Representanten Inger Stolt-Nielsen, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Følgende innkalte vararepresentanter har tatt sete: For Akershus fylke: André Kvakkestad For Buskerud fylke: Frank Willy Larsen For Oslo: Hallvard Aamlid For Troms fylke: Arne Bergland For Sør-Trøndelag fylke: Michael Momyr For Østfold fylke: Inger Lise Brække Det foreligger tre permisjonssøknader: fra representanten May Britt Vihovde om sykepermisjon fra og med 25. mai og inntil viderefra Arbeiderpartiets stortingsgruppe om sykepermisjon for representanten Jørgen Kosmo fra og med 25. mai og inntil viderefra representanten Sigvald Oppebøen Hansen om permisjon i tiden fra og med 27. mai til og med 31. mai for å delta som valgobservatør for Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa under parlamentsvalget i Armenia. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: 1. Søknadene behandles straks og innvilges.2. Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden:For Hordaland fylke: Thorbjørn MerkesdalFor Telemark fylke: Marthe Scharning LundFor Vestfold fylke: Karin Lian3. Thorbjørn Merkesdal innvelges i Lagtinget for den tid han møter for representanten May Britt Vihovde.
Thorbjørn Merkesdal og Karin Lian er til stede og vil ta sete.
Presidenten vil foreslå at det velges to settepresidenter for Stortingets møter i inneværende uke – og anser det som vedtatt. Presidenten ber om forslag på settepresidenter.
Jeg tillater meg å foreslå Ursula Evje og Øyvind Korsberg.
Ursula Evje og Øyvind Korsberg er foreslått som settepresidenter. – Andre forslag foreligger ikke, og Ursula Evje og Øyvind Korsberg anses enstemmig valgt som settepresidenter for inneværende ukes møter.
Etter ønske fra sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Høyre 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter, Venstre 5 minutter og Tverrpolitisk Folkevalgte 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Verdien av denne debatten kan etter mitt skjønn ikke bli slik den burde ha vært. Grunnen til det er at behandlingen av en så omfattende sak som folkehelsen i Norge på grunnlag av helseministerens redegjørelse kommer midt inne i en hektisk vårsesjon. Det har ikke vært mulig – i hvert fall ikke for meg – å kunne gå i dybden når det gjelder hele dette store saksfeltet. Også for stortingsrepresentanter har døgnet kun 24 timer, og noen av disse timene er også vi nødt til å holde oss i sengen. I et land som Norge har vi mye positivt å vise til når det gjelder folkehelsen. Vi har et kvalitetsmessig og faglig godt helsevesen og en inkluderende innstilling til dem som blir rammet av helseproblemer både fysisk og psykisk. Manglende kapasitet, særlig innenfor spesialisthelsetjenesten, har imidlertid ført til lange helsekøer. Spørsmålet er derfor om vi er villig til å prioritere helse- og omsorgsoppgavene som vårt samfunn har behov for, høyt nok i forhold til andre samfunnsoppgaver. Fremskrittspartiet har alltid ment at helse- og omsorg skal forlodds prioriteres. Helseministeren understreket flere ganger i sin redegjørelse den 10. mai den sterke vekt Regjeringen legger på det forebyggende helsearbeidet, og det er ingen tvil om at dette er grunnleggende viktig. Forebyggende arbeid blir imidlertid lett en luksus vi ikke har anledning til å bevilge oss når ikke tilstanden i vårt øvrige helsevesen gir rom for dette. Så lenge vi har lange køer i helsevesenet, er det vanskelig å prioritere det forebyggende arbeidet. Det må være riktig først å ta seg av dem som venter i køene. Derfor er det maktpåliggende å sørge for at vårt helsevesen har en finansiering og en organisering som gjør køer til et ukjent fenomen, slik at ressurssene kan benyttes til å styrke det forebyggende arbeidet for dermed å kunne redusere det akutte kurative behov. Innføringen av det innsatsbaserte finansieringssystemet gjør det mulig å nå dette målet, men da må vi ikke undergrave systemets legitimitet gjennom et uklart regelverk og uklare retningslinjer for økonomisk kompensasjon. Sykehusene må få betaling for det de gjør, fullt ut. Samfunnsutviklingen styrer på mange måter også helsetilstanden i befolkningen. Derfor er det viktig at det politiske system bidrar til en positiv utvikling, men den politiske styringen må ikke i unødvendig grad berøre befolkningens valgmulighet og -frihet. Det er viktig at det blir gitt informasjon og opplæring som gir individene mulighet til å fatte egne avgjørelser og gjøre egne valg. Holdningsskapende arbeid bør prioriteres. Informasjon om riktig kosthold er en grunnleggende faktor i arbeidet med å utvikle god helse, men dersom den enkelte velger bort muligheten til sunn livsførsel, må dette være hans privilegium, selv om det fører til et kortere liv. Statens Helsetilsyn er en viktig brikke i det forebyggende arbeidet, men dessverre blir det ikke gitt de nødvendige reaksjonsmuligheter som kunne ha styrket det forebyggende arbeidet. Når pasienter i sykehus og institusjoner f.eks. blir utsatt for mangelfullt og feilaktig næringsinntak, fører dette til forverring av helsetilstanden eller til at nye symptomer og lidelser utvikles. I sykehjem har vi sett eksempler på alvorlige elektrolyttforstyrrelser som følge av utilstrekkelig væskeinntak. Slike forhold i våre institusjoner må det reageres mot skal vi unngå en forverring av helsetilstanden for våre institusjonsbeboere. Med årene er forventningene til hvilke tilstander som kan kureres, blitt stadig større, og nye lidelser har blitt fremtredende. Utviklingen av psykiske lidelser og muskel- og skjelettlidelser har eksplodert de siste årene. Det er naturlig å tro at denne utviklingen henger nøye sammen med utviklingen i samfunnet for øvrig. Flere er enslige, de sosiale nettverk er svekket, snart alle kvinner er dobbeltarbeidende. Dette har ført til økt belastning også på helsevesenet. Mange av de lidelsene dette har ført med seg, lar seg ikke enkelt kurere i dag, og svært mange går over på uførepensjon og en passiv tilværelse, som ikke bidrar til en bedre helse verken fysisk eller psykisk. Derfor er det viktig at rehabilitering og omskolering tillegges større vekt slik at flere kan delta aktivt i yrkesliv og sosiale aktiviteter. Dette er også ønskelig når det gjelder å begrense utgiftene til uførepensjonering, og man bør heller benytte midlene til aktiviserende innsats, f.eks. avtaler med arbeidsgiver om arbeidstrening og opplæring. Utviklingen i befolkningens alderssammensetning vil i neste århundre føre til nye utfordringer for helse- og omsorgsvesenet. Ensomhet er blitt en alvorlig folkesykdom i de eldre årsklasser. En for sterk satsing på omsorgsboliger i eldreomsorgen kan forsterke denne folkesykdommen. Det er en vanlig oppfatning at utgiftene til helsevesenet bare vil fortsette å øke, og med den forutsatte demografiske utvikling vil dette føre til økende problemer. Det er imidlertid en sterk utvikling både faglig og teknisk innenfor helsefagene som fører til mindre omfattende inngrep, enklere metoder og mindre kostnadskrevende behandlinger. I kombinasjon med sterkere satsing på forebyggende arbeid bør det være mulig å utvikle vårt helsevesen i ønsket retning, med fjerning av køene og en opplyst befolkning som tar vare på egen helse. Fremskrittspartiet ser på den nye utviklingen innenfor bioteknologien som et pre i den forebyggende helsetjenesten. Det er derfor viktig at det blir gjort en endring i bioteknologiloven som åpner for oppsøkende genetisk veiledning.
Jeg vil takke helseministeren for en nyttig og omfattende redegjørelse om folkehelsa. I Arbeiderpartiet er vi spesielt fornøyd med at helseministeren understreker hvor viktig det forebyggende og helsefremmende arbeidet er. Både for hver enkelt av oss og samfunnet som helhet er det bedre å forebygge enn å reparere. De årlige redegjørelser minner oss om at levealderen i landet generelt er høy, og at de aller fleste opplever sin egen helsetilstand som god. Før en går løs på mangler og utfordringer, er dette viktige kjensgjerninger å ta med seg. Grunnpilaren i helsevesenet er primærhelsetjenesten, og jeg vil fremheve det gode arbeid som blir gjort ved helsestasjonene, hvor en har enestående muligheter både for å forebygge sykdom og for å oppdage sykdom tidlig. Dyktige primærleger spiller en avgjørende rolle for befolkningens trygghet og helse, og som døråpnere og portvakter til spesialisthelsetjenestene. Fra Arbeiderpartiets side legger vi stor vekt på at alle mennesker i dette landet skal få tilgang til en fast lege. Vi vet dette er særlig betydningsfullt for eldre, for barnefamiliene og for mennesker med sammensatte lidelser. Ved fastlegeordningen vil pasientene kunne velge lege, og ikke omvendt. På denne måten er fastlegeordningen en viktig del av et pasientfokusert helsevesen. Spesiell oppmerksomhet må vies legedekningen i distriktene. Her tror jeg en gjør lurt i å lytte til noen av Lægeforeningens forslag, bl.a. annet ved å bygge opp sterkere kompetansesentra. Ellers kan et stort antall legeårsverk fristilles ved sykehusene ved at legene frigjøres fra kontorarbeid. Jeg forutsetter nå at Lægeforeningen samarbeider konstruktivt for å finne gode løsninger, slik at Stortingets vedtak om fastlegeordningen omsider kan iverksettes. Stortinget har enstemmig vedtatt øremerkede opptrappingsplaner som skal gi en verdigere omsorg for forsømte og sårbare pasientgrupper. Det gjelder bl.a. kreftomsorgen, og det gjelder det psykiske helsevern. Jeg har registrert at dette har utløst en debatt om lokalt selvstyre og frihet. Det kan jeg ha forståelse for, men jeg vil minne om at både den nåværende regjering som har fremmet disse planene, og Stortinget grundig har vurdert og avveid kommunenes behov for frihet og disse sårbare gruppers behov for en verdig omsorg. Jeg vil derfor be helseministeren bidra til å slå ring om de forpliktende handlingsplanene Stortinget har vedtatt, på områder det i praksis har vist seg at det er behov for nasjonal oppfølging og standarder. Verdens Helseorganisasjon, med sin nåværende sjef og vår tidligere statsminister Gro Harlem Brundtland i spissen, har satt kampen mot tobakksrøyking høyt på dagsordenen. Det er ikke uten grunn. Tobakkens skadevirkninger er meget grundig dokumentert, og er en av de viktigste risiko- og årsaksfaktorer til en rekke alvorlige sykdommer og tidlig død. Til tross for høye avgifter og strenge reguleringer har vi ikke lyktes særlig godt med å redusere tobakksbruken her til lands. Vårt naboland Sverige har lyktes langt bedre, og jeg mener det er god grunn til å vurdere deres tiltak med tung satsing på regionalt baserte røykeavvenningstilbud. I det holdningsskapende arbeid vet vi at det er viktigere hva vi gjør, enn hva vi sier. Jeg synes det er betenkelig at landets statsminister jevnlig er å se sigarrøykende på avisenes førstesider. Signalet er jo at det er kult å røyke. Folkehelserapporten 1999 viser at det særlig er to sykdomsgrupper som peker seg ut når det gjelder vekst i sykefravær og uføretrygding. Det er muskel- og skjelettlidelser og psykiske lidelser. Her synes fakta- og kunnskapsgrunnlaget svakt når en leser Folkehelserapporten 1999. Kvinner synes å være i flertall blant dem som blir rammet av disse lidelsene, og som det går fram av rapporten om kvinners helse, opplever mange kvinner at de ikke blir tatt på alvor i helsevesenet. Dessverre bidrar ikke Folkehelserapporten 1999 til å oppgradere statusen til disse lidelsene. På side 77 blir psykiske lidelser omtalt som «en betydelig og kostbar offentlig helsemessig byrde». Her kan en virkelig snakke om å bære sten til byrden, og jeg vil be om at en slik omtale av psykiske lidelser blir tatt ut i senere rapporter. Om muskel- og skjelettlidelser heter det bl.a.: «Helsevesenet er i villrede om hvordan man på best mulig måte skal kunne forebygge og behandle disse plagene.» Det blir antydet at endret rapporteringskultur kan ligge til grunn for veksten i disse lidelsene. Dette synes jeg er forsøk på bagatellisering, som i hvert fall jeg vil ta avstand fra. Jeg tror kravene både til vellykkethet og effektivitet fører til betydelige fysiske og psykiske belastninger på mennesker i vår tid. Som naturen har også mennesker en tålegrense. Det blir ofte sagt at folk blir «utbrente». Personlig liker jeg bedre Hans Olav Tungesviks uttrykk «uttappet» bedre. Det innebærer nemlig at mennesker kan fylle opp karet igjen og bygge opp nye krefter. Jeg mener det er helt vesentlig å forstå at hvert enkelt individ har en tålegrense som ikke må overskrides, og at arbeidsliv og samfunnsliv blir slik lagt til rette at alle kan delta, og at alle kan ha mulighet til å komme tilbake også etter sykdom. I kjølvannet av den generelle samfunnsutviklingen og måten vi lever på, følger det store helsepolitiske utfordringer som krever betydelig oppmerksomhet i tiden framover. For Arbeiderpartiet er god folkehelse ikke bare noe som oppnås gjennom helsepolitikken isolert. Befolkningens allmenne helsesituasjon er også i stor grad en gjenspeiling av den totale samfunnspolitikken, av hvordan samfunnet er organisert, og hvilke verdier og holdninger som preger vårt samfunn. I et slikt helhetlig samfunnsperspektiv kan man si: Nedprioritering av typiske kvinnesykdommer er et bilde på fortsatt manglende likestilling mellom kjønnene.Manglende oppmerksomhet om helsesituasjonen til innvandrerbefolkningen er i beste fall et tegn på manglende integrering.Økende sykefravær og uførepensjonering sier oss noe om arbeidsmiljø og om arbeidsforhold.Sterk sammenheng mellom helse, utdanningsnivå og inntektsnivå, slik vi ser det i Norge, er et vitnesbyrd om behov for utjevning av levekår.Mange sykdomskasus innen psykisk helsevern kan tilbakeføres til et konkurranse- og stresspreget samfunn.Alvorlige spiseforstyrrelser hos jenter helt nede i 12-13-årsalderen forteller om kvinnesynet i samfunnet.Det store antallet trafikkdrepte og trafikkskadde forteller oss om bilens plass i dagens samfunn.En del problemer med rusmisbruk og kriminalitet skyldes at ikke alle klarer å henge med i skole og i arbeidsliv. Viktig innsats for befolkningens helsetilstand kan og må derfor utføres også utenfor helsepolitikken. Det handler om å bygge et samfunn med bedre muligheter for alle, hvor likeverdet og menneskeverdet settes i høysetet, og hvor den enkelte gis mulighet til å ta større ansvar for seg selv og for sine medmennesker.
De to viktigste truslene mot folkehelsen i Norge i dag er tobakk og alkohol. De største helsefarene for det norske samfunn er altså selvpåførte. Det var derfor riktig av helseministeren å legge vekt på forebyggingsaspektene i sin redegjørelse om folkehelsen. Å forebygge sykdom og helseskade vil lett komme på annen plass i prioriteringen, fordi det kreves så store ressurser for å behandle dagens pasienter. Dessuten vil noen hevde at det økte antall leveår en kan vinne, bare vil føre til større belastning på helsevesenet, fordi dette vil bety at folk vil være syke i flere år før de dør. Men nye undersøkelser viser at et sunt liv med hensyn til røyking, overvekt og mosjon ikke bare fører til at folk lever lenger, men også lever bedre, at de er mindre syke, og syke i kortere tid mot slutten av livet. Det er altså en personlig, samfunnsmessig, økonomisk og helsemessig gevinst i å forebygge usunne helsevaner. Røyking tar livet av mer enn 3,5 millioner mennesker hvert år, og bare i Norge dør det ett menneske hver time i døgnet på grunn av tobakk. I løpet av tre år vil antallet røykedødsfall på verdensbasis tredobles til 10 millioner, og om 20 år vil hvert tredje dødsfall blant voksne skyldes røyking. Siden ikke alle mennesker røyker, betyr dette at ca. hver annen røyker vil dø som følge av røyking. Det er altså ikke uten grunn at også Verdens Helseorganisasjon har erklært krig mot tobakken. Jeg er glad for helseministerens økte satsing på dette området, også økonomisk, men her er behov for innsats også utenfor det tradisjonelt helsepolitiske. Tidsskrift for Den norske lægeforening skriver på lederplass, under overskriften «Tobakksindustrien – helsevesenets hovedfiende», følgende: «Mens et helsevesen med ressursproblemer arbeider hardt for å forebygge og behandle sykdom, tjener tobakksindustrien store penger på å selge vanedannende stoffer som sprer lidelse og død.» Denne situasjonen er egentlig absurd. Både når det gjelder tobakk og alkohol, er det slik at brukerne betaler med penger, liv og helse. Tobakks- og rusgiftindustrien tar livet av mange av sine beste kunder. Den er avhengig av nyrekruttering, og den må vi stoppe, bl.a. med tiltak rettet mot barn og ungdom. Men tobakks- og rusgiftindustrien er også avhengig av fortjeneste. Jeg har vanskelig for å tro at noen vil produsere, selge eller markedsføre helseskade av idealistiske motiver. Dødens kremmere krever profitt. Alkoholen er etter mitt skjønn ufortjent kommet i skyggen av tobakken som folkehelseproblem. Verdens Helseorganisasjon har alkoholmisbruk på fjerde plass som årsak til forkortede og byrdefulle liv. På de tre første plassene kommer depresjoner, tuberkulose og trafikkulykker – tilstander som også alle har sterke tilknytninger til alkoholmisbruk. Det samme gjelder for øvrig selvforskyldte skader, som kommer på neste plass i opplistingen. Alkoholforbruket i Norge steg i fjor for sjette året på rad. Alkoholens skadevirkninger er nå så iøynefallende at til og med Frankrikes visstnok mest seriøse avis, Le Monde, utroper alkoholen til folkefiende nummer en. Her er behov for en kraftig folkeopplysningsinnsats, spesielt sett i lys av at markedsinteressene gjør sterke forsøk på å presentere alkoholen som et produkt med angivelig positiv helseeffekt. Det gjelder det samme for alkohol som for tobakk: Får vi fortjenesten bort, er mye vunnet. Rusgiftindustriens tap er folkehelsens vinning.
Jeg vil takke helseministeren for en grundig og god redegjørelse om folkehelsen. Dette er jo et stort og viktig tema, som det ikke er mulig å si veldig mye om på noen minutter. Helsepolitikken de siste årene har stort sett ikke dreid seg om helse, men om sykdom, sykehus, ventelister og helsetjenester. Det er vedtatt og igangsatt en rekke nødvendige reformer, og i tillegg har de økonomiske ressursene økt betraktelig. Dette vil gi flere behandling, men det står fremdeles mye igjen før alle som trenger det, får nødvendig helsehjelp. Det er viktig med en god politikk for helsetjenesten, men det er ikke minst viktig med en god politikk for helsen. Målet er jo å ha så få pasienter som mulig, og at folk opplever at de har et godt liv. En av forutsetningene for god helse er at den enkelte av oss føler at vi er til nytte og at det er noen som etterspør vår innsats. Det innebærer å bruke politiske virkemidler til å utjevne forskjellene når det gjelder livskvalitet, sykdom og tidlig død mellom ulike grupper av befolkningen i ulike deler av landet. Det innebærer å fremme livskvalitet, deltakelse og mestring for den enkelte. Jeg er glad for at helseministeren så sterkt vektlegger forebyggende og helsefremmende arbeid i sin redegjørelse. Det er også i tråd med Stortingets vilje når det gjelder forebyggende helsearbeid. Jeg er enig med helseministeren i at det nå er nødvendig å rette et sterkere søkelys på viktige verdivalg og dilemmaer når det gjelder helsefeltet. Helseministeren varslet i sin redegjørelse en egen melding om helsepolitikken ved tusenårsskiftet, hvor faren for et sorteringssamfunn, teknologienes muligheter og helsetjenestens grenser vil bli drøftet. Det er bra og nødvendig. Det er jo gjennom brytninger og debatt om verdier og prioriteringer at perspektivet på folkehelsen for alvor kan bli satt på den politiske dagsorden. Utviklingen av den medisinske teknologi, og spesielt genteknologien, er og vil bli en av de store utfordringer som vil kreve etisk refleksjon og klokskap. Det har gitt oss mange og nye muligheter til å forebygge og behandle sykdom. Utfordringen blir hvordan vi skal forvalte denne kunnskapen til beste for den enkelte og for samfunnet. Målet må være at alle skal føle seg trygge på at kunnskapen brukes positivt, og at den enkeltes og samfunnets normer og verdier ikke blir krenket. De nye mulighetene stiller oss overfor vanskelige valg mellom det teknisk mulige og det etisk forsvarlige. Høyre mener at det må være etikken som skal sette grenser for teknologien, og ikke omvendt. Når gentester kan påvise anlegg for arvelige sykdommer det ikke finnes behandling for, når en gjennom fostervannsdiagnostikk kan påvise genetiske feil, og når folk som er friske, får beskjed om at de er disponert for alvorlige sykdommer, hvilke valg gjør vi da som enkeltpersoner og samfunn? Hvordan påvirker de stadig økende muligheter for å få kunnskap om sykdomsdisposisjon den opplevelsen vi har av egen helse? Er det sikkert at mer informasjon vil gi oss bedre helse og livskvalitet? Det kan spre angst og usikkerhet til en stor gruppe mennesker. For eksempel kan oppsøkende genetisk virksomhet bli en trussel mot helsen. Det kan føre til at folk blir mindre i stand til å mestre sine egne liv, fordi de blir avhengig av helsevesenet, ikke bare når de er syke, men også for å få stadige forsikringer om at de er friske. Å fokusere på risiko kan bli en risiko i seg selv hvis det fører til angst og opplevelse av «uhelse». Tiltak for å redusere usikkerhet kan være med og undergrave vår evne til å leve med den usikkerhet som er og alltid vil være knyttet til det å være menneske. Oppsøkende genetisk virksomhet og kartlegging av våre gener er med på å viske ut skillet mellom forebygging og behandling. Grensen mellom hva som er friskt eller sykt eller behandlingstrengende, vil bli skjøvet langt inn i den delen av befolkningen som oppfatter seg som frisk. Dette er et alvorlig varselsignal, og jeg håper dette er et spørsmål helseministeren vil ta opp i sin bebudede melding om helsepolitikken i det neste årtusen. Skal vi ha muligheter til å forbedre helsetilstanden hos befolkningen og nå målet om å fremme psykisk og fysisk helse og forebygge og beskytte mot sykdom, krever det handling og innsats fra mange hold, fra helsetjenesten, fra pasienter og pasientorganisasjoner, fra frivillige organisasjoner, fra politikere og andre samfunnssektorer og ikke minst fra den enkelte av oss. Uten å tenke helhet når det gjelder samfunnsutviklingen, vil vi aldri nå målet om helse for alle. I helsepolitikken som i andre veivalg har vi lett for å velge kortsiktige løsninger på livsvarige problemer og utfordringer. Helsetjenesten har ekspandert på en utrolig måte de siste ti årene. En av forklaringene er at kunnskapene og mulighetene har økt, og at utviklingen i den medisinske teknologi har ført til at vi i dag kan behandle og helbrede sykdommer vi ikke kunne for noen få år siden. Men den viktigste forklaringen ligger utenfor medisinens område – i samfunnet og hos den enkelte av oss. Totalt sett er befolkningen friskere, men mange har problemer med å makte sine liv, sin familie og sitt arbeid. Vi har det altså bedre, men vi tar det dårligere. Sykdommer som har med samliv, samarbeid og samfunn å gjøre, øker. Vi ser en økende tendens til medikalisering av livs- og hverdagsproblemer. Manglende stabilitet og trygghet hos den enkelte og i befolkningen øker også. Det gjelder forhold som samlivsbrudd, vold, kriminalitet, rusproblemer, spiseforstyrrelser, ensomhet, psykiske lidelser, fremmedfrykt og intoleranse. Dette er store utfordringer. For noen tiår siden hadde vi et enklere syn på helsebegrepet. Den som ikke var syk, var frisk. Men så kom Verdens helseorganisasjon med en utvidet definisjon på helse: «Helse er ikke bare fravær av sykdom, men et fullstendig legemlig, psykisk og sosialt velvære.» Etter denne definisjon er det sannelig ikke mange av oss som har helsen i behold! FNs generalsekretær har tatt til orde for at også den åndelige dimensjon skal inngå i definisjonen. Det blir i alle fall ikke lettere, verken for den enkelte eller for samfunnet, å oppnå den målsetting Norge gjennom WHO har sluttet seg til om helse for alle innen 2000. Der er vi ikke i dag, og vi kan vel konstatere at det er langt frem, hvis vi i det hele tatt kommer dit. Noe småplunder med helsen og tilværelsen vil nok de fleste av oss måtte leve med – også det faktum at vi bare er mennesker på godt og vondt, som ikke alltid gjør de fornuftige valgene. Den amerikanske samfunnsforsker Aaron Wildavsky lanserte i 1977 den såkalte 10-90-regelen, dvs. at helsetjenesten bare bestemmer 10 pst. av befolkningens helse, mens resten ligger utenfor helsetjenesten, i samfunnsforhold generelt, i levekår og i livsstil, som vi har vært inne på. Det er nå en allment akseptert vurdering av helsetjenestens og medisinens begrensning. Derfor må det legges større vekt på nettopp de helsefremmende og forebyggende perspektivene. De viktigste områdene som helseministeren nevner i sin redegjørelse, er det også bred enighet om i Stortinget. Men det perfekte eksempel på forebyggende og helsefremmende arbeid er å få omsorg og bli vist omtanke før en blir født. Derfor er den forebyggende innsats overfor gravide viktig og må styrkes ytterligere. Utfallet av svangerskapet har ikke bare betydning for barnet. Det har også stor betydning for kvinnen og familien. En sunn livsstil, bevisstgjøring av egne ressurser og mestring vil også styrke parforholdet og foreldrerollen og være helsefremmende og sykdomsforebyggende. Brystkreft er den klart hyppigste kreftformen blant kvinner i den vestlige verden, og i Norge rammes over 2 000 kvinner hvert år. Stortingets vedtak om et utvidet tilbud om mammografiscreening er et svært viktig forebyggende tiltak, og mange kvinneliv kan reddes på denne måten. Målet er derfor å gi alle kvinner i hele landet dette tilbudet. Satsing på forskning og utviklingsarbeid knyttet til forebygging av benskjørhet må prioriteres. Dette er et alvorlig helseproblem som først og fremst rammer kvinner, og som reduserer livskvaliteten og øker dødeligheten. Hvordan vi lever, påvirker helsen vår, som flere har vært inne på. Uheldig kosthold, fysisk inaktivitet, bruk av alkohol og tobakk og andre rusmidler er viktige årsaker til sykelighet og dødelighet. Jeg har merket meg det store engasjementet helseministeren har på disse områdene, spesielt når det gjelder alkohol og tobakk. Det er ikke tvil om at skadevirkningene av misbruk er alvorlige, og at samfunnet gjennom holdningsskapende arbeid og mobilisering kan få ned misbruket både av alkohol og av tobakk. Det skal være samfunnets oppgave, men til sjuende og sist er hvordan vi vil leve, den enkeltes valg. Helseministeren sier i sin redegjørelse at han ytterligere vil dokumentere sammenhengen mellom alkohol og helse, og hva slags konsekvenser det har for ressursbruken i helsevesenet. Det vil jeg gjerne be helseministeren utdype nærmere, for det ligger vel ikke i dette at helseministeren vil vurdere om folk som har alkoholrelaterte helseskader, skal betale for det selv? Helsevesenet kan ikke skape helse for alle og kan ikke løse alle våre problemer. Men vi må vite hva som skjer, og hva vi kan gjøre, i samspill med hverandre og våre felles omgivelser, for å kunne handle med fornuft og humanitet. Kunnskap er avgjørende. Forebyggende helsearbeid er et uttrykk for medmenneskelighet og interesse for å få et godt og langt liv. Vi står foran store utfordringer når det gjelder å bedre folkehelsen. Den grunnleggende filosofien for det forebyggende og helsefremmende arbeid må dreie seg om aktiv deltakelse, om mestring og kontroll over egen situasjon og om å ta ansvar for egen helse. Den enkelte må settes i stand til å definere sine egne problemer og finne løsninger. Folks egne ressurser må bringes i fokus, ikke først og fremst deres problemer. Det å ta vare på egen helse er en solidarisk handling for at helsevesenets ressurser kan brukes på dem som virkelig trenger det.
Helseministerens redegjørelse om folkehelsen gav et godt grunnlag for en helsepolitisk debatt her i Stortinget. Helsesituasjonen ved tusenårsskiftet må grovt sett sies å være bra. I løpet av det siste århundret har forventet levealder ved fødsel steget kraftig, med en økning for kvinner på over 24 år og på 21 år for menn. En fjerdedel av denne økningen kan forklares med nedgang i spedbarnsdødeligheten. Denne utviklingen har også en positiv trend nå på 1990-tallet, der vi har en videre sterk reduksjon når det gjelder krybbedød. I helseundersøkelsen som ble gjort midt på 1990-tallet, vurderte åtte av ti sin egen helse som god eller meget god. Samtidig svarte sju av ti at de hadde sykdommer eller lidelser av mer varig natur. En slik registrering kan synes motstridende, men avspeiler nok mer – som også helseministeren var inne på – det faktum at en del sykdoms- og funksjonsplager ikke betraktes som helseproblemer, og at folks oppfatning av helse dreier seg om langt mer enn fravær av sykdom. Det betyr ikke at Norge er uten store utfordringer og problemer innenfor det helsepolitiske området. Helsepolitikk er et vidt område, og statsråd Høybråten skal ha ros for at han har evne og vilje til å se helhet. Jeg har tidligere ved en slik anledning og i en slik debatt som dette tatt til orde for at vi i Stortinget burde hatt en generaldebatt der vi satte mennesket i sentrum og debatterte helhet og sammenheng når det gjelder samfunnsutvikling, særlig med hensyn til trivsel, helse og miljø. Jeg tror samtlige av Stortingets fagkomiteer og deres medlemmer kunne hatt stor nytte av en slik generaldebatt, og kanskje kunne det – i hvert fall for en tid – ha gitt flere helhetsløsninger og mindre sektortenkning. Helseministeren tok selv til orde for en overordnet debatt om verdi- og strategivalg der en kan få rettet søkelyset på viktige dilemmaer og verdivalg innen helsefeltet. Her står utfordringene i rekke og rad: teknologiens muligheter og helsetjenestens begrensninger, faren for et sorteringssamfunn, økonomiske beregningshensyn framfor trivselsmessige prioriteringer og næringslivskreftenes sterke påvirkning. Det er derfor gledelig at Regjeringen vil legge fram en stortingsmelding om sentrale verdispørsmål i helsetjenesten. En slik melding kan skape den debatt – og den bredde i debatten – vi trenger for å være rustet til en enda bedre helseutvikling i det kommende århundret. Det er som kjent slik at en aldri skal si aldri, eller være for skråsikker om framtiden. Innenfor helsesektoren går utviklingen nå så raskt at det er grunn til forsiktighet ikke bare med å spå, men også i forhold til å slippe løs for alt det nye som kommer, uten den kritiske vurdering som nettopp ligger i en etisk og verdimessig vurdering. Forskere hevder nå overfor den seriøse britiske avisen The Sunday Times at man på midten av det neste århundret vil kunne forlenge livet med gjennomsnittlig 50 år. Dette skal kunne gjøres ved hjelp av genteknikk, kloning av organer og manipulering med hormoner. Konsekvensene av en slik utvikling må jeg la ligge nå, på grunn av den tilmålte tiden jeg har, men jeg må virkelig si at det påkaller en debatt om etikk og verdier. Dagens helsepolitiske utfordringer slik de oppleves for den enkelte, er preget av kapasitetssituasjonen i forhold til behov og etterspørsel. Dette er et viktig og alvorlig område innen helsepolitikken, men må ikke bli overskyggende for spørsmål som etikk, kvalitet og en bedret helsetilstand gjennom samfunnsutforming og livsførsel. De sosiale og økonomiske forskjellene vi har i vårt samfunn, er fortsatt grunnleggende årsaker til ulike helsetilstander. Fysiske, psykososiale og materielle forhold påvirker vår helse. Derfor er det viktig og nødvendig å sette helse- og trivselsaspektet høyere opp på dagsordenen i hele samfunnsdebatten. Et viktig steg i den retning blir Regjeringens melding om utjevning av levekår. Positivt er det også at Regjeringen vil se nærmere på den helseforskjellen som er mellom kjønnene i Norge, og at en fokuserer på dette gjennom bedre datagrunnlag og analyser, for å få bedre kunnskap og forståelse når det gjelder sammenhengen mellom kvinners og menns levekår og helse. Helseministeren var svært opptatt av forebygging, og både samfunnets og den enkeltes muligheter og ansvar i den forbindelse. Reduksjon av røyking og rusbruk er viktige områder i en slik sammenheng, og igjen må vi fokusere nærmere på årsaken til den utviklingen vi ser i dag. Vi må i sterkere grad enn det vi til nå har klart, gi ikke minst barn og ungdom en livssituasjon og en holdning til sitt eget liv og sin egen livsfunksjon som ikke inkluderer virkelighetsflukt gjennom rusbruk på en slik måte at det er helseskadende og livsfarlig. Kosthold og fysisk aktivitet er også viktige forhold for en god helse. Et bedre tilrettelagt samfunn hvor det er tid og muligheter for fysisk aktivitet, er det derfor viktig at vi tar hensyn til i vår samfunnsplanlegging. Kostholdet preges mer og mer av mat som er tilsatt stoffer vi vet er skadelige, men vi kjenner ennå ikke de langsiktige virkningene fullt ut. Det er derfor viktig at vi har og fortsatt utvikler en restriktiv og streng holdning til ulike tilsettingsstoffer, genmodifisert mat og bestråling av matvarer. Helseministeren påpekte utfordringen ved å se helse og helsepolitikk i en større helhet. Jeg vil støtte dette og understreke at bl.a. psykisk helse og psykososiale problemer må få sterkere oppmerksomhet i framtiden. Viktig er det også at det samhandles helt fra det globale nivå og til det lokale. Internasjonale avtaler og fellesprogram er viktig, samtidig som kunnskap og bevisstgjøring lokalt kan bidra til bedre tjenester og føre var-tiltak. Det gleder meg, til slutt, å si at helseministeren pekte på et område som jeg har snakket varmt for, nemlig helsestasjoners plass og rolle i forebyggende og helsefremmende arbeid.
Helseministerens redegjørelse inneholder etter mitt syn en rekke både interessante og gode betraktninger. Det vil være helt umulig i løpet av fem minutter å komme inn på alle aspektene ved helseministerens tidligere tale; jeg må derfor bare trekke fram noen. Jeg er helt enig i de betraktningene på det forebyggende plan som allerede er trukket fram av en rekke talere. Det gjelder både røyking og alkohol. I tillegg synes jeg det er en sterk betoning av betydningen av det generelle forebyggende helsearbeidet – som er viktig, og som det er viktig å videreføre. Helseministeren understreket at Regjeringen gjør det. På en del områder ser vi vel at den praktiske politikken trekker i en annen retning. Jeg vil spesielt her trekke fram det hivforebyggende arbeidet, der vi har sett nedskjæringer gjennom de siste årene, og der risikoen for at man skal få en smittespredning i befolkningen, fortsatt er til stede. Det er viktig at man ikke bygger ned det forebyggende arbeidet på det området. En ting til som helseministeren trakk fram, er sorteringssamfunnet. Vi ser hvordan økt spesialisering innenfor helsevesenet gjør at mange i befolkningen har problemer med å orientere seg, trenger veilederfunksjoner og råd for hvordan de skal ivareta folkehelsen, og hvilke instanser det vil være riktig å kontakte når de blir syke. SV tror at fastlegeordningen vil være et godt steg i riktig retning, både som en rådgiver og døråpner til øvrige tjenester. Vi ser fram til at den ordningen kommer på plass, og håper at vi ikke vil få ytterligere utsettelse av den. Det man også ser når det gjelder sorteringssamfunnet, er hvordan private forsikringsselskap stadig sterkere kommer på banen, og hvordan forsikringsselskapene gjennom sine kriterier sorterer ut de kundene de ønsker å ha, og dem de ikke ønsker å ha. De gruppene som blir ekskludert, er gjerne de som fra før har en redusert helse, eller etter hvert de som risikerer å få det, bl.a. i form av gentester og andre muligheter for å forutsi sykdom. Det er en svært uheldig utvikling, spesielt dersom det parallelt skjer en nedbygging av det offentlige helsetjenestetilbudet slik at man virkelig øker sorteringen og øker tilbudsforskjellene i befolkningen. Dette gjelder også i forhold til en stadig økende privatisering av helsetjenestene der markedet skal rå grunnen. Det er åpenbart at det vil virke på en slik måte at de geografiske forskjellene øker, og at det vil være lommeboka som bestemmer hvilket tilbud man vil få. Det er en utvikling SV vil gå sterkt imot. Flere har nevnt – og det er jeg glad for – gentesting. Det var en artikkel i Der Spiegel 17. mai d.å. som omhandler gentesting og de erfaringene man har gjort i Tyskland. Overskriften var: «Fragwürdiger Siegezug der Gentests», altså: tvilsom seiersgang for gentestene. Der trekkes det spesielt fram at viten om defekter i arvemateriale kan bety døden bit for bit for den som berøres. Man har nå erfaringer knyttet til Huntingtons chorea, og hvordan det å få sikker kjennskap til at man vil utvikle sykdommen, reduserer livskvaliteten for den enkelte uten at man kan behandle den. Likeledes har man sett hos kvinner som har tatt gentester knyttet til brystkreft, at positive svar på den type tester kan skape betydelig usikkerhet og utrygghet. Enkelte kvinner har bedt om å få friske bryst fjernet av frykt for at de skal utvikle brystkreft senere. Etter mitt og SVs syn har flertallet i Stortinget tatt altfor lett på faren som ligger der knyttet til gentesting. Jeg er glad for den holdningen Regjeringen har inntatt, men det blir særdeles viktig at man ikke får en utglidning knyttet til gentester i Norge som gjør at man kan få den samme type negative erfaringer som det som beskrives fra Tyskland. De nye helselovene skaper betydelige nye forventninger. Det er viktig at politikere ikke skaper forventninger som man ikke er i stand til å innfri. Dessverre kan man se eksempler på det, bl.a. fra denne talerstolen, når man relativt massivt går ut med kritikk av omsorgstilbudet i kommunene knyttet til eldreomsorg. Det er åpenbart at enkelte av tjenestene trenger betydelig forbedring, og som politikere har vi et felles ansvar for å gjøre forbedringer. Mye av helsepersonellet vil oppleve den kritikken som kommer fra Stortingets talerstol, som personkritikk rettet mot helsepersonell, som kanskje innenfor trange økonomiske rammer gjør det de kan for å bedre tilbudet, og som sier ifra om at det må forbedres. Det er viktig at kritikken på det området er nyansert. Til slutt vil jeg si at de overordnede målsettinger må være de viktigste å betone for politikerne, og at man ikke går inn i en utidig detaljstyring der man også blir representanter for lobbyister, eksempelvis knyttet til legemiddelindustrien, slik man har sett tendenser til her i Stortinget.
Jeg vil starte med å berømme helseministeren for den gode redegjørelsen rundt temaet folkehelse, og er enig med ham i at når man skal se på status for folkehelsen, må man se på mange faktorer og se mye videre enn helsevesenet. Faktarapporten fra Statens institutt for folkehelse viser også dette. Det viser også at vi har mye ugjort når det gjelder å identifisere faktorer som virker helsefremmende eller sykdomsfremkallende. Som politikere er vi opptatt av å legge til rette for gode levevilkår i landet. Mange, kanskje de fleste, av de beslutningene vi fatter, har innvirkning på folks levekår. Selv om vi kan fastslå at vi har det trygt og godt her i landet, kan man få inntrykk av at helsetilstanden ikke er så god som man kunne forvente, og at man stadig får rapportert økte sykdomsforekomster. Dette skulle kanskje vise at enkelte av våre beslutninger også har utilsiktede konsekvenser. Det er derfor viktig at vi identifiserer disse konsekvensene. Sykdom er en naturlig følge av at vi lever, sykdom kan ikke avskaffes. Likevel må en spørre hvor mye sykdom som må finnes, og hvordan vi skal holde oss friske lengst mulig. Mange forskere hevder at vårt helsevesen i seg selv er sykdomsfremkallende. Dette har det til nå vært lite bevissthet om. Det er viktig at vi i større grad evaluerer og setter dette i fokus. Det sies i folkehelserapporten at for å ha god mental helse er det viktig å ha adekvat selvfølelse, godt sosialt nettverk og opplevelse av å kunne påvirke egen livssituasjon. Siden vi i dag vet at det er en tett sammenheng mellom kropp og sjel, kan man anta at disse faktorene kan virke helsefremmende generelt. Mye av det forebyggende helsearbeidet må da gå på å bygge opp adekvat selvfølelse, lære folk å omgås hverandre og legge til rette for skole- og arbeidsmiljø der folk føler at de har kontroll over sin livssituasjon så langt dette er mulig. Rapporten peker på at sjefer har bedre helse enn arbeidere. Det er selvsagt flere grunner til dette, men bedre muligheter for egenkontroll i arbeidssituasjonen kan godt være én. Vi vet også at kvinner oftere klager over dårlig helse enn menn, og at det blant kvinner er flere arbeidere enn sjefer. Kan dette være forklaringen på at kvinner opplever dårligere helse? Da blir forebyggende helsearbeid en likestillingssak. At helse og sykdom fremdeles er så ulikt sosialt fordelt, er overraskende og til dels uforståelig, spesielt det at denne forskjellen faktisk er størst i Norge og Sverige. Vi ser også at ulikhetene gjelder fra før fødsel og livet ut, og henger nøye sammen med utdannelse. Å gi barn og unge best mulig oppvekstvilkår og utdanning er derfor svært viktig i det forebyggende helsearbeidet. Det må være riktig og viktig å sette inn tiltak overfor de dårligst stilte gruppene for å rette opp forskjellene i levekår, og dermed helsetilstand. Dette er vi prinsipielt enige om i Norge, likevel er det uenighet når det kommer til hvilke tiltak en skal sette inn, eller hvor langt man er villige til å gå for å rette opp forskjellene. En må i alle fall ta med målgruppenes egne prioriteringer i dette arbeidet. Folkehelserapporten slår fast at vi ikke vil nå målet med å redusere de sosiale forskjellene med minst 20 pst. mot 2000. Man vet ikke engang med sikkerhet hvilken retning utviklingen har tatt på 1990-tallet, da det er sparsomt med forskning på området. Venstre mener dette er et område som må prioriteres i årene framover. Det blir pekt på viktigheten av å ha et overvåkingssystem som gjør det mulig å følge utviklingen av sosiale forskjeller i helse og kjente risikofaktorer for sykdom over tid. Dette er i tråd med arbeidet med nasjonale helseindikatorer, og vil være svært nyttig.
Ingen annen sektor bruker så store midler og har så mange tjenestebrukere som helsesektoren. Tallene forteller oss at vi bruker opp mot 60 milliarder kr til helseformål, eksempelvis ved å behandle til sammen ca. 3,7 millioner mennesker i sykehus ved innleggelser og poliklinisk behandling og ved ca. 16 millioner besøk hos primærhelsetjenesten. I et slikt perspektiv er det viktig for Arbeiderpartiet å understreke at de mål og virkemidler en velger for våre fremtidige helsetjenester, må føre til at hele befolkningen får lik og rettferdig tilgjengelighet til kvalitetsmessig gode og likeverdige tjenester, uavhengig av bosted og personlig økonomi. Vi mener at vi må legge til rette for at pasientene sikres bedre innsyn og mer innflytelse over egen situasjon. En analyse av framtidens utfordringer viser at behov for og etterspørsel etter helsetjenester vil øke, bl.a. fordi sykdomsbildet og befolkningens alderssammensetning vil endres. Nye og forbedrede medisinske og medisinsk-tekniske metoder vil gi økte muligheter for tidlig og forbedret diagnose, behandling og helbredelse. Sykdomsbildet er også sterkt avhengig av det vi kaller livsstilssykdommer. En god folkehelse er derfor avhengig av at vi lykkes i et samspill der den enkelte gjennom kunnskaper og holdninger gjør noe med egen livsstil, og der det offentlige helsevesen gjør sin innsats. I bunnen for tiltak og virkemidler må fortsatt ligge krav til rettferdighet, kvalitet og likeverdighet i tjenestetilbudene. Derfor signaliserer Arbeiderpartiet, og legger til grunn, tre strategier for framtidige tiltak: 1. Nye utfordringer krever økte ressurser2. Klarere og sterkere styring av helsetjenester3. Bedre samarbeid og samordning av alle ledd og nivåer i helsetjenesten I en bedret folkehelse vil forebyggingsarbeidet stå sentralt, og dette er krevende bl.a. fordi kampen om avgrensede ressurser gjerne vinnes av de mer akutte og reparerende helsetilbudene. Mange av folks lidelser og sykdommer har ofte en noe uklar årsakssammenheng basert på påvirkning og utvikling over lengre tid. Jeg nevner her som eksempler muskel- og skjelettsykdommer og psykiske plager. Dette betyr at en må ha sterk oppmerksomhet rettet mot bl.a. arbeidsmiljøet i vid forstand. Sosiale og økonomiske forskjeller gir ulik helse. Forebyggende og helsefremmende tiltak er avhengig av at vi kan beskrive ulikheter i forskjellige gruppers helsetilstand. Det er liten grunn til å tro at genetiske forskjeller skulle kunne forklare de forskjeller en ser mellom bydeler i f.eks. Oslo. Grovt skissert står en heller overfor tilstander som hovedsakelig er begrenset til miljømessige forhold, deriblant livsstil og levevaner. Dette skulle tilsi at en må målrette tiltakene mer, og en må la forebyggingstiltakene få en langt mer lokal forankring enn det som hittil har vært tilfellet. Det betyr helt klart at langt flere ressurser må disponeres lokalt. Når dette er sagt, er det for meg åpenbart at mye av tiltakene må ha en nasjonal forankring og inngå i en nasjonal strategi. Kosthold og mosjon synes å være avgjørende for folkehelsen. Jeg viser her til Norsk kreftplan, hvor det antas at ca. 35 pst. av krefttilfellene skyldes uheldig kosthold. Ingen bestrider lenger at tobakksbruk er den enkeltfaktor som mest av alt ødelegger folks helse. Vi har overbevisende dokumentasjon. Nå er det mest påtrengende å hindre at barn og unge begynner å røyke. Derfor må det til et krafttak for disse gruppene i et samspill mellom foreldre, skole, kommunale helsemyndigheter og det nasjonale nivå. Bildet er egentlig nedslående: Flere unge begynner å røyke.Det er så godt som ingen nedgang når det gjelder den voksne befolknings røykevaner, unntatt hos gravide. Gledelig er det imidlertid at vi nå både i Norge og bl.a. i USA begynner å få rettssaker som ansvarliggjør tobakksindustrien for de helseskader tobakksbruk medfører. Misbruk av alkohol er et svært alvorlig helse- og samfunnsproblem, der eventuelle påståtte positive effekter ikke står i noe forhold til skadevirkningene. Den strategien vi har fulgt i Norge gjennom lang tid med forsøk på å holde gjennomsnittsforbruket i befolkningen lavest mulig, må videreføres.
Helse er evne til å mestre hverdagens krav, har professor Peter F. Hjort sagt, og jeg synes for min del at det er en bedre definisjon på helse enn Verdens Helseorganisasjons altomfattende filosofi. Det uttrykker et personlig ansvar for egen helse, som må ligge i bunnen for alt forebyggende folkehelsearbeid. Men vi har også et ansvar for hverandre i det nettverket og det fellesskapet som vi er en del av. Det er også folkehelsepolitikk. Og sist, men ikke minst er det et samfunnsansvar å sette forebygging av uhelse på dagsordenen i alle de sammenhenger hvor en påvirker folkehelsen, og som representanten Sjøli var inne på, er det i hovedsak på andre områder enn det helsetjenesten selv forvalter. Prioritering av forebygging kommer ikke av seg selv. Det krever tydelige politiske valg over lang tid. Det er tungt å prioritere forebygging i helsepolitikken, fordi det er få som takker oss som politikere for at sykdom i deres tilfelle ble forebygd. Det er jo slik at veldig mye av det vi skal oppnå gjennom folkehelsepolitikken, er fravær av sykdom og fravær av skade – og det er ikke alltid like lett å dokumentere. Nettopp derfor er det viktig at vi setter dette fram som en viktig prioritering i alt helsearbeid. Jeg tror derfor at skal forebygging stå på venteliste til alle ventelister er borte, blir det knapt noe særlig av det. Forebygging vil nemlig føre til færre sykedager, forebygging vil føre til kortere ventelister, og forebygging vil framfor alt føre til at flere får hjelp tidligere og til færre lidelser for den enkelte. Derfor går forebygging som er rød tråd gjennom de helseplanene Regjeringen har lagt fram for Stortinget, og som jeg med glede kvitterer for i forhold til representanten Øyangen med å si at vi slår allerede ring om disse helseplanene, og jeg er glad for at Stortinget også gjør det. Hovedsatsingene for Regjeringen er fysisk aktivitet og kosthold. Jeg nevner som et praktisk eksempel på hva som nå skjer, at det i den jordbruksavtalen som i dag ble overlevert Stortinget, er avsatt 7 mill. kr innenfor jordbruksavtalen til å fremme frukt og grønt i skolen. Tilsvarende driver Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet et målrettet arbeid inn mot arbeidslivet, både når det gjelder fysisk aktivitet og når det gjelder frukt og grønt. Og det er mange gode eksempler på arbeidsgivere som tar dette på alvor, fordi de ser at det er en god investering i egne arbeidstakere. Når det gjelder tobakk, vil jeg varsle at jeg om kort tid vil sende på høring en fornyet og skjerpet strategi for å møte den utfordring vi har på dette området, som ikke er blitt mindre de senere årene. Det vil gå på å følge opp bedre de lover og regler som vi allerede har. Det kan være tale om å vurdere sanksjoner i forhold til omsetning av tobakksvarer, og det kan være aktuelt å vurdere sanksjoner for å effektivisere overholdelse av forbudet mot tobakksreklame i tobakkskadeloven f.eks. Samtidig må det settes inn tiltak på bred front i forhold til det holdningsskapende arbeid. Jeg kan forsikre representanten Sjøli om at jeg ikke har planer om at selvforskyldte helseskader skal føre til økte egenbetalinger. Men jeg tror det er viktig å dokumentere sammenhengene mellom alkohol og helse bedre, nettopp som grunnlag for politiske beslutninger. I alle fall synes jeg at de siste måneders alkoholpolitiske debatter i denne sal tilsier at det kan være sunt å få på bordet mer kunnskap om akkurat dette. La meg til slutt si at jeg er enig i den advarsel som både representanten Ballo og representanten Sjøli retter når det gjelder bruken av gentester – ikke minst i arbeidslivs- og i forsikringssammenheng, hvor vi klart er imot det. Vi kommer om kort tid til å sette ned et utvalg som skal se på biologisk prøvetaking i arbeidslivet generelt, nettopp for å demme opp for en slik utvikling.
Selv om helsetilstanden i den norske befolkningen er radikalt bedret, har vi fortsatt store utfordringer å gripe fatt i. Ikke minst innenfor det forebyggende helsearbeidet har vi mye ugjort. Jeg tror i likhet med helseministeren at de såkalte livsstilssykdommene påvirker helsebildet i meget sterk grad. Vi er vel alle enige om at røyking bidrar til hjerte- og karsykdommer, lunge- og luftveissykdommer, og at tobakk forårsaker om lag 30 pst. av krefttilfellene her i landet. Ifølge Verdens Helseorganisasjon vil ufattelige 500 millioner av verdens innbyggere dø av røyking. I flere år har jeg hørt at vi må øke avgiftene på sigaretter, tobakk, sigarer, snus mv. for å få flere til å slutte å røyke. Jeg tror ikke dette vil bidra til at vi får færre røykere i Norge. Sverige, som har langt lavere avgifter på tobakksvarer enn Norge, er det eneste landet som har nådd målsettingen til Verdens Helseorganisasjon, nemlig at bare 20 pst. av den voksne befolkningen røyker daglig. Selv med høye avgifter på tobakksvarer røyker ca. en tredjedel av den voksne befolkningen i Norge daglig. Sverige er langt flinkere enn oss til å drive forebyggende arbeid. Jeg tror de pålegger kommunene og regionene et større ansvar, og gir dem økonomiske muligheter til å drive dette viktige arbeidet. Jeg håper statsråden vil ta kontakt med sin svenske kollega for å få nærmere kjennskap til svenskenes strategi på dette området. Jeg tror det vil være viktig å satse maksimalt på de helt unge, slik at de ikke begynner å røyke. Jeg er glad for at Regjeringen satser på et sunnere kosthold, og at vi skal bli flinkere til å mosjonere. Jeg har også med stor interesse registrert at statsråden har gitt Statens ernæringsråd hovedansvaret for å følge opp denne viktige satsingen. På ett område ser det ut til at vi har kommet på defensiven. Jeg tenker da på skoleelevene. Færre skoleelever spiser frokost, færre skoler har opplegg for salg av melk o.l. Det er ille at sunn mat og drikke erstattes av brus og snacks. Jeg tror at svenskene også på dette området er langt flinkere enn oss. Der blir det lagt til rette for at elevene kan innta et måltid på skolen. Dette burde være en stor utfordring for det offentlige, foreldre, frivillige organisasjoner og næringslivet. Jeg har med glede registret at Synnøve Finden har grepet fatt i denne problematikken. Jeg håper videre at Ernæringsrådet, idrettsbevegelsen mfl. vil makte å få oss opp av godstolen. Vi kan selv bidra til bedre helse ved å gå og sykle langt mer enn vi gjør i dag. Helsestasjoner og skolehelsetjenesten gir unike muligheter til å drive helsefremmende og forebyggende arbeid. Jeg har registrert at flere kommuner nedprioriterer dette viktige arbeidet. Ved enkelte videregående skoler har elevene sågar samlet inn penger for å opprettholde et helsetjenestetilbud. Skolehelsetjenesten er også en viktig arena i myndighetenes kamp for å redusere alkoholforbruket blant de unge samt føre en offensiv kamp mot narkotika. Jeg er glad for at det i Stortinget er bred enighet om at det er viktig å redusere det totale alkoholforbruket samt øke debutalderen før man eventuelt smaker alkohol. Norge har ikke greid å redusere alkoholforbruket med 20 pst. fra 1980 til 2000, men vi vil kanskje nå en reduksjon på ca. 10 pst. Det er også bra – om vi sammenligner oss med land for øvrig i verden. Og vi har hatt en gledelig utvikling ved at det drikkes mer vin og mindre brennevin i Norge. Det er også viktig å satse på punktavhold på arbeidsplassen, i trafikken, ved idretts- og fritidsaktiviteter, ved graviditet mv. Vi reagerer – og med rette – på alle ulykkene i trafikken, på sjøen osv. Men er vi klar over at de fleste ulykkene skjer i hjemmet? Myndighetene sentralt og lokalt bør ta initiativ til tiltak for å gjøre hjemmene sikrere. Jeg håper statsråden vil gripe fatt i denne utfordringen. Resultatene vil vise seg raskt, hvis vi vil prioritere denne oppgaven. Mange tiltak kan bidra til å bedre livskvaliteten. Ved høstens budsjettbehandling håper jeg helseministeren vil bidra til å øke kulturministerens budsjett betraktelig. En langt sterkere kultursatsing lokalt og sentralt vil uten tvil bidra til en bedre og mer meningsfylt hverdag for oss alle, og derved bedre folkehelsen.
Bildet som gis av det norske folks allmenne helsetilstand, slik statsråden beskriver, er på mange måter oppløftende. Det er gledelig å kunne konstatere at vi har en så høy gjennomsnittlig levealder. Det er godt å konstatere at en har kontroll med de store folkesykdommene; det er gledelig å erfare at sykdommer som tidligere ikke kunne behandles, kan det i dag gjøres noe med. Det er imidlertid betenkelig at til tross for disse fremskrittene synes forskjellene i helsetilstanden mellom befolkningsgruppene å være fastfryst. En norsk undersøkelse av selvrapportert langvarig sykdom viser at klasseforskjellene er på samme nivå i 1995 som de var i 1983. En europeisk undersøkelse viser at Sverige og Norge har større sosiale forskjeller både i sykelighet og dødelighet enn de fleste andre europeiske land. Dette er foruroligende, og det ligger langt fra de helsepolitiske mål som ble trukket opp i 1987, der Norge ifølge strategien til Verdens Helseorganisasjon forpliktet seg til å redusere de sosiale helseforskjellene med minst 20 pst. De store sosiale forskjeller i norske folks levekår erfarer en særlig i Oslo. Her er det størst forskjell mellom fattig og rik, og her er det vi finner landets største forskjeller i forventet levealder. Forskjellen i forventet levealder for menn varierer med tolv år. Forventet levealder for en mann på Sagene/Torshov er 67,6 år, mens den på Vinderen er 79,7 år. For kvinner er forskjellen på 6,8 år. Helse er et sammensatt problem, og sykelighet henger sammen med levekår og livskvalitet. I så måte er ikke kurativ behandling tilstrekkelig. Innsatsen må rettes mot bakenforliggende levekårskomponenter som inntekt, utdanning, sysselsetting, bo- og arbeidsmiljø, sosiale nettverk, transport og forurensning. Således forutsetter en bedre helse for alle en aktiv sosial utjamningspolitikk. Statsråden varsler at denne tenkningen er i samsvar med planene som legges for det nasjonale helseindikatorsystemet i Norge, og at dette vil bli presentert i en nasjonal helseplan til våren. Men jeg synes det er forstemmende å høre om planer når kunnskapen en faktisk har, ikke brukes i den politiske hverdag. Vi vet hvordan arbeidsledighet henger sammen med sykelighet – dette til tross har Regjeringen konsekvent nedprioritert bevilgninger til arbeidsmarkedstiltak, vel vitende om at arbeidsledigheten er stigende. Vel vitende om de store levekårsproblemene som Oslo sliter med, velger Regjeringen å redusere det sosiale særtilskuddet til Oslo med 150 mill. kr i revidert budsjett. Dette er for det forebyggende helsearbeid «kjerringa mot strømmen»-politikk Vi har fremdeles mangel på kunnskap om innvandrernes helse. Men vi vet at flyktninger som nå kommer til Norge, har gjennomlevd traumatiske situasjoner. Spesielt for barn og ungdom må krigen gi traumatiske opplevelser, opplevelser som kan skape avvikende atferd og store vansker for den enkelte gjennom hele resten av livet dersom de ikke bearbeides. En tidligere undersøkelse av nyankomne flyktninger – primært fra Bosnia – viste at 48 pst. hadde behandlingstrengende depresjoner. Vi har et humanitært ansvar for å ta imot flyktninger fra krigen. Det ansvaret handler ikke bare om å huse flyktningene, men det handler også om å tilrettelegge for en hverdag med arbeid og sosiale utfoldelsesmuligheter. Vi har også ansvar for å bygge ut en beredskap for det psykiske helsevern, slik at en i hvert fall forsøksvis kan bearbeide de krisene de som flyktninger har vært i, og er i, slik at disse erfaringene ikke forblir ubearbeidet og med flyktningene resten av livet.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Det er positivt at åtte av ti vurderer egen helse som god eller meget god. Samtidig er det et paradoks at etterspørselen etter helsetjenester bare øker. Det høye forbruket av helsetjenester kan få en til å lure på om vi har fått lavere tålegrense for livets problemer, blitt mer kroppsfikserte enn tidligere eller ikke aksepterer en naturlig aldringsprosess. Jeg er glad for at helseministeren vil satse på forskning, slik at vi bedre ser sammenhenger og vet hvor vi skal starte med å forebygge. Vi må være i forkant slik at vi kan redde flest mulig liv. Kristelig Folkeparti har hele tiden støttet den linjen som nå presiseres i redegjørelsen om folkehelsen, nemlig satsing på å forebygge. Det betyr at hver enkelt i større grad må ta ansvar for egen helse. Det offentlige må bruke mer tid på informasjon og veiledning. Her har vi kanskje noe å lære av nabolandet Sverige. De har bevisst brukt idoler og trendsettere som har reist rundt til skoleelever og fortalt om helsefarene ved røyking. Alle kandidatene til Miss Sweden har reist rundt under mottoet «Beauties beating the Beast». En kan mislike slike konkurranser, men faktum er at Sverige er det første land i verden som har klart å få den røykende andelen av befolkning ned til under 17 pst. på 20 år. Norge har i dag 1,2 millioner dagligrøykere. Få slutter selv om forskning viser at 90 pst. av alle dødsfall som følge av lungekreft kunne vært unngått om en ikke røykte. Kristelig Folkeparti støtter at Norge skal være en aktiv støttespiller til Verdens Helseorganisasjon for å unngå at vi får en situasjon hvor hvert tredje dødsfall i verden om 20 år skyldes røyking. Den største gruppen med nye uførepensjonister er de som har smerte i muskel- og skjelettsystemet. Det er et paradoks at disse lidelsene øker i en tid der krav til fysisk styrke avtar i arbeidslivet. Det bekymrer meg at stadig yngre personer har slike plager. Rapporter om dårlig mestring i skolesituasjon og mobbing må tas på alvor, og det må her være et samarbeid mellom hjem og skole. Samarbeid mellom f.eks. Samferdselsdepartementet og Helsedepartementet kan gi positive helsegevinster. Blir forholdene lagt til rette for gang- og sykkelstier, vil flere bli aktive. Og det er nedslående at barn og unge er mindre fysisk aktive enn tidligere, at de foretrekker data framfor lek på løkka. Får en færre biler i tettsteder, gir det gevinst i form av mindre allergi- og luftveisplager. Kristelig Folkeparti synes det er positivt at Regjeringen har opprettet et eget Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet, og vi håper at det skal slå positivt ut, sett i et folkehelseperspektiv.
Det er viktig, slik helseministeren har lagt vekt på i sin redegjørelse, å satse på forebyggende tiltak innenfor helse. Men det er også viktig å ha for øye at de som allerede er rammet av sykdom, faktisk har lite nytte av den biten. Det er viktig at helsevesenet fungerer slik at en lidelse blir oppdaget på et tidligst mulig stadium. Dette for i første rekke å redde liv, men selvfølgelig også for å spare mennesker for framtidige lidelser. Et eksempel her er mammografiscreening. Jeg synes det går for sent med å få gjennomført Fremskrittspartiets forslag, som et enstemmig storting har sluttet seg til, om å gjøre ordningen med mammografiscreening landsomfattende. Jeg både håper og forventer at dette nå snarlig blir gjennomført. Og jeg vil minne om at det er en rekke private institutter rundt omkring i Norge som har kapasitet, deriblant i mitt eget fylke Møre og Romsdal, og som kan avhjelpe situasjonen, slik at flest mulig kvinner i dette landet får det tilbudet som de virkelig fortjener. Når man til slutt er så heldig å få et helsetilbud, er det selvfølgelig viktig at det tilbudet som blir gitt av de enkelte sykehus og sykehuseierne, er et godt og forsvarlig tilbud. Jeg vil sitere fra en rapport som er utarbeidet av et hygieneutvalg ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal. Dette har skjedd etter at jeg skrev et brev til Helsetilsynet etter at jeg ved selvsyn fikk se hvordan forholdene var ved dialyseavdelingen ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal. Jeg vil komme med et par sitater. Det ene gjelder korridoren utenfor denne dialyseavdelingen, og det står: «Risikoavfallskartonger og skittentøy blir ofte stablet langs veggene i åpne traller.» Nok et sitat: «Kjølerom for risikoavfall er også plassert i denne korridoren. Alt avfall fra hele sykehuset blir transportert forbi dialyseavdelingen.» Og avslutningsvis vil jeg sitere følgende: «Urene senger lagres i korridoren hvis sengesentralen er overfylt og åpne sprinkelvogner med skittentøy og risikoavfall står stablet inntil veggene på begge sider av korridoren, dette fører til at senger med pasienter som skal til/fra høyblokk vest etc. nærmest må presses igjennom. Pasientseng/sengetøy kan lett komme i direkte kontakt med skittentøysekkene, risikoavfallskassene …» osv. Jeg håper at helseministeren vil se nærmere på denne saken og gripe inn, slik at forholdene blir utbedret.
Jeg tror det er viktig at vi i denne debatten ikke forbigår de internasjonale aspektene ved folkehelsen. Infeksjonssykdommer er den viktigste årsak til sykdom og død på verdensbasis, og smittsomme sykdommer respekterer ikke landegrensene. Derfor vil infeksjonssykdommer i våre naboland også være en trussel mot folkehelsen i Norge. I denne forbindelse er det spesielt den sterke økningen i alvorlige infeksjonssykdommer i Baltikum og Russland som er en trussel mot norsk folkehelse. I vår tid, med utstrakt reisevirksomhet og tilsvarende kort reisetid, er dette våre nærområder. Det dreier seg her bl.a. om en skremmende økning i utbredelsen av kjønnssykdommer i Russland. Sett i forbindelse med meldingene om noe nær en invasjon av russiske prostituerte i Finnmark er dette meget bekymringsfullt. Det er også svært alvorlig at det i økende grad dukker opp resistent tuberkulose i Baltikum. Det er tragisk å se unge mennesker dø av en slik sykdom. Når det gjelder tuberkulose, er det en kjent sammenheng mellom ernæring, sosiale og hygieniske forhold og smitte. Det er også slik at disse landenes helsebudsjetter vanskelig vil klare en videre økning bl.a. av resistent tuberkulose, som er svært kostbar å behandle. Det er derfor viktig at Norge deltar i internasjonalt samarbeid for å stoppe smitte og hindre resistensutvikling også i våre nærområder. Det er her ikke bare spørsmål om pinefull sykdom og for tidlig død. Resistensutvikling medfører også, som nevnt, store økonomiske konsekvenser. Jeg er derfor glad for de tiltak som helseministeren har satt i verk for å overvåke resistensutviklingen i Norge, og for det internasjonale samarbeid vi deltar i sammen med våre naboland for å overvåke smittesituasjonen og hindre resistensutvikling også i land som de baltiske land og Russland, som i smittevernsammenheng, som nevnt, er å betrakte som våre nærområder. Innsatsen her er også en innsats for norsk folkehelse.
Debatten viser bred tilslutning til de hovedprioriteringer som er trukket opp i redegjørelsen om folkehelsen, og det er jeg glad og takknemlig for. La meg avslutningsvis bare kommentere et par spørsmål som har vært reist i debattens løp. Representanten Skogholt tok opp spørsmålet om avgiftspolitikken i forhold til tobakk. Det er helt klart at avgiftspolitikken har vært en veldig viktig del av den norske strategien for å begrense tobakksskadene. Det bør den fortsatt være. Jeg var i verdens helseforsamling i Genève i forrige uke, hvor det fra Verdensbanken ble lagt fram en rapport om effektene av bruk av høye avgifter, som er meget interessant lesning, og som jeg uten videre vil ta til inntekt for at vi fortsatt må holde et høyt avgiftsnivå i Norge. Det er nemlig ikke slik at Sveriges tall er så veldig mye bedre enn de norske når en ser tallenes tale i sin hele sammenheng. Sverige har riktignok et lavere forbruk av røyketobakk enn det Norge har, og en lavere andel røykere. Men hvis en ser på andelen som bruker snus i Sverige, i tillegg til røykerne, blir ikke bildet så veldig annerledes. Derimot vil jeg si at vi har en klar interesse av å lære av svenskene når det gjelder strategien i det lokale og regionale arbeidet, for vi har drevet et for sentralistisk opplegg i Norge. Det gjøres nå forsøk i flere fylker hvor fylkeslegene går inn i samarbeid med kommunene for et mer lokalt forankret arbeid mot tobakk, og det har jeg tro på at vi skal fortsette. Vi bør lære av de svenske erfaringene på dette området. Når det gjelder den konkrete saken som representanten Nesvik tok opp, kjenner jeg ikke til den, men jeg vil forutsette at tilsynsmyndighetene, med fylkeslegen i spissen, følger opp det tilsynsarbeidet som der er satt i gang.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 1.[[Votering, sjå side 3385]]
La meg som saksordfører innledningsvis få si at jeg er glad for at vi her har en enstemmig konklusjon i komiteen. Riktignok har forslagsstillerne, representert ved Fremskrittspartiet, sine egne merknader, og jeg regner med at de kommer tilbake til dem i løpet av denne debatten. Som bakgrunn for forslaget viser forslagsstillerne til at etter innføring av ny avtaleordning for praktiserende legespesialister har en rekke prioriterte operasjoner blitt sterkt redusert hos praktiserende spesialister som har inngått driftsavtale med fylkeskommunen. Det har sin årsak i at avtalespesialistene ifølge avtaleverket må benytte den fastsatte egenandel ved disse operasjonene i tillegg til normaltarifftakstene, som kun dekker en mindre del av utgiftene til slike operasjoner. Det er et faktum at det som en utilsiktet følge av avtalepolitikken høsten 1998 oppstod en situasjon der enkelte leger som da var uten driftsavtale, og delvis drev kirurgisk virksomhet, ved å ta imot tilbud om fylkeskommunal driftsavtale ikke lenger har økonomisk grunnlag for å utføre visse typer operasjoner. Leger med kommunal eller fylkeskommunal driftsavtale har ikke anledning til å gå utover fastsatte takster. Disse takstene refunderes via Rikstrygdeverket og fastsettes gjennom forskrift av departementet. Helseministeren har i brev av 17. mars i år uttrykt at det er ønskelig å opprettholde, og gjerne øke, operasjonskapasiteten hos privatpraktiserende spesialister som et supplement til den dagkirurgiske virksomheten som foregår ved sykehusene. En samlet komite mener at grunnlaget for å opprettholde og øke operasjonskapasiteten hos praktiserende spesialister vil være å justere takstene til et regningssvarende nivå. Vi er kjent med at det har vært sonderinger mellom partene i avtaleverket om mulighet for å gjennomføre en foreløpig justering av enkelte høyt prioriterte takster allerede i forbindelse med egenandelsjusteringen i januar i år, men partene ble i stedet enige om å komme tilbake til spørsmålet i full bredde ved vårens takstoppgjør på grunnlag av en konkret vurdering av hver enkelt takst. En arbeidsgruppe mellom Rikstrygdeverket og Lægeforeningen foretar nå en gjennomgang av kostnadsforhold for de aktuelle operasjoner. En enstemmig komite viser til stortingsvedtaket om å øke operasjonskapasiteten ved å utnytte sykehusenes utstyr og lokaler bedre. Vi ser positivt på helseministerens oppfølging av dette, bl.a. gjennom rundskriv til landets fylkeskommuner og sykehus der det foreslås at avtalespesialister gis deltidsarbeid i sykehusregi eller at lokaler og utstyr leies ut til praktiserende spesialister. En enstemmig komite er på bakgrunn av dette enig i at det på grunnlag av enigheten mellom partene og det pågående arbeidet med å framskaffe et faktagrunnlag for forhandlingene, ikke anbefales nå at staten skal gripe inn i prosessen ved ensidig å gjennomføre en justering av de enkelte takster. Isteden ønsker komiteen å legge denne saken og dette forslaget ved protokollen i påvente av at en får en avklaring på dette gjennom det avtaleverket som det nå forhandles om.
Arbeiderpartiet mener at vi må utnytte helsepersonellet slik at flest mulig pasienter får behandling innenfor en tidsramme som er medisinsk forsvarlig. Derfor har vi ikke noe imot at privatpraktiserende spesialister med avtale med fylkeskommunene får utføre f.eks. operasjoner innenfor de rammene som avtalen gir. Den nye avtalepolitikken som ble satt i verk 1. juli 1998, betød at bl.a. privatpraktiserende legespesialister som skulle arbeide for det offentliges penger, måtte ha avtale med fylkeskommunene. På denne måten ble legen sikret offentlig driftstilskudd og kunne få noe av sin godtgjørelse fra folketrygden, og det offentlige fikk styring med samfunnets helsemidler. Dette har ført til at det allerede i 1998 ble inngått 270 slike driftsavtaler med legespesialister utenom psykiaterne, noe som bl.a. betyr at langt flere pasienter får behandling med mye lavere egenandel enn tidligere. En utilsiktet virkning av denne nye avtalepolitikken synes å være at privatpraktiserende ikke kan utføre operasjoner og annen medisinsk behandling til regningssvarende pris innenfor den honorartariffen som gjelder. Fastsetting av slike honorartakster skjer i forhandlinger mellom Den norske lægeforening, Kommunenes Sentralforbund og staten, og slik må det være. Jeg er meget overrasket over at ikke honorarene for privatpraktiserende spesialister med fylkeskommunal driftsavtale i forhandlingene våren 1998 ble tilpasset behovene og virkeligheten. Det kan ikke være Stortingets oppgave å gå inn i regulering av enkelttakster for legearbeid. Jeg ser det derfor som en selvfølge at disse takstreguleringene finner sted i en avtale mellom de forannevnte parter. Selv om dette forholdet bør ordnes rimelig raskt av hensyn til pasientene, regner jeg med at det er hensiktsmessig å følge de ordinære forhandlingsprosedyrene.
Det er positivt at det nå er etablert et betydelig antall avtalehjemler mellom fylkeskommunene og private spesialister, selv om Fremskrittspartiet gjerne skulle sett at enda flere avtalehjemler ble etablert. Et betydelig antall legespesialister står nemlig fortsatt uten fylkeskommunal avtale, samtidig som det offentlige helsevesen har betydelige helsekøer og mangel på helsepersonell. En god del av de avtalehjemler som er etablert, gjelder spesialister i ulike former for kirurgi, det være seg generell kirurgi, ortopedi, øre-, nese- og halssykdommer og øyesykdommer. Det var jo så langt jeg kunne forstå, en forutsetning for å etablere avtalehjemler at man skulle utnytte den operative kapasiteten hos disse private spesialistene på en bedre måte enn tidligere, og at pasientene, for å få hjelp hos disse spesialistene med avtale, skulle slippe med vanlig egenbetaling. Det er ikke mindre enn et paradoks at en nå registrerer at den operative virksomheten og kapasiteten hos disse private avtalespesialistene ikke kan utnyttes, fordi takstene for ulike operasjoner i privat praksis er så lave at det ikke er regningssvarende å foreta kirurgiske inngrep – ja, det er sågar et direkte tap hvis slike inngrep blir foretatt ved spesialistenes egne kontorer. Denne situasjonen var grunnen til at Fremskrittspartiet fremmet det foreliggende Dokument nr. 8-forslaget. En enstemmig komite uttaler i foreliggende innstilling at den «mener at grunnlaget for å opprettholde og øke operasjonskapasiteten hos praktiserende spesialister vil være å justere takstene til et regningssvarende nivå». Så langt er dette ikke gjort. Jeg er klar over at det føres forhandlinger mellom partene, dvs. staten og Den norske lægeforening, men så langt har ikke opplysninger om disse forhandlingene ført frem til at takstene er foreslått forhøyet. Jeg finner det uforståelig at man skal ha to ulike takstsystemer, ett for offentlige poliklinikker og ett med lavere takster for private operative inngrep. Dette er diskriminering av en yrkesgruppe, som Fremskrittspartiet er helt uenig i. Forslaget fra helseministeren til komiteen om at de private spesialistene kan bruke sykehusenes utstyr og lokaler til sin operative virksomhet, er etter mitt skjønn mer eller mindre meningsløst og praktisk ugjennomførbart. De aller fleste avtalespesialister som gjør kirurgiske inngrep, har både utstyr og lokaliteter til dette i sine respektive kontorer og også helsepersonell for assistanse til ulike operasjoner. Spesielt gjelder dette øre-, nese-, hals-operasjoner og øyeoperasjoner. Jeg finner det derfor meningsløst at spesialistene skal forflytte seg til et offentlig sykehus for å utføre disse inngrepene. Det er tidsspille og misbruk av ressurser da lokaliteter og utstyr altså has ved disse kontorene. Det kunne være fristende å spørre helseministeren direkte her og nå hva grunnen er til denne diskrimineringen av private spesialister i forhold til de legespesialister som betjener de offentlige poliklinikkene. Jeg trodde ærlig talt at det også var helseministerens ønske og mål at flest mulig pasienter skulle kunne bli behandlet, og at man i de private spesialisthjemlene så en ressurs som bedre skulle utnyttes for å redusere helsekøene på flere fagfelt. Ventelistene for kataraktoperasjoner har økt fra 5 000 i 1987 til hele 16 800 pasienter i 1998. Det burde således være et sterkt behov for å øke antall kataraktoperasjoner og at det blir lagt til rette for dette, slik at disse operasjonene kunne utføres ved de private øyelegespesialistenes kontor. Jeg kan også i denne sammenheng bemerke at effektiviteten i forhold til antall operasjoner pr. årsverk generelt er langt større ved de private klinikkene og de private legekontorene enn ved de offentlige poliklinikkene. Det er altså god ressursutnyttelse ved de private spesialistenes kontortjeneste. Det totale kronebeløp som det her snakkes om, og som burde skytes inn som friske penger fra departementets side når det ikke kan løses på annen måte, dreier seg tross alt bare om et sted mellom 12 mill. og 15 mill. kr, og det skulle således ikke være det store problemet å få dekket inn dette beløpet, eksempelvis ved behandling av revidert nasjonalbudsjett. Jeg tror nok jeg tør si at det er viljen det står på, og beklageligvis synes jeg å registrere i ulike sammenhenger at det også fra denne regjeringens side er en viss negativ innstilling til private helsetilbud generelt. Etter mitt skjønn burde det være like normaltakster for kirurgiske inngrep, enten disse inngrepene blir utført ved private kontorer eller ved offentlige poliklinikker. Jeg håper at de pågående forhandlinger mellom Lægeforeningen, departementet og Rikstrygdeverket vil føre frem, slik at man kan bringe takstene opp på et forsvarlig nivå, og slik at de private spesialistene først og fremst kan behandle flere pasienter, men også skal kunne vedlikeholde sin faglige teknikk når det gjelder operative inngrep.
Jeg har ikke så mye å føye til debatten og til det brevet jeg har skrevet til sosialkomiteen, av 17. mars 1999, som det er vist til i innstillingen. Det problemet som er bakgrunnen for forslaget, oppstod i forbindelse med den nye avtalepolitikken for privatpraktiserende helsepersonell. I denne forbindelse har en lang rekke legespesialister som tidligere hadde avtaleløs praksis, fått driftsavtale med fylkeskommunene. Driftsavtaleomfanget for legespesialister ble gjennom reformen om lag fordoblet. Enkelte av disse legene hadde i tillegg til kontorpraksisen drevet kirurgisk virksomhet som normalt utføres i sykehus. Fordi virksomheten krever egne operasjonslokaler, dyrt utstyr og medvirkning av annet helsepersonell, er det ikke mange leger som har hatt slik praksis. Normaltariffens takster har heller ikke gitt tilstrekkelig kostnadsdekning, men virksomheten har tidligere kunnet bli finansiert med høy egenbetaling fra pasientene. I driftsavtalepraksis foreligger ikke denne muligheten, og videreføring av virksomheten har derfor vært problematisk det siste året. I en viss utstrekning har det likevel skjedd ved at fylkeskommuner har kjøpt operasjoner hos disse legene. Partene ved takstforhandlingene har ved årets takstoppgjør på denne bakgrunn en felles innstilling om å søke å komme til enighet om en justering av takstene for enkelte høyt prioriterte operasjoner. Målsettingen er at takstene i normaltariffen skal komme opp på et nivå som gjør det regningssvarende å gjennomføre disse operasjonene også i driftsavtalepraksis. Dette vil være et viktig supplement til den dagkirurgiske virksomheten som foregår ved sykehusene, og siktemålet er å bidra til å redusere ventelistene og utnytte kapasiteten. Et sentralt formål med den nye avtalepolitikken var nettopp å legge til rette for at de tidligere privatpraktiserende spesialistene, ved at de fikk fylkeskommunal driftsavtale, mer direkte kunne innrette arbeidet mot de områdene som var særlig prioritert av fylkeskommunene. Det er viktig at takstsystemer ikke motvirker at dette kan oppnås. Takstforhandlingene pågår i disse dager med sikte på inngåelse av ny avtale om driftstilskudd og takster med virkning fra 1. juli 1999. Jeg har derfor ikke mulighet til å gi noen tilbakemelding om resultatet av forhandlingene, men jeg har godt håp om at vi skal komme i mål. La meg avslutningsvis si at fra min side er ikke dette et spørsmål om manglende vilje – tvert imot. Det er et spørsmål om respekt for de spilleregler vi har i forhold til de parter som er involvert i forhandlinger om takster. Det tilsier at takstjusteringer tas i forbindelse med forhandlinger partene imellom, og det er det vi nå har lagt opp til.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 3385]]
Etter ønske frå samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 1 time og 15 minutt, og at taletida blir fordelt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 25 minutt, Framstegspartiet 10 minutt, Kristeleg Folkeparti 10 minutt, Høgre 10 minutt, Senterpartiet 5 minutt, Sosialistisk Venstreparti 5 minutt, Venstre 5 minutt, Tverrpolitisk Folkevalde 5 minutt. Vidare vil presidenten gjere framlegg om at det ikkje blir gitt høve til replikkar etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Dette blir sett som vedteke.
St.prp. nr. 45 og Innst. S. nr. 180 i samme sak omfatter en lang rekke saker innen ulike programkategorier i samferdselskomiteens budsjettområde. De fleste sakene har komiteen oppfattet som helte kurante, og har av den grunn få eller ingen kommentarer til dem. Det er innen programområdet 21.3 Vegformål det er en viss uenighet. Den første gjelder søknaden fra Bergen kommune om dobling av satsene i bompengeringen i Bergen og en forlengelse av innkrevingstiden med ett år. Det er Høyre og Fremskrittspartiet som utgjør mindretallet, og som har signalisert at de ønsker å stemme mot punktene 1 og 2 under II i forslag til vedtak, forslaget om henholdsvis økning i satsene og forlengelse av avtalen. Høyre og Fremskrittspartiet har ulike begrunnelser for å stemme imot, og jeg regner med at representanter for Fremskrittspartiet selv vil redegjøre for sitt syn i saken. Jeg skal her konsentrere meg om Høyres syn. Høyre har hele tiden oppfattet det slik at bompengeavtalen i Bergen innebar et såkalt krone for krone-prinsipp – 1 kr fra forbrukerne skulle svares med 1 kr fra staten. Høyre har oppfattet det slik at denne forståelsen også har ligget til grunn for de ulike flertall i Bergen knyttet til denne saken. Høyre er og har vært prinsipielt skeptisk til å forlenge bompengeavtaler utover de fastsatte tidspunkt fordi en slik utvidelse er et brudd på avtalen mellom det politiske system og forbrukerne som ethvert bompengeprosjekt representerer. Det er selvsagt uheldig at det politiske system bryter slike avtaler, og det svekker over tid tilliten til selve bompengesystemet som en mulig finansieringskilde for veibygging i Norge. Når Høyre likevel var villig til å gå inn for avtalen, både takstøkningen og forlengelsen, var det begrunnet i den brede støtten saken hadde bl.a. i næringslivet i Bergen. Men en forutsetning for Høyre var, i overensstemmelse med hva vi har oppfattet har vært forutsetningene både i det politiske system i Bergen og i næringslivet, en avtale som førte videre prinsippet om krone for krone, i tillegg til at de 45 millionene som var utlånt av bompengefondet til Vestre innfartsåre, ble tilbakeført til bompengefondet. Flertallet vil det ikke slik. De ønsker ikke å etterleve krone for krone-avtalen, fordi flertallet tolker denne avtalen annerledes enn Høyre. Høyre konstaterer at flertallet generøst gir Bergen lov til å doble bompengesatsene, men ikke vil videreføre avtalen om krone for krone-prinsippet. Da oppfatter ikke Høyre dette som en forlengelse, men som en helt ny avtale. Det er begrunnelsen for at Høyre vil stemme imot punktene 1 og 2 i avtalen, og jeg ber om at voteringen blir lagt opp slik at dette gjøres mulig for Høyre. Så får det bli det politiske system i Bergen sin oppgave å se hvorvidt denne avtalen, som Stortinget sannsynligvis vedtar i dag, er tilfredsstillende og i samsvar med de vedtak som er gjort i Bergen. Det gjenstår å se. Den andre uenigheten er knyttet til saken rundt forskuttering av Trekantsambandet. Her mener Høyre at selskapet bør gis full kompensasjon for rentebelastning ved forskuttering. Flertallet mener ikke det. Høyre og Fremskrittspartiet mener at staten burde gjøre dette. Høyre er innstilt på å komme tilbake til dette under behandlingen av budsjettet for år 2000 med sikte på å tilføre selskapet kompensasjon – den kompensasjonen som Høyre mener er riktig. I tilknytning til denne saken har jeg et spørsmål til statsråden. Dette er en sak som dreier seg om et forskutteringsbeløp. I tillegg dreier den seg om en kompensasjon for rentebelastninger. I innstillingen er det nevnt konkrete summer, 118 mill. kr i forskuttering og også en rentekompensasjon som er ganske konkret. Er det slik å oppfatte at vi her i dag vedtar disse beløpene, og at eventuelle endringer av beløpene oppover i størrelse må tilbake til Stortinget? Det er veldig viktig for Høyre å få avklart dette i dag.
Etter saksordførerens redegjørelse skal jeg kun knytte noen kommentarer til den samleproposisjonen som vi behandler i dag. Og den første konkrete saken jeg vil gå inn på, er bompengeordningen i Bergen. I forbindelse med forseringen av utbygging av riksveinettet i Bergen, vedtok Stortinget i 1985 at Bergen kommune kunne sette opp en bomring rundt Bergen sentrum for å delfinansiere utbyggingen av et tjenlig veinett i Bergen. Dette veinettet omfatter videre utbygging av nordre og søndre innfartsåre til Bergen og utbygging av en ny vestre innfartsåre. I tillegg er det i bompengeavtalen forutsatt bruk av midler til trafikksikkerhetstiltak, bygging av gang- og sykkelveier og opprusting av areal i sentrum, som blir frigjort for trafikk når innfartsårene er ferdig utbygd. Bompengeavtalen innebærer et årlig bompengetilskudd på 50 mill. kr til utbygging av et tjenlig veinett i Bergen. Avtalen forutsetter at staten bevilger et tilsvarende årlig beløp som tillegg til ordinære riksveibevilgninger i Hordaland. Hvis en da ser på oppfølgingen i veiplanen, lå det til grunn i bompengeavtalen at det skulle inn 600 mill. kr i bompenger, 600 mill. kr i ekstra statlige midler og 1 330 mill. kr i ordinære statlige midler. Hvis en ser på den faktiske oppfølgingen i 1997-kroner, er det tatt inn 600 mill. kr i bompenger. Det ekstra statlige tilskuddet matcher de 600 millionene krone for krone. I tillegg er det bevilget ordinære riksveimidler i størrelsesordenen 1 380 mill. kr og 480 mill. kr i forskutteringer. Det betyr at de ordinære statlige midlene er økt med 50 mill. kr i forhold til den opprinnelige bompengeavtalen. Faktum er at selv om bompengetakstene ikke er endret siden bompengeordningen ble innført i 1986, har ordningen hvert år gått med overskudd. Det har hele tiden, jf. bompengeavtalen, vært forutsatt at overskuddet av bompengeordningen skulle brukes til opprusting i Bergen sentrum. Dette ble understreket i veiplanen for 1998-2007 – noe Stortinget sluttet seg til. Og jeg føler at det heller ikke har vært tvil om hvordan disse midlene skulle disponeres. Min oppfatning er at staten har fulgt opp sin del av avtalen gjennom de ekstraordinære tilskuddene på 50 mill. kr årlig. Det er, som saksordføreren var inne på, nettopp denne tolkningen rundt krone for krone-prinsippet, som er stridens kjerne i innstillingen. I forbindelse med økningen av takstene fra 1. november 1999 og forlengelsen av bompengeperioden med ett år vil dette gi økte inntekter til bompengeselskapet i årene 1999, 2000 og 2001. For 1999 og 2000 vil dette samlet kunne gi bompengeinntekter på ca. 170 mill. kr. Det statlige ekstratilskuddet for disse to årene blir da på ca. 160 mill. kr, dvs. at her matcher man bortimot krone for krone-prinsippet. For 2001 vil derimot bompengeinntektene utgjøre 120 mill. kr. Ifølge den nye avtalen vil statens andel da være på 72 mill. kr, dvs. at differansen er på 48 mill. kr i forhold til krone for krone-prinsippet. Det er bl.a. her uenigheten kommer inn. Min oppfatning er at det er snakk om en «ny avtale» som er inngått for 2001. Dermed ligger det an til at man kan fravike krone for krone-prinsippet, og jeg viser bare til det jeg har sagt tidligere i forhold til at i perioden fram til 1997 var det også bevilget 50 mill. kr utover de ordinære midlene. Isolert sett får også Bergen tilbake de 45 mill. kr som er brukt på denne forseringen, i år 2000, selv om det selvsagt går på bekostning av Hordalands ordinære rammer. I forbindelse med at det er oppstått uenighet i denne saken, vil jeg understreke at for framtiden – og det er nettopp det flertallet understreker – må det i aktuelle bompengeavtaler for bompengesaker gå klart fram hvilke bevilgningsmessige forpliktelser staten har når de årlige bompengeinntektene endres i forhold til de forutsetningene som lå til grunn da Stortinget godkjente intensjonene i avtalene. Så noen kommentarer knyttet til forseringen og forskutteringen av Trekantsambandet. Som saksordfører var inne på, er det et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, som er positiv til denne forskutteringen. Samtidig understreker dette flertallet viktigheten av at staten etterlever inngåtte avtaler og tilbakefører forskutterte midler. Etableres det usikkerhet her, har det selvsagt betydning for de vurderingene finansinstitusjonene skal gjøre for bompengeprosjekt når det er spørsmål om lånefinansiering. Dersom vi tar denne konkrete saken, står vi framfor en situasjon i budsjettet for 2000, 2001 og delvis i 2002 med behov for betydelige statlige midler. Jeg har tatt meg den frihet og summert hvordan kostnadene ligger an for Trekantsambandet. For stamveiandelen utgjør det 1 230 mill. kr, arm til Bømlo er på 565 mill. kr – altså en totalsum, som også er omtalt i proposisjonen, på 1 795 mill. kr. Det betyr at når det gjelder stamveiandelen, må staten i år 2000 inn med 210 mill. kr, og når det gjelder arm til Bømlo, som er et riksveiprosjekt, må staten inn med 75 mill. kr – sum 285 mill. kr. I 2001 skal staten inn med 180 mill. kr i stamveiandelen og 100 mill. kr i riksveiandelen – til sammen en tilsvarende like stor sum på 280 mill. kr. Restsummen i 2002 er da ca. 35 mill. kr til sammen på de to prosjektene. Det store spørsmålet som jeg vil stille statsråden, blir: Er Regjeringen budd på å gå inn med disse statlige forpliktelsene som det er forutsatt i bompengeavtalen, midler som det nå er behov for dersom man skal holde framdriften for prosjektet? Eller er det slik at Regjeringen vurderer å foreta en ny gjennomgang av den bompengeavtalen som er inngått for Trekantsambandet?
Det er ikke mer enn et par uker siden vi vedtok å skattlegge bilistene på Nord-Jæren med ytterligere en ny innkrevingssentral i statlig regi, og i dag vedtar man en ytterligere skjerping av bompengeinnkrevingen i Bergen. Ja, det er faktisk ikke bare en skjerping, men det er en dobling av de takster som er i dag. Det vil si at bilistene i Bergen får en økt skatte- og avgiftsbyrde på hele 70 mill. kr. Hadde man lagt disse 70 mill. kr ut på skatteseddelen, hadde det vel blitt bråk, men når det gjelder å ta bilistene, er nok alt mulig. Her har man akkurat som på Nord-Jæren og en hel rekke andre steder sperret av hele området, lukket det helt hermetisk så ingen slipper unna å betale. I dag betaler faktisk bilistene i skatter og avgifter hele 38 milliarder kr, mens kun 9,6 milliarder kr brukes av staten til drift, vedlikehold og investeringer på vei. Kun 9,6 milliarder kr av 38 milliarder kr av bilistenes penger går altså tilbake til vei. Det finnes ingen grenser for oppfinnsomhet fra statens side når det gjelder å innkreve fra bilistene. Det nye nå er bompenger, og antall bomveier er stadig stigende. Antallet er nå blitt faretruende høyt, og det legger et stort beslag på de frie midlene som bevilges til investeringer i nye veier. Hvis det fortsetter slik, er det ingen frie midler igjen, verken hos oss eller hos bilistene. For å klargjøre lite grann her så er ikke vi i Fremskrittspartiet totalt imot bompengeinnkreving. Det kan ofte høres slik ut når en del representanter i andre partier uttaler seg om Fremskrittspartiets politikk. Det er mange som forstår seg bedre på Fremskrittspartiets politikk enn det vi selv gjør. Vi i Fremskrittspartiet kan gå inn for bompengeinnkreving, men da bør det være en gratis, alternativ omkjøringsvei. Vi kan også gå inn for bompengeinnkreving når en bru erstatter en ferje. Da er det i orden med bompengeinnkreving, men den innkrevingen skal være i etterkant og ikke i forkant. Tilfellet som vi behandler i dag, gjelder en dobling av takst i en total bomring rundt Bergen. Det er noe som Fremskrittspartiet har gått imot både lokalt og her sentralt. Den innstillingen som vi behandler nå, dreier seg om en hele rekke saker, og jeg vil til slutt bare få bemerke at vi i Fremskrittspartiet er meget fornøyd med at Jernbaneverkets nett blir leid ut, slik at Telenors nett får konkurranse. De gamle monopoler brytes endelig opp, og det er noe som vi i Fremskrittspartiet har kjempet for i 25 år.
St.prp. nr. 45 omtaler i all hovedsak framdrift og gjennomføring av saker som følger av tidligere vedtak, og komiteen har i de fleste sakene ingen merknader. Jeg vil derfor nøye meg med å kommentere noen få enkeltsaker, og starter med to som har skapt debatt. Det gjelder bompengeordningen i Bergen og framskynding av Trekantsambandet. Når det gjelder bompengeringen i Bergen, var den den første i sitt slag i Norge og omfatter utbygging av veinettet i Bergen sentrum. Bompengeinnkrevinga skulle gi et tilskudd på ca. 50 mill. kr årlig, og staten skulle gi et like stort ekstraordinært tilskudd på 50 mill. kr pr. år. Fram til 1998 har staten i tillegg bidratt med 1 587 mill. 1999 kr i ordinære bevilgninger. Totalt utgjør bompengene ca. 24 pst. av samlede investeringer fram til og med 1998. Det er derfor god grunn til å understreke at Bergen har en bompengeavtale med en svært høy statlig finansiering. Lokale myndigheter ønsker nå å fordoble takstene fra 1. november 1999 og forlenge bompengeperioden med et år. Staten vil følge opp sine bidrag for 1999 og 2000, og i 2001 skal staten bidra med 72 mill. kr. Kristelig Folkeparti har merket seg at det har vært uenighet om størrelsen på de ekstraordinære statlige bevilgningene. Bergen kommune har derfor avsatt midler på fond utover det staten til nå har gitt i ekstraordinære midler. Fondet utgjør i dag 65 mill. kr. Kristelig Folkeparti mener staten har oppfylt sine forpliktelser i henhold til St.prp. nr.118 for 1984-85, og mener derfor at hele fondet og avkastningen av det skal brukes til å bygge ut veinettet i Bergen, som forutsatt i bompengeavtalen. Kristelig Folkeparti har også merket seg at 45 mill. kr i ikke disponerte midler fra bompengeselskapet, etter ønske fra Statens vegvesen i Hordaland, er benyttet til Rv 555 Nygårdstangen Gyldenpris. Kristelig Folkeparti forutsetter derfor at et tilsvarende beløp overføres fra Hordaland fylkes ordinære riksveimidler i år 2000 og disponeres til prioriterte tiltak innenfor bompengeavtalen. Så konstaterer jeg med forundring at Høyre og Fremskrittspartiet vil stemme imot utvidelsen av bompengeordningen i Bergen. Høyre holder på krone for krone-prinsippet i ekstraordinære midler fra staten, på tross av den lave bompengeandelen på 24 pst. i Bergen. Jeg bare minner om at bompengeavtalen i Oslo er på 55 pst. og i Trondheim på 60 pst. bompengefinansiering. I rettferdighetens navn kan ikke Kristelig Folkeparti være med på å dele ut slike ekstraordinære gavepakker. Fremskrittspartiet er imot bompenger, og skriver i tillegg i merknaden sin at de er imot å sperre av hele områder uten at bilistene har et gratis valgfritt alternativ. Jeg har stor tro på ansvar kombinert med frie valgmuligheter, men med en slik ordning tror jeg at selv medlemmer av Fremskrittspartiet ville valgt gratiskorridoren framfor bomveien, med det trafikkaos det ville medført. Så over til Trekantsambandet og det gledelige at staten og bompengeselskapet har forhandlet fram en avtale om forsert åpning, som vil kunne gi innsparinger. Forseringa vil innebære at Stordabrua kan åpne i desember år 2000 og Bømlabrua tidlig i 2001 i stedet for i juli samme år. Staten vil isolert sett kunne spare 24 mill. kr ved forseringa, men har sagt seg villig til å dekke 8 mill. kr av ekstrautgiften. Bompengeselskapet dekker resten. Staten vil dermed kunne spare 16 mill. kr på prosjektet. Også her ønsker Fremskrittspartiet og Høyre å bruke mer av statens penger på tross av at det allerede er inngått en frivillig avtale om fordeling mellom staten og bompengeselskapet. At dette vil få konsekvenser for andre prosjekt som venter på finansiering, sier de samme partier selvfølgelig ingenting om. Til slutt vil jeg bare kort omtale to andre saker i St.prp. nr. 45. Regjeringa varsler at den vil komme tilbake med oppdaterte kostnader og et realistisk gjennomføringstidspunkt for veipakke Drammen i statsbudsjettet for år 2000. Videre vil departementet legge opp til at det blir gjennomført ei tilleggsutgreiing for en til to varianter av tunnel gjennom Gamlebyen, og legger dette fram for Stortinget senhøstes 1999. Det gjennomførte utredningsarbeidet viser at alle alternativer er svært komplekse og kostnadskrevende, med et investeringsbehov som varierer mellom 3,3 milliarder kr og 5,2 milliarder kr. Kristelig Folkeparti har forventninger til at det fortsatte utredningsarbeid skal bringe kostnadene ned på et mer realistisk og gjennomførbart nivå.
Dette er en samleproposisjon, og da blir det mye blanda drops av saker på litt forskjellige områder. Jeg skal kommentere noen av dem. Jeg vil først begynne med bompengeringen i Bergen, som de fleste har brukt tida si på. Bergen var jo først ute med bompengering. Ut fra det er det blitt mye veg, veg og veg. Det som er positivt, er at når man nå forlenger den og øker taksten, skal man med inntekter fra bilister i 2001 bruke en tredel til Ytrebygdsvegen og to tredeler til miljøtiltak, gang- og sykkelvegutbedring, trafikksikring, tiltak for kollektivtrafikk og ressurser til planlegging – med andre ord en litt annen profil enn det har vært tidligere. Det vil jeg se på som en meget positiv vinkling på framtidas bompengering i Bergen. Jeg forutsetter at dette er noe som kommer til å gjelde også utover 2001, sjøl om det er det vi behandler nå i dag. Det er ett prosjekt som er integrert i dette, som jeg har lyst til å komme med noen kritiske merknader til, for her ligger det inne noen penger i år 2000, og det er prosjektet Midttun Hop. Jeg har vært veldig skeptisk til det, og hadde en privat befaring i Bergen for en kort tid sia. Etter å ha ruslet noen timer der og blitt orientert om det, må jeg si at min skepsis har blitt mye sterkere. Jeg ser for det første at det kan medføre en rekke kostnader som ikke ligger inne i prosjektet, fordi at dette fører stor trafikk ned til sjølinja, og jeg ser for meg at kravet om firefelts veg vil komme sterkt. Den vil også ligge i konflikt med en mulig framtidig bybanetrasé. Jeg syns det er uheldig at man starter dette prosjektet ut fra såpass uklare forutsetninger for framtida. Den andre biten ligger på miljøsia, altså at det burde vært miljømessig kvalitetssikret. Da jeg stod der på Kloppedalsmyra, så jeg den innelukkede dalen som lå nær sagt som et søkk i terrenget. Der kommer det ikke til å bli bra å bo, ettersom Midttun – Hop er bygd med åpen løsning. Jeg så en rekke andre sider ved Midttun – Hop som gjorde at dette prosjektet burde vært kvalitetssikret, gått igjennom og miljørevidert. Derfor legger SV fram forslag om det i dag, som jeg da fremmer med én gang. Så er det Trekantsambandet. Det er jo et prosjekt som vi ikke ønsker skal bli bygd. Men når det først er i gang – og vel i gang og langt kommet – ser vi ikke noen grunn til at det ikke forseres, men jeg vil si at man hele tiden bør være obs på hva som skjer i det prosjektet når det gjelder miljøsidene, at man ikke, fordi det blir mye dyrere enn beregnet, foretar innsparinger som går ut over miljøet. Så et par andre ting. Nå gir Stortinget fullmakter til Statens vegvesen som er meget vide. Det betyr at Statens vegvesen kan få fullmakter opptil 650 mill. kr utover gitte løyvinger hvor de kan lage bindinger i framtida. Det betyr at det er mye penger som blir unntatt politisk behandling, og jeg ser på det som særdeles uheldig at vi får så store bindinger. Jeg vet jo at Stortinget har vært opptatt av bindinger i andre sammenhenger her før, ved at prosjekter blir startet uten at de blir sett i en helhetlig sammenheng. Men her er det mange – ikke særlig store, men små – prosjekter som blir startet opp, og bindinger som vi må dra med framover. Jeg er litt overrasket over at det ikke er en mer kritisk holdning til det fra flertallet i Stortinget. Så til et område hvor vi også er uenige med komiteflertallet, og det gjelder utleie av Jernbaneverkets fiberoptiske telenett. Grunnen til det er at vi har inne et forslag som ennå ikke er behandlet, om utskilling av Telenors nett og etablering av et selskap til forvaltning av statlige telenett, deriblant Jernbaneverkets fibernett. Vi syns det ville være galt å legge føringer på Jernbaneverkets nett før dette med å etablere et statlig nettselskap, hvor også Jernbaneverkets nett burde gått inn, er behandlet. Det var mine kommentarer til diverse saker i en proposisjon som er nokså mangfoldig, men som stort sett dreier seg om mindre saker.
Representanten Myrvoll har teke opp det forslaget han refererte til.
St.prp. nr. 45 for 1998-99 om endring av bevilgninger m.v. for 1999 på Samferdselsdepartementets område er en samling av saker som burde ha blitt behandlet hver for seg. Dette gjelder særlig sakene om etablering av Havarikommisjonen for sivil luftfart, investering i Luftfartsverket, bompengeordningen i Bergen og E39/Rv 542 Trekantsambandets fremskynding. Jeg er klar over at denne måten å gjøre det på har vært praksis i lang tid, men jeg er redd at dette kan føre til en mer overflatisk behandling av sakene enn om de hadde vært behandlet hver for seg. I all saksbehandling er det viktig at de enkelte prosjekter som blir vedtatt, gjennomføres i tråd med de vedtak som er fattet, slik at både tid og pris stemmer med resultatet. Det har i den senere tid vært store overskridelser på mange prosjekter, noe som har ført til at den politiske styringen har blitt vanskeliggjort ved at tilleggsbevilgninger har blitt nødvendig etter at prosjekter har startet opp. Dette vitner om dårlig forarbeid og beregning og bør tas mer alvorlig for fremtiden. Hadde dette blitt gjennomført, ville nok mange prosjekter stått på venteliste i dag, f.eks. Romeriksporten. Når det gjelder investeringer i Luftfartsverket, mener Fremskrittspartiet at de opprinnelige planer for Stavanger lufthavn, Sola, gjennomføres i henhold til St.prp. nr. 1 for 1998-99, og ikke utsettes til år 2001 ved at man bruker av disse pengene til andre flyplasser. For Bergens vedkommende må det være slik at den opprinnelige bompengeordningen som ble satt i gang fra 1. januar 1986 og skulle vare til utløpet av år 2000, fortsatt skal gjelde, og at bommene fjernes når perioden er utløpt. Lokale styresmakter ønsker nå å øke takstene og forlenge avtaleperioden, for deretter å bruke pengene til andre prosjekter som opprinnelig ikke var med i avtalen. Dette ser Fremskrittspartiet på som en tilsnikelse og økt skattlegging av dem som er avhengig av å bruke bilen som fremkomstmiddel. Dette med bompenger er det nå en tendens til at flere og flere kommuner benytter seg av, og det må stoppes, særlig sett på bakgrunn av den enorme forskjellen det er mellom hva staten tar inn på bil og bilbruk, og hva som kommer tilbake i form av bedre veier og trafikksikkerhetstiltak. Derfor vil bompenger etter min mening være en moderne form for skattlegging. Representanten Jan Sahl mener at Fremskrittspartiets syn om gratis omkjøringsmuligheter ved bomveier vil skape kaos, og at alle vil benytte gratisveien. Erfaring fra bomveien Trondheim – Stjørdal viser at dette ikke er tilfellet. Selv om det er mulighet for gratis å benytte den gamle veien, viser det seg at bilister likevel benytter den nye veien som har 90 km fartsgrense. Vegdirektoratet får i denne proposisjonen fullmakt til å bruke 650 mill. kr utover gitte bevilgninger, og det gjør meg noe betenkt. Dette medfører bindinger i fremtidige budsjetterminer, selv om jeg er klar over at anleggsperioder kan gå over flere år. I 1999 går om lag 40 pst. av investeringsrammen på veisiden til prosjekter og tiltak som ikke er omtalt i St.prp. nr. 1 for 1998-99. Så den siste saken: Å overføre Radiostøykontrollen fra Telenor AS til Post- og teletilsynet er en god løsning, da de oppgavene er av forvaltningsmessig karakter og ikke bør ligge under Telenor, som er en av flere kommersielle aktører i telemarkedet.
St.prp. nr. 45 og innstillingen fra komiteen omfatter en rekke saker, som flere talere allerede har nevnt. Jeg skal ikke komme inn på alle disse, men vil kort kommentere komiteens merknader til et par av sakene. Først til bompengeringen i Bergen. Dette er den første bompengeringen som etter planen skal avvikles. Innkrevingen skulle egentlig opphøre ved utløpet av år 2000. Inntektene, sammen med statlige midler, skulle gå til utbygging av et tjenlig vegnett i Bergen. Fra lokalt hold har det i flere år blitt arbeidet for å øke takstene og forlenge bompengeperioden med ett år for å kunne gjennomføre flere av de prosjektene man ikke har funnet rom for innenfor gjeldende ordning. Generelt kan vi si at Bergen har fått et klart bedre vegsystem som følge av bompengeringen. Det er imidlertid også klart at det gjenstår mange utbyggingsbehov på vegsiden. De foreslåtte tiltakene vil bedre situasjonen. Den politiske prosessen i Bergen og mellom representanter fra Bergen og departementet rundt endringer i gjeldende avtale har vært omstendelig. I etterpåklokskapens lys vil jeg si at det neppe blir aktuelt for departementet å engasjere seg på denne måten i andre tilsvarende sammenhenger. Flertallets merknad kan forstås slik at bompengeinntekter i 2001 ikke skal brukes til Midttun – Hop. Dette vil i så fall kunne innebære at det ikke blir noen forsering av prosjektet, slik bakgrunnen var for det lokalpolitiske flertallet for å øke takstene i 1999 og 2000. Dersom forståelsen av flertallets merknad er riktig, må vi komme tilbake til eventuelle konsekvenser av dette. En annen sak som jeg vil knytte noen kommentarer til, er forslaget om å overføre Radiostøykontrollen til Post- og teletilsynet. Komiteen støtter forslaget om å overføre Radiostøykontrollen til Post- og teletilsynet. Komiteen bemerker at de oppgaver som tilligger Radiostøykontrollen, er av forvaltningsmessig karakter, og at denne type oppgave hører naturlig inn under forvaltningsorganet Post- og teletilsynet. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre finner det kritikkverdig at forvaltningsoppgaver utføres av Telenor som en av flere kommersielle aktører i telemarkedet. Jeg vil i den sammenheng peke på at Radiostøykontrollen undersøker årsaker til støy og forstyrrelser, men har selv ikke myndighet til å treffe forvaltningsvedtak. Når Radiostøykontrollen avdekker årsak til støy, blir i så godt som alle tilfeller forholdet utbedret av eier/bruker uten videre. Det er på denne bakgrunn riktigere å karakterisere det arbeid som Radiostøykontrollen i denne forbindelse utfører, som en offentlig service- og informasjonsoppgave. Det er vanskelig å se at behandlingen av saker om radiostøy skulle reise habilitetsspørsmål selv om oppgaven utføres av en enhet i Telenor. Plassering av virksomheten i Post- og teletilsynet er naturlig fordi det er nært faglig slektskap mellom denne typen oppgaver og de oppgaver som utføres av tilsynets enhet for frekvenskontroll. Jeg kan vel også si at departementet heller ikke er kjent med at det noen gang har vært reist innsigelser, eller slike innsigelser som er nevnt, når det gjelder at jobben hittil har vært utført av en enhet i Telenor. En hovedgrunn til at Radiostøykontrollen ikke er foreslått ført ut av Telenor på et tidligere tidspunkt, er for øvrig at enheten inntil ganske nylig, i 1996, også har hatt et vesentlig innslag av mer forretningsmessige oppgaver, bl.a. måleoppdrag for Post- og teletilsynet når det gjelder kabel-TV, og for NEMKO. Disse oppgavene utføres nå av disse organer selv. Jeg skal i tillegg forsøke å svare kort på noen av kommentarene og merknadene som er kommet både fra saksordfører og andre talere hittil. La meg understreke at en forskuttering er en forskuttering enten den gjøres av kommuner, fylkeskommuner eller bompengeselskap, og skal betales tilbake eller refunderes. Men jeg har videre behov for å understreke at forutsetningen er at bompenger som er krevd inn etter veglovens bestemmelser, skal brukes til sitt formål. Det er derfor en forutsetning at bompenger som er krevd inn etter veglovens bestemmelser i bomringen i Bergen, skal brukes til utbygging av et tjenlig vegnett. Overskudd fra bompengeringen, i tilfelle det oppstår, skal brukes til å bygge ut tjenlig vegnett nettopp i Bergen.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Jeg hadde ikke trodd at dette skulle bli noen stor debatt, men det var i grunnen representanten Sahl som fikk meg til å ta ordet. Jeg satt igjen med det inntrykk at han syntes Bergen hadde fått en fantastisk god behandling gjennom de siste årene når det gjelder bompengedelen. Det er godt mulig at representanten Sahl har den oppfatningen, men da gjelder det å friske opp historiekunnskapen. Det er nemlig slik at både Eidsvågtunnelen og Puddefjordbroen i Bergen er hundre prosent bompengefinansiert av forbrukerne, fullt og helt – ikke fem øre fra staten. Vegnettet i Bergen var meget dårlig, staten hadde forsømt sin oppgave i årtier. Det var faktisk under Høyre-ledelse i Bergen at man fant ut at man var nødt til å gjøre noe, og laget den bompengeringen som vi behandler her i dag. Det var både det Bergen tidligere hadde betalt, knyttet til de to prosjektene her, og at staten hadde forsømt sin oppgave, som gjorde at Bergen fikk den avtalen. Så kan man diskutere hvorvidt Bergen fikk en god avtale eller ikke. Men man må heller ikke glemme at det kun er den indre bompengeringen som gjelder Bergen. Rundt Bergen er det altså ytterligere bompengeringer. Det er bompenger på Askøybroen – for 20 000 mennesker – det er bompenger på Salhusbroen, det er bompenger på Nordhordlandsbroen og Osterøybroen. Poenget er at det koster fryktelig mye penger å komme frem og tilbake. Man må ikke komme her i denne sal og si at de som drar gjennom Bergen by, og de som bor omkring der, har en god avtale. Hver enkelt forbruker betaler her høyere bompenger enn i noen annen del av dette landet.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 3.
Før jeg begynner å bruke av taletiden min, vil jeg si – om jeg får lov – at vi er i den forunderlige situasjon at i hvert fall ikke riktig statsråd er til stede. Det går jeg ut fra har litt med omstendighetene å gjøre. Jeg går ut fra at statsråden lytter til det jeg sier, uten at han nødvendigvis er til stede. Regjeringen er i hvert fall til stede. Tanas 3 000 innbyggere har de siste fem – seks årene sett at prostitusjon er i ferd med å ødelegge bygda. Innbyggerne har protestert. De har bedt om hjelp og følt avmakt mot et stadig voksende moralsk forfall. Den økte, positive åpenheten overfor Russland har fått en negativ, lokal avlegger. Et sterkt engasjement i befolkningen har vist at folk flest ikke finner seg i at horetrafikk og kriminalitet skal få grise til bygder og barns oppvekstmiljø. Det handler om verdisyn, om verdighet og om kvinnesyn. Det ser ut til at nasjonale myndigheter endelig trår til i kampen mot uvesenet. Det er på sin plass, for nå sprer prostitusjonen seg til stadig nye tettsteder og byer. Det som ser ut som organisert hallikvirksomhet, økonomisk griskhet og moralsk forkastelig utleievirksomhet, kan ikke fortsette. De bygdene som rammes, betaler en for høy pris. Lensmannen i Tana forteller om økt ulovlig innføring og omsetning av alkohol og tobakk. 300 flasker russisk brennevin ble nettopp beslaglagt. Narkotikaproblemet øker også. Og dette er i kjølvannet av prostitusjonen. Jeg synes derfor det er positivt at vi nå, like før pinse, fikk rapporter om at Regjeringen endelig tar problemet på alvor. Dette handler om verdier. Det kan virke som om både Verdikommisjonen og Regjeringen altfor lenge har hatt døve ører, kanskje fordi støyen fra horetrafikken i Tana, Alta og Kirkenes er blitt oppfattet som et lokalt fenomen, som løssalgsavisene kunne rapportere pikante og eksotiske nyheter fra. Slikt selger, må vite, men det stigmatiserer finnmarksbygdene på en urettferdig måte. Jeg så nettopp en statistikk som viser at hvis det forholdsmessig samme antall prostituerte som hver helg kommer til Tana, hadde vært overført til Oslo, ville det bety at 4 000 prostituerte hver eneste helg rykket inn i Oslo. Jeg etterlyste i interpellasjonen, i etterkant av Høyres landsmøte en strategi for å komme russerprostitusjonen til livs. En slik strategi må inneholde flere elementer. Man må forhindre at russiske horer får krysse landegrensene, ulike myndigheter må samarbeide om å uroe trafikken, og det må settes i gang tiltak på det holdningsskapende området. Det siste – og jeg understreker det – handler særlig om norske menn som kjøper sex. Det er egentlig de som skaper denne skampletten i Barentsregionen. Kjøp og salg av sex er i seg selv forkastelig, men når det foregår åpenlyst, midt i ei lita bygd, blir det utålelig. Derfor er det et nasjonalt problem, som krever nasjonal innsats. Prostitusjon sies – om enn ganske feilaktig – å være verdens eldste yrke. Men for anstendige folk i Skippagurra handler det om at fremmede ødelegger bygda deres. Folk føler seg som hjelpeløse tilskuere, barn og ungdom observerer voksnes kyniske utbytting av medmennesker, forkastelige holdninger gjør seg gjeldende – uten blygsel – midt i bomiljøene. Sametinget har protestert mot det som foregår, og kommunestyrene i flere finnmarkskommuner sitter igjen med en følelse av avmakt. Tana kommune og Nettverk i nord arrangerte i fjor sommer en konferanse om prostitusjon og vold mot kvinner. 100 deltakere fra landene i Barentsregionen slo i en henvendelse til Europarådet og til regjeringene på nordkalotten fast at prostitusjon, ut fra et etisk synspunkt, er helt uakseptabelt og i strid med det verdigrunnlag vårt samfunn bygger på. Det er jeg helt enig i. De etterlyste også en tiltaksplan for å motvirke og forebygge prostitusjonen i landet. I tillegg tok de til orde for å gjøre kjøp av seksuelle tjenester straffbart. Jeg har imidlertid liten tro på at en kriminalisering av prostitusjonen er veien å gå. En kriminalisering ville ganske sikkert redusere omfanget av den åpne prostitusjonen, og i så måte forhindre noe av horetrafikken i småbygder i Finnmark. Men problemkomplekset er mer komplisert enn som så. En generell kriminalisering vil utvilsomt også få uønskede og utilsiktede sidevirkninger, bl.a. er det grunn til å regne med at prostitusjonen vil foregå mer i det skjulte. Konsekvensen vil bli at halliker og andre bakmenn får enda større makt over kvinnene. I tillegg er jeg redd for at kvinnene, som den svake part, vil bli mer tilbakeholdne med å anmelde vold og voldtekt. Lovgivningen bør uansett ikke rettes mot de prostituerte, men mot dem som står bak og utnytter andre mennesker. I så måte registrerer jeg med interesse at politiet i forrige uke slo til mot bakmenn i Kirkenes, og at Justisdepartementet skal sette inn mer politi mot prostitusjonen i Finnmark. Når statssekretær Bjørn Solbakken etter et møte hvor flere statsråder drøftet saken med representanter fra Tana kommune, forteller at departementet nå skal ta i bruk flere virkemidler for å uroe miljøet, er det helt i tråd med hva jeg etterlyste da jeg i april måned fremmet interpellasjonen. Men det haster. Det haster forferdelig, fordi bygdemiljøet nå er i oppløsning. Vold og alkoholmisbruk øker blant stadig flere grupper og stadig yngre mennesker, familier lider og ungdom blir forledet til et feil kvinnesyn. Gjeldende lovverk, f.eks. bygningsloven, straffeloven, utlendingsloven, helselovene osv., må brukes så langt det er mulig for å uroe miljøene og forhindre at denne virksomheten får utvikle seg videre. Registrering ved visumbehandling så vel som økte ressurser til bl.a. politiet er også positive tiltak. Da er jeg nok mer skeptisk til at dette samfunnsproblemet skal bli en økonomisk «melkeku» for hovedstadens mer jappede konsulentmiljø. Jeg forstår at man i fortvilelsen i enkelte kommuner i Finnmark nå tyr til hjelp der de håper at det skal finnes hjelp. Men jeg håper som sagt at dette ikke utvikler seg til å bli et område hvor konsulenter tar ansvar, men myndighetene. Jeg er også overrasket over at man i revidert nasjonalbudsjett ikke har prioritert Finnmark. Man foreslår der 275 nye stillinger uten at noen av disse kommer Tana eller andre kommuner i Finnmark til gode. Det er ikke tilstrekkelig at man nå bevilger 100 000 kr ekstra til Vadsø og Kirkenes. Det er vel og bra, men det trengs mer permanente aktiviteter. Man kommer ikke utenom at det her også trengs holdningsskapende påvirkning. Når eieren av en brakkeleir på Kirkenes som benyttes til tvilsom forretning, sier til avisen Nordlys at utleie av denne fra hans side kun er basert på ren forretning, fordi han som eier av brakkeleiren mener han er avhengig av at noen betaler for utgiftene, vitner det om at det er flere som nå trenger å få sine holdninger endret når det gjelder kjøp av sex. Man kan ikke som eier sitte passiv og si at dette ikke er mitt problem når ting foregår så åpenlyst som de gjør i dette tilfellet. Her trengs informasjon og holdningspåvirkning knyttet til verdi- og moralspørsmål. Seksualiteten som en positiv del av livet må stå i fokus. Forebyggende holdningskampanjer spesielt rettet mot barn og unge, og voksnes ansvar som forbilder for de unge må gjøre det sosialt og moralsk forkastelig å kjøpe sex av et annet menneske. Skolen, kommunene, helsemyndigheter og befolkningen selv må trekkes inn i dette arbeidet. Politiet sier det er vanskelig å bevise at det drives sexhandel i et motell i Tana, men at flere straffesaker med vold og annen kriminalitet involverer stedet. Sett i et slikt perspektiv synes jeg at ungdommen i Tana viser et ansvar og en holdning som det står respekt av. Men det må oppfattes som et nødrop når ungdom i Tana sier at de vil flytte fra stedet hvis ikke horetrafikken stanses. Det er en sterk melding fra ansvarlige unge mennesker. Når 16-åringer i Tana sier til Dagbladet at det er blitt flaut å komme fra Tana, så må nasjonale myndigheter ta affære. Ungdommen vil ikke bo i en bygd hvor det er prostitusjonen som gjør bygda kjent, sa en ungdom på radioen forleden dag. Nettopp slike positive holdninger og utsagn fra ungdommen i Finnmark gjorde at jeg tok opp denne saken her i Stortinget. Det overordnede målet er å fjerne prostitusjonen, men jeg innser at det er et prosjekt nærmest med evighetens tidsperspektiv. Folk i Skippagurra og andre bygder har ikke tid til å vente så lenge, og derfor må lokale og nasjonale myndigheter sammen renske finnmarksbygdene for den prostitusjonen som russiske kvinner og menn fra Norge og Finland bedriver. Det må skapes så mye uro og utrygghet rundt horemiljøet at anstendige bygdefolk igjen kan være stolte av bygda si. Det er Regjeringen som sitter på ressursene og kan organisere tiltakene som er nødvendige. Derfor spør jeg justisministeren og Regjeringen om Regjeringen i løpet av den måneden som er gått siden jeg reiste interpellasjonen, har lagt den strategien som jeg etterlyser, og planlagt et sett av virkemidler mot horetrafikken i Finnmark. Vi er i den situasjon at justisministeren ikke er til stede for å svare på mitt spørsmål. Det vet jeg ikke hvordan presidenten har tenkt å håndtere, men jeg oppfatter det i hvert fall ikke slik at Regjeringen eller statsråden dermed ikke tar saken på alvor. Jeg tror det er omstendighetene som er skyld i det.
Situasjonen er slik at presidenten vil foreslå at møtet midlertidig heves. Så snart den relevante statsråd er på plass, blir møtet satt og fortsetter til kl. 15.00. – Med salens billigelse er dette vedtatt.
Stortinget fortsetter behandlingen av sak nr. 4 på dagens kart.
Jeg er langt på veg enig i representanten Ludvigsens problembeskrivelse, som jeg har fått formidlet av min kollega samferdselsministeren. Det er all grunn til å rette oppmerksomheten mot prostitusjon, enten det gjelder gateprostitusjon, sexturisme, bordellvirksomhet eller annen form for organisert prostitusjon. Som følge av endringene i Øst-Europa, inkludert Russland, det siste tiåret, har grensene blitt åpnere og mulighetene for å reise blitt større. Det er grunn til å hilse den russiske turismen velkommen, noe som styrker forståelse og samarbeid på Nordkalotten. Imidlertid har en slik åpenhet også flere negative sider som må tas alvorlig, bl.a. den økende prostitusjonen man har kunnet se utvikle seg i denne tiden, ved at mange russiske kvinner foretar kortvarige reiser til flere steder i Finnmark. Det er ikke bare uheldig for befolkningen i Finnmark, det berører også resten av det norske samfunnet. Prostitusjon i seg selv er ikke straffbart i Norge, men det er straffbart å fremme eller utnytte andres prostitusjon. Slik sett er politiet og andre myndigheter i en vanskelig situasjon når det gjelder mulighetene for å gripe inn og bekjempe prostitusjon. Prostitusjon følges ofte av annen kriminalitet. Politiet og påtalemyndigheten må knytte prostitusjonen til annen ulovlig virksomhet. Såkalt hallikvirksomhet er straffbart, men bevismulighetene vanskeliggjøres av at partene som oftest ikke ønsker å fortelle politiet noe. Det er også ulovlig å leie ut rom, leilighet, husvær e.l. for prostitusjonsformål. I tillegg kan det også være tale om svarte penger, f.eks. unndragelse av skattepliktige midler i forbindelse med prostitusjonsvirksomheten. Denne russiske trafikken har utvilsomt skapt uro i bygdesamfunnene i Finnmark. Det er en generell frykt for spredning av kjønnssykdommer/hiv og andre sykdommer, som tuberkulose. Prostitusjonsvirksomheten synes å være større enn det man kan anta har basis i et lokalt «kundegrunnlag». Men tilstrømming fra andre omkringliggende lokalsamfunn, samt Finland, gjør at dette også er et ordensproblem. Det har gjerne sammenheng med at de russiske kvinnene innfører 1 liter sprit og gjerne 5 flasker champagne – som fortolles – i tillegg til sigaretter. Disse varene selges så til nordmenn. Innførsel av alkohol har som forutsetning både etter alkoholloven og tolloven at varene er til eget bruk. Om ikke det er tilfellet, kan innførselen være ulovlig. Det er observert betydelig alkoholbruk i tilknytning til prostitusjonstrafikken, noe som også er en negativ effekt av denne virksomheten. Med den økende prostitusjonen øker faren for at man på norsk side utvikler negative holdninger, ikke bare til russiske prostituerte, men også til andre russiske kvinner. Vi ser gjerne at vi kan få til et godt samarbeid med russiske myndigheter om tiltak mot disse negative konsekvensene av det åpne og gode samarbeidet mellom Russland og Norge. Jeg vil fra norsk side legge stor vekt på at vi fortsatt kan ha et slikt åpent og positivt samkvem, og la meg slå helt fast at partnere som har funnet hverandre over grensen, lever normalt og får barn sammen, ikke må li og bli stigmatisert som følge av det oppgjøret vi nå tar med prostitusjonen og det som følger i det kjølvannet. Over Storskog grensekontrollstasjon innpasserer det ukentlig anslagsvis ca. 100 russiske kvinner i aldersgruppen 20 – 50 år. Mange av kvinnene besøker Norge jevnlig. Etter innpassering fordeler personene seg over store deler av Finnmark. Man antar at det kommer 35 – 45 russiske kvinner bare til Vadsø politidistrikt, de fleste til Skippagurra, hver uke. Mens innpasseringene tidligere var konsentrert til helgene – torsdag til søndag – med busser, foregår trafikken nå nokså jevnt hele uken med personbiler. Politiets tidligere aksjoner bekreftet at det selges seksuelle tjenester, bl.a. i Skippagurra, av russiske kvinner som kommer på turistvisum. Politiet har mistanke om at både nordmenn og russere opererer som halliker som styrer trafikken på norsk side, og om at det drives en form for bordellvirksomhet. Det forekommer også omsetning av narkotika, vold og trusler. Enkelte russiske kvinner er bøtelagt for ulovlig salg av alkohol, tyveri og naskeri. Russiske kvinner er også blitt bortvist i noen tilfeller. Man har i den senere tid observert at det blir stadig yngre russiske jenter som kommer til Finnmark. Det skjer også en mer aggressiv markedsføring av fenomenet i mindre bygder i distriktet. Det kan være vanskelig for politiet å få tilstrekkelig med opplysninger. Det er ønskelig at alle som har opplysninger om denne virksomheten, tar ansvar ved å stå fram som vitner. Innenfor de rammene som lovverket og ressursene setter, har politiet i samarbeid med andre myndigheter fulgt opp med ulike tiltak de senere årene for å bekjempe prostitusjonen og kriminaliteten som følger med den. Det ble våren 1997 opprettet en tverretatlig samarbeidsgruppe der tollvesen, sosialmyndighet i Tana, fylkesskattemyndigheter, teknisk sjef i Tana og politiet deltok. Dette tverrfaglige samarbeidet ble avsluttet høsten 1997. Samarbeidet om bekjempelsen av prostitusjonen ble reorganisert i 1998, da det ble opprettet en sakkyndig gruppe, bestående av deltakere fra ledelsen ved hvert politidistrikt i Finnmark samt statsadvokatembetet i Troms og Finnmark. Gruppen ledes av politimesteren i Sør-Varanger og skal i første rekke følge opp tiltak mot kriminalitet som følge av den mer åpne grensen mot Russland. Gruppen skal legge vekt på å søke informasjon og utvikle kontakt med russiske kolleger fra Murmansk-området med sikte på å forebygge og hindre lovbrudd i tilknytning til smugling av narkotika, våpen og sprengstoff, ulovlig migrasjon og lovbrudd i forbindelse med prostitusjonstrafikken. Det tas sikte på at begge lands rettshåndhevende instanser skal samarbeide for å avdekke bl.a. hvem som eventuelt organiserer prostitusjonen. I tillegg kan det bli tale om kontroll etter fremmedloven dersom det er mistanke om at utenlandske kvinner driver organisert prostitusjon, for å undersøke om de har lovlig opphold i landet. Politiet erfarer at prostitusjonsproblemet ikke vil kunne løses ved bare at man konsentrerer seg om etterforskning av den organiserte delen, da dette er omfattende og omstendelig etterforskning. Likeledes er det tungvint og usikkert å legge hovedvekten på innsamling av beviser på brudd på ulike lover. Dette er arbeid som politiet fortsatt vil gjennomføre. Imidlertid synes det å være mer påkrevd i større grad å ta i bruk ulike forebyggende metoder. Politiet i Sør-Varanger og Vadsø har nylig fått tildelt ytterligere midler til å bekjempe prostitusjonen i Øst-Finnmark. 200 000 kr er øremerket til ulike aksjoner overfor denne prostitusjonsvirksomheten. I tillegg skal politiet bruke av de ordinært tildelte ressursene. Grensekontrollen skal bli mer omfattende, bl.a. med henblikk på beslag av antatte smuglervarer. Utlendingskontrollen på oppholdssted skal intensiveres. Generelt skal de antatte prostitusjonsmiljøene uroes av politiet. En mer målrettet bruk av visumreglene kan vurderes som en vei å gå. Lovbrudd, utført av utlendinger, kan følges opp med bortvisning/avvisning etter utlendingsloven. Man har oversikt over hvor ofte de enkelte russiske kvinnene reiser inn til Finnmark. Det er også reist spørsmål omkring kriminalisering av seksuelle tjenester. Kritiske røster til dette har vist til at presset mot de prostituerte kvinnene vil øke, fordi mange vil være interessert i «fortjenesten» fra slik virksomhet. Men uansett er det grunn til å tro at allerede nå – uten noen slik kriminalisering – vil presset og tvangen være stor også fra bakmenn, halliker og utleiere av oppholdsrom. Spørsmålet om å gjøre kjøp av seksuelle tjenester straffbart har blitt aktualisert av det som har skjedd i Sverige, men på det nåværende tidspunkt er det ikke aktuelt å vedta noe tilsvarende i Norge. Det vil bli redegjort nærmere om dette i forbindelse med Seksuallovbruddsutvalgets innstilling. Holdningsskapende arbeid i nærmiljøet er viktig for å kunne utvikle motstand mot prostitusjon. I denne sammenheng er frivillig innsats av vesentlig betydning. Fire departementer, blant dem Justisdepartementet, bevilget 372 500 kr til organisasjonen Nettverk i nord mot prostitusjon og vold. En internasjonal konferanse i Tana om prostitusjon og lokalsamfunn ble gjennomført. Konferansen hadde også som mål å utvikle samarbeidet over grensene og skape nettverk for samarbeidet. Jeg vil også nevne at det er holdt et møte mellom sosialministeren, helseministeren og justisministeren om samordning av tiltakene mot prostitusjon. Her ble problemstillinger i tilknytning til bekjempelsen av prostitusjon drøftet med sikte på videreutvikling av innsatsen, og dette skal et statssekretærutvalg arbeide videre med. Jeg vil også generelt si at Regjeringen vil sette ned en tverrdepartemental gruppe for å se på alle helhetlige tiltak mot handel med kvinner. En plan for slike tiltak må også rette søkelyset på forhold som opprettholder prostitusjonen. Det er nødvendig å se på sosiale tiltak overfor kvinnene, behovet for opprusting av politiet og helse- og sosialapparatet, særskilt i Finnmark, samt undersøke mulighetene for prosjekter rettet mot horekundene. Etter min oppfatning er det i gang en rekke tiltak både lokalt og sentralt, og flere er på veg. Jeg vil avvente ytterligere opptrapping mot prostitusjonen, idet jeg synes det er nødvendig å vurdere resultatet av den innsatsen som nå pågår, og den som er under utvikling. Men jeg vil følge denne saken tett og vil i nær framtid selv reise til Øst-Finnmark. La meg si det slik: Jeg er enig med representanten i at i tillegg til at dette er en utfordring for lokalsamfunnene, som krever lokal mobilisering på bred basis, er det også en nasjonal utfordring, og jeg oppfatter at det er det som er representantens hensikt. De som berøres av dette, skal ikke føle seg latt i stikken, de skal føle at det norske storsamfunnet stiller opp sammen med dem når de vil skape samfunnsbyggende allianser for å bekjempe prostitusjonen og bakmennene bak den, og sørge for at det blir andre og bedre forhold i lokalsamfunnene enn dem som representanten med dysterhet kunne beskrive i opptakten til sin interpellasjon. I denne intensjon deler jeg hans grunnholdning. Jeg deler også oppfatningen av at man må samarbeide bredt og tverretatlig om dette, men som en del av min jobb skal jeg også bidra til at politiet er til stede og skaper uro i miljøene med de virkemidler som står til rådighet. For å understreke alvoret gjentar jeg: Jeg vil i nær framtid dra til området for å ha kontakt med lokale politiske myndigheter, med politiet, og selvfølgelig også i denne sammenheng med landsdelspolitiet, som har innledet et generelt og utmerket samarbeid med politiet i Murmansk.
Som jeg sa i mitt innlegg tidligere i dag, er det slik at det antall russiske kvinner som kommer til bygdene i Finnmark, tilsvarer 4 000 prostituerte hver helg i Oslo. Det setter det i et perspektiv, og jeg er glad for at statsråden så sterkt understreker at dette er et nasjonalt problem og dermed også et nasjonalt ansvar, og at det nå blir satt i gang nødvendige tiltak. Jeg innser også at det vil ta tid før vi får ryddet opp i disse forholdene. Men jeg er glad for at statsråden skal dra opp til området og sette seg inn i problemet i detalj. Da tror jeg at også statsråden vil se at det som hittil er gjort i forhold til å styrke politiet med 200 000 kr for å uroe miljøet, ikke er nok. Her må det større ressurser inn, både økonomiske og andre, slik at man kan få ondet ryddet bort. Men jeg synes at statsråden hadde en positiv tilnærming til det. Det regnet jeg også med, og det er bakgrunnen for at jeg ikke har fremmet noe forslag. Dette bør være en dugnad som hele storsamfunnet nå står sammen om, og som jeg også sa i min innledning, er det Regjeringen som sitter på ressursene. La meg også understreke at det er viktig at vi holder fast ved at prostitusjon er uakseptabelt, men at samarbeidet og åpenheten over landegrensene må fortsette, og at dette uvesenet ikke må overskygge det viktige at man har mellommenneskelig kontakt og forbindelser over landegrensene. Jeg synes ellers at det ville være en ulykke hvis dette problemet nå skulle være med på å stigmatisere eller på annen måte skape problemer for normale norsk-russiske ekteskap og kjærlighetsforhold, og hvis barn med foreldre fra disse to landene skulle lide på grunn av det som skjer. Jeg vil bare igjen understreke nødvendigheten av at det nå ryddes opp på en skikkelig måte. Det skal ikke herske tvil om at vi fra storsamfunnets side tar ansvaret som følger med, og at det skal ryddes opp. Men det haster forferdelig, for bygdene lider for hver dag som nå går og dette får utvikle seg.
Jeg kjenner selvfølgelig størrelsesforholdet på denne utfordringen, slik som bl.a. representanten Ludvigsen velger å illustrere det. Det er også grunnen til at det har vært et engasjement før min tid, men jeg føler et særlig ansvar for å gjøre noe med dette. Jeg er veldig glad for det representanten Ludvigsen avsluttet med. Når saken er brakt fram til denne talerstol, tror jeg det er viktig å si at det normale at mennesker treffer hverandre, blir glade i hverandre, gifter seg med hverandre og får barn, er bra. Det er veldig viktig at oppgjøret med prostitusjonsvirksomheten, bakmennene bak den, ikke får et slikt trykk over seg at det rammer disse normale forholdene, som også representanten understreket så sterkt. Jeg vil gjerne, i likhet med ham, understreke det. Når det er sagt, er det selvfølgelig slik at ingen er tjent med virksomheten som skjer. Jeg gikk inn på en mengde av de tiltakene som er aktuelle. Og når jeg vil dra opp til Finnmark, er det for å være helt sikker på at jeg får best mulig oversikt over de ulike sider ved denne saken, også de ulike sider som berører mitt departementet, men selvfølgelig også som statsråd i forhold til kolleger i Regjeringen. Jeg tror alltid at det å ha slik nærkontakt, er nyttig, og derfor vil jeg dra for å se, høre og lære, for å møte politiske lokale organer og myndigheter, og selvfølgelig politiet. Jeg sa på lokalradioen i Finnmark da jeg ble spurt om det, og jeg gjentar det gjerne på denne talerstol: Det vil også kreve en bred lokal mobilisering dersom den nasjonale innsatsen som vi skal stille opp med, skal lykkes. Det kreves en samtidighet i dette. Og jeg tror representanten Ludvigsen uttrykte det bra da han sa at det er intet mindre enn en mobilisering av alle gode krefter som trengs. Det vil si lokalt ved de som bor i de berørte lokalsamfunn, lokale myndigheter og – det som er bakgrunnen for debatten her i dag – nasjonale myndigheter, deriblant det departementet jeg leder.
Denne saken beskriver en alvorlig, uønsket virksomhet og kriminell aktivitet i deler av Finnmark. Nå er det prostitusjonen som har fått størst oppmerksomhet, men en god del av dette har også blitt koblet til ulovlig sprit- og sigarettsalg. Alt tyder på at dette er deler av mer organisert kriminalitet i nordområdene, som har fått innpass gjennom den økte kontakten over grensen til vårt naboland i øst. Situasjonen er alvorlig for mange lokalsamfunn, men jeg synes også jeg vil understreke at det skaper et negativt bilde av den økte kontakten østover, som alle bør ønske, og det kan stigmatisere gruppen av russere, uansett om de deltar i slik virksomhet eller ikke. Jeg er tilfreds med at justisministeren nå har tatt tak i problemet og har skissert en del mulige virkemidler. Først er det viktig å få klargjort hvordan og om det kan motarbeides mer aktivt med dagens lov- og regelverk og med en mer offensiv holdning fra politi- og kontrollmyndighetene ved grensen. Jeg tror det kan være en god del å hente her. Det er viktig å få klarlagt om hallikparagrafen i loven gir muligheter for mer aktivt å motarbeide denne utviklingen, og hvis ikke, at man eventuelt kommer til Stortinget og ber om endringer. Jeg mener også det er positivt at politiet har fått ekstra midler til å følge opp kontrollvirksomheten. Jeg registrerer også at politiet i Finnmark har sagt at nytt regelverk i forhold til implementeringen av Schengen-avtalen kan gi økte kontrollmuligheter, og jeg synes at en bør tilstrebe samarbeid med myndighetene på russisk side, nettopp for å ta tak i bakmennene for en del av denne virksomheten. Vi er positive til å vurdere ytterligere tiltak der justisministeren mener at Stortingets medvirkning trengs. Men når det gjelder spørsmålet om kriminalisering av kjøp og salg av seksuelle tjenester, mener jeg at vi bør ta en grundig diskusjon om det knyttet til oppfølgingen av Seksuallovbruddsutvalgets arbeid, fordi det berører mange andre vesentlige momenter. Jeg vil til slutt påpeke holdningsskapende arbeid, eller som det står i interpellasjonen: «…voksne menn fremstår som holdningsløse eksempler for ungdommen.» Det er heller ikke tvil om at en del leier ut lokaler til virksomhet som beskrives som uønsket. Samtidig skal vi hindre at innsatsen for å unngå den kriminelle aktivtiteten ikke ødelegger den positive og ønskelige kontakten og samarbeidet i Barentsregionen. Jeg vil spørre justisministeren om han kunne tenke seg å rapportere tilbake til Stortinget om situasjonen på dette området, f.eks. i forbindelse med statsbudsjettet for år 2000.
Den reglementsmessige tid for formiddagens møte er straks omme. Normalt ville presidenten ha foreslått at interpellasjonsdebatten skulle holde fram inntil debatten var ferdig, men det er av praktiske grunner ikke mulig. Presidenten foreslår derfor at formiddagens møte nå avbrytes, og at kveldsmøtet starter med videre behandling av interpellasjonen. – Det anses vedtatt.