Etter ønske fra arbeids- og sosialkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker etter innlegget fra statsråden innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt.
Det norske samfunns evne til å få seniorene til å stå lenger i arbeidslivet har stor betydning for framtidig verdiskaping og velferd. Pensjonsreformen er det viktigste virkemiddelet vi har for å nå målsettingen. Muligheten til å kombinere pensjon og arbeid blir mye mer attraktiv med det nye systemet. En spørreundersøkelse som det er referert til i NAV-rapporten Arbeid og velferd, nr. 1 for i år, indikerer at så mange som halvparten av AFP-pensjonistene og seks av ti arbeidstakere mente at det var sannsynlig at de kom til å kombinere jobb og pensjon hvis pensjonen ikke ble avkortet mot arbeidsinntekt. Gjennom pensjonsreformen har vi lagt til rette for et slikt løp. Det er også gledelig at vi i årets tariffrevisjon i privat sektor har fått en tilpasset AFP-ordning som vil bygge opp under pensjonsreformen. En rett til redusert arbeidstid for arbeidstakere som har fylt 62 år, vil også bidra til at den enkelte vil kunne kombinere arbeid og trygd ut fra egne forutsetninger. Vi behandler i dag et forslag om lovfesting av en slik rettighet. Komiteens flertall støtter forslaget. Vi mener at rett til redusert arbeidstid vil øke yrkesaktiviteten, fordi alternativet for de aller fleste ikke vil være å stå i fullt arbeid, men heller å ikke arbeide i det hele tatt. For bedriftene vil redusert arbeidstid for dem som er over 62 år, være en måte å beholde noe av kompetansen og arbeidsinnsatsen fra disse gruppene på. Alternativet vil være å miste all innsats. I forbindelse med Stortingets behandling av seniormeldingen understreket komiteen i innstillingen «viktigheten av at det lokalt, på den enkelte arbeidsplass, legges opp til en aktiv og målrettet seniorpolitikk med en «meny » av konkrete tiltak som kan settes inn overfor eldre arbeidstakere for å bidra til at den enkelte blir i stand til å stå lenger i jobb ». Bedriftenes seniorpolitikk utvikles best lokalt i bedriften, men samfunnet legger rammene. Lovfesting av retten til redusert arbeidstid for dem som er over 62 år, blir således én av flere rammer for bedriftenes egne seniortiltak. Viljeserklæringer fra Stortingets komiteinnstillinger er verdifulle bidrag for bedriftene og den enkelte arbeidstaker når seniortiltakene skal utformes, men lovfesting av retten til redusert arbeidstid vil nok ha større effekt. Noen bedrifter vil oppleve at praktiseringen av denne arbeidstakerrettigheten er en byrde og en ulempe i den daglige drift. Som lovgivere må vi veie flere hensyn opp mot hverandre, og hensynet til den enkelte arbeidstaker og samfunnets behov taler etter vår vurdering for en lovfesting. Det er imidlertid slik at retten ikke er foreslått å være absolutt, men avgrenset, på lik linje med og på samme måte som gjeldende rett til redusert arbeidstid, dvs. at retten ikke vil gjelde der den vil medføre vesentlig ulempe for bedriften. Vurderingen av graden av ulempe vil variere fra sak til sak og må ta utgangspunkt i den konkrete situasjonen for bedrift og arbeidstaker. Slike vurderinger gjøres i større eller mindre grad daglig i norsk arbeidsliv. Det er også slik at en eventuell uenighet om vurderingen av hvorvidt det foreligger rett til redusert arbeidstid, kan legges fram for Tvisteløsningsnemnda til avgjørelse. I sum utgjør denne lovendringen et viktig skritt i retning av det nye arbeidslivet hvor vi tar i bruk seniorenes arbeidsevne mest mulig, men også på en slik måte at seniorene selv finner det attraktivt å delta i arbeidslivet.
Ifølge HegnarOnline den 23. april vises det til at fire av ti bedrifter utelukker eldre, og bare 2,5 pst. av offentlige og private bedrifter har et mål om å rekruttere seniorer. Dette er skremmende tall og noe som jeg er redd for vil forsterke seg med lovforslaget som behandles i dag. Forskningskoordinator Tove Midtsundstad i Fafo har funnet ut at svært få virksomheter satser aktivt på seniorpolitikk, til tross for et økende press på arbeidsmarkedet. Avtalen om inkluderende arbeidsliv og Nasjonalt krafttak for seniorpolitikk i arbeidslivet viser seg å ha langt dårligere virkning enn de politiske forutsetningene tilsier. Kartlegging er en del av Arbeidslivsprogrammet i Forskningsrådet. I forbindelse med en utvidelse av IA-avtalen i 2006 satte Regjeringen seg som mål å øke forventet pensjonsalder for personer over 50 år med minst seks måneder i perioden 2001-2009. Den nye IA-avtalen som gjelder fram til utgangen av 2009, legger økt vekt på seniorpolitikk. Til tross for laber interesse i private virksomheter tror ikke Midtsundstad at mange flere jobber i IA-bedrifter i dag enn ved utgangen av 2005 - dette selv om andelen av IA-virksomheter som jobber mer aktivt med seniorpolitikk, kan ha økt noe. Det offentlige har innsett at det ikke er tilstrekkelig med lovpålegg for å hindre utstøting av enkelte grupper fra arbeidslivet. Derfor prøver man med gulrot i stedet for med pisk, påpeker Midtsundstad. Forskningsprosjektet i Fafo viser imidlertid at verken private eller offentlige virksomheter deler Regjeringens målsetting. Mest nedslående i et IA-perspektiv er det kanskje at bare 2,5 pst. av alle virksomheter har som seniorpolitisk målsetting å prøve aktivt å rekruttere flere eldre arbeidstakere. Det gjelder én av 20 kommunale og statlige virksomheter, men så å si ingen av virksomhetene i privat sektor, oppgir Midtsundstad. Fire av ti virksomheter sa også at de utelukket eldre som interessante for rekruttering. Kartleggingen ble gjennomført ved årsskiftet 2005/2006, før mangelen på arbeidskraft ble like merkbar i alle næringer. Midtsundstad peker på at det allikevel er en stor andel virksomheter som har en personalpolitikk som tar hensyn til seniorene. Enten tilbyr de ulike tiltak for eldre med helseproblemer og redusert arbeidsevne, de har særskilte helseforebyggende tiltak, de oppmuntrer eldre til fortsatt kompetanse- og karriereutvikling, eller de gjør andre ting for å holde på de eldste arbeidstakerne. Forslaget om økte rettigheter vil støte ut langt flere eldre enn det som gjelder i dag, og det vil i tillegg føre til at det vil være bortimot umulig for personer som er over 50 år, å kunne skifte jobb. De økte økonomiske forpliktelsene ved å ha eldre ansatte vil føre til at bedriftene ansetter yngre og yngre personer. Lovforslaget som legges fram, vil etter Fremskrittspartiets syn føre til at utstøtingen av eldre arbeidstakere forsterkes, og at flere allerede fra 50-årsalderen vil få problemer. Dette er jo også noe som en enstemmig komite sier noe om i Innst. S. nr. 200 for 2006-2007, hvor det bl.a. står: «Komiteen vil vise til at det også i seniorpolitikken er en rekke dilemmaer. På den ene side kan myndighetene ønske å etablere «ordninger » som isolert skal bidra til at eldre arbeidstakere står lenger i jobb. På den annen side kan summen av slike tiltak i møte med virkeligheten bidra til at eldre arbeidstakere får problemer på arbeidsmarkedet fordi den eldre arbeidskraften blir for dyr. Komiteen er derfor av den oppfatning at velferds- og pensjonspolitikken må legges opp slik at den stimulerer den enkelte aktivt til å stå lenger i jobb. Samtidig bør de ulike insentivsystemer av økonomisk art legges opp slik at det lønner seg for den enkelte arbeidsgiver å ta godt vare på sine eldre arbeidstakere. » Fremskrittspartiet beklager at komiteen ikke viderefører en slik holdning. Komiteen sier videre i samme dokument: «Komiteen vil understreke viktigheten av at det lokalt, på den enkelte arbeidsplass, legges opp til en aktiv og målrettet seniorpolitikk med en «meny » av konkrete tiltak som kan settes inn overfor eldre arbeidstakere for å bidra til at den enkelte blir i stand til å stå lenger i jobb. Slike konkrete tiltak kan være kortere arbeidsdag i perioder, mer fritid, fleksibel arbeidstid, inntak av ekstrahjelp, færre kvelds-, natte- eller helgevakter, mindre rengjøringsarealer, ansvar for et mindre antall brukere og mentoroppgaver overfor yngre ansatte. » Slike tiltak ville være mer individuelt rettet og ville være langt mer effektive for å nå målgruppen. I tillegg ville disse forslagene føre til et lavere kostnadspress mot bedrifter som ansetter seniorer, noe som igjen vil føre til større muligheter for at seniorer blir lenger i arbeidslivet. Fremskrittspartiet kommer derfor til å stemme imot det framlagte forslag.
Jeg må først si at jeg ble ganske overrasket da dette forslaget kom fra Regjeringen, ikke fordi vi ikke hadde hørt om det før, men fordi vi nok hadde trodd at Regjeringen ville la være å følge opp dette, med tanke på den utviklingen vi har sett på arbeidsmarkedet, den løsningen man fikk i forbindelse med lønnsoppgjøret og AFP-ordningen, og ikke minst også den behandlingen som vi hadde av stortingsmeldingen om seniorpolitikken. Da vi behandlet den - jeg hadde gleden av å være saksordfører for den - var vi veldig opptatt av, som også representanten Kenneth Svendsen nylig viste til, at man ikke måtte etablere ordninger som i sum vil bidra til at eldre arbeidskraft får problemer på arbeidsmarkedet. Jeg er engstelig for at denne lovendringen kan komme til å innebære at den eldre arbeidskraften får problemer. I dag behandler vi Regjeringens første konkrete oppfølging av seniormeldingen. Det første vi nå ser at Regjeringen foreslår, og får tilslutning til fra sine våpendragere her i salen, er en ordning som i møte med virkeligheten vil kunne bidra til at eldre arbeidstakere får problemer. Dette er etter Høyres oppfatning dårlig seniorpolitikk. La det være sagt med en gang: Dersom vi skal være opptatt av at eldre arbeidstakere skal forbli i arbeidslivet, må vi se på mange ulike tiltak for å få dette til. I enkelte sammenhenger vil det være et fornuftig tiltak at den enkelte senior får mer fri, f.eks. gjennom noe redusert arbeidstid eller mer ferie. Problemet her er altså ikke tiltaket i seg selv, men lovfestingen. Vi ser at dette har fungert veldig greit ute i arbeidslivet i flere år. Problemet vil være: Hva vil utfallet av en generell lovfestet rettighet innebære? Jo, faren er at man ender opp med en ensrettet tiltaksstyring i seniorpolitikken fordi dette tiltaket alene vil være førstevalget. Hvilke andre incentiver skal en arbeidsgiver ha overfor sine eldre arbeidstakere for å drive god seniorpolitikk, tilpasset den enkeltes behov, ønsker og forutsetninger når løsningen tilbys i lovs form? Det kan videre virke som om man ikke er helt enig med seg selv om hvordan en slik lovfestet rettighet reelt sett skal fungere. Vel får man vite at ved oppnådd 62 år har man en rett til å jobbe redusert. Men rettigheten utløses bare dersom dette ikke er til «vesentlig ulempe » for virksomheten, som det står. Det synes uklart hva dette egentlig betyr. For mange små og mellomstore bedrifter vil det alltid knyttes ulempe til at noen jobber mindre. I mange distrikter vil det simpelthen ikke være mulig å dekke det kompetansetapet som kommer som følge av rettigheten. Jeg mener denne rettighetsfestingen er dårlig seniorpolitikk, men det er også dårlig næringspolitikk og dårlig distriktspolitikk. Regjeringen snakker om å være inkluderende i arbeidspolitikken, føre en aktiv næringspolitikk og sørge for bosetting og næringsliv i distriktene. Proposisjonen vi har til behandling i dag, viser at dette ikke bare er ord uten innhold, det er faktisk ord med stikk motsatt innhold. I behandlingen av seniormeldingen sa en enstemmig komite at den ville understreke viktigheten av at det lokalt, på den enkelte arbeidsplass, legges opp til en aktiv og målrettet seniorpolitikk med en meny av konkrete tiltak som kan settes inn overfor eldre arbeidstakere. For egen del vil jeg legge til at det alltid må være det enkelte individ og dets kompetanse, evner og muligheter som setter grense for yrkesdeltakelse - ikke hvor gammel en er. Det er et stort dilemma at ansettelseskostnadene i dag ofte er langt større enn utgiftene bedriften påføres når ansatte presses ut av arbeidslivet. Høyre mener det er helt nødvendig å gjøre noe med dette dilemmaet for at målet om at færre utstøtes og flere inkluderes i arbeidslivet, skal nås. Med tanke på den løsningen som kom så langt i lønnsoppgjøret og i forhold til avtalefestet pensjon, er det grunn til å anta at forutsetningene i pensjonsreformen om en god seniorpolitikk brytes, og at lovforslaget vi her har til behandling, vil føre til at ansettelseskostnadene når det gjelder eldre arbeidstakere, blir mye høyere. Det er en grunn til at en samlet arbeidsgiverside i høringene er motstander av denne lovfestingen. Jeg synes det er oppsiktsvekkende at Regjeringen ikke tar mer hensyn til dette i sin seniorpolitikk, for det er faktisk ute i bedriftene at de eldre skal jobbe, ansettes og få en god avslutning på sin yrkeskarriere.
SV er glad for det lovforslaget som vi behandler i dag. Men vi er litt forundret over den debatten som oppstår i kjølvannet av det, særlig fordi de partiene som ellers tar sterkt til orde for større muligheter til å ta selvstendige avgjørelser og for valgfrihet, i denne saken velger å si at det skal ikke arbeidstakere ha. Den fleksibiliteten som nå også skal ligge i det nye alderspensjonssystemet, der man kan kombinere arbeid og trygd fra 62 år, følger logisk av et slikt forslag som vi nå vedtar i dag, slik at muligheten til å bruke den fleksibiliteten faktisk må være til stede. Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre har en merkelig og misforstått fortolkning også av det som vi var enige om da vi diskuterte seniormeldinga, nemlig at dette forslaget skal bety at man har forlatt en linje hvor god seniorpolitikk organiseres på den enkeltes virksomhet, og at en meny av konkrete tiltak skal erstattes av rettighetslinja. Det er ingen motsetning mellom dette, det er tvert imot et supplement. Dette er ingen pisk for bedriftene, men en større valgfrihet for den enkelte arbeidstaker. Er seniorpolitikken god på den enkelte arbeidsplass, vil det oppheve det som kunne oppleves som en ulempe for bedriften. Ulempen vil effektivt kunne møtes med en god seniorpolitikk lokalt som gjør at folk ikke tar dette valget. Det lønner seg for bedriftene å ta vare på den enkelte arbeidstaker i dag, og det kommer til å lønne seg framover også med denne loven. Den retten som blir nedfelt i dag, står overhodet ikke i veien for gode lokale seniortiltak, men gir en mulighet for den arbeidstaker som mener dette er en riktig løsning for seg. Min vurdering er at utstøtingen ikke vil øke med dette forslaget. Det er langt større grunn til å frykte at flere seniorer vil se seg nødt til å gå helt ut av arbeidslivet hvis vi ikke følger opp med en rettighet til å få fortsette på deltid. Det har også vært stilt spørsmål om begrepet «vesentlig ulempe ». Det er ikke et begrep som er spesielt for denne loven eller denne paragrafen, for det er den samme type vurderinger som gjelder krav om deltid ut fra andre bestemmelser i det samme lovverk. Det er ikke noen ny praksis i forhold til det. Men det er klart at hvis bedriftene ikke ser seg tjent med å føre en seniorpolitikk som gjør at det blir mulig for eldre arbeidstakere å stå i arbeidslivet lenger, vil dette gi den enkelte en rettighet til å kreve deltid, men under de forutsetningene som loven setter, nemlig at det ikke skal føre til «vesentlig ulempe ». Jeg mener dette er et bra lovforslag. Jeg tror det vil bidra til en bedre seniorpolitikk og til at kombinasjonen arbeid og trygd i større grad framover vil bli benyttet i det aldersintervallet der vi ser at utstøtingen fra arbeidslivet i dag er høy, og dermed bidra til motsatt utvikling.
I denne saken tror jeg at vi alle har engasjement for og ønske om en god seniorpolitikk. Vi ser på eldre arbeidstakere som en ressurs med mye erfaring. Gradvis nedtrapping kan for mange av dem være med og øke den faktiske avgangsalderen. Ingen er tjent med at de forsvinner helt ut av arbeidsmarkedet. Av og til kan en få inntrykk av at språkbruken i politikken kan virke litt overdreven sett i forhold til det reelle innholdet i den saken som diskuteres. Vi skal vel ikke stikke under stol at budskapet noen ganger må både spisses og forenkles for at en skal få poengene klart fram. I denne saken synes jeg nok, for å være ærlig, at både regjeringssiden, som har lagt fram forslaget om å lovfeste retten til redusert arbeidstid for arbeidstakere over 62 år, og opposisjonspartiene, som går imot forslaget, tar vel sterkt i når de argumenterer for henholdsvis fordeler og ulemper med forslaget. Kristelig Folkeparti har valgt å gi sin tilslutning til forslaget først og fremst på grunn av den logiske sammenhengen med muligheten til fleksibel pensjonering i pensjonsreformen. Men vi tror nok at hensikten med lovforslaget langt på vei ville blitt oppnådd også uten lovfesting, i normale drøftelser mellom partene i arbeidslivet eller direkte mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. Samtidig mener vi at Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre tar vel sterkt i når de forsøker å spå hva som kan komme til å skje når det gjelder seniorenes attraktivitet i arbeidsmarkedet som følge av denne lovfestingen. Vi tror ikke at det betyr så mye. Det er arbeidsmarkedets behov for kompetent arbeidskraft som først og fremst kommer til å styre etterspørselen etter seniorer. Kritikken av begrepet «vesentlig ulempe » som bedriftene kan påberope seg for å si nei til en forespørsel om redusert arbeidstid, har vi også vanskeligheter med å gi vår tilslutning til. Tross alt er det et begrep som benyttes andre steder i arbeidsmiljøloven, og som er brukt i lovparagrafer som Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre selv har foreslått fra regjeringsposisjon. Jeg kan nevne § 10-2 om arbeidstidsordninger, der det står: «Arbeidstaker har rett til fleksibel arbeidstid dersom dette kan gjennomføres uten vesentlig ulempe for virksomheten. » Og jeg kan nevne § 12-6 om delvis permisjon som «skal oppfylles med mindre dette medfører vesentlige ulemper for virksomheten ». Kristelig Folkeparti støtter som sagt det konkrete forslaget, samtidig åpner vi for at denne konkrete endringen kan evalueres etter noe tid. Skulle den mot formodning, gi klare negative effekter, kan ordlyden i loven endres på et senere tidspunkt.
Alle partier er enige om at vi skal få en rett til uttak av pensjon fra 62 år i folketrygden. Det er også bred enighet om å føre videre det statlige bidraget til avtalefestet pensjon fra 62 år. Rett til pensjon fra 62 år står altså fast. Vi er også enige om betydningen av at en ny pensjonsordning skal stimulere til å stå lenger i arbeid. Rett til pensjon fra 62 år må ikke følges av at det normale blir å ta ut full pensjon fra dette tidspunktet. For mange vil det imidlertid være en forutsetning for å stå lenger i arbeid at det åpnes for å kunne trappe ned noe. Vi vet at arbeidstakere møtes ulikt når det gjelder å kunne gjøre dette. Dessverre er det ikke så rent sjelden at viljen til å åpne for deltid er begrenset i deler av arbeidslivet. Konsekvensene blir at for mange går helt ut av arbeidslivet. Jeg mener at forslagene i Ot.prp. nr. 30 for 2007-2008 på en hensiktsmessig måte følger opp vedtakene om rett til tidligpensjon fra 62 år og ønsket om at flere skal finne det mulig å stå lenger i arbeid. En regel om rett til redusert arbeidstid vil gi mange arbeidstakere viktige signaler om at de er ønsket i arbeidslivet, og det vil gi mange arbeidsgivere viktige signaler om at de må legge til rette for deltid. Mindretallet vil ikke bidra til dette. De mener arbeidslivet selv må finne ut hvordan man skal tilpasse seg rett til pensjonering fra 62 år - dem om det. Jeg mener nok at det skytes langt over mål når det fra mindretallets side sies at flertallet nå har «forlatt linjen » hvor god seniorpolitikk er noe som den enkelte arbeidsplass også må være med på å legge opp til. Nei, det har vi da så visst ikke forlatt. Men vi mener at det ikke nødvendigvis er arbeidslivet som må finne ut dette alene, og seniormeldingen fikk vi jo også fordi det er en offentlig oppgave å bygge oppunder dette arbeidslivet. Selvsagt vil den gode seniorpolitikken måtte utvikles i arbeidslivet, men et godt lovverk som bygger oppunder dette, vil være til hjelp både for arbeidstaker og for arbeidsgiver. Jeg må nok også spørre mindretallet hvorfor de er så redde for å lovfeste retten til redusert arbeidstid, når de anser dette som et utmerket virkemiddel, jf. bl.a. de felles formuleringene vi har om dette i innstillingen til seniormeldingen. Jeg mener at vi må ha mål om å stimulere til å stå lenger i arbeid - at heltid eller deltid er i fokus. Mindretallet synes å være ensidig opptatt av de konsekvensene dette kan få for arbeidsgivere som ikke ønsker å bidra til fleksible løsninger. Det synes jeg mindretallet skal tenke nøyere igjennom.
Venstre vil fastslå at det alltid må være det enkelte individ og dets evner, kompetanse og muligheter som setter grense for yrkesdeltakelse, ikke hvor gammel man er. Dette innebærer at seniorpolitikken må innrettes som arbeidslivet for øvrig, hvor den frie avtaleretten mellom arbeidstaker og arbeidsgiver danner basis for arbeidsforholdet. Dette innebærer at de virkemidlene som har best mulighet for å virke positivt for å nå målsettingen om et mer inkluderende arbeidsliv og flere seniorer som kan arbeide lenger, i utgangspunktet må være økonomiske incentiver som må rettes mot den enkelte arbeidstaker og mot den enkelte virksomhet. Venstre mener at det finnes mange måter å legge til rette for redusert arbeidstid på der det er behov for det. Med en befolkning som blir stadig friskere og lever lenger, vil jeg påpeke at behovet for lovfesting av retten til redusert arbeidstid synes noe unødvendig. For noen grupper vil det derimot være behov for redusert arbeidstid, og Venstre ser det som viktig at partene i arbeidslivet gjennom forhandlinger seg imellom løser dette, hvor det er behov for det. Venstre ønsker å åpne for flere midlertidige ansettelser for dem over 62 år for å stimulere arbeidsgiverne til å ansette flere eldre arbeidstakere. Vi ønsker generelt et mer fleksibelt arbeidsliv for seniorene. Dette innebærer å åpne for å lage mer individuelle avtaler for dem over 62 år. Venstre ønsker å åpne for svært fleksible løsninger når det gjelder arbeidstid for personer i den aldersgruppen. Spesielt for kvinner i tunge omsorgsyrker vil dette være av betydning sammen med mer individuell tilrettelegging på den enkelte arbeidsplass. Arbeidstakere i omsorgsyrker er spesielt utsatt for skader og belastningslidelser, og for å møte utfordringene knyttet til en aldrende befolkning vil det være av betydning å holde folk i yrket så lenge som mulig. Dette kan bl.a. innebære fleksible turnusordninger og mer vekt på tekniske hjelpemidler for å unngå tunge løft. Hver enkelt ansatt over 45 år i tunge omsorgsyrker bør derfor kunne få en vurdering av sin arbeidssituasjon, med vekt på individuell tilrettelegging. Venstre kommer til å stemme imot lovendringen.
Jeg mener at det finnes veldig sterke incentiver allerede nå, og det vil det også være i framtiden, for arbeidsgivere for å ha en aktiv seniorpolitikk, rett og slett fordi at den største utfordringen i framtiden som hovedregel vil være mangel på arbeidskraft. Når vi ser på den demografiske utviklingen i Norge og i resten av Europa, vil vi se at det normale vil være at vi mangler arbeidskraft. Så vil selvfølgelig trykket i den utfordringen variere noe etter konjunkturene, men hovedbildet vil være slik, slik at de som tenker A4-rekruttering i framtiden, vil være taperne i norsk arbeidsliv. Det er min påstand. Derfor vil det være svært viktig for både offentlige og private arbeidsgivere i framtiden å ha fokus på å kunne rekruttere seniorer, rekruttere folk med innvandrerbakgrunn, rekruttere blant funksjonshemmede - altså i det hele tatt å ha sterkt fokus på det som i dag kalles marginale grupper på arbeidsmarkedet. Det ligger sterke incentiver på arbeidsgiversiden når det gjelder å ha en aktiv og god seniorpolitikk. Så mener jeg, og det har Stortinget vært enig i, at det har vært en utfordring at incentivene på arbeidstakersiden, med tanke på å jobbe lenge på slutten av yrkeskarrieren, har vært svake. Altså: Hele pensjonssystemet, inkludert AFP, har nesten ikke hatt noen incentiver for å få arbeidstakere til å velge å jobbe. Derfor har vi de siste årene konsentrert oss veldig mye om å få på plass et nytt pensjonssystem, med en fleksibel alderspensjon for alle som har tjent opp rettigheter fra 62 år, og å få på plass en løsning for avtalefestet pensjon, AFP, som innebar at den fleksibiliteten kunne ivaretas selv om man valgte å ta ut AFP. Det har vi lyktes med. Det har vi greid å få på plass. Så nå har vi sterke incentiver på arbeidstakersiden for å jobbe selv om man har fylt 62 år, og selv om man har rett til å ta ut pensjon. Helheten i det pensjonssystemet er også utformet slik at de som ikke har det valget, altså de som ikke greier å jobbe, skal kunne gå av med en verdig pensjon fra 62 år. Det vi nå holder på med - og der må jeg få si meg 100 pst. enig med representanten Woie Duesund - er å se på lovverket for øvrig, for å se om det logisk harmonerer med både de utfordringene vi har når det gjelder arbeidskraft, og de endringene vi gjør som følge av pensjonsreformen. Da vil jeg si at det er to områder der jeg synes det logisk sett er rett å gjøre endringer i arbeidsmiljøloven. Det ene er å sikre lovmessig den fleksibiliteten vi nå får innført i pensjonssystemet, også i arbeidsmiljøloven. Jeg er enig med Woie Duesund i at jeg tror at det har gitt de utfordringene arbeidsgiverne har med å skaffe seg nok arbeidskraft, mer symbolsk betydning enn en reell betydning. Men når vi nå gjennom pensjonssystemet stimulerer til fleksibilitet, er det riktig å sikre den rettigheten også som et klart signal gjennom endring av arbeidsmiljøloven og rett til å arbeide deltid fra 62 år. Jeg vil i løpet av tiden som kommer, også sende på høring et forslag om å gjøre noe med en annen aldersgrense som er viktig i arbeidsmiljøloven, nemlig 70-årsgrensen, der det etter dagens arbeidsmiljølov er slik at det er saklig greit å si opp ansatte bare de har nådd 70 år. Det blir også et veldig feil signal i det pensjonssystemet vi nå får på plass. Da må det være en annen begrunnelse for å si opp folk enn at man har nådd en viss alder. Altså: De betraktningene som går på oppsigelse for øvrig, må i sterkere grad også komme inn i arbeidsmiljøloven. Da har vi tilpasset arbeidsmiljøloven til pensjonsreformen langt på vei, og det er jeg glad for at Odelstinget slutter seg til i dag.
Det blir replikkordskifte.
Det var godt å høre at vi får en forandring på 70-årsregelen, noe som Fremskrittspartiet har foreslått i en årrekke - det er jo bedre sent enn aldri, selvfølgelig. Overalt i samfunnet brukes prismekanismen som et middel til å stoppe en uønsket utvikling. Det vi ønsker mer av, setter vi ned prisen på, og det vi ønsker mindre av, setter vi opp prisen på: Høye alkoholavgifter for å begrense bruken av alkohol, sukkeravgift for å begrense bruken av sukker, høye fartsbøter for å unngå høy fart - jeg kunne nevne mange slike eksempler. Så kommer vi til seniorpolitikken, og da er det tydeligvis det motsatte som gjelder. Her øker man altså prisen til arbeidsgiver, slik at det blir dyrere for en arbeidsgiver å kjøpe arbeidskraft hvis personen er eldre. Kan statsråden forklare hva som tilsier at prismekanismen virker motsatt av alt ellers i samfunnet når det gjelder seniorpolitikken - at økt pris fører til flere ansettelser?
Representanten Svendsen prøver seg sikkert på et forsøk på et godt resonnement, men jeg føler at det resonnementet svikter helt i startfasen. De endringene vi nå gjør i arbeidsmiljøloven, fører jo ikke til noen økt pris på seniorene. Det er etter min mening et helt feil utgangspunkt. Endringene er bare for å sikre seniorene en rett til deltid, og det fører til at flere seniorer vil stå lenger i jobb. Det er godt for norske arbeidsgivere som vil mangle arbeidskraft, så denne lovendringen bidrar til at norske virksomheter i framtiden kan være lønnsomme og ha god inntjening. Hele resonnementet bygger på et feil utgangspunkt, og da blir selvfølgelig konklusjonen også feil.
Det er nok i denne saken som i en del andre saker i norsk politikk, at målene kan vi nok være rimelig enige om, men fra tid til annen blir det sterk uenighet om hvilke virkemidler vi tror virker for å oppnå målene. Jeg satte pris på at statsråden nå signaliserte så tydelig at han ønsket å oppheve 70-årsregelen. Det ser vi frem til. Og så satte jeg også pris på at statsråden var så tydelig da han sa at den største utfordringen i fremtiden vil være mangelen på arbeidskraft. Det jeg kunne tenke meg å utfordre statsråden litt på, er begrunnelsen for lovforslaget. Mener statsråden at det har vært et stort problem i arbeidslivet de siste årene at eldre arbeidstakere ikke har fått lov til å få redusert arbeidstid? Er det det som er motivasjonen?
Begrunnelsen for forslaget er ikke at det kan dokumenteres at eldre arbeidstakere har hatt problemer med å få deltid hvis de har ønsket det. Jeg har ikke registrert noen undersøkelser i så måte. Det som er det viktige, og det som er det sterke signalet i pensjonsreformen, er at vi ønsker fleksibilitet, at vi ønsker gradvis nedtrapping fra arbeidslivet, og at vi definerer det som et gode at eldre arbeidstakere utnytter den arbeidsevnen de har, selv om den ikke er 100 pst. Vi mener at det er veldig feil at eldre arbeidstakere må begrunne ønsket om deltid ut fra helsemessige, sosiale eller andre viktige velferdsgrunner - det er ikke nødvendig. Det er nok å begrunne det ut fra en alder på 62 år, at man ønsker en gradvis nedtrapping og har rett til deltid. Det er begrunnelsen for at vi ønsker å utvide lovforslaget på den måten vi nå gjør, ikke at vi så langt har noen grundige undersøkelser som viser at dette har vært svært vanskelig for eldre arbeidstakere.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 407]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter, og at den fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegget fra statsråden innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. - Det anses vedtatt.
Det er en glede for meg som saksordfører å få legge fram innstillingen fra komiteen om lov om forvaltning av viltlevende marine ressurser - havressursloven. Ved behandlingen i komiteen har vi hatt en grundig og god prosess, og vi er enige om store deler av innstillingen. På noen få områder står opposisjonen og posisjonen delt, noe jeg vil komme tilbake til. Lovforslaget som nå fremmes, bygger i stor grad på forslaget fra Havressursutvalget som ble oppnevnt av regjeringen Bondevik II i 2003. Havressursloven skal avløse saltvannsfiskeloven. Lovens § 7 viderefører saltvannsfiskelovens prinsipp om at høsting er tillatt med mindre det er satt begrensninger med hjemmel i loven. Samtidig kommer det til uttrykk i loven at forvaltningen har en plikt til å vurdere hvilke forvaltningstiltak som er nødvendige for å sikre en bærekraftig forvaltning. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, merker seg at forvaltningsprinsippet innebærer en videreføring og en forsterkning av den påbegynte utviklingen mot en mer helhetlig forvaltning. Flertallet ser at forvaltningsprinsippet vil medføre økt behov for kunnskap og systematisering, og forutsetter at dette ivaretas gjennom framtidig satsing på forskning. Loven slår fast at retten til ressursene ligger til fellesskapet i Norge, noe komiteen har sluttet seg til. En samlet komite, unntatt Fremskrittspartiet, viser til at føre-var-prinsippet skal være ett av de grunnleggende hensyn for forvaltningen av de viltlevende marine ressurser. Samtidig mener et mindretall at det er viktig at bestemmelsen for forvaltningen skal gjelde hele landet, slik at det ikke er grunnlag for forskjellsbehandling. En samlet komite viser til at vi ikke har regler som omfatter marin bioprospektering og utnyttelse av marine genressurser utover patentloven, og er derfor enig i forslaget om å innføre regler på dette området. Komiteen er også enig i forslaget om en hjemmel for at en andel av fordelen fra slikt utbytte kan tilfalle staten. Mindretallet: Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, mener imidlertid at en adgang må brukes med forsiktighet, og bare i tilfeller der det er nødvendig. Et flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, påpeker at det bare er et fåtall av de livsformene som finnes langs norskekysten og i de nordlige havområdene, som er utforsket og blir utnyttet i næringssammenheng. Flertallet vil derfor understreke viktigheten av at Regjeringen følger opp arbeidet med en strategi for utnytting av marine genressurser og hjemlene i havressursloven. Flertallet har merket seg at det ikke eksisterer noe internasjonalt regime på området, og Regjeringen bes om å arbeide for at Norge får etablert et slikt regime i tråd med havressursloven. Komiteen er enig i at hjemmelen for reguleringsråd videreføres, og konstaterer at loven i hovedsak viderefører dagens regler om ressursuttaket. Komiteen har merket seg at det i Ot.prp. nr. 20, på side 85, uttales at «det i første rekkje er ei politisk oppgåve, og ikkje noko som skal regulerast gjennom havressurslova ». På side 85 står det også: «Difor er høvet til å endre «styrkeforholdet » mellom gruppene, og til å opprette nye grupper, svært vidt. » Komiteen viser til at fiskerinæringen er avhengig av naturen og utsatt for naturlige svingninger. Komiteen vil likevel understreke fiskerinæringens behov for stabilitet og forutsigbare rammer. Omdelingen mellom gruppene kan føre til usikkerhet om framtidig kvotegrunnlag. Dette gjelder for alle fartøygrupper. Høyre er derfor glad for at en samlet komite understreker at fordeling av kvoter mellom gruppene må opprettholdes over tid. Dette er nødvendig for å sikre fiskeribedriftene tilfredsstillende vilkår i forhold til låneinstitusjoner, arbeidsmarkedet og de investeringer som skal gjøres. Jeg viser videre til at det i § 11 gis hjemmel for å fastsette nasjonale kvoter, gruppekvoter og distriktskvoter. Mindretallet, Høyre, Venstre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, mener at dagens distriktskvoteordning bør oppheves. Disse medlemmene viser til Innst. O. nr. 20 for 1988-1989, hvor det framgikk at «Komiteen vil presisere at det normalt ikke skal avsettes mer enn inntil 5 pst. av totalkvoten til distriktskvoter ». Disse medlemmer mener subsidiært at en slik begrensning fortsatt bør gjelde. Disse medlemmer forutsetter at fullmaktsadgangen i § 11 fjerde ledd benyttes med stor forsiktighet. I kapittel 7 viser komiteen til at forslaget til § 15 innfører en generell ilandføringsplikt for fisk.[[Presidenten klubber.]] Komiteen viser til at dette vil redusere faren …[[Presidenten klubber igjen.]]
Tida er dessverre ute.
Beklager, jeg hadde dessverre mye mer jeg skulle sagt. Jeg ønsker å ta opp forslagene fra Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre.
Representanten Elisabeth Røbekk Nørve har teke opp dei forslaga ho refererte til.
Odelstinget vil i dag vedta et lovverk som kan komme til å bli like viktig for framtidas næringsutvikling som havretts- og petroleumslovgivningen i sin tid var. Den nye havressursloven, som nå altså omfatter alle viltlevende marine organismer, slår fast at alt som lever i havet, er vårt felles eie, og at vi for all tid skal ha en bærekraftig og samfunnsøkonomisk lønnsom forvaltning av våre marine ressurser og tilhørende genetisk materiale. Det betyr at føre-var-prinsippet skal være et grunnleggende hensyn ved forvaltningen av viltlevende marine organismer. Det betyr også at vi knesetter havressurslovens forvaltningsprinsipp som innebærer at departementet og fiskeriforvaltningen har en plikt til å vurdere hvilke forvaltningsvedtak som er nødvendige for å sikre en bærekraftig forvaltning av de marine ressursene våre. Bioprospektering er, som saksordføreren nevnte, formålsrettet leting etter naturstoff i genetisk materiale for å prøve ut egenskapene til materialet og utnytte dette kommersielt. Dette materialet kan utnyttes på flere måter. Det kan produseres syntetisk, det kan være utgangspunkt for nye produkter basert på det genetiske materialet, eller det kan settes inn i andre organismer for å gi disse nye egenskaper. Jeg tror egentlig ikke det er mulig for oss i dag å begripe rekkevidden av de mulighetene som finnes i avansert bioteknologi. Havressursloven regulerer altså ikke bare fiske og næringsvirksomhet langs kysten, men skal også regulere og forvalte nye ressurser som tidligere ikke er omfattet av saltvannsfiskeloven. Bare et fåtall av de organismene som finnes langs kysten vår, og særlig i de nordlige områdene, er utforsket i næringssammenheng. Mange marine arter er trolig ikke beskrevet ennå, og vi har på langt nær godt nok kjennskap til de ulike artenes genetiske og molekylære egenskaper. Dette gjelder særlig det som forskerne kaller for «kuldetilpassede organismer ». Kanskje kan løsningen på kreftgåten finnes i dette materialet, eller det kan finnes nye medisiner mot en sykdom som Alzheimer. I løpet av de neste 20 åra vil kartleggingen og utnyttelsen av det biologiske materialet kunne bli et betydelig vekstområde for norsk næringsliv. Her har Norge særlige og naturlige fortrinn, nettopp fordi vi har en lang kystlinje som grenser opp til subarktiske og arktiske farvann. Nå kan veien fra prospektering til kommersiell suksess være ganske lang, men mulighetene til store økonomiske gevinster er åpenbart også til stede. Det betyr at alle som skal lete etter, forske på eller utnytte marine ressurser, må ha tillatelse til det, fordi vi ønsker å ha kontroll med lete- og uttaksaktiviteten, nettopp for å sikre et forsvarlig uttak og for å hindre at det skjer skade på organismer eller på sårbar natur forvaltningen skal ha kontroll med hvilke arter som skal høstes vi vil ha kontroll med en eventuell kommersiell utnytting av materialetvi vil ha kontroll med de utviklingspolitiske sidene av utnyttelsen av genetisk materiale Alle partier, unntatt ett, er videre opptatt av at Regjeringen følger opp dette arbeidet med en strategi for utnytting av våre marine genressurser. Vi mener også at det fra norsk side bør tas initiativ til internasjonale avtaler som kan regulere uttaket av marine organismer i tråd med de viktige prinsippene som er knesatt i havressursloven. Havressursloven regulerer også fritidsfisket. Det gjelder både bruken av redskap og fangstperioder. Kanskje er det på dette området at loven berører flest mennesker i dette landet. Jeg nevner i korthet at det nå fastsettes en grense for det som kan kalles yrkesfiske, mot det som kan kalles fritidsfiske, og grensen er satt til de bestemmelser som finnes i merverdiavgiftsloven.
La meg først starte med å takke saksordføreren for en god jobb i en stor sak. Den har vært krevende, men resultatet har blitt bra. Saksordføreren nevnte at det var et flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, som ville ha en helhetlig forvaltning. Selvfølgelig vil også Fremskrittspartiet ha en helhetlig forvaltning. Det har vi kommentert mange ganger. Slik Fremskrittspartiet ser det, har denne loven en svakhet. Den er vel ganske generell. Den baserer seg på at den i hovedsak er en fullmaktslovgivning, og det medfører at loven blir ufullstendig, den fører også til lite forutsigbarhet for næringen, og den gir mye makt til byråkratiet. Det synes vi er bekymringsfullt. Vi ønsker at det meste av lovverket skal fastsettes i denne sal, fordi det betyr ryddige og klare forhold overfor dem som blir berørt. Det verste en næring kan oppleve, er at regelverket blir endret av et departement uten at det er foretatt nødvendige prosesser, slik at man får særnorske konkurranseulemper og uforutsigbarhet. Det er viktig at man har en lik forvaltning, at man ikke får særskilte rettigheter til enkelte grupper og aktører. Det er også ting vi har påpekt i innstillingen. Vi er også bekymret for at man legger forholdene til rette for en svært vid adgang til å endre styrkeforholdet mellom kvotegrupper. Vi ser det som en stor og helt avgjørende fordel at man har stabilitet rundt disse spørsmålene. De som er aktører i næringen, og også de som er inne med kapital, vil da få klare retningslinjer å forholde seg til når det gjelder hvilke inntekter det er mulig å ha framover. Det er et punkt der Fremskrittspartiet helt klart skiller seg fra de andre partiene, og det er når det gjelder ressurskontroll. Det har vi vært bekymret over i mange år. Vi har brukt mye tid på denne talerstolen til å fortelle hvor viktig det er at man har en god ressurskontroll. Man skal ha et godt nasjonalt regelverk, man skal jobbe med internasjonale avtaler, og så er det viktig at man stiller opp med de ressursene som er nødvendige der kontrollen skal foregå, dvs. ute på sjøen, og spesielt i Barentshavet. Det som bekymrer oss i Fremskrittspartiet er jo de signalene som Kystvakten har kommet med, at man reduserer ganske kraftig når det gjelder antall seilingsdøgn. Vi har skrevet eksakt om det i innstillingen. Man går fra over 5 000 seilingsdøgn i fjor til ca. 4 000 seilingsdøgn i år. Det synes vi er bekymringsfullt. Motargumentene som vi har hørt, er at man seiler mer effektivt. Vel, det blir ikke flere timer uansett hvor effektivt man seiler. At man går fra 18 til 14 fartøy, er vel ikke akkurat med på å styrke kontrollen ute på sjøen. Vi synes det er en uheldig og feil retning å gå i. Jeg må si at jeg for så vidt er ganske skuffet over de andre opposisjonspartiene, som ikke ønsker å prioritere det høyere. Når vi da også får signaler om at rundt 1 000 flytimer kan forsvinne på grunn av denne reduksjonen, gjør ikke det saken bedre. For oss er det viktig at man er der ute hvor kriminaliteten begås, at man bruker Kystvakten som det viktige verktøyet Kystvakten er, for å bekjempe ulovlig fiske. Det er også en sikkerhet overfor dem som er ute på sjøen, at man har Kystvakten til stede. Helt til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.
Representanten Øyvind Korsberg har teke opp det forslaget han refererte til.
I 1975 tok jeg artium og fikk 2 i norsk hovedmål. Oppgaven handlet om ressursene i havet. Jeg var vanligvis bedre enn 2 i norsk, så jeg måtte spørre læreren min hvorfor i all verden jeg bare fikk 2 på eksamenen. Jo, det var fordi jeg kun hadde skrevet om fisk når jeg skulle skrive om ressursene i havet, og da hadde jeg ikke svart skikkelig på oppgaven. I dag har fiskeriministeren skrevet en oppgave og lagt den fram for Stortinget - havressursloven. Det er en meget omfattende og god lov som legges fram. Den fortjener ikke 2, den fortjener 6, syns jeg, når det gjelder både omfang og innhold. Det er flere ting jeg ønsker å trekke fram. Jeg syns at representanten Gullvåg hadde et meget godt innlegg, som jeg slutter meg fullt og helt til. Også saksordføreren syns jeg hadde mange gode betraktninger. Men la meg dra fram to-tre forhold. Det første går på det at havet tilhører fellesskapet. Det er viktig å slå fast at vi ikke privatiserer havet, som til alle tider - fra det første menneske som befant seg i Norge, og for all framtid - vil ligge der og være til nytte, glede og inntekt for folk. Derfor er det viktig at vi holder fast på at havet tilhører fellesskapet. Vi skal høste av det til det beste for alle sammen. Det andre går på det at vi skal ha en del reguleringer i forhold til politiske mål som vi ønsker å oppnå. Dette med distriktskvoter er omtalt i loven. Jeg syns det er et veldig viktig punkt, for vi vet at fisken gjennom alle år har vært den viktigste årsaken til at folk har bosatt seg langs vår langstrakte kyst. Hovedårsaken til at folk bor fra Varanger i øst til langt nedover kysten, er fisken. Så har det de siste årene riktig nok kommet en rekke andre næringer, men fortsatt er det veldig mange samfunn, ikke minst små samfunn, som er helt avhengige av at man får dra ut og fiske, og ikke minst av at det foregår foredling av fisk på land. Derfor må vi ha politiske muligheter til å regulere dette, slik at fisken blir landet, og at man faktisk får drive fiske der behovet er størst i forhold til bosetting og aktivitet. Derfor er det når det gjelder punktet med distriktskvoter, svært viktig at vi holder fast ved de mulighetene som ligger i det. Representanten Korsberg nevnte at han var skuffet over at det var mangel på oppfølging av ressurskontroll. Det er jeg uenig i. Jeg tror det er veldig klart understreket i loven at man ønsker en sterk ressurskontroll. Vi vet at den ressursen vi har, må kontrolleres. Vi må ha kontroll både av våre egne fiskere og av dem fra de land som fisker i det samme territoriet som vi gjør. Derfor vil SV være veldig tydelig på at vi ønsker at både Fiskeridirektoratet og Kystvakten skal ha en sterk stilling framover, slik at man får de kontrollene som er nødvendige, så man unngår miljøkriminalitet, overfiske eller annet som vi ikke ønsker. Avslutningsvis vil jeg peke på at vi i Norge har noen få ressurser som er evigvarende. Olje og gass er ikke evigvarende. Bergverk er ikke evigvarende. Men vi har noen få naturressurser som er evigvarende. En av dem er vannkraften vår. En annen er de ressursene som vi har ute i havet. Denne loven mener jeg gjør at vi er med på å ivareta denne evigvarende ressursen på en god måte, slik at den kan høstes av i all framtid av alle innbyggere i dette landet.
Havressurslova er sentral for norske fiskeri. Eg er difor glad for at Stortinget på mange punkt er samd i framlegget til den nye lova. Det byggjer som kjent i stor grad på framlegget frå Havressursutvalet, som vart oppretta av regjeringa Bondevik II, og dette skal avløysa saltvassfiskelova. Den nye havressurslova skal sikra ei berekraftig og samfunnsøkonomisk lønsam forvalting av dei viltlevande marine ressursane og det tilhøyrande genetiske materialet, og medverka til å sikra sysselsetjing og busetjing langs kysten. Alt dette er kjempeviktig. Men det er òg fleire grunnleggjande delar av lova der det er usemje i komiteen. Først vil eg trekkja fram vernet av søn- og heilagdagsfreden. Kristeleg Folkeparti kan ikkje sjå nokon grunn for å endra dagens heimel, altså ein moglegheit til å forby eller avgrensa hausting på søndagar og helgedagar, og me vil difor stemma imot framlegget om å oppheva denne heimelen. Kristeleg Folkerpati er dermed det einaste partiet på Stortinget som ønskjer å vidareføra moglegheita for søn- og heilagdagsfred på havet. Eg er litt overraska over at ingen andre parti har støtta forslaget vårt på dette punktet. I dei andre delane der det er usemje, står Kristeleg Folkeparti stort sett saman med resten av opposisjonen. Me meiner t.d. at ein utstrekt bruk av fullmaktslovgjevinga er uheldig, då lova vert ufullstendig og lite pårekneleg for dei næringsdrivande. Heimelen til å bestemma at ein del av fordelen frå utbyte av marin bioprospektering kan tilfalla staten, må nyttast med varsemd og berre der det er heilt nødvendig. Regelverket må ikkje verta til hinder for ei ønskt næringsutnytting av ressursane i havet. Ein av berebjelkane i fiskeripolitikken er at fordelinga av kvotar mellom gruppene må oppretthaldast over tid, slik at det kan gje tryggleik for strukturtilpassing og langsiktig planlegging. Det er veldig viktig å sikra kvotestabilitet og stabile ramevilkår for næringa, og det er viktig at dette òg kjem fram i lovverket på området. Dette er nødvendig for å sikra fiskeribedriftene tilfredsstillande vilkår overfor låneinstitusjonar, i høve til arbeidstakarane og i høve til dei investeringane som vert gjorde. Kristeleg Folkeparti er samd i at ein skal fastsetja eit største tillate uttak, altså nasjonal kvote. Me er òg samde i at det vert gjeve ein heimel til å fastsetja eit største tillate uttak for kvar fartøy- eller reiskapsgruppe eller anna definert gruppe, altså gruppekvote. Men Kristeleg Folkeparti meiner at det ikkje i større grad enn etter dagens regelverk skal kunna skje ei omfordeling mellom ulike grupper. I § 11 tredje ledd er det ein heimel for å fastsetja distriktskvotar. Dagens distriktskvoteordning har ikkje fungert, og Kristeleg Folkeparti meiner difor at ho bør opphevast. Me viser til komitemerknaden i Innst. O. nr. 20 for 1988-89 der det går fram at det normalt ikkje skal setjast av meir enn inntil 5 pst. av totalkvoten til distriktskvotar. Kristeleg Folkeparti meiner at ei slik avgrensing framleis bør gjelda, og er kritisk til at Regjeringa legg opp til ei utviding av distriktskvoteordninga. I § 11 fjerde ledd vert det òg gjeve fullmakt til å fastsetja at ein del av den nasjonale kvoten, eller ein del av gruppekvoten for ei eller fleire fartøygrupper, skal leverast til eit bestemt bruk eller i ein bestemt tilstand. Auka regulering av denne typen vil kunna svekkja lønsemda i norsk fiskerinæring og på sikt undergrava fiskarane sine arbeidsplassar. Kristeleg Folkeparti føreset difor at fullmaktstilgjenge vert nytta med stor varsemd. Me har òg merka oss at næringa fryktar for at det kan oppstå situasjonar der det er naturleg å kasta bifangst over bord samstundes som det føreligg ilandføringsplikt. Kristeleg Folkeparti føreset difor at forskrifta vert revidert dersom det skulle syna seg å verta trong for det. I høyringsprosessen har det kome innspel om trongen for å innføra fangstdagbok i fiskeria der det er pliktig innmelding av fangst. Kristeleg Folkeparti meiner at føring av fangstdagbok i slike tilfelle framstår som unødvendig byråkratisk og som ei bør for næringa. Me føreslår difor, saman med Høgre og Venstre, at Regjeringa gjennomgår dagens reglar når det gjeld fangstdagbok, med sikte på forenklingar. Me er skuffa over at me ikkje fekk tilslutning frå regjeringspartia på dette punktet. Til slutt vil eg ta opp Kristeleg Folkeparti sitt forslag i innstillinga.
Representanten Ingebrigt S. Sørfonn har teke opp det forslaget han refererte til.
Jeg vil også takke saksordføreren for godt arbeid. I likhet med flere andre talere i dag vil jeg også starte med å understreke det gledelige og viktige ved at Odelstinget i dag med stor samstemmighet vedtar ny lov om forvaltningen av viltlevende marine ressurser, havressursloven, som erstatter lov av 3. juni 1983 nr. 40 om saltvannsfiske mv. Loven om saltvannsfiske har i om lag 25 år vært av avgjørende betydning for forvaltningen av fiskeressursene og gjennomføringen av fiskeriene. Formålet med den nye loven er å sikre en bærekraftig og lønnsom forvaltning av alle de viltlevende marine ressursene, og ikke minst de tilhørende genetiske ressursene i havet. At de genetiske ressursene i havet nå omfattes av lovgivningen, er en viktig nyvinning og innebærer at en nå endelig får et lovverk som omfatter alle de viltlevende marine ressurser, både de tradisjonelle fiskeressursene og alle de nye spennende ressursene som vi tror finnes i havet, og som kan danne grunnlag for ny kunnskap og ny næringsvirksomhet framover. Loven er viktig både av næringshensyn og av miljøhensyn. Lovarbeidet og lovframlegget er ikke mindre enn et nasjonalt nybrottsarbeid, som følger opp viktige norske internasjonale tradisjoner - det ivaretar, som representanten Gullvåg sa, arven etter Jens Evensen - for å sikre nasjonal råderett over våre felles marine ressurser. For oss i Senterpartiet er det viktig at det overordnede perspektiv er forvaltningsprinsippet. Vi legger til grunn en langsiktig, bærekraftig forvaltning av fiskeressursene, et fornuftig uttak av ressursene, som vil være det viktigste grunnlaget for at vi sikrer denne viktige næringen for Norge i framtiden. Vi er svært opptatt av at vi skal ha en langsiktig tilnærming og ivareta kommende fiskergenerasjoner og kystgenerasjoner. Vi er opptatt av å understreke at dette er evigvarende ressurser som er avhengige av god forvaltning. Lovforslaget kombinerer næring og bærekraftig bruk. Det kommer også til uttrykk gjennom ordbruken «høsting av ressursene », en senterpartiformulering som er et viktig ideologisk fundament for både landbruksnæringen og fiskerinæringen. Loven omfatter alle marine ressurser som finnes på norsk sokkel. Årsaken til det er at framtidige næringer også kan finnes i et område som ennå er uutforsket. Det er viktig for oss å lete etter nye næringsveier, nytt grunnlag for virksomhet også etter petroleumsalderen. Da er det ikke minst viktig at vi sikrer og legger på plass et lovverk som gjør at vi har kontroll over denne utviklingen. Marin bioprospektering har altså ikke vært regulert. Jeg har i den forbindelse lyst til å understreke at det er viktig at regjeringsfraksjonen og Venstre i innstillingen følger opp det som tidligere har vært sagt om utviklingslands rettigheter og muligheter til selv å råde over egne marine ressurser. Som sagt: Loven slår fast at de marine ressursene tilhører fellesskapet. De er i alles eie og ikke noe som kun tilhører enkeltindivider med nok midler. Her er det også viktig å understreke at det ikke er snakk om et juridisk eierskap fra statens side, men en fastslåing av at ressursene tilhører Norges befolkning og skal komme hele landet til gode. Vi i Senterpartiet er opptatt av aktivitet langs hele kysten. Vi ønsker å ta i bruk hele landet, og vi mener at det nye lovverket ivaretar denne intensjonen. Mange i dag - og spesielt fra opposisjonen - nevner diskusjonen rundt ressursfordeling, regulering, spørsmål rundt omfordeling mellom grupper, distriktskvoter kontra bifangst. Jeg har i den forbindelse lyst til å understreke at det er, og må bli, politiske saker som må kunne - og kan måtte - diskuteres i denne sal også i framtiden. Det vil være en avsporing å tro at fiskeripolitikk ikke lenger skal være politikk. Avslutningsvis har jeg lyst til å understreke at ressurskontrollen er avgjørende viktig. Fiskerinæringen i Norge er avhengig av et godt rykte for ytterligere å forbedre sin verdi. Det er da viktig med en god forvaltning av ressursene. Å forbedre ressurskontrollen er i så måte viktig for å få bukt med UUU-fiske. Her er det avgjørende å få på plass ordninger for sporing for å sikre ryet og omtalen til norsk fiskerinæring ute i verden. De framtidige forbrukerne ønsker å få vite at sjømaten de kjøper, er miljømessig godt og lovlig tatt opp.
Jeg vil starte med å si at Venstre er glad for at det er så stor enighet i næringskomiteen om hvordan vi forvalter våre marine ressurser. Havressursloven er både en nærings- og en miljølov, noe som for Venstre er et veldig viktig poeng hvis vi skal klare å sikre en bærekraftig og samfunnsøkonomisk lønnsom forvaltning av de viltlevende marine ressursene og det tilhørende genetiske materialet. Den største endringen i denne loven er at loven nå skal gjelde for alle viltlevende marine ressurser og tilhørende genetisk materiale. Loven skal også legge til rette for å regulere og forvalte nye ressurser som ikke har vært omfattet av saltvannsfiskeloven. Ressursene skal forvaltes på en ansvarlig måte, og det pålegges oss å etablere et system for å implementere disse pliktene i nasjonal forvaltning på bakgrunn av våre folkerettslige plikter. I den nye havressursloven innføres forvaltningsprinsippet hvor føre-var-prinsippet skal være et av de grunnleggende hensyn forvaltningen av de viltlevende marine ressursene skal bygge på. En bærekraftig forvaltning er grunnleggende for høsting av marine ressurser, og forvaltningsprinsippet må sikre dette. Venstre er glad for at flertallet i komiteen, med unntak av Fremskrittspartiet, mener det er viktig og riktig at forvaltningsprinsippet i havressursloven klart uttrykker at departementet og fiskeriforvaltningen har en plikt til å vurdere hvilke forvaltningstiltak som er nødvendige for å sikre en bærekraftig forvaltning av de marine ressursene. Forvaltningsprinsippet blir derfor et viktig verktøy når man skal regulere ressursuttaket. Venstres utgangspunkt for regulering av ressursuttaket har vært at den tradisjonelle fiskerinæringen skal reguleres gjennom kvotebestemmelser, slik at langtidsbeskatningen ikke er større enn det økologisk bærekraftige. Det er viktig at kvotestabilitet og stabile rammevilkår for næringen framkommer i lovverket på området. Dette er for å sikre næringen en stabil og forutsigbar økonomi. På bakgrunn av dette går Venstre mot Regjeringens politikk om å gi hjemmel til å fastsette at en del av den nasjonale kvoten eller en del av gruppekvoten skal gå til en eller flere fartøygrupper for levering til tilvirking ved landanlegg i bestemte distrikter, bedre kjent som distriktskvoten, da en distriktskvoteordning medfører større usikkerhet med hensyn til inntekt for fiskerne. Norge som fiskerinasjon har store forpliktelser både nasjonalt og internasjonalt når vi skal håndheve regelverket for uttak. Det må reageres strengt på overtredelser og andre former for juks med kvotene. Dette må skje gjennom fokusering på effektiv kontroll, arbeid mot uregulert fiske og ilandføringsplikt. En generell ilandføringsplikt vil redusere faren for at uttaket av fisk er høyere enn det registrerte, men Venstre vil ta til orde for at en unntaksforskrift fra ilandføringsplikten fastsettes i tett dialog med næringen, slik at en ikke undergraver fiskernes respekt for regelverket. Det samme gjelder for utformingen av bifangstregler. Venstre mener at man i et system med administrativ inndraging utformer et regelverk hvor inndraging står i forhold til overtredelsen, og viser til forslag i komiteens innstilling til Ot.prp. nr. 20, hvor Venstre sammen med resten av opposisjonen ber Regjeringen sørge for at det innføres en adgang til å bruke skjønn når regelverk rundt administrativ inndraging skal utformes. Havressursloven er starten på en mer helhetlig forvaltning av våre marine ressurser, og Venstre er glad for at forvaltningen går i denne retningen. Vi står overfor store utfordringer, men med en tilnærmet samlet politisk enighet om hvordan havets ressurser skal forvaltes, har vi et godt utgangspunkt. Det er nå opp til oss som politikere å sørge for at vi tar de nødvendige politiske grep for å sørge for en bærekraftig forvaltning av de ressursene havet gir oss. Venstre vil framheve at sjømatnæringen samlet er den beste garanti for levende kystmiljøer.
Havressursloven skal erstatte dagens saltvannsfiskelov. Formålet med denne loven er å sikre en bærekraftig og samfunnsøkonomisk lønnsom ressursforvaltning og å medvirke til sysselsetting og bosetting i kystsamfunnene. Det er med andre ord både en næringslov og en miljølov, og de to tingene henger helt naturlig sammen. Vi får nå et moderne og enklere regelverk for ressursforvaltningen. Loven skal gjelde for høsting og annen utnytting av alle de viltlevende marine ressursene og det tilhørende genetiske materialet. Denne loven vil altså favne videre enn saltvannsfiskeloven, og skal gi grunnlag for en ansvarlig, helhetlig ressursforvaltning. Det har blitt reist spørsmål om forholdet mellom havressursloven og den kommende naturmangfoldloven. Forholdet vil være at den alminnelige forvaltning av viltlevende marine ressurser skal skje med hjemmel i havressursloven. Så vil bestemmelsene i naturmangfoldloven supplere havressursloven ved vurderinger myndighetene foretar om høsting etter havressursloven. Reglene om sektorovergripende vern vil derimot framgå av naturmangfoldloven, også i sjø. De to lovene, havressursloven og naturmangfoldloven, vil dermed fungere side om side, slik som saltvannsfiskeloven og naturvernloven har gjort. Men begge de to nye lovene innebærer framskritt og forbedringer, og sikrer bærekraftig bruk og vern på en bedre måte enn de to gamle lovene. I tråd med dette implementeres også lovforslaget økosystembasert forvaltning og «føre var » som viktige prinsipper. Vi innfører derfor også et forvaltningsprinsipp i havressursloven. Det er et prinsipp som pålegger myndighetene jevnlig å vurdere hva slags forvaltningstiltak som er nødvendige for å sikre en bærekraftig forvaltning. Fiske vil være tillatt inntil det blir innført reguleringer, men myndighetene pålegges en klarere plikt enn i dag til å vurdere tilstanden til de ulike bestandene. Disse vurderingene kan lede til at flere fiskerier blir kvoteregulerte. Det er viktig at forvaltningens plikt til å foreta slike vurderinger kommer klart fram i loven. Lovforslaget slår fast at de viltlevende marine ressurser ligger til fellesskapet i Norge og skal forvaltes til beste for fellesskapet. En annen viktig nyvinning ved lovforslaget er at det omfatter genetisk materiale som tilhører viltlevende marine ressurser. Funn og utnyttelse av genetisk materiale kan gi betydelige gevinster basert på ressurser som tilhører fellesskapet. Det er derfor svært viktig at vi nå får en lov som gir hjemmel til at staten kan sikre seg en godtgjørelse ved utnytting av norsk marint genetisk materiale. Så vil det være en utfordring å utrede hvordan slike regler skal innrettes. I et slikt arbeid er det viktig å finne fram til en strategi for utnytting av marine genressurser som Norge er tjent med. Når det gjelder reglene om ressurskontroll, er disse gjennomgått og modernisert. Flere viktige regler er kommet til som bl.a. hjemler for sporing, merking og mottakerregistrering. Samlet sett styrkes regelverket i kampen mot ulovlig fiske. Den nye havressursloven vil bli et godt og viktig verktøy i utnyttelsen av havets ressurser, og for å tenne «lys i husan ». Den vil være et moderne og oppdatert verktøy for å befeste vår posisjon som verdens beste fiskeriforvaltere.
Det blir replikkordskifte.
Jeg kunne ha startet min replikk med å snakke om Kystvakten og ressursene, men jeg er redd spørsmålet blir det samme som jeg har stilt tidligere, og svaret ville vel også blitt det samme. Så jeg skal ikke gjøre det. Jeg skal ta utgangspunkt i det et mindretall i komiteen er opptatt av, nemlig at offentlige myndigheter skal gjennomføre kontrolloppgaver. Man er skeptisk til at monopolorganisasjoner som fiskesalgslagene gis denne myndigheten, og flere har på høringene påpekt det uheldige ved det. Vi kjenner jo alle til problematikken rundt dette med fangstdagbok, som fungerer dårlig som verktøy. Vil statsråden på denne bakgrunn, og med den motstanden som systemet med fangstdagboken nå møter, foreta en gjennomgang av dagens regelverk vedrørende fangstdagbok med sikte på en forenkling som er mer hensiktsmessig også for næringen?
For det første har denne regjeringen styrket bevilgningene til Kystvakten og også til Fiskeridirektoratet for å drive kontrollvirksomhet, så det må ikke her levnes et bilde av at Regjeringen har sviktet sine oppgaver på det området. Så er det selvfølgelig et mål at både regelverket og ressurskontrollen skal være så god og så effektiv som mulig, og der har salgslagene en veldig viktig rolle. Hvis de oppgavene som salgslagene i dag gjør på vegne av fellesskapet, skulle utføres av f.eks. Fiskeridirektoratet, ville det bety at vi måtte bruke betydelig med offentlige midler der. Det er penger som vi i dag i stedet kan bruke på f.eks. kystvakt. Så det å bruke salgslagene er effektiv ressursbruk, og jeg oppfatter også at det er et system som har legitimitet både i næringen og langs kysten for øvrig. Når det gjelder fangstdagboken, er det min holdning at den skal vi holde fast på. Så må man jo løpende vurdere forenklinger.
Komiteen kommenterer en formulering på side 85 i proposisjonen, hvor det står at muligheten til å endre styrkeforholdet mellom ulike grupper er svært vid. Komiteen viser til at det er svært viktig at det er stabilitet og forutsigbarhet i fiskerinæringen, og sier at det bør være en målsetting at næringen selv skal medvirke til omforente fordelinger mellom gruppene. Man skriver videre at fordelingen av kvoter mellom gruppene må opprettholdes over tid. Er statsråden innforstått med de klare føringene som komiteen her gir når det gjelder kvotestabilitet? Og: Forstår statsråden hvorfor det er viktig å legge til rette for strukturtilpasning og langsiktig planlegging i kvotefordelingen?
Jeg er veldig opptatt av å sikre forutsigbarhet og stabilitet for fiskerinæringen. Det er også den linjen Regjeringen har hatt i hele den perioden vi så langt har vært i funksjon.
Saltvassfiskeloven hadde, som eg nemnde i innlegget mitt, ein heimel for om nødvendig å sikra søn- og helgedagsfreden på havet. Denne heimelen er ikkje vidareført i den nye loven. Mitt spørsmål er kort og godt då: Var det vurdert å vidareføra denne moglegheita for om nødvendig å sikra søn- og helgedagsfreden òg på havet? Viss det ikkje var vurdert, korfor vart det ikkje vurdert? Eg har lest meg til at i saltvassfiskeloven vert denne heimelen lite brukt, men likevel, det gjev ganske sterke signal om ein flytter ein heimel for noko, sjølv om han har vore lite brukt.
Selv om dette ikke eksplisitt er hjemlet i den nye havressursloven, så har Regjeringen fortsatt hjemmel gjennom reguleringsfullmakten til å fastsette både helgedagsfred og påskestopp. Vi kan også gå mer konkret til verks gjennom regulering om man ønsker det, og om så nekte notfiske på en bestemt art utenfor den og den kirken, hvis man mener at det er riktig. Så hjemmelen og fullmakten har vi fortsatt.
De fleste er generelt enige om at det må finnes sanksjoner i fiskeriforvaltningen som gjør at det lønner seg for fiskerne å opptre på lovlig vis. De rød-grønne partiene skriver i en merknad om administrativ inndragelse at sanksjonen i dagens regelverk vil «stå i forhold til overtredelsen ». Regjeringspartiene har tydeligvis liten kontakt med næringen og høyst begrenset oversikt over hvordan dagens regelverk faktisk praktiseres. Det er nemlig slik at dersom en fisker ved et uhell overskrider grensen for volum fisk under minstemål, blir hele fangsten erklært ulovlig. Her vil små og totalt uforskyldte uhell kunne medføre inndragning av verdier som overstiger de fleste bøter man ellers får for straffbare forhold i dette samfunnet. Fiskaren skriver 25. februar om hvordan fisker Marvin Dragsnes får inndratt hele fangsten, verdt mer enn 100 000 kr, som følge av at det var 330 kg for mye sild under minstemål i en fangst på 63 450 kg sild. Ser ikke statsråden at dette sanksjonsregelverket kan virke urimelig?
Generelt vil jeg si at vi gjennom denne loven har avkriminalisert en del mindre forseelser. Man vil bl.a. nå bruke overtredelsesgebyr i saker som før har blitt politianmeldt og havnet i rettssystemet. Det mener jeg er en god ordning både for ressurskontrollen og for næringen. Når det gjelder inndragning av fangst som er utover kvoten eller under minstemål, er jo det en inndragning som skjer automatisk uten at man tar stilling til skyldspørsmålet. Det å innrette dette på den måten som representanten Torbjørn Hansen foreslår, mener jeg vil føre til mer byråkrati og et mer komplisert regelverk rundt dette. Det kan i siste instans føre til at fiskere får rabatt for å fiske over kvoten.
Under høyringane til denne saka kom det fram nærmast eit slags naudrop frå Fiskarlaget om at ein måtte sjå nærmare på ordninga med fangstdagbok. Slik det vart framstilt i høyringane, vert ordninga praktisert på ein rimeleg byråkratisk og firkanta måte, der forgløymingar rett og slett vert kriminaliserte. Mitt spørsmål til statsråden er: Når ein ikkje valde å sjå heilt vekk frå fangstdagboka, kvifor såg ein ikkje på om ein kunne gjera praktiseringa meir smidig og raus? Måten ein praktiserer fangstdagboka på, vert tydeleg oppfatta som firkanta og byråkratisk, og det tener ikkje nokon si interesse slik ho fungerer i dag.
For det første vil jeg si at fangstdagboka er et svært viktig verktøy i ressurskontrollen, så jeg er veldig for at vi skal beholde den. Når det gjelder den type forseelser som representanten her omtaler, er det nettopp et område der loven åpner for å bruke lovbrottsgebyr i stedet for politianmeldelse og eventuelle runder i rettssystemet, som vi har sett tilfeller av tidligere. Dette området jobber man med å forenkle, og innrapportering kan bl.a. gjøres elektronisk.
Replikkordskiftet er over. Dei talarane som heretter får ordet, får ei taletid på inntil 3 minutt.
Fem minutter ble veldig lite, så jeg tillater meg å ta opp igjen tråden der jeg slapp tidligere. En samlet komite viser til at forslaget til § 15 innfører en generell ilandføringsplikt for fisk. Komiteen forutsetter at en unntaksforskrift er på plass ved lovens ikrafttredelse, og at denne fastsettes i dialog med næringen. En samlet komite mener også at det er viktig at man ved utformingen av bifangstregler skaper tilstrekkelig forutberegnelighet for næringen og tar hensyn til at det i praksis skal kunne utøves et naturlig fiske. Samtidig innser komiteen at det i enkelte tilfeller kan være nødvendig å forby all bifangst på grunn av bestandssituasjonen. Slike regler må derfor utformes i tett dialog med næringsorganisasjonene. Mindretallet fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, viser til at systemet med administrativ inndragning videreføres, og at det ikke innføres et krav til subjektiv skyld. Disse medlemmer mener det kan være gode grunner til en slik regel, men at det ikke bør være slik at inndragningen ikke står i forhold til overtredelsen. Det er særlig betenkelig at relativt små overskridelser av minstemålet kan medføre at hele fangsten inndras. Det må bli bedre sammenheng mellom overtredelsens alvorlighetsgrad og størrelsen på sanksjonen. På denne bakgrunn fremmer disse medlemmene følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det innføres en adgang til å bruke skjønn ved vedtaket om inndragningens omfang ved fangst i strid med minstemålsbestemmelsene, slik at full inndragning ikke benyttes der dette etter forholdene fremstår som urimelig. » I kapittel 8 viser en samlet komite, unntatt Fremskrittspartiet, til at loven styrker reglene om tilrettelegging for og gjennomføring av ressurskontroll. Flertallet legger til grunn at de viltlevende marine ressurser er fornybare, men ikke uutømmelige. Flertallet er enig i at det er nødvendig med nye og styrkede regler både i forhold til nasjonal ressurskontroll og for å bekjempe ulovlige, uregulerte og urapporterte fiskeriaktiviteter. Flertallet forutsetter at lovens kontrolltiltak står i forhold til de overtredelser som skal undersøkes, og at alminnelige rettssikkerhetsprinsipper følges. Føring av fangstdagbok i tilfeller der det er pliktig innmelding av fangst, framstår som unødvendig byråkratisk. Medlemmene fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre fremmer derfor følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen foreta en gjennomgang av dagens regler vedrørende fangstdagbok med sikte på forenklinger. » Komiteen viser også til at det innføres hjemmel til å pålegge tvangsmulkt, og at hjemmelen til å pålegge lovbrottsgebyr videreføres. Komiteen forutsetter at det gis klare retningslinjer for hvilke sanksjonsformer som skal benyttes i de enkelte tilfeller. Mindretallet, Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, mener at Regjeringen åpner for en svært vid adgang til å endre styrkeforholdet mellom gruppene ...
Presidenten vil minne om at saksordføraren kan få så mange treminutts innlegg som ho ønskjer.
Siden spørsmålet om bruk av skjønn ved administrativ inndragning av fangst kom opp igjen, vil jeg gjerne komme med noen presiseringer i forhold til dette. Systemet med administrativ inndragning av fangst er ikke en straff eller en straffereaksjon. En fangst som en fisker har fisket i strid med regelverket, har vedkommende ikke krav på å få beholde. Slik fangst blir dermed inndratt på objektivt grunnlag, uten noen vurdering av skyld eller andre forhold. Dette er en grunnleggende del av det norske reguleringssystemet. Det gjør det bl.a. mulig å ha en ilandføringsplikt også for ulovlig fanget fisk. Fisken blir ført i land. Den blir registrert og utnyttet, mens fiskeren ikke får gevinsten fra fisket i strid med bestemmelser i eller i medhold av loven. Så lenge inndragningen begrenses til den delen av fangsten som er ulovlig, vil inndragningen også stå i forhold til overtredelsen. Innføring av en adgang til å bruke skjønn ved administrativ inndragning av fangst kan være i strid med grunntanken om at fiskeren ikke skal få noen gevinst ved den ulovlige handlingen, og kan derfor representere en utfordring.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, sjå nedanfor]] Berit Brørby gjeninntok her presidentplassen.
Odelstinget skal votere i sakene nr. 1 og 2.
Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten antar at Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre også her vil stemme imot. - Det nikkes.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Elisabeth Røbekk Nørve på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre forslag nr. 3, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 4, fra Ingebrigt S. Sørfonn på vegne av Kristelig Folkeparti Forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det innføres en adgang til å bruke skjønn ved vedtaket om inndragningens omfang ved fangst i strid med minstemålsbestemmelsene, slik at full inndragning ikke benyttes der dette etter forholdene fremstår som urimelig. » Forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en gjennomgang av dagens regler vedrørende fangstdagbok med sikte på forenklinger. » Forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen stanse nedbyggingen av Kystvakta. » Disse forslagene blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget. Presidenten vil starte med å votere over forslag nr. 4, fra Kristelig Folkeparti. Forslaget lyder:
Det voteres først over § 11 tredje ledd under kapittel 3, Fangstmengd og kvotar. Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har varslet at de vil stemme imot. Deretter voteres det over resten av kapittel 3 samt alle de øvrige kapitlene i komiteens innstilling.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Ber noen om ordet før møtet heves? - Møtet er hevet.