Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam nadaljevanje 25. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanke in poslanci: Igor Zorčič od 9.30 do 11. ure, Nik Prebil, Lidija Divjak Mirnik, Karmen Furman, Elena Zavadlav Ušaj, Aleksander Reberšek, Andrej Černigoj, Tadeja Šuštar Zalar od 18. ure dalje, Franc Rosec, Nada Brinovšek, Iva Dimic od 15. ure dalje, Bojana Muršič, Matjaž Han, Monika Gregorčič od 14. ure dalje, Aljaž Kovačič, Ivan Hršak od 11. ure dalje in Branko Simonovič od 15. ure dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 4. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O PRAZNIKIH IN DELA PROSTIH DNEVIH V REPUBLIKI SLOVENIJI V OKVIRU SKRAJŠANEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina petih poslank in poslancev s prvopodpisanim Markom Bandellijem. Predlog zakona je na 32. seji 9. 9. 2021 obravnaval Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide kot matično delovno telo. Ker po končani razpravi odbor členov predloga zakona ni sprejel, je bila druga obravnava predloga zakona na seji delovnega telesa končana. Besedo dajem predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Poslanska skupina Slovenske nacionalne stranke, Dušan Šiško, izvolite.
Hvala lepa. Dobro jutro vsem skupaj! Republika Slovenija s kar 21 prazniki prednjači pred ostalimi državami članicami Evropske unije. 11. november oziroma martinovo, ki je vsem poznano kot ljudski praznik, ko se mošt spremeni v vino, naj bi se obeležilo še kot državni praznik, ki ne bi bil dela prost dan. Pobuda ni nova, kajti v Državnem zboru je bila obravnavana 30 let nazaj. Do kolapsa gospodarstva ne bi prišlo, saj ne bi bilo dodatnega izpada delovnih ur oziroma povečanja obveznosti za delodajalce. Moti pa nas, da se povzdiguje samo pijača, na hrano pa se pozablja, saj je Slovenija evropska gastronomska regija leta 2021. To leto nam ob zdravstvenih izzivih prinaša tudi priložnost, da skupaj povzdignemo gastronomijo še na višjo raven. V Sloveniji imamo razne kulinarične festivale, prireditve, morebiti pa bi lahko razmislili še o prazniku kulinarike, ker opažamo, da smo Slovenci pravi gurmani. Sramotno se nam zdi tudi, da na seznamu nesnovne kulturne dediščine ni ljudskega običaja kolin oziroma fureža, ki je družinski praznik, ki zajema celo družino, sosede, sorodnike. V Slovenski nacionalni stranki smo zaradi tega podali pobudo, da se na seznam registriranih enot nesnovne dediščine dodajo koline, ki imajo v našem prostoru že dolgo tradicijo. Žalosti nas, da naš predlog za določitev novega praznika, dan prvega spopada z okupatorjem na slovenskih tleh, ki bi ga praznovali 13. maja in tudi ne bi bil dela prost dan, ni dobil zadostne podpore v Državnem zboru. Gledano pod črto je predlog zakona zelo všečen, pa vendarle se Slovenke in Slovenci znamo veseliti ob dobri jedači in pijači tudi brez državnega praznika.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Soniboj Knežak. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Spoštovane kolegice, kolegi! Z državnimi prazniki se spominjamo ključnih zgodovinskih dogodkov v zgodovini slovenskega naroda, ki so pomembno prispevali k oblikovanju naše nacionalne identitete in doprinesli k ustanovitvi samostojne države. Prazniki so odraz splošnega družbenega soglasja, saj nas združujejo in utrjujejo našo skupno pripadnost narodu in državi. V tokratni noveli Zakona o praznikih in dela prostih dnevih predlagatelj predlaga martinovo kot nov državni praznik, ki ne bi bil dela prost dan. S praznovanjem 11. novembra naj bi se tako simbolno združilo in izkazalo priznanje vsem vinogradnikom, vinarjem ter ljubiteljem vina. Poleg tega naj bi se z državnim praznovanjem tega ljudskega praznika počastilo vinarstvo kot del slovenske tradicije in identitete naroda. V Sloveniji imamo že dolgoletno tradicijo praznovanja martinovanja, ki se praznuje v skladu z ljudskimi šegami in navadami v vinorodnih deželah. Praznovanje dneva, ko se mošt spreminja v vino, je pri nas zagotovo eden izmed najbolj priljubljenih praznikov, ki ga praznuje veliko število ljudi. Nekatere slovenske občine v vinorodnih deželah pa so ta dan že razglasile za občinski praznik in vsako leto priredijo množične prireditve, ki privabijo turiste iz domačih in tujih krajev. Predlog, da se martinovanje razglasi za državni praznik, ki bi bil dela prost dan, je vsekakor zanimiv in vreden razmisleka. Z njim bi zagotovo lahko povečali pomen slovenskega vinarstva in gastronomije, ki temelji na lokalno pridelani hrani in kmetijskih pridelkih. Spodbudili bi tudi dodatek v turistični razvoj posameznih vinorodnih okolišev in pospešili promocijo slovenskih vin doma in po svetu. Po drugi strani pa so na mestu tudi strokovni pomisleki glede primernosti predloga, da se martinovo razglasi za državni praznik, ki je v prvi vrsti ljudski praznik in se praznuje po lokalnih šegah in navadah. Z državnimi prazniki namreč obeležujemo predvsem pomembne zgodovinske dogodke, ki so bili ključni pri oblikovanju slovenske identitete in so privedli do oblikovanja ne nazadnje tudi samostojne države. Socialni demokrati smo prepričani, da se bo ne glede na to, ali bo Državni zbor razglasil martinovanje za državni praznik, ta ljudski praznik še naprej množično praznoval, predvsem v vinorodnih okoliših in deželah. V teh krajih martinovo namreč že danes predstavlja enega najpomembnejših praznovanj v letu, s čimer se bo po našem mnenju še naprej uspešno promoviralo tudi slovensko vinarstvo in vino. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil Primož Siter. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Dobro jutro, spoštovane kolegice in kolegi! Pred nami je sprememba Zakona o praznikih in dela prostih dnevih, s katero se predlaga, da praznik svetega Martina 11. novembra uradno zabeležimo kot državni praznik. Praznik, ki ni dela prost dan. Vprašanje Levice pri odločanju o tem, ali je smiselno ali koristno, vselej ostaja enako. Kaj bi to prineslo ljudem, ne politikom? Kaj bi s tem naredili za delavsko večino, delavce in njihove družine? Je delavcu pomembna protokolarna funkcija praznika in priložnost za fototermin lokalnega funkcionarja ali je zanj ključnega pomena, da je na dan praznika prost, da si lahko odpočije in čas preživi na način, kot ga sam želi? Kaj nam bo praznik vina, če ga lahko pijejo samo nekateri? Ideja pravičnega dela, ki jo zagovarjamo v Levici, je seveda širša. Naslednji korak v evoluciji boja za delavske pravice, ki je v preteklosti že izboril osemurni delavnik in prost vikend, je jasen – krajši delovni čas, manj delovnih dni in manj dela za višje plačilo. Tehnološki napredek in robotizacija delovnih procesov prinašata večjo produktivnost in bi morala od delavca terjati manj dela. Krajši delovni teden, več dela prostih dni in več prostega časa za samo aktualizacijo je zato edina možna, za delavce pravična sprememba, vse ostalo je larifari in politični piar. V Levici zato podpiramo idejo o novih državnih praznikih, če so ti tudi dela prosti dnevi. Pričujoči predlog tega pogoja ne izpolnjuje, zato ga ne podpiramo. Poleg tega, da zakon nič ne prinaša veliki večini prebivalstva in da je tematika praznika popolnoma arbitrarna – zlahka bi praznovali tudi karkoli drugega, morda bolj ali manj pomembnega – gre v osnovi za še en rimokatoliški praznik, četrti, po božiču, Marijinem vnebovzetju, veliki noči in binkoštni nedelji. V Sloveniji imamo skoraj 60 registriranih verskih skupnosti in tisoče ljudi, ki ne pripadajo nobeni. Tako da je z vidika ustavne zahteve po ločenosti cerkve in države in z vidika prevladujočega vpliva ene verske skupnosti tak predlog sporen. Državnega praznika svetega Martina, kjer bodo politiki pili zastonj vino, ostali pa bodo morali delati, v Levici ne podpiramo.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati bo predstavila Tadeja Šuštar Zalar. Izvolite.
Hvala za besedo. Danes obravnavamo predlog spremembe Zakona o praznikih in dela prostih dnevih. Stranka SAB je predlagala nov državni praznik, in sicer god svetega Martina 11. novembra. Državni praznik martinovo ne obstaja v nobeni evropski državi. V Sloveniji že imamo nekaj državnih praznikov, ki jih druge evropske države ne praznujejo, po drugi strani pa ne obeležujemo praznikov, ki jih poznajo številne evropske države, na primer sveti trije kralji 6. januarja, spomladanski binkoštni ponedeljek, praznik svetega rešnjega telesa in krvi. Zanimivo je, da se je za državni praznik, ki temelji na krščanskih koreninah, zavzela ravno stranka, ki kristjane kliče golazen in se ji takšno poimenovanje sploh ne zdi sporno. Pobudo za uvedbo državnega praznika [[…]]
Se opravičujem, gospa Tadeja. Spoštovani gospod Bandelli, vljudno prosim, da spoštujete poslovnik in da govornika ne motite, ko on govori. Hvala lepa. Tadeja, izvolite.
Pobudo za uvedbo državnega praznika martinovo so v letošnjem maju ponovno oživeli v Društvu evropski red vitezov vina, ki se je obrnilo tudi na našo poslansko skupino. Svoj predlog so utemeljili z argumenti, da je martinovanje prepoznaven element identitete slovenskega naroda. Za leto 2021 je Slovenija pridobila naziv evropska gastronomska regija. Menijo, da bi razglasitev 11. novembra letos za državni praznik obogatila državni program, ki ga Slovenija pripravlja v verigi dogodkov gastronomske regije. Martinova pojedina je po njihovem mnenju dragulj v mozaiku slovenske gastronomije, brez vina ni gastronomije. To utemeljujejo s stališčem Unesca, ki je leta 2010 kot nematerialno kulturno dediščino človeštva zaščitil francoski obed. Bistveni element v zaščitenem obedu je harmonija med jedmi in vini. V Sloveniji je svetemu Martinu posvečenih 121 cerkva, kar pomeni, da je sveti Martin v Sloveniji prepoznan kot svetnik, ki je močno povezan z našo kulturo in tradicijo. Kljub temu pa v Novi Sloveniji – krščanskih demokratih menimo, da morajo biti odločitve o novih državnih praznikih zelo dobro pretehtane. Državnih praznikov po naravi stvari ne more biti veliko, če želimo, da ohranijo svoje bistvo. S preobilico praznikov namreč zvodeni poseben pomen dneva, ki mu ga s statusom državnega praznika pripišemo. Zato smo na matičnem delovnem telesu glasovali proti spremembi zakona. Hvala.
Hvala lepa. Izvolite, gospod Bandelli, postopkovno.
Vi ste zdaj predsedujoči tukaj in prosim, da obvestite stranko Nova Slovenija, da SAB ni nikoli rekla, da so krščanski demokrati golazen, nikoli! Prosim, da to vzamete na znanje in da poveste to. Hvala.
Spoštovani gospod poslanec, to ni postopkovni predlog. Postopkovni predlog se nanaša na vodenje seje in jaz sem vas opozoril, ker ste kršili tretji odstavek 75. člena Poslovnika. Tako. Hvala lepa. Zdaj pa imate besedo, da predstavite stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek. Izvolite.
Hvala, predsedujoči, za besedo. Spoštovani! Martinovo je priljubljen ljudski praznik in prepoznaven element identitete slovenskega naroda. Takrat se namreč po končanih trgatvah v vinskih kleteh mošt že spreminja v vino. Izvor tega za Slovence pomembnega dogodka sega že v predkrščansko obdobje. V Poslanski skupini SAB smo vložili predlog zakona, ki je predlagal, da bi obeležili 11. november kot praznik vina in kulinarike – martinovo, ki naj bi bil dela prost dan. Martinovo pri nas imenujemo tudi Martinov dan, sveti Martin, martinje, sumarčica, šmarčica – od tod glagol šmarčevati, gostiti se na martinovo – jesenski pust, saj se ob hrani in pijači sklene jesensko kmečko delo. Martinovanje je bilo od srednjega veka dalje povezano tudi z Martinovimi sejmi, saj so na ta dan služabnikom in delavcem izplačevali mezde. Do konca druge svetovne vojne in vse do 70. let prejšnjega stoletja je bilo značilno praznovanje po vaseh. Povezano je bilo z veseljem ob koncu letine, koncem sezonskega dela in pastirskim praznovanjem drugod po Evropi, pa še z nekaterimi drugimi šegami in opravili. Od konca 70. let se je martinovanje razvilo v značilno praznovanje mladega vina, vina in vinske kulture nasploh. Zgodovinski vidik pa ni edini, ki ponuja argumente za obeležitev tradicije tudi kot državni praznik. Pomembni vidiki so tudi gastronomski, gospodarski in navsezadnje kmetijski. 8. 10. 2018 je bil Sloveniji v okviru Evropskega tedna regij in mest v Bruslju podeljen uradni naziv evropska gastronomska regija 2021. Slednje je izjemnega pomena za promocijo nacionalne kulinarike in gastronomije. Spodbuja trajnostni gastronomski turizem, lokalno samooskrbo, poudarja pomen prehrane za zdravje ter zagotavlja podporo malim in srednjim podjetjem. Slovenija je klasična evropska vinorodna dežela, njena posebnost pa je v razdrobljenosti vinogradniške posesti. V Sloveniji vino pridelujemo v devetih vinorodnih okoliših, ki so združeni v tri vinorodne dežele. Pridelek vina je med 800 tisoč in 900 tisoč hektolitri letno. Med 48 gojenimi sortami vinske trte prevladujejo bele sorte vinske trte same. Slovenija sodi med države, v katerih se vinska trta goji na večjem odstotku kmetijske površine kot v preostalih državah članicah Evropske unije. Pri nas je namreč kar 3,4 % vseh kmetijskih zemljišč v uporabi namenjenih za pridelavo grozdja. Čeprav predlog zakona na matičnem delovnem telesu ni dobil zadostne podpore za nadaljnjo obravnavo, naj zaključim tako, da je po mnenju stranke SAB zamujena priložnost za ponovni zagon gostinstva in turizma na splošno. Veliko občin se je že veselilo tega dne, saj ga imajo razglašenega kot občinski praznik. Leta 2021 Slovenija nosi naziv evropska gastronomska regija in bi lahko z državnim praznikom, ne dela prostim dnem, seveda, dodatno potrdila ugled in pozicijo na mednarodnem zemljevidu gastronomskih mojstrov, kulinaričnih odličij in že svetovno priznanih vinogradnikov in vinarjev. Zahvaljujemo se predvsem evropskemu redu vitezov vina za pobudo v upanju, da se bo lahko v bodoče ponovila pobuda in bo uspešno prestala podporo Državnega zbora. Pravijo, da gre v tretje boljše. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Ivan Hršak. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Kolegice in kolegi! Slovenija je kulturno izredno raznolika država, od narečij do navad, običajev in tudi jedi. Kar velja za tradicijo v eni vasi, morda ne velja tudi za sosednjo vas. A vendar nas združuje skupna tradicija, ki je bila izražena skozi zgodovino in nas spremlja že stoletja. Prazniki, kot so martinovo, štefanovo, pa tudi nekateri drugi krščanski prazniki, imajo svoje temelje že v predkrščanskem obdobju. Za naše davne prednike, ki so se naselili na tem območju, je bila značilna globoka povezanost z naravo prek obdelovanja zemlje. Še danes tako predvsem tisti, ki živijo na vaseh in obdelujejo zemljo, praznujejo te prastare praznike. Danes so seveda ta praznovanja v popolnoma drugačni obliki, ki pa na dogodke privabi množice radovednežev. Turistični potencial naše dežele je neverjeten. Če smo v preteklosti dali poudarek predvsem na lepote naših krajev, se v zadnjih letih prebuja tudi bolj kulturna in gastronomska lepota. Praznovanja, kot je kurentovanje na Ptuju, vsako leto privabijo trume turistov, ki so navdušeni nad paleto predstav. Štefanovo vsako leto v določenih krajih ponudi povorke s konji in predstavitvami obrti. Martinovo, kot je izpostavil predlagatelj, pa izrazi našo bogato gastronomsko tradicijo. V Poslanski skupini Desus se strinjamo, da je potencial na tem področju velik. Ljudi v zadnjih letih privabijo razburljive ponudbe hrane in pijače. Oljčno olje, sečoveljska sol, vina, sladice in jedi, to je vse del naše kulture in prav je, da jo predstavimo svojim obiskovalcem, pa tudi mlajšim generacijam, ki so marsikje izgubile stik s preteklostjo. V Poslanski skupini Desus tako pozdravljamo, da se tudi na nivoju države izpostavi našo bogato kulinarično ponudbo. Praznik martinovo, ki ima v Sloveniji že globoko tradicijo, bi tako z opredelitvijo kot državni praznik dobil nov pomen in nov zagon. Kljub temu da predlog ni bil sprejet na delovnem telesu, moramo vsi skupaj izkoristiti njegov potencial. Marsikateri praznik je res namenjen promociji ožjega dela ljudi, vendar v Poslanski skupini Desus menimo, da tu res ne rabimo ločevati. V vseh občinah, krajih in vaseh, ki praznujejo tradicionalne praznike, nikoli ne zavrnejo obiskovalcev, domačih ali iz drugih krajev. Šele na takšnih dogodkih se dejansko vidi gostoljubnost preprostega slovenskega prebivalstva. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo predstavil Jurij Lep. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani minister, državni sekretar, kolegice in kolegi, lep dober dan! Namen predlagane novele, ki jo imamo danes na poslanskih klopeh, je obeležiti 11. november, torej martinovo, kot državni praznik, ki ne bi bil dela prost dan. Z danim predlogom naj bi se simbolno združilo in počastilo vse vinogradnike, vinarje in ljubitelje vina. Ob tem predlagatelj izpostavlja možnost povezave novopredlaganega praznika z občinskimi prazniki, ki so jih nekatere slovenske občine razglasile na ta dan, ter s tem povezane možnosti dodatnega turističnega razvoja posameznih vinorodnih okolišev. Sprašujemo se, ali je tovrstni praznik po vsebini glede na preostale državne praznike, ki jih sicer obeležujemo v Sloveniji, primeren za urejanje v zakonski materiji na državni ravni. Hkrati izražamo pomisleke glede možnega razvrednotenja osnovnega namena in cilja Zakona o praznikih in dela prostih dnevih v Republiki Sloveniji, če bi se še dodatno povečalo število zakonsko opredeljenih prazničnih dni, ki niso dela prosti. Omenjeni dan, martinovo, bi bilo čisto mogoče obeleževati tradicionalno vsako leto tudi na podlagi drugačnega načina izvedbe. Cilj zakona, ki ureja praznike, je namreč določitev prazničnih in dela prostih dni, ki imajo splošen pomen ali pomen za vse ali večino državljanov, zato mora ureditev praznikov in dela prostih dni vsekakor ustrezati dejanskemu odnosu naših državljanov glede pomembnosti določenih datumov, ki jim je treba dati posebno obeležje. Omenjeni predlog bi služil zgolj promociji ozkega kroga ljudi, ne bi pa vplival na višjo kvaliteto življenja ljudi, kar bi moral biti njegov osnovni namen. Zakon o praznikih in dela prostih dnevih sicer trenutno določa 15 dela prostih dni, pri čemer je ureditev v Sloveniji po številu dela prostih dni primerljiva z ureditvami v drugih evropskih državah, in sicer se nahaja v zgornjem delu, kjer se število dela prostih prazničnih dni giblje od 10 do 15. Dodatno pa zakon določa še šest praznikov, ki niso dela prosti dnevi. Od leta 2005 se je tako spremenila sistematika omenjenega zakona z določitvijo prazničnih dni, ki niso dela prosti dnevi. Zato pri tem izpostavljamo, da se s povečanjem števila praznikov, ki niso dela prosti dnevi, ne sledi več temeljnemu namenu zakona ter jasni in primerljivi določitvi prazničnih dela prostih dni v državi. Zato bi bilo smiselno razmisliti o prihodnji ločitvi vsebin. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev se sicer strinjamo, da gre pri predlaganem obeležju 11. novembra za tradicionalno obeleževanje vinskega praznika, ki ima velik pomen za promocijo nacionalne kulinarike in gastronomije, krepi trajnostni gastronomski turizem in prispeva k spodbujanju lokalne samooskrbe, a hkrati predlagani novi praznični dan, to je martinovo, po naši oceni predstavlja odmik od vsebine preostalih praznikov, ki so večinoma verske narave ali pa so vezani na državnost posamezne države in se jim tako v Republiki Sloveniji kot v državah Evropske unije trenutno namenja posebno obeleženje in se jih določa kot državne praznike. Poleg tega ponovno poudarjamo, da so nekatere slovenske občine, še posebej tiste iz vinorodnih okolišev, 11. november že razglasile za svoj občinski praznik. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. V skladu z razlago Komisije za poslovnik z dne 9. decembra 2009 Državni zbor ugotavlja, da je zakonodajni postopek o predlogu zakona končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 23. IN 24. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVI OBRAVNAVI PREDLOGA ZAKONA O UREJANJU PROSTORA IN PREDLOGA GRADBENEGA ZAKONA V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predloga zakonov je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tema predlogoma zakonov je skupina 43 poslank in poslancev s prvopodpisanim dr. Matejem Tašnerjem Vatovcem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade Andreju Vizjaku, ministru za okolje in prostor. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani poslanke in poslanci, lepo pozdravljeni! Pred vami sta dva pomembna zakona s področja urejanja prostora in graditve, zakona, ki urejata neko razmerje med učinkovitimi posegi v prostor, tudi načrtovanjem teh posegov, samogradnjo, samoizvedbo, nadzorom nad le-to. Vpeti so številni deležniki, hkrati pa je to tudi zakonodaja, ki omejuje posege, ki niso sprejemljivi za slovensko krajino, za urbana področja. Skratka, razmerje med posegi in varovanjem prostora v Sloveniji je pomembno in zato smo s prenovo tako Zakona o urejanju prostora kot Gradbenega zakona želeli najti to točko ravnovesja, da omogočimo učinkovite posege, a hkrati kontrolirano poseganje v prostor, graditev, ki je skladna s strogimi okoljskimi, naravovarstvenimi pa tudi ostalimi standardi sodobne družbe. Po drugi strani pa morata biti ta gradnja in to poseganje učinkovita, da investitor, če je gradnja sprejemljiva, lahko svoj cilj doseže v razumnem času. Torej pri obeh zakonih ne gre za neko reformno spremembo, ne gre za postavljanje obstoječega sistema na glavo in uvajanje nekih novih, drugačnih reformnih rešitev, temveč gre predvsem za potrebne spremembe v dveh smereh. Prvič. Tri leta od takrat, ko sta bila uveljavljena, je izvajanje obstoječe zakonodaje postreglo s kar nekaj argumenti oziroma pokazalo na nekaj slabosti teh rešitev in le-te odpravljamo s temi predpisi, po drugi strani pa želimo ob spoštovanju strogih okoljskih in naravovarstvenih standardov gradnjo narediti učinkovito, z manj birokratskimi zapleti in doseganje približno standardov nekega sodobnega razvitega sveta na tem področju. Zakaj sta nova zakona? Nova zakona sta zato, ker je bila pravzaprav popravljena kar cela kopica členov, in če bi šli z novelo, bi bila ta zelo zelo nepregledna. Posledično smo se tudi zaradi lažje obravnave odločili za dva povsem nova teksta. Zakonodaja je bila usklajevana z zelo širokim krogom, z nevladnimi organizacijami, Gospodarsko zbornico, Inženirsko zbornico, arhitekturno zbornico, z občinami, in v največji možni meri tudi usklajena. Naj uvodoma tudi podčrtam, da se morebiti izognemo razpravam v prihodnje, da smo z nevladnimi organizacijami dosegli dogovor glede stranske udeležbe v teh gradbenih postopkih, zlasti pri izdaji integralnega gradbenega dovoljenja, in da bomo koaliciji in tudi državnemu zboru širše predlagali amandmaje, kajti ta tekst nevladnim organizacijam ne priznava statusa stranske udeležbe v postopkih integralnega gradbenega dovoljenja. Vlada bo podprla amandmaje v smislu, da se jim ta status da, kar pomeni, da se s tem tudi odpravlja pravzaprav edini pomislek zoper ta zakon. Kaj so ključne rešitve? Morebiti zelo na hitro, zlasti na področju graditve jih bom nekaj naštel, približno 10. Prvič. Možnost gradnje objektov, ki ne potrebujejo presoje vplivov na okolje z dokončnim gradbenim dovoljenjem, se pravi, ko je odločba izvršljiva, je možno tudi graditi. Doslej je bilo možno graditi le na podlagi pravnomočnega gradbenega dovoljenja. To pomeni bistveno prej. Vzpostavljena je zakonska osnova za tako imenovano eGraditev. Želimo, da se izdaja gradbenih dovoljenj odvija elektronsko, kar pomeni, da bo celoten potek vlog, pridobivanja dokumentacije, tudi spremljanja, v kateri fazi je gradnja, in ne nazadnje tudi sama izdaja gradbenega dovoljenja v povsem elektronski, digitalizirani obliki. To je pomemben korak, za to potrebujemo še kar nekaj časa, vendar je predvideno, da bo do konca leta 2024 to tudi popolnoma zaživelo. Poenostavljajo se rešitve glede začasnih objektov, zlasti skladišč. Pri gospodarskih subjektih je pogosto zaradi razvoja potreba po graditvi in je možno skladišče ob gospodarskih subjektih postaviti kot začasni objekt za dobo treh let in v tem času to tudi ustrezno legalizirati. Precej poenostavitev predvidevamo pri pridobivanju uporabnega dovoljenja za enostanovanjske hiše. Možno bo pridobiti uporabno dovoljenje na podlagi gradbenega dovoljenja in izjave nadzornega organa, da je gradnja skladna s predpisi in z izdanim gradbenim dovoljenjem oziroma dokumentacijo. Precej poenostavitev je glede objektov daljšega obstoja. Premikamo letnico v 2005 in bo možno za vse objekte pred tem pridobiti to dovoljenje, ki v določeni meri nadomešča gradbeno dovoljenje. Občine bodo poslej izdajale mnenje o skladnosti gradnje s prostorskim izvedbenim aktom, kar bo bistveno poenostavilo pridobivanje gradbenega dovoljenja. Ne bo več konfliktov med uradniki upravnih enot, ki izdajajo gradbeno dovoljenje, in občinami glede skladnosti. To je pomemben korak, da bo možno v primerih, kadar gradnja ni sporna, kadar so nosilci urejanja prostora enotni in kadar ni pritožnikov s strani stranskih udeležencev, dobiti gradbeno dovoljenje v 30 dneh. Nadzor nad nezahtevnimi objekti bodo poslej lahko izvajale tudi občine oziroma občinski redarji. Pogosti so spori med ljudmi, ki se reflektirajo prek prijav in prek inšpekcijskih postopkov. Inšpektorji imajo polne roke dela tudi zaradi tega in prav je, da se za bolj enostavne stvari izvede nadzor tudi prek občinskih nadzornih služb. V primeru zahtevnejših inženirskih objektov bo možno fazno pridobivanje, faznost prijave gradnje in posledično tudi faznost pridobivanja projektov za izvedbo. Namreč, pri projektih, ki trajajo od tri do štiri leta, kot je pri nekaterih večjih, zlasti energetskih objektih, je nesmiselno pridobiti projekte za izvedbo ob začetku gradnje za vse faze gradnje, tudi za tiste faze, ki bodo na vrsti šele čez dve, tri leta. Potem uvajamo principe krožnega gospodarstva. Pri izkopih oziroma pri gradnjah se namreč pojavlja vrsta izkopov in ostalega, kar je možno ponovno uporabiti pri gradnji. To celoviteje urejamo s tem zakonom. Precej je dilem tudi glede plačila komunalnega prispevka. Z zakonom predvidevamo kompromisno rešitev, da se, ko bo vzpostavljena kompletna eGraditev, se pravi ta elektronski sistem, plačilo komunalnega prispevka uvede ob pričetku gradnje, ne pa v fazi pridobivanja gradbenega dovoljenja. Dokler še ne bo elektronskega sistema v polnem življenju, pa predvidevamo plačilo komunalnega prispevka tako kot sedaj pred pridobivanjem gradbenega dovoljenja. Še kar nekaj je rešitev, ki so nastavljene tako, da po eni strani podpiramo strokovnost, hkrati pa tudi učinkovitost pri gradnji. Samo še glede zakona o urejanju prostora. Vsi, ki imate kakorkoli stik z lokalnimi skupnostmi, veste, da so ti postopki enostavno predolgi. Zato jih skrajšujemo, nekatere faze postopkov odpravljamo in uvajamo tako imenovani projektni pristop. Želimo namreč, da se izdelovalci prostorskih izvedbenih aktov skupaj s pobudniki, torej z občinami in potencialnimi investitorji, projektno lotijo teh sprememb ali celo prostorskih izvedbenih aktov, to uskladijo z nosilci urejanja prostora, še preden gredo zadeve formalno v postopek, zaradi tega da je potem formalni postopek čim krajši in hkrati čim bolj učinkoviti, kajti v tej neformalni fazi se da veliko več uskladiti, vsi so nekoliko bolj odprti do iskanja rešitev, manj formalni in posledica je tudi, da sta dogovor in kompromis bližje. Spoštovani, menim, da smo naredili na ministrstvu in tudi sicer veliko delo. Gre za pomembno spremembo, ki ni reformna, je pa pomembna za učinkovito gradnjo, gradnjo, ki bo skladna z vsemi okoljskimi in tudi prostorskimi standardi, kar je ne nazadnje ključni cilj predlogov obeh zakonov. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil Ljubo Žnidar. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, kolegice in kolegi! Gradbeni zakon in zakon o urejanju prostora sta v zelo tesni povezavi in sta soodvisna drug od drugega, zato oba zakona obravnavamo skupaj. Bistveni namen obeh zakonov je kot prvo, da se skrajša birokracija vseh postopkov, in kot drugo, da se uvede vse podatke in postopke v digitalno obliko, kar bo pospešilo vse procese v hitrejše reševanje. Če se spomnimo nazaj, pri vsakokratni novelaciji gradbenih in prostorskih zakonov je bilo na nek način v narekovajih rečeno, skrajšali bomo postopke, v resnici so se pa vedno podaljšali. Tokrat prehajamo v digitalno obliko, obvladovanje bo evidentneje in dejansko stvarno hitrejše, tako da jaz verjamem, da s tem zakonom bo pa dejansko ta zaveza, da se bodo postopki skrajšali, tudi uresničena. Z današnjim dnem, ko oba zakona prehajata v prvo branje, se zakona dajeta tudi v javno obravnavo. To je poziv vsem strokam s tega področja, da predlog proučijo in da podajo vse svoje strokovne sugestije za oba zakona. Vsa krovna stroka je tudi že v sami osnovi sodelovala pri pripravi predloga obeh zakonov, ki sta na mizi, tako kot so ZPAS, Inženirska zbornica, Gospodarska zbornica, obrtna zbornica, združenja občin, fakultet, inštitutov in ostalih. S prenovo oziroma novelacijo se nadgrajuje dosedanje že uveljavljene postopke. Na podlagi ugotovljenih pomanjkljivosti in napak se popravlja in dopolnjuje obstoječe normativne rešitve, tako da bo omogočeno hitrejše reševanje in učinkovitejše izvajanje postopka v zvezi z gradnjo pri enakem zagotavljanju varovanja vseh javnih interesov ter upravne varnosti vseh udeležencev pri graditvi. Naj povzamem izboljšave. Verjamem, da se bodo danes te večkrat ponovile, ker je kar nekaj izboljšav, ki bodo postopke korenito pospešile. Možnost pridobitve gradbenega dovoljenja po skrajšanem ugotovitvenem postopku v roku 30 dni v skladu z Zakonom o upravnem postopku ter njegova obravnava prek državnega portala eProstor ter eGraditev. Da ne bo teh 30 dni razumljenih kot zavajanje, to je seveda ciljni rok, ko bo dejansko celoten e-sistem vzpostavljen. Da ne bo kdo mislil, da mislimo, da bo dejansko to že od jutri naprej. Potrebno je počakati, da se eGraditev in eProstor vzpostavita. Vzpostaviti je potrebno tudi pravno podlago za poslovanje v elektronski obliki. Izdajo gradbenega dovoljenja, da bo res možna v roku 30 dni, omogoča tudi dejstvo, da upravna enota ne bo več preverjala vsebinske skladnosti s prostorskim aktom, temveč bo sedaj ta pristojnost prenesena na občino, ki je sama izdelovalec in pripravljavec tega prostorskega akta. V postopku pridobivanja gradbenega dovoljenja bodo občine izdajale en dokument, ki združuje vsebino, lokacijsko informacijo ter potrdilo o namenski rabi. Zakon ponovno omogoča, da investitor na lastno odgovornost začne z gradnjo že po dokončnosti gradbenega dovoljenja, kadar gre za objekte, ki niso vezani na vplive na okolje. Določa se tudi možnost izvedbe obravnave s pomočjo avdiovideo tehnike. V tem času covida smo se to skoraj vsi naučili, najbolj pa so se to naučili naši šolarji, ki so se dejansko praktično eno leto šolali s to tehniko. In seveda, ta tehnika je hitrejša in tudi tu jo bo moč uporabiti. Podjetniki bodo lahko začasno, tudi do tri leta, postavili na svojem dvorišču skladišča poleg obstoječih objektov ter po potrebi vzporedno pridobivali gradbeno dovoljenje za tak objekt. Uvaja se manjšo rekonstrukcijo, kar premošča vrzel med vzdrževalnimi deli in rekonstrukcijo. Če navedem primer, menjava oken ali pa menjava strešne konstrukcije, eno je vzdrževalno delo, drugo je pa dejansko rekonstrukcija. Tako da sedaj je ta ločljivost jasna in ločena. Odmera komunalnega prispevka se izvede po pridobitvi gradbenega dovoljenja, to se pravi pred pričetkom gradnje. Ta določba se ne uporablja takoj, ampak po vzpostavitvi elektronskega poslovanja. Takrat ko bo vzpostavljeno elektronsko poslovanje, bo možen eksakten in dosleden nadzor nad prijavo pričetka del, kar je tudi rok za poplačilo komunalnega prispevka. Tukaj je nekaj pomislekov določenih občin v samem postopku. V javni razgrnitvi bodo občine podale svoje sugestije, dejansko pa bodo z vzpostavitvijo eGraditve in eProstora evidentirane in obvladovane vse eventualne zlorabe. V tem načinu je dejansko manevrski prostor zlorab pri poplačilu komunalnega prispevka mogoče obvladovati, saj je možno zelo natančno evidentirati. Tu prvo mnenje Skupnosti občin in Združenja mestnih občin že imamo, ampak vseeno še vedno tečejo dogovori in tudi občine bodo podale še nadaljnje sugestije ob podanih obrazložitvah in odgovorih obema združenjema. Inšpekcijski nadzor nad nezahtevnimi objekti lahko izvajajo tudi občinske inšpekcije. Kot novost se pod določenimi pogoji ponuja možnost uporabe materialov in proizvodov, ki so že bili v uporabi, s čimer se sledi načelom trajnostnega in krožnostnega gospodarstva. Seveda gre za racionalno uporabo gradbenih materialov, da jih ne zavržemo. Omogoča se pridobivanje uporabnega dovoljenja za enostanovanjske hiše na lažji in cenejši način. Za objekte, zgrajene do 1. 6. 2018, se določa manjši obseg prilog in z gradbenim dovoljenjem, kar je osnova. Ohranjajo ter deloma se dopolnjujejo določbe, ki se nanašajo na legalizacijo, in sicer tako, da se omogoči legalizacija tudi za dele objekta. Hkrati je jasno določeno, da mora biti nelegalni objekt dokončan, da je mogoče izdati odločbo o legalizaciji, ki se šteje za uporabno dovoljenje. Omogoča se lažje pridobivanje dovoljenja za obstoječi objekt daljšega obstoja, to je mišljeno za tiste objekte, ki so bili zgrajeni pred 1. 1. 2005. Vzporedno mora biti seveda vzpostavljena pravna fikcija izdanega uporabnega dovoljenja za enostanovanjske stavbe, ki so bile zgrajene v skladu z gradbenim dovoljenjem pred 1. 6. 2018, kar sem že prej navedel. Za primere, ko je treba zaradi naravne in druge nesreče poškodovani objekt čim prej sanirati, pa se uvaja možnost vzpostavitve v prvotno stanje le na prijavi pričetka gradnje. Začasni objekti, med njimi postavljeni v primeru izrednih razmer, se lahko ravno tako postavijo na tak način. V primeru odstranitve objektov, ki se dotikajo ali so v oddaljenosti do enega metra od zasebnih objektov, se ponovno zahteva pridobitev gradbenega dovoljenja. Vzpostavlja se obvezen pregled dokumentacije za izvedbo v primeru, ko je projekt izdelan na podlagi tako imenovane nepriporočene metode. Kaj je nepriporočena metoda? To se pravi, da je nek projekt zgrajen mimo nekih strokovno-tehničnih smernic. Tudi take objekte imamo in je prav, da se tudi ta možnost tu vzpostavi. Novost je določba, ki omogoča uvedbo postopka izdaje gradbenega dovoljenja brez priloženih dokazil o pravici graditi za infrastrukturne objekte. Govorim o velikih, dolgih linijskih objektih državnega pomena, ker gre za državno infrastrukturo, daljnovode, avtoceste in tako naprej, kjer je izjemno veliko število parcel, s tem tudi izjemno veliko lastnikov. Kar nekaj primerov slabe prakse iz preteklosti poznamo, recimo ko je ena parcela držala nek postopek pol leta ali celo več za objekt, ki je dolg, ne vem, 30 kilometrov. Upravni organi bodo v postopkih izdaje gradbenega dovoljenja morali dosledno upoštevati mnenje pristojnih organov in organizacij, ki nastopajo kot mnenjedajalci v postopku, kar velja tudi za opravljanje skladnosti gradnje s prostorskimi akti, kjer je mnenjedajalec občina. Ustrezneje se ureja postopek prevlade javnih koristi, kjer ima Ministrstvo za okolje in prostor pristojnost, da izda gradbeno dovoljenje. Tudi tu so takšni izredni primeri in Ministrstvo za okolje in prostor ima to pristojnost. Na novo se v gradbenem zakonu ureja postopek v zvezi z odlogom izvršbe, s katerim se sledi odločbi Ustavnega sodišča, tako imenovana pravica do spoštovanja doma. Govorim o rušenju. Poznamo primer slabe prakse. Tudi ta zadeva je urejena na podlagi odločbe Ustavnega sodišča in vnesena v sam zakon. Sprosti se pravni promet z nepremičninami, ki nimajo uporabnega dovoljenja. V tem primeru se lahko pravni promet sprosti, vendar kupec vedoč in zavezujoč prevzame vse vedenje, kakšne so dejansko obveznosti iz tega naslova. Možnost odloga v zvezi z obratovanjem, čeprav nima gradbenega dovoljenja ali uporabnega dovoljenja. Tu gre predvsem za kakšne večje infrastrukturne projekte, daljnovod ali kak odsek avtoceste in tako naprej, tako da tudi tu se vzpostavlja ta možnost. Še nekaj o zakonu o urejanju prostora. Tu je cilj povezati lokalno, regionalno in državno raven na področju prostorskega načrtovanja, opremljanja stavbnih zemljišč in upravljanja z nepremičninami. Z obstoječimi zakoni je bila ta tema zelo na široko, tolmačenja so bila različna. Bilo je kar nekaj negativnih primerov prakse, predvsem zaradi številnih veljavnih oblik prostorskih načrtov je bila kar zmeda. S predlaganim zakonom se najbolj korenito spreminjata združeni postopek državnega prostorskega načrtovanja in izdaja celovitega dovoljenja, ki vključuje gradbeno dovoljenje objektov s posebnimi vplivi na okolje. Zakon v veliki meri upošteva tudi podnebne spremembe, saj je načelo trajnostnega in urejenega prostora s tem dopolnjeno in je prostorske ureditve treba načrtovati na način, da so podnebno varne in nevtralne ter omogočajo zmanjšanje vplivov podnebnih sprememb. Predlagatelj je tudi mnenja, da bodo le standardni in povezljivi prostorski podatki lahko bolj ustrezna podlaga za potrebe prostorske, zemljiške in davčne politike v Sloveniji, za spremljanje doseganja ciljev trajnostnega razvoja ter tudi omogočiti kakovostno in strokovno utemeljeno podporo pri odločanju v nadaljnjem prostorskem razvoju. S tem bo bolj jasen in pregleden sistem prostorskih aktov, urejena nadgradnja prostorskega strateškega načrtovanja na regionalnem nivoju ter tudi načrtovanju na morju, ki ga tudi imamo. Vzpostavitev projektnega vodenja pri državnem prostorskem načrtovanju z aktivnejšim sodelovanjem nosilcev urejanja prostora. Nadgradnja procesa priprave občinskega podrobnega načrta kot temeljnega prostorskega akta občine z namenom njegove učinkovitejše obravnave. V sedanjem času, če navedem primer, so postopki priprave občinskega podrobnega načrta na občinah absolutno predolgi. Pogosto se dogaja, da pripravljavci podrobnih občinskih prostorskih načrtov ta krovni občinski akt pretirano širijo s številnimi prostorskimi podatki, kar v večini primerov sploh ni potrebno. S tem pa se ti postopki samo podaljšujejo do same realizacije. Posodobitev ukrepov zemljiške politike z namenom boljše izkoriščenosti prostora, razvoja stavbnih zemljišč in gospodarjenja občin s stavbnimi zemljišči. Zakonodaja je prijazna in upoštevajoča do nevladnih organizacij. Pri vodenju projektov se sedanja absolutna pristojnost arhitektov porazdeli tudi na ostalo inženirsko stroko. Prav je, da ima glede na namen objekta oziroma projekta to možnost tudi ostala inženirska stroka. Poglavitne rešitve, ki jih Vlada navaja, se bodo testno preverjale v sklopu posameznih nalog in izvajale na območjih izbranih občin in razvojnih regij. Za konec naj navedem še en sedanji primer slabe prakse. Arhitekti se s svojim delom na določenih projektih izogibajo območij določenih upravnih enot, ker so roki reševanja vlog nerazumno dolgi, s številnimi novimi in novimi zahtevki za dopolnitev. In to izključno z namenom, da upravna enota na resornem ministrstvu dokazuje in upravičuje svoje delo s številom upravnih postopkov, kar je seveda popolnoma nedopustno, ampak v praksi se to dogaja. Naj navedem konkretno. V Sloveniji imamo upravno enoto, kjer je povprečen čas od vloge do izdaje gradbenega dovoljenja kar 261 dni. Govorim o povprečju. To pomeni, da polovica postopkov traja še dlje. Cilj in želje gospodarstva, vseh poslovnih investitorjev, zasebnih investitorjev, fizičnih oseb in ne nazadnje tudi države, ki je največji investitor, je, da je gradbena zakonodaja prijazna, ne pa cokla v vsesplošnem hitrem razvoju. S tem bomo hitreje sprejemali prostorske akte in skrajšali čas pridobivanja gradbenih dovoljenj. Da o precejšnjih finančnih prihrankih niti ne govorimo. V Slovenski demokratski stranki bomo oba predloga, gradbeni zakon in zakon o urejanju prostora, seveda podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Liste Marjana Šarca bo predstavil Edvard Paulič. Izvolite.
Predsedujoči, hvala za besedo. Gospod minister, kolegice in kolegi! Prostor je omejena dobrina in od nekdaj predstavlja naravno mesto, okoli katerega se je odvijal družbeni razvoj. Pogostokrat ravno pri gospodarjenju s prostorom trčijo na eni strani zasebni interesi ob javni interes na drugi strani. Kot moderna družba bi morali razumeti občutljivost in pomembnost javnega interesa, posebej ko gre za urejanje našega življenjskega okolja. Temelj kakršnekoli javne politike ravnanja z okoljem bi moralo biti razumevanje javne koristi in javnega interesa. Vsebino obeh pojmov konkretizira in zapolni prav zakonodajalec, zato je še kako pomembno, kakšne zakone sprejemamo na področju varovanja okolja in gradbene zakonodaje. Gradbeno-prostorska zakonodaja je prav zaradi zaščite javnega interesa izjemnega pomena. Oba zakona, ki ju danes obravnavamo, bi morala ne samo naslavljati temeljne problematike na področju graditve objektov in urejanja prostora, ampak bi morali tudi poenotiti razdrobljeno ureditev in preglednejše urediti, dolgotrajne in komplicirane postopke narediti učinkovitejše, in še več, oba predloga zakona bi morala dosledno spoštovati tudi varstvo narave in okolja. Dejstvo, da predlog gradbenega zakona restriktivno spreminja prav določila glede stranskih udeležencev v postopku izdajanja gradbenega dovoljenja, ni v duhu zagotavljanja teh temeljnih vodil. Prav okoljevarstvene nevladne organizacije so tiste, ki so velikokrat branik javnega interesa in varstva naravnega okolja, Vlada pa jih z novim predlogom želi popolnoma omejiti v njihovem poslanstvu. Ni nepomembno poudariti, da ima stranski udeleženec v vsakem upravnem postopku vsebinsko pomembno vlogo, in s tem ko želi Vlada okoljevarstvene organizacije črtati iz kroga stranskih udeležencev, svojemu okolju ne delamo nobene koristi in dodane vrednosti. Potrebno je iskreno povedati, ta rešitev v zakonu je slaba. Glede na že prej omenjeno pomembnost javne koristi, bi v LMŠ radi opozorili še na eno ne dobro rešitev zakona o urejanju prostora. V novem 19. členu Vlada občutno krči pogoje, pod katerimi lahko ena javna korist prevlada nad drugo javno koristjo. Tako imenovani institut prevlade javne koristi po novem ne bo več pogojen s štirimi pogoji, ki morajo biti izpolnjeni kumulativno, torej združno, pač pa je za uporabo tega instituta, kjer o javni koristi odloča Vlada, predviden zgolj in samo en pogoj, in to je, da je predvideni učinek javne koristi, ki prevlada, večji od škodljivih posledic za javno korist, ki je prevladala. To preprosto pomeni, da si Vlada z novim predlogom jemlje bistveno večjo diskrecijsko pravico odločati o tem, kdaj javna korist, recimo postavitve industrijskega obrata, prevlada nad javno koristjo varstva okolja. Glede na izkušnjo, ki smo jo imeli pri poskusu uveljavitve spornega predloga novele Zakona o vodah, v Poslanski skupini LMŠ dvomimo o dobronamernosti takšne spremembe. Dodane vrednosti po našem mnenju ne prinaša niti nova ureditev javnih arhitekturnih natečajev. Po novem ti namreč ne bodo več obvezni. V Poslanski skupini LMŠ smo prepričani, da bomo na ta način izgubili enega izmed najbolj kvalitetnih, inovativnih in transparentnih načinov umeščanja javnih objektov v prostor. Tovrstni objekti, javni infrastrukturni natečaji so med drugim tudi priložnost za vse mlade neuveljavljene arhitekte in projektante. Najpomembneje pa je, da se z javnim infrastrukturnim natečajem prostor in umeščanje v prostor obravnavata celostno, kar je za kvaliteto bivanjskega okolja ključnega pomena. Gradbeni zakon prav tako uvaja spremembe glede udeležencev postopka izdaje integralnega gradbenega dovoljenja in njihovega pravnega varstva. In čeprav v LMŠ v grobem razumemo namero Vlade, da upravne postopke v integralnem postopku karseda poenostavi in pohitri, pri tem ne gre spregledati mnenja Upravnega sodišča. Po njihovem mnenju gre predlagana razbremenitev upravnih organov na račun sodnih organov, saj bi se pripad zadev na upravnem sodišču znatno povečal. Gre namreč za to, da je tudi v integralnem postopku, ki je kasneje predmet sodnega varstva, potrebna okoljska presoja nameravane gradnje, kar zadevo dela zahtevno tako v dejanskem kot v pravnem smislu. V tovrstnih postopkih največkrat trči veliko različnih interesov, zaradi česar je potrebno v okviru pravnega varstva izvesti tudi glavne obravnave, dokazovanje z izvedencem in podobno, kar vse vpliva na zahtevnost in dolgotrajnost sodnega postopka pred upravnim sodiščem. Opozorilo upravnega sodišča, da je rok za odločanjem v upravnem sporu prekratek, je po našem mnenju torej na mestu, zato še naš poziv vladnim predstavnikom, da naj vendarle prisluhnejo opozorilom in priporočilom strokovne javnosti. Oba, tako gradbeni kot zakon o urejanju prostora, v osnovi nista slaba, bi ju pa bilo potrebno popraviti in uskladiti vsaj v tistih delih, kjer vas, spoštovani gospod minister, na neživljenjske in strokovno neustrezne rešitve opozarja strokovna javnost. Govorim na primer o Zbornici za arhitekturo in prostor Slovenije, Skupnosti občin Slovenije, Združenju mestnih občin Slovenije in o Upravnem sodišču. Nekatere spremembe so bile v predlog besedila ponovno vključene šele v sklepni fazi, ko je bila javna obravnava že pri koncu in je bilo besedilo že v vladnem informacijskem sistemu. To seveda ni v duhu odprte in transparentne javne obravnave in v LMŠ nas žalosti, da ste si na Ministrstvu za okolje in prostor ponovno privoščili enak manever kot pri obravnavi novele Zakona o vodah. Glede na to, da je danes šele prvo branje in nas verjetno čaka še bolj podrobna obravnava na matičnem odboru, v Poslanski skupini LMŠ dopuščamo možnost, da koalicija tokrat vendarle prisluhne kakšnemu našemu predlogu in v nadaljevanju postopka zakonsko besedilo popravi oziroma izboljša. Danes torej glede na vse povedano predlogoma gradbenega zakona in zakona o urejanju prostora ne bomo nasprotovali.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil dr. Franc Trček. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod minister z ekipo, preostali, lep pozdrav! Vzel si bom kar nekaj časa, me pa malo žalosti, da ob tako pomembni zakonodaji verjetno ob prvem branju ne bo kaj dosti razprave pa da nas je tako malo v dvorani. Zakaj? Od prostora in časa spočetja vsakega od nas skozi celo življenje do smrti, do post mortem, do razgradnje, do tega, kako se nas spominja in opominja, smo vsi ljudje, je vsak od nas človek, je bitje prostora, časa. Že Immanuel Kant nas je naučil, da sta to apriorni kategoriji duha. To, kar v ožjem smislu imenujemo arhitektura ali urbanizem, pa če hočete infrastruktura, komunala in tako naprej, mora biti trpežno, trajno, tudi amortizacija nam ne sme požreti preveč penezov, mora biti funkcionalno in ne škodi tudi, če je lepo, estetsko. Tisti, ki ste študirali te študije, veste, koga citiram, objemanje časa in prostora. Ker potem tudi navsezadnje bolj kvalitetno in tudi dlje časa in bolj zdravo vsi skupaj živimo. Te besede, ki sem jih zdaj izrekel, so besede, ki jih vedno izrečem na uvodnem predavanju kateregakoli študija, kjer predavam ali sem predaval prostorske teme. Izhajajoč iz tega so ti zakoni vedno neka živa materija. Mlajše generacije bi rekle: »Work in progress.« Jaz osebno bi si želel, pa tudi Socialni demokrati, kjer sem prva trobenta tega področja, da bi to uredili na način, kot ga recimo ureja ena od skandinavskih držav. Imaš en kvaliteten krovni zakon in imaš en zelo dober zakon o presojah vplivov na okolje. Pa ne zaradi tega, ker bi kdo nagajal, ampak zaradi tega, ker je to potrebno. Veste, kot se reče malo v new age maniri, predniki so nam dali na posodo okolje in prostor, če omenim ime ministrstva, in mi moramo skrbeti za to, da ga vnuki in vnukinje in njihovi vnuki dobijo v takem in takem stanju. Kakšno je stanje politične in obče kulture v neki ustavni parlamentarni demokraciji, se zelo lepo vidi skozi prostorsko zakonodajo in skozi to, ali se te prostorske zakonodaje držimo ali ne. Skratka, ali imamo nek prostorski red ali ne. Kakšna je razslojenost ali kvaliteta življenja v neki družbi, veste, se pa zelo lepo vidi, že če se peljete po avtocesti in pred mesti in gledate, koliko stavb, zlasti individualnih gradenj, je brez, po domače povedano, fasade. Recimo ena od sprememb, ki se jih tukaj uvaja, pa bo desna stran gotovo malo populistično to izkoriščala, je v ljudskem jeziku povedano to, da boš uradno lahko šel v bajto živet, če še ne bo imela ovoja ali fasade, po drugi strani bomo tulili, kako se gremo zeleno, energetsko varčno in tako naprej. Ampak seveda ne moremo kriviti ljudi, ljudje enostavno penezov nimajo. Saj očitno še minister Dikaučič nima penezov, da bi tisti komunalni plačal, ki ni majhen za tisto občino, bodi odkrito povedano. Enega od teh dveh zakonov spreminjamo tudi zaradi tega, ker nam je malo ustavec rekel, da moramo. Ta drugi zakon, ZUreP, pa vsebuje neke nastavke, ki bi lahko bili oziroma so ustavno sporni. Veste, pri tovrstnih zakonodajah, ne le pri nas, povsod, sta dva ključna izziva. Različne družbe, države imajo različno teritorialno organizacijo delovanja. Pri nas imamo to, kar v ožjem smislu imenujemo država, nacionalna raven, in občine, kar je v osnovi lokalna samouprava, tudi z neko svojo avtonomijo, in po drugi strani tu trčijo razne stroke, ki se s tem ukvarjajo. V tistih spremembah gradbenega ali prostorskega trojčka pod Cerarjevo vlado – tisti, ki imate spomin – je nekoliko preveč prevladala, dajmo reči, arhitekturna stroka. Takrat, se spomnite, so zlasti krajinske arhitektke in arhitekti upravičeno opozarjali, da so nekoliko spregledani. Jaz sem v šali rekel, da me to čudi, ker imata tako sedanji predsednik Vlade kot tisti človek, ki je vsaj za zadnjega predsednika Vlade kriv skoraj za vse pa stanuje v Murglah, hčeri, ki sta obe krajinski arhitekti in sta tudi študirali v tujini. Vsaj tu smo si enaki, kajne, amen. Mi živimo v 21. stoletju, veste. Ko sem se jaz rodil v nekem učiteljskem stanovanju v podružnični osnovni šoli v belokranjski vasi Zilje, smo od infrastrukture imeli v šoli pa v stanovanju elektriko. Nismo imeli kopalnice, nismo imeli tekoče vode, imeli smo šterno, umival sem se v lavorju, pa se ne čutim prikrajšanega kot kakšna gospa zaradi sadnega jogurta, ki sem ga mogoče začel jesti po dvajsetem. Zakaj to omenjam? V 50 letih se je marsikaj spremenilo in politika se ne sme ujeti na uzance ene, druge ali tretje stroke. V 21. stoletju se s problematiko okolja in prostora ukvarja cel niz strok in bi si želel, da smo tu malce bolj skandinavski v zakonodaji. Zaradi prevelike količine sproščene energije, ker smo notorično tozadevno potratni, imamo spremenjeno, večjo intenziteto ujm. Dovolj je, če vam katerikoli elektro Slovenije da 20-, 30-letni graf, število ujm, pa vrže štrom dol in tako naprej. Kaj to pomeni? To tudi pomeni, da moramo oziroma bomo morali pri prostorskih problematikah v veliko večji meri upoštevati meteorologinje in meteorologe. V Ljubljani je bila velika debata, ko se je – katera že? – frančiškanska cerkev na novo pobarvala, kako je zdaj to. Ko se nekaj gradi, bomo morali upoštevati tudi nekoga, ki se razume, kot temu rečemo učeno, na kromatiko, pa je mogoče končal ALU. In še in še bi lahko našteval. Jaz prihajam iz stroke analitičnega družboslovja sociologije, kjer smo mogoče v tem koktajlu sicer ne licencirani kot inženirji ali pa arhitekti ali pa urbanisti, ampak smo tisti, ki znamo najbolj predvideti konfliktnost nekih interesov v prostoru in se tudi pripraviti na tozadevna reševanja. Ena konfliktnost, ki je v ZUreP, je recimo konfliktnost med tem, kaj je pristojnost nacionalni ravni in kaj je pristojnost ter avtonomija lokalne samouprave občin, na kar vas tudi v dopisih opozarjajo iz enega od združenj, SOS, kjer imajo očitno neko ekipo, ki zelo dobro in zelo temeljito dela to, kot tudi iz ljubljanske mestne občine, kot tudi iz občine Piran. Žalosti me, da je tisti mariborski dopis zgolj enostranski, kar nekako kaže na podhranjenost tega resorja že v drugi največji slovenski občini. Če resno berem to zgodbo, se tam notri zapiše, da je ministrstvo, na katerem ste, gospod minister, v bistvu pristojno, odgovorno za strategijo prostorskega razvoja Republike Slovenije. To ni res. Strategije se sprejemajo tu, nas 90 je odgovornih za katerokoli strategijo. Resorno ministrstvo je zgolj odgovorno, da pripravi zelo dober osnutek s širokim naborom deležnikov, tako strokovnih, skozi neka strokovna cehovska združenja, če se tako izrazim, kot tudi civilnodružbenih. Potem imamo neko problematiko, na katero opozarja Občina Piran, pa bi tudi ostale – koliko? – ena, dve, tri občine priobalnega pasu lahko opozorile, kako se srečata, če hočete, država, ministrstvo in lokalna samouprava na tej lepi problematiki dobrih 46 kilometrov našega priobalnega pasu. Takrat sem zelo pozdravil to, da uvajamo regionalno prostorsko načrtovanje, potem ko smo 30 let dejansko bili brez resnega urbanizma. Države, ki mislijo same sebe, se seveda na nacionalni ravni najprej zmenijo, kaj bodo z okoljem in prostorom počele, potem se na regionalni ravni zmeni to nekoliko bolj operativno, potem se na ravni OPN-jev zmeni še bolj operativno, potem gremo pa v OPPN-je, kjer detajliramo. Za tiste, ki v tem niste tako doma. Nikakor pa ne morem sprejeti dejstva, kot je zdaj zapisano v zakonodaji, da bodo te RPN-je izvedbeno pisali – kdo? Nek privesek na regionalnih razvojnih agencijah. Regionalne razvojne agencije imajo nek drug namen intermediatorja med dvema ravnema oblasti, ki se je v bistvu sfižil, zato ker nimajo pasovnega financiranja. Kvečjemu obratno bi moralo biti. Pa ne zaradi tega, da delamo neke urade ali nekaj nekaj zaradi nečesa, mi bi na neki regionalni ravni potrebovali neke ekipe. Saj ne rabi biti to 500 ljudi, 10, 12 ljudi iz različnih strok, ki bi resno delali RPN-je kot žive dokumente in jih tudi spremljali in popravljali z lastno avtonomijo, z lastnimi finančnimi viri in ne s podrejenostjo nekim RPN-jem ali komurkoli. Nekaj takega, kar je v Ljubljani bil in še vedno, se mi zdi, je LUZ – Ljubljanski urbanistični zavod, ki je imel več ljudi. V Mariboru smo tudi nekaj podobnega imeli, pa je napol zvodenelo. Tukaj se mi potem postavlja tudi strokovno vprašanje, ali je delitev Slovenije na nekih 12 regij, ki izhaja iz razvojnih regij, predrobna členitev. Po sili zadev sem se avtomobiliziral nazaj in zdaj vsi ugotavljamo – pa ne jočem, ker si ne predstavljam, da bi se zdaj vsi morali umikati, ko se poslanci peljemo na šiht – da imamo na cestah vedno večjo norišnico. Pa folk je tudi izčrpan od tega covida in tako naprej. Ampak veste, če mi gledamo ljubljansko urbano regijo, v praksi to niso samo tiste občine, ki jo formalno sestavljajo. Koliko jih je? 26, 27, Dušan, tam nekje? Ampak če gledamo to aksialno, je to, po domače povedano, cela Gorenjska, cela Notranjska, verjetno še del Primorske, del Štajerske, del Dolenjske. In zdaj, kako to misliti regionalno? Določene, bolj razvite infrastrukturne družbe, bolj misleče, so šle v zmanjšanje števila občin ravno na osnovi tega, ker so pač dojele, da so infrastrukturno že na tej ravni, da potrebujejo večje agregacije v prostoru, kjer bodo še naslednjo raven mislile in delale, recimo Danska je tak primer, avstrijska Štajerska je šla v to, celo Albanija je šla v to. Nimam iluzij, da se bo to pri nas zgodilo, očitno pa ima predlagatelj neko iluzijo, da bodo na ravni občin imeli – kako to poimenujejo? – neke vrste občinskega urbanista. Pa prosim vas lepo, tega Maribor nima. Janković ima gospoda Koželja, z določenimi zadevami se strokovno strinjam z njim, z določenimi se ne. V Mariboru smo imeli urbanistični svet pod Fištravcem. Koliko nas je bilo, kakšnih 17, 20 notri? Ne vem, mogoče Bane ve. In ko so potem videli, da bomo kritični, ne pa kritizerski, tudi zavedali se, koliko je penezov, kot jaz rečem, je to hitro zvodenelo. Tudi zaradi tega bi potrebovali neke inštitucije, ki bi se šle RPN in te zgodbe. Povprečna slovenska občina ima manj kot 5 tisoč prebivalcev, s celo to problematiko se ukvarja en človek, če nima še česa drugega na grbi. Potem ima ena tri komunalce, ki tam morajo nekaj početi, potem imamo mogoče medobčinsko redarstvo, zdaj bomo pa, ne vem, medobčinskim redarjem dali – bom malo na način kolega Marka Bandellija izjavil, upam, da mi, Marko, ne boš zameril – da bodo šli gledat, ali so naši kurniki v redu pa ali so malo lepši. Ker nas tudi občine opozarjajo, da niti ne bodo imeli resursov niti ne bodo imeli izobraženih ljudi. Zdi se mi, da je napaka v tej zakonodaji, napaka sploh v naši logiki v tem, da bi enostavno morali ljudi educirati. Da bi, kot imamo energetsko svetovanje, morali imeti arhitekturno-urbanistično svetovanje. Tudi to, kar pri nas lepo, bukolično izgleda, če gremo kolega Rajh, kolega Bane, kolega Ljubo, Bojan je bil tudi podžupan in še kdo, to od bližje gledat, je to, naj mi bo oproščeno, pogosto napol kurnik. Praviloma tudi črna gradnja, ki jo hočete malo legalizirati. Nekdo mora ljudi naučiti, kaj je dobro, kaj je lepo, zakaj je treba skrbeti za prostor. V tej zakonodaji tudi zdaj malo preveč na izi, kot eni opozarjajo, hočete nekaj legalizirati. Seveda se boste na desni strani spet trkali, ja, glejte, kako smo mi za ludeke, gor in dol. Ampak potem trčimo ob nek drugi problem. Pojdite na slovensko podeželje pa boste imeli trigeneracijsko familijo, imeli bodo prej pet avtov kot tri. Oma ga nima, imel ga bo opa, nekam se je treba zapeljati. Če srednja generacija dela na dveh različnih koncih, klinec, mora vsak svoj avto imeti, ker resnega prometa nimamo, delovnih mest imamo v premajhni meri. Potem nekateri ta mladi kje delajo, nekateri so kje na faksu pa si tam, veste. To so neke zadeve, ki bi jih bilo treba premisliti, ki jih bo dejansko potrebno premisliti. Potem pa okrog hiše zraste tistih napol štalic, da te avte, s katerimi smo obsedeni, parkiramo. Tako se misli neka resna prostorska zakonodaja in mi smo še svetlobna leta daleč od tega. Potem je naše zdraharstvo, ki ga tudi v parlamentu vsak dan živim. Jaz v osnovi pozdravljam, če jih pravilno razumem, tiste premike okrog služnosti. Sam ravnokar urejam neko služnost pa na srečo imam normalne ljudi nasproti sebe. Ampak tudi ti premiki v zakonodaji. Dokler bomo mi imel praktične primere, da bo dejansko nekega opa kap zadela – zgodba neke moje kolegice sodnice na terenu. Ker so hoteli neko občinsko cestico, ki je bila tudi njemu v dobro, pa bi se zajedli, ne vem, 40 centimetrov v širino pa 20 v dolžino v njegov travnik, je bil toliko proti, da je zaradi tega umrl. Ni smešno, taki smo. Jaz se spomnim, tam sredi 90., ko sem se s to svojo profesijo začel ukvarjati, so preko twinning projektov Belgijci pa Nizozemci dosti hodili k nam in so nam kazali razdelavo, kako se oni lotijo teh zadev. Takrat si mlad, poln sam sebe, si misliš, pa kaj mi tu neke bučke prodajate, ampak dejansko imajo to narejeno. Ampak v tej zakonodaji potem trčimo, kot vas lepo z Mestne občine Ljubljana opozarjajo – kdaj koga pripustiš v nek postopek? Eno je, če delaš DPN in imaš relativno zgodaj zraven že investitorja. 2TDK dela to, bla bla bla. Drugo je, če delaš OPN v Ljubljani, ko imaš vedno 300 potencialnih investitorjev. Pa če malo karikiram, če bi bil kolega Prekmurec tu, bi rekel, tudi v Žižkih imaš 30 ljudi, ki bi pasjo utico delali, so potencialni investitorji. Moram reči, da časi niso ravno super, za tako zakonodajo je preveč politično razgreto. Drugič. Očitno je vidno, da je to prezgodaj pripeljano v parlament glede na vse pobude. Tu v parlamentu, dobro, nekaj nas sedi iz strok, kar nekaj vas je pa bilo županov, podžupanov. Po navadi Janiju radi očitate, da je podžupansko mesto za tiste najbolj nesposobne ljudi, kar ne drži. Ti si tudi bil podžupan, ali ne, Bojan? Podžupan je tisti, ki najbolj naj [[…]]Ker če je župan ali županja pametna, ga porine v te zadeve. Zdi se mi, da bi bilo smiselno, da bi ta zakon še malo odstal, da bi se v večji meri upoštevalo številna priporočila, ki so, da se razmisli o nečem, kar je na eni strani všečno, kakšne probleme povzroča na drugi strani, skratka da ne vežeš recimo gradbeno in nadomestilo. Ja klinec, od kod drugod bo pa občina dobila peneze za komunalno opremo kot iz tega namenskega vira? Veste, to so v bistvu neke zgodbe, ki še niso dovolj dorečene. Malo se bojim, da v tej politični pregretosti ne bo šel kdo ZUreP rušiti na ustavcu, kar bi bilo možno glede na nedorečenost, ko se dejansko hoče, če rečem, država vtikati v avtonomijo lokalne samouprave, občin. Potem tudi, veste, neki model, če ga pravilno razumem, da boste imeli na ministrstvu nek organ v sestavi ranga državnih sekretarjev, ki bo reševal konfliktnost, in potem nek pridruženi organ – koliko? – 13 nekih strokovnjakov, kjer če pravilno razumem ugovore lokalne oblasti, niti oni ne bodo prisotni. Dragi moji, to ni 21. stoletje, veste. V 21. stoletju je treba te procese odpirati, ljudi vključevati, ne se pa iti statizma – ta beseda seveda izhaja iz države – kjer hočete nekaj tako zakalupiti, kar bo tudi, upam si profesionalno trditi, na robu koruptivnosti. Skratka, lahko bi šel še dosti bolj v detajle, lahko bi vam ven potegnil vse tiste pripombe občin, s katerimi se večinoma strinjam in ki nekako niso bile upoštevane, ampak upam, da bo za to nekako čas skozi razpravo. Jaz nisem več član Odbora za infrastrukturo, okolje in prostor, ampak verjetno bom vseeno pri tem sodeloval. Zdi se mi, da če hočemo res imeti nek kvaliteten zakon – ne glede na to, ali smo levi, desni, Toninova sredina, šarkoperkasti, verjetno vsi hočemo živeti v kvalitetnem prostoru in okolju – si bomo dejansko nekako vzeli čas za to in se tudi poslušali. Tudi to, kar sem rekel že bolj uvodoma – da se ne ujamemo na limanice raznolikih profesij in njih legitimnih interesov, ampak jih poskušamo razumeti in poskušamo tudi doumeti in razumeti, da je tukaj prisoten zelo pester niz profesij, se s temi zadevami ukvarja. Resno premisliti, kako bomo to med medregionalno in občinsko ravnjo bolj operacionalizirali. Ne lepiti tistega na regionalne razvojne agencije, prosim vas lepo. Resno razmisliti, kako bomo to konfliktnost reševali. Veste, navsezadnje imajo državni sekretarji že itak preveč dela. Ali boste še to potem delali ali kaj? In seveda, misliti onkraj tega in tudi o nekih strategijah tako družbeno-prostorskega razvoja Slovenije kot tudi – evo, če bi bila Simona tukaj – kurikuluma na vseh ravneh, od jaslic dalje, kako nas v bistvu educirati v in za prostorski red, za lepo, za kvalitetno. Ker tako se bo to potem premaknilo v pravo smer, drugače se ne bo. 2 milijona nas je, če že nisem hodil s tvojo sestrično, jo vsaj poznam in potem bomo iskali neke krivine. In seveda, ogromno tega, kar je nelegalno, kar je neformalno, kar ni isto, nastaja enostavno zaradi tega, ker ljudje nimajo penezov. Tudi kako poceniti gradnjo pa – elektrolobi spet ne bo happy – vprašati se tudi, ali to mora res toliko stati. Veste, mi smo za razvoj podeželja, pa da si pripelješ štrom, da si skabliraš nekih 70 metrov, mati mila, saj to toliko plačaš, kot da bi ti še tisto juho morali zraven kuhati. To ni smešno, to so neka dejstva. In dokler je to tako, dokler so ljudje dejansko na tem področju revni, da o mladih in stanovanjski politiki sploh ne govorim, ker bo kakšna druga tema, se noben levičar nima kaj blazno trkati pa največje rdeče zvezde nositi pa noben desničar nima govoriti, kako je domoljub, pa sredina karkoli. Tu parafraziram mariborskega igralca Novaka. Oba zakona sta prezgodaj prišla v parlament, pri obeh zakonih je še ogromno dela za postoriti. Nisem preveč optimističen v situaciji, kakršna je, da bomo zmogli toliko resnosti, da bomo to storili. Mi, Socialni demokrati, seveda v prvem branju ne bomo nasprotovali, bomo prisluhnili, bomo predlagali, bomo amandmirali, je pa neka zahtevna naloga pred nami. In čisto za konec neka opomba, pa je ne jemljite šaljivo. Ta vlada se tako blazno hvali, digitalizirali bomo to, drugo, peto, šesto. Že pri elektro moraš ne vem kolikokrat iti pa jim podpisovati, gor, dol. Sočasno pa je imel ZUreP, ko sem ga začel brati na prvih petih straneh, vsak tretji, četrti odstavek je imel toliko zatipkanega, da ni bilo za brati. Črkovalnik, gospod minister, ali tega ne poznate na vašem ministrstvu? Črkovalnik. Ker tudi, veste, iz tega predloga zakona, ki kar pade v Državni zbor, se vidi, da smo mi svetlobna leta od prostorskega reda. Da pustim ob strani, da je to tudi žalitev Državnega zbora, hrama demokracije, kot nekateri rečete. Skratka, zelo se veselim razprave. V relativno kratkem času sem nakazal neke ključne dileme. Če bi hotel secirati oba zakona, bi pa rabil verjetno kakšnih šest ur. Ne bomo nasprotovali. Čaka nas ogromno dela, super, gremo po rednem postopku. Pa v bistvu naslednjo vlado, za katero upam, da jo bomo vodili Socialni demokrati, čaka zahtevno delo, ko bo ta zakon stopil v veljavo. Hvala za besedo.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavila Violeta Tomić. Izvolite.
Lep pozdrav vsem skupaj, predsedujočim, predstavnikom ministrstva, kolegicam in kolegom ter tudi zainteresirani javnosti! Leta 2017 je bila skoraj po desetletju usklajevanj z različnimi deležniki sprejeta celovita prenova okoljske in gradbene zakonodaje s sprejetjem Gradbenega zakona in Zakona o urejanju prostora. In samo štiri leta po sprejetju popolnoma novega Zakona o urejanju prostora in Gradbenega zakona, ki v celoti veljata približno šele dve leti, imamo zdaj ta dva zakona ponovno na mizi. Na prvi pogled se zdi to sila nenavadno. Nenavadno se zdi tudi to, da moramo komaj dve leti po uveljavitvi zakonodaje, ki se je sprejemala in usklajevala desetletje, zdaj kar naenkrat, ko prihajajo evropske milijarde, prav na hitro sprejemati nova dva zakona. Nenavadno se zdi tudi, da se sistem ureditve projektne dokumentacije menja takoj po tem, ko je bilo prehodno obdobje uveljavljanja prejšnjega sistema po dveh letih in pol zaključeno komaj januarja letos. In nenavadno se zdi, da je trenutna vlada tako hitro uspela izpeljati vse postopke menda različnih usklajevanj, ki pa so prej trajala precej dlje. Zdi se tudi nenavadno, da se vlada ni odločila za popravke teh dveh zakonov v tistih delih, kjer sta se izkazala za neučinkovite, in je namesto tega spisala skupaj 500 strani dolga, izredno tehnična in nepoznavalcem težko razumljiva zakona. Vse to se zdi nenavadno oziroma bi se zdelo nenavadno, če ne bi že leto in pol opazovali desanta te vlade na naravo, na prostor, na delavske pravice, zlasti tiste tujcev, na javno zdravstvo, na državno premoženje in na vse ostalo, kjer lahko v korist kapitala in na škodo delovnih ljudi čim bolj deregulira, liberalizira in privatizira vse, kar se deregulirati, liberalizirati in privatizirati da. Tako kot, naj vas spomnim, protikoronski zakoni, v katerih se je čez noč sprejelo prenekatere podtaknjence, ki z ustavitvijo in blaženjem posledic epidemije niso imeli čisto nobene zveze, se tudi tu, na 500 straneh izredno tehnične zakonodaje skriva marsikaj. Pravimo, da se skriva, ker je to očitno že iz prebiranja rešitev zakona o urejanju prostora, kjer kakšnih 80 % tako imenovanih rešitev v resnici sploh ni rešitev, ampak povzemanje obstoječe ureditve, rešitve pa so predstavljene tako, da si njihove resnične posledice težko predstavljamo. Očitno je tudi pri prebiranju rešitev iz gradbenega zakona, kjer nekatere v javnosti najbolj odmevne spornosti zakona sploh niso obrazložene, na primer uravnilovka med strokami pri vodenju projektov, na kar smo v Levici že opozorili. Kljub temu da se vseh spornosti, ki so skrite v teh zakonih, verjetno sploh še ne zavedamo, pa je že tisto malo, kar se že od daleč vidi, dovolj, da se ta dva zakona že v prvem branju zavrne. Glede na to, kako neprijetno in dolgo zgodovino ima trenutni minister z okoljevarstvenimi in naravovarstvenimi organizacijami – pa naj spomnim na nedavni referendum o vodah – saj so mu te vedno znova uspele preprečiti in ustaviti sporne projekte, ker so opozarjale na njihovo neskladnost z zakonodajo, ni čudno, da je ena od osti uperjena prav v njih. Nevladne organizacije, ki delujejo v javnem interesu, izključuje iz sodelovanja v upravnem postopku izdaje gradbenega dovoljenja, in to čisto eksplicitno. Dovolite mi, da citiram: »Zainteresirana javnost, ki ima interes pri okoljskem odločanju, ni stranski udeleženec v postopku izdaje gradbenega dovoljenja.« Konec citata. Prav tako je onemogočeno dajanje pripomb v postopku izdajanja integralnega gradbenega dovoljenja. Nadalje. Ukinja se obveznost javnega projektnega natečaja. To je vezano tudi na spremembe Zakona o javnem naročanju, ki trenutno potekajo s sprejemanjem zakona o debirokratizaciji. Izvedba javnih projektnih natečajev, ki je bila do danes za projektiranje večjih objektov v javni rabi obvezna, bo po novem prosta odločitev posameznih občin. S tem se javne projektne natečaje de facto ukinja, čeprav gre tu civilizacijski standard in osnovno orodje za zagotavljanje kakovostnih rešitev, transparentnosti postopkov urejanja prostora in racionalne rabe javnih sredstev, ki jo poznajo vse urejene demokratične države. Javni natečaj je najbolj učinkovit, demokratičen in tudi ekonomičen način porabe javnega denarja za izbiro optimalne, kar pomeni tudi najbolj funkcionalne, najboljše rešitve, najbolj inovativne in najbolj prijazne do okolja. Ukinitev javnih natečajev v praksi pomeni, da se prostorskih rešitev in arhitekta ne poišče na arhitekturnem natečaju na podlagi izbire najboljše kvalitete za najboljšo ceno v soočenju in primerjavi več idejnih rešitev, ampak v postopku javnega naročanja, zbiranja ponudb, kjer zmaga najcenejši ali pa celo najbolj obveščeni ponudnik načrtov. Če bo javni natečaj dejansko ukinjen, bo edino merilo pri izvedbi javnih naročil za projektiranje objektov v javni rabi, ki se bodo plačevali z javnim denarjem, najugodnejša cena in referenca projektantov. S tem se bo iz možnosti sodelovanja izločilo manjše arhitekturne biroje, predvsem pa mlade arhitekte, ki pogosto predstavljajo najizvirnejši del stroke in ki s tem ne bodo prišli do možnosti realizacije potencialov, družba pa ne bo nikoli prišla do najbolj izvirnih rešitev in transformativnega razvoja. Kot že rečeno, so javni natečaji eden od osnovnih demokratičnih orožij družbe za pridobitev najboljših rešitev. Z ukinitvijo natečajev bodo o prostoru odločali tisti, ki to lahko počnejo, ker pač razpolagajo z javnim denarjem, pogosto pod vplivom vladajoče politike, posle pa bodo dobivali tisti, ki so z njimi najbolj povezani. In to so po navadi ti isti, po nareku katerih je pisana ta aktualna naslednja zakonska sprememba, po kateri vodji projekta ne bo več treba biti iz stroke, ki je na projektu prevladujoča, kot to določa trenutna ureditev. Trenutno to pomeni, da arhitekti vodijo projekte za stavbe, gradbeni inženirji vodijo projekte linijske infrastrukture, kot so ceste, viadukti, tuneli in tako naprej, elektroinženirji pa vodijo projekte izgradnje električne infrastrukture, na primer daljnovodov. Po novi ureditvi bo lahko katerikoli projekt vodil kdorkoli. Z zakonom se uvaja uravnilovka, izgradnjo vrtca bo na primer lahko vodil elektroinženir, izgradnjo daljnovoda pa arhitekt. Ta ureditev se uvaja pod pretvezo enakopravnosti strok, češ da morajo imeti vsi možnost voditi projekt. V resnici gre pa tukaj zgolj za to, da bodo lahko direktorji nekaj velikih projektantskih podjetij, dobro povezanih z vladajočo politiko, sebe pisali kot vodje projektov. Zdajšnja ureditev projektantskim birojem, ki jih vodijo inženirji, seveda ne ustreza. Če mora vlogo vodje projekta za stavbo prevzeti eden izmed zaposlenih arhitektov, lahko podjetje ostane brez vseh referenc za projektiranje stavb, ko ta arhitekt odide drugam. Zato je v poslovnem interesu lastnika podjejta, da sam sebe na papirju vpisuje kot vodjo vseh projektov, čeprav pripada samo eni stroki in vseh projektov sočasno tako ali tako niti fizično ne more voditi, ampak jih de facto v resnici vodijo drugi, njegovi zaposleni. Projekta na koncu ne bodo vodili niti inženirji niti arhitekti, ampak predvsem direktorji in lastniki projektantskih hiš. Vodili jih bodo na papirju in tako bodo dobili reference, v resnici jih bodo pa vodili njihovi zaposleni ali outsourcani delavci, ki lastnih referenc na tak način nikoli ne bodo mogli dobiti. Skratka, minister se je odločil poseči tudi v razmerje med strokami, in to na način, da je med sabo popolnoma sprl gradbene inženirje in arhitekte. Če Vladi uspe spreti med sabo tiste skupine, ki bi sicer morale sodelovati, je seveda mnogo lažje ribariti v kalnem. Spornostim iz predlogov teh dveh zakonov kar nekako ni konca in jih kar mrgoli. Naslednja, ki jo velja izpostaviti, je nadaljnje poenostavljanje postopka prevlade enega javnega interesa pri umeščanju v prostor nad drugim. Naj spomnimo, prevlado ene javne koristi nad drugo je uvedel sedaj veljavni zakon. Gre za prevlado drugih koristi nad koristjo varovanja okolja, seveda. Mnogo spornih projektov namreč ni bilo mogoče izvesti, ker je bil interes varovanja okolja prevelik. To varovalko se je razrahljalo že z zakonom iz leta 2017. Sedaj se jo hoče še bolj, saj pri prevladi ene javne koristi nad drugo, torej nad koristjo varovanja okolja, ne bo več treba pred odločitvijo o tej prevladi izvesti vseh postopkov usklajevanja različnih interesov. Vlada bo lahko preprosto šla mimo, saj je Vlada tista, ki to odločitev sprejema na podlagi mnenja komisije, ki pa jo, glej ga zlomka, imenuje kar sama. Naslednje sporne spremembe pa se tičejo postopka integralnih dovoljenj, kjer se omogoča, da investitor za posamezen objekt v neki prostorski celoti in funkcionalni povezanosti ali zadev objekta pridobi gradbeno dovoljenje, ki bi vsebovalo odločitev o gradnji tega objekta ali dela objekta in ugotovitev o presoji vplivov na okolje kot celoto, kasneje, za nadaljnja integralna dovoljenja pa presoja vplivov na okolje kar naenkrat ne bo več potrebna. Naslednja sprememba, ki zelo bode v oči pri izdaji gradbenih dovoljenj, pa je ta, da bo gradbena dovoljenja za investicije iz Zakona o spodbujanju investicij podeljevalo kar ministrstvo in ne več upravne enote. Medtem ko bodo tisti drugi lahko stali v vrstah na upravnih enotah in čakali na dovoljenja, bo korporacijam dovoljenja kot na primer dovoljenje za gradnjo lakirnice na najkvalitetnejših kmetijskih zemljiščih lahko dal kar minister sam v svojem kabinetu. Ja zakaj pa tudi ne, če jim ministrstvo najprej zagotovi milijonske subvencije? Kako ne bi potem minister sam osebno izdal tudi gradbenega dovoljenja? Toliko o debirokratizaciji. Za pridobitev dovoljenja za enostanovanjsko hišo ne bo več treba priložiti dokazil o zanesljivosti in tudi ne izjave nadzornika in vodje nadzora, da takšna stavba izpolnjuje bistvene zahteve. Tukaj gre za nevarno deregulacijo, ki lahko ima za posledico manj kvalitetno in bolj nevarno gradnjo enostanovanjskih objektov, seveda vse v smislu pocenitve gradnje. Ampak gre za hiše, v katerih ljudje živijo. Nadalje se krha določbe glede ugotavljanja skladnosti predlaganih gradenj s prostorskimi akti. Upravni organi tega ne bodo več presojali, ker je to dolžnost ministrstva in občin pri izdaji mnenj, predhodno pa tudi izdelovalca projektne dokumentacije za pridobitev gradbenega dovoljenja. Problem je, ker so to samo mnenja in ne več soglasja, kot so bila pred uveljavitvijo tega trenutnega gradbenega zakona. Ta zakon je namreč soglasje ukinil in namesto njih uvaja mnenja, ki so za pristojni upravni organ za gradbene zadeve praviloma podlaga za izdajo gradbenega dovoljenja, pri čemer ima pristojni upravni organ za gradbene zadeve možnost, da mnenja, izdana brez pravne podlage, neusklajena mnenja ali nasprotujoča si mnenja medsebojno uskladi, njihovo vsebino pa v skrajnih primerih tudi spregleda. Ureditev, kot se predlaga sedaj, pa pušča vse preveč vrat odprtih za raznorazne mahinacije, katerih posledica bo nepremišljen prostorski razvoj. Naslednja stvar, ki je sporna, je, da se črta obveza, po kateri morajo upravljavci, notarji, pooblaščeni inženirji s področja geodezije in drugi v različnih dejanjih v zvezi z nepremičninami, zlasti pa pri prometu z njimi, preverjati, ali je nek objekt črna gradnja ali ne. Promet z nepremičninami, priključek na komunalno infrastrukturo, določitev hišne številke in tako naprej sedaj, v veljavnem zakonu niso dovoljeni, po novem pa bodo dovoljeni, razen če bo za nek objekt že izrečen inšpekcijski ukrep in bo o tem vpisana zaznamba v zemljiški knjigi. Naj vas opozorim, da bo to imelo kar veliko negativnih posledic. Črne gradnje se bodo še močneje zasidrale v naš prostor in njihova odstranitev bo še bistveno težja, ko bodo enkrat ti objekti imeli hišne številke, ko bodo priključeni na javno infrastrukturo in tako naprej. Poleg tega pa bo to predvsem močno znižalo varnost tistih, ki bodo takšne nepremičnine kupovali, ker se jim bodo tako nevede lahko prodajale črne gradnje, ki jih bodo ti, ki bodo komaj zbrali za neko nepremičnino in se zadolžili za celo življenje, potem morali rušiti. Ravno zaradi varnosti kupcev nepremičnin bi morale te osebe, za katere danes velja zakon, preverjati, ali gre za črno gradnjo ali ne. To bi moralo v zakonu ostati. In če nimajo dostopa do evidenc, se to lahko omogoči. Lahko se tudi določi dolžnost na strani lastnikov nepremičnin, da si priskrbijo dokaze o tem, ali imajo nepremičnine vsa potrebna dovoljenja ali ne. Namesto tega se notarje, uradnike in tako naprej samo razbremenjuje vsakršne odgovornosti. Bodimo objektivni. Sicer je res, da predlaganega spremembe Gradbenega zakona in Zakona o urejanju prostora prinašajo tudi nekatere pozitivne spremembe. Prva, ki jo je treba izpostaviti, je sprememba, ki se nanaša na tehtanje med rušitvijo objekta in med pravico do spoštovanja doma. V preteklosti je žal namreč prihajalo do tega, da se je rušilo nelegalno zgrajene objekte, čeprav je bil to družini edini dom. Razredne razlike so žal tudi tukaj zelo močno prišle do izraza, ko se je manj premožnim rušilo domove, ki so si jih mukoma zgradili na črno, ker si jih drugače niso mogli privoščiti, na drugi strani pa so bogati in vplivni rušenje svojih vikendic ob morju v sodnih postopkih zavlačevali tako dolgo, da so jih na koncu lahko celo legalizirali. Gre za spremembo, ki jo sicer pozdravljamo, a bi jo bilo zelo preprosto dodati v obstoječi zakon. In še nekaj je takih sprememb, na primer uvedba gradbene parcele. Ne glede na to pa teh nekaj pozitivnih sprememb ne odtehta negativnih posledic za naš prostor in okolje, v katerem živimo, in posledic, ki bi se verjetno pokazale šele v desetletju po tem, ko bosta in če bosta ta dva zakona sprejeta. Zaradi vsega navedenega bomo v Poslanski skupini Levica, pa čeprav edini, v prvi obravnavi glasovali proti sprejetju gradbenega zakona in zakona o urejanju prostora. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati bo predstavil Mihael Prevc. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovana minister in državni sekretar, spoštovani kolegice in kolegi! Področje graditve objektov ureja Gradbeni zakon, ki se je začel uporabljati leta 2018. Zakon je neločljivo povezan z zakonodajo na področju prostora, zato se pomanjkljivosti prostorske zakonodaje nujno odražajo tudi na področju graditve. Kmalu po sprejetju Gradbenega zakona je Ustavno sodišče Republike Slovenije ugotovilo, da sta dva člena prejšnjega Zakona o graditvi objektov neustavna, in je odredilo, da mora Državni zbor ugotovljeno protiustavnost odpraviti. Gradbeni zakon, ki je začel veljati 1. 6. 2018, žal omenjene neustavnosti ni odpravil, zato imamo sedaj na mizi zakon, ki to problematiko rešuje. Ustavno sodišče je namreč ugotovilo neskladnost določb 152. in 156. člena Zakona o graditvi objektov z ustavo zaradi neskladja s pravico do spoštovanja doma, o čemer govori prvi odstavek 36. člena Ustave. Tako je ena od poglavitnih rešitev predloga novega gradbenega zakona, da bo pred odstranitvijo nelegalnega objekta, ki posamezniku predstavlja dom, pristojno sodišče presodilo o sorazmernosti posega v pravico do spoštovanja doma. Šele če bo sodišče ugotovilo, da ne gre za dom, bo lahko pristojni inšpektor opravil izvršbo, to je odstranitev nelegalnega objekta. V nasprotnem primeru pa bo inšpektor za pet let moral odložiti ukrep odstranitve objekta, s čimer bo sledil odločbi Ustavnega sodišča. V mesecu oktobru 2018 je Ministrstvo za okolje in prostor na temo izvajanja nove prostorske in gradbene zakonodaje izvedlo anketo, ki je bila namenjena strokovni in splošni javnosti. Stroka in številni deležniki urejanja prostora so opozorili na določene pomanjkljivosti Gradbenega zakona, ki jih novi predlog zakona odpravlja. Tako se v zakonu uvaja pojem manjše rekonstrukcije, ki bo premestila vrzel med vzdrževalnimi deli in rekonstrukcijo in pri kateri se bodo lahko dela izvajala zgolj na podlagi prijave začetka gradnje. V Novi Sloveniji pozdravljamo, da se nabor začasnih objektov širi tudi na objekte v primeru izrednih razmer ter skladiščne stavbe za dopolnitev obstoječe dejavnosti znotraj industrijskih in prometnih območij. Prav tako v primeru naravne nesreče, recimo v primeru požara, zadostuje le prijava začetka gradnje za dela, ki so nujna za zmanjšanje ali odpravo posledic naravnih in drugih nesreč. Za skrajšanje postopkov pri pridobivanju dovoljenj je v zakonu pomembna novost, da se v primeru molka mnenjedajalca določi možnost, da lahko upravni organ odloči sam, enako kot zakon že določa v primeru neusklajenih in nejasnih mnenj. Po novem bodo upravni organi v postopkih izdaje gradbenega dovoljenja morali bolj upoštevati mnenja pristojnih organov in organizacij, saj so ti strokovno in pravno usposobljeni, da ugotavljajo skladnost predlagane gradnje s predpisi z njihovega delovnega področja. To bo veljalo za ugotovljene skladnosti gradnje s prostorskimi akti, kjer je mnenjedajalec občina. Postopek izdaje gradbenega dovoljenja za infrastrukturne objekte se bo po novem začel, tudi če vlogi ne bodo priložena dokazila o pravici graditi. Ker pa je dokazilo o pravici graditi pogoj za izdajo gradbenega dovoljenja, bodo morala biti dokazila predložena pred izdajo gradbenega dovoljenja. Vsekakor tudi ta sprememba gre naproti investitorju, da čim prej pride do gradbenega dovoljenja. To je še posebej pomembno za tiste projekte, ki so sofinancirani iz evropskih sredstev. Plačilo komunalnega prispevka ne bo več pogoj za izdajo gradbenega dovoljenja. Ta dolžnost se izpolni pred prijavo začetka gradnje, ob sami prijavi začetka gradnje pa bo investitor priložil dokazilo o tem, da so poravnane obveznosti glede plačila komunalnega prispevka. Le pri spremembi namembnosti, kjer ni prijave začetka gradnje, se dokazilo predloži v postopku pridobitve uporabnega dovoljenja. Seveda pa se bo to začelo uporabljati šele, ko bo začel delovati popoln sistem eGraditev. Prednost te spremembe je, da bo investitorju omogočeno pridobivanje kreditov za namen plačila komunalnega prispevka na osnovi pridobljenega gradbenega dovoljenja. Res pa je, da bodo občine s tem plačilo komunalnega prispevka dobile kasneje kot do sedaj. Vendar naj bi bil ob pričakovanem krajšem postopku pridobitve gradbenega dovoljenja tak zamik minimalen. Kot novost se v predlogu zakona pod določenimi pogoji ponuja možnost uporabe materialov in proizvodov, ki so bili že v uporabi, s čimer se sledi načelom trajnostnega in krožnega gospodarstva. Za objekte, ki so bili pred letom 1998 zgrajeni z gradbenim dovoljenjem, a brez uporabnega dovoljenja, bo možno pridobiti samo uporabno dovoljenje, za enostanovanjske hiše pa bo po predlogu zakona pridobivanje uporabnega dovoljenja precej lažje in cenejše kot za večstanovanjske ali druge bolj zahtevne objekte. Ker pa gre gradbeni zakon z roko v roki z zakonom o urejanju prostora, to materijo sprejemamo v paketu. Predlog zakona o urejanju prostora predvsem nadgrajuje obstoječa načela urejanja prostora, kot so določena že v obstoječem zakonu. Po predlogu zakona se državna pravila o urejanju prostora urejajo na dveh mestih, in sicer tako, da so temeljna pravila vključena v ta predlog zakona, druga pravila pa bodo sprejeta z vladnimi uredbami. Kot vodilno pravilo je vzpostavljeno sodelovanje in usklajevanje interesov med državo, njenimi nosilci urejanja prostora in občinami. Vsekakor pa se v predlogu zakona ohranja pravilo vplivov posamezne prostorske odločitve na gospodarstvo, družbo in okolje. Med pravili pa zakon določa tudi racionalno rabo prostora, posebnosti prostorskega načrtovanja za nekatera ogrožena območja z omejitvami ter usmerjanje razvoja poselitve. Poselitev se praviloma načrtuje v ureditvenih območjih urbanih naselij, znotraj tega območja ima poselitev prednost pred širitvijo ureditvenega območja. Predlog zakona jasno opredeljuje, da je za strateške prostorske akte vedno treba izvesti celovito presojo vplivov na okolje. S predlogom zakona se sistem državnega prostorskega načrtovanja bistveno nadgrajuje, saj omogoča prožen postopek, ki se zaključi bodisi s sprejetjem uredbe o državnem prostorskem načrtu bodisi med združenim postopkom načrtovanja in dovoljenja za izdajo celovitega dovoljenja in sočasnim sprejetjem uredbe o državnem prostorskem, ureditvenem načrtu. Celovito dovoljenje pa predstavlja gradbeno dovoljenje in okoljevarstveno soglasje. Občinski prostorski načrt kot tak ostaja. Še vedno določa območje naselij, ureditveno območje naselij in območja za dolgoročno širitev naselij. Nekoliko pa se spreminja njegov postopek priprave, poudarek je na analizi stanja prostora, analizi pobud in oblikovanju rešitev v sodelovanju z javnostjo pri pripravi osnutka občinskega prostorskega načrta. Z novo ureditvijo gradbene parcele pa se zasleduje namen, da bo lahko načrtovana stavba normalno delovala ves čas obstoja in bodoče uporabe, zato gradbeno parcelo načrtovanega objekta lahko tvori le tisto zemljišče, na katerem so zagotovljene takšne pravice vsakokratnega lastnika stavbe, ki mu omogočajo trajno in neovirano možnost, da zemljišče uporablja za potrebe redne rabe stavbe. V Novi Sloveniji pa se nam zdi še posebej pomembno, da predlog zakona predvideva vzpostavitev prostorskega informacijskega sistema kot javnega spletnega portala, prek katerega bodo potekale določene aktivnosti pri pripravi prostorskih aktov, sprva predvsem javne objave in vlaganje gradbenih dovoljenj. In ne nazadnje, širi se tudi nabor pristojnosti občinske inšpekcije, ki bo izvajala nadzor ne le nad gradnjo enostavnih objektov, temveč tudi nad skladnostjo izvajanja negradbenih posegov z neposredno uporabnimi temeljnimi pravili urejanja prostora. Vsekakor imamo danes na mizi paket dveh obsežnih zakonov, ki na občutljivo območje urejanja prostora in graditve objektov prinašata nujno nadgradnjo obstoječe zakonodaje na tem področju in skrajšanje postopkov pri pridobivanju gradbenih dovoljenj. V teh dneh potekajo še sestanki Ministrstva za okolje in prostor z nevladnimi organizacijami, na podlagi katerih po predvidoma pripravljen predlog amandmaja h Gradbenemu zakonu v zvezi s statusom stranskega udeleženca nevladnih organizacij v postopku izdaje gradbenega dovoljenja. Zbornica za arhitekturo pa je na nas poslance naslovila dopis, s katerim izražajo nestrinjanje s takšnim predlogom gradbenega zakona. Dejstvo je, da za razliko od obstoječega Gradbenega zakona novi predlog vzpostavlja enakopravnost vseh inženirskih strok, ki sodelujejo pri izdelavi projektne dokumentacije, kar pomeni, da naj bi vodjo projekta določil prevzemnik posla pod pogoji, ki jih bo določil investitor. V Novi Sloveniji se nam zdi edino logično, da kot vodje projekta za stavbe nastopajo tako pooblaščeni arhitekti kot inženirji, saj je podobna praksa tudi v tujini. Menimo, da mora biti, ko kot vodja projekta nastopa pooblaščeni inženir, v izdelavo projektne dokumentacije vključen tudi pooblaščeni arhitekt, saj je on edini pristojen za izdelavo načrta arhitekture. In tudi v obratnem primeru, ko bo vodja projekta pooblaščeni arhitekt, bo pooblaščeni inženir gradbeništva tisti, ki bo poskrbel za ustrezno gradbeno konstrukcijo že v fazi izdaje gradbenega dovoljenja. Prav temu ta predlog gradbenega zakona tudi sledi. Poslanci Nove Slovenije – krščanskih demokratov bomo tako dali obema zakonoma zeleno luč za nadaljnjo obravnavo, kjer pa bo z vlaganjem amandmajev še dovolj možnosti za vključitev dobrih predlogov s strani strokovne javnosti, nevladnih organizacij in vseh deležnikov pri urejanju tako pomembne materije, kot sta urejanje prostora in gradnja objektov. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednja je na vrsti gospa Mateja Udovč. Predstavila bo stališče Poslanske skupine SMC. Izvolite.
Spoštovani! Danes odločamo o predlogu spremembe in dopolnitve Gradbenega zakona ter o zakonu o urejanju prostora, ki sistemsko urejata in zapovedujeta oziroma določata načine umeščanja objektov v naš prostor. Zaradi vsebinske povezanosti materije je pomembno, da spremembe obeh zakonov obravnavamo skupaj. Poglavitna sprememba Gradbenega zakona izhaja iz tehtanja med javnim interesom, ki narekuje odstranitev nelegalno zgrajenega objekta, in med pravico do spoštovanja doma. V Poslanski skupini Stranke modernega centra se zavedamo nujnosti sprememb zakonodaje, ki sledijo odločbam Ustavnega sodišča Republike Slovenije. Ustavno sodišče je v svoji obrazložitvi poudarilo, da nelegalno zgrajeni objekti ne smejo biti odstranjeni, če obstajajo jasne okoliščine, zaradi katerih bi bil poseg v pravico do spoštovanja doma posamezniku nesorazmeren. Če bo sodišče ugotovilo nesorazmeren poseg v pravico do spoštovanja doma, bo izvršitev ukrepa odložena. Novela ureja tudi pristojnosti določenih institucij. Tako bo po novem v zakonu o urejanju prostora in ne več v gradbenem zakonu tisti, ki bo določal pristojno institucijo za presojo ustreznosti načrtovane umestitve objekta v prostor. To je občina, na območju katere se nahaja obravnavana gradnja. Občina bo torej še naprej presojala, ali je objekt skladen s prostorskimi izvedbenimi akti in drugimi predpisi, ki veljajo na njenem območju. Predlagane dopolnitve zakona pa uveljavljajo tudi nekatere spremembe, ki gredo v smeri poenostavitve postopkov pridobivanja gradbenega dovoljenja. S temi spremembami se bo poenostavila pot do pridobitve določene popolne vloge, uredila se bosta proces ravnanja s stranskimi udeleženci in njihovo vključevanje v postopke. Ponovno se bo uredila tudi možnost gradnje po dokončanem gradbenem dovoljenju. V Poslanski skupini Stranke modernega centra si prizadevamo za poenostavitev in pospešitev birokratskih postopkov, ki jih prek administrativnih razbremenitev uvajata noveli Gradbenega zakona in Zakona o urejanju prostora. Prepričani smo, da bo po uveljavitvi predpostavljenih sprememb postopek pridobitve gradbenega dovoljenja precej bolj učinkovit. V preteklosti so se namreč nekatere rešitve v praksi izkazale za nepotrebne ali neupravičeno omejevalne. V Poslanski skupini Stranke modernega centra si vseskozi prizadevamo za to, da bi bila zakonodaja krojena po meri ljudi in gospodarstva. Pri vsem tem pa se nam zdi pomembno, da kljub vsemu ohranjamo visoke standarde varovanja okolja, saj si ne moremo privoščiti novih kompenzacij na račun narave. Te zakonske spremembe po našem mnenju v to razmerje ne posegajo. Na podlagi navedenih dejstev bomo v Poslanski skupini Stranke modernega centra noveli obeh zakonov soglasno podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Marko Bandelli bo predstavil stališče Poslanske skupine SAB. Izvolite.
V današnjih časih so naselja oblikovana in preoblikovana predvsem tehnično, gradbene tehnologije napredujejo, počasi se razvija prometna infrastruktura in zakonodajne novosti so ključne za lažje življenje in varnost. Poudarki na varstvu okolja in naravnih virih energije so vedno bolj vidni v gradbeništvu, specifični panogi slovenskega gospodarstva. Sodobni načini gradnje in urejanje prostora stremijo k čim manjši obremenitvi našega okolja, medtem ko je hitra in množična gradnja postala glavna prioriteta. Ravno preobsežni in zamudni postopki pa so razlog, da se prenavljata dva zakona, ki urejata prostor, to sta Gradbeni zakon in Zakon o urejanju prostora. Vlada je Državnemu zboru 24. junija predložila novo besedilo predloga zakona o urejanju prostora in 18. junija gradbeni zakon, ki pa se precej razlikuje od predloga v javni obravnavi lani poleti in medresorski obravnavi decembra lani. Kot pravijo, se sedanji sistem ne bo spremenil, temveč bo nadgrajen, tako da bodo postopki gradnje objektov in umeščanja v prostor enostavnejši in hitrejši. Ohranjen bo koncept zakona, ki je začel veljati sredi leta 2018. Pri predlogu zakona se v prvi vrsti poudarjajo birokratska razbremenitev, poenostavitev in pospešitve postopkov umeščanja v prostor in gradnje objektov. Praksa je pokazala, da so pri izvajanju predpisov postopki preobsežni in časovno zamudni. Kljub podanim predlogom izboljšav pa je gradbeno-prostorska zakonodaja vseeno naletela na mešane odzive. Izpostavil bi nekatere. V neproblematičnih razmerah bo mogoče gradbeno dovoljenje pridobiti v instrukcijskem roku 30 dni v skladu z zakonom o upravnem postopku. Postopek se bo tako lahko začel brez izkazanega lastništva, ki se ga izkaže pred izdajo gradbenega dovoljenja. Izdaja gradbenega dovoljenja v krajšem roku bo možna, ker pristojni organ po novem ne bi več ugotavljal skladnosti predlagane gradnje s prostorskimi akti. To naj bi bila dolžnost občine oziroma ministrstva pri izdaji mnenj. Lokalne skupnosti opozarjajo na prekratek 15-dnevni rok za podajo mnenja o skladnosti z določili prostorskih aktov. Opozarjajo, da morajo skladnost tudi strokovno in pravno utemeljiti in obrazložiti. Tu pa se pojavi tveganje, da se bodo morali nekateri procesni koraki ponoviti. Pridobitev uporabnega dovoljenja za enostanovanjske hiše bo poenostavljena. Ovoj stavbe oziroma fasada za pridobitev dovoljenja tako ne bo pogoj, bo pa moral investitor fasado dokončati v roku treh let. V današnjih časih je ključno, da družbi dodatno ne otežujemo vsakdana z nepotrebnimi pogoji. Po novem lahko investitor na lastno odgovornost začne z gradnjo po dokončanosti gradbenega dovoljenja, kadar ne potrebuje okoljske presoje. Pridobitev pravnomočnega dovoljenja je postopke zamaknila za vsaj dve leti. Upravno sodišče meni, da ne gre za pravno razbremenitev, temveč za prerazporeditev bremen iz upravnega postopka na sodne postopke. Bujen odziv s strani lokalnih skupnosti pa gre na račun plačila komunalnega prispevka. Odmera komunalnega prispevka bi se po novem izvedla po pridobitvi gradbenega dovoljenja, torej pred začetkom gradnje. Tako Skupnost občin Slovenije kot Združenje mestnih občin Slovenije in nekatere mestne občine nasprotujejo sistemu odmere komunalnega prispevka in kot edino možnost ocenjujejo ohranitev obstoječega sistema. Nabor začasnih objektov bi se razširil na objekte, kar pomeni, da bodo podjetniki lahko začasno, do tri leta, poleg obstoječih objektov postavili skladišča in naknadno po potrebi pridobili gradbeno dovoljenje za stalni objekt na tem mestu. Nadzor nad gradnjo nezahtevnih objektov bi po predlogu izvajale tudi občinske inšpekcije. Dodeljevanju novih pristojnosti občinskim inšpektorjem Skupnost občin Slovenije nasprotuje, saj to pomeni dodatno zaposlovanje in specializacijo občinskih inšpekcijskih služb, kar bi dodatno obremenilo občinske proračune. Izpostavil bi dopolnjene določbe, ki se nanašajo na legalizacijo. Po novem bi bila legalizacija mogoča tudi za del objekta, pri čemer mora biti nelegalni objekt dokončan, da je mogoče izdati določbo o legalizaciji, ki se šteje za uporabno dovoljenje. Tako kot pri gradbenem zakonu gre tudi pri zakonu o urejanju prostora za dopolnitev trenutnega stanja. Čas priprave občinskih prostorskih načrtov in občinskih podrobnih prostorskih načrtov bi se po besedah ministra z novim zakonom prepolovil. Za državne in občinske prostorske akte bosta postopek celovite presoje vplivov na okolje in postopek priprave prostorskih izvedbenih aktov integrirana. Za časovno optimizacijo bo ustanovljena tudi projektna skupina, tako da bodo postopki načrtovanja posega v prostor in postopki pridobivanja gradbenega dovoljenja za namen neformalne uskladitve potekali med vsemi strokovnjaki sinhronično. V Poslanski skupini SAB menimo, da je v predlogu zakona manevrski prostor za nekatere izboljšave, in tako ocenjujemo, da je predlog primeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Branko Simonovič. Predstavil bo stališče Poslanske skupine Desus. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednica. Lep pozdrav vsem prisotnim! Živimo v družbi, ki postaja vedno bolj tehnološko napredna, v družbi, kjer nam zaradi vse hitrejšega načina življenja, dolgih delavnikov in tudi pričakovanj okolice poenostavitve postopkov in preglednejši dostop do informacij olajšajo marsikatero časovno stisko. Če imamo včasih pomisleke glede hitrosti razvoja, nam uporabni zakonski predlogi in spremembe skozi proces digitalizacije omogočijo določene birokratske razbremenitve, ki pa posledično s sabo nosijo tudi nižje stroške, ki ne nazadnje ohranjajo naše živce na primerno nizki stopnji. Predlog prenove gradbeno-prostorske zakonodaje, ki ga danes obravnavamo v prvem branju, vključuje gradbeni zakon in zakon o urejanju prostora. Gre za korak v smeri nadgradnje postopkov, ki so potrebni pri gradnji objektov in umeščanju slednjih v prostor. Predvidenih sprememb je resnično precej, od vzpostavitve poslovanja v elektronski obliki do poenostavitve pridobivanja uporabnega gradbenega dovoljenja za enostavne hiše, razširitve nabora začasnih objektov v primeru izrednih razmer, uvedbe pojma manjše rekonstrukcije, možnosti legalizacije dela objekta, uvedbe projektnega vodenja izdelave prostorskih aktov, ki bodo skrajšali čas priprave občinskih prostorskih načrtov in občinskih podrobnih prostorskih načrtov, ustanovitve projektne skupine pri državnih prostorskih načrtih, določitve vrste prostorskih aktov, za katere bo obvezna celovita presoja vplivov na okolje, in širitve nabora prisotnosti nadzora občinske inšpekcije. Največ pozornosti pa sta zagotovo vzbudila sprememba, vezana na plačilo komunalnega prispevka, saj plačilo slednjega po vzpostavitvi elektronskega poslovanja ne bo več pogoj za pridobitev gradbenega dovoljenja, temveč se ga bo odmerilo pred začetkom gradnje, in ureditev glede vloge inženirjev, arhitekture in gradbeništva pri vodenju projektov, ki smo jim namenili tudi dolgo razpravo na skupni seji pristojnih odborov Državnega zbora. Danes je pred nami prva obravnava obeh predlogov zakonov. V Poslanski skupini Desus se zavedamo, da je gradbena in prostorska zakonodaja izrednega pomena tako za posameznika, družine, občine kot tudi za državo. Prvi korak k poenostavitvi in skrajšanju postopkov ter hkratnemu zagotavljanju varnosti in sodelovanja različnih deležnikov je narejen. V nadaljevanju zakonodajnega postopka pa bo priložnost, da se z dialogom in s strokovnostjo določene rešitve morebiti še dopolnijo ali izkristalizirajo. Poslanska skupina Desus bo predloga zakonov v prvi obravnavi podprla. Hvala, da ste me poslušali.
Hvala lepa tudi vam. Mag. Branislav Rajić bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala lepa, gospa podpredsednica. Dober dan vsem! Spoštovani, zakonsko področje urejanja prostora in gradnje je eno temeljnih razvojnih področij, ki močno definirajo družbeni razvoj z reguliranjem poselitve in gospodarski razvoj z reguliranjem gradnje gospodarskih objektov in infrastrukture. Gradbena zakonodaja je neločljivo povezana s prostorsko zakonodajo, ker se pomanjkljivosti prve nujno odražajo v drugi in obratno. Zakonodajo na področju graditve objektov in urejanja prostora smo zadnjič prenavljali v prejšnjem mandatu leta 2017. Slednja zakonodaja se je začela uporabljati sredi leta 2018, paket nove gradbene in prostorske zakonodaje naj bi med drugim prinesel racionalnejše in krajše postopke, lažje usklajevanje različnih interesov, večjo pravno varnost vlagateljev in bolj učinkovit nadzor. Namen prenove zakonodaje je bil zaščita javnega interesa pri graditvi objektov, v prvi vrsti varnost objektov, da se zavaruje zdravje in življenje ljudi, pa tudi varovanje okolja, narave, kulturne dediščine, videz naselij in krajine in drugih varovalnih vrednot v prostoru. Ta namen se je v zakonu uresničil skozi predpisane pravice in obveznosti udeležencev pri graditvi objektov, ob upoštevanju vodila, da se predpišejo takšne minimalne administrativne zahteve, ki so nujno potrebne za doseganje namena zakona. Oba zakona bosta nadomestila komaj štiri in tri leta stara sistemska zakona. Ugotavljamo, da gre za popravke in izboljšave, ki so se izkazali za potrebne po uveljavitvi obeh zakonov. Že prejšnji minister za okolje in prostor je naročil evalvacijo, izvedena pa je bila tudi anketa med strokovno javnostjo, iz katere izhaja, da je bila večina novosti gradbene in prostorske zakonodaje pozitivna, dana pa so bila tudi opozorila o nekaterih pomanjkljivostih, predvsem v Gradbenem zakonu. Poleg tega je kmalu po sprejetju leta 2017 Ustavno sodišče odločilo, da sta 152. in 156.a člen predhodnega Zakona o graditvi objektov v neskladju z ustavo, ko gre za pravico spoštovanja doma. Kot zakonodajalec bomo morali opraviti tehtanje med javnim interesom, ki narekuje odstranitev nelegalno zgrajenega objekta, in med pravico do spoštovanja doma. Pravica do spoštovanja doma posamezniku zagotavlja, da objekt, v katerem domuje, ne bo odstranjen, če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bil poseg v pravico do spoštovanja doma nesorazmeren. Po predlagani rešitvi bo sodišče pred odstranitvijo nelegalnega objekta, ki posamezniku predstavlja dom, lahko presodilo sorazmernost posega v pravico do spoštovanja doma. Če bo sodišče ugotovilo, da ne gre za dom, bo lahko inšpektor opravil izvršbo, torej odstranitev nelegalnega objekta, v nasprotnem primeru pa bo odstranitev odložil za pet let. Vlada kot ključna cilja, ki ju prinašata nova zakona, omenja debirokratizacijo postopkov in digitalizacijo podatkov in procesov. Namen sprememb pa naj bi bil učinkovitejše vodenje postopkov priprave prostorskih aktov na državni in lokalni ravni in učinkovitejša vodenja zemljiške politike kot ključnih elementov za doseganje trajnostnega prostorskega razvoja. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev ne nasprotujemo oblikovanju hitrejših, preglednejših in enostavnejših postopkov pri gradnji objektov in večji učinkovitosti pri sprejemanju prostorskih planov na občinskem in državnem nivoju. Zakonodaja mora biti do investitorjev in projektantov bolj prijazna in bolj predvidljiva. Po drugi strani pa opozarjamo, da moramo prostor zaradi svojih dolgoročnih učinkov gradnje objektov upravljati trajnostno in ščititi javni interes, vse od strateške ravni urejanja prostora in načrtovanja na začetku do izdaje gradbenega in uporabnega dovoljenja na koncu. Zato so obljubljene legalizacije lahko tempirana bomba in potencialna spodbuda črnograditeljev. Vsak, ki se spomni, da gradi, kar mu paše, ne sme dobiti zelene luči za svoje početje. Oba predloga zakonov sta bila predmet dolgotrajne javne razprave in deležna velikega odziva strokovne javnosti. Iz gradiv, ki so bila predložena v zakonodajni postopek, pa je moč razbrati, da se je ministrstvo na večino od njih odzvalo in pripravilo popravke ali dopolnitve. Moramo opozoriti, da so nekatere pomembne spremembe pripravljene po zaključeni javni razpravi, in sicer v fazi pred obravnavo na Vladi – to smo večkrat doživeli in ta praksa se je izkazala za zelo slabo – in ne zgolj da so nekatere od teh sprememb sporne , temveč se nam tudi postavlja vprašanje, ali ne bodo imele tudi škodljivih posledic za kakovost zgrajenega okolja. Ena od teh je predvideno ukinjanje zahtevane strokovnosti za vodjo projektov. Osnutek zakona, ki je bil v javni obravnavi, je zahteval, da je vodja projektov za stavbe praviloma pooblaščeni arhitekt, za gradbene inženirske objekte pa pooblaščeni inženir primerne stroke. Predlog zakona pa predstavlja močen zasuk v smeri ministrovega zbliževanja z nekaj velikimi projektivnimi podjetji, ki hočejo iz posla izriniti predvsem arhitekte in projektante samostojne podjetnike. Stroki, ki sta ključni za ukvarjanje z grajenjem okolja, sta arhitektura in krajinska arhitektura. Ker gradnja stavb vpliva na urejenost okolice, mora torej imeti pri projektiranju vodilni vpliv stroka, ki se ukvarja z oblikovanjem prostora. Projektiranje stavb morajo praviloma voditi arhitekti, saj gre za urejenost prostora, za arhitekturo kot kulturni izraz in ohranjanje kulturne dediščine kot še bolj kulturnega izraza, kar je nedvomno v javnem interesu. Predlog novele bi tako vodenje projektov omogočil gradbenim, strojnim, elektro inženirjem, geodetom, inženirjem požarne varnosti in drugim ne glede na vrsto posega v prostor. To ni le sistemsko zaničevanje kompleksnega znanja arhitektov, ampak odmik od kvalitetne prihodnosti gradbene prakse v Sloveniji. Predlog zakona tako onemogoča strokovno vodenje projektov urbanističnih in arhitekturnih gradenj, s čimer je v nasprotju s stoletno prakso in sodobnimi trendi, ki v državah, kjer so ministri za okolje in prostor poučeni, pošteni in zavzeti ljudje, prepoznajo vrednote kvalitetne arhitekture in oblikovanja prostora. Ta nesramno ignorantski in klientelistični predlog v celoti zaničuje pobudo Evropske komisije novi evropski Bauhaus, ki se zavzema za trajnostne, vključujoče in estetske prostorske rešitve. Katera stroka je edina izurjena za vključevanje in estetske projektantske rešitve? To so arhitekti, zato jih ne izključevati. Med spornimi rešitvami bi omenili tudi izrivanje nevladnih organizacij s statusom delovanja v javnem interesu na področju varstva okolja in ohranjanja narave iz postopkov. Te ne morejo biti več stranke v postopku, sodelujejo lahko le še v okviru javne razprave in na koncu lahko začnejo le upravni spor. Status stranskega udeleženca pa še vedno ohranjajo lastniki ali drugi posestniki nepremičnine, ki se nahaja na vplivnem območju, če izkažejo, da bo nameravani objekt vplival na njihove pravne koristi. Gre torej za neenako varstvo pravic prizadetih posameznikov in nevladnih organizacij, kar je v nasprotju z Aarhuško konvencijo. Slovenija je ratificirala Aarhuško konvencijo in je zavezana k številnim evropskim direktivam, ki predpisujejo, da imajo zainteresirana javnost in nevladne organizacije pravico sodelovati v teh postopkih, poleg tega pa imajo tudi pravno varstvo, kar pomeni, da se lahko pritožijo. Sicer pa zaradi kratenja pravic zainteresirani javnosti in nevladnim organizacijam lahko pričakujemo, da bo uporaba teh določil zakona povzročala več in ne manj sodnih sporov. Predlagatelj predvsem obljublja birokratsko razbremenitev in hitrejše pridobivanje gradbenih dovoljenj v instrukcijskem roku 30 dni, če bo imel investitor vso potrebno dokumentacijo in dokazila o pravici graditi ter nihče od stranskih udeležencev gradnji ne bo nasprotoval. Dovoljenja bo mogoče obravnavati prek državnega oblaka eProstor in eGraditev, ampak ni povsem jasno, kako bo izdaja gradbenega dovoljenja v krajšem roku mogoča, saj upravne enote ne bodo več preverjale skladnosti s prostorskim aktom. Ta skladnost pa je ključni garant dopustnosti in ustreznosti posameznega posega v prostor. Ko pristojno ministrstvo temu ne namenja pozornosti, postaja jasno, koliko jim je mar za trajnostno kakovost slovenskega gradbenega prostora in da neke druge vrednote ter interesi postajajo prioriteta trenutne oblasti. Zakon naj bi dal podlago za poslovanje v elektronski obliki in bo poenostavil pridobivanje uporabnega dovoljenja za enostanovanjske hiše. Za to bo kot tudi doslej potrebna izjava nadzornika gradnje, da je bila ta skladna s projektno dokumentacijo in da izpolnjuje bistvene zahteve, le da pri tem ne bo več pogoj, da je dokončana fasada stavbe. To bo investitor dolžan narediti v treh letih. Za primere, ko je treba zaradi naravne in druge nesreče poškodovani objekt čim prej sanirati, bo uvedena možnost vzpostavitve v prvotno stanje le na podlagi prijave začetka gradnje. Predlagatelj v zakonu o urejanju prostora obljublja izboljšave na področju prostorskega načrtovanja, ukrepov zemljiške politike ter zagotavljanja finančnih sredstev za učinkovitejše vodenje postopkov priprave prostorskih aktov na državni in lokalni ravni. Novica je projektni pristop pri sprejemanju državnih prostorskih načrtov, da bo torej ustanovljena projektna skupina in bo delo potekalo hkrati med vsemi strokami. Napoved, da bodo postopki načrtovanja gradenj in postopki pridobivanja gradbenega dovoljenja tekli vzporedno, se zdi nedomišljena in težko izvedljiva. Zastavlja se vprašanje, kako bo upravni organ izdajal gradbeno dovoljenje, medtem ko projektant še riše načrte. Ideja o integraciji celovite presoje vplivov na okolje in priprave prostorskih izvedbenih aktov je prav tako meglena, razen če bo vse orkestriral sedanji minister za okolje in prostor, kot mu je ljubo, brez arhitektov, kakopak. Le čas bo pokazal, ali bo to olajšalo in pohitrilo sprejemanje prostorskih aktov. Minister je v svoji predstavitvi nove prostorske in gradbene zakonodaje zatrjeval, da ne ruši sedanjega koncepta. Za urejanje prostora to le delno velja. Ne bi bilo modro sistema načrtovanja izumljati na novo, saj je potreben le izboljšav. Kar se tiče gradbenega zakona, pa menimo, da nekatere spremembe, kot jih je zastavil zakon, ki je začel veljati sredi leta 2018, postavljajo na glavo in da ne gre zgolj za izboljšave ali odpravo birokratskih ovir. Zato je tudi razumljivo, da poslanske skupine dobivamo številne pripombe v tej fazi, ko zakon že obravnavamo v Državnem zboru. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev ministra pozivamo, da v nadaljevanju zakonodajnega postopka oziroma do druge obravnave razmisli o tem, pri katerih bo vztrajal in ali bo pripravljen prisluhniti nekaterim pripombam in na tej podlagi pripraviti ustrezne spremembe v obliki dopolnil k predlaganim členom. Ministra opozarjamo, da je njegova ključna naloga uravnoteženje varstva okolja in urejanje prostora z razvojem. Varovanje okolja in vzpodbujanje gospodarstva se po naši oceni ne izključujeta, država pa je dolžna zagotavljati tako družbeno blaginjo kot tudi neoporečno okolje. Če želi zagotoviti podporo predlaganim zakonskim rešitvam, bo minister Vizjak moral pokazati več posluha za opombe stroke in spremeniti sedanji diskurz ignorance prakse arhitekturnih natečajev, ki bo izničil sloves kakovosti, ki ga je slovenska arhitektura gradila vse od druge svetovne vojne do njegovega ministrovanja. Od tega bo odvisna tudi naša nadaljnja podpora. Hvala.
Hvala lepa. Kot zadnji bo stališče Poslanske skupine SNS predstavil gospod Dušan Šiško. Izvolite.
Najlepša hvala za besedo. V preteklosti smo si z lahkoto zgradili hiše, vikende ob pomoči raznih mojstrov, sosedov, sorodstva, kajti takrat ni bilo takšne birokracije in številnih postopkov, kot jih imamo sedaj. Danes so drugi časi, kajti mladi se šolajo, živijo do 30. leta pri starših, ker težje pridejo do služb in si tudi ne morejo privoščiti stanovanj oziroma ustrezne rešitve svojih stanovanjskih problemov. Po drugi strani pa se tisti pridni, ki kljub temu uspejo najti dobro plačano službo, soočajo s problematiko pomanjkanja stanovanj. Za ureditev tega zatečenega stanja se v zadnjih 15 letih ni naredilo veliko. V Sloveniji je zelo veliko nelegalnih in neskladnih gradenj. Včasih se je gradilo tako rekoč na vsaki zemlji, če si jo le imel, ker so iz takrat majhnih vikendov danes zrastle hiše in tudi vile. Kar nekaj primerov je, ko so mladi kupili hišo, a so kasneje z začudenjem ugotovili, da je recimo legalna samo ena tretjina, ostalo pa ne. Novi gradbeni zakon tako prinaša pozitivne rešitve, saj bo legalizacija mogoča tudi za dele objekta, kjer je velik doprinos. Naklonjeni smo temu, da plačilo komunalnega prispevka ni pogoj za izdajo gradbenega dovoljenja, v zakonu pa nas je zmotil člen o sodnem varstvu, ki na široko odpira vrata nevladnim organizacijam, saj jim daje možnost vložitve tožbe v upravnem sporu. Glede na to, da so se že sedaj nekateri nevladniki vtikali v vse mogoče projekte, nas skrbi, da bo predlagano določilo povzročilo še več težav, predvsem v škodo gospodarstva, posledično pa tudi v škodo državljanov. Na to problematiko opozarjamo že cel mandat. Če se vprašamo zgolj, zakaj je prvo lopato kralj Matjaž zasadil pred kratkim ter zakaj smo imeli poleti afero z odpadnim blatom, je slika zelo jasna. Nekateri nevladniki, ob tem ne mislim na gasilce, Rdeči križ, športna društva in podobne organizacije, ampak predvsem na tiste nevladnike, ki delujejo na področju okoljskih zadev in delujejo v škodo gospodarstva. Marsikatera zadeva zaradi njih stoji, pri določenih zadevah sploh ne pride do izvedbe. Ta seznam projektov je zelo dolg. Aktivni so pri tistih projektih, kjer gre za velike investicije, manjši projekti, ki niso dobičkonosni, za njih niso zanimivi, zato se tam tudi ne oglašajo. Za takšno zlorabo delovanja pa jim danes odpravni zakon daje samo še večjo pristojnost. Marsikdaj se pod krinko nevladne organizacije zlorablja sodno pot, da se na tak način zavlačuje sama izvedba investicij. Kasneje dosežejo z investitorjem poravnavo, kar pa v javnosti nikoli ni predstavljeno. Ta boj ni le za okolje in gospodarski razvoj, temveč izključno za lastne interese, in ti so največkrat finančne narave. Glede na to, da je zakon trenutno v fazi splošne razprave, se bomo sigurno še veliko pogovarjali o zakonu, tudi kakšen amandma bomo spisali.
Hvala lepa. S tem smo zaključili s predstavitvijo stališč poslanskih skupin in sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Najprej pa je želel besedo gospod minister. Gospod Vizjak, izvolite.
Spoštovane poslanke in poslanci, najlepša hvala za vaša stališča, za pohvale in tudi nekatere pripombe oziroma nekatere konkretne predloge. Dovolite mi, da se do nekaterih navedb izrazim oziroma izjasnim, ker pravzaprav ti očitki nimajo podlage v konkretnih členih oziroma v dejstvih. Tu je bilo najprej s strani LMŠ izrečeno, da se niža standard prevlade druge javne koristi nad javno koristjo ohranjanja narave. Verjamem, da je mogoče nekatere zmotila določba, ki je v ZUreP in se nanaša na razrešitve nasprotja interesov, ki jo nekateri imenujejo tudi prevlada javne koristi, kar pa ni isto. Prevlada javne koristi je v gradbenem zakonu, opredeljena je v 66. členu. Prevlada javne koristi neke gradnje, recimo obnovljivih virov nad naravo ali česarkoli drugega, poteka po uveljavljenih postopkih, ki so opredeljeni v Zakonu o ohranjanju narave. To se pravi, tu se nič ne spreminja in ne vem, od kod bi lahko nekdo zaključeval, kot je uvodoma gospod Paulič iz LMŠ, da se tu niža standard pri tej prevladi. Ne, ne niža se nobenega standarda. Postopki se izpeljejo v skladu s 66. členom gradbenega zakona v skladu s predpisi iz ohranjanja narave. To se pravi, ta zakon samo napotuje proceduro na Zakon o ohranjanju narave. Res pa je možno to povezati z ZUreP, kjer govorimo o tako imenovani razrešitvi nasprotja interesov. To pa pomeni takrat, kadar imata o nekem prostorskem aktu različna videnja tako Direkcija za vode kot zavod za ohranjanje narave, je prav, da država razreši nasprotja teh interesov in sprejme odločitev. Kajti če je nekaj z enega in drugega področja pristojnosti države, je prav, da država oziroma Vlada potem odloči v prid ene ali druge strani, da se premaknemo z mrtve točke sprejemanja nekega prostorskega akta. Drugo, kar je, govorimo o obveznosti projektnih natečajev. Odgovarjam na očitke iz Levice. Projekti in natečaji ostajajo, spoštovani. Projekti in natečaji ostajajo in se jih tudi obravnava v tem zakonu, kadar se investitor, lokalna skupnost ali kdorkoli za to odloči. Ukinjamo pa obveznost javnih natečajev za projekte nad določeno vrednostjo, ker mislim, da je to nepotrebno. Prav pa je, da se izvajajo javni natečaji tam, kjer se lokalna skupnost ali investitor ali ne nazadnje država za to odloči. To se pravi, javni natečaji so, verjamem da so zelo koristni, ostajajo, niso pa več obvezni. Nadalje je s strani SD gospod Trček spraševal o strategiji. 73. člen ZUreP zelo jasno govori, in sicer četrti odstavek, da na predlog Vlade Državni zbor sprejema strategijo. To je povsem jasno in povsem jasno je, da podobne strategije sprejema na predlog Vlade Državni zbor. Tako da tu ne razumem tega očitka. Kar se tiče regionalnega prostorskega načrta. To je bilo pravzaprav že do zdaj v ZUreP, v tej spremembi to nadgrajujemo bolj v smislu ambicije, da pozovemo le ta regionalni nivo prostorskega načrta, da se loti dela. Dostikrat slišimo, da država vsiljuje lokalnim pa tudi regionalnim ustanovam neke svoje rešitve. Jaz menim – ne nazadnje tudi kot bivši župan, bil sem župan pa bil sem podžupan, pa da ne govorim, kolikokrat občinski svetnik – da država vsiljuje regionalno prostorsko načrtovanje od zgoraj navzdol. Prav je, da se lokalne skupnosti tudi prek regionalnih razvojnih agencij oziroma regionalnih inštitucij, ki so vzpostavljene, loti tistih skupnih regionalnih področij, ker nimamo regionalne razdelitve, pa naj bo to v okviru 12 statističnih regij. Mislim, da je to pomemben korak naprej. Mogoče ni optimalen, optimalen bi bil, če bi imeli pokrajinski nivo, pa ga žal nimamo. Zato menim, da je v določenih primerih to dobra možnost, še posebej tam, kje imamo opravka z vrsto majhnih občin, ki niso sposobne nekega širšega prostorskega načrtovanja in so vezane zgolj na neko majčkeno področje nekje. Po mojem je recimo regionalni prostorski načrt za Prekmurje več kot potreben, pa za takšne zaokrožene celote tudi, kjer je niz občin. Verjamem, da bomo tudi s spodbujanjem z nacionalne ravni prišli do teh regionalnih prostorskih načrtov. Kar se tiče prostorskega sveta. Prostorski svet ima ambicijo koordinirati pogled države na nekaj. Še posebej tam, kjer država gleda na isto stvar različno. Namreč, dostikrat Zavod za varstvo narave drugače gleda na neko stvar kot Direkcija za vode, pa tudi Zavod za varstvo kulturne dediščine ima dostikrat svoj pogled. Da ne govorimo tudi o infrastrukturnem ministrstvu, ki želi včasih tudi marsikaj. Prav je, da država, ko občina pride z enim takim predlogom, v okviru tako imenovanega prostorskega sveta razreši te različne poglede, ker nastopa enovito s strani države. In zdaj si zamislite, da so zraven v tem prostorskem svetu še predstavniki lokalne skupnosti in da se na tej sceni odvija to usklajevanje. Zato je ta prostorski svet temu namenjen in to je tudi jasno napisano v zakonu. Jaz se opravičujem, če ste našli kakšno slovnično napako. Dvakrat je bil ta tekst lektoriran, dopuščam pa, da je kakšna tudi notri. Uporabno dovoljenje brez fasade. Da, delno imate prav, delno imajo pa prav tudi tisti, ki pravijo, da ko je objekt končan in še nima ovoja stavbe in ga mora pridobiti v relativno kratkem času, omogočimo vselitev. Zakaj omogočimo vselitev oziroma zakaj je to pomembno? Da tak objekt lahko z uporabnim dovoljenjem dobi hišno številko. Posledično lahko dobijo v tem objektu stano bivališče mlada družina ali tisti, ki pač želijo tam bivati. Posledično imajo potem otroci lahko prevoz v vrtec, v šolo in tako naprej. Sicer tega ne bi imeli, če ne bi imeli uporabnega dovoljenja. So pa itak stimulirani zaradi ne nazadnje tudi vsega ostalega, da dogradijo fasado v najkrajšem možnem času. Tu dajemo dobo treh let. Kar se tiče odgovorov Levici. Enostavno ne drži, in je to preverljivo, da je zakon, ne vem, dve leti v veljavi. Obstoječi zakon je v veljavi tri leta plus, ker je začel veljati sredi leta 2018, zdaj smo že v jeseni leta 2021 in to je sigurno več kot tri leta in ne dve leti. To je ena stvar. Zakaj spremembe? Tudi ko smo mi prišli, v tisti vladi, kjer je Levica sodelovala, je bila pripravljena novela zakona, ker se je že takrat pokazalo, po letu dni in pol, da so nekatere rešitve nedomišljene, nekatere rešitve slabe in jih je bilo treba popraviti. Ena izmed takšnih je tudi ta, da se vloga za integralno gradbeno dovoljenje sploh ni spravila v obravnavo, če ni bil hkrati vlagatelj, to se pravi investitor, lastnik vseh zemljišč, na katerih se izvaja gradnja. Zdaj si pa vi zamislite, da mora biti nekdo, še preden je narejena presoja vplivov na okolje in izdano okoljevarstveno soglasje, že lastnik zemlje, morebiti za projekt, ki sploh ne bo izveden zaradi negativne presoje. To je enostavno neživljenjsko. Zamislili ste si torej, da morate pri gradnji ene hidroelektrarne ali pa avtoceste ali česarkoli prej kupiti zemljo, da je vloga sploh popolna, da lahko gre vloga v obravnavo, da se na koncu dneva lahko presodi tudi v smeri, da gradenj sploh ni, da pade, in potem imate tisoče in tisoče parcel. Da ne govorim, koliko milijonov porabljenega davkoplačevalskega denarja, zato da ste kupili zemljo, na kateri ni mogoče graditi. To je recimo ena izmed takih neživljenjskih, ki jih je vseboval prejšnji zakon in so bile že pripravljene, ko smo mi prišli. Zato smo ne nazadnje tudi posegli v te dikcije. Tudi s strani gospoda Rajića iz nepovezanih poslancev in gospe iz predstavnikov Levice, gospe Violete Tomić, je bilo slišati: neuravnotežen pristop med strokami. Mi smo odpravili diskriminacijo ene stroke nad drugo, ker ni upravičena. Gospod Rajić kot arhitekt seveda ščiti svojo stroko, ampak tega naj ne počne na način, da postavlja v superiorni položaj to stroko na račun drugih strok. Nisem slišal enega razloga, zakaj bi morali biti edinole arhitekti vodje projektiranja stavb, kjer sodeluje več strok. Ne nazadnje gremo z okoljsko zakonodajo tudi v čedalje večji pomen rabe obnovljivih virov in učinkovite rabe energije v stavbah. Inženirji s tega področja so po moji oceni pri načrtovanju stavb prav tako pomembni kot gradbeni inženirji, kot glede statike statiki, kot elektroinženirji, kot strojni inženirji, kot krajinski arhitekti, kot arhitekti. Vsi, vse stroke so pri načrtovanju in projektiranju stavb pomembne. Po moji presoji ni superiorne stroke. Gospod Rajić pa kot arhitekt zagovarja, da je arhitektura pri stavbah najpomembnejša stroka. Jaz mislim, da to ni res, in me boste zelo težko prepričali, da je to res. Vse stroke so pomembne, tudi arhitektura, in tudi arhitekturni projekt je pomemben pri načrtovanju slehernih objektov, tudi inženirskih in tudi stavb. Žal mi je, da si je leta 2018 arhitektura, ker je bil državni sekretar arhitekt – tudi danes je, mimogrede, gospod Rožac je tudi arhitekt – nek način izborila ta privilegij, da je lahko vodja projekta, to se pravi koordinator med vsemi projektanti za stavbe, le arhitekt. Koordinator med projektanti posameznih delov projekta je tisti, ki je najbolj sposoben koordinirati delo med različnimi strokami, ki je sposoben to tudi uskladiti z investitorjem in ki ima tudi te veščine, veščine koordiniranja projekta. Seveda mora biti pa tudi strokovnjak pooblaščen. Zato v zakonu uvajamo tezo, da je lahko vodja projektiranja pooblaščeni strokovnjak katerekoli stroke. Gospa Tomić iz Levice je govorila, kot da zdaj uvajamo integralno gradbeno dovoljenje. Integralno gradbeno dovoljenje pozna obstoječa zakonodaja. To ni nič novega. Integralno gradbeno dovoljenje je mimogrede en dober rezultat prenove oziroma nove gradbene zakonodaje iz leta 2018, ki je uvedla integralno gradbeno dovoljenje. Že zdaj integralno gradbeno dovoljenje izdaja MOP. Tukaj se je govorilo, kot da so do zdaj to izdajale upravne enote, zdaj pa to hoče MOP dobiti. Integralno gradbeno dovoljenje že po veljavnem zakonu izdaja MOP. Prav tako imamo v gradnji mnenja že danes, ni več soglasij. Mnenja so že danes. In ne vem, od kod gospe Tomićevi, da imamo zdaj namesto soglasij mnenja. Tu nič ne spreminjamo. Tako da včasih res [[…]]In še to, s strani Levice je prišel očitek, da izključujemo nevladnike in civilne iniciative, bolj je šlo za nevladnike, iz okoljskih postopkov. To popolnoma ne drži. Če boste pogledali in prebrali zakon o graditvi objektov, takšen kot je napisan, boste videli, da lahko tako Civilna iniciativa kot nevladne organizacije sodelujejo z dajanjem pripomb, mnenj in predlogov v javnih obravnavah oziroma v javnih razgrnitvah, da so upravičeni tudi do odgovorov na svoje stvari in da če niso uslišani, imajo tudi pravno varstvo, lahko se pritožijo. Lahko sprožijo pritožbo, lahko sprožijo tožbo ne glede na to, ali imajo status stranske udeležbe ali nimajo. Za Nacionalno stranko je tudi to sporno, vendar imamo Aarhuško konvencijo, imamo direktive in to je pravzaprav evropski standard. Mislim, da je prav, da to pač negujemo in vzdržujemo tudi s tem zakonom. Uvodoma sem že omenil in še enkrat podčrtam za vse, ki ste to izpostavili – tudi stransko udeležbo bomo z amandmaji podprli in bodo nevladne organizacije imele status stranske udeležbe. To smo se dogovorili z njimi. Tega trenutno še ni v tem zakonu, bo pa z amandmajem vneseno. Tudi tisti citat, ki je bil s strani Levice izpostavljen, bomo brisali; to je pravzaprav poseg v en stavek zakona in to ni noben večji problem. Včeraj sem namreč sedel z delom nevladnih organizacij, to so pravzaprav pričakovale od nas in jaz sem jim dal pozitiven signal. Še enkrat vam povem, Vlada bo podprla amandma v smeri, da se nevladnim organizacijam v postopkih gradnje prizna status stranskega udeleženca v postopku. Mislim, da smo si tu lahko enotni, in menim, da je to pomembno tudi v luči sodelovanja javnosti pri teh postopkih. Upam, da sem odgovoril na večji del pripomb. Če ne, bomo še v nadaljevanju pojasnili. Vesel sem pa tega, da gresta očitno po izraženih stališčih poslanskih skupin predloga obeh zakonov v drugo branje. Še kar nekaj časa imamo, da uskladimo tudi vse morebitne amandmaje na to temo. Morebiti samo še to, izpostavljen je bil tudi komunalni prispevek in nadzorstvo nad izvajanjem zakona s strani občinskih redarjev. Zadeva ni črno-bela, tudi kar se občin tiče ne. Mestne občine to podpirajo, nekatera združenja občin to podpirajo, nekatera pa ne. Pišejo vam verjetno v glavnem tista, ki ne podpirajo. Druga pa podpirajo. Pravzaprav vam želimo prezentirati celo situacijo, tako da vam bodo pisala tudi tista, ki podpirajo, in boste potem lahko na podlagi argumentov teh občin ocenili. Pa morda še, zakaj se mi zdi pravično, da se plačuje komunalni prispevek pred začetkom gradnje in ne pred pridobivanjem gradbenega dovoljenja. Prvič zato, ker nekateri projekti, ki pridobijo gradbeno dovoljenje, nikoli ne zaživijo v realnosti, gradnja se sploh ne začne. Se zgodi, ne vem, investitor si premisli, investitor umre, se pač neke okoliščine pred gradnjo spremenijo. V takem primeru mora občina vračati komunalni prispevek. Drugič, marsikateri mladi, ki se odloči za gradnjo hiše, je vezan na pridobitev kredita – nobeden danes nima tega denarja, da bi hišo financiral – in banka mu ne da kredita, dokler ne pride z neko verodostojno listino, da bo res gradil. In gradbeno dovoljenje to je. Ko ima gradbeno dovoljenje, dobi kredit in lahko tudi s tistim kreditom plača komunalni prispevek. Fer in pravično je tudi, da se komunalni prispevek plača takrat, ko se začne komunalna infrastruktura uporabljati, ne pa leta prej. Kajti lahko se zgodi, še posebej zdaj, ko je treba ob prijavi gradnje predložiti dokumentacijo PZI oziroma projekt za izvedbo, ki je relativno kompleksen projekt, da to traja, od gradbenega dovoljenja do dokumentacije PZI. Dokumentacija PZI je zahtevna dokumentacija in to lahko traja leto, dve, veljavnost gradbenega dovoljenja je pet let in lahko traja. V tem času posameznik kreditira občino. Verjamem, da je plačilo komunalnega prispevka pred gradbenim dovoljenjem privlačno za občine, ker za to nekdo drug poskrbi, upravna enota ne spusti skozi, če ni plačila, in je to komot, po drugi strani je pa slabo za investitorja oziroma tudi državljana, ki želi graditi. Tako da moramo oboje tehtati, ko govorimo, kaj je v dani situaciji bolje. Kar se tiče nadzora. Mestne občine podpirajo nadzor. Ne nazadnje imamo mi že danes primer, ko občinski redarji nadzirajo neke predpise z državnega nivoja, na primer veste, da redarji v Ljubljani marsikaj kontrolirajo, tudi prehitro vožnjo, tudi parkiranje in tako naprej. Za manj zahtevne stvari menim, da je prav, ker bomo s tem ne nazadnje dali občinam več pristojnosti, hkrati pa bomo tudi razbremenili inšpekcijske službe na nacionalnem nivoju, da del pristojnosti, zlasti za nezahtevne objekte preide tudi na nivo redarjev. Mimogrede, nekatere občine to podpirajo, nekatere pa ne, bolj ali manj je to odvisno od posameznega župana, ne pa da bi bilo to ne vem kako [[…]]Še to je treba povedati. Besedica »lahko« je v tem stavku. Oni lahko to delajo, ne pa da to morajo delati edini in da inšpekcija tega ne počne več. To je pristojnost obeh. Še enkrat, kot pri parkiranju v mestih. Pri parkiranju v mestih komunalni nadzorniki to urejajo in policija. Oboji lahko to nadzirajo in tudi tu je tako mišljeno. Upam, da sem zajel glavne dileme. Obljubim vam korektno sodelovanje tudi v fazi priprave in obravnave teh amandmajev v drugem branju. Verjamem, da bomo na koncu dobili tekst, ki ga bomo vsi podprli. Hvala.
Hvala lepa. Sledi naslednji razpravljavec, dr. Franc Trček, za njim pa se pripravi gospod Željko Cigler. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. V številnih zadevah se strinjam z vami, gospod minister. Pa pri pripravi predhodne zakonodaje smo v bistvu takrat Levica pa SDS pri vsebini na odboru zelo dobro sodelovali. Tako dobro, da je včasih Janša potem celo poslal Breznika, da je moral to malo razhajkati, po domače povedano. Takrat zlasti vaš vodja poslanske skupine, Ljubo, tudi ti si bil, pa jaz na matičnem delovnem telesu. Cel niz nekih zadev. Pri RPN. Seveda, absolutno ja, je potreben. Ampak moj razmislek je šel v smeri, da osebno menim, da je to tako potrebno in pomembno, da je treba ekipirati neke ekipe, ki ni treba, da so blazno velike, morajo pa biti raznolike, ne zgolj arhitekti. Tu se jaz z Banetom ne strinjam pa se nikoli ne bom strinjal. Zaenkrat še nekaj malega predavam na arhitekturi v Mariboru, ki je nekoliko bolj gradbeniška kot arhitektura v Ljubljani, ker v Mariboru pač morajo arhitekti poslušati skupaj z gradbeniki kar nekaj predmetov. Malo jim to ni všeč, ampak včasih je dobro, da veš, ko imaš dilo odrezano, kako jo položiti. Ne škodi in še kaj zraven. Zato se mi zdi, da ne more biti to privesek RRA, pa nekateri RRA dobro delajo. Nekateri RRA so v nekem trenutku postali bolj neka poldružinska podjetja, to poznamo. To je tudi potrebno povedati. Ko sem vas poslušal, gospod minister, sem se spomnil, s študenti sem enkrat malo lazil naokoli, bili smo v Trzinu pa ravno pride mimo Peršak pa se začnemo pogovarjati. Njemu je v občini zmanjkalo flahe za obvoznico narediti pa niso vedeli, kam bi britof dali. Pa v slovenskih primerih zelo uspešna občina. To so, bom rekel, neke prakse. Prostorski svet. Ko sem vas poslušal – hm, mogoče bi bil boljši, ampak verjetno edini tako mislim, za tako majno ali veliko državo švicarski model, da bi mi ministrstva zvrnili pa bi jih imeli kakšnih šest, sedem po horizontali pa bi imeli eno skupno ministrstvo, ki bi se v ožjem smislu dotikalo prostora. Skratka, to, kar ste vi, infrastruktura pa kmetijstvo et cetera, bi bilo eno ministrstvo in potem ne bi imeli izgovorov. Seveda bi imeli kažin pa noise, ampak bi se to dogajalo znotraj ministrstva. Po drugi strani pa če že takšen model, kot sem že povedal, so mi bliže modeli, ki jih poznajo Nizozemci, Danci, še kdo. Ampak mi imamo večji problem na ravni ljudi, ker zapnemo vsi preveč. Imamo tudi problem na ravni moderatorjev, ker to mora biti nekdo šolan, da razume vsebino in da zna te ljudi spraviti na nek skupni imenovalec, da najdejo rešitev. Pri fasadah razumem in razumem tudi to, da ti moraš biti uradno požegnan, da ti bo tam kombi otroka pobral in ga v šolo peljal, saj sem tudi sam primarno z vasi. Ampak tako kot ste sami rekli, saj pri nas nimaš skoraj nobenega, ki bi brez kredita lahko bajto delal. Pa četudi dam tistega Dikaučiča na stran, 30 tisoč komunalnega prispevka za Šentjur pri Celju, z vsem dolžnim spoštovanjem do Šentjurja pri Celju, pa ljubi bog, kaj je to, Monako ali kaj? Okej, po novem je zdaj. Tudi ta razmislek, razumem seveda tudi občine, da hočejo imeti neke peneze za gradnjo infrastrukture in da zdaj bentijo, razumem tudi drugo logiko, ki ste jo vi povedali, ti penezi ne bodo tako leteli, kot bodo leteli. Če se dotaknem služnosti. Saj Levica je to tam objavila, jaz sem lastnik, imam kakšnih 20 kilometrov od Maribora slabih tisoč kvadratov, uradno je to šest parcel v dveh katastrskih občinah. Mi bi morali tudi kataster malo spucati, pa verjetno bi ga spucali za tretjino pa bi tudi potem manj telovadbe bilo pri služnosti. Dobro, notarji bi na tem malo manj zaslužili. Dostikrat se je to zgodilo, ker so se pač neke občinske ceste ali kaj se je malo premikalo in potem imaš ne vem kaj, cestico meter petdeset široko, dolgo, ne vem, 12 metrov, dve parceli, dve katastrski občini. Okej, zdaj smo to podedovali od potomcev Marije Terezije. Med njenim časom se ni zgradila železnica v Sloveniji, kot se večinoma napačno govori. Če gremo gledat našo bukoliko, naše podeželje, saj od daleč lepo izgleda, ko prideš pa blizu, pogostokrat bože sačuvaj, kokošinac. Potem imaš zraven lepo, staro, podirajočo se bajto, ki je pač izhajala iz tega, da si bil včasih prikrajšan, si bil tudi, bomo rekli venikularna arhitektura, si bil pač lokalno, regionalno omejen z materialom, in bi potrebovali arhitekturno svetovanje, isto kot imamo energetska svetovanja. Ob vseh penezih, ki jih ima država, ob vseh krasnih mladih ljudeh, ki jim zaenkrat še nekaj predavam, dajmo zaposliti po Sloveniji, ne vem, 50 ljudi, 3 jurje nekaj bruto mesečno, da ti bo pač zaradi mene od pasje utice do prizidka, do nadstreška, do nečesa narisal, da bo to imelo neko obličnost. Na ta način tudi v bistvu razbremeniš občine nekih inšpekcij, ker jih v osnovi ne bo treba delati. Če se vrnem. Kakorkoli že obračamo, mi imamo dva velika problema. En problem je razpršena poselitev. Imamo nekaj čez 6 tisoč naselij, nekaj manj kot 6 tisoč jih je naseljenih, povsod bi radi imeli vse. Ni takšne švajcerske na svetu, kjer bi bilo to možno, žal. Po drugi strani imamo zelo star stanovanjski fond. Ne vem, ali vam kaj pomeni Lacaton & Vassal bureau. Letošnja Pritzkerjeva nagrajenca, to je Nobelova nagrada za arhitekturo, Francoza, gospa in gospod, Anne pa Jean-Philippe, ki se v bistvu ukvarjata – s čim? Onadva sta prav zaslovela po tem, da neke stare funkcionalistične zgradbe, stolpnice, socialna stanovanja obnavljajo tako, kot je treba, z relativno malo penezi – prepuščanje več svetlobe, gor in dol. Ne bom zdaj imel predavanja, nisem na faksu, ampak tudi s tem se bomo morali začeti ukvarjati, navsezadnje tudi kaj podreti. V nekem trenutku, se spomnim, 20 let nazaj, tam pri Argentinskem parku najdražja kvadratura v Ljubljani. Če se malo na to spoznaš, veš, da tisto ni ravno protipotresno. Pa od tukaj smo bežali, tresel se je Državni zbor. O lesu fantaziramo gor in dol, do izvedbene ravni nikoli ne pridemo, razen da se nekaj stričkov SMC zaposli na MGRT, z vsem dolžnim spoštovanjem do njih. Lahko se zapeljemo v Vorarlberg, kjer so iz tega naredili globalno zgodbo, gradnja v lesu. Kar se tiče nekih mnenj in tako naprej, digitalizacija. Tematske karte, tematske rešitve, tipike nekih rešitev [[…]]Nasvidenje, saj vem, da imate tudi druge obveznosti, vam ne zamerim. To je že pokojni meteorolog Trontelj razlagal, ko so se nam pojavila prva leta malo hujših neviht. Rekel je, saj smo mi že leta 2002 pa 2003 naredili karto Slovenije, kjer se je jasno videlo, kje gre več toče, kje gre manj toče. Tudi to bo treba misliti navsezadnje, ker nam bo vsakih nekaj let strehe stolklo, takšne, kot jih delamo. Neki moj prijatelj, ki je postal minister leta 2002 pa 2003, je rekel, saj dokler nisem postal minister, nisem vedel, da je toliko Slovenije plazovite. Spet neka zgodba. Da ne bom predolg, ker itak vem, da se bolj sam s seboj pogovarjam. Spet gremo v zgodbo, da najprej ta vlada razjezi NGO-je, potem jih pa nekako napol nazaj pripusti. Zakaj to delate? Od tega covida smo že vsi preutrujeni, napol zbezljani, potem se pa še na ta način v bistvu delate norca iz enih ljudi, večinoma so to mladi, ker zaradi generacijskih razlik niti ne morejo priti do kakšnih bolje plačanih služb. Za nikakve peneze delajo tam, imajo ogromno znanja, potem jih je treba še klofutati. Nehajte to delati, lepo vas prosim. Veste, pristop, kot se ga tukaj ubira, da bo nekako večja odgovornost na projektantu, avstrijsko-nemški, po domače, jaz nimam težav s tem, ampak potem morate malo gledati tudi kupno moč. Saj je tudi tam drago, so razlike. Že med Gradcem pa Dunajem je razlika. Dunaj ima najboljšo stanovanjsko politiko na svetu, Gradec je pa nima ravno. Je dosti boljša od naše, ampak vseeno. Arhitekti bodo tudi hoteli preživeti, ti boš želel nekako hišico delati in potem bo tukaj, se bojim, v praksi cigumigu. Me razumete, kaj hočem povedati? V nekih družbah, ki seveda dosti bolj spoštujejo prostorski red, kjer imajo več penezov, ker jih niso toliko nategovali Švicarji, kot so mojo generacijo, se laže te zgodbe greš. Na tej točki bi se jaz ustavil. Čaka nas še kar dosti dela. Jaz bi v bistvu tukaj tudi pozval opozicijo. Upam, da ne bomo, kot se prevečkrat zgodi v tem že skoraj predvolilnem času, zdaj mi sami med sabo tekmovali. Da se ne bo zdaj dogajalo, da bo opozicija dala štiri amandmaje, reda radi bo koalicija dala en amandma, potem bo nekdo, ki itak ne bo izvoljen, svojo rit reševal, bo dal še en amandma, potem bomo imeli neko sejo, ko bomo vmes že vsi zbezljani, potem bomo nekaj sprejeli pa bomo ugotovili čez pol leta, da smo v bistvu sranje naredili. Dajmo se vsi v roke vzeti, ker to pa je neka problematika, kjer si vsi želimo, da je nek red, ki se lahko tudi v praksi izvaja, in da imamo vsi znotraj teh gabaritov, kolikor penezov imamo in javnih in zasebnih in investicijskih, lepše, boljše, kvalitetnejše, bolj estetsko življenje. Se pa absolutno ne strinjam s tabo, Bane, ali mi zameriš ali ne, da ste arhitekti edini, ki veste, kaj je estetsko v prostoru. To preprosto ne drži. Ana Roš ni arhitektka, diplomacijo je končala, pa jaz na žlico jem, ne jem ravno pri njej, ampak njen krožnik je estetika. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji razpravljavec je gospod Željko Cigler, pripravi se gospod Jožef Horvat. Izvolite.
Predsedujoča, hvala za besedo. Gospod državni sekretar, kolegice in kolegi! Zakon o urejanju prostora in gradbeni zakon, ki sta danes v obravnavi, sta pomemben del okoljske politike v naši državi. V Levici sledimo programskemu geslu, da bomo obrnili smer okoljske politike, da ne bo več podrejena interesom kapitala, ampak da bo služila svojemu pravemu namenu in bo zagotavljala varno in zdravo okolje za vse. Če povzamem dosedanjo razpravo, ki je bila izvedena o teh dveh zakonih, zlasti na odboru za infrastrukturo, je ena splošna ugotovitev, da se zakonodaja ne sprejema za dobro nas vseh v tej državi, ampak gre bolj za klanjanje kapitalu. Čeprav je strateški, tak pristop pri svojih projektih, gradnjah infrastruktur in tako naprej na svoji poti ne more iti po bližnjicah, ne glede na okolje in brez zagotavljanja sodelovanja javnosti. Za zelo veliko teh projektov, pa naj bo to Magna, naj bo to 3. razvojna os, Mokrice in še kaj, bi lahko kar našteval, bi lahko rekel, da ti projekti moje besede potrjujejo. Samo tole bi rekel, ker je prejle gospod minister Vizjak govoril glede komunalnega prispevka. Za veliko komunalnih skupnosti je komunalni prispevek izjemno pomembna zadeva, ampak ne zgolj finančno. Namreč, komunalni prispevek z zakonom ne postaja boljše orodje prostorske politike in razvoja, ampak čedalje bolj postopkovna, vedno bolj normirana zadeva in to ni v redu. To ni v redu. Če preidem konkretno na svoje razmišljanje pri GZ-1, bi rekel tole. Tako obširne spremembe zakonodaje bi gotovo zahtevale daljšo obravnavo, še posebej pri gradbenem zakonu GZ-1, tako kot je konec koncev izpostavila tudi Zbornica za arhitekturo in prostor zadnjič na odboru za infrastrukturo pa tudi mnogi drugi udeleženci razprave do sedaj, saj se tiče tako projektantov kot tudi enakopravnosti v postopkih vseh državljanov. Dalje. Javni natečaj, enakopravnost strok in obvladljiv obseg projektne dokumentacije s poudarkom na vsebini in ne le zagotavljanju podatkov bi morali biti vodilo tega novega predloga zakona, ampak tega v GZ-1 ni. Pri tako degradiranem prostoru, kot je v Sloveniji, zlasti Anhovo, če zopet izpostavim, izginjajočih krajinah, slabi arhitekturni podobi in ob vedno novih napovedih kapitala, kaj vse bo še zgradil, ne pa tudi strateško preučenih posegih, neupoštevanju strategije prostorskega razvoja Slovenije in kratkovidnosti in odnosa do kulture sploh, predvsem pa zavračanju arhitekturnih natečajev, je to ena ilustracija, ki nam ni v ponos in ni v korist bodočega prostorskega razvoja Slovenije. Tudi ni v luči novega evropskega Bauhausa, ki pomeni celovit pristop h grajenemu okolju, del uresničevanja katerega so tudi javni natečaji. Kakovost grajenega okolja in odprte krajine se pred našimi očmi razkraja in zakon, to je GZ-1, ta razkroj samo pospešuje. Iz identitete prostora namreč izhaja marsikatera gospodarska panoga od turizma naprej. Brisanje vloge arhitektov in arhitekture pri tem je samo dokaz nerazgledanosti, enih političnih računic prostorsko in arhitekturno ter neprimernega umeščanja kapitala na škodo vseh. Predvsem pa žrtvovanje identitete države, kjer se tako ali tako določa očitno samo trgovske tipologije. Saj veste, pri vsakem mestu vidimo, na začetku mesta je Hofer, na koncu je Lidl ali pa na začetku je Lidl, na koncu je Hofer, vmes, če je prostor, je pa še Mercator. Še tole bi izpostavil. Izključevanje javnosti in postopkovno ogrožanje varovanja okolja nista poenostavitev postopkov, ampak degradacija doseženih standardov. Vsa ta stvar, tudi vedno večji odpustki črnim gradnjam so vedno znova všečna politična praksa, ki skupaj z ZUreP-3 nagrajuje škodljive posege v prostor in jim daje vedno znova zeleno luč. In ta degradacija okolja brez upoštevanja javnosti je še posebej izstopala pri umeščanju 3. razvojne osi v prostor, ki še ni končano, da česa drugega ne naštevam, ker v tem državnem zboru je veliko primerov, ko vse, kadar se dotaknemo okolja, izpade. GZ-1 določa izjeme za razvojne projekte in s tem omogoča soliranje ministrstva tudi pri izdaji dovoljenj in nadzoru nad njimi. Ampak glede na prakso, kot smo jo videli pri Magni, ne dovoljuje zaupanja v iskrenost zakonodajnih sprememb, bolj se te dojemajo kot obvod potrebnih standardov in namen izključevanja javnosti. Če se spomnite, kaj se je z lex Magna dogodilo. O ZUreP-3 bi pa povedal tole. Krovni zakon urejanja prostora je ZUreP, jasno, problematično je že ad hoc poseganje v ta zakon z drugimi zakoni in večkrat tudi z izključevanjem občinskih prostorskih aktov. Nepremišljeno hitenje s tem pa je še toliko bolj neustrezno. Ministrstvo za okolje se v zakonu odreka odgovornosti za stanje v prostoru s tem, da je v predloženem zakonu deklarativno ono samo eden izmed nosilcev urejanja prostora in ne krovni usklajevalec interesov prostorov. Sprašujem, zakaj Ministrstvo za okolje in prostor, ki bi moralo biti nosilec nujne zelene transformacije, pobudo prepušča drugim, predvsem kapitalsko bolj napadalnim in agresivnim ministrstvom in ne more nositi uveljavljanja svojega poslanstva. Tu mislim zlasti na gospodarsko ministrstvo in ministrstvo za infrastrukturo. Praktično se MOP odreka svoji suverenosti. Večkrat sem ministru skozi poslanska vprašanja to poskušal prikazati na konkretnem primeru. Takih primerov je zelo veliko, jaz bom samo enega izpostavil, odprl, in to je, ko sem mu dal pobudo, da ministrstvo poda nadzor nad zakonitostjo občinskega odloka in zaščito pravic stanovalcev v Delavski ulici v Celju, kjer je neznosno stanje, kjer dela močna tovarna dobesedno na dvorišču stanovanjskih blokov, in tam notri je neprimerno za življenje. No, ministru sem dal pobudo 13. 7. 2021, se pravi julija, po 248. členu Poslovnika, danes je že 70 dni od tega, gospod minister ne šljivi pobude in pobuda se dotika pomembnih ustavnih in zakonskih pravic prebivalcev v tej državi. Tako, kot je zdaj ZUreP-3 pripravljen, bo ministrstvo še manj skrbelo, se izpostavilo kot ključni moment koordinacije politike o prostoru v državi. Obstaja nevarnost, da s posameznimi določili ZUreP-3 prostorski akti postanejo samo še nabirke podatkov raznih inštitucij, njihov osnovni namen, torej urejanje prostora, pa se postavlja v čisto podrejen položaj. Zakon tudi ne rešuje neoperativnosti občinskih prostorskih načrtov, za katere se ugotavlja, da v svojem obsegu in pripravi za načrtovanje na vseh nivojih niso zmeraj primerni. Zakon sicer prinaša novosti, kjer je na različne načine mogoče regulirati posege v prostor, ampak manjka operativni vmesni nivo aktov tipa PUP, ki smo se jim v preteklosti prehitro odrekli, in tudi močnejša uveljavitev strateške urbanistične in krajinske zasnove. Zato so OPN-ji preobsežni, dolgotrajno sprejemajoči se akti, ki poenostavljajo podobo slovenskega prostora, saj so v želji zadostiti vsemu naenkrat preveč univerzalni in ne generirajo potrebnih razlik, ki bi podprle sanacijo prostora in vzdrževanje in skrb za posebnosti prostora, kamor se določeni projekti postavljajo. Dobrodošla je pa razčlenitev strateških načrtov, posebej bi morali poskrbeti za občinske prostorske plane, za katere pa lahko samo upamo, da bo njihovo upoštevanje boljše kot upoštevanje dosedanjih strategij, še posebej Strategije prostorskega razvoja Slovenije. Z upoštevanjem in posvojitvijo strategij pri vseh odločevalcih v prostoru in ne sektorsko bi morali projekti v državi teči bolje, usklajeno, podprto in se na primer prometne povezave ne bi obračale na glavo in izvajale v takšnih pogojih, da tega normalna pamet ne razume, kot se dogaja z umeščanjem 3. razvojne osi oziroma z njeno gradnjo. Nobene odgovornosti ni pri državi, nosilci urejanja prostora ne uspejo urediti evidenc in ne podpirajo postopkov v zadostni meri. To se zelo ugotavlja pri posameznih, zlasti državnih projektih, ki so financirani v občinah, pa ne bom zdaj omenil, katerega imam v mislih v Celju, to ni Delavska ulica, seveda. Pri klavrni podobi našega raja pod Triglavom zakon še zmeraj preferira razpršeno poselitev. Z instrumentom lokacijske preveritve je veliko lažje posegati v odprt prostor, kar je z vidika degradiranosti naših krajin nesprejemljivo, in z vidika prioritete gradenj v ureditvenih območjih, naseljih ta odlok odstopa od načel urejanja prostora. Ta predlog zakona pomeni odklon. Z zakonom se poudarja javni interes, je pa njegova vzdržnost v nesprejemljivi podvrženosti v zakonu zapisani dovoljeni zasebni pobudi, ki lahko ob nestrinjanju za njegovo uveljavitev zahteva potem odškodnino. Tu pa se okolje in prostor nedopustno umika in javnega interesa strokovno ne ščiti, same občine pa so se v njegovi obrambi že do zdaj pokazale za dosti prešibke. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Jožef Horvat, pripravi se mag. Dušan Verbič. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovana gospa podpredsednica. Spoštovani gospod državni sekretar s sodelavcem, drage kolegice in kolegi! Veselim se tudi nadaljevanja te razprave o izjemno pomembnih zakonih, o paketu dveh novih zakonov, zakona o urejanju prostora in gradbenem zakonu. Izjemno kompleksna vsebina. Najbrž se vsi strinjamo s tem, da nobeden od teh zakonov ne more popraviti nekih zadev za nazaj, se pač ne da, čas je šel mimo. Morda samo za začetek. Ko je moja generacija gradila, sem si sam želel tam v Prekmurju, da bi našel nek projekt ene moderne panonske hiše, pa je nisem našel. In veste, kako smo takrat gradili. Sam sem jo narisal in našel v nekem beograjskem biroju nek načrt, ga plačal, prišel je po pošti in zadeva je šla naprej. Zato imamo takšno sliko, ja, tudi podeželja, kot jo imamo danes. Za nazaj se pač ne da popraviti. Generalna ocena, moja osebna in naše poslanske skupine, je, da je treba priznati, da je paket teh dveh zakonov res paket, ki je primeren za nadaljnjo obravnavo, ki se je veselim in si želim, da bi bila čim prej. Danes govorimo in bomo še veliko govorili o prostoru, o tridimenzionalnem prostoru zaenkrat, ker naša čutila več dimenzij ne zaznavajo. V ta prostor smo postavljeni od spočetja pa vse do smrti pa še naprej. Ta prostor med drugim generira tudi ogromne količine podatkov, ne informacij, seveda tudi informacij, ampak ogromne količine podatkov, ki jih moramo v življenju upoštevati. Jeremy Waite, IBM, je v nekem svojem blogu napisal, kar zadeva podatke, da je 90 % vseh podatkov na svetu nastalo v zadnjih 12 mesecih. Res pa je, da je 80 % vseh podatkov nestrukturiranih, kar pomeni, da niso smiselno uporabni. Prostor. Seveda najprej pomislimo na prostor, ki ga ima naša država. Jaz še vedno uporabljam številko 20 tisoč 273 kvadratnih kilometrov. Zakaj 73? Zato, ker odločba arbitražnega sodišča še ni niti de iure niti de facto udejanjenja. Zato rajši uporabljam to večjo številko. Prostor, naš prostor je omejena naravna dobrina, s katero je treba ravnati izjemno skrbno in celovito. Je ogledalo družbe, saj vse naše ravnanje – ekonomsko, družbeno in individualno – pušča sledi v prostoru. Mi puščamo naše sledi v prostoru, posebno kulturo, identiteto in stanje duha v družbi, našo preteklost in možnosti za prihodnost. V njem se odražata uspešnost gospodarskega in socialnega razvoja ter kakovost upravljanja prostorskih potencialov. Odločanje o gradnji in rabi prostora je podrejeno spoštovanju pravil, ki zagotavljajo varstvo prostora kot ključnega vira za razvoj skupnosti, v našem primeru naše slovenske skupnosti. Skupna izhodišča za nadaljnji razvoj v prostoru so seveda zagotavljanje dostojnega stanovanja za vsakogar, preureditev naselij v smislu nove socialne in prostorske kohezije in večje stopnje družbenih interakcij ter zagotavljanje pogojev za vsakdanje življenje v zgodovinskih urbanih središčih. Prav tako so skupna izhodišča omejevanje razpršene gradnje in varovanje nepozidanega prostora, ogrevanje, hlajenje in osvetljevanje stavb brez nadaljnjega uničevanja okolja, varovanje nacionalne, regionalne in lokalne prepoznavnosti prostora, arhitekture in krajine ter zagotavljanje razvoja sodobne arhitekture. Trajnostni prostorski razvoj je temeljno načelo in vodilo, ki mu sledimo pri usmerjanju prostorskega razvoja Slovenije. Izhajamo iz tega, da je prostor omejena dobrina, ki terja skrbno usklajevanje javnih koristi in zasebnih interesov ter dolgoročno naravnano prostorsko načrtovanje. Mene veseli, kar je minister gospod Vizjak v uvodu povedal, da se praktično optimizacija, izboljšave teksta teh obeh zakonov tudi na vladi niso zaključile s tem, ko je Vlada praktično v Državni zbor posredovala oba predloga zakonov. Napovedal je neke izboljšave, ki smo jih v Novi Sloveniji pričakovali, jih pozdravljamo in bomo tudi v drugi obravnavi na matičnem delovnem telesu podprli. Veliko je bilo v teh dneh govora o arhitektih in arhitektkah. Imamo jih veliko v Sloveniji, izjemnih lahko rečemo tudi na svetovni ravni. Ja, kdo jih ne bi cenil? Zato me je toliko bolj zaskrbela oziroma zaskrbel predlog za sklic nujne seje dveh odborov, kulture namreč in Odbora za infrastrukturo, okolje in prostor, ko so predlagatelji kar kot nek aksiom v naziv točke dnevnega reda zapisali približno takole: Vladni načrti razvrednotenja poklica arhitekta. Mislim, da bi, če že znamo kdaj pa kdaj prepovedati kakšno sejo, tudi tukaj moral biti nek filter. Nimam težav, da o tem odpremo razpravo, ampak če je res razvrednotenje in bo do razvrednotenja prišlo, potem to mora biti rezultanta neke razprave, ne pa že kar postavljen aksiom. Tega ne odobravamo. Sem pa na nek način vesel, in tukaj sem hvaležen našemu kolegu magistru gradbenih znanosti gospodu Andreju Rajhu, ki je na matičnem delovnem odboru zadeve postavil vsaj približno na pravo smer in nekako nevtraliziral skrajna stališča v tem pogledu. Ampak to zgolj kot medklic. Bili so tudi očitki, da je vse skupaj prehitro in tako naprej, brez vključevanja stroke in tako dalje. Ne smemo pozabiti, da je Gradbeni zakon, ki ga zdaj – pravzaprav ne gre za reformo, ampak ga nadgrajujemo –, da je bil sprejet oktobra 2017, se pravi pred štirimi leti. Mi tukaj marsikaj sprejmemo in se nam zdi, da je zelo dobro in smo zadovoljni in tako naprej. Ko pa se zakon, sploh pa tako kompleksen, kot je gradbeni, začne izvajati v praksi, potem pa so tam težave. In točno to situacijo smo imeli in še vedno imamo s prejšnjim, še vedno veljavnim gradbenim zakonom. Zato je samo mesec dni po sprejemu sedanjega gradbenega zakona takratni minister oziroma Ministrstvo za okolje in prostor začelo, lahko rečemo, tudi evalvacijo. Ampak ta se ni dogajala samo na ministrstvu z ljudmi, ki so na Ministrstvu za okolje in prostor. Tu je sodelovalo 437 članov Inženirske zbornice Slovenije in Zbornice za arhitekturo in prostor. A je to zanemarljiva številka, jaz ne morem o tem soditi Ampak 437 članov Inženirske zbornice in Zbornice za arhitekturo in prostor je zame relevantna številka. Naprej, sodelovalo je 163 zaposlenih na posameznih občinah, 152 zaposlenih na upravnih enotah, ki delajo s to zakonodajo. Potem Notarska zbornica, Nepremičninska zbornica, 85 članov Obrtne zbornice in kar 394 investitorjev. In seveda je bilo potrebno vseh teh, mislim, da je bilo okrog tisoč 500 pripomb in predlogov, je bilo treba sprocesirati, ovrednotiti, Seveda je prav in pozdravljamo, da ta zakon odpravlja tudi neustavnost določb sedanjega gradbenega zakona, kjer so določbe, ki se nanašajo pač na ukrepanje inšpektorjev v primeru nelegalne gradnje. Med drugim se Gradbeni zakon usklajuje oziroma celotni paket se usklajuje z evropsko zakonodajo. Ključne rešitve, še enkrat izpostavim, ki jih prinašata predloga zakonov, so spremembe za dosego ciljev debirokratizacije postopkov. Tu se najbrž vsi strinjamo, da so ne samo ti postopki, ampak tudi mnogi drugi pri nas preveč zbirokratizirani. Se pravi, debirokratizacija postopkov in digitalizacija podatkov in procesov. Zato sem vesel, da je tudi Strateški svet za digitalizacijo tukaj zelo jasno artikuliral in napovedal velike korake v bližnji prihodnosti, kako bi po novem dobivali gradbena dovoljenja. Meni se to zdi povsem razumljivo, še posebej takrat, ko gre za neke enostavnejše objekte, enostaven objekt je pravzaprav tudi stanovanjska hiša. Predlaga se vzpostavitev nekega portala, preko katerega bomo lahko celotno dokumentacijo z vlogo za gradbeno dovoljenje vložili preko spleta in potem spremljali status naše vloge ves čas tega postopka. Tako bomo točno vedeli, v kateri fazi je naša vloga. S tem se bo seveda povečala transparentnost postopkov in hkrati tudi pospešilo izdajanje gradbenih dovoljenj. Vse to, ta dva cilja, torej debirokratizacija in digitalizacija, seveda se vzpostavlja vse z namenom učinkovitejšega vodenja postopkov, priprave prostorskih aktov na državni in lokalni ravni ter učinkovitejšega vodenja zemljiške politike kot ključnih elementov za doseganje trajnostnega prostorskega razvoja. S prenovo te zakonodaje nadgrajujemo dosedanje uveljavljene postopke. Na podlagi ugotovljenih pomanjkljivosti in napak popravljamo in dopolnjujemo obstoječe normativne rešitve, tako da bo mogoče hitrejše in učinkovitejše izvajanje postopkov v zvezi z gradnjo pri enakem zagotavljanju varovanja javnih interesov ter pravne varnosti vseh udeležencev pri graditvi. Gradbeni zakon prinaša možnost pridobitve gradbenega dovoljenja po skrajšanem ugotovitvenem postopku v roku 30 dni, v skladu z ZUP, ter njegovo obravnavo preko državnega oblaka e-prostor ter e-graditev. Zakon ponovno omogoča možnost, da investitor na lastno odgovornost lahko prične z gradnjo tudi že po dokončnosti gradbenega dovoljenja, ko gre za objekte, ki niso objekti z vplivi na okolje. Prisluhnili smo gospodarstvu, gospodarskim subjektom. Namreč, podjetja bodo lahko začasno, za obdobje do treh let, postavila na svojem dvorišču začasne objekte za skladiščenje poleg obstoječih objektov ter po potrebi vzporedno pridobivala gradbeno dovoljenje. Uvaja se pojem – kar je danes že bilo rečeno – manjša rekonstrukcija, kar premošča vrzel med vzdrževalnimi deli in rekonstrukcijo. Tudi sam pozdravljam odmero komunalnega prispevka, ki naj se izvede po pridobitvi gradbenega dovoljenja, ampak pred začetkom gradnje. Ta določba se ne bo uporabljala takoj, kot je predvideno, ampak po vzpostavitvi informatizacije postopka. Veliko je zadev in nadgradenj, pa vseh ne bom našteval. Morda samo še dve. Za primere, ko je treba zaradi naravne ali druge nesreče, na primer požara, poškodovani objekt čim prej sanirati, se uvaja možnost vzpostavitve v prvo stanje takoj le na podlagi prijave začetka gradnje, gradbeno dovoljenje pa se pridobi naknadno. Mislim, da je to logična rešitev, ki jo pozdravljamo. In seveda, normalno, vzpostavlja se dodatna pravna podlaga za poslovanje v elektronski obliki, e-graditev, ter izvedba obravnav s pomočjo avdiovideo tehnike. Kot smo že napovedali, poslanci Nove Slovenije bomo potrdili oziroma bomo glasovali za sklep, da sta oba zakona primerna za nadaljnjo obravnavo, ki se je veselimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Imamo repliko, dr. Trček, izvolite.
Ja, v bistvu kratka replika. Najprej sem se prepoznal v tem, da neka kritika, ko sem ubesedoval stališča Socialnih demokratov, da se nekoliko preveč hiti. Bom rekel, iz števila pripomb in tudi iz te problematike, da ustavno striže pristojnost občine, pristojnost države, se vidi, da je temu tako. Seveda, za neko tako problematiko je značilno, da je ogromno nekih predlogov in pripomb. Jaz bi si jih želel še več, ampak, a veste, kvantiteta sama po sebi ne da kvalitete. Glede razvrednotenj profesij. Veste, neke profesije se v veliki meri razvrednotijo same, če se pustijo spolitizirati; mi imamo kar že prakso tega. Nisem omenjal – ker moram, žal, pobegniti, imam neke sestanke glede te zakonodaje – arhitekturnih natečajev. Problematika arhitekturnih natečajev, veste, kakor to ubira ta vlada, bi jaz kar imenoval neka ideologija zaplankanosti. Arhitekturne natečaje, odprte mednarodne arhitekturne natečaje, dejansko potrebuješ študij zato, da neke stroke živijo. Da pridejo drugačni pogledi, da se dogajajo izmenjave znanj in tako naprej, ampak že od tistih 5 tisočakov za študente predvsem z Balkana, nekako se vidi, v katero smer gre ta vlada in razmislek in le-ta je napačen. Toliko na kratko. Bom pa seveda, kolikor mi bo dopuščeno, spremljal še to nadaljevanje seje in se seveda tudi veselim razprave na odboru. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji razpravljavec je mag. Dušan Verbič, pripravi se mag. Andrej Rajh. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, podpredsednica Državnega zbora, predstavniki ministrstva, kolegice in kolegi! Prav gotovo bo moja razprava nekako bolj splošne narave. Jasno, tudi nekako z odtenki dosedanje razprave in za uvod zgolj nekaj besed, kar se tiče prostorske zakonodaje. Predlog, ki je pred nami, se pravi, Zakon o urejanju prostora, nekako sem na stališču, da postavlja pogoje, da bodo postopki na Ministrstvu za okolje in prostor za pridobitev OPN, pa ne bom, ker menim, da vsi, ki smo tukaj, poznamo, kaj ta kratica pomeni. OPN je eden od ključnih elementov ali akt za občine in da bo bistveno krajši čas za pridobitev tovrstnih dokumentov, ki vemo, kakšna procedura je za pridobitev teh dokumentov. Res je žalostno, da posamezne občine 5 do 10 let dobesedno čakajo, so tudi različni razlogi, vendar ko se pogovarjamo, da naj bo večji investicijski zagon na področju gradenj, je to nesprejemljivo. Prav gotovo so to cokle v razvoju marsikatere občine ravno zaradi te slabosti, neurejenosti prostorske zakonodaje v procesih urejanja prostora glede samih objektov in podobno. Marsikateri investitor, ki je še kako zainteresiran, da nek razvoj dela v posamezni občini, se ravno zaradi tovrstnih zadev odvrača. Zato menim, da ta sprememba nekako je podlaga, da bi se to izboljšalo. Naslednja zadeva, ker izhajam pač iz Mestne občine Ljubljana, moram tudi ob tej priložnosti nekako omeniti naslednje. Še kako je pomembno urejanje prostora na nivoju vsake občine in tukaj lahko z veseljem izjavim, da je odlično delovanje podžupana Mestne občine Ljubljana prof. Koželja, ki prav gotovo že v dolgem času postavlja strateško osnovo upravljanja s prostorom v sami občini. Zato lahko rečem, da sem velik zagovornik predloga, da se občine nekako postavi ali da imajo tako imenovanega mestnega urbanista. To je eden od ključnih elementov, bom skoraj rekel, na področju urejanja prostora in tudi same gradnje, če je ta sistem v tem kontekstu tudi vzpostavljen. Veliko interesov, sploh investitorjev, tudi deloma je bilo rečeno kapitala, se prepleta na teh segmentih in prav je, da ima tukaj odločilno vlogo stroka in to je ravno nekako v tej vlogi mestnega arhitekta. Zato še toliko bolj poudarjam, kajti sam tudi nekoliko poznam, kako je zadeva urejena v sosednji državi, Dunaju, in povzetek nekega tovrstnega urejanja prostora mestne občine, kot sem omenil, iz katere tudi izhajam, je nekako povzetek njihove dobre prakse. Ali pa, če bi vzeli Pariz ali katerokoli evropsko prestolnico, ker so specifike, tudi za manjše kraje je zaželen nek tak sistemski pristop. Toliko, kar se tiče te tako imenovane prostorske zakonodaje. Več besed pa preprosto moram nameniti gradbeni zakonodaji. Moram priznati, ko pozorno človek posluša, ne razpravljavcev, ker sem hvaležen, ker razpravljavci kar dobro nekako poznate tovrstno tematiko. Bolj v predstavitev stališčih je bilo nekaj nenavadnih zadev, zato si bom dovolil vseeno omeniti nekaj. Izdaja gradbenih dovoljenj v Republiki Sloveniji na prvi stopnji poteka na dveh različnih področjih ali segmentih. In sicer na prvi stopnji izdaja resorno ministrstvo, se pravi za okolje in prostor, gradbena dovoljenja za tako imenovane državne projekte in praviloma se to odraža v teh tako imenovanih infrastrukturnih in še kaj drugega. Tisto, za kar je pa tudi danes bilo izrečenih že kar precej kritik, upravičenih več ali manj, v celoti pa tudi ne, je pa izdaja gradbenih dovoljenj v 58 upravnih enotah širom po Sloveniji. Zakaj sem se nekako dotaknil tovrstne teme? Predvsem zaradi tega, kajti pozablja se nekaj. Za izdajo gradbenega dovoljenja, ne glede kdo izdaja na prvi stopnji, je eden od ključnih pogojev materialni predpis, in to je predlog spremembe ali novi, kakorkoli že rečemo, Gradbeni zakon, pa o tem v nadaljevanju nekoliko več, in jasno, tudi določeni drugi zakoni, ki se nekako navezujejo na to materijo. Zaradi dolgotrajnih postopkov ali dolgega časa izdajanja gradbenih dovoljenj je pa ključni procesni zakon, in to je Zakon o upravnem postopku. Sam zakon, ki velja dejansko za vse upravne organe ali uradnike, je zelo jasen in predvideva in določa in zavezuje vsak upravni organ, v tem primeru tudi za gradbeno dovoljenje, maksimalni 60-dnevni rok. Žal se soočamo, in tudi v uvodnih predstavitvah mislim, da je bil dan podatek, da je povprečen čas reševanja izdaje gradbenih dovoljenj v Sloveniji, potem najverjetneje upravnih enot, preko 170 dni. Zelo slabo! In ključno je vprašanje, kdaj se bo to bistveno premaknilo v resnično krajši čas. Kajti če za koga, potem je to še kako pomembno za investitorja. Ko govorimo o dolžini rokov ali ko je bilo predstavljeno, si pa vseeno nekako ob tej priložnosti bom dovolil, da so ti podatki kar nekako zavajajoči. In to zakaj? Dejstvo je, da podatek, ki ga danes nismo slišali, pa predvidevam, da tudi na drugi obravnavi te tematike najverjetneje ne bomo do njega prišli, bodimo objektivni, koliko časa se porabi za izdajo gradbenih dovoljenj. Zakaj to še posebej poudarjam? Zato, kajti prej, ko se omenil, da Zakon o upravnem postopku zelo jasno določa, da je 60-dnevni rok za izdajo tovrstnih ali katerihkoli pač sklepov, dovoljenj in podobno, pod pogojem, da so vloge popolne. Tukaj vam lahko zelo jasno povem, da se velikokrat zavaja s temi roki, kajti ob popolnih vlogah je slika popolnoma drugačna, v kolikem času nek upravni organ, pa najsibo to ministrstvo ali upravna enota, izda neko gradbeno dovoljenje. Kajti pri izdaji gradbenih dovoljenj je treba priznati, da je vrsto nekih procesnih aktivnosti, na katere praviloma tudi vplivajo investitorji, da ne bom govoril stranski intervenienti, zadnje čase civilne iniciative, ki na tak ali drugačen način želijo uveljavljati svoje interese. Pa je tudi prav, vendar to so stvari, ki še kako vplivajo na dolžino nekih postopkov in praviloma tudi vsebinsko zelo komplicirajo. Toliko, kar se tega tiče. In bi prosil, da ko se bo tudi v nadaljevanju o tej temi še razpravljalo, bodimo objektivni do tistih, ki te zadeve opravljajo. Pa jih ne zagovarjam, kajti tudi na njihovi strani so slabosti, ampak en od ključnih problemov in težav učinkovitosti krajših rokov, so ravno te zagate, ko se nekako ne omenja popolnosti vloge. Moram se tudi ob tej priliki vprašati, komu pa je sploh namenjena vsebina Gradbenega zakona. Mislim, da danes okrog tega pa tudi s strani predlagatelja preprosto ni bilo kaj dosti besed. Neminovno in dejstvo je, da je v prvi vrsti namenjeno investitorjem katerekoli oblike gradnje in ta isti želi, da čim prej pride do potrebnega gradbenega dovoljenja in če je res pravi investitor, da tudi takoj začne z gradnjo. Lahko rečem, da se to sliši zelo lepo, tudi enostavno, vendar kot sem že malce tudi nakazal, se velikokrat pojavi veliko razlogov, ki stvari zapletejo, tako da sam investitor izgubi – prvič, veliko časa, energije, da ne bom govoril tudi denarja, stroškov, da pride do gradbenega dovoljenja. Samo za osvežitev, katere so tiste stvari, za katere menim, da je z gradbeno zakonodajo nekako potrebno iti nasproti investitorjem, da se ta časovnica čim bolj skrajša. V prvi vrsti to, kar sem tudi uvodoma že omenil, so neurejeni ali nedokončno sprejeti OPPN na nivoju občin. Pa o tem tudi končam. Vemo, 212 občin je, da ne bom govoril, nekatere imajo izredno, so pa tudi občine, ki se zelo mačehovsko obnašajo do tovrstnih aktov. Potem dajem v svoji razpravi tudi malce kritiko na investitorje, ki imajo slabo roko pri izbiri projektantov za izdelavo projektov za pridobitev gradbenega dovoljenja. Sočasno s tem je ena od sila pomembnih zadev in to je kritika na izdajatelja raznih soglasij, tako da objekte posebnega pomena – in tukaj moram izpostavit slabosti tovrstnih izdajateljev, ki praviloma so na strani resornega ministrstva, kar se tiče okolja, da ne bom govoril o vodah, da ne bom govoril tudi o drugih ministrstvih, kjer so objekti posebnega kulturnega pomena in podobno. Se pravi, investitor in tudi ti procesi za pridobitev gradbenega dovoljenja so kompleksni in je potrebno predhodno imeti in zagotoviti določena soglasja in te časovnice so tukaj nenavadno dolge, če govorim v primerjavi s sosednjo državo. Prav gotovo na neko to časovnico vplivajo tudi nezadovoljne fizične ali pravne osebe, ki se pojavljajo v teh procesih pridobitve gradbenega dovoljenja, da ne omenjam raznih civilnih iniciativ, kot sem tudi že prej omenil, in društev, ki se dobesedno v teh postopkih pojavljajo kot stranski intervenient. Vesel sem, da je minister v neki prejšnji dodatni obrazložitvi nekako dal neko posebno težo tudi tej skupini, kajti to so stvari, ki po sedanji regulativi stvari relativno zapletajo, pa prav, da je, ampak z neko dobro regulativo in zadovoljstvo, če temu lahko tako rečem, nekih stranskih intervenientov se da to tudi pospešiti. Zdaj pa nekaj besed, kar se tiče samega zakona. Moram priznati, da ko je v uvodnih, če temu tako rečem, predstavitvah tega predloga zakona napisano naslednje, pa najbolje, da preberem teh par odstavkov, da se potem bomo lahko lažje razumeli, o čem je pač moj pomislek ali razmislek. Zapisano je naslednje, »vloga za gradbena dovoljenja je v določenih primerih popolna, tudi če še ni pravice graditi«. Zdaj, spoštovani predlagatelji, vem, da se močno zavedate nečesa; da eno je gradbeno dovoljenje popolno, dokončno, eno je pa pravnomočno in to je bistvena vsebinska razlika in še kako vpliva v morebitnih nadaljnjih procesih, zapletih in podobno. Se pravi, dokončno in pravnomočno. Kaj ste imeli tukaj v mislih zaradi tega, da se pospeši na eni strani investitorje, tukaj pozdravljam, se pa ravno iz nekih tovrstnih zadev lahko še zdaj oceni, da se marsikateri izogib ali nepravilnosti v končni fazi, ki se reducirajo v črni gradnji, lahko zgodi; da ne bom govoril o nepotrebnih upravnih ali celo sodnih sporih in postopkih. Nadalje je zapisano, »za večino objektov je dopustna možnost gradnje po dokončnosti gradbenega dovoljenja«. To v tem kontekstu me lahko tudi razumete, ko sem ravnokar imel razmišljanje, komentar na predhodno alinejo. Če zaključim, kar se tiče obeh. Sam ocenjujem, da je možnost zlorab, kar se tiče tovrstnih zadev, in te negotovosti v konkretnih primerih, ki se bodo obravnavali pri uradnikih, samo zgodilo, da bodo dobesedno nekako neenake prakse v Republiki Sloveniji. In če zaključim, določbi plačila komunalnega prispevka, da ni pogoj za izdajo gradbenega dovoljenja, odločno nasprotujemo. Komunalni prispevek je izvirni prihodek občin. Preveliko zlorab se je teh zgodilo in upam, da boste v nadaljevanju na tem segmentu nekaj spremenili. Seveda v prvi fazi podpiram predlog zakona.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Andrej Rajh. Pripravi naj se mag. Branislav Rajić. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Spoštovani državni sekretar! Moja razprava bo potekala v dveh delih; najprej v delu, kjer se z določenimi razpravljavci ne strinjam, potem pa bom utemeljeval, zakaj se strinjam. Kot sem že na enem izmed odborov povedal, sem po osnovni izobrazbi univerzitetni diplomirani inženir gradbeništva, član Inženirske zbornice, zaradi opravljanja funkcije v mirovanju in tudi zaradi tega, da ne bi bil slučajno v konfliktu interesov na prejšnjem odboru, kjer smo obravnavali temo domnevnega odrekanja kompetenc arhitektov, nisem glasoval. Torej to sem naredil izključno iz tega namena in mislim, da je to pravilno. Kar se tiče ene pripombe glede na to, katera stroka je prevladujoča ali ni, bom samo to povedal, da klasifikacija objektov, na katero se je Zbornica za arhitekturo in prostor sklicevala, izhaja iz statistične klasifikacije Združenih narodov in ta klasifikacija Združenih narodov ni namenjena za to, da se debatira o tem, katera stroka je prevladujoča. Bom prebral, katere so naloge te Organizacije združenih narodov, pa piše v angleščini, pa bom tako tudi prebral. »The United Nations Statistics Division is committed to the advancement of the global statistical system. We compile and disseminate global statistical information, develop standards and norms for statistical activities and support countries' effort to strenghten their national statistical systems. We facilitate the coordination of international statistical activities and support the functioning of the United Nations statistical commission as the epics entity of the global statistical system.« Upam, da sem s tem to debato dokončno zabetoniral. Mislim, da ni primerno, da se nesoglasja zbornic prenašajo v Državni zbor. Pa bom v tem smislu tu končal, še manj pa se mi zdi primerno, da se inženirje nekako zmerja kot zagovornike kapitala. Kaj so potem študenti? Če samo pomislimo, kakšne vse besede so letele na študente, ki bodo čez dober teden dni začeli šolsko leto. Kar se samih dveh zakonov tiče, vnašata potrebne spremembe. Sam sicer nisem naklonjen, da se gradbena zakonodaja menja vsakih par let. Upam, da bo po sprejetju te zakonodaje vsaj 10 ali pa 20 let mir in se v to zakonodajo ne bo v vsebinskem smislu posegalo. Zdi se mi zelo pomembno, da se daje pomen v bistvu regionalnemu načrtovanju, da ZUREP naslavlja problem regionalnega načrtovanja. To pomeni, da spodbuja lokalne skupnosti, da med seboj sodelujejo pri uveljavljanju skupnih interesov, pa bom to zelo na plastični način opisal. Torej, ko je Magna iskala lokacijo na območju Mestne občine Maribor, je Mestna občina Maribor ni imela. Potem so ad hoc našli lokacijo v Hočah in tam začeli vse postopke. Ne bom se spuščal v te postopke, ampak če bi lokalne skupnosti sodelovale že pred tem bolj načrtno in iskale na območju skupnega prostora, kje bodo kakšne zadev razvijale, bi verjetno tudi prej imeli pripravljeno lokacijo za tako tovarno. Zato se mi zdi zelo pomembno, da se take zadeve spodbujajo. Kar se tiče komunalnih prispevkov, minister je imel tu zelo vsebinsko razpravo in utemeljitev, je pa verjetno to tudi ena spodbuda, da bodo občine usmerjevale gradnjo na tista območja, kjer je gradnja primerna in varna. Jaz se tudi strinjam, da je komunalni prispevek ranga 30 tisoč evrov visok, ampak treba se je vprašati, zakaj pa je tak prispevek. Mogoče je dva ali tri kilometre, na pamet govorim, ampak mogoče je zemljišče dva, tri kilometre oddaljeno od najbližjega vodovoda in je treba zgraditi vodovod, je treba zgraditi elektriko. To so vzroki, bom rekel, slabi prostorski vzorci, zakaj je potem komunalna oprema draga. Strinjam se, da bo eno skupinsko načrtovanje več občin omogočilo tudi identifikacijo degradiranih in premalo izrabljenih prostorov. To seveda podpiram. Podpiram to tudi zato, da bodo občine začele na skupinski način reševati stanovanjsko gradnjo. Zavedati se moramo, da je stanovanje ena od ključnih potreb ljudi. In če so cene take, da si jih praktično ne morejo privoščiti, potem mladi po zaključenem študiju začnejo razmišljati o tem, da svojo prihodnost vidijo v tujini. Zato so tu določene spremembe potrebne, če vemo, da je garsonjera v Mariboru okoli 350 evrov, v Ljubljani 500 evrov, dvosobno stanovanje v Mariboru okoli 500 evrov, v Ljubljani okoli 800 evrov najemnina, potem je jasno, da v teh dveh mestih ne boš dobil medicinske sestre, ne boš dobil mladega zdravnika, ne boš dobil mladega inženirja, ker preprosto s plačami, ki jih imajo, teh stroškov ne more pokriti. Mislim, da je tu zelo pomemben aspekt, da se skupne potrebe skupnosti začnejo naslavljati. In prav je, da se k temu spodbujajo tudi lokalne skupnosti. Moram povedati, da bi bilo v tem kontekstu pravilno ali pa mogoče – to je sicer predmet drugega zakona – nasloviti, katere naloge mora občina vse opravljati. In če katera občina vseh nalog, na primer ne opravlja, potem je treba jasno povedati, kdo to opravlja. Na primer, Mestna občina Maribor je soustanoviteljica mestnega medobčinskega stanovanjskega sklada. Če ena občina to izvaja, druge občine teh obveznosti ne izvajajo in ne rešujejo teh problemov, dobijo pa enako povprečnino. torej, enako glavarino, to seveda ni prav. In take zadeve bo treba v enem širšem smislu nasloviti in tudi pokazati jasno, katere so naloge občine, katere naloge mora ona tudi v skladu s svojim prostorskim načrtovanjem zagotavljati in potem tudi ukrepati. Gradbena zakonodaja sama po sebi, njen osnovni namen je, da zagotavlja in sledi potrebam družbe. To je osnovna naloga gradbene in prostorske zakonodaje in če govorimo, na kak način zagotavlja ona interese družbe, je tudi to, da zagotavlja potrebe po umeščanju infrastrukture v prostor, torej tiste infrastrukture, ki zagotavlja naše osnovne potrebe. Mi ne gradimo elektrarn zato, ker ščitimo interes kapitala, ampak zato, ker rabimo elektriko. Mi ne gradimo cest zato, da bo nekdo od tega profitiral, ampak zato, ker rabimo, da nam lahko nekdo sploh do doma pride ali pa da komuniciramo v tem smislu. Mi se moramo zavedati, da v prostor prvenstveno umeščamo objekte, da zadovoljujejo naše potrebe. Sam sem se večkrat vprašal, kako sedaj, ko Evropska komisija najavlja nove strožje ukrepe, torej glede zmanjševanja emisij toplogrednih plinov, v tem smislu ima prostorska in okoljska zakonodaja zelo pomembno vlogo. Ampak če bomo mi morali do leta 2030 doseči bistveno bolj ambiciozne cilje, potem pomeni, da bomo morali v krajšem času vse te postopke, ki se danes vlečejo 20 let, umestiti; torej, pravnomočno in dokončno zaključiti. To pomeni postopke umeščanja v prostor pospešiti, pospešiti vse postopke izdaje dovoljenj in soglasij in seveda je tu eno legitimno vprašanje, na kak način bodo vključeni vsi deležniki, da ne bodo njihove procesne pravice kršene. To je en velik izziv, to sem ga izpostavil tudi evropski komisarki za energijo, ki je bila ta teden v Državnem zboru. Povedala je, da bo Evropska komisija pripravila primere dobrih praks in upam, da bo ministrstvo te prakse potem tudi nekako pri svojih postopkih upoštevalo. Kakorkoli že, zakonodaja je zahtevna, naslavlja številna vprašanja, ki so se, bom rekel, izkazala v enem času. Torej, mi bomo dali še kakšne pripombe tekom razprave in tekom vseh postopkov sprejemanja, upam pa, da se enkrat, ko bo ta zakonodaja sprejeta, ne bo 20 let spreminjala, zato da bomo ti, ki jo uporabljamo, in ti ki jo bodo uporabljali, lahko in znali kvalitetno uporabljati in interpretirati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Branislav Rajić, pripravi naj se Bojan Podkrajšek. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Še enkrat dober dan vsem! V tem predlogu zakona bi kot največjo pomanjkljivost želel izpostaviti ta odvzem ingerence arhitektom, da so vodje projektov za grajenje stavb. Preden začnem to elaborirati, bi tudi rad pojasnil, da sem narobe razumljen, da sem v stališču ali prej v razpravi na odboru mogoče izjavil, da so arhitekti edini, ki znajo kaj je lepo. Tega nisem mogel izjaviti in seveda, to je napačno razumljeno. Vsak seveda ima svojo estetiko, ampak dejstvo pa je, da sta edino izobrazbi arhitekta in krajinskega arhitekta v konceptu narejeni tako široko, da lahko pri vodenju projektiranja stavb in seveda odprtih mestnih prostorov, kar je še bolj specifično, enakovredno vključita vidike tehnike, humanistike, družboslovja, likovne umetnosti in seveda, nenazadnje in ne zadnje, samo konstruktivno komponento grajenega prostora. Torej, stališče, da izobrazba arhitekta ne vključuje potrebnih znanj s področja gradbenih konstrukcij, je enako zmotno in je tukaj napačno izpostavljeno. Povedati moram, da med šolanjem arhitekti imamo zelo zahtevne predmete iz armiranobetonskih konstrukcij, lesenih konstrukcij, jeklenih konstrukcij in odpornosti, upora materiala, ampak, seveda, arhitekti se ne šolajo zato, da bi garantirali stabilnost stavbe, za to je poseben profil gradbenega inženirja, in to je splošno znano. Je pa res, da noben arhitekt se ne more zmotiti v tem, da vam definira napačno mesto podpore, napačno preklado, da ne zna oceniti, kakšne napetosti se dogajajo v materialu in kaj je treba predvideti, da se ne bi zgodil zlom konstrukcije; tako tu ni bojazni. To niso neki nevedni lepotilni scenografi, kot se zdaj skuša prikazati. In se moram res za to zavzeti, ker sem edini tukaj, ki to tezo zastopa. Zato mi je popolnoma čudno, da arhitekti po tem novem predlogu, za katerega močno upam, da bo spremenjen in ne bo zaživel v taki obliki, kot je zdaj dan, ne morejo biti vodje gradnje za manjše rekonstrukcije in zakaj so za to pristojni samo gradbeni inženirji. Ker ravno občutljivost neke rekonstrukcije je tisto, kar zadeva življenje ljudi v tem objektu in ne pomeni, da je pomembo samo, da se nek prostor z eno preklado zasigura, da ne bo strop padel. Gre za celoten objekt, ki mora živeti na način, da je v duhu novih potreb, v duhu časa, ob spoštovanju izročila, ki ga sam prinaša iz časa, v katerem je nastal. Za vse to skupaj je najbolj usposobljen profil, ki je imel vse te predmete in programe znotraj kurikuluma, ko je to študiral. In če vidimo, da v takem primeru novi zakon predlaga, da je lahko samo gradbeni inženir vodja takega projekta, je potem jasno, da je neka druga stroka privilegirana in da to niso arhitekti. Ker z izjemo študija krajinske arhitekture na Biotehniški fakulteti v Ljubljani se še noben drug inženirski študij ne ukvarja poglobljeno in s praktično podkovanim pristopom k snovanju stavb in ureditve mestnih ali ruralnih prostorov. Zdaj, ko vidite, da po novem predlogu zakona gre za to, da se ravno pri vodji projekta lomijo kopja, bi rad povedal, da je po starem zakonu, ki že dolgo velja, da je vodjo projekta imenoval investitor, in koliko je to naravna reč, da je to v veliki večini primerov bila oseba, s katero je investitor začel komunikacijo in sodeloval od začetka, od same ideje naprej. Torej, pri načrtovanju stavbe je prve ideje vedno oblikoval investitor z arhitektom, pri inženirskih objektih z gradbenim inženirjem, pri elektroenergetskih projektih pa z inženirjem elektroinstalacij, elektro inženirjem. Torej, to je bil nek naraven potek delitve nalog in odgovornosti, ki je bil v veljavi vse od Zakona o graditvi objektov iz leta 1984. In vsi inženirji, ker arhitekti se tudi imamo za inženirje, smo med seboj sodelovali v sožitju in z medsebojnim spoštovanjem. Mene pravzaprav skrbi, da se je minister odločil ugoditi pritiskom nekega inženirskega lobija, niti ne toliko lobija, kolikor velikih projektivnih podjetij, ki so ugotovila, da ni jim ni več treba zaposlovati arhitektov in da se pač sami razglasijo za vodje projektov. Ker če pridemo do tega, lahko pridemo tudi do situacije, da bodo vse stavbe, ki se bodo gradile v prihodnje, večje stavbe, izgledale kot nakupovalni centri na obrobju naših velikih mest, kot jih vidite danes. Seveda, nihče nima nič proti arhitekturi teh nakupovalnih centrov, ampak zato, ker so na obrobju, ker niso del mestnega tkiva, ker niso nekje, kjer ljudje živijo, kjer rastejo, se izobražujejo in od otrok postajajo odrasli ljudje. Upam, da s tem nekako dojamemo, kako pomembno je, da ne spregledamo, zakaj ta stroka, ki traja že dva tisoč let, potrebuje to neko vlogo ob snovanju in vodenju tega projekta naprej. Ker kdor se brani arhitekta v procesu gradnje je enako, kot bi na neki kirurški kliniki v primeru neke hematološke denimo, da ne rečem ginekološke, komplikacije lastnik klinike povedal dežurnemu kirurgu ali anesteziologu, daj reši to sam, ne bomo klicali hematologa ali ginekologa, recimo. To pa nobenemu pametnemu na misel ne pride. Ob tem, da nekemu pametnemu pa pride na misel, da se iz enega ključnega procesa snovanja arhitekturnega ansambla izključuje arhitekte. In ne bom več o tem, zato ker mislim, da sem dovolj pojasnil, pametnim dovolj, ostali pa, kakor bo, bo. Naslednji problem je to načrtno izogibanje arhitekturnim natečajem. Jaz bi rad, da kolegi ponotranjijo, kaj so arhitekturni natečaji prinesli slovenski arhitekturi, evropski, srednjeevropski arhitekturi 20. stoletja, ravno ko gre za naše področje, kakšno kvaliteto. To, da vsak, ki se odloči, da vloži svoje delo in da dela dva meseca, en mesec, šest mesecev na nekem arhitekturnem natečaju za morebiti nobeno nagrado ali za samo odkupno nagrado ali za skoraj nič, pomeni, da res želi participirati v iskanju najboljše rešitve za eno zahtevno situacijo v prostoru. In če tega ne bo več, vsi tisti, ki so imeli vizijo, ne bodo več imeli možnosti, da to vizijo izrazijo. Kot družba bomo opeharjeni za možnost, da dobimo prave rešitve, da pridemo do pravih rešitev. Ker ne se zavajati, da to še vedno obstaja kot možnost. Enkrat, ko zakonsko to ne obstaja kot možnost za nek prag finančnega sklada za gradnjo enega objekta ali ansambla, verjetno, da se bodo tega vsi izogibali, da bodo angažirali neke svoje znane avtorje, da bodo verjetno tudi za knjižnico v nekem manjšem centru rekli, ja, saj to imajo tudi v Švici, moj pač sosed bo priskrbel idejno rešitev, pa bomo nekaj predelali, potem se bomo lotevali rešitev, tako kot se že vidi skozi neke druge napovedi v tem zakonu, da se iščejo skrajšave in pobeg od nekega normalnega procesa. Zato pa ni dovolj samo se izreči v tej razpravi, ali imamo podporo, ali dajemo podporo zakonu ali ne, pomembno je opozoriti na probleme, ki se tukaj izpostavljajo, ki jih vidimo. Ti problemi so lahko strukturirani v neke štiri točke, da se samo tri leta po zakonodaji, ki je pred tremi leti bila uveljavljena, ponovno spreminja ta sistema. To seveda odpira veliko problemov tudi upravnim enotam, ki pač izdajajo gradbena dovoljenja. To je tudi birokratizacija projektiranja. Jaz tu vidim tudi neenakopravnost strok in na nek način tudi uravnilovko strokovnih kompetenc, ker nekdo si bo lastil kompetence, ki jih nima, samo zato ker je pač na poziciji in v milosti trenutnega ministra. Ko gre za to zakonodajo, jaz ostajam zelo dvomljiv glede sprememb, ki so narejene po zaključeni javni razpravi. Ene so sporne zaradi posledic, ki jih lahko povzročijo, ampak sam koncept tega, da ko zaključite javno razpravo in potem na vlado daste nove spremembe, o katerih se drugi niso mogli izreči, je zelo problematično in to je v praksi zadnjih nekaj mesecev. Imeli smo primere, ko smo mislili, da smo dogovorjeni kot koalicija, recimo, za neke rešitve, na koncu pa smo ugotovili, da so rešitve čisto druge. Naslednja reč, ki me skrbi, je to izrivanje nevladnih organizacij s statusom delovanja v javnem interesu. Vem, kaj je bil namen, da se tisti, ki se iz čistega športa odločajo, da pač grenijo življenje investitorjem. Seveda sam za to nisem in razumem, ampak gre za uzakonitev neenakega varstva pravic in tukaj se mora nekaj doreči. Tako, kot je predlagano, enostavno ni v redu, ne pije vodo in zdi se, da jemlje več pravic, kot preprečuje krivic. In tukaj pa mislim, da se ekipa ministra mora zamisliti, da ponudi boljše ali bolj izpopolnjene, bolj domišljene rešitve. Ko gre za te obljube za birokratske razbremenitve in krajše izdajanje gradbenih dovoljenj, je to seveda odvisno – tudi kolega Verbič je povedal – od popolnosti vloge. Ampak, veste, to je vedno problem. Tudi v starem zakonu smo imeli rok 30 dni, ko je vloga popolna, se mora izdati gradbeno dovoljenje. In praviloma je bilo izdano, problem je samo v tem, da so vedno težave, da se vedno najde. Ker to je zelo živa snov in tukaj je težko zagotoviti, da se bo nekaj rešilo v 30 dneh, ne glede na to, kje se nahajamo. Preverjanje skladnosti s prostorskim aktom. Recimo, predlog zakona navaja, da je to novica, da ne bo več preverjanja skladnosti s prostorskim aktom, ampak tu smo na izjemno tankem ledu. Ker namreč, kako se ne bo preverjalo skladnosti s prostorskim aktom? To je edini garant, da bo gradnja, o kateri govorimo, katera se razmatra, da bo vendarle ugotovljeno, ali paše v ta del ali ne, ali je po svojem zajemu, po obremenitvi prostora, po obremenitvi tudi prometnih povezav, po infrastrukturi sploh zadošča ali pa ne. To je nekaj, kar je bilo ključno in so delali prvo na upravni enoti. Celo, če si imel zvezo, ti je lahko nekdo to prej preveril, da ne greš v slepo ulico, da predhodno preveriš kot investitor, ali to sploh gre ali ne. Zdaj če tega ne bo, vas sprašujem, kje smo. Kako bomo sploh vedeli potem, v kaj se podajamo? In na koncu. Popolnoma je nelogično načrtovanje gradnje in pridobivanje gradbenega dovoljenja vzporedno. Kako je to lahko vzporedno? Mislim, kot bi rekli, da bosta prvi letnik študija in pripravništvo v tej isti stroki potekala vzporedno. Ne, ti moraš prvo končati prvi letnik, drugi, četrti, peti, šesti, potem pa si pripravnik. In to ni vzporedno. Tudi projekt ne more potekati vzporedno, ob tem, da šele nastaja. Kaj bodo pa preverjali potem? Tu je en alarm, na to se mora odgovoriti. In to je ključno, kar pričakujem, da za naslednje branje tega zakona imamo kot odgovore, od katerih se ne beži. Ne vem, če je kdaj kakšen slovenski minister za okolje in prostor imel tako ignorantski odnos do arhitektov. To je šokantno, ker po naravi reči ti dve kategoriji, arhitekti in minister za okolje in prostor, mislijo in delajo ali morajo delati z roko v roki. V zgodovino slovenske arhitekture in urbanizma se s takšnimi stališči sedanji minister ne bo vpisal. Zato so njegov resen odziv in korekcija predlaganih zakonskih določil lahko edini način, da pomiri nastali konflikt. In ne glede na osebni primanjkljaj občutka za materijo, ki bi jo kot minister, pristojen za njo, moral imeti, pričakujem odgovore – bolj od strokovne ekipe kot od njega samega. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Bojan Podkrajšek, pripravi naj se Edvard Paulič. Izvolite.
Hvala, spoštovani podpredsednik Državnega zbora, za dano besedo. Lep pozdrav državnemu sekretarju na Ministrstvu za okolje in prostor, direktorju, kolegicam in kolegom in seveda vsem tistim, ki spremljate današnjo sejo Državnega zbora! Na naših klopeh sta dva pomembna zakona, to je Zakon o urejanju okolja in Gradbeni zakon. Še kako prav se mi zdi, da imamo ta dva zakona na isti mizi in da o njiju razpravljamo istočasno. V prejšnjem tednu smo imeli, sem tudi sam govoril, eno nelagodno skupno sejo Odbora za infrastrukturo, okolje in prostor, ki ga vodim, pa tudi Odbora za kulturo. Takrat so naše kolegice in kolegi, nekateri, ki so mogoče ta segment zlorabili, govorili, kdo je bolj pomemben; ali so najbolj pomembni arhitekti, ki jih izjemno spoštujem, ali so bolj pomembni inženirji. Vse slovensko znanje arhitektov, inženirjev je neprecenljivo in jih cenim, spoštujem. Njihovo znanje, njihove izkušnje se odražajo na vsakem koraku, ko se gibljemo v Republiki Sloveniji, ali je to na državni ravni, ali je to na lokalni ravni, ali pa stopimo pred kakšno stanovanjsko hišo. Sam sem bil član Odbora za infrastrukturo in tudi v prejšnjem mandatu član Državnega zbora, ko smo sprejemali prejšnjo zakonodajo. Seveda, takrat in hočem na drugi strani povedati, smo se tudi dosti ukvarjali s tem, kdo od strokovnjakov je bolj pomemben in takrat seveda je mogoče ena stran bila močnejša in tudi zato posledično verjetno ta pomembna dva zakona spreminjamo. Od mojega prejšnjega razpravljavca je bilo povedano, da minister nima nikakršnega odnosa do arhitektov. Jaz mislim, da še kako ga ima, saj je postavil za svojega državnega sekretarja arhitekta, ki je po poklicu arhitekt, tako da te trditve ne morejo držati. Mi je pa zelo pomembno in tukaj bi se rad zahvalil ministru, državnemu sekretarju, direktorju in seveda celotni ekipi, ki je ves čas pripravljala spremembo teh dveh zakonov, ampak ne zato, ker bi to ministru bilo všeč ali pa državnemu sekretarju ali pa direktorju, ampak je to bila potreba, kar smo danes premalokrat slišali – investitorji. Seveda v Republiki Slovenije, v Evropi, tudi svetu imamo več investitorjev. Največji investitor je prav gotovo država, ki investira v državne projekte, imamo investitorje lokalne skupnosti, to so naše občine, pa imamo seveda podjetja, pa zasebne investitorje, ki seveda jim je še kako pomembno, ko gradijo svoje stanovanjske hiše. Skratka, zelo pozitivno je, ko včasih slišimo, da je nekdo šel samovšečno popravljat takšen pomemben zakon, kot sta ta dva zakona. Ampak naj spomnim, da je po tem sprejetem zakonu leta 2018, ki smo ga obravnavali v letu 2017, kar sem že omenil, je Ustavno sodišče ugotovilo, da sta dva člena, to je bilo tudi s strani sodišča dano 1. 6. 2018, da sta dva člena neskladna. Zelo pohvalno je od vseh tistih, ki so šli potem delat, kar se mi zdi izjemno pomembno, neko anketo med vsemi deležniki, lokalnimi skupnostmi, investitorji, tistimi, ki izdajo gradbeno dovoljenje. Ko so pripravljali ta novi zakon, ki so ga tudi usklajevali, kar je tudi zelo pohvalno, cel seznam z deležniki, ki so ga usklajevali, od vseh zbornic, projektantskih birojev, preučevali tisoč 500 pripomb, ki so prihajala iz celotne Slovenije od raznoraznih strokovnjakov pa predvsem deležnikov. Usklajevali so ta dva zakona tudi z evropsko zakonodajo, tega tudi danes nismo slišali oziroma sem mogoče jaz to preslišal. Mislim, da je bilo veliko truda vloženega in ko govorimo o teh dveh pomembnih zakonih, ki se dotikata vseh nas, pa vsakega posameznika izven tega državnega zbora, se mi zdi, da je prav, da ne govorimo o teh dveh zakonih, kdo je v tem zakonu najbolj pomemben. Mislim, da moramo to s tem presekati in da če hočemo dobiti kvaliteten zakon, ki je trenutno v javni obravnavi, sam sem prepričan, da bo dobil zeleno luč, da bo šel na Odbor za infrastrukturo, okolje in prostor v tem državnem zboru, pa še seveda enkrat na te klopi Državnega zbora. V tem času je – kar nekaj dni, tednov, kak mesec – je dovolj časa za vse tiste, ki želijo temu zakonu dodati še kaj, da bi bil boljši, predvsem pa imam v mislih tiste, ki ne želijo temu zakonu dodati tiste kančke začimbe, da je mogoče ena stroka bolj pomembna kot druga. V Slovenski demokratski stranki bomo prav gotovo delali v tem času z vsemi poslankami in poslanci v naši poslanski skupini, da tisto, kar vidimo, predvsem ko dobivamo od tistih, ki se s tem ukvarjajo vsakodnevno, da še lahko kaj izboljšamo. Toda ko govorimo o Zakonu o urejanju okolja, naj spomnim, da kar nekaj časa, mogoče dve desetletji, delujem v lokalni skupnosti na raznoraznih področjih. In če so kdaj padale pripombe na sprejemanje OPN, vsi vemo, kaj to pomeni, jaz se strinjam z gospodom Verbičem, kolegom Verbičem, da je to res cokla razvoja. Mogoče v eni občini večja, v drugi občini manjša, tu pa imam še kako v mislih naše investitorje. Zamislimo si, ko je eno podjetje, da govorimo o podjetjih, da se ustavim pri gospodarstvu, ker je nujna potreba za širitev njihove proizvodne hale, če lahko tako imenujem, in seveda ti postopki trajajo, trajajo, trajajo. Ampak veste, o čem se mi 30 let pogovarjamo? Vedno se morajo župani oziroma tisti, ki so zaposleni na občinah, ki te postopke vodijo, izgovarjati na Ljubljano. Vedno govorimo o Ljubljani. Spoštovane kolegice in kolegi, ko danes od 90 poslancev, poslank in poslancev, nekdo izreče nek čuden stavek, seveda se pred njega napiše ime in priimek. Ko nek minister oziroma državni sekretar na kateremkoli ministrstvu kaj zamoči, se tam spredaj napiše ime in priimek. Ko pa govorimo o razvoju Republike Slovenije, zdaj imam v mislih OPN, ki je definitivno 30 let cokla razvoja v Republiki Sloveniji, pa se vedno izgovarjamo na Ljubljano. Iz vseh delov Slovenije se izgovarjajo na Ljubljano. Želel bi, da tukaj stopimo skupaj in tudi mislim, da s tem predlogom zakona približujemo temu, da bomo za božjo voljo nekoč vedeli, kje se stvari ustavljajo. A se ustavljajo pri nekem ministru, ali pri predsedniku Vlade, ali pri županu, ali pa nekomu, ki na enem ministrstvu oziroma eni instituciji že dela 20 ali pa 30 let in je to delovno mesto vzel za svoje in ga ne zanima, ko en podjetnik, ki je vezan na neke pogodbe, ne vem, v Nemčiji, Avstriji ali pa tudi v Ameriki, mesece, leta čaka na nek dokument. In mu vsak mesec zavrača dokument, da še mora kaj dopolniti. Glejte, v Državnem zboru smo iz različnih krajev Slovenije, občin, različnih poklicev, veliko nas ima že kakšen siv las. Mislim, da je prav, da bi lahko to coklo razvoja presekali pa stvari postavili tja, kamor sodijo. Včasih me boli, ko slišiš kakšnega birokrata na kakšnem ministrstvu – pa ne mislim zdaj samo na okolje ali pa infrastrukturo ali pa kmetijstvo –, ko si misli državni sekretar ali pa minister, pa pustimo, katera vlada je, ali je to leva ali je desna, ne vem, leto, dve, mogoče se še minister kdaj vmes zamenja, oni ostajajo; mi, pa tudi tisti, ki so bili pred nami v Državnem zboru, tisti, ki smo danes tukaj, pa tisti, ki prihajajo za nami, se pa pogovarjajo vedno o istih stvareh. Mi pa danes govorimo, pa se še enkrat moram dotakniti tistega skupnega odbora, ki je bil nelagoden, meni je bilo nerodno, če nas je veliko strokovnjakov poslušalo, kakšne razprave so bile na tistem odboru, da smo seveda tam med sabo obračunavali, kdo je bolj pomemben, ali arhitekti, ki jih izjemno spoštujem, se vsak dan želim kaj od njih učiti, ali inženirji z raznih in različnih področij. Skratka, pred nami sta dva zakona, ki sta izjemno pomembna. Jaz bi želel, pa pozivam vse, da v teh tednih, ko bo zakon na teh mizah Državnega zbora, da pomagamo državnemu sekretarju, ministru, direktorju in vsem tistim, ki se trudijo, da še najdemo kakšne izboljšave. Jaz nimam nobenih razlogov, da bi dvomil v to, da se tiste izboljšave ne bojo vnesle v ta dva zakona, ki sta izjemno pomembna. Skratka, želel bi, da bi končno enkrat, ne glede, ali smo levi ali smo desni, investitorji, če začnem pri tistih, ki gradijo stanovanjske hiše, glejte, včasih ko v kakšni lokalni skupnosti poslušaš, da ko sprejemajo OPN oziroma ko pridobivajo pobude od občank in občanov, nekdo reče, ja glejte, saj v tisti vasi pa imate 10 nepozidanih parcel, nekdo pa prosi za novo parcelo. Ampak glejte, za nekoga je nepomembno, da ima 10 parcel v svoji lasti, ki so nepozidane. Za tistega, ki pa prosi za eno manjšo parcelo, da bi za svojo družino zgradil stanovanjsko hišo, je pa izjemno pomembno. Skratka, tu najti neko ravnovesje pri gradnji stanovanjskih objektov. Seveda je izjemno pomembno, kot sem že povedal med svojim nastopom, poslušati, spremljati gospodarstvenike in spremljati njihove potrebe. Tudi večkrat sem se že naučil, ko je gospodarstvenik v polni kondiciji, tudi finančni, izjemno dobri pogoji za gradnjo, vlaganje v gospodarstvo, ga oviramo z birokratskimi ovirami, potem ko pa pride v neko drugo obdobje, pa seveda teh pogojev on več nima, mi še pa vedno se izgovarjamo, kot sem že danes večkrat povedal, da nekdo nečesa ne da v Ljubljani. Kot poslanec tega državnega zbora, kot predsednik Odbora za infrastrukturo se bom prav gotovo zavzemal, da bomo v čim krajšem možnem času prišli do tega, da vemo, kje so kakšni postopki, pa kdo je za kaj odgovoren. Kajti vsi smo plačani, tako mi v tem državnem zboru, poslanke in poslanci, seveda plačani so tudi vsi tisti, ki delajo v državnih ustanovah, da se ne bomo več generalno izgovarjali, da se nekaj ne da oziroma da je neko večje mesto krivo za razvoj enega dela Prekmurja, Goriškega ali pa še kje. To se mi zdi izjemno pomembno. Bi pa zaključil, ker prihajam iz enega okolja, Povedati moram, da na naši upravni enoti Slovenske Konjice, kjer tudi sam živim, se gradbena dovoljenja izdajajo zelo hitro. Ampak naša skupna naloga pa je, da bodo za izdajo teh gradbenih dovoljenj pogoji; če pogojev ni, potem ni kriv tisti, ki to gradbeno dovoljenje izdaja. Da zaključim. Naša skupna naloga je, da ustvarimo pogoje, skratka jaz sem vesel, spoštovani državni sekretar, da imamo dva kvalitetna zakona, ki sta pred nami, dosti časa, da še kaj dodamo, skratka, jaz bi želel, da bi v naslednjem letu naše državljanke in državljani ugotovili, da tudi politika zaznava stvari, ki so bile v preteklosti slabe in so boljše. Tudi če nekoga oviramo, je to čas, izjemno pomemben čas in je to tudi denar. Hvala za vašo pozornost.
Hvala lepa. Besedo ima Edvard Paulič. Pripravi naj se Rudi Medved. Izvolite.
Hvala, predsedujoči, za besedo. Danes obravnavamo dva izjemno pomembna predloga zakonov, Gradbeni zakon in Zakon o urejanju prostora, ki v osnovi predstavljata temelj gradben-prostorske zakonodaje. In naj kar takoj na začetku povem, da oba predloga zakona vsebujeta tudi dobre rešitve, brez dvoma, niso pa vse dobre. Začel bom z 20. členom Zakona o urejanju prostora, ki govori o nasprotju javnih interesov. Tukaj je korektno povedati, da že danes veljavni zakon pozna podoben instrument, in sicer v 19. členu lahko najdemo pojem prevlade javne koristi. Preprosto povedano gre za to, ko trčita dve javni koristi ali pa interesa, recimo varovanje okolja in pa spodbujanje gospodarskega razvoja, ki ju ni mogoče uskladiti na nivoju državnih organov, v odločanje poseže vlada in odločitev je zavezujoča za vse deležnike. Je pa ena bistvena sprememba med obstoječim zakonom in pa danes predlaganim zakonom. Namreč, po obstoječem zakonu morajo biti za uporabo instrumenta prevlade javne koristi, se pravi takrat, ko v odločanje poseže vlada, kumulativno izpolnjeni štirje pogoji, govorim kumulativno. Ko gre za nujne razloge in določene z zakonom ali drugim razvojnim ali varstvenim aktom, ko ni drugih strokovno sprejemljivih in ustreznih rešitev, ki bi izničile prevlado ene javne koristi nad drugo, ko predvideni učinek javne koristi, ki prevlada, ko je ta učinek bistveno večji od škodljivih posledic za javno korist, ki je bila prevladana, in ko so bili predhodno izvedeni postopki usklajevanja interesov. Ta vaš današnji predlog je te pogoje, kdaj lahko vlada odloča o nasprotju javnih interesov, bistveno okrnil. Dejansko ste brisali tri od štirih pogojev. Po novem ne bo več potrebno, da so razlogi za uresničevanje tega javnega interesa določeni z zakonom, ne bom potrebno, da obstajajo druge strokovno sprejemljive in ustrezne rešitve, ki bi izničile prevlado enega interesa nad drugim in pa ni potrebno predhodno izvesti postopka usklajevanje interesov. Te določbe so iz vašega novega predloga črtane. In kaj to pomeni v praksi? Pomeni, da bo v vseh primerih, ko bo prišlo do kolizije interesov med nosilci urejanja prostora, o tem arbitrarno odločala vlada, in sicer na podlagi nezavezujočega mnenja strokovne komisije vlade za prostorski razvoj. Iz izkušenj vemo, koliko ta vlada posluša stroko. Včeraj oziroma predvčerajšnjim ste čez noč ukinili veljavnost QR kode za prebolevnike, ki so bil cepljeni z enim odmerkom, in to kljub nasprotovanju stroke. Res je, da ste napako popravili, mislim, da ste danes vrnili zadevo v prvotno stanje. Pa če pogledamo še vaše, se pravi vladne, dosedanje poteze, kar se tiče varovanja okolja. V prvem protikoronskem paketu ste pod pretvezo inherentnosti okoljevarstvenim organizacijam bistveno otežili postopke sodelovanja oziroma vstopanje v postopke izdajanja dovoljenj. Vladna koalicija ne podpira razglasitve podnebne krize. Naš predlog je bil že dvakrat zavrnjen, pa nas na podnebne spremembe opozarja praktično vsa stroka. Pa če spomnim na Zakon o vodah in pa tiste sporne namere o gradnji na vodovarstvenih področjih, o gradnji na priobalnem pasu, in dejansko so vam ljudje na referendumu zelo jasno povedali, kaj si o tem mislijo. In v tem novem predlogu ste jasno zapisali, da zainteresirana javnost, ki ima interes pri okoljskem odločanju, ni oziroma ne more biti stranski udeleženec v postopku izdaje gradbenega dovoljenja. Se pravi, še ena poteza, ki vodi v degradacijo nekih okoljskih standardov. Če te svoje navedbe podkrepim z mnenjem Upravnega sodišča Republike Slovenije, pa naj omenim, da je imelo Upravno sodišče samo dva dni časa, da je podalo pripombe na vaš predlog. Pravijo takole, »izključevanje zainteresirane javnosti oziroma nevladnih organizacij, ki delujejo v javnem interesu, kot stranskih udeležencev v postopku izdaje integralnih dovoljenj ni skladno niti z določili Aarhuške konvencije niti skladno z direktivo EU 2011/92«. Poleg tega sodišče opozarja, da bo izključevanje zainteresirane javnosti povzročilo bistveno povečan pripad zadev na Upravnem sodišču. Tudi opozarja, da je v tem današnjem zakonu predlagani rok za odločitev, ki znaša tri mesece, neizvedljiv. Se pravi, stroka vas na podlagi izkušenj opozarja, da ti roki niso izvedljivi. Namreč, gre za kompleksne spore, potrebno bo sklicati glavne obravnave, potrebno bo postaviti sodne izvedence različnih strok. Opozarjajo pa tudi, da bo to prioritetno odločanje v treh mesecih v takšnih sporih povzročilo diskriminacijo ostalih tožbenikov, ki so svoje tožbe že vložili in bodo na rešitev čakali še dlje kot sedaj. Opozarjajo tudi, da bo potrebno v primeru, da bo ta člen sprejet, zaposliti dodaten kader. Ko sem pogledal oceno finančnih učinkov predloga zakona, vlada ne predvideva nobenih negativnih finančnih učinkov. Gre torej za nek že viden način delovanja, ko sprejemate takšne in drugačne predpise, glede katerih vas stroka opozarja, da to ni okej. Vaš tipski odgovor pa je, naj državljani ali pa nevladne organizacije izkoristijo sodno-pravna sredstva. Iz preteklosti že poznamo take primere. Recimo, globe, ki so bile izrečene državljanom na podlagi neustavnih odlokov, ki jim ne ostane nič drugega kot sodna pot. Ali pa vaš nedavni poskus uvedbe verbalnega delikta, kjer je v torek na plenarni seji predstavnik Vlade izjavil, da naj pač ljudje, ki bodo oglobljeni, iščejo pravico na sodišču. Danes smo sicer lahko slišali ministra, ko je stopil korak nazaj in napovedal, da bodo nevladne organizacije lahko stranski udeleženci, ampak jaz vam čisto iskreno povem, da vam ne verjamem glede na izkušnje, glede na dnevno spreminjanje stališč te vlade. In če ste imeli tak dober namen, zakaj niste tega storili tekom javne obravnave, ko so vas tako stroka kot nevladniki opozarjali na to nedoslednost? Pa če se vseeno vrnem še na Gradbeni zakon. Zdaj veljavni Gradbeni zakon že danes pozna objekte, katerih gradnja je mogoča brez gradbenega dovoljenja. Sem spadajo tako imenovani začasni objekti, to so praviloma objekti, namenjeni sezonskim prireditvam. Predlog novega Gradbenega zakona pa to dikcijo začasnih objektov širi tudi na, recimo, začasne skladiščne objekte oziroma montažne hale, ki so namenjene skladiščenju nenevarnih snovi. Ti objekti bodo lahko postavljeni v neskladju s prostorskim izvedbenim aktom za obdobje treh let. In tukaj bi imel kar vprašanje tudi za predstavnike Vlade. Ali se bo v praksi preverjalo odmike montažnih objektov od sosednjih zemljišč, vplive na sosednja zemljišča, izpolnjevanje požarne varnosti teh objektov in ali bo obstajala omejitev velikosti teh objektov? To v zakonu ni definirano. Potem uvajate pojem rekonstrukcije objektov brez gradbenega dovoljenja za zmanjšanje ali pa za odpravo posledic naravnih in drugih nesreč in tudi tu se ne zahteva izdelava neke dokumentacije, udeležba nadzornikov in podobno. Seveda razumem potrebo po nujnosti takšnih posegov, me pa vseeno zanima, kako bo poskrbljeno za varnost in pa tehnično ustreznost teh rekonstruiranih objektov. Kar se tiče 80. člena predloga Gradbenega zakona, ki govori o tem, da pogoj za uporabno dovoljenje za enostanovanjske stavbe ne bo izveden omot, se pravi govorimo o fasadi tega objekta, in da bo pogoj, da investitor najkasneje v petih letih po izdaji uporabnega dovoljenja ta omot oziroma fasado izvede, naj povem, da razumem namero predlagatelja, da finančno breme investitorja porazdeli na neko daljše časovno obdobje, ker, roko na srce, izdelava fasade predstavlja nek strošek. Je pa treba vseeno povedati, da ta rešitev ni ravno skladna z nekimi okoljskimi cilji države in, po mojem mnenju, tudi ni tako zelo ekonomsko upravičena za investitorja. Pa bom povedal, zakaj. Povprečno velika stanovanjska hiša brez fasade letno za ogrevanje porabi cirka ali pa tudi do tisoč 800 evrov več energenta kot pa stanovanjska stavba s fasado in če k temu prištejemo še strošek hlajenja poleti, bo letno ta višji strošek za investitorja znašal tudi do ali pa presegel 2 tisoč evrov in v petih letih, kolikor traja ta odložni pogoj, bo dodaten strošek za investitorja znašal 10 tisoč evrov, to pa je že znesek, za katerega bi investitor lahko izvedel fasado. Moj predlog Vladi, če želi res pomagati tem investitorjem – ponavadi gre za mlade družine, ki dejansko nimajo zadostnih sredstev za enkratno dokončanje teh objektov –, bi predlagal brezobrestno posojilo temu investitorju s strani Vlade ali pa neke vrste poroštvo – kakorkoli. To bi bilo po mojem mnenju finančno in pa tudi okoljsko bolj sprejemljivo za investitorja, pa nenazadnje tudi za državo. Sem pa tudi pogledal, kakšne so sankcije za primer, če investitor v petih letih tega omota, se pravi fasade, ne izvede in sankcij ni, kar pomeni, da gre dejansko za blanketno normo v zakonu. Minister je bil pred kratkim v naši poslanski skupini, v Poslanski skupini LMŠ, na predstavitvi predlogov obeh zakonov in je tam izjavil, da je predlog glede sprememb plačila komunalnega prispevka usklajen z občinami. Mi smo tekom javne obravnave oziroma pred kratkim dobili tudi pisne pripombe tako Skupnosti občin Slovenije kot Združenja mestnih občin Slovenije in dejansko nasprotujejo tej novi ureditvi, tako da bi vseeno prosil za informacijo, če se je v tem vmesnem času kaj spremenilo, če dejansko predstavniki občin podpirajo takšno rešitev. Dotaknil se bom še obveznosti izvedbe projektnih natečajev. Doslej je bila ta obveznost določena v primeru, ko je investicijska vrednost v novogradnjo javnega objekta presegla 2 in pol milijona evrov ali pa, ko je to določal prostorski akt. Po novem vi ta člen spreminjate na način, da izvedba projektnega natečaja ni več potrebna, razen če se tako odloči Vlada ali pa občina. V uradni obrazložitvi predloga zakona dejansko ni neke argumentirane obrazložitve, tako da bi vprašal, zakaj dejansko to obveznost ukinjate, in to obveznost ukinjate po končani javni obravnavi. Vseeno menim, da na teh javnih natečajih je izbira rešitev ali pa paleta rešitev zelo široka in pa izbrana rešitev odvisna od vrste dejavnikov, tudi od tega, koliko vključujejo rešitve lokalne, regionalne, arhitekturne posebnosti, poleg tega je to vseeno priložnost tudi za mlade, še ne uveljavljene arhitekte. Širite pristojnost občinskih inšpektorjev, ki naj bi dodatno izvajali nadzor tudi nad gradnjo nezahtevnih objektov. To, kolikor je meni znano, ni bilo usklajeno s predstavniki občin. Občine opozarjajo na kadrovsko, na strokovno podhranjenost inšpektorjev, prav tako pa ta predlog zakona ne predvideva nobenih dodatnih finančnih virov za povečanje kadrovske zasedbe inšpekcijskih služb na občinah. Danes tekom te razprave sem dobil pa še en poziv oziroma eno zelo konkretno vprašanje s terena s strani strokovnjakov na temo manjših odstopanj od gradbenega dovoljenja. Namreč, ta novi zakon ne dopušča horizontalnega premika objekta več kot en meter v vse smeri. In opozarjajo strokovnjaki, da je ta pogoj preoster predvsem za primere, ko bo šlo za gradnjo nekih linijskih objektov, avtocest, daljnovodov, ker v praksi bo to pomenilo, če bo trasa, ki je planirana, neustrezna in bo želel investitor traso zamakniti za več kot en meter, da bo moral iti zopet v postopek spremembe gradbenega dovoljenja, pridobitve novega gradbenega dovoljenja. Tako bi čisto dobronamerno predlagal ministrstvu, da vseeno preverite, če so ta opozorila na mestu. Jaz, kolikor se spoznam, nekako mislim, da so. Naštel sem nekaj po mojem mnenju bistvenih vprašanj, mogoče nedoslednosti. Verjamem, da obstaja še kar nekaj področij, kjer so možne izboljšave obeh zakonov. Verjamem tudi oziroma upam, da bo ministrstvo prisluhnilo današnjim razpravam, današnjim opozorilom, in da bo v drugem branju že samo predlagalo neke amandmaje, določene spremembe. Glede na to pa, da je danes prva obravnava, da je možno zakona v nadaljevanju amandmirati, tema zakonoma ne bom nasprotoval. Hvala, podpredsednik.
Hvala lepa. Besedo ima Rudi Medved, pripravi naj se Boris Doblekar. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik. Kar nekaj sistemskih zakonov je, v katere se zakadijo vse vlade praktično takoj, ko nastopijo mandat ali pa med samem mandatom. Zakon o javnem naročanju je eden izmed takih, Gradbeni zakon pa prav tako. Prepričan sem seveda, da nobena vlada doslej ni imela slabih namenov, ko se je lotila spreminjanja tovrstne zakonodaje, predvsem zaradi tega, ker je naš cilj venomer vsaj v teh primerih, ki sem jih navedel, pospešiti postopke, pospešiti, pospešiti postopke. Zato verjamem, da je tudi ta zakon nastal v dobri veri in s tem namenom. Dobro je, da gre za nov zakon, da se ni šlo vnovič v noveliranje zakona, ker poglejte, pri gradbeni zakonodaji smo pravzaprav ves čas v prehodnem obdobju. Iz enega v drugega, zdaj smo že praktično skorajda v prehodnem obdobju prehodnega obdobja in prav je, da se to preseka, in da se enkrat zadeve postavijo na novo, ustrezno seveda sledeč dobim izkušnjam iz preteklosti. Kar zadeva postopke pri gradbeni zakonodaji, je seveda temeljno vprašanje, kako pospešiti postopek za pridobitev gradbenega dovoljenja. To je temelj vsega. Tukaj se je, zanimivo, izoblikoval urban mit, da je sicer zakonodaja sorazmerno v redu, da so vsi, ki jih zadeva, tudi sorazmerno v redu in da jo dobro spoštujejo. Tisti uradnik na upravni enoti, tisti je pa kriv, tisti je pa kriv. In vedno in vselej znova se kaže s prstom nanj, tako da so pravzaprav že skorajda kriminalizirani, češ da oni na upravnih enotah ovirajo in zavirajo te postopke. Danes smo slišali nekaj takih alarmantnih številk okrog tega, koliko je povprečna doba za pridobitev gradbenega dovoljenja. Mislim, da se govori okrog 170 dni, da je na neki upravni enoti celo povprečje 270 dni, če se ne motim. Ja, lahko je tudi še več kot 270 dni, zanesljivo še precej več, odvisno seveda, kaj štejemo v ta rok oziroma kdaj začne teči ta rok za pridobitev gradbenega dovoljenja. Ali je to od tistega trenutka, ko investitor v sanjah vidi nek objekt in se naslednje jutro odloči, da bi ga uresničil, ali takrat začne teči ta rok ali začne teči ta rok, ko investitor določi pooblaščenega projektanta, naj začne postopke za pridobitev gradbenega dovoljenja, ali pa je to rok, ko je vloga za gradbeno dovoljenje popolna. Vse te tri stvari se legitimno lahko navajajo kot rok za pridobitev gradbenega dovoljenja, ampak v resnici je pa za sam upravni postopek bistveno, kdaj je ta vloga popolna. Tukaj pa seveda prihaja do nesoglasij oziroma do problemov: kdo je kriv, zakaj je kriv in zakaj se neka stvar vleče tako dolgo. Po eni strani je že tako, da je, če je vloga popolna, če je vloga ustrezna, da je ta rok za izdajo gradbenega dovoljenja lahko – in tudi velikokrat je in tudi iz izkušenj vam lahko povem, ker sem sodeloval kot direktor občinske uprave pri mnogih projektih, ko smo pridobivali gradbeno dovoljenje – je tudi lahko bistveno krajši od 30 dni. Bistveno krajši od 30 dni, če je ta vloga popolna. Tu zdaj nastopi pa odgovornost investitorja in odgovornega projektanta. To se v tem postopku tako rado pozablja, tako rado pozablja. V praksi pa se seveda dogaja, da je v mnogih, mnogih primerih pravzaprav krivda ravno na strani investitorja in pooblaščenega projektanta, ker preprosto zavestno, tudi zavestno, oddajajo na upravne enote nepopolne vloge. Res je, da se tudi sami težko znajdejo v poplavi najrazličnejših podzakonskih aktov in predpisov, ki podpirajo Gradbeni zakon. Glejte, nekateri so še iz časov SFRJ in so še veljavni predpisi. Celo gozd je teh predpisov. Potem se sami niti ne znamo prav odločiti, kaj bomo varovali v procesu gradenj, pa bomo varovali malo kmetijska zemljišča, pa malo Naturo 2000, malo vode. Potem je pa cela gora izjem, tako da se je praktično že skozi to velikokrat nemogoče prebiti in da vlada pravzaprav na tem področju podzakonskih aktov pravi kaos. Verjamem, da se tudi investitorji oziroma projektanti mnogokrat težko znajdejo znotraj tega. Ampak njihova odgovornost vendarle je, da na upravno enoto vložijo popolno vlogo za pridobitev gradbenega dovoljenja. To je pa njihova odgovornost in ni potem na uradniku, na upravni enoti, da bo zanje iskal najrazličnejša mnenja. Uradnik pač sledi tistemu, kar mu narekuje zakon. Verjemite, da nima popolnoma nobenega razloga, da bi sedaj zavlačeval, in mislim, da je kar malce zlonamerna trditev danes enega izmed kolegov, da na kakšni upravni enoti namerno zavlačujejo zato, da potem z upravnimi postopki dosegajo neke norme in so potem bolj všeč Ministrstvu za javno upravo. Mislim, ta je res potegnjena izza ušesa. Veste, v praksi se dogajajo tudi takšne stvari, seveda, v odnosu med investitorjem in projektantom. Projektant bo investitorju obljubil, da je praktično vse mogoče in da je mogoče stvari izpeljati zelo hitro. Investitor pa navadno na projektanta pritiska, naj to stori čim hitreje in naj čim hitreje seveda pridobi gradbeno dovoljenje. Ni malo primerov, ko se objekti projektirajo celo na zemljiščih, za katera se točno ve, da občinski prostorski načrt ne omogoča takšne gradnje, pa se to dogaja. Ali pa primer, banaliziram, ampak to se v vsakdanjem življenju resnično dogaja, ko projektant ve, da bo moral na primer dobiti še soglasje sosednjega lastnika, ki pa je lahko problematičen, pa vseeno na upravno enoto vloži nepopolno vlogo. In ko seveda izve, da je nepopolna in kaj je treba dopolniti, navadno projektanti investitorju razložijo, da so stvari zakomplicirali na upravnih enotah. Verjemite, jaz ne vem, koliko ste si pri snovanju tega zakona tudi pogovarjali z načelniki upravnih enot oziroma uradniki, ki delajo neposredno na izdajanju gradbenih dovoljenj. Oni bi vam povedali mnogo več takšnih zgodb, ki kažejo na veliko neodgovornost investitorjev in projektantov, ko se vlagajo zahteve za izdajo gradbenega dovoljenja. Včasih je to tudi stvar nestrokovnosti ali neznanja, včasih pa določenega pritiska. Ampak, veste, uradnik na koncu vendarle mora iti po tistem spisku, kateri vsi papirji, po domače rečeno, so potrebni za izdajo gradbenega dovoljenja in se ne more nič izmišljevati, nobene stvari si ne more izmisliti: sedaj pa še tole, sedaj pa še tole. Tisto, kar je v naboru potrebne dokumentacije, tisto pač na upravno enoto mora priti. Pa ne rečem, da so kar brezmadežni. Tudi se verjetno najde kakšen uradnik, ki se mu pa morda ne ljubi. Da bi pa kdo namerno zavlačeval s takimi zadevami, je pa krivično in meče senco potem na koncu vse uradnike. Vem, da je težko v zakon zapisati, da mora biti projektna dokumentacija dobra. To težko zapišemo v zakon. Kdaj pa je projektna dokumentacija dobra? Da mora biti popolna, je tako ali tako normalno. Pa se dogaja seveda v tolikih primerih, da so tako pomanjkljivo vložene te vloge, da potem prihaja do te kalvarije pridobivanja še različne dokumentacije in se s tem podaljšuje postopek. Ampak, ko govorimo o samem procesu izdaje gradbenega dovoljenja od trenutka, ko je ta vloga popolna, pa vam garantiram, poznam podatke iz upravnih enot in so ti včasih presenetljivo hitri, in je prav, da javnost ve, da se da gradbeno dovoljenje izdati relativno zelo hitro. Če malo karikiram, tudi čez noč. Vem, da smo, ko smo delali evropske projekte in so nas preganjali roki za pridobitev evropskih sredstev, kako se je dalo relativno hitro priti do gradbenega dovoljenja, seveda ob predpostavki, da smo investitorji vključno s projektanti opravili svoj del naloge, tako kot je treba, in dali v postopek vlogo, na podlagi katere je bilo potem takšno gradbeno dovoljenje mogoče tudi zelo hitro izdati. Ali bo v celoti gledano ta zakon pripomogel, da se bodo ti postopki, predvsem ti postopki v fazi pripravljanja dokumentacije, lahko pospešili ali ne, je najbrž težko reči v tem trenutku. Minister pravi, da ja, minister pravi, da bodo odpravljene tudi nekatere administrativne ovire. Eno je že kolega Paulič pred mano omenil glede teh dovoljenih odstopanj, premikov objektov na posamezni parceli. Morda omenim še eno takšno, ali ji rečemo birokratska ovira že v tem trenutku, za katero stroka pravzaprav ne ve čisto natančno, kaj pomeni ta novi pojem zbirnega načrta, da ga ne poznajo, da ga ne znajo definirati iz tega, kar prinaša zakon. Me pa zanima še ena stvar, gospod državni sekretar. Namreč, zamaknili smo uveljavitev e-graditve v leto 2024. Glede na to, da kolikor jaz vem, je pravzaprav infrastruktura za uvedbo e-graditve bolj ali manj nared, je škoda, da se to zamika tako v prihodnost. Škoda. Seveda bi pričakoval več ambicioznosti, da se to zgodi čim prej. Predvsem morda zaradi tega, ker ste pa projektiranje v BIM okolju, izjemno zahtevno projektiranje, in sicer gre za načrtovanje protokolarnih objektov, diplomatskih, konzularnih predstavništev, športnih in kulturnih objektov in je bilo sprva v javni razpravi zaenkrat še opcijsko, torej klasično ali pa načrtovanje v BIM okolju, pa ste ga potem spremenili v obvezno tik pred izdajo zakona. Gre pa zares za zelo zelo zapleteno tehnično in strokovno zelo zahtevno delo, ki na koncu res postreže v 3D tehniki z vsemi možnimi informacijami o posameznem objektu, vendar je pot do tja zelo zahtevna. Kolikor vem, ta tehnologija v Sloveniji še ni ravno razširjena. Morda imam napačen podatek, ampak menda sta sposobni v tem trenutku v Sloveniji samo dve firmi narediti načrt, kompleten v BIM okolju. Morda samo o tem, jaz imam tak podatek, in da če bo to obvezno, da bodo prišli na svoj račun po sprejetju zakona izvajalci iz tujine, ker domači pač tega ne bodo zmogli. Torej po eni strani zelo hitimo s to tako zahtevno tehnologijo, ki morda še ni dovolj domača v Sloveniji, po drugi strani pa zamikamo to digitalizacijo, če temu tako rečemo, pridobivanja gradbenega dovoljenja. Ker pa zadeva morda, če sklenem, določene zaostanke pri izdajanju gradbenih dovoljenj, čeprav ne vem v tem trenutku, ali to je pereč problem ali ni – ene upravne enote so pač bolj obremenjene, druge manj – pa bi bila rešitev in ne vem, če je o tem kdo razmišljal, ali je obvezna ali je nujna krajevna pristojnost pri izdajanju gradbenega dovoljenja. Glede na možnosti, ki nam jih ponuja sodobna tehnologija, glede na to, da so vsi občinski predpisi javni, da so seveda tudi občinski prostorski načrti javni, da nekatere upravne enote že zdaj pokrivajo več kot 10 občin na zelo širokem obočju, da bi morda veljalo razmisliti, da se pogojno oziroma v določenih primerih lahko te za reševanje morda problema zaostankov pri izdajanju gradbenih dovoljenj, tudi omehča ta obveznost krajevne pristojnosti. To bi bil lahko prispevek, da pridemo, če po domače rečem, na nulo pri gradbenih dovoljenjih. Kot smo v LMŠ danes že omenili, ne bomo nasprotovali temu predlogu zakona po prvem branju, glede na to, da v celoti gledano rešuje mnoge stvari tudi na sorazmerno ustrezen način. Vsekakor pa bomo pripravili tudi svoj nabor amandmajev in upam, da bomo potem v eni plodni razpravi na odboru, na ustreznem parlamentarnem odboru, potem tudi našli soglasja v še boljših rešitvah za ta zakon.
Hvala lepa. Besedo ima Boris Doblekar, pripravi naj se Franci Kepa. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, kolegice, kolegi, poslanke, poslanci, spoštovana državna sekretarja! Danes imamo pred seboj prostorsko in gradbeno zakonodajo, dva nova zakona, popolnoma nova, ki vsebujeta toliko sprememb in dopolnitev, če temu tako rečem, da je bilo potrebno narediti nova zakona, ki sta neka nadgradnja zakonov, ki sta trenutno v veljavi. Kdo in zakaj potrebuje ta dva nova zakona? Predvsem v prvi vrsti mladi, gospodarstvo, kmetijstvo, krajevne skupnosti, občine, investitorji, projektanti; skratka dobesedno skoraj vsi. Zakaj se ta nova zakonodaja sprejema, smo slišali že v uvodni besedi tudi s strani ministra mag. Vizjaka in v dozdajšnji razpravi, ki moram reči, je bila dokaj konstruktivna z nekaj izjemami, predvsem kar se tiče tistega poskusa, če bi sedaj malo sprli arhitekte pa gradbene inženirje, kar seveda je poskušala tudi stranka Levica s tisto izredno sejo Odbora za infrastrukturo, pa je na koncu na tej izredni seji zgolj sama Levica glasovala za svoje sklepe. Tako mislim, da nimajo večje podpore v Državnem zboru. Mislim, da jih je že tudi malo minilo to, da bi poskušali z nadaljevanjem tega špetira med strokovnjaki, ki jih seveda zelo cenim. Zakaj je treba nadgraditi te zakone, jih narediti nove? Zato, da bodo postopki pridobivanja od gradbenih dovoljenj do umeščanja v prostor bolj učinkoviti, hitrejši, preglednejši in ker gremo tudi v smer digitalizacije, kar pomeni, da bomo počasi oziroma čim bolj hitro in pa tudi v nekem doglednem času uvedli vse, kar je potrebno za digitalno poslovanje te e-gradnje, e-prostor in tak naprej. Torej z novo zakonodajo se ustvarjajo pogoji, boljši pogoji in išče se ravnovesje, tudi o tem je bilo že kar veliko povedanega. Mislim, da je to nekako tisti zadnji čas, da gremo v korak s časom, v korak z razvitim svetom, v korak z razvito Evropo, da ne bomo cepetali na mestu. Bilo je tudi nekaj že povedanega o občinskih prostorskih načrtih, o hitrosti pridobivanja gradbenih dovoljenj, treba je še enkrat več spomniti, da je Slovenija trenutno na 119. mestu svetovne lestvice glede postopka obravnave gradbenega dovoljenja in je to tudi eden od načinov, da se na svetovni lestvici naša država premakne višje. S tem bo omogočeno tudi, da bo Republika Slovenija bolj konkurenčna in bolj zanimiva za investitorje. Seveda glede na to, da smo na 119. mestu, se potem investitorji rajši preusmerijo drugam, zato se ne smemo čuditi, če nam primanjkuje investitorjev. Slišali smo tudi v razpravah, da so dostikrat pri pridobivanju dovoljenj in tako naprej problem nepopolne vloge, se strinjam, ampak te nepopolne vloge so verjetno problem povsod po celem svetu, torej to ne spremeni dejstva, da smo zato na 119. mestu. Verjamem, da bomo s tema novima zakonoma, kar se tiče prostora in gradbeništva, se kaj hitro pomaknili na tej lestvici s tega 119. mesta na višja mesta, tako kot smo se pomaknili na lestvicah na najvišja mesta po brezposelnosti, kjer imamo najmanj zaposlenih v Evropi, po najvišjem bruto družbenem produktu v Evropi. In to so same dobre stvari in verjamem, da bomo tudi tukaj šli hitro naprej po tej poti. Seveda niso problemi samo občinski prostorski načrti, prav tako se potem problemi pojavljajo pri državnih prostorskih načrtih. Dogaja se potem, da se to pridobivanje dovoljenj oziroma soglasja, dopolnitve prelagajo s temi papirji iz rok v roke različnim birokratom, iz pisarne v pisano, seveda tako nekateri potem tudi opravičujejo svoja delovna mesta, in ravno zato je potrebno narediti tukaj neke korenite spremembe. Ta dva zakona gresta ravno v to smer. Dogaja se, tudi poslansko vprašanje sem ministru zastavil na začetku septembrske seje na to temo, da podjetja, gospodarstvo hitro potrebujejo prostor za širitev proizvodnje, hitro potrebujejo tudi skladiščne prostore. Tukaj ni časa, da bomo čakali, pa se gledali, pa dopolnjevali vloge, pa si jih prelagali iz rok v roke. To so zelo, zelo pomembne stvari. Jaz to vidim na svojem koncu, kjer bi se rada Kovina Unitas širila, pa se ne da, in se čaka in mečka in prosi. Verjamem, da se bo lahko, prav tako podjetje Kovikor. To so ogromna podjetja, ki ima ogromno zaposlenih in bi rada delala in tukaj jim je treba priskočiti na pomoč in pomagati. Zato mora biti tudi temu primerna seveda zakonodaja, podlaga, zakonske podlage, saj drugače se ne da nič. Mnogi ste tudi omenjali sam prostor, zatečeno stanje, kar se tiče degradiranih območij. Verjamem, da se bodo ta degradirana območja kot so se tudi zdaj zastavila, tudi sanirala. Tisto pišmeuhovstvo do okolja, do narave, ki je bilo vsa leta pri nas v bivši državi, je pač treba zdaj popravljati in to tudi zelo veliko stane, na to ne smemo pozabljati. Ne smemo ali pa težko slišim iz ust nekaterih, tudi danes sem poslušal ta za moje pojme, populizem. Kaj je bilo, kako bomo zdaj to sanirali? Najprej narediš škodo, potem pa seveda je treba sanirati. Zdi se mi, da je to popolnoma neumestno, da se sploh o takih stvareh pri taki zakonodaji pogovarjamo. Kar se tiče tega, da je ministrstvo našlo nekako soglasje z nevladnimi, okoljskimi, kot tudi z okoljevarstvenimi organizacijami. Opazil sem, da gre to nekaterim celo malo v nos. Nikar skrbeti, to je prav, da je tako, in prav, da najdejo skupen jezik. Seveda, čisto za vse vedno ne bo tako, kot so si zamislili, ampak se mi zdi prav, da se pogovarjajo, pogovarjamo in da gremo skupaj iskati rešitve. Verjamem, da bosta oba zakona, ki ju čaka javna obravnava in še tudi mnogo razprav tukaj v Državnem zboru, tudi z nekaterimi dopolnili oziroma z nekaterimi amandmaji, ki so že napovedani, tudi kar se tiče soudeležbe pri postopkih nevladnih organizacij in tako naprej, da bomo te stvari skupaj potem tudi potrdili, vključno z obema zakonoma. In da bodo tudi vsa mnenja, pripombe, ki bodo še prišli v tem času javne razprave in tudi ob sami obravnavi v Državnem zboru, tudi v večini upoštevani. Vemo tudi in tudi slišali smo, da se je ministrstvo oziroma minister, ki je pripravljal ta dva zakona, veliko pogovarjal tudi z gospodarstvom, z lokalnimi skupnostmi, torej z občinami, kot sem že omenil, tudi z nevladnimi organizacijami, zato sta ta dva zakona že tako do te mere dobro pripravljena in nekako usklajena, da ne bo potrebno več veliko izgubljati časa za to, da ugledata luč sveta. Mogoče samo še to, da so, kar se tiče samih postopkov pridobivanja gradbenih dovoljenj, pa izvajanja projektov ali pa priprave projektov za izvedbo in tako naprej, po različnih upravnih enotah ali pa občinah zelo različni. V nekaterih občinah te stvari potekajo hitro, po drugih pa pač bolj počasi in verjamem, da bodo tudi tiste občine, ki še niso sprejele občinskih prostorskih načrtov, ki jih to še čaka, in tudi tiste, ki sprejemajo dopolnitve oziroma spremembe občinskih prostorskih načrtov, da bodo s to novo posodobljeno zakonodajo lažje, hitreje in učinkoviteje pristopile in tudi izpeljale same vse te postopke, in da bodo tudi tiste občine, ki že imajo vse urejeno, torej sprejete občinske prostorske načrte, in nekako imajo že vpeljane te postopke, že točno vedo, kaj kdo mora narediti, da se bodo tiste občine, ki malo cepetajo zadaj, potem nekako mogle približati oziroma bodo videle, da se da in bodo te stvari v Sloveniji špilale. To je bistveno, to je najbolj važno. Kar se tiče plačevanja. Teh stvari v tem zakonu, smo slišali, je res ogromno, ogromno, in vse te spremembe so nekako pisane na koži investitorjem; torej vsem tistim, ki bi radi gradili oziroma vsem, ki nekako posegajo v prostor, tako ali drugače. Plačevanje komunalnega prispevka – seveda ima lahko vsak svoje mnenje, različno mnenje, ampak bistveno je to, da ko se mladi lotijo graditi hišo, si narediti svoje gnezdo, seveda po navadi vzamejo tudi kredit, za katere je treba je zdaj povedati, da so kar dokaj ugodni. Kot vidim, mladi kar dosti gradijo in če želiš torej pridobiti kredit za gradnjo, je seveda treba pri odobritvi kredita pokazati gradbeno dovoljenje. To pa pomeni, da je po zdajšnjem zakonu potrebno komunalni prispevek tudi plačati. Zato se mi zdi ta sprememba še kako dobrodošla in marsikatera družina bo potem lahko tudi denar za plačilo komunalnega prispevka vključila v sam kredit. Ti komunalni prispevki so seveda od občine do občine zelo različni. Po nekaterih občinah so zelo visoki, pri drugih nižji. Tudi tukaj, recimo tiste občine, ki imajo nižji komunalni prispevek, so bolj prijazne in tudi investitorji se rajši odločajo za gradnjo v takih občinah. Da počasi zaključim [[…]]Seveda, je treba dejansko pregledati kompleten zakon in tudi svetujem, da si ga tudi vse državljanke in državljani preberejo, pogledajo in bodo videli, da je koristen prav za vse in da v bistvu ni stvari, za katere bi lahko rekel človek, da bi morali pa nekaj popolnoma na glavo postaviti in ta nabor državnih pravil urejanja prostora in državni prostorski red, ki je nujno potreben osvežitve, pa celovita presoja vplivov na okolje, pa udeleženci pri urejanju prostora, obvezne strokovne podlage pri urejanju prostora, regionalni prostorski plan, če samo povzamem neke take ključne naslove, teme, ki so v tem zakonu, pa prožen in učinkovit postopek državnega prostorskega načrtovanja, pa nadgradnja sistema občinskega prostorskega načrtovanja, kar sem že tudi prej omenil, pa prenova zemljiške politike, pa gradbene parcele stavb, tudi to si lahko pogledate, boste videli, da so stvari zelo jasno napisane in prav takšne, kot si lahko državljanke in državljani Republike Slovenije samo želimo. Pa morda še spremljanje stanja prostora in prostorski informacijski sistem – tudi to je zanimiva tema –, pa izvajanje posegov v prostor, priglasitev posegov v prostor, inšpekcijski nadzor na konec koncev in ukrepi ter kazenske določbe. Tudi tukaj se mi zdi prav, da nekako razbremenimo tudi samo inšpekcijo, ki naj se ukvarja s tistimi stvarmi, za katere se mora, pa tukaj priskoči na pomoč tudi medobčinski inšpektorat in za tiste enostavne objekte lahko imajo tu pristojnosti tu tudi medobčinski inšpektorati. Tako mislim, da bomo nekako le prišli skupaj in tudi tisti največji zaplet, ki se je povzročil – pa upam, da so se zdaj te strasti umirile – pri nosilcih oziroma vodjih projektov, ali bodo to inženirji ali arhitekti, da bomo prišli do skupnega jezika, da bomo spoštovali obe stroki in da je treba vedeti, da obe stroki vsekakor bosta pri tem morali sodelovati z roko v roki. Kdo bo pa tisti ta glavni pri določenem projektu, se bojo pa odločali investitorji in tako naprej. Tukaj so zelo pomembne tudi same lastnosti tega človeka, ni vsak za vse, kajne, ne moreš nekaj vsiliti nekemu arhitektu, na koncu sam ugotovi, da ni ravno primeren, pa sposoben držati vso to koordinacijo med vsemi temi strokami in potem včasih je nosilec zdaj po tem zakonu arhitekt, potem pa v bistvu dobiva plonk listke od gradbenega inženirja. Naj se odločijo sami, kdo bo vodja projekta. Treba je pa reči, da sta obe stroki enakovredni in nikakor, nikakor, si ne smemo več privoščiti, da bi tukaj zganjali politikantstvo in bi celo lahko šli v to smer, da bi neko politično stranko ali gradbeni inženirji ali arhitekti izkoriščali za to, da bodo prevladovali nad nekom drugim. Če že imamo enakopravnost in solidarnost napisano v ustavi, pa če so nas tukaj vedno polna usta, sploh nekaterih, solidarnosti in vsi smo enaki in tako naprej, pa dajmo še tukaj na tem področju narediti isto, pa bo volk sit in koza cela in vse bo šlo lepo naprej v tej Sloveniji, ki se ji s to vlado obetajo še mnogo, mnogo lepši časi, kot so bili doslej, kar lahko tudi vsakodnevno vidimo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Franci Kepa, pripravi naj se Vojko Starović. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lepo pozdravljena oba sekretarja, kolegice, kolegi! Tale današnja dva zakona, ki ju sprejemamo, Gradbeni zakon in Zakon o urejanju prostora, sta zelo zelo pomembna. Kakor je bilo rečeno, tukaj je sodelovalo več 100 strokovnjakov, tako da je zadeva že dosti prefiltrirana. Sodelovali so iz upravne enote, arhitekti, gradbinci, iz občine, Obrtne zbornice in drugi. Je pa to šele prvo branje, tako da se bo zadeva še dopolnjevala s pripombami, dobrimi pripombami in se bo za drugo branje zadeva še bolj izluščila v dobrobit gradnje. Tudi jaz se bom dotaknil komunalnega prispevka, da se spreminja, da ne bo z gradbenim dovoljenjem komunalni prispevki, ampak bo s pričetkom gradnje. Tako bo vmesni čas omogočil investitorju, da si pridobi še neka dodatna sredstva. To za mlade družine pride prav, da se mogoče pridobi tudi nek večji kredit na banki pred projektom za izvedbo, kateri je močnejši, veliko močnejši kakor samo gradbeno dovoljenje, tukaj je še predračun v projektu za izvedbo, statični izračun, strojni, elektroinštalacije, razni elaborati, požarni, toplotne prehodnosti in drugi elaborati. Seveda je pa tudi že sedaj omogočeno, da se pri komunalnih prispevkih na občini mlajšim družinam pomaga. Nekatere občine to imajo še vključeno z nekimi subvencijami, neko dodatno motivacijo mlajšim družinam: nekateri imajo na leta družine, nekateri imajo pa, ali prvič ustvarjajo neko gradnjo. Še naprej bo to občinam ostalo v pristojnosti in bodo še sami obračunavali in te možnosti oprostitve ali subvencije jim bodo še naprej omogočene. Oproščajo se pa po navadi za kakšna društva, ki zaprosijo, ali športna društva, ali invalide, ali gasilce za neko gradnjo, novogradnjo in se jim po navadi tudi na občinskem svetu z njihovo prošnjo to tudi običajno omogoči in se jim oprosti za ta del. Tudi jaz se bom dotaknil prejšnjega odbora, ki smo ga imeli skupaj s kulturo, infrastrukturo, ta dva odbora skupaj. Prav hotelo se je prikazati, da so arhitekti s tem zakonom za nekaj prikrajšani, kar ni res. Se vrača nazaj zadeva samo gradbincem, katerim je bilo pred 3 leti in pol vzeta ta pristojnost za pooblaščene inženirje oziroma vodje projektov in je vse prešlo na arhitekte, kar ni prav. Stanje je bilo tako v preteklosti, kar je zdaj v zakonu, je bilo prej že več let oziroma desetletje je bilo tako stanje. Nekateri gradbinci so bili prej pooblaščeni, že desetletja, če ne več, vsaj so že imeli to, zdaj se jim je pa pred tremi leti in pol to popolnoma vzelo. Na terenu je bilo stanje zelo – tega se ne govori – zelo slabo. Nekateri gradbeni inženirji so zaprli podjetja, ker so bili sami zaposleni ali sta bila dva in so po novem zakonu, to je ta, ki je še sedaj veljaven, morali zaposliti arhitekta, da so sploh delovali, kar je nonsens. Me prav zanima, če bi bilo obratno, če bi arhitekti morali zaposliti gradbinca, da bi delovali, kaka bi bila njihova reakcija. Kar je nepotrebno in mislim, da se zadeva vrne tako, kakor je bilo, kakor je tudi tukaj predlog. Tukaj mislim, da ni veliko prostora za kakšen kompromis, kakor je tukaj napisano v tem predlogu v zakonu, in prav je, da imata oba enake pristojnosti, da kjer je večji del gradbenega dela, so gradbinci ali tudi, kjer je več elektro, so tudi elektroinženirji nosilci ali strojni, kjer je pa bolj vizualna zadeva, so pa arhitekti, so pa tako in tako skoraj povsod lahko tudi zraven. Tukaj bi se že dotaknil Gradbenega zakona, katere so še izboljšave v Gradbenem zakonu, bi jih kar nekaj naštel. To je možnost pridobitve gradbenega dovoljenja po skrajšanem postopku v roku 30 dni, občine bodo izdajale en dokument, ki združuje lokacijsko informacijo in potrdilo o namenski rabi, sedaj sta to dva dokumenta vsak posebej. Vzpostavitev poslovanja v elektronski obliki, e-graditev. No, tukaj dopolnitev, da prav pri lokacijski informaciji, pri komunalnem prispevku bo zdaj to neko prehodno obdobje dveh ali treh let, dokler se to ne vzpostavi in bo stanje obračuna komunalnega prispevka še po starem v tem prehodnem obdobju, dokler se ne uveljavi ta elektronska oblika. Uvaja možnost izvedbe obravnave s pomočjo avdio-video tehnike, občinske inšpekcije lahko izvajajo nadzor nad nezahtevnimi objekti same, ne rabijo neke regijske inšpekcije. V primeru odstranitve objektov, ki se dotikajo ali so en meter oddaljeni od sosednjih objektov, ponovno zahtevamo pridobitev gradbenega dovoljenja. Da se omogoči lažje pridobivanje dovoljenja za objekte, ki so bili zgrajeni pred 1. 1. 2005. Vzpostavlja pravna fikcija izdanega uporabnega dovoljenja za vse enostanovanjske stavbe, ki so bile zgrajene v skladu z gradbenim dovoljenjem pred 1. 8. 2018 in so ustrezno evidentirani. Upravni organi bodo v postopkih izdaje gradbenega dovoljenja morali upoštevati mnenja pristojnih organov in organizacij, ki nastopajo kot mnenjedajalci v postopku. Nov predlog Gradbenega zakona ureja postopek v zvezi z odlogom izvršbe, s katerim se sledi odločbi Ustavnega sodišča, tako imenovani pravici do spoštovanja doma. To se pravi, če je edina zadeva, v kateri družina prebiva, se ne more rušiti in ne more se jim vzeti edinega prebivališča, v katerem so, čeprav je nelegalno zgrajen. Pa bi se dotaknil še Zakona o urejanju prostora, glavnih točk: nadgradnja postopka načrtovanja prostorskih ureditev državnega pomena po principu vse na enem mestu in v enem postopku od načrtovanja do dovoljenja, nadgradnja procesa priprave občinskega prostorskega načrta kot temeljnega prostorskega akta občine z namenom njegove učinkovitejše obravnave, nadgradnja prostorskega strateškega načrtovanja na regionalnem nivoju in prostorskega načrtovanja na morju, nadgradnje instituta lokacijske preveritve kot fleksibilnega instrumenta omogočanja posegov v prostor pri posamezni poselitvi, odstopanj od prostorskih aktov in začasne rabe prostora, posodobitev ukrepov zemljiške politike zaradi doseganja boljše izkoriščenosti prostora, razvoja stavbnih zemljišč in gospodarjenje občin stavbnih zemljišč, nadgradnja pravil za določanje evidentiranja gradbenih parcel. Upam, da se bo za drugo branje še zadeva izboljšala in bomo to zadevo brez problemov sprejeli. Jaz bom to prvo branje podprl. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Vojko Starović, pripravi naj se Leon Merjasec. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovani prisotni – državnih sekretarjev ni več. Ko sprejemamo ta dva zakona, nujno trčimo ob dve zadevi. Ena zadeva je – celo življenje, od 27. leta naprej sem se ukvarjal z investicijami in financami kot direktor in smo vlagali od prve centrale v Celju pa do prvega malega letališča, ko smo ga umeščali v prostor, da je postalo mednarodno, do obnove hotelov, prve podzemne garažne hiše na Obali in tako naprej. Zmeraj sem se srečeval in moram povedati, zmeraj sem dobesedno preklinjal zadeve, ker neke zadeve so bile na občinskem nivoju, neke na republiškem, neke na zveznem celo. In preden si se prebil skozi, je bilo res mukotrpno delo. Ampak moram povedati, da moramo vsi upoštevati – torej zdaj ta zakon gre v smeri, da olajša te postopke, kar v biti vsebine pozdravljam. Gre v smer, da te postopke olajša, naredi bolj transparentne in lažje. Samo na drugi strani se pa moramo zavedati, da kakršnokoli umeščanje v prostor je zahtevna naloga in posežeš v mnoge interese in mnoge dejanske stvari, ki so zelo pomembne za življenje, da povemo, od tega, do teh objektov kako bodo izgledali, s katerim imamo ljudje opravka, torej se srečujemo objekt–človek, objekt–narava in še tradicija je tu prisotna. Če pa pogledamo z druge strani, kar poznam to zadevo, poznam praktično malo tudi svet pa Evropo skoraj celotno, ker sem čez 50 let preživel v zraku kot športni pilot, kot jadralni pilot po svetovnih, evropskih prvenstvih in sem imel tudi priliko opazovati, kako se krajina spreminja; posebej pa v Sloveniji, ker jo poznam praktično do zadnjega kotička in sem gledal. Veste, skozi vse to življenje, več kot pol stoletja sem opazoval, kako izginja obdelovalna zemlja, kako z novimi občinami, ki so nastajale že prej, kako se širijo pozidave individualne na najboljša zemljišča, na najboljša zemljišča po Savinjski dolini, najbolj plodna. Tudi po Zgornjesavski dolini smo lahko to [[…]]Koliko se širijo neki zaselki, ki nimajo veze z vezo. Mislim, to ni čuvanje krajine, to ni čuvanje obdelovalne zemlje, to ni to. Če iz zraka pogledam, pa je dejansko druga situacija, ki se je spreminjala cel čas s slabega na slabše. Tako absolutno zagovarjam to precizno in dobro umestitev v prostor. Tudi da ne iznakaziš. Recimo, najhujše, kar sem pa iz zraka gledal, je pa Poljska. Tam pa so v njeni preteklosti lepo sredi vasic s cerkvico na sredi še dve stolpnici, tri bloke postavili in tega imaš polno. Zdaj se dela tudi na Hrvaškem, ko so sprostili neke omejitve. In če tisti, ko hodite po obali mogoče, pa kje tudi drugje, tam vidite, da so zrastli nemogoči objekti. Na Krku sem gledal, neke vasice so tam kot Čižići in tako naprej in so stolpnice tam zrastle. Ta pritisk nekaj zaslužiti, prodati počitniška stanovanja, je iznakazil mnoge, mnoge predele. Tako moramo imeti te omejitve in mislim, da pri teh omejitvah in pogledu, kako posegamo v prostor, morajo imeti različni akterji vpliv. Moramo zadevo zmeraj pogledati z več strani. Po drugi strani pa, zopet ponavljam, ta zakon oziroma sklop teh dveh zakonov olajša neke postopke, kjer se lahko tako zaciklaš, da ne veš ven. Obstanejo postopki. Mislim, da ta zakon rešuje marsikatero, kot se pač jaz na investicije pa te predpise spoznam in kar sem delal, in pozdravljam. Tudi sam menim, da je v tem zakonu kar nekaj manevrskega prostora, tako kot so moji predhodniki tudi pripomnili, da ga lahko izboljšamo. Samo ne smemo pa prekoračiti nekih stopnic, da dopustimo zelo ozkim interesom, da izničijo, še bolj devastirajo pokrajino, obdelovalno zemljo, in gradimo zaselke tam, kjer sploh nimamo potrebne infrastrukture in potem jim je treba potegniti elektriko, pa ceste, pa tretje, četrto. Tako bi rekel, da bodimo zelo previdni pri tem delu. Tudi pozdravljam, da nismo silili v kakšen skrajšan postopek. Mislim, da smo imeli do sedaj debato v tem državnem zboru, kaj jaz vem, po dolgem času, dokaj konstruktivno z leve in z desne strani, če se tako izrazim, in probajmo držati ta stil naprej. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Leon Merjasec, pripravi naj se Tomaž Lisec. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik, za besedo. Poslanke in poslanci! V dosedanji razpravi o obeh zakonih je bilo že veliko povedanega, pa tudi mogoče tistega, ki v ta zakon ne paše. Osnovni namen predlagatelja, Vlade, ministrstva je, da se s predlaganim zakonom približamo ljudem. V samem Zakonu o urejanju prostora je namen povezati državno, regionalno, lokalno raven na področju prostorskega načrtovanja, opremljanja stavbnih zemljišč in upravljanja z nepremičninami. Sedaj imamo zaradi številčnih veljavnih oblik prostorskih načrtov na državni in občinski ravni, lahko rečemo, zmedo. S predlaganim zakonom se najbolj korenito spreminja združeni postopek državnega prostorskega načrtovanja in izdaje celovitega dovoljenja, ki vključuje gradbeno dovoljenje objektov s posebnimi vplivi na okolje. Sam zakon upošteva tudi podnebne spremembe, saj je načelo trajnostnega urejanja prostora s tem dopolnjeno in je prostorske ureditve treba načrtovati na način, da so podnebno varne in nevtralne. Sam zakon tudi prinaša krovno urejanje področja urejanja prostora, jasen in pregleden sistem prostorskih aktov, nadgradnjo prostorskega in strateškega načrtovanja na regionalnem nivoju in načrtovanje tudi na morju, vzpostavitev projektnega vodenja pri državnem prostorskem načrtovanju z aktivnejšim sodelovanjem nosilcev urejanja prostora, nadgradnjo procesa priprave OPN kot temeljnega prostorskega akta občine z namenom njegove učinkovitejše rabe, posodobitev ukrepov zemljiške politike z namenom boljšega izkoriščanja prostora, razvoja stavbnih zemljišč in gospodarjenja občin s stavbnimi zemljišči, možnosti spremembe namenske rabe s spreminjanjem OPPN ter mnogimi drugimi cilji z namenom debirokratizacije postopkov ter digitalizacije postopkov in procesov. Sam Predlog zakona o urejanju prostora omogoča izvajanje uredbe Evropskega parlamenta in Sveta ter v slovenski pravni red prinaša več direktiv in je predlog zakona skladen z njimi. Kar pa se tiče predloga Gradbene zakona, ta prinaša kar nekaj novosti. Za dela rekonstrukcije ne bo treba pridobiti gradbenega dovoljenja, morali pa bodo sodelovati usposobljeni strokovnjaki in potrebno bo tudi vložiti prijavo ob začetku gradnje. Ko pa bomo rušili objekt, ki se dotika sosednjih objektov, bomo pa potrebovali gradbeno dovoljenje. Pridobivanje uporabnega dovoljenja za enostanovanjske hiše naj bi bilo medtem lažje in cenejše dostopno, možna pa naj bi bila tudi legalizacija samo posameznih delov objekta. Med drugim se bo upoštevala odločba Ustavnega sodišča glede posegov v pravico do spoštovanja doma ter uvedle določene spremembe in novosti, da bi bili postopki enostavnejši in hitrejši. Po predlogu plačilo komunalnega prispevka ne bo več pogoj za izdajo gradbenega dovoljenja. Ta dolžnost naj bi se izpolnila pred prijavo začetka gradnje in ta določba se bo začela uporabljati, ko bo zaživel sistem e-graditev. Rešitve, ki pa jih tudi ta zakon prinaša, so: možnost pridobitve gradbenega dovoljenja po skrajšanem ugotovitvenem postopku v roku 30 dni v skladu z ZUP ter njihova obravnava prek državnega oblaka e-prostor ter e-graditev. Kot novost se pod določenimi pogoji ponuja možnost uporabe materialov in proizvodov, ki so bili že uporabljeni, in sicer se sledi načelom trajnostnega in krožnega gospodarstva. Podjetja bodo lahko začasno za obdobje do treh let postavila na svojem dvorišču začasne objekte za skladiščenje ter po potrebi vzporedno pridobivala gradbena dovoljenja. S tem pa se gre tudi nasproti gospodarstvu. Omogoča se lažje pridobivanje dovoljenja za objekte daljšega obstoja. To so objekti, ki so bili zgrajeni pred 1. januarjem 2005. Pričakovati je hitrejše in cenejše, enostavnejše pridobivanje uporabnega dovoljenja za enostanovanjske objekte, enodružinske hiše, saj zadostuje izjava pooblaščenca in ni treba predložiti dokazila o zanesljivosti. Sam zakon pa občinam tudi prinaša olajšanje dela. Zaradi vsega naštetega sta zakona po mojem mnenju dobra in ju bom v prvem branju podprl. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Tomaž Lisec.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Vsem skupaj lep pozdrav! Moram tudi sam priznati, tako kot večina dosedanjih razpravljavcev, da mi je zelo všeč, da gre, kljub temu da je prva obravnava, za zelo vsebinsko in pa zelo argumentirano razpravo glede teh dveh zakonov, kar mi je zelo všeč. Skratka, da gremo iz populizma nazaj k vsebini. Glede na to, da sem v Državnem zboru že kar nekaj časa in se spomnim tudi tistih let 2004–2008, ko so se dogajale določene spremembe na področju Zakona o graditvi objektov, Zakona o urejanju prostora in nenazadnje tudi Zakona o prostorskem načrtovanju, mi je zelo všeč, da danes ponovno dobivamo ne dve noveli, ampak dva zelo sistemska zakona, ne samo dva sistemska, dva zelo pomembna zakona. Morda samo za začetek en medklic. Kot strokovni sodelavec sem bil na koalicijskem usklajevanju, mislim da, leta 2007, ko se je spreminjal Zakon o urejanju prostora, kjer so poleg ministra, ki je pripravljal zakon v dobri veri, sedeli trije ali štirje uradniki s strani takratnega resornega ministrstva in ena izmed obljub je bila, da bodo v roku enega leta po sprejemu tega zakona vse občine imele občinske prostorske načrte. Bolj kot so poslanci, pa nenazadnje tudi strokovni sodelavci spraševali, kje točno so v tem zakonu predikcije, da bo to tudi uveljavljeno, bolj smo poslušali trditve, da ni problema, zakon to omogoča, mi bomo to naredili. In potem so tekla leta in leta in mislim, da še obstajajo občine, ki nimajo niti občinskega prostorskega načrta, druge občine pa se že v drugem ali tretjem poskusu dotikajo novel občinskih prostorskih načrtov. Tudi sam kot občinski svetnik se od leta 2006 skoraj vsako sejo srečujemo s točkami, ki se dotikajo ravno teh dveh zakonov, ki ju imamo danes pred sabo. Skratka, za začetek želim povedati, da ko sem prebral ne samo te uvodne načelne in poglavitne rešitve, sem se zelo podrobno dotaknil tudi samih členov zakona. Ravno s tega stališča, da ne bomo preveč našim državljanom obljubljali, kaj vse se bo naredilo, potem pa se bomo izgovarjali, joj, pa nismo znali prebrati posameznih določb členov. Zato mi je zelo všeč, ker so členi, ki so napisani v obeh teh zakonih, zelo decidirano plasirani. Točno se ve, kdo, kaj, kako, tudi zakaj in do kdaj mora kaj narediti. Skratka, da bomo lahko ne samo mi, politiki kazali, kaj smo sprejeli, ampak da bomo tudi mi ali v tej hiši, torej zakonodajno delovno telo, predvsem pa na resornih ministrstvih imeli že samo z zakoni natančna navodila, kako morajo svojim državljanom pri upravnih ali občinskih postopkih predvajati zadeve. Da ne bomo potem dobili še preveč podzakonskih aktov, ker sta sama zakona dovolj dobro napisana. Pa se bom najprej dotaknil zakona o urejanju prostora. Kot rečeno, četrti mandat sem občinski svetnik in moram reči, da kot svetniška skupina SDS smo dolgo apelirali na bivšega, tudi sedanjega župana, naj se čim prej sprejme občinski prostorski načrt. Vsako drugo sejo je eden izmed nas svetnikov vprašal, kaj se novega dogaja, vsaka dva meseca približno je bil isti odgovor, da zadeve stojijo na ministrstvu. Pa je po tem šlo pol leta, pa eno leto in vedno isti in isti odgovori. Potem pa smo zahtevali sestanek s temi ljudmi, ki pišejo odgovore, kako se v dveh mesecih ni nič spremenilo. In seveda se ni nič spremenilo, ker na posameznih ministrstvih se je dogajalo, in na žalost se še dogaja, da se uradniki sklicujejo najprej na nejasna pravila, potem pa na nejasne pristojnosti, kdo je za kaj odgovoren. In so se šli pingpong znotraj posameznih ministrstev, so se šli pingpong znotraj ministrstev in so se šli pingponge znotraj nižjih organov ali celo tudi kakšnih agencij oziroma drugih državnih zavodov, kdo je kaj naredil, kdo česa ni naredil, zakaj Direkcija za vode ni nekaj naredila, zakaj Direkcija za ceste ni nekaj naredila, včasih smo imeli probleme z železnico; skratka vedno en in isti odgovori, kako se nekaj ne da ali pa bo zelo dolgo trajalo, da se bo nekaj zgodilo. In tako smo pred skoraj desetletjem le dobili v občini Sevnica tudi občinski prostorski načrt. In kaj je bil sklep ob sprejemu tega občinskega prostorskega načrta? Da se gre takoj v novelo tega občinskega prostorskega načrta, ker je okolje živ prostor, ki ga ne samo ljudje, ampak še drugi subjekti skušamo nekako organizirati po svojem videnju oziroma po svojih razmišljanjih, kaj bi kaj naredili. Ampak OPN še niti ni glavna zadeva, kar se tiče občinskih prostorskih zadev. V našem prvem občinskem prostorskem načrtu, ko smo mislili, kako smo super zadevo naredili, in da smo le prišli do občinskega prostorskega načrta, smo kmalu videli v praksi, na kar smo nekateri opozarjali, da je na vsaki drugi strani poleg kratice OPN, bila tudi kratica OPPN, Občinski podrobni prostorski načrt. Skratka, ko se je nekje pojavila neka želja, da bi se nekaj dogajalo, smo skoraj zavrteli ciklus – ne na območju celotne občine, ampak na manjšem delu. Pa je včasih šlo za dokaj manjše površine, ki bi se morale ali kmetijsko, ali poslovno, ali stanovanjsko, ali tudi morda včasih celo v skladu z državno prostorsko zakonodajo urediti. In smo ponovno imeli iste cikluse. Ko se je recimo nek OPPN za določeno poslovno cono, manjšo, sprejemal in sprejemal in je šlo leto in sta šli dve leti in so investitorji odšli. In se je sprejemal občinski podrobni prostorski načrt za stanovanjsko sosesko, pa se je čakalo eno leto, dve leti, tri leta in so mladi investitorji odšli. Zato resnično upam, ko sem prebiral ta zakon, sem se spomnil ne samo na svoje delovanje kot občinski svetnik, ampak tudi na svoje križe in težave, ko sem se odločil oziroma ko sva se odloča z ženo, da bova poskušala zgraditi hišo. Ko sva že našla prostor v tej naši občini, potem še celo lastnike prepričali, da so prodali zemljo, sva naletela na kratico OPPN. Ni bil problem kaj drugega, problem je bil spet mukotrajno čakanje. In se je čakalo, in se je čakalo in dokumenti so prihajali na občino, eden za enim, zadeva pa nikakor ni prišla do tistega dela, ki se mu reče Gradbeni zakon oziroma pravnomočno gradbeno dovoljenje. In zato predvsem podpiram obe osnovni intenci teh dveh zakonov: eno debirokratizacija in drugo digitalizacija. Skratka, za dve zadevi gre, ki jih ta vlada postavlja kar visoko na svojem prioritetnem semaforju pomembnih zadev, ki ljudem na različnih področjih povzročajo muke, namesto da bi jim povzročali veselje, da se nekaj novega v njihovi vasi, v njihovem kraju ali na njihovi privatni lastnini zgodi. Druga stvar, kar se tiče pri Zakonu o urejanju okolja, je stvar, ki se tiče celovite presoje vplivov na okolje. Ne samo na državni ravni, ko se sprejemajo kakšni državni prostorski načrti, tudi na lokalni ravni, ko se želi kaj zgraditi, pride iz ministrstva: »potrebna je celovita presoja vplivov na okolje«. Ko imaš še vsaj na polovico nekako dorečeno, kaj in kako bi imel, včasih na čisto banalnih primerih pride s strani kakšnega uradnika in s kakšnim štempljem, »potrebna je celovita presoja vplivov na okolje«. Zato mi je zelo všeč, da se v tej zakonodaji pri Zakonu o urejanju prostora temu delu prvič posveti pomembno vlogo, ampak da se ta vloga da že v začetek vseh teh postopkov. Ne da nekdo že skupaj zbira finance, potem pa ga preseneti CPVO, ki ga mora narediti. To mi je zelo všeč. Kot rečeno, druga stvar, zelo pozdravljam ne samo v teh uvodnih dikcijah, predvsem pa v dikcijah členov, ko se Zakon o urejanju prostora dotika področja občinskega prostorskega načrta in tudi kasneje bolj podrobnih prostorskih načrtov. Ja, tudi sam sem zelo žalosten, kot je bilo tudi danes že rečeno, da nimamo pokrajin, da bi se pokrajine bolj s temi občinskimi prostorskimi načrti ukvarjale oziroma z regijskimi, da je to še vedno vloga države, da nek uradnik na ministrstvu v Ljubljani določa, ali bo neka stavba v Slovenskih Konjicah, na Polzeli ali pa v Boštanju imela takšno in takšno veduto, takšen in takšen vpliv, zakaj kakšna zemlja ne more biti stanovanjska in ne kmetijska in nenazadnje sem sem zelo začuden, ko tudi kakšna stanovanjska parcela ne more biti v OPN spremenjena nazaj v kmetijsko površino. Tako resnično upam, da vsi tisti, ki bodo gradili, da se bo zgodilo tako, kot mi je včeraj rekel eden izmed mlajših kolegov po seji občinskega sveta, da 10 let prepozno sprejemate taka dva zakona. Marsikdo je iz občine Sevnice, pa verjetno tudi iz katere druge občine, že odšel. Na žalost poznam celo primere, ko v tujino, ker so predolgo čakali, da bodo na svoji zemlji bili ustvarjalci svojega razvoja. Zadnja stvar oziroma predzadnja stvar, ki se je dotikam, je nadgradnja instituta lokacijske preveritve. Moram reči, da skoraj na vsaki seji občinskega sveta v občini, iz katere prihajam, imamo en tak postopek, kjer se znotraj OPN nek uradnik nikakor ne da prepričati, da bi morda nek kmet, včerajšnji primer, poleg svojega poslovnega prostora, poleg svoje hiše naredil še manjšo zidanico. Ne da se! Zazidljivo, ampak nek uradnik je rekel, da opomba 1; ne da se, tudi če izpolnite opombo 13, ker je ne vem kaj drugega napisanega. Da imajo občine kot ključni nosilci razvoja sedaj možnost, da rečejo, spoštovani uradnik v Ljubljani, pridi k nam pogledat, pa boš videl, kako smo mi to naredili z lokacijsko preveritvijo. Skratka, zelo podpiram to, da se lahko te manjše drobnarije včasih na območju 100 ali 200 kvadratnih metrov takšnih ali drugačnih parcel, dajo urediti po meri investitorja, oziroma lastnika jaz raje rečem, in pa po meri občine, ki prisluhne temu lastniku, da je na svoji zemlji sam ustvarjalec svoje prihodnosti. Kar pa se tiče komunalnega prispevka. Ja, sam prihajam iz občine, kjer imamo včasih zelo zanimive zadeve na občinskem svetu, ko je, recimo, neko stanovanjsko območje tisoč kvadratnih metrov vredno 5000 evrov komunalnega prispevka, en kilometer stran pa plačaš 36 tisoč evrov komunalnega prispevka, pa nimaš gor še nič. To govorim iz osebnih izkušenj, niti ceste do parcele nisem imel, ker mi ni bila zagotovljena kljub sprejetju OPN – 36 tisoč evrov komunalnega prispevka. Zdaj si pa predstavljajte mlade, kolikokrat govorimo o stanovanjih, kaj bi že dobil za 36 tisoč evrov v nekem kraju. V občini Sevnica bi dobil za 36 tisoč evrov eno garsonjero tam velikosti 25 do 30 kvadratnih metrov. Nekaj za začetek. Tukaj pa plačaš 36 tisoč evrov in nimaš nič, na žalost prepogosto. Zato mi je zelo všeč rešitev, ki je pripravljena v tem zakonu glede vrstnega reda, kdaj in kako se plača komunalni prispevek. In seveda, potem ko imaš plačan komunalni prispevek, te čaka oziroma že v tistem vmesnem času te čakata dve mapi, ki se jima reče PZI in PGD. Ko doktoriraš, kako boš naredil hišo, kako boš uredil stanovanje ali kaj drugega in se sprašuješ, kako je možno, da imamo tako veliko postopkov, namesto da bi imel en zelo normalen postopek. Zato mi je zelo všeč javna obljuba, ki je tudi jasno izrečena v sami dikciji člena pri Gradbenem zakonu, da bo možnost pridobitve gradbenega dovoljenja v skrajšanem ugotovitvenem postopku v roku 30 dni, če ne bo kakšnih problemov. Osebno sem prepričan, da bo teh problemov čedalje manj, nenazadnje tudi zaradi tega, ker bo slej ko prej vzpostavljena pravna podlaga za poslovanje v elektronski obliki. Torej, da Janezom ne bo treba iti na upravno enoto oziroma po novem na občino, se tam podpisovati in ob vsakem podpisu dobiti še nekaj drugega, kar bo treba izpolniti, ko bo treba iti na Elektro, na plinovod, skratka ni da ni institucijo, ki jo imamo, po neko zadevo, ker lahko to teče z znanimi podatki zelo enostavno in pa zelo hitro. Nenazadnje mi je tudi všeč, da se ta gradbeni zakon dotika tematike, ki smo jo v Poslanski skupini SDS že enkrat predlagali, pa takrat nismo dobili podpore kot opozicijska stranka, pa upam, da jo bomo tokrat dobili kot koalicijska, to pa je vprašanje uporabnega dovoljenja. Sam sem takrat razpravljal, da ne razumem, kako lahko nek uradnik odloči, da se nekomu ne izda uporabno dovoljenje, ker nekdo nima fasade. So rekli: »Ne, uporabnega dovoljenja ni.« Tudi če je štiri- ali petčlanska družina pozimi na mrzlem, bolj je pomembno, da dobi, pa približno stane to 4 tisoč, 5 tisoč evrov – primer mojega soseda, če ne verjamete. 4 do 5 tisoč evrov in je bolj ključna fasada kot pa, recimo, ozimnica ali pa kurjava preko zime. Zato mi je zelo všeč to , da minister Vizjak nadaljuje to, kar je predlagal takrat kot poslanec, sedaj pa kot minister kolega Zvone Černač, da se ta problematika uporabnega dovoljenja ustrezno rešuje. Prav tako mi je všeč, da se ta zakon dotika tudi uporabnega dovoljenja ne samo za enostanovanjske hiše, kjer je en investitor po navadi, ampak tudi uporabnega dovoljenja za večstanovanjske hiše. In tukaj je po mojih vedenjih, po mojih informacijah veliko problemov. Ko so se gradila na primer marsikje nova velika naselja vrstnih hiš, se je zataknilo pri uporabnem dovoljenju. V Slovenijo obstajajo cele ulice hiš, kjer v njih živijo ljudje, ker drugam ne morejo iti, ker so tudi sami plačali, ker njihove hiše kot del vrstnih hiš nimajo uporabnega dovoljenja. In če se vrnem, vsi vemo, kaj pomeni, če nimaš uporabnega dovoljenja: v njih dejansko ne bi smel živeti. In to so zgodbe ne iz desetletij nazaj, ko se je morda delalo malo bolj po domače, ampak poznam primere, ko se hiše, vrstne hiše gradile v zadnjih treh, petih letih, pa ljudje še vedno čakajo na uporabno dovoljenje. Ne, ni njihova krivda ali njihova nezmožnost plačila uporabnega dovoljenja, niti ni njihova nezmožnost iti po ustrezne papirje, ampak se zadeva zatika na drugi strani. Imamo od tega, da na ministrstvu zadeve stojijo, imamo od tega, da posamezni investitorji kar čez noč izginejo in ti novi lastniki teh hiš se nimajo na koga obrniti, da bi jim dal svoj podpis in svoj žig. Skratka, da zaključim. Zelo vesel sem, da se urejata dva pomembna segmenta naše družbe, ki se dotikata vsakega posameznika, vsake občine, verjetno tudi marsikaterega gospodarskega, kmetijskega in kakšnega drugega subjekta, ponovno na enem mestu. Skratka, da nimamo novelo na novelo na novelo teh zakonov, ampak imamo nove, včasih je bilo moderno reči, pa mi je kar malo nerodno, da bom to rekel, sistemske zakone. Predvsem pa da imamo zakone v skladu s paradigmo, ki jo večkrat slišimo pri tej vladi: dovolj je birokratske kloake in če smo elektronsko pismeni, zakaj to ne bi tudi uporabili, da prej pridemo do rešitev. Nenazadnje, verjamem, da bomo tudi v teku nadaljnje obravnave tega zakona poslušali tudi še različne subjekte, ena, druga, ali pa še kakšna zbornica, ki bodo imeli svoje želje. Verjamem, da zakon nikoli ne bo idealen za vse, ampak bolje, da ni idealen za vse, kot pa da eni želijo, da je samo njim po meri pisan. Nenazadnje mi je tudi všeč današnji uvodni del ministra Vizjaka, ko je rekel, da so tudi z nevladnimi organizacijami že dosegli ene pomembne premike, ki jih bomo v drugi in verjamem v tretji obravnavi tudi preko amandmajev vzpostavili v ta zakon. Skratka, pri prvi obravnavi velika pohvala pripravljavcev in moj »za« za Zakon o urejanju prostora in moj »za« za nov Gradbeni zakon. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Violeta Tomić, kot zadnji pa se pripravi Ljubo Žnidar.
Najlepša hvala za besedo, spoštovani predsednik. Dovolite mi, da sem pa jaz dosti bolj skeptična, kot so bili moji predhodniki, ki so člani SDS, katere pač je ta trenutna vlada. Hvalijo se s tem blaznim uspehom ministra Vizjaka. Zdaj pa pred dvema letoma sta bila sprejeta dva zakona in nista niti dobro začela veljati, že ta aktualna vlada Janeza Janše prinaša novo, pod naslovom nekakšne debirokratizacije, pa bi rajši rekla, da gre za deregulacijo tako kot pri mnogih stvareh. Zanimivo, eni se dogovarjajo leta in leta, usklajujejo se z deležniki, s stroko in tako naprej. Minister Vizjak oziroma ta vlada nas pa kar bombardira z novimi in novimi zakoni in bi človek rekel, kako zelo so produktivni in fini. Ampak sprememba Gradbenega zakona na način, da bo lahko inženir katerekoli stroke vodja projekta, ne glede na to, kateri stroki pripada in katera stroka na projektu prevladuje, je zelo zelo napačna. Naj še enkrat poudarim, da zakon prihaja na mizo, ko prihajajo tudi evropske milijarde iz naslova okrevanja in razvoj – in vemo, kako ta vlada z njimi ravna. Prej smo slišali, stroki sta enakovredni; se pravi, ko gre za inženirje in arhitekte. Se strinjam, stroki sta enakovredni. Ravno tako sta enakovredna kirurg in odvetnik, ampak k odvetniku pa res ne boste šli in se pustili operirati. Vodje gradnje bodo lahko vsi in gradbeni inženirji so v tem zakonu absolutno privilegirani, kajti za manjše rekonstrukcije so večinoma pristojni izključno gradbeni inženirji. Ampak minister Vizjak je rekel kar nekaj velikih neresnic. Ena je teh, da so vse stroke obravnave enakopravno, pa sem ravnokar razložila, da ni res. Potem je rekel, da vodja projektiranja je samo koordinator. Kakšna neumnost, kakšen koordinator? Vodja projektiranja mora izdelati zbirni načrt, vodja projektiranja je edini predstavnik stroke in njegov podpis je pogoj za gradbeno dovoljenje. Vodja projektiranja v celoti prevzema odgovornost za vse, kar se zgodi. A se mi tukaj izogibamo odgovornosti, a boste dali elektroinženirju mogoče graditi vrtec za otroke? Okej, saj vemo, da minister Vizjak je inženir elektrotehnike, ampak to še ne pomeni, da se lahko spozna na vse. Vodja projektiranja je edini, ki lahko odobri spremembe na gradbišču in tudi delno prevzame naloge upravne enote, saj lahko sam presodi, da spremembe ne zahtevajo novega gradbenega dovoljenja. Potem vodja projektiranja tudi odloča o vključenosti ostalih strok. Torej lahko vodja projektiranja izključi kogarkoli, na primer arhitekta. Gospod Podkrajšek je rekel, da je državni sekretar v času nastajanja tega zakona bila arhitektka, kar ne drži. Gospa Lidija Stebernak je pravnica. Gospod Doblekar svetuje, naj si zakon vsi državljani in državljanke ogledajo, pa bi rekla, da je pa to res utopična zahteva in predlog, kajti 500 strani, skozi katere smo se še sami z našimi strokovnimi sodelavci dokaj težko prebijali, ker je zelo veliko ribarjenja v kalnem in nejasnih navedb. Kar me najbolj skrbi, v 40. členu je obveznost izdelave projektnega natečaja zapisana tako, da ta pravzaprav sploh ni obvezen. Natečaj je obvezen, če se tako odloči občinski svet ali Vlada. Občine in ministrstvo pa so tako in tako skoraj edini razpisovalci javnih natečajev; torej oni odločajo o tem, ali bodo sami sebi zapovedali razpis ali ne. Kadija te tuži, kadija te sudi. Vse je v tej vladi tako. Skrbi pa še nekaj drugega. O strokovnih vprašanjih, kot so natečaji, bo spet odločala kdo drug kot politika, vlada, arbitrarno in vsakič drugače. Ena občina bo razpisala natečaje, druga pa jih pač ne bo, potem bodo lahko projekte delili pod mizo, ker je vse takole nepregledno, eno ministrstvo bo razpisovalo natečaje, drugi jih pač ne bodo razpisovali, morda bodo izbirali projekte kar po najnižji ceni in tako naprej. Skratka, tako pomemben segment res ne more pokrivati dnevna politika. Naslednji problem je, da je popolna zmešnjava s projektno dokumentacijo. Ves čas govorite o digitalizaciji, debirokratizaciji. Julija se nam je pokadil dimček in smo dobili ministra Andrijaniča za digitalizacijo. Nismo videli še ničesar od njega, ampak smo pa slišali cel kup floskul, predvsem pa je on razlagal stvari, ki jih mi že imamo. Zdaj ta zakon v 14. členu govori o zbirnem načrtu in o zbirnem prikazu, potem o načrtu, ki je osnova za zbirni načrt, in o prikazu, ki je osnova za zbirni prikaz. Omenja tudi ostale načrte, recimo navadni načrt. Mislim! A vi temu rečete poenostavitev ali kako? Se pravi, zbirni načrt, zbirni prikaz, vodilni načrt, vodilni prikaz, načrt, ki je osnova za zbirni načrt, prikaz, ki je osnova za zbirni prikaz, načrt kot navadni načrt. Mislim, povejte mi, kateri državljan, ki mu svetujete, se bo prebil skozi to, kajti niti stroka se skozi to ne more prebiti. In kako lahko takšno enormno povečanje števila vseh načrtov in takšna zmeda, ki nastaja, vodi v poenostavitve in pohitritve postopkov. Zato me zanima, pa žal ni nikogar od predstavnikov Vlade, če imajo sploh kakšno simulacijo za to, koliko se bo podaljšalo čakanje zaradi vseh teh nebuloz, ki so tukaj naštete. Potem osnovni projektant, versus vodja projektiranja. V 14. členu Gradbenega zakona piše, da mora projektant poleg vodje projektiranja zagotoviti sodelovanje, pa naj citiram, »pooblaščenega strokovnjaka, ki glede na svoje poklicne naloge v skladu z zakonom, ki ureja arhitekturno in inženirsko dejavnost, izdela načrt oziroma prikaz, ki je osnova za izdelavo zbirnega načrta«. Ali lahko, prosim, razložite? In kar najbolj skrbi, veste, je pa tudi to, da 7. člen določa, da za manjše rekonstrukcije ni potrebno pridobiti gradbenega dovoljenja. Se pravi, pri preboju nosilnih sten, nosilne stene pa so požarni zid. In pazite! Zaradi požarov je v Sloveniji letno poškodovanih v povprečju okrog 150 ljudi in letno jih umre v povprečju med 10 do 25. In zakaj za prebijanje nosilnih sten, ki predstavljajo požarno varnost in ločitve, zadošča zgolj mnenje strokovnjaka za konstrukcije, ne pa strokovnjaka za požarno varnost. Skratka, očitno gre pri teh rešitvah za preferiranje gradbenih inženirjev, na račun inženirjev požarne varnosti. Lepo vas prosim, dajmo se skupaj vzeti, pa resno premisliti kaj delamo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Ljubo Žnidar.
Hvala lepa. Spoštovani predsednik, kolegice in kolegi! Res je, danes nekaj več kot šest ur te razprave, ki sem jo kar dodobra poslušal, in moram reči, da sem zelo zadovoljen. Dobro, pustimo zadnjo razpravo gospe Violete Tomić, ki je ne bom komentiral, ker bi s tem žalil gradbeno stroko. Moram pa reči, da je bila vsa razprava izjemno konstruktivna, izjemno dobra in ni bilo nobenega nasprotovanja predlogu zakona za pridobitev gradbenega dovoljenja in seveda okoljskemu zakonu. To je en dokaz, da sta oba dokumenta, oba predloga pripravljena dobro, kvalitetno, seveda sta dana v javno razpravo in so sugestije strokovne še vedno dobrodošle. Bi pa se dotaknil kolega gospoda Rajića, po stroki arhitekta, ga spoštujem, ampak njegova navedbe ne drži, da so arhitekti sedaj izločeni kot vodje projektov. Ne, to ni res. To ne drži. Ampak so postavljeni na enak skupni imenovalec tudi z ostalo inženirsko stroko. Res je pa, da so si v sedanjem zakonu, obstoječem zakonu, arhitekti izborili prevelik kos pogače. Tudi vemo, na kakšen način. Tudi dodobra poznamo sestavo Inženirske zbornice. Ker inženirji predstavljajo 60 odstotkov članstva, ima pa Inženirska zbornica šest sekcij in vedno so inženirji preglasovani, čeprav imajo veliko člansko večino. Se pravi, šlo je za neko nesorazmerje in dejansko so si sekcije s preglasovanjem izborile prevelik kos pogače v sedanji obstoječi zakonodaji. S tem zakonom pa enakovredno postavljamo v enak položaj in ne izključuje se nobenega, niti arhitektov, vsi imajo možnost, da pokrijejo svoje strokovno področje in tako je tudi prav. V svoji uvodni predstavitvi sem tudi razpravljal o upravnih enotah, ki so v Sloveniji zelo različne glede obravnave oziroma v kakšnem času od vloge do izdaje gradbenega dovoljenja opravijo svoje delo. Pa ni vedno krivda na strani investitorjev oziroma tistih, ki vložijo vlogo, ampak po mojem mnenju je res, da so nekatere upravne enote zasedene bolj, nekatere manj in tu ne vidim razloga, zakaj bi upravna enota imela krajevno pristojnost, potem ko sedaj občina presoja skladnost z občinskim prostorskim aktom. Sedaj lahko izdajo gradbenega dovoljenja, po moje, izda katerakoli upravna enota, ampak to je, pustimo, to je naslednji korak, o katerem seveda bo tudi potrebno razmisliti, da bodo nekako upravne enote enakomerno porazdeljene oziroma obremenjene z vlogami, takšnimi in drugačnimi. Tako lahko ugotavljam, da oba dokumenta imata večinsko podporo, jaz sem zelo zadovoljen, kajti vemo, da je sedaj, po letu, nekako vemo, da prva konjunktura je bila tam nekje od leta 2006 pa do leta 2009, da se sedaj ta investicijska konjunktura vrača, da je Slovenija v velikem vzponu investicijskega ciklusa in gradbena zakonodaja ne sme biti časovna cokla pri razvoju naše države. To je potrebno nemudoma sprejeti in seveda it nasproti tistemu, ki želijo investirati in slediti sodobnim trendom razvoja, seveda tudi v Sloveniji, ki smo del razvitega sveta v tem delu Evrope. Seveda, se veselim te podpore obeh zakonov. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave. Predstavnikov Vlade ni več. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi 71. člena Poslovnika še kdo razpravljati. [[Da.]] Potem bom sprožil prijavo. Prosim, da se prijavite, kdor še želi razpravljati. Kot zadnji ima besedo kolega Marko Bandelli.
Hvala, predsednik, za besedo. Saj bom izredno kratek, ker vidim, da sem sam, sploh vidim, da ni interesa več, kar se tega tiče. Tako kot sem tudi v stališču že povedal; mi, v stranki SAB ne vidimo velikih komplikacij v tem zakonu. Pravzaprav, dobrodošel zakon, rešuje ogromno problemov, poenostavi marsikaj. Tako mislim, da tukaj ni, kar se tega tiče, vsaj za prvo obravnavo, tako da bomo potrdili, kar se tega tiče. Ampak, je pa par stvari, za katere sem mislil, da bom lahko povedal interesentom od ministrstva, ampak jih ni. Ni nobenega, niti državnega sekretarja, to je škoda, da ga ni, ampak ne glede na to bom povedal par zadev. Veliko jih je tukaj notri, prej ko je razpravljalo, pa se je omenilo obračunavanje komunalnega prispevka. Glede tega moram povedati, da to so stalni problemi, mislim, da so tukaj velike in prevelike razlike v obračunavanju komunalnih prispevkih od občine do občine. Sicer tukaj je tudi fakultativno od občine, ker občina lahko z vsemi faktorji popravlja to zadevo in s tem, da popravlja, hudiča, namesto da bi popravila kakšenkrat v dobro ljudem, popravlja v tisto, kar je dobro za občine. To je velik problem in tukaj bi mogli mi nekaj napraviti, da bi omejili malo to. V luči tega. Zakaj? Ogromno infrastrukture je zgrajene z evropskimi sredstvi in kadar so zgrajene z evropskimi sredstvi, ni tudi investirala občina, občina je investirala samo delno, se pravi, da ta infrastruktura bi morala biti amortizirana, če bi tako rekli, ker to je tudi strošek amortizacije, to, kar plačujemo kot komunalni prispevek, bi morale biti te vrednosti nižje, krepko nižje, celo odpuščene prva leta, ker so določene investicije, ki so narejene z evropskimi sredstvi, ki jih ne smeš obračunavati. To je eno vprašanje, katerega predlagam, predvsem predsedniku, ki je tu, od odbora ali pa vi, ki ste na vladni strani, da bi se odprlo to vprašanje, da bi videli lahko, kaj se sploh da napraviti tukaj. Ker to je dobro za ljudi, to ni dobro [[…]]Mislim, občina mora gledati za svoje prihodke, ampak tukaj so evropska sredstva vmes, tu bi moralo biti obravnavano na drugačen način. To je zelo jasno. Ena reč, ki mene zelo moti, in sem že večkrat dal predlog; mi smo edina država v Evropi, kjer gradbena dovoljenja izdaja upravna enota. Ena upravna enota tudi upravlja s štirimi, petimi občinami in več. Vsaka občina ima svoj OPN, ima svoj občinski prostorski načrt in v takem primeru so postopki dolgi, ker tista dva, ki delata notri na tej upravni enoti, ki sta zadolžena za izdajo gradbenih dovoljenj, morata pregledati vsakič popolnoma vso dokumentacijo, ki je drugačna od ene do druge občine. In tu predlog, ki bi moral biti pri debirokratizaciji – škoda, da ni notri tega predloga, kar se tega tiče, gradbena dovoljenja bi morala izdajati občina, tako kot se dogaja po celem svetu. Občina pripravlja občinske prostorske načrte in občina izdaja gradbena dovoljenja, ne pa upravna enota. Časa ni več toliko za druge stvari, prostorsko načrtovanje, problematike širitve stavbnih parcel. Mi vemo sami, kakšni so tukaj problemi, zakaj se ne širijo parcele. Nimam več časa, da bi povedal, kakšni so problemi, predvsem z Ministrstvo za kmetijstvo dostikrat, ker ne pusti in ne dopusti. Problem je vedno tisti faktor zazidljivosti, ki ga ima občina, ki je nepozidan in dostikrat te nepozidane parcele so dvorišča in tako, predvsem na Krasu, kar se tega tiče, in potem tisti faktor pride previsoko in nimamo gradbenih parcel na razpolago, ampak danes ni več časa za to. Kar se tiče Nature 2000, pri Naturi 2000 mi vidimo točno, kaj je in v določenih občinah je to, govorimo tudi celo o 90 procentih območjih Nature 2000 in so določene omejitve. Obljubljeno je bilo pred desetimi, petnajstimi leti, da tisto območje, kjer je Natura 2000, da bo imela pa na drugačen način benefit od tega. Nič se ne dela na tem! Noben ne pove na ministrstvih, kaj ti lahko dobiš v zameno za to, da si omejen. Ker če ti imaš eno omejitev, na drugem kraju moraš dobiti nekaj. In tukaj je ta stvar. Da zaključim še glede katastra, katastrske mape bi morale biti absolutno digitalizirane čim prej. Škoda, ker ni tukaj ministrov, tudi če je tu druga se ne križajo dobro, imamo vedno probleme, ker so določene mape še v analogni obliki in jih imamo še v merah tisoč 440 in dva tisoč 880. Se pravi, da tu bo treba tudi na katastru nekaj narediti. Toliko z moje strani. Hvala lepa.
Hvala lepa. Zaključujem splošno razpravo. O predlogih sklepov, da sta predloga zakona primerna za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri v okviru glasovanj. S tem prekinjam 23. in 24. točko dnevnega reda. Prehajamo na 31. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA DEKLARACIJE O PODPORI PRIZADEVANJEM ZA MEDNARODNO PREPOVED SMRTONOSNIH AVTONOMNIH OROŽNIH SISTEMOV. Predlog deklaracije je v obravnavo zboru predložil poslanec Samo Bevk. Predlog deklaracije je na 15. seji 2. 9. 2021 obravnaval Odbor za obrambo kot matično delovno telo. Ker po končani razpravi odbor točk predloga deklaracije ni sprejel, je bila druga obravnava predloga deklaracije na seji delovnega telesa končana. Besedo dajem predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Gregor Židan bo predstavil stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov, pripravi se potem Nova Slovenija.
Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! Deklaracija je akt Državnega zbora, s katerim se izrazi splošno stališče do določenih vprašanj notranje in zunanje politike ter do drugih vprašanj državnega pomena. Prav predlog deklaracije o podpori prizadevanjem za mednarodno prepoved smrtonosnih avtonomnih orožnih sistemov je dokument, s katerim bi izrazili stališče do vprašanja uporabe in razvoja smrtonosnih avtonomnih orožnih sistemov v bodoče. Žal koalicija ni prepoznala pomembnosti tega deklarativnega dokumenta in je slepo sledila vladnemu mnenju. Vlada namreč ocenjuje, da popolna prepoved teh sistemov ni smiselna in bi bilo smotrneje doseči soglasje pri uporabi in razvoju ter sprejetju načel glede odgovorne uporabe novih tehnologij v obrambne namene, vključno s temi sistemi. Vlada meni, da bi zgolj z načelno politično voljo izraženo nasprotovanje lahko vodilo v podrejen položaj Republike Slovenije glede obrambnih zmožnosti in v oblikovanje prednostnega položaja morebitnih bodočih nasprotnic. Spoštovani, s podporo dokumenta, kateremu se danes žal končuje parlamentarna obravnava, si tudi Socialni demokrati prizadevamo za prepoved smrtonosnih avtonomnih orožnih sistemov – če že hočete, na svetovni ravni –, ampak nekje je treba začeti. Začelo se je v Evropskem parlamentu s sprejetjem Resolucije Evropskega parlamenta z dne 12. septembra 2018 o avtonomnih orožnih sistemih. Tudi ob upoštevanju izjav mednarodnega odbora Rdečega križa in pobud civilne družbe, ki v kampanji za ustavitev ubijalskih robotov združuje 70 organizacij v 30 državah. V tem duhu načel, ki jih vsebuje omenjena evropska resolucija, je prijavljena tudi deklaracija, katero je v postopek obravnave vložil predsednik Odbora za obrambo Samo Bevk. Resolucija Evropskega parlamenta in predlog vložene deklaracije opredeljujeta avtonomne orožne sisteme kot oborožene sisteme, nad katerimi človek nima razumnega nadzora kritičnih funkcij. Delovanje avtonomnih sistemov brez razumnega človekovega nadzora seveda odpira nova številna etična vprašanja, povezana s humanitarnim pravom in človekovimi pravicami. Soočili se bomo s popolnoma novim načinom potencialnega bodočega bojevanja, katerega morebitne razsežnosti si je v tem trenutku zelo težko predstavljati. Razvoj tehnologij, ki že obstajajo in se še razvijajo v civilnem okolju, je razmeroma enostavno uporabiti tudi v vojaške namene. Umetna inteligenca, ki se je pričela razvijati v drugi polovici prejšnjega stoletja, je v 21. stoletju prodrla v vse pore družbenega življenja, med drugim tudi v vojaške sfere, kjer so prepoznali njen potencial na vseh področjih vojskovanja. Njen razcvet v veliki meri sovpada z bliskovitim razvojem smrtonosnih avtonomnih orožnih sistemov. Številni znanstveniki opozarjajo na nevarnost tako imenovanih ubijalskih robotov in naprav, kot so brezpilotna letala in roboti, namenjeni za vojskovanje. Izpostavili tudi so, da bo razvoj smrtonosnih orožnih sistemov povzročil tretjo svetovno revolucijo v načinu bojevanja. Vojna bo potekala hitreje in v veliko hujšem obsegu kot doslej. Če se bo trend avtonomnosti orožja nadaljeval, bo človek iz odločanja nekoč tudi izločen, saj bo umetna inteligenca tista, ki bo sprejemala odločitve o tem, kdo bo živel in kdo umrl. Spoštovani, potrebno je razlikovati med avtonomnimi orožnimi sistemi in smrtonosnimi orožnimi sistemi. Medtem ko je uporaba prvih tako lahko koristna, je uporaba drugih, se pravi robotov za ubijanje ljudi, popolnoma nesprejemljiva. Prav ta nesprejemljivost razvoja robotov za ubijanje ljudi je tista, ki bi jo morali podpreti danes na deklarativni ravni v Sloveniji, jutri pa na širšem mednarodnem prostoru. Hvala lepa.
Hvala lepa. Tadeja Šuštar Zalar bo predstavila stališče Poslanske skupine Nova Slovenija - krščanski demokrati.
Hvala za besedo. Spoštovani! Republika Slovenija, Ministrstvo za obrambo in drugi so od leta 2017 aktivni na področju vsebin, povezanih z ubojnimi ali smrtonosnimi avtonomnimi orožnimi sistemi. Različni organi in telesa Republike Slovenije od takrat sodelujejo v razpravah, v različnih multilateralnih forumih, ki potekajo v okviru Evropske unije, Združenih narodov in Nata, kjer se razpravlja o etičnih, pravnih, operativnih, moralnih, tehnoloških vidikih v povezavi z avtonomnimi oborožitvenimi sistemi. Predlagatelj deklaracije o podpori prizadevanjem za mednarodno prepoved smrtonosnih avtonomnih orožnih sistemov želi, da se na nacionalni ravni pretehta uvedba ukrepov zoper nevarnosti, ki jih povzročajo razvoj, proizvodnja in uporaba takih orožnih sistemov. Krščanski demokrati tudi v digitalni dobi v središče postavljamo zaščito človekovega dostojanstva in svobode. Verjamemo, da je še posebej na področju umetne inteligence treba upoštevati najvišje etične standarde. Državni sekretar Ministrstva za obrambo je na odboru predstavil stališče Republike Slovenije, ki v svojih izjavah na temo ubojnih avtonomnih orožnih sistemov med drugim poudarja in se zavzema za ohranitev človeškega nadzora nad umetno inteligenco z možnostjo človeškega posredovanja v vseh fazah delovanja oziroma uporabe ubojnih avtonomnih orožnih sistemov in sprejetje skupnih mednarodnih stališč o omejevanju razvoja in uporabe tovrstnih sistemov, torej sistemov brez človeškega nadzora in odločanja. Nova Slovenija ocenjuje, da popolna prepoved ubojnih avtonomnih orožnih sistemov na ravni države ni smiselna. Treba pa bi bilo doseči širše mednarodno soglasje glede odgovorne uporabe in razvoja novih tehnologij v obrambne namene. Strinjamo se z oceno Vlade, da bi v odsotnosti skupne regulative zgolj načelno s politično voljo izraženo nasprotovanje lahko vodilo v podrejen položaj Republike Slovenije glede obrambnih možnosti in v oblikovanje prednostnega položaja morebitnih bodočih nasprotnikov. V Novi Sloveniji se zavedamo pomena in širine problematike orožja, zato so tovrstni mednarodni instrumenti lahko učinkoviti le ob podpori zadostnega števila držav, predvsem globalnih veselil, ki takšno orožje razvijajo in uporabljajo. Iz vseh naštetih razlogov predloga deklaracije na Odboru za obrambo nismo podprli, bomo pa v prihodnosti podprli vsak resen mednarodni inštrument, ki bo globalno naslovil zelo resno vprašanje smrtonosnih avtonomnih orožij. Hvala.
Hvala lepa. Marko Bandelli bo predstavil stališče Poslanske skupine SAB.
Hvala za besedo. Spoštovani! Deklaracijo o podpori prizadevanjem za mednarodno prepoved smrtonosnih avtonomnih orožnih sistemov je v Državni zbor predložil poslanec Samo Bevk. V njej je predlagal, da Republika Slovenija podpre vsa dosedanja prizadevanja za mednarodno prepoved smrtonosnih avtonomnih orožij z vsem, kar se pridruži naporom mednarodne skupnosti, globalni kampanji za sklenitev pravno zavezujočega mednarodnega akta, ki bi prepovedal razvoj proizvodnje in uporabo smrtonosnih avtonomnih orožnih sistemov. V Poslanski skupini SAB menimo, da delovanja avtonomnih sistemov brez razumnega človekovega nadzora seveda odpira številna nova etična vprašanja, povezana s humanitarnim pravom in človekovim pravicam. Gre za popolnoma nov način potencialnega bodočega bojevanja, katerega morebitne razsežnosti si je v tem trenutku zelo težko predstavljati. Gre tudi za razvoj tehnologij, ki že obstajajo in se že razvijajo v civilnem okolju in jih razmeroma enostavno uporabili tudi za vojaške namene. Številni znanstveniki so že večkrat opozorili na nevarnost tako imenovanih ubijalskih robotov ali naprav, kot so brezpilotna letala in roboti, namenjeni za vojskovanje. Znanstveniki tudi izpostavljajo, da bo razvoj smrtonosnih orožnih sistemov povzročal tretjo svetovno revolucijo v načinu bojevanja, saj bo vojna potekala hitreje in v veliko hujšem obsegu kot doslej. Če se bo trend avtonomnih orožij nadaljeval, bo človek iz odločanja nekoč tudi izločen, saj bo umetna inteligenca tista, ki bo sprejemala odločitve o tem, kdo bo živel in kdo bo umrl. Južna Koreja ima na primer že vojsko robotov, ki patruljira na meji s Severno Korejo. Gre za Samsungov model robota z mitraljezom, ki ga trenutno preko video povezave še vedno upravljajo ljudje, a lahko preklopi tudi na avtomatski način bojevanja. Številne države, javno financirana podjetja kot tudi zasebna podjetja že raziskujejo in razvijajo smrtonosne avtonomne orožne sisteme, ki segajo vse od izstrelkov, ki znajo izbirati cilje, do sistemov strojnega učenja s kognitivnimi možnostmi. Uporaba smrtonosnih sistemov vzbuja temeljne etične in pravne pomisleke glede človeškega nadzora, zlasti z vsemi bistvenimi funkcijami, kot sta izbira ciljev in napada nanje. Uporaba smrtonosnih sistemov odpira tudi ključna vprašanja o izvajanju mednarodnega prava na področju človekovih pravic, mednarodnega humanitarnega prava ter evropskih standardov. V Poslanski skupini SAB menimo, da je pomembno preprečiti uporabo vsakršnih smrtonosnih avtonomnih orožnih sistemov brez človekovega nadzora nad ključnimi funkcijami, kot sta izbira ciljev in napad nanje. V Poslanski skupini SAB smo predlog deklaracije na matičnem delovnem telesu podprli. Ker pa ni dobila zadostne podpore vseh poslancev, se je obravnava predloga deklaracije na matičnem delovnem telesu končala. Menimo, da so smrtonosni avtonomni orožni sistemi nekaj, česar si ne želimo. Pomembno je, da njihovo uporabo ne samo reguliramo in omejimo, temveč jo v celoti prepovemo. Hvala za besedo.
Hvala lepa. Jurij Lep bo predstavil stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani! Republika Slovenija je že vrsto let aktivna na področju vsebin, povezanimi s smrtonosnimi avtonomnimi orožnimi sistemi. Sodeluje v razpravah na različnih multilateralnih forumih v okviru Organizacije združenih narodov, Evropske unije ter tudi v okviru zveze Nato, kjer se razpravlja o etičnih in pravnih ter operativnih in tehnoloških vidikih, vezanih na smrtonosne avtonomne orožne sisteme. Poleg procesa, ki poteka v Evropski uniji, kjer je bila leta 2018 sprejeta Resolucija Evropskega parlamenta o avtonomnih orožnih sistemih in kjer se pripravljajo skupne izjave Evropske unije do omenjene tematike, se predstavniki Republike Slovenije redno udeležujejo tudi sestankov skupine vladnih strokovnjakov za področje ubojnih avtonomnih sistemov, ki potekajo v okviru Organizacije združenih narodov, kot tudi redno v letnih srečanjih v okviru konvencije o prepovedi nekaterih vrst konvencionalnega orožja. Resolucija Evropskega parlamenta in predlog vložene deklaracije opredeljujeta avtonomne orožne sisteme kot oborožene sisteme, nad katerimi človek nima razumnega nadzora kritičnih funkcij. Delovanja avtonomnih sistemov brez človekovega nadzora seveda odpira številna nova etična vprašanja o izvajanju mednarodnega prava na področju človekovih pravic, mednarodnega humanitarnega prava ter evropskih standardov. Gre za popolnoma nov način potencialnega bodočega bojevanja, katerega morebitne razsežnosti si je v tem trenutku zelo težko predstavljati. Gre tudi za razvoj tehnologij, ki že obstajajo in se še razvijajo v civilnem okolju, razmeroma enostavno pa jih je uporabiti tudi za vojaške namene. Številni znanstveniki so že večkrat opozorili na nevarnost tako imenovanih ubijalskih robotov ali naprav, kot so brezpilotna letala in roboti, namenjeni za vojskovanje. Izpostavlja se tudi, da bo razvoj smrtonosnih orožnih sistemov povzročil naslednjo svetovno revolucijo v načinu bojevanja, saj bo vojna potekala hitreje in v veliko hujšem obsegu kot do sedaj. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev se zato zavzemamo za ohranitev človeškega nadzora nad umetno inteligenco z možno človeško intervencijo v vseh fazah delovanja in uporabe avtonomnih orožnih sistemov. Prav tako se zavzemamo za sprejetje skupnih mednarodnih stališč o omejevanju razvoja in uporabe tovrstnih sistemov, torej sistemov brez razumnega človeškega nadzora in odločanja, za kar si je do sedaj prizadevala tudi naša država. Nadalje ocenjujemo, da je smotrno doseči širšo mednarodno soglasje pri uporabi, razvoju in sprejetju načel glede odgovorne uporabe novih tehnologij v obrambne namene. Zato pozivamo k sprejetju posebne mednarodne konvencije na svetovni ravni oziroma na ravni Organizacije združenih narodov. Sicer pa menimo, da bi v odsotnosti skupnih mednarodnih omejitev in regulativ načelno nasprotovanje naše države tem sistemom lahko vodilo v podrejen položaj Republike Slovenije glede obrambnih zmožnosti in v oblikovanje prednostnega položaja morebitnih bodočih nasprotnic. Zato se enostranskih korakov, ki bi jih lahko kdorkoli uporabil proti Sloveniji in njeni varnosti, pametno vzdržati. V Poslanski skupini nepovezanih poslancev smo zato prepričani, da bi tovrstni mednarodni instrumenti, kot je popolna prepoved avtonomnih orožnih sistemov, moral biti sprejet na globalnem nivoju, saj so lahko učinkovite le ob podpori zadostnega števila držav ter nujno tudi ob podpori globalnih velesil in multinacionalk, ki takšno orožje razvijajo in seveda tudi uporabljajo, saj je realno gledano ob odsotnosti oziroma nestrinjanju teh ključnih akterjev skoraj nemogoče doseči kakršenkoli pomemben napredek oziroma korak naprej v smeri mednarodne prepovedi smrtonosnih avtonomnih orožnih sistemov in posledično v smeri zagotavljanja človeku varnejšega življenja. Hvala za pozornost.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. V skladu z razlago Komisije za poslovnik z dne 9. decembra 2009 Državni zbor ugotavlja, da je postopek obravnave predloga deklaracije končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda in prekinjam 25. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 10. uri. (SEJA JE BILA PREKINJENA 23. SEPTEMBRA 2021 OB 16.01.)