj paradoksalno v tej maniri – pa ne dvomim, da imate vi tudi tak namen, kot mi, torej da izboljšamo situacijo, da okrepimo izboljšamo pravni položaj tudi oškodovancev v vseh fazah kazenskega postopka –, je pa ravno v obdobju vašega mandata 2012 Vrhovno državno tožilstvo zavzelo stališče uradno, da tudi v primeru, ko državni tožilec zavrže ovadbo v obliki sklepa o zavržbi, ni potrebno tega sklepa posredovati oškodovancu, ker takrat je on obveščen in začne teči ta 8-dnevni rok, ko se lahko odloči in uvede oziroma predlaga subsidiarni pregon. Tudi to mi spreminjamo, da bo ta rok 30-dnevni in na to je opozarjal Varuh človekovih pravic v svojih poročilih že od leta 2008, 2009 pa nihče tega ni uresničil oziroma želel uresničiti. Zdaj je to tudi v tem predlaganem zakonu že od avgusta. In to, da mora državni tožilec, ko s sklepom zavrže kazensko ovadbo, ta sklep posredovati oškodovancu, je izrecna zapoved v 161. členu ZKP že od leta 1994 in v takratnem 82. členu – zdaj je druga številka, ker je nov Državnotožilski red –, je to izrecna zapoved, torej kogentna določba za vsakega državnega tožilca, in vsak oškodovanec bi to moral na dom dobiti, vendar v praksi tožilstvo tega ni implementiralo. Še več, vrh uprave je rekel, da to ni nujno in potrebno, čeprav je to kogentna določba, pa takrat v okviru pravosodnega nadzora nihče ni vprašal vrh uprave, zakaj je temu tako, da se ne spoštuje zakonov in predpisov, ki so izraz javnega interesa, ki ga določa spoštovani zbor, ko zakone sprejema. Tako da razpravljati na ta način je preprosto in milo rečeno nekorektno.
Hvala lepa. Dr. Vinko Gorenak, predlagatelj. Izvolite.
Zakaj bi bilo to pomembno, da je leta 2012 Fišer to naredil oziroma vrh tožilske organizacije? Kaj, zakaj je letnica pomembna? [[oglašanje iz dvorane]] [[…]]Ne, ne, ne, ne. Vi ste letnico 2012 povedali, zato ker sem jaz bil takrat njemu šef – v smislu ministra. Ali vi mislite, da je notranje ministrstvo bilo o tem obveščeno, kaj je vrh tožilske organizacije sprejel, in da ni treba obrazložitev pošiljati? Ali mislite, da smo bili obveščeni?! Ta je po trepalnicah hodil, bom rekel, če si ga v oči pogledal. Ko sem ga v oči pogledal, je dol povesil, pa je rekel, da politično vplivam nanj. Če je kaj takšnega sprejel, je naredil seveda katastrofo, še večjo, je naredil neko nezakonito dejanje in vam danes dajem pobudo, da predlagate razrešitev. Zdaj, ko ste to povedali, moram reči, da se bomo zmenili v poslanski skupini pa bomo dali pobudo za razrešitev. Pa ga razrešimo že enkrat oziroma naj stečejo postopki za njegovo razrešitev, pa kljub temu če je to tri mesece pred uradnim odhodom. Ker tako ali tako, od prvega dne, kar je prišel, do zdaj dela samo – kaj? Vemo, katastrofo! In da vendarle rabimo nekega drugega šefa na vrhu tožilske organizacije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Izvolite, gospod Darko Stare, državni sekretar. Izvolite.
Hvala, gospod predsedujoči! Za to letnico, ki sem jo omenil, 2012, sem jo po spominu, ne vem, morda je bilo 2013, morda 2011, ampak ni bil poudarek na tem, kot ste vi razumeli, torej da ste bili minister, poudarek je bil »na vrhu državnotožilske uprave«. In pod tistim dokumentom je bila podpisana gospa Barbara Brezigar. Sedaj pa ne vem točno, kateri letnik je, ni bil to primer Fišerja. Mi smo bili pa na KPK in je bila komunikacija, ker smo želeli zagotoviti, da se zakoni spoštujejo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Dr. Vinko Gorenak, izvolite.
Potem ne govoriva o isti zadevi. Ne! Mislim, da ne govoriva. Če je Barbara Brezigar podpisana, je bila državna sekretarka, vsaj leta 2012. Leta 2011 in leta 2013 je bila pa nekje drugje, na tožilski organizaciji [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ja, potem je druga zgodba. Potem ne gre za leto 2012, ko sem jaz bil za to odgovoren. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Branko Grims, nato je na vrsti gospod Jože Tanko. Izvolite, gospod mag. Grims.
Hvala za besedo. Najprej nekaj besed gospodu državnemu sekretarju. Mislim, da v vseh letih, kar sem v Državnem zboru, še nikoli nisem tega naredil, ampak vam predajam sporočilo gospe iz Kranja, lahko tudi povem, da je to gospa Kristan, ki se zgraža zaradi tega, ker pravi, da tisti, ki predstavlja Vlado tam zadaj za menoj, da se je za hrbtom posmehoval tistim, ki so govorili. Tudi meni. In nadaljuje: Noro, noro. Drugič, prosi, če vam v njenem imenu povem, da bi bilo edino, kar lahko dobrega naredi, če se skupaj z ministrom pospravi. Poglejte, to, kar vi počnete danes tukaj, presega vse meje, tako mimogrede. Pa drugim očitate neznanje, sami pojma nimate, o čem govorite. Naslavljate ljudi z magistri prava, mimogrede so magistri politologije, kar bi lahko seveda sami preverili, če bi vsaj vedeli, o kom in o čem govorite. Tisto, kar sem govoril, ko sem navajal obrazložitve, in govorite, veste, nisem navajal enega primera, ki ga ne bi poznal, ampak en primer, ki ga, ne boste verjeli, hudičevo dobro poznam in bom o njem še nekaj besed kasneje rekel, kar krasno pove, kakšen je sistem pravosodja, za katerega ste vi odgovorni pa vaš minister Klemenčič. Kar doživiš v tem je, da dejansko ni treba pisati obrazložitev, o tem sem.govoril. Formalno so, seveda, obrazložitve! Jasno, se to zahteva, je predpisano. Ampak, kaj delajo? Copy-paste. Potem pa ti napiše nekaj: smo ugotovili, da to nima tistih znakov, pa zaradi tega, ker mi mislimo, da je to tako. Pa izvolite, pa vi po svoje preganjajte naprej. Tudi če je zakon tak, tudi če deset ustavnih pravnikov, pa rečejo, to je totalna bedarija, kar je ta napisal, nekaj se copy-paste pa je zadoščeno. Sedaj pa, kam se bo pritožil pri sedanjem sistemu? Da bo učinkovito sodno varstvo ali pa ne vem kaj. Nič, lahko nadaljuješ sam. In potem ko si enkrat v taki zgodbi, gospod državni sekretar, kaj se zgodi? Ker seveda nimaš možnosti in veš, da je to brezupno početje, da bi šel dokazovati kazensko odgovornost ljudi, ker je to izjemno zahtevno pravno, greš v odškodninsko tožbo. In poglejte, kaj se zgodi v pravosodnem sistemu, za katerega ste vi odgovorni? Iznenada ti, ne prva stopnja, ampak višje sodišče, ti kar izloči en del, pa rečejo, če hočete še to imeti, morate pa od začetka. In na koncu končaš s celim kupom tožb, kar seveda vsaka pomeni zase stroške, jih rotiraš, zmeraj znova te vrnejo na začetek v tem pravosodnem sistemu. Po začetnem, kjer so se verjetno kolegi kaj zmenili med seboj, kjer ne dobiš, dobiš vse na vseh nivojih, zmagaš, do Ustavnega sodišča, pa tisti, ki je bil izgubil, se ti javno roga, vedno znova in znova – toliko o učinkovitem sodnem varstvu. Ampak zadeva seveda tudi še ni končana. Zapravil si že okoli 50 tisoč evrov, to je za dva avtomobila denarja, in v najboljšem primeru boš dobil majhen del tega nazaj. Takrat bodo najbrž tisti isti, ki so za to krivi, rekli, poglejte, koliko je dobil. Dejansko si pa še enkrat kaznovan v tem sistemu krivosodja, ker ne dobiš niti svojih stroškov povrnjenih nazaj, kaj šele odškodnine in zadeva se vleče v nedogled. Kaj mislite, čigav primer sem ravnokar opisal? Ki se je začel s tem, ko se je zadevo dalo tožilcem, dala jo je policija, oni so pa to lepo zavrnili, češ, če hoče tisti, naj pa sam preganja. In doživiš marsikaj še na teh vaših sodiščih. Tudi to, da, recimo, nakažeš nek denar, ki ga moraš nakazati po odločbi pristojne sodnice. In slučajno, ker imaš šesti čut, greš preverit, zakaj nisi dobil potrdila. In te skoraj ven vržejo. In po eni uri in pol ti razglasijo, joj, poglejte, narobe so knjižili! Da so knjižili nekomu, ki je pač moral tam ene stvari plačati, tebi bi pa pisali to v minus, pa bi se lahko tožili do konca svojih dni s sodiščem. A bežite, no! In to narobe knjižili, pazite, v sistemu elektronskega knjiženja. Ali veste, kako se danes delajo nakazila? Banka nakaže s kodo, ki je bila štirikratno preverjena in overjena in točno vpisana. In ko pride tja, se nič ne knjiži. Kaj pa mislite, da je bila to goljufija? Pa saj to je vendar ja sodišče. To se ja ne dogaja! Ampak za to ste vi odgovorni. Zato, gospod državni sekretar, ne nastopati na tak način. Ker če se to dogaja enemu poslancu, gospod državni sekretar, kaj se potem dogaja šele navadnemu državljanu! In za to ste vi odgovorni, kajti skupaj z ministrom ste po zakonu vi odgovorni za delovanje pravosodnega sistema kot celote in malo manj se posmehujte, ker ta sistem ni dober. Tega ne govorim samo jaz. To je velikanska večina državljank in državljanov povedala v javnomnenjskih anketah, zapisala javno, na to so nas opozorile institucije Evropske unije, to je zgodba, ki bi jo že zdavnaj morali zastaviti drugače. Dejstvo je – recimo, prej sem omenil tisto, da je minister na zaslišanju obljubil, da bo nekaj naredil, kar seveda do danes ni, pa verjetno ne bo nikoli. Ampak boste rekli, da saj ste tudi vi imeli vlado. Ja! Potem se je pa ta vlada končala. Zakon je bil napisan. Dr. Šturm ga je napisal, vam lahko še to povem, je bil že pripravljen. Ampak preden je prišel na vrstni red, je vlada padla in zato tistega zakona še danes ni in zato se nekdo, ki zgubi na sodišču, celo na Ustavnem sodišču, lahko na koncu roga tistemu, ki je dosegel sodno zmago, ker tukaj ni učinkovitega sodnega varstva. Kajti, če ni na koncu uresničitve tega na pravičen način, na dejansko pravičen način, potem seveda to ni pravna država, gospe in gospodje! In Ustavi ni zadoščeno in zato vztrajam pri tistem, kar sem povedal na začetku, da bo treba narediti ogromno, da se ta sistem premakne; ne samo na zakonodajni ravni, ampak tudi na ravni tistih, ki to v praksi uresničujejo. Ker marsikaj bi se lahko naredilo drugače, pa se zanalašč ne naredi, ker to pač nekomu ustreza. Potem pa je odvisno, kako se pišeš, pri kateri stranki si, kje si v delu političnega spektra, v kateri vlogi si, pa se o enem sodi pet let, o zadevi, ki je vsakomur jasna, enega se pa za nekaj, kar je zelo vprašljivo, kaj je pravzaprav, obsodi v 14 dneh. Zanimivo! In vsi smo pred zakonom enaki. Ja seveda! Smo ja. Samo za nekatere velja revolucionarno pravo, za nekatere pa nek pravosodni sistem. Človek se vpraša, kako je mogoče, da se lahko nekdo, ki izgubi, potem tistemu, ki je pravno zmagal, še roga za povrhu. Iz tedna v teden. To ne gre enkrat; tako, da bi mu ušlo. Javno! Mi je nekdo zagotovil, da ko bo pa prišlo do naslednjega nivoja, imamo pa tam nekoga, ki bo to maščeval, ki bo to zrihtal. Samo vprašaš se, ali je to mogoče. Upam, da ni. Čeprav v tem, kar smo tukaj že doživeli, kar sem sam doživel, gospe in gospodje, pa verjamem, da je mogoče čisto vse. To pa je velikanski problem, gospe in gospodje! Kajti še enkrat povem, da če se to dogaja nekomu, ki ima neko funkcijo, se vprašajte, kako lahko doseže v takem pravosodju svojo pravico navaden državljan, navadna državljanka. To se morate vprašati, kajti za njih v resnici gre. Če nismo vsi pred zakonom enaki, če Ustava nič ne velja, če ima tožilstvo kar prosto presojo pa nekaj zavrže, nekaj pelje naprej in iz tega potem lahko izvira vse drugo, potem pa priložnost izkoristijo drugi in delajo v eno smer ali pa drugo. Čeprav bi morali biti zakoni za vse enaki, justicija bi morala biti slepa oziroma z zavezanimi očmi in imeti tehtnico, s katero bi odrejala, kdo je imel prav. Samo ta justicija, gospe in gospodje, je žal samo v tistem, kar sem povedal na začetku. Pod to vlado ni dobila nič. Pod to vlado ni bilo nobene resne spremembe. Pod to vlado je bilo veliko piarovskih posegov in se je gromoglasno delalo videz sprememb, zato da se ne bi nič spremenilo, kar je bilo vodilo slovenske tranzicije od nastanka samostojne Slovenije naprej. Minister Klemenčič je poskrbel, da je justicia dobila v Sloveniji krasne nove kodrčke, nove trepalnice, lakirane nohte, ostala je pa gola in bosa. In dokler se ne zamenja Vlada in dokler se ne zamenja oblast, verjemite, se ne bo prav nič bistvenega spremenilo. Lahko zapišemo to ali pa drugače. Še takrat, ko pa želimo sodelovanje ponuditi, kot je bilo v tem primeru, smo pa priča zasmehovanja, poniglavosti pa vsega drugega, samo neke skupne podpore, skupne odločitve pa žal ne. Toda so področja, gospe in gospodje, to trdim vsa leta, odkar sem v Državnem zboru, kjer bi morali najti skupno točko. To so področja varnosti, področja varovanja človekovih pravic, področja ustavnosti in zakonitosti in, če želite, tudi področja bistvenih sprememb v pravosodju. Če bi te spremembe uveljavljali na področju argumentov, na področju konsenza, bi bile stvari za vse boljše; bile bi boljše za podjetnike, za razvoj Slovenije, za navadne ljudi, za državljanke in državljane. In za njih gre! In za njih bi moralo vedno iti, toda pri taki oblasti je žal vse kaj drugega. Gre samo za oblast.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jože Tanko, pripravi naj se gospod Igor Zorčič. Izvolite, gospod Tanko.
Hvala lepa za besedo. Moram na nek način ugotoviti, da kljub temu da tistega nesramneža, ki je bil včeraj tukaj v imenu Ministrstva za pravosodje, gre za ministra Klemenčiča, danes ni. Ampak, kljub temu da ta razprava s strani Vlade poteka nekoliko mirneje, je pa na nek način ravno tako arogantna in podcenjujoča in pa tudi nesramna – kakorkoli to obrazložimo. Nič se ni spremenilo v tem, vsa metodologija dela, vsa tehnologija dela ministrstva je popolnoma enaka, ko ste bili vi vsi na KPK. Gospod Stare, ne vi ne vaš predstojnik se niste popolnoma nič spremenili. Imate svoj prav, delate agendo, koga je treba obdelati in kako, v tem primeru obdelujete politično stranko, ki je nekaj predlagala, in to delate na skrajno, bom rekel, nesramen način. Če ni mogoče diskreditirati posameznika, se stranko s starimi primeri, z izmišljenimi primeri in tako naprej. Govorim iz lastnih izkušenj, da ne bo pomote. Glede na to, kako se hvalite, kaj ste vse naredili in kaj boste naredili. Leta 2016 ste v normativni program Vlade zapisali 19 zakonov. Ta normativni program je potrdila Vlada 6. januarja 2016. Iz tega normativnega programa ste naredili samo dva zakona, ki sta sprejeta. Za letošnje leto, se pravi leto 2017, od tistih 19, od katerih ste naredili dva, predlagate samo še devet zakonov v zakonodajni sprejem Državnemu zboru. Zdaj pa sprašujem, kje se je zgubilo tistih deset aktov, ki jih ni. Ta program smo dobili 13. januarja letos za leto 2017. Torej govorimo o brzini, o dinamiki, ki se na vašem resorju dogaja. Leta 2015, na začetku leta 2015 smo obravnavali tako imenovano mini sodno reformo. Drži? Tista mini sodna reforma je bil popravek petih zakonov, s pravzaprav edino spremembo, da se je vneslo priporočila Greca v sodno zakonodajo. Nič drugega se v tistem mini paketu ni vsebinskega zgodilo! Priporočila v zakonodajo, ki jih nima nobena država. Ampak to ste storili zato, da ste javnosti pokazali, da ste neka ekipa ljudi na resorju, ki vam je strašno veliko do etike in še česa, do teh stvari, ki so povezane s priporočili Greca, do transparentnosti in tako naprej. V principu ste pa prišli na resor tisti, ki ste delali na primerih na osnovi konstruktov v prejšnji funkcionarski službi. Mislim, da je to en problem, ki ga bo ta država na nek način težko pogoltnila, takšnega kot je. Da je stvar še slabša, se stvari samo nadaljujejo naprej, nadgrajujejo. Nič od tistih stvari, ki so bile kot zablode, se ne rešuje, ampak se enostavno samo nadgrajujejo samo z novimi primeri in novimi primeri nedoslednosti in vzročnih primerov slabih ravnanj. Tista izjava, ki jo je dejal gospod Štefanec, da je nekdo prišel na funkcijo ministra z nezakonitostmi, da je pustil tam, kjer je bil nezakonit, okužene čevlje, najbrž drži. Ker vse tisto, kar ste kot ekipa KPK procesirali v afere in zgodbe, ki so se končale na sodiščih bodisi na Vrhovnem bodisi na Ustavnem, je padlo. In nihče od tistih, ki ste sodelovali v teh postopkih, ne čuti prav nobene moralne odgovornosti za to, kar ste naredili. Nihče. Tudi sam sem bil v nekaterih primerih, ki se žal sicer niso končali na sodnih postopkih, ampak ste evidentno zadevo ponaredili; tudi v Državnem zboru, že v tem mandatu so bile takšne izjave. Kar zadeva postopke oziroma dejanja naprej, gospodje, veliko ste obljubili, kaj boste vse storili v določenih postopkih, z določenimi spremembami zakonodaje od posebnih preiskovalnih komisij in tako naprej – ni se zgodilo nič! Nič! Zadeve stojijo v Državnem zboru, v zakonodajnem postopku evidentno neustavne in tukaj smo, kjer smo. Prav tako je bilo veliko govora takrat, ko ste delovali na KPK, tudi tisti minister, ki je bil včeraj tako nesramen, se je veliko spotikal o tem, na kakšen način se mora sprejemati zakonodaja, po kakšnih postopkih, kako z upoštevanjem javnosti, e-demokracija in še česa. Ničesar od tega se ne drži! Tisti, ki so napisali tisti dve poročile na KPK in jih podpisali, se tega ne držijo. Se ne držijo! Ne spoštujejo javnosti, ne spoštujejo razprav v Državnem zboru, ampak njihovi odgovori so izredno arogantni, ponižujoči, zasmehujoči in tako naprej. Pravzaprav, kot da je dovolj, da si na funkciji ministra, če si ena navadna zloba, na takšen način to izgleda. In tisto, kar je kolega Grims prej prebral, velja za današnji primer, še mnogo bolj pa za včerajšnji, ko smo imeli glasovanje o predsedniku Vrhovnega sodišča. Razumem, da ima koalicija strašne težave s predlogi, ki jih predlagamo v tem mandatu v zakonodajni postopek. A karkoli predlagamo, bodisi s področja zdravstva, šolstva, gospodarstva, kmetijstva, pravosodja, financ – katerokoli razpravo odpremo, karkoli želimo kot temo odpreti in priporočiti Vladi, da se nekaj na tem področju spremeni – gladko pade! Pa naj bo to priporočilo, naj bo to zakon, naj bo to katerikoli akt – gladko pade! Ni sistemsko, ni celovito, ne razumete, imeli ste čas, pa niste naredili in tako naprej in tako naprej. Da je stvar še hujša, tisti ki nam to govorijo, niso sposobni tega niti na pamet povedati, ampak mora prebrati s papirja, ki ga napiše Vlada. To je še hujše. To je hujši primer. Se pravi, niti tega stavka, preprostega, se ti ljudje niso bili sposobni v dveh letih in pol naučiti, da bi ga povedali na pamet, ampak ga morajo prebrati iz vladnega zadnjega mnenja, zadnji odstavek. Tudi v tem primeru ni popolnoma nič drugače. Popolnoma nič drugače. Imamo koalicijo, največjo vladno stranko, minister največje vladne stranke, ki vedo več kot bogovi. Je ni stvari, ki je ne bi naredilo edino zveličavno in edino prav. Vse, kar drugi predlagajo – so imeli čas, ne vem, do leta 2008 pa tam eno leto vmes pa tako naprej –, kot da se je takrat svet ustavil, kot da ni bil potem nihče več naprej, kot da se nobeno novo spoznanje v tem času ni naredilo ali pa pojavilo pri posameznih rešitvah, pri obravnavi primerov, pri branju poročil generalnega državnega tožilstva ali pa Vrhovnega sodišča o delovanju sodnega sistema ali pa priporočil varuha ali koga drugega. Kot da se vmes ni zgodilo nič, tako se vi obnašate. In obnašate se, kot da bo za vami, ko boste vi odšli, ostalo to za veke vekov. Ravno tako govorite tukaj, nam predavate, kako bo to izgledalo. Ne bo tako. Še vedno bodo prišla nova spoznanja, nove potrebe in bodo potrebne tudi nove rešitve, pa naj gre to za ta primer, naj gre to za probleme v šolstvu, zdravstvu, sociali in kjerkoli drugje. Tako bi bilo dobro, če bi vsaj to šolo življenja, ko se zadeve gradijo, odpirajo in predlagajo, takrat ko dozorijo, ko pride dovolj spoznanja za tako stvar, da se to naredi. Ne vem, če vi veste, kaj bo rešitev čez pet let, katera rešitev bo čez pet let treba popraviti v teh zakonih, ki jih vi pokrivate na pravosodju. Ali to veste? Predstavnika Vlade to vesta? Ne vesta ne, kaj bo leta 2022 treba spremeniti v kakšnem zakonu. Ni mi jasno, zakaj potem pravite, zakaj nismo to do leta 2012 ali pa 2013 naredili ali pa leta 2008. Vidva vesta, kaj bo treba 2025 narediti, pa vaš minister? Rad bi odgovor, toliko da bomo lahko zadevo postavili v prave tirnice in se pogovarjali o pravih stvareh. Ta trenutek imamo na mizi predlog za popravek ali pa izboljšavo neke rešitve, ki ni dobra. To veste vi in vemo mi. Mi nismo od vas nič prepisali, da ne bo kakšnega nesporazuma. To povem z vso odgovornostjo. Nič, gospodje! So pa primeri, recimo tudi Zakona o vajeništvu, ki smo ga malo prej obravnavali danes, ko smo ga trikrat predlagali, pa ste sedaj prepisali vi, Vlada, rešitev v dveh tretjinah obsega, eno tretjino ste pa poslabšali. To so primeri in mi smo v tem mandatu na področju pravosodja in tudi še kje drugje večkrat predlagali po dvakrat, trikrat določene rešitve; po dvakrat, trikrat določene rešitve, pa so bile nesistemske, neprimerne, necelovite in ste jih vi zavrnili. In potem je sedaj minister prišel z nekim popravkom nekih pravosodnih zakonov, ko se dopusti ali pa s popravkom sodnega, ko se dopusti slikanje sodnikov in tako naprej. In to je zmaga. To je zmaga! Poglejte, kdaj je bilo to prvič predlagano, pa kdo je naredil plagiat; ali sistemski ali pa v nekem drugem aktu. Mislim, da na tak način, gospod Stare in tako naprej, se težko pogovarjamo, če je vsak naš predlog diskreditiran na tak način, kot ste se sedaj vi tega lotili. Da je problem zavrženja ovadb na državnem tožilstvu problem, je dejstvo, dali smo vam tabelo, ki je uradna tabela, in število ovadb, ki so zavržene od leta 2010, ki jih je bilo leta 2010 14 tisoč 500, naraslo v letu 2015 na 18 tisoč 500. 18 tisoč 500 primerov, kjer so bili sproženi postopki, je padlo, je bilo zavrženih, končanih na tožilstvu! Od tega, kar je problem – in to ocenjujem, da je problem –, je bilo zavrženje zaradi zastaranja preko 200 primerov, redno skozi blizu 300 v določenih letih, in iz neznanih razlogov med 8 tisoč 500 in 10 tisoč. Se pravi, krepko več, skoraj 60 odstotkov od primerov, ki so prišli na tožilstvo, je bilo zavrženih iz raznoraznih razlogov. Torej v tem primeru ne govorimo kar o neki marginali, ne govorimo o neki marginali, ampak govorimo o nekem problemu, ki je realen. Za temi sodnimi postopki oziroma za temi ovadbami je vsaj toliko posameznikov in njihovih družin. Če ne več. Mislim, da je ta razprava v tem primeru relevantna, zakaj do teh stvari prihaja in kako to stvar izboljšati, da ne bo to kar obtičalo nekje, brez vedenja tistega, ki je postopek sprožil. Tudi ne govorim na pamet, tudi sam sem bil udeležen v nekem takšnem postopku kot tožnik, gre za zadevo Tofa, ki je napisal tisto svinjarijo na svojem portalu, ki je zgubil civilno tožbo na vseh instancah in ni plačal, ga ni mogoče izterjati, ker je vmes nekaj pobalinal, in je bila sprožena kazenska ovadba za isto zadevo še dodatno. In ta kazenska ovadba naj bi zastarala na sodišču. Zdaj pa sprašujem tudi vas: se da, ali pa kaj narediti, da bi, recimo, tožilec v tem postopku, ki je to zadevo vodil – kaj je storil v teh primerih, da do tega ne bi prišlo? Pa ne gre za težak primer. Samo, najbrž je to ena tistih zavrženih zgodb v sodnem sistemu, kjer je bilo nemogoče se izogniti obsodilni sodbi znanega Tofa, in so pač pripeljali postopek na tak način do konca. To so zdaj poante in ni nobene možnosti, da bi karkoli v teh postopkih naredil ali reagiral na te stvari. Torej, po moje je treba nekaj v teh stvareh narediti, da takšni primerki, ki zlorabijo javni medij in portal in potem še v tistih rubrikah, ki jih obdelujejo preko Nedeljskega dnevnika – tiste stranke, ki so jim neljube, obdelujejo in se jim posmehujejo –, da se takšne stvari končajo. Če pa se ne končajo, pa da se ustrezno kaznujejo v civilnem in kazenskem delu. Ne govorimo nič na pamet, prej so kolegi navedli tudi nekatere druge primere, ki so se dogajali. Vsi so preverljivi. To se dogaja nam, ki smo funkcionarji, ki lahko kakšne stvari tudi, bom rekel, odpremo ali pa kakorkoli naredimo. Kaj pa tistih 8 tisoč do 10 tisoč primerov, ki te možnosti niti nimajo, da bi kje povedali? To so v primerih zastaranj, v primerih zavrženj iz drugih razlogov; praviloma tako ali drugače gre za kršitve človekovih pravic in do sodnega ali tožilskega varstva navsezadnje. V vseh primerih ni izpolnjena določba Ustave, ki o tem govori. Naš namen, spoštovani, ni popolnoma nič drugega, kot da se ta stvar ustrezno uredi, da se odloči o njej in da se ustrezno tudi stranke v postopku obvestijo. In priporočilo, ki smo vam ga dali, je dobronamerno; je dobronamerno, res. Je priporočilo, ni to ne ukaz, ni to ne zahteva, ni to nič. In je nepojmljivo, da se koalicija, prvič, predvsem pa Vlada na tak aroganten način odziva na takšne predloge. Nepojmljivo in nerazložljivo. da bi se taki incidenti, kot so se zgodili tukaj, dogajali v kakšnem drugem, bolj razvitem, demokratičnem svetu. Recimo, da bi se ta zgodba, ki jo je včeraj počel Klemenčič, zgodila v Bundestagu – ne bi še niti dokončal govora, bi bil že razrešen minister! In tako naprej. Skratka, gospod Stare oziroma Ministrstvo za pravosodje in seveda koalicija, mi bomo po uradni dolžnosti delali naprej. Še vedno bomo vlagali predloge priporočil, zakonov, bomo vlagali takšne in drugačne seje in tako naprej. In bomo odpirali probleme, ki jih je treba rešiti tako ali drugače; zaradi ljudi, ki čakajo, da se to naredi, zaradi problemov, ki se ne rešujejo in odlagajo, zaradi vaših izjav, da boste boljši, pa niste – sem vam prej prebral, da ste neučinkoviti –, in tudi zaradi vaših izjav, da boste delali etično, da boste hitro delali, učinkovito in tako naprej. Žal ni druge, kot da ugotovimo, da na vseh področjih problemi samo naraščajo. Pa naj gre za nek droben primer Centra za socialno delo v Velenju in odtujitev dveh otrok iz družinskega okolja in nerealizacijo sodne odločbe sodne instance, nato celo pritožbenega dela, in tako naprej in tako naprej. Nič ne storite kot Vlada. Kot Vlada ne storite nič. Če že ministrica noče ukrepati, bi morala Vlada, da se spoštuje sodna odločitev. Za to ste. Ker je treba odločitve spoštovati. Tudi odločitve sodišč je treba spoštovati. Pa Vlada, s predsednikom vlade Miro Cerarjem ni storila nič, da bi se spoštovala. Minister za pravosodje, ki so ga polna usta etike in morale, ne naredi ničesar, da bi se odločbe spoštovale. Ne stori ničesar, da bi se spoštovale odločbe Ustavnega sodišča, ki so bile napisane v vašem mandatu in izdane. In tako naprej. Skratka, rad bi vam povedal, da nam ne prodajajte zgodbic, da nam ne prodajajte zgodbic o učinkovitosti, poštenosti, spoštovanju pravil pravne države, etik in tako naprej, ker se jih ne držite. Če pa mislite, da se jih, pa vam povem, da ne veste, kaj taka pravila so. Načelo pravičnosti je prva stvar, ki ste jo začeli kršiti in jo kršite permanentno stalno naprej in ni pričakovati, da se bo v tem mandatu karkoli na tem področju spremenilo. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Darko Stare, državni sekretar na Ministrstvu za pravosodje. Izvolite.
Malček nelagoden občutek, ampak razumem vašo razpravo. Jo težko sprejemam in preprosto sem dobil vtis, če človek [[…]]Ker dejansko nimam v zavedanju, da bi se tukaj danes komu posmehoval, da bi kaj lažnega očital, se obnašal žaljivo; s teh predpostavk pa vi izvajate svoje mnenje stališča in očitke. Temu lahko dodam še, da zoper ljudi, ki jih tukaj ni, kar je, milo rečeno, neprimerno in nedostojno, ker se ne morejo braniti. Ampak ne bom se v to spuščal. Želel bi reči to. Vsebina tega priporočila, ki ga danes obravnavamo, ki ste ga predlagali, bi vas prosil, da mi poveste, kaj je vsebina. To je prvo. Ker če vsebine ni, je težko argumentirano se odzivati, izražati mnenje in tako naprej. In vas lepo prosim, kaj je vsebina vašega, razen tega, da je treba stvari izboljšati. Že pravna služba Državnega zbora je povedala, da nima narave priporočila, ker nima vsebine. Sklepali pa smo sami v dobri veri, ker pozdravljamo vaš namen priporočila, ki se ga da razumeti s hkratnega predloga, ki bo jutri na dnevnem redu. To je eno. Kar zadeva podlage substrata teh 8 tisoč ljudi, oškodovancev, ko pride do primera zavržbe. Te podatke, ki ste jih citirali in so tudi del predlaganega gradiva, ki ste ga pripravili, to so podatki iz letnega poročila državnega tožilstva in ti podatki so približno enaki že leta in leta. Tovrstne razprave, ki je danes tudi na podlagi vašega priporočila in jo pozdravljamo, niso od danes. Te debate so v Državnem zboru in v širšem pravosodnem miljeju prisotne desetletje. Leta 2001 so bile tovrstne debate zelo zelo aktualne, ko je bil sprejet prvi okvirni sklep za zaščito žrtev, ki ga je sprejel Svet Evrope. Ta okvirni sklep je sedaj v bistvu povzet v direktivi, ki je bila leta 2012 sprejeta in bo sedaj implementirana tudi v tem našem novem noveliranem zakonu. In je cela paleta ukrepov, procesnih, organizacijskih, zaščitnih za izboljšanje pravne varnosti oškodovancev, žrtev kaznivih dejanj v vseh fazah postopka, ne samo v tej začetni, tudi v fazi sojenja. In težko je razpravljati brez vsebine. Prosim vas, da če je bilo karkoli takšnega, da sem jaz danes rekel tukaj žaljivega ali posmehljivega, mi povejte, se bom opravičil, ampak jaz tega v lastnem zavedanju nimam. Težko pa komentiram vsebine, ki je ni. Priporočila ni. Pozdravljamo pa ta napor, absolutno. In v tem kontekstu sem rekel, da bi to lahko bilo že vse uresničeno, ker te teme so prisotne v tem prostoru najmanj od leta 2001, vendar se pač ni zgodilo v tej obliki, ki se sedaj obeta, da se bo vendarle zgodilo, tudi na normativni ravni. Za to gre. Hvala lepa.
Replika, gospod Jože Tanko.
Hvala lepa za besedo. Mi smo zapisali kot priporočilo naslednje: »Državni zbor ugotavlja, da subsidiarni pregon, ki gre oškodovancu kot tožilcu, da nadaljuje kazenski pregon oziroma ga začne, če državni tožilec zavrže ovadbo, ni učinkovito pravno sredstvo in priporoča Vladi Republike Slovenije, da v sodelovanju z Vrhovnim državnim tožilstvom predlaga ustrezne ukrepe za vzpostavitev pravnega varstva v primeru zavrženja ovadbe, s čimer bo zagotovljena večja pravica oškodovancem oziroma vlagateljem ovadbe.« Mi smo najprej napisali ugotovitev, ki je povzetek poročil, kot ste sami povedali. In v drugem primeru, priporočilo, da Vlada Republike Slovenije in Vrhovno državno tožilstvo najdeta ustrezne rešitve, da se pač ta zadeva iz boljša. Kaj je tu nerazumljivega, če ste sami rekli, da ste se tega posla že lotili? Torej je poanta razumljiva. Je pa res, gospod Stare, da nisem jaz ravno kriv, če se takih točk na dnevni red ne uvršča takrat, ko bi se morale, ampak se uvrščajo takrat, ko koaliciji odgovarja, ker se lahko, kadar se izpolni pogoj, to uvrsti na prvo tekočo sejo ali pa se prestavi za kakšen mesec in se uvrsti na sejo, ki šele bo aprila meseca. Najbrž tako razvrščanje, uvrščanje točk na dnevni red, čeprav večkrat kot poslanska skupina protestiramo, ima nek določen namen. Ker se ve, kaj bo Vlada predlagala, ker ste pač "on line" in se potem to tako priredi, da se stvar zbanalizira. Marsikdaj se tako tudi v Državnem zboru naredi. Toliko časa smo že tukaj, da vemo, kakšna je koalicija, ki ji kakšna stvar ni všeč, naredi. V tem mandatu je to ekstremno. Hvala lepa.
Gospod državni sekretar, gospod Darko Stare, imate besedo.
Hvala, gospod podpredsednik. Hvala za to dodatno pojasnilo in pa komentar priporočila. Sedaj bom poskušal v prispodobi povedati to, kar imam v mislih. Imamo problem, da se gibamo skozi prostor prepočasi, ker uporabljamo samo kolesa. Vlada v mesecu avgustu 2016 predlaga, da bomo začeli uporabljati avtomobile, ker so hitrejše naprave za gibanje skozi prostor, ker imamo premalo časa na razpolago. Decembra predlaga stranka, da ugotavljajo, da se prepočasi gibamo skozi prostor, in isti dan predlaga, da se začnemo gibati z avtomobilom. To je to. Kaj naj k temu dodamo? To pomeni, da se strinjate s tem, kar smo predlagali, in da boste verjetno podprli to, kar smo predlagali, ker je vaš predlog identičen. Predlagate, da začnemo uporabljati pač avtomobile za gibanje skozi prostor. Poglejte si naše določilo dopolnitve četrtega odstavka 161. člena v noveli ZKPN na spletni strani, objavljeno avgusta 2016, in predlog ZKPN, ki ga predlaga vaša poslanska skupina oziroma skupina poslancev z vami kot prvopodpisanim tega predloga, in boste videli, da je to to. Kaj naj k temu še dodamo? Da se strinjamo in da bomo to naredili. Se pa strinjam, da bi bilo to potrebno in bi bilo smiselno in prav, če bi se to zgodilo že pred sedmimi leti. Pa se ni. Žal. Hvala lepa.
Replika gospod Jože Tanko, izvolite.
Ja, hvala lepa. Zakaj pa ne, recimo, pred desetimi leti, je bilo tam kaj drugače? Torej, razumimo; to, da vi točno nek datum ponavljate, je najbrž nek namen tega, sicer ga ne bi. Zakaj niste rekli, da Drnovškove vlade od leta 1992 naprej tega problema niso rešile, pa do leta 2000 ali 2002. Zakaj tega niste povedali? Kar zadeva pa to naše priporočilo in tisto, kar vi mislite. Vprašanje je, če se bomo mi s tistim, kar boste vi predlagali, v celoti strinjali. Lahko bomo predlagali amandmaje, lahko bomo predlagali drugačno rešitev. Tako ni rečeno [[…]]Vemo, da je problem, vprašanje pa je, če imamo rešitev za ta problem enako. Ta vlada ima za normalne stvari leve rešitve; take, ki ne funkcionirajo in povzročajo enormno dodatnega administriranja. Nimate praktičnih rešitev. Poglejte primere: vsakič, ko se pogovarjamo o kakšni rešitvi, je dodatna nalepka v zakonodajnem postopku, v postopku na sociali in tako naprej. Mi predlagamo, da se te stvari pospešijo, da se rešitve najdejo. In poglejte, ne obtoževati, da je nekdo nekaj naredil. Naredili smo pravočasno, takrat ko je problem dozorel, in do danes, gospod Stare, problem ni rešen. Od tistega vašega famoznega datuma, ko ste rekli po letu 2016, je še zmeraj luknja in je isti problem. Še vedno! Če bi mi to predlagali aprila, bi bil najbrž še problem, če tega ne bi vložili, se tudi to najbrž ne bi zgodilo. Ker Vlada po navadi, potem ko je v nekaj prisiljena, nekaj potem na hitro predloži. Predlagam vam, da ste pri trditvah, v katere niste sigurni ali pa ne držijo, previdni. Treba je to dokazati, kar pravite včasih, ni samo tako, kot vi mislite. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Igor Zorčič. Izvolite.
Hvala lepa. Niti ne vem, kje naj začnem. Mislil sem, da bo ta tema bolj o tej točki, pa vidim, da se je sprevrgla v nekakšen obračun z ministrom in njegovo ekipo. Mislim, da vam gospoda iz ministrstva nista nič takega naredila, da sta bila deležna vse te kritike in vsega tega pogroma. Tema, ki smo jo vsaj v uvodu načeli, je subsidiarni tožilec, vloga, se pravi zavrženje kazenske ovadbe. Predlagam, da se res vrnemo na to temo po teh dveh urah. Mislim, da je pomembna tema, da se odpira pomembno vprašanje. Deležni smo bili tudi poslanci koalicije, zakaj zavračamo dobre predloge, dobra priporočila Vladi. Mislim, da je bilo že pojasnjeno, pa bom tudi jaz prebral Zakonodajno-pravno službo. Saj vem, da mi mogoče boste vrgli naprej, da jo včasih upoštevamo, včasih pa ne, ampak ne nazadnje poglejte, nisem jaz tega napisal, napisala je Zakonodajno-pravna služba: »V zvezi s predlaganim poročilom, to je Poslanske skupine SDS, ki je bilo naslovljeno na Vlado Republike Slovenije in Vrhovno državno tožilstvo RS, je treba opozoriti, da je vsebinsko do te mere neopredeljen, da ga ni mogoče šteti za predlog določenih ukrepov za delo Vlade in Vrhovnega državnega tožilstva Republike Slovenije, kot od priporočila zahteva 111. člen Poslovnika.« To ni edini razlog, da bomo to priporočilo zavrnili. Eden od teh razlogov je tudi, ga je bilo slišati tudi s strani predstavnika ministrstva pravkar, to je, da se s strani opozicije napotuje na podobno rešitev, kot jo že vsebuje predlog zakona, ki je pred obravnavo na Vladi. Upam, da razumete vsi to našo odločitev, da zakonov, ki jih mi sestavljamo, ki so, bom rekel, tik pred nekim resorskim usklajevanjem na Vladi, ki bodo prišli v Državni zbor, da si ne bomo podvajali dela s sprejemanjem identičnih copy-paste rešitev, da ne bomo sprejemali dveh zakonov zapovrstjo. Kar pomeni, da če sprejmemo, recimo da, jutri vaš zakon, pa potem še vladnega, imamo dva zakona praktično v dveh, treh mesecih in da boste razumeli to, da če imamo to določilo že v našem vladnem zakonu, da pač tega ne bomo sprejeli in bomo vztrajali pri tistem našem, ki je vsebinsko kolikor toliko enako. Jaz tudi vas razumem, da ne boste podprli celega zakona, ker vam morda nekaj ne bo všeč, ampak kot je že gospod Tanko rekel, imate možnost amandmirati posamezne člene v Zakonu o kazenskem postopku, ki bo v obravnavi, in boste takrat te okoliščine, recimo glede zavrženja ovadbe, izpostavili. Če se vrnem na to kazensko ovadbo, na zavrženje kazenske ovadbe. Mislim, da je ta tema zelo pomembna. Ne bom se spuščal tukaj v neke zadeve, danes smo slišali vse živo, od bulmastifov do patrij, dejansko je to vprašanje te ureditve pomembno zaradi pravic in položaja oškodovanca kaznivih dejanj. Jaz nerad govorim o tem, da je to pravno sredstvo, čeprav je po neki vsebini, da on nadaljuje pregon. Gre namreč za to, da za kazenski pregon je v prvi vrsti pristojna država. In gre za nekakšno, recimo temu, tudi anomalijo, ko se država odloči, da ne bo preganjala nekoga za neko kaznivo dejanje, za katerega je osumljen, in to pravico potem pridobi oškodovanec. Oškodovančeva pravica iz nekega kaznivega dejanja je v prvi vrsti ta, da dobi odškodnino. Vsi pa vemo, da tudi če ima pravico preganjati tega naprej, da on ni nikoli v enakem položaju kot tožilec. V tem smislu mu jaz ne bi dajal, oškodovancu, nekih drugih vzvodov, da bi on, recimo, nadaljeval ta pregon, mogoče ob nekih, recimo, procesnih predpostavkah, ampak bi vendarle premislek za rešitev te težave usmeril v razmislek o tem, ali ni morda potrebno opraviti še en nadzor nad kazenskimi ovadbami, ki obravnavajo, recimo da, kazniva dejanja, ki so nekoliko težja. Želim povedati to, da je rešitev, tako jo jaz vsaj vidim, da je rešitev treba iskati v tej smeri, da se vendarle kazenski pregon, če je le mogoče, preveri in zadrži v sferi države in da ne iščemo rešitev, ki bodo kazenski pregon prenesle na oškodovance. Ker oškodovanec ne bo, kot sem omenil že prej, nikoli v enakem položaju, nikoli ne bo imel enakih orodij in možnosti, kot ima to državni tožilec s policijo in celotnim državnim aparatom. Upam, da bo rešitev, ki bo ZKP, ki ga bomo obravnavali, predvidevam, še v tej polovici leta, šla v to smer. Torej, da se ne bo veliko ukvarjala z oškodovancem kot subsidiarnim tožilcem, temveč predvsem da se bo ukvarjala z nadzorom tožilca v primeru zavrženja kazenskih ovadb. Hvala lepa.
Hvala tudi vam. Replika, gospod Jože Tanko. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Sem vesel, da je gospod Zorčič začel končno brati mnenja Zakonodajno-pravne službe. In ne samo to; da jih tudi razume! Sem zdaj prvič opazil. Ker ko je bilo mnenje Zakonodajno-pravne službe v primeru mandata Janeza Janše napisano, ga niste razumeli in ste ravnali popolnoma v nasprotju z mnenjem Zakonodajno-pravne službe, pa je bilo jasno napisano, da gre za kršitev z Ustavo zajamčenih človekovih pravic. Niste opazili, pa je nedvoumno pisalo. Tukaj, kjer pa mnenje Zakonodajno-pravne službe ni tako nedvoumno, ampak najbrž zato, ker je priporočilo sestavljeno iz ugotovitve in priporočila, pravijo, da nekaj ni jasno, ampak meni je vse jasno. Problem obstaja, in to smo ugotovili tudi skozi vaše razprave in tudi skozi razpravo državnega sekretarja, in priporočilo napoveduje, da se zadeva reši. Zdaj, če bi mi pa želeli konkretno rešiti zadevo, bi pa vložili zakon, ki bi bil pa spet nesistemski [[…]]Veste to, saj tisto poznate, kako napiše Vlada – necelovito, nesistemsko, parcialno, Vlada bo to naredila v naslednjih mesecih na drug način [[…]]Poznate, kajne? To berete nonstop. Tako smo dostikrat tudi v dilemi, kako odpreti določeno vprašanje v Državnem zboru, ki ga je treba rešiti. V tem primeru smo se lotili korektno in s priporočilom. In če je karkoli narobe ali bi bilo narobe, bi bil dolžan predsednik Državnega zbora točko zavrniti, če ni bila skladna s poslovniškimi pravili Državnega zbora. Pa tega ni naredil. Prosim, da spoštujete takšne primere, ko govorite o tem, kaj je prav in kaj ni. Predsednik Državnega zbora je tisti, ki mora vse stvari, ki niso skladne s pravili obravnave točke na dnevnem redu, ki so uvrščene na dnevni red, zavrniti. In od tu naprej lahko beremo mnenja, lahko argumentiramo in popravljamo stvari, ki jih imamo na dnevnem redu. Ne delamo pa tega, kar delate vi, ko a priori zavrnete priporočilo ali karkoli, da se zadeva potem zaključi na takšen način, kot vi to počnete, da niti o tem, kako bi kakšno stvar izboljšali, ni mogoče več razpravljati; ko se zavrnejo vsa priporočila, če slučajno pridejo v postopek pri obravnavi na delovno telo. Isto je pri zakonih. Tako morate pogledati malo sami vase in v svoja dosedanja ravnanja, preden se lotite komentirati stvari, ki očitno jih obravnavate zelo selektivno. Če bi bili tako dosledni, gospod Zorčič, pri vaši predlogih in branjih mnenja Zakonodajno-pravne službe, bi 70 odstotkov zakonov, ki jih predlaga Vlada, morali zavrniti že na predhodni obravnavi, ne v zakonodajnem postopku.
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobita besedo še predstavnik Vlade in predstavnik predlagatelja. Predstavnik Vlade ima še 35 sekund, če želi, če ne, bi pa dal besedo predstavniku predlagatelja. Gospod Darko Stare, želite besedo mogoče ali [[…]]? Izvolite.
Hvala lepa. Glede na ta zadnji del razprave o tem priporočilu se veselimo razprave tudi ob zakonu, ko ga bo Vlada predložila Državnemu zboru, in ne dvomim, da bomo skupaj našli rešitve, ki bodo pomenile izboljšavo trenutnega pravnega položaja oškodovancev v vseh fazah postopka, vključno s tem primerom zavržbe ovadbe. Hvala lepa.
Dr. Vinko Gorenak, predstavnik predlagatelja, imate besedo, izvolite.
Hvala lepa. Imam 45 minut in to je zelo dobro, veste, ker človek potem lahko temeljiteje kaj razloži. Poglejte, najprej gospod Zorčič [[…]]Gospod Zorčič, poglejte, če bi bili korektni in če bi vi bili korektna koalicija bi naredili – kaj? Amandma na priporočilo bi dali pa bi rekli, da Državni zbor ugotavlja, da Ministrstvo za pravosodje že pripravlja; torej je vsebina priporočila sprejemljiva. To bi bilo politično modro. Drugič, kar je, to pa vi že veste, obstaja v Poslovniku Državnega zbora možnost tako imenovane hibridne obravnave in nobenega tistega problema, o katerem ste vi govorili, ne bi bilo, da bi danes sprejemali en zakon pa čez dva meseca še en zakon, ista vsebina in ne vem kaj. To ni nobene potrebe. Dva zakona, če sta vložena v proceduro in se nanašata na isto vsebino, sta lahko obravnavana kot hibrid; kar pomeni, da ju matično delovno telo združi in iz obeh naredi en zakon. In to je to. Ampak tako daleč še niste prišli, pa se bojim, da bo tudi mandat prej končan, da bi vi do tja sploh prišli. Naprej, priporočilo. Zakonodajno-pravna služba pravi, kar pravi – okej, jaz se ne bom spuščal v njihovo mnenje –, ampak povem pa lahko eno stvar. Mi v tem dokumentu ugotavljamo, da ni ustreznega pravnega varstva pri zavrženju kazenskih ovadb, in to utemeljujemo, pa mislim, da je utemeljeno. In nadalje, priporočamo Vladi, da reši ta problem. Ja kako pa naj naredimo? Kako pa bi to šlo? Če bi pa mi zapisali, Vlada Republike Slovenije naj napiše tak pa tak člen zakona – ja to pa ne gre, to pa ni priporočilo, to je pa naročilo! Potem bi bilo pa naročilo Vladi. Tega pa Državni zbor res ne sme početi. Naprej. Poglejte. Prej je nekdo, državni sekretar mislim, da je prej govoril o tem, da ni bistveno, ni bistvenih razlik v številkah. Ja, kako ne?! Leta 2010 je bilo 14 tisoč 589 zavržb, leta 2015 jih je bilo pa že 18 tisoč 243. Se pravi, v petih letih je porast za skoraj 5 tisoč. 5 tisoč pri 15 tisoč je ena tretjina. Se pravi, da v treh letih, v petih letih naraste za eno tretjino. Se pravi, to ne drži. Sicer pa, poglejte, državni sekretar, ko je gospod Tanko govoril o odnosu. Saj, če ocenjujem današnje vaše nastope v tistih delih, ko ste govorili o mojem nastopu, nimam pripomb. Ampak treba je pa tudi nekaj vedeti, jaz vas poznam, ko ste bili stari manj kot 15 let, mislim, da še niste bili 15 let stari, ko ste prišli v šolo v Tacnu. In imeti tak odnos, kot ste ga vi imeli do mene zadnjih nekaj let – kakšno besedo naj uporabim? Ne vem, kakšno besedo bi uporabil. Namreč, kamere so, mikrofon je in tako naprej, pa [[...]]Grobo žaljiv, bom tako rekel. Poglejte, dragi državni sekretar, vi ste leta v tistem času, ko sva malo več sodelovala, leta 2006, dobili eno fino službo. Pa prav je, da ste jo dobili. Nič ne obžalujem v zvezi s tistim. Ampak poglejte, v času, ko sem jaz vodil notranje ministrstvo, to je bil vaš odnos, namreč ker govoriva o odnosu: takoj ko sem podpisal eno zaposlitev, v roku dveh ur sem imel vaše zaprosilo za vse podatke, ker je stvar koruptivna.
Dr. Gorenak, prosim vas, da ne preidete na osebno razpravo. Pogovarjajmo se o vsebini, lepo vas prosim.
Ja no, saj, saj ne bo nič hudega, samo dejstva bodo.
Okej, preventivno potem jemljite to.
Nič ne bo, ne bo bolelo, brez skrbi, ampak to je dejstvo. Jaz nisem podpisal ene stvari, brez da bi vi že: Korupcija, vse dokumente zaseči! Ja. In na koncu niste ugotovili nič. Nič. Tudi sodna veja oblasti je rekla, da je vse v redu – ampak, kaj ste torej počeli? Zajebavali ste me. Zajebavali ste me. Nič drugega ni bilo to, veste. Če greva naprej. Ko govoriva o odnosu. Poglejte, ko ste odstopili, ste napisali 15 točk, kaj je treba v tej državi spremeniti – vsaj v tistem delu, kjer ste danes pristojni, bi lahko spremenili, pa še niste nič. Tako da o odnosu nima smisla posebej govoriti. Vaš šef je do nedavnega tukaj pred kamero meni govoril Vinko, jaz pa njemu gospod minister. Poglejte, tako se ne gre in to ni korektno in to ni pošteno. Kar se tiče pa priporočila, je pa zadeva taka. Povsem jasno je, da ste lahko naredili iz tega situacijo, ki bi bila sprejemljiva; pomeni, da bi priporočilo sprejeli, ampak ker se obnašate oholo in nesramno, pač priporočila ne sprejmete. In to je tisto. Ampak to je napaka; to je napaka! Daleč se s takim vlaganjem ne pride – samo še do naslednjih volitev, potem pa, kot smo rekli, bomo pogledali, kakšen avto bi še bil potreben za prevoz te koalicije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ugotavljam, da ne. S tem tudi zaključujem splošno razpravo o predlogu priporočila. O predlogu sklepa, da predlog priporočila ni primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali jutri, 17. 2., v okviru glasovanj. S tem tudi prekinjam to točko dnevnega reda in tudi 27. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 10. uri. Vsem skupaj pa želim lep dan. Lep pozdrav.