Representanten Olaug V. Bollestad vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Hans Olav Syversen, Ketil Kjenseth, Trine Skei Grande og meg selv vil jeg legge fram et representantforslag om ekstern ekspertvurdering og framleggelse av en plan om den videre omstillingen i hovedstadsprosessen i Helse Sør-Øst.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsminister Erna Solberg vil møte til muntlig spørretime. Statsministeren er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter med første hovedspørsmål, fra representanten Jens Stoltenberg.
Siden dette er den siste spørretimen før jul, vil jeg gjerne benytte anledningen til å ønske statsminister Erna Solberg og regjeringen en riktig god jul. Jeg håper de får en fin ferie og mange fine gaver. Regjeringen har sittet i to måneder, og vi forstår alle at det ikke er alt den har rukket, men på noen områder har den likevel greid å legge om kursen – legge om kursen i en annen retning enn det den forrige regjeringen sto for. Ett av de områdene er barnehagepolitikken. I disse dager mottar vi alle mange julekort. Foreldre med barn i barnehage mottar også melding om at barnehageprisen går opp med omtrent 500 kr neste år. Det er kanskje ikke et veldig dramatisk beløp, men det er altså likevel første gang på veldig mange år at barnehageprisen går opp og ikke ned. Fra 2005 til 2013 var det en betydelig nedgang i realprisen. Nå går barnehageprisene opp for første gang på mange år, så det er en ny kurs. Mer alvorlig er det kanskje at summen av at det ikke blir flere opptak i barnehagene, og av at det blir dyrere å ha barn i barnehage, er at regjeringen selv anslår at det blir 7 000 færre barn i barnehage sammenlignet med den forrige regjeringens opplegg, og at antallet barn i barnehage, for første gang på svært mange år, går ned fra et år til et annet. Vi mener at barnehager er bra for barna, bra for likestillingen, bra for integreringen og ikke minst viktig for at de som sliter med å lære norsk, får et godt grunnlag før de skal begynne på skolen. Færre og dyrere barnehager er ikke noe som kommer rent tilfeldig. Det er et resultat av politiske valg denne regjeringen gjør. Mitt spørsmål til statsministeren er: Er hun fornøyd med at det nå blir 7 000 færre barn i barnehage, og at barnehageprisene, for første gang på svært mange år, går opp?
Jeg er fornøyd med at denne regjeringen har gjort tydelige og klare prioriteringer, bl.a. med hensyn til barn. Å sørge for at barn får den beste kunnskapsstarten de kan få, dreier seg om å prioritere penger til skole. Nå har vi i mange år prioritert mye penger til barnehager. Denne regjeringen prioriterer å satse på mer kunnskap i skolen, og det å sørge for at alle barn får den beste ballasten med seg til å mestre livet fremover, det er viktig. Derfor har vi gjort noen tydelige prioriteringer når det gjelder kunnskapssatsing i dette budsjettet, og det betyr at det er andre områder vi ikke prioriterer så mye til. I tillegg sørger vi for å løfte kvaliteten i barnehagene i årene fremover, for det er ikke bare et spørsmål om å oppbevare barn, det er også et spørsmål om å løfte kvaliteten på det tilbudet som barn får, når de går i barnehagen. Det kommer også til å bli prioritert av denne regjeringen fremover. Det vil være andre satsinger fra vår regjering, Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen i samarbeid med Kristelig Folkeparti og Venstre, enn det var under den rød-grønne regjeringen. Og kanskje nettopp på kunnskapsområdet – hva vi synes er viktigst at norske barn opplever – er det en forskjell. Vi gjør det vi har sagt i mange år. Nå skal altså kunnskapen, læreren, være i fokus, ikke alle andre ting. Det betyr at det vil være områder som blir nedprioritert. Det andre vi gjør, som vi også har sagt, er å bidra til valgfrihet for familiene. Det betyr at vi gjør endringer, bl.a. i samarbeid med partier på Stortinget, når det gjelder kontantstøtten. Det har den effekten at det anslås at det blir litt færre barnehageplasser, eller ønsker om barnehageplasser, fordi flere familier gjør et verdivalg, hvor de ønsker at én i familien er helt eller delvis hjemme, fordi de får større økonomisk handlerom. Det mener jeg at vårt samfunn har råd til. Jeg mener at vårt samfunn også tjener på at familiene får lov å gjøre de verdivalgene de synes passer til sin familie.
Jeg merket meg at statsministeren ikke svarte på spørsmålet, nemlig om hun var fornøyd med at det nå blir 7 000 færre barn i barnehage, og at alle foreldre må betale mer for å ha barn i barnehage. Jeg mener det svekker kunnskapen i samfunnet. Det svekker kvaliteten i samfunnet at 7 000 barn, kanskje de barna som trenger barnehageplass aller mest, nå ikke kommer til å gå i barnehage. Det gir dem et dårligere grunnlag for å starte på skolen. Regjeringen gjør én tydelig prioritering i budsjettet, og det er å bruke 4 mrd. oljekroner mer – 4 mrd. kr mer på skattekutt. Det er den tydeligste prioriteringen i budsjettet. Det hadde vært fullt mulig å finansiere både billigere barnehager og flere barnehager dersom man hadde latt være å prioritere mange milliarder til lavere skatt. Kvalitet i barnehagen: Vi økte den innsatsen fra 10 mill. kr til 160 mill. kr. Antallet ansatte med utdanning har økt betydelig i barnehagene, så kvalitet har vi satset på. Men det er helt meningsløst å sette opp en motsetning mellom det å satse på kvalitet og antallet barn i barnehage. Jeg gjentar spørsmålet: Er statsministeren fornøyd med at det blir 7 000 færre barn i barnehagene?
Jeg er for at vi skal bygge ut flere barnehager. Jeg er for at familier skal få et reelt valg til å prioritere selv om de ønsker barnehageplass, eller om de ønsker å være litt lenger hjemme og ha muligheten til en tettere familiemessig oppfølging av barna. Det oppfatter jeg som et verdivalg som jeg synes det er opptil hver enkelt familie å ta. En av grunnene til denne endringen er at det i budsjettet rett og slett er et anslag som gjøres på bakgrunn av de endringene vi gjør, hvor det faktisk vil være litt flere barn som blir hjemme fordi familien får råd til å være hjemme. I politikk er alt prioriteringer. Det går ikke an å separere ut og snakke bare om barnehager. Vi har gjort noen prioriteringer, og prioriteringene våre er på kunnskapsområdet, det er å få ned helsekøene, det er å sørge for å bygge flere veier, og det er å sørge for å få mer konkurransekraft. Det innebærer også å gjøre endringer innenfor skatteopplegget. Vi gjør det vi lovet. Vi følger våre prioriteringer. Ja, de er annerledes enn den forrige regjeringens prioriteringer.
Første oppfølgingsspørsmål er fra Rigmor Aasrud.
Statsministeren sa i sitt svar at regjeringspartiene gjør det de har lovet. Selv om verken Høyre, Venstre eller Kristelig Folkeparti sto bak barnehageforliket i 2002, la det grunnlaget for en massiv utbygging av barnehager og en innføring av en makspris som veldig mange foreldre har satt pris på. Nå brytes den avtalen, og prisene øker. Den skatteletten som en vanlig familie nå får, dekker akkurat opp for den økte barnehageprisen som regjeringen Solberg har vedtatt, mens en med 2 mill. kr i inntekt får hele barnehageregningen dekket av skatteletten. Hvor er den sosiale profilen i dette?
Historiefremstillingen til Arbeiderpartiet er nok kanskje litt feil. SV og Fremskrittspartiet tok initiativet til et barnehageforlik. Barnehageforliket ble til slutt fremforhandlet, og alle partier på Stortinget sto bak det. Arbeiderpartiet var ikke initiativtaker til et barnehageforlik. De var med da også alle andre gikk inn i diskusjonen om hvordan vi skulle få det til. Vi hadde ikke en diskusjon om vi skulle ha full barnehagedekning. Det var alle enige om. Det vedtaket er faktisk fattet i Stortinget før jeg kom hit, og det begynner å bli lenge siden. Våren 1989 var det enighet i Stortinget om full barnehagedekning. Det som var diskusjonen, var om vi på det tidspunktet skulle prioritere lavere barnehagepriser før vi hadde fått full barnehagedekning. Men så er det sånn at vi har gjort noen andre prioriteringer, og det som virkelig er det sosiale i vårt budsjett, er at vi øker kapasiteten til rusbehandling. Vi sørger for at de mest sårbare barna opplever at foreldrene deres får behandling, og at de dermed får en sikrere barndom. Det synes jeg er en reell, god prioritet – da treffer vi de absolutt svakeste barna.
Hans Olav Syversen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg håper virkelig ikke det er en form for ny praksis at man går fra talerstolen hvis man ikke er tilfreds med det svaret som blir gitt. Jeg synes det er riktig som statsministeren sier, at vi skal prioritere dem som trenger det mest. Det som bl.a. var problemet med maksprisen, var at familiene med dårligst råd fikk en dyrere barnehageplass, mens de som hadde mest å rutte med, faktisk fikk det største prisnedslaget. I den budsjettavtalen regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti og Venstre har inngått, står det at vi skal se på akkurat det spørsmålet: Hvordan sikre lavere barnehagetakster for dem med dårligst råd? Hvordan ser regjeringen på oppfølgingen av det?
Jeg er helt enig i at når det gjelder fordelingsperspektivet i diskusjonen om hva slags støtte vi gir, er nok bildet et helt annet enn at maksprisen var det som ga god fordeling. Selv om man måtte være uenig i kontantstøtte, må man f.eks. innrømme at kontantstøtte er mer målrettet fordelingspolitikk enn f.eks. barnehageplass i utgangspunktet er. Jeg mener at det er viktig med valgfrihet mellom dem uansett. Det er viktig at vi også ser på nedsiden av det som skjedde da vi innførte makspris. I veldig mange kommuner betød det at det ble ens pris for alle barnehageplasser, og at mange med lavere satser, fikk høyere priser. Derfor er regjeringen enig med Kristelig Folkeparti og Venstre i at vi skal innføre et regelverk for differensiert barnehagepris. Så må vi finne rom for det i budsjettet, for det betyr at vi må kompensere kommunene for de tapte inntektene som følger av å innføre et differensiert regelverk, og en rettighet til differensierte barnehagepriser – med målsetting om at de med svakest økonomi, faktisk skal få bedre mulighet til å kunne betale for en barnehageplass.
Trygve Slagsvold Vedum – til oppfølgingsspørsmål.
Høyre gikk til valg på slagordet «Nye ideer, bedre løsninger». I budsjettet ble det dyrere barnehage for alle, også for dem med lavere inntekter, og satsingen på to årlige opptak ble fjernet. Er dyrere barnehage og mindre fleksibilitet når man skal starte å bruke barnehage, noe statsministeren definerer som nye ideer og bedre løsninger?
Nei, vi har bedre løsninger enn det. Vi har sagt at vi skal jobbe for at kommunene får til et løpende opptak, men vi har også vært veldig tydelige i denne valgkampen på hva vi prioriterte, både de fire partiene som står bak regjeringen, og hver enkelt av oss. Det var et veldig tydelig budskap til velgerne – de har tross alt stemt på oss på grunnlag av det budskapet – at vi skulle prioritere kunnskapssatsing, at vi skulle prioritere å bygge mer og raskere innen vei og kollektivtrafikk, at vi skulle sørge for bedre konkurransekraft for norske bedrifter gjennom å redusere skattene, at vi skulle sørge for at sykehusene behandlet flere i Norge, og at vi skulle prioritere de svakeste. Det er ikke så rart at en regjering begynner med sine prioriteringer – det vi gikk til valg på, og ba om støtte til – så det har vi prioritert i det budsjettet som er vedtatt. Da betyr det at de prioriteringene som de rød-grønne politikerne gjorde i sitt budsjett, faktisk ikke var styrende for hvordan vi prioriterte, for vi har et løfte overfor våre velgere. Det innfrir vi hver dag, og det innfrir vi først, og det synes jeg det er viktig å gjøre som politiker.
Torgeir Knag Fylkesnes – til siste oppfølgingsspørsmål.
Barnehagefeltet er vel det feltet der det er størst forskjell mellom tiltaka regjeringa set inn, og den retorikken dei brukar. Barnehagane blei til slutt den store taparen i budsjettet – saman med studentane – 649 mill. kr blei kutta i barnehagane. Likevel køyrer regjeringa ein veldig offensiv retorikk, der dei går inn for løpande opptak, betre kvalitet osv., samtidig som dei kuttar. Eg har tidlegare stilt spørsmålet til Solberg, eg har stilt det til Sanner, som har ansvaret for kommunane, og til Røe Isaksen, som har ansvaret for barnehagane – og det er: Når får norske barn barnehageplass når dei treng det, utan at det går ut over talet på vaksne og pedagogar per barn eller rettane til dei tilsette?
Det er et spørsmål jeg ikke kan svare på, for det kommer vi til å komme tilbake til hvert eneste år. Vi skal bygge mer kapasitet. Det er utrolig viktig å huske at den forrige regjeringen ikke klarte å bygge nok kapasitet på, eller utdanne nok, førskolelærere eller satse på kvalitet i løpet av de siste åtte årene. Man var mest opptatt av utbyggingen. Vi er opptatt av at vi skal få både kvalitet og løpende opptak og få bygget ut barnehager, men vi er også opptatt av at vi har andre prioriteringer. Som jeg har gjentatt i mine tidligere svar: Vi har gått til valg på noen viktige områder, og de begynner regjeringen med. Jeg synes det er viktig, når velgerne har stemt på partier, at vi leverer på det vi har lovet velgerne at vi skal gjøre, og det blir førsteprioritet. Så er det ikke sånn at studentene ikke blir vinnere med vårt budsjett. De blir faktisk betydelig mer vinnere neste år: 2014 er første gang det har skjedd i noe budsjett at reguleringen har gått over den vanlige prisstigningen. Det betyr at studentene i 2014 får betydelig bedre økonomi med det vi la opp til, og det flertallet på Stortinget har vedtatt, enn det som var rød-grønn politikk.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
Eg kunne stilt oppfølgingsspørsmål til førre spørsmål òg, da eg er veldig opptatt av barnehageplassar for det neste året, men eg ønsker derimot å stille eit hovudspørsmål. No er me midt i julestria, og da er det veldig vanskeleg å vere lei seg for at me har søndagsopne butikkar. Men spørsmålet er: Ønsker me å ha det sånn heile året? Det norske folk seier ja til søndagsopne butikkar i julestria, men seier eit tydeleg nei til søndagsopne butikkar heile året – ja, det er berre 26 pst. i Dagbladets undersøking frå november som seier ja til det, og heile 58 pst. seier eit rungande nei. Eg trur òg at dei tilsette som no har førebudd seg på å jobbe søndagar i desember, er veldig glade for at det ikkje er sånn resten av året. I Danmark har innføring av søndagsopne butikkar ført både til ein konsentrasjon og til betydeleg nedlegging av nærbutikkar. Viss me summerer opp dette, ser me at det norske folk er imot søndagsopne butikkar, NHO er imot, Virke er imot, LO er imot, dei tilsette er imot, bransjen er imot, forbrukarane er imot, kostnadane for samfunnet vil auke, og me veit òg at me treng dei menneskelege ressursane på andre område framover. Så mitt spørsmål til statsministeren er: Vil regjeringa lytte til og ta med på råd dei mange som dette vedkjem, før regjeringa kjem til ein endeleg konklusjon?
Det var en interessant opplesning. Jeg tror vi kunne hatt den samme opplesningen på mange områder, over mange av de endringene vi har gjort tidligere – ikke minst det at fagbevegelsen og store deler av Stortinget var imot da vi liberaliserte arbeidstiden og lot butikkene ha åpent lenger. Men det er ingen som har funnet på å stenge dem igjen etterpå, og hvorfor det? Jo, fordi folk opplever at det er et gode de har fått. Hele den frihetsrevolusjonen som skjedde under Willoch-regjeringen, oppfattes som et gode. Men det var én mangel i opplesningen, og det var det faktum at velgerne ved valget stemte inn et flertall på Stortinget som var for søndagsåpne butikker. Det står i våre programmer. Vi har altså i utgangspunktet en endring som velgerne har stemt ja til i forbindelse med valget. Det teller for meg tungt – som det gjør på mange andre områder – hva man har lovet i en valgkamp. Så har vi sagt at vi skal ha en prosess sammen med partene. Vi har sagt at vi skal snakke om hvordan vi skal løse dette. Det er jo ikke slik at det ikke er mulig å mobilisere mer arbeidskraft til f.eks. søndagsåpne butikker. Det er fortsatt mange studenter og andre ungdommer som har et ønske om å jobbe mer. Men vi har sagt vi skal gå en runde med partene og diskutere hvordan vi skal gjennomføre dette. Personlig og på vegne av det flertallet som er blitt valgt på det programmet som har dette, mener jeg at alle de konserverende kreftene som alltid er imot endring, har en tendens til å bremse – og så opplever folk etterpå at det er et velferdsgode. Det er ulike modeller for dette. Man kan regulere slik at alle har lov til å ha åpent søndag, man kan gi kommunene mulighet til regulere slik at det er lov. Man opplever mange konflikter når det gjelder kommuner som ønsker å ha søndagsåpne butikker – særlig i sommerhalvåret – fordi de er turiststeder, men som av fylkesmennene defineres som ikke å være bare turiststeder. Derfor får de ikke ha åpent. Allerede med dagens lov er det en del grenseganger og utfordringer.
Eg vil takke for svaret. Eg er glad for at regjeringa vil køyre ein prosess med dei dette vedkjem. Men eg opplever nok at statsministeren på mange måtar allereie har bestemt seg. Det synest eg er sterkt beklageleg. Det eg synest er veldig spesielt, er at nettopp dette punktet har Solberg-regjeringa tatt inn i kapittelet om forenkling. Ein skriv svært godt om korleis ein skal effektivisere, korleis ein skal bruke ressursane til fellesskapet endå betre, og korleis ein skal redusere administrasjonskostnader og unødvendig byråkrati. Men me veit at viss me innfører søndagsopne butikkar, gir me næringslivet og butikkeigarane auka kostnader. Dei får altså auka kostnader – utan at dei får auka omsetnad. Eg ser fram til den dialogen regjeringa skal ha, og eg håpar at ho reelt sett går inn i problemstillinga.
Det er nå en gang slik at når partiene har vedtatt programmer, har de bestemt seg. Det er en del av partidemokratiet, når det har vært saker der partiet har tatt en beslutning. Vi skal under prosessen lytte til partene – for å få høre hvordan vi kan gjennomføre dette. Jeg har lyst til å si at dette kan bety flere kostnader for noen butikker og andre, men det kan også bety mer frihet for folk – mulighet til å gjøre noe annet, mulighet til å prioritere og å organisere hverdagen sin litt annerledes. Jeg er opptatt av at også den friheten er viktig. Jeg vet at f.eks. i Drammen, der man har jobbet mye for å få lov til dette, er det i bare én Brustad-bu over 1 000 handlende hver eneste søndag. Det tyder vel på at det er et behov hos folk der ute å få lov til å gå og handle på en søndag.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Geir Jørgen Bekkevold.
Folk kan få frihet til å gjøre ting på en litt annerledes måte. I dag er ikke søndag en hverdag – søndag er en litt annerledes dag for de fleste. Det vil mange av oss mene har en verdi i seg selv. Mange av oss vil mene at det er et gode for alle å ha en annerledes dag samtidig – at det er godt for familielivet, og at det er godt for folkehelsen. I hvilken grad er statsministeren betenkt over at dette vil kunne endre seg for veldig mange av oss hvis det blir søndagsåpne butikker, slik man tar til orde for i regjeringsplattformen?
Jeg er enig i at alle har godt av å ha en hviledag, en fridag. Spørsmålet er om alle trenger å ha det den samme dagen – om dette er noe som hver enkelt familie kan avgjøre. En tredjedel av alle kvinnene i Norge jobber utenom normalarbeidsdagen. Veldig mange i vårt samfunn jobber søndag, jobber lørdag. Det er veldig mange som allerede i dag er i yrker hvor man ikke har de samme fridagene. Dette har vel kanskje litt å gjøre med forskjellen mellom partiene når det gjelder tilliten til enkeltmennesket – hvem som skal beslutte ting i ens eget liv, og hvor mye samfunnsdesign man skal lage ut av disse spørsmålene. Jeg tror det fint går an å gå på tur på en lørdag. Jeg tror det fint går an å trekke pusten og kose seg med familien på en lørdag. For noen familier kan dette kanskje være like enkelt som på en søndag, for da skal mamma – og i noen tilfeller pappa – på jobb. Det er litt flere mammaer enn pappaer som er på jobb på søndager. Denne friheten bør familiene selv ha.
Trond Giske – til oppfølgingsspørsmål.
Solberg har lagt seg til en veldig interessant måte å svare både Fylkesnes, Stoltenberg og Hareide på når hun blir utfordret – enten det gjelder mindre barnehageutbygging, dyrere barnehager eller søndagsåpent: Vi har flertall. Vi vant valget. Det er derfor vi gjør det. Det er bedre å gå inn i substansen og svare på det Hareide spør om. Næringslivaktørene frykter at de blir tvunget til å ha åpent på søndag – fordi andre har det – at de vil tjene mindre, og at de vil få større kostnader. Dette er et produktivitetsnedsettende forslag. Familier frykter at de blir tvunget til å jobbe. Man mister friheten til å være sammen med familie, ektefelle eller kjæreste på søndager. Folk mister friheten til å ha søndagen som en annerledes dag, en dag da man slipper kjøpefesten, en dag da man kan bruke sentrum, byene, på en annen måte enn resten av uken. Er det bare ideologisk prinsipprytteri som gjør at Høyre går videre med et forslag der man reduserer produktiviteten, tar bort friheten til å være sammen med familien, ødelegger søndagen som en fredelig dag og bryter med Norges kulturarv og historie?
Til et parti som bruker mye tid på å si at denne regjeringen ikke leverer det den lovet, kan det kanskje være lurt at vi av og til svarer at vi leverer akkurat det vi lovet. Det at jeg svarte Jens Stoltenberg slik jeg gjorde, var fordi påfallende få spørsmål har handlet om hva vi lovet, og hva som var viktige saker i valgkampen, i forhold til områder der de rød-grønne har hatt løfter – løfter som vi ikke er imot, men som ikke har så høy prioritet. Derfor synes jeg det er helt relevant å svare med at vi gjør det vi lovet, vi gjør det vi sa til velgerne på forhånd. På den annen side må jeg si at jeg mener ikke at jeg mister frihet om andre får en annen frihet. Jeg mener ikke at frihetsbegrepet må defineres ovenfra og ned, og at alle andre må gjøre slik som jeg har prioritert. Jeg skjønner at det er en grunnleggende forskjell mellom rød-grønn politikk – Arbeiderpartiet – og en Høyre–Fremskrittsparti-politikk. Vi tror at det går an å ha en annerledes dag, selv om andre har lyst til å handle dagligvarer den dagen.
Per Olaf Lundteigen – til oppfølgingsspørsmål.
Det er sterkt å høre at statsministeren ganske sterkt argumenterer for at alle dager skal bli ganske like – det skal ikke lenger være forskjell på søndager og hverdager. Det kalles samfunnsdesign, at vi er imot endring, at det leses opp argumenter mekanisk. Det er sterkt å høre sånt – det er tross alt 370 000 personer som er ansatt direkte i varehandelen. Det er mange som er ansatt i tilknyttede næringer. Dette omfatter altså svært mange hundre tusen menneskers hverdag og familieliv. Det er mange vanlige, praktisk flinke kvinnelige arbeidsmaur i varehandelen. Bør vi ikke behandle dem som arbeider i varehandelen, som andre bransjer – ikke ta vekk søndagsfri når det er ønskelig fra regjeringas side?
Jeg mener det er helt reelt at det må være en diskusjon om det som er arbeidstakerrettigheter og -spørsmål, og om det som er vanlige forbruker- og innbyggerspørsmål. Derfor har vi sagt vi skal ha en runde med partene om hvordan vi gjennomfører søndagsåpne butikker – på hvilke måter vi kan gjøre det. Det endrer ikke på rettighetene i henhold til arbeidsmiljøloven. Det endrer ikke på arbeidstidsbestemmelsene på noe som helst område. Og det vil sannsynligvis aggregere flere jobber til personer som i dag kan jobbe deltid, og som ønsker å jobbe deltid, f.eks. studenter og andre. Når jeg hører mange av argumentene, minner de meg veldig mye om de argumentene vi ble møtt med på 1980- tallet, da vi utvidet åpningstidene, fra det at alle butikkene stengte kl. 16.30/17.00 på vanlige dager, og til at de fikk lov til å ha åpent til kl. 19 – kanskje til kl. 20 – på torsdager. Dette var også da en utfordring for familielivet til de ansatte og andre. Men det er ingen i dag som vil reversere denne ordningen – de ser at den har gitt mer frihet.
Karin Andersen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg er enig med statsministeren i at det fint går an å gå på tur på en mandag. Men det er veldig vanskelig å handle i butikken hvis den er nedlagt. Det vi opplever nå, er at store butikkjeder sier at hvis de ikke får slå seg sammen, blir butikker nedlagt. Når regjeringen sier de skal innføre søndagsåpne butikker, sier handelsnæringen at da må vi stenge butikker, fordi regnestykket ikke går opp. De får høyere utgifter, men det er veldig lite som tyder på at folk da kommer til å kjøpe flere kålhoder, brød og erter på boks. Det betyr at lønnsomheten går ned, og at butikkdøden øker. Da er det et paradoks at denne regjeringen f.eks. vil innføre postdirektivet, der posten ikke engang skal gå ut på lørdager, men man skal innføre søndagsåpne butikker, som gjør at friheten til å kunne gå og handle på butikken, faktisk blir mindre, fordi mange butikker vil bli nedlagt. Er det regjeringens mål?
Om man skal ha postomdeling på lørdager, er et rent nasjonalt spørsmål innenfor postdirektivet. Det er et spørsmål om hvor mye penger vi vil bruke på å subsidiere at regningene også sendes i postkassen på lørdager, ikke bare fem andre dager i uken. Det er ikke sånn at postdirektivet medfører noe annet. Hovedutfordringen vår med dette er at folk sender så utrolig mye mindre post. Man bruker e-post og sms-er og alt annet for å gi beskjeder, og brev er blitt et særsyn. Det er altså ikke relevant som sammenligning, synes jeg, når det gjelder dette spørsmålet. Om det blir nedleggelse av butikker, får vi se. Det er avhengig av hvilken regulering vi har fremover. Det er fullt mulig for butikker bare å ha åpent seks dager i uken hvis det er det som er lønnsomt for de butikkene. Hvis man mener at folk vil prioritere ikke å handle så mye på søndager, vil de heller ikke gå glipp av så mye handel ved det. Det er opp til hver enkelt butikk å vurdere om det er noe de ønsker å utnytte. Det er ikke påbud om åpningstider, det er mulighet for åpningstider i Norge.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
På den halvårlige pressekonferansen i går advarte statsministeren, ifølge Dagens Næringsliv, om at vi kan være på vei mot en periode med lavere vekst. Da er det et paradoks at høstens budsjettbehandling så langt har bydd på urovekkende signal fra regjeringen når det gjelder fastlandsindustrien. Heldigvis ble forslaget om endringer i CO2-kompensasjon og permitteringsregelverk reversert i forliket med Venstre og Kristelig Folkeparti, men likevel gjenstår mange betydelige kutt i viktige tiltak overfor fastlandsindustri som skogindustrien, næringsmiddelindustrien, fiskeriene, hvitfiskindustrien, det distriktsbaserte reiselivet og næringslivet i distriktene, gjennom de regionale utviklingsmidlene. Fastlandsindustrien er viktig. Den sysselsetter titusenvis av arbeidstakere over hele landet. På bakgrunn av det er det også grunn til å spørre om hva som vil være regjeringens næringspolitiske kurs framover, og om regjeringen ser det som viktig med aktive og målrettede tiltak overfor fastlandsindustrien.
Det budsjettet denne regjeringen la frem for Stortinget, varslet et betydelig taktskifte for de tingene som bidrar til at norsk industri og norsk næringsliv blir mer konkurransedyktig i årene som kommer. Det gjorde vi på de områdene som må være det viktigste fremover; innovasjon og nyskaping. Derfor økte vi også midlene knyttet til innovasjonsprogrammene for å sørge for at norsk næringsliv i fremtiden blir mer konkurransedyktig. Derfor sørget vi for å ta grep på de to store områdene som medfører særnorske utgifter, f.eks. ved å bevilge mer penger til vei- og samferdselsinvesteringer. Det bidrar til lavere kostnader. For store deler av vareproduserende norsk industri er transportkostnadene blant de områdene som medfører økte utgifter for bedriftene. I tillegg vet vi at den særnorske skatten på nasjonalt, norsk eierskap bidrar til å forvitre og endre norsk eierskap og gjøre det dyrere at en nordmann eier en bedrift. Det vi vet av tidligere rapporter, er at norsk privat eierskap er mer langsiktig også gjennom vanskelige tider enn det kvartalskapitalismen er. Derfor mener jeg det er viktig at vi har et skattesystem som ikke stimulerer kvartalskapitalismen, men som derimot sikrer oss at nasjonalt, langsiktig eierskap er en del av miksen av eierskap i Norge. Derfor bidrar våre endringer i skattesystemet til å gjøre det. Det finnes mange enkeltprogrammer, hvor noen har effekt, mens andre ikke har så god effekt. Våre store grep går nettopp på mer konkurransekraft, det går på å sørge for at Fastlands-Norges industri og næringsliv kan møte en fremtid med mer konkurransedyktighet.
Jeg takker for svaret. Det var i og for seg ikke så overraskende. Regjeringens samferdselssatsing har vært betydelig oversolgt. I mitt fylke, Nord-Trøndelag, vil bare reduksjonen i regionale utviklingsmidler til næringslivet utgjøre 30 mill. kr i kutt. Økningen i fylkesveier utgjør 7 mill. kr. Det er et betydelig minusregnskap for en god del fylker. Når det så gjelder skatt og skattesystem, ser jeg jo at regjeringen er opptatt av det, men spørsmålet mitt var egentlig om regjeringen også er opptatt av en aktiv og målrettet næringspolitikk. Er en også opptatt av at den delen av fastlandsindustrien som sysselsetter titusenvis av mennesker, særlig ute i distriktene, også skal ha gode og målrettede ordninger, slik vi har sett at den rød-grønne regjeringen f.eks. foreslo overfor skogindustrien i vår, som også er viktig for bl.a. næringsmiddelindustri, marine næringer og også landbruket? Det var spørsmålet. Ser ikke statsministeren at hun i en – muligens – krevende økonomisk periode, særlig overfor distriktsnæringene, burde satse mer og ikke mindre på de viktige delene av fastlandsindustrien?
Denne regjeringen satser også på målrettede virkemidler, men vi satser mer enn det. Det er viktig å satse på de virkemidlene som ikke bare er til eksisterende industri, men også til de nye ideene, de nye miljøene, der hvor nye produkter kan gå ut. Det er veldig viktig for norsk konkurranseevne i årene fremover at vi også har rom og midler knyttet til innovasjonsprogrammer som bidrar til å løfte de helt nye ideene. Den største utfordringen vår når det gjelder oljeavhengigheten, kommer til å være at nesten ingen næringer gir så stor avkastning for et samfunn som den typen naturressurshøstingsnæring som oljenæringen er. Det betyr at vi er nødt til også i fremtiden å ha – ved siden av gode rammebetingelser for dem vi har – ordninger som bidrar til at vi løfter oss på innovasjonskraften, slik at vi får enda bedre avkastning på eksisterende og på nye næringer i årene fremover. Derfor har vi valgt å prioritere mer på innovasjonsområdet og på forskningsområdet. Det er det vi ser er mest fremtidsrettet.
Da åpnes det for oppfølgingsspørsmål – først Trygve Slagsvold Vedum.
Skattelette har vært en viktig del av regjeringens forklaring på hvorfor det lar seg legitimere å redusere bevilgningene til fastlandsindustrien, som regjeringen foreslo. Men i regjeringens opplegg – som har blitt underkommunisert – ligger det direkte skatte- og avgiftsøkninger for industrien. Den industrien som var i vekst i fjor – den eneste industrien som var i vekst i fjor – næringsmiddelindustrien, ble pålagt økte gebyrer. Anleggsbransjen pålegges et historisk høyt hopp i dieselavgiften. På budsjettdagen var det stor jubel da man fjernet arveavgiften, men man har glemt å utrede konsekvensene – stortingsflertallet har vedtatt at man skal utrede konsekvensene nå i ettertid. Hvordan ser statsministeren på at man gjennom budsjettet har økt det direkte skatte- og avgiftspresset på store deler av norsk næringsliv?
I avtalen mellom Kristelig Folkeparti, Venstre og regjeringen har vi sagt at vi skal forsterke klimaforliket. Vi har sagt at vi skal sikre at vi også får til et skatteskifte mot et mer grønt skatteregime. Det innebærer bl.a. at en del av de større utslippspunktene i Norge kommer til å få større avgifter. Vi har økt mineraloljeavgiften i en strategi mot det som ligger i klimaforliket, at vi i 2020 faktisk skal fase ut f.eks. oljekjeler i Norge. Det er naturlig å øke insentivene tidlig slik at folk starter det arbeidet, og at vi ikke får en «brårunde» rundt 2020. Jeg skjønner at man ikke liker en del av inndekningsforslagene når det gjelder næringslivet, men det er en konsekvens av en politikk et bredt flertall i Stortinget er enige om, at vi skal forsterke klimaforliket. Da må vi faktisk også øke noen av de avgiftene som gir effekter for utslippene.
Else-May Botten – til oppfølgingsspørsmål.
Vi har fått signal om noen varsellamper fra næringslivet den siste tiden. Regjeringen har gjort klare og tydelige prioriteringer, sier statsministeren. Ja, i innstillingen fra næringskomiteen har vi i høst sett at regjeringspartiene har kuttet betydelig i virkemidler rettet mot næringer som reiseliv, fiskeri, jord- og skogbruk, som er viktige fastlandsnæringer, og sysselsetter mange. Ser statsministeren at disse kuttene kan være med på øke todelingen av norsk økonomi, og bidra til uforutsigbarhet og en passiv næringspolitikk? Jeg lurer også på om vi kan forvente oss en aktiv næringspolitikk, som tidligere spørsmålsstiller har spurt om, med målrettede tiltakspakker til næringer som trenger det framover, slik som Stoltenberg-regjeringen gjorde med verfts- og utstyrsleverandørindustrien, treindustrien og ikke minst vekstpakker?
Jeg er opptatt av at vi må klare å gjøre to ting på en gang. Det ene er at vi må sørge for at vi får gode rammebetingelser for norsk næringsliv for fremtiden. Vi er nødt til å passe på at næringspolitikken har et langsiktig generasjonsperspektiv, sånn at vi bevarer konkurransekraft, og at vi utvikler arbeidsplasser, som er trygge også for de neste generasjonene. Det har vi hatt en stor satsing på når det gjelder forskning, utvikling, til å få ned kostnadene – altså de virkemidlene jeg allerede har nevnt. Vi vil også ha en aktiv næringspolitikk, men det kan ikke være sånn at vi tror at vi løser fremtidens konkurransekraftproblemer med bare å ha selektive virkemidler for enkeltnæringer. Det er faktisk sånn at det viktigste vi gjør for fremtiden, er å sørge for at vi videreutvikler næringene innenfor forskning, kompetansebasisen, og at vi er med når de nye teknologiske paradigmeskiftene skjer. Det er derfor vi også har høy prioritet på den typen virkemidler. Det vil gjøre fiskerinæringen, treforedlingsindustrien og andre næringer mer robuste for fremtiden. Den forrige regjeringen valgte pakker, vi velger gode rammebetingelser.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Da Venstre gikk til valg på å få en ny borgerlig regjering, var en av hovedbegrunnelsene for det at vi trenger en mer offensiv miljø- og klimapolitikk. Vi har også en samarbeidsavtale med regjeringen, der vi sier at naturmangfoldloven ligger fast, i det ligger også intensjonene bak, og også at vi skal forsterke klimaforliket. Fra Venstres side var det litt overraskende da regjeringen la fram sin plattform, at klima og miljø ikke var en av de åtte hovedprioriteringsområdene for regjeringen. Nå legger vi likevel til grunn at vi skal forholde oss til hva regjeringen gjør, og ikke nødvendigvis hva den der har skrevet. Selv om vi har et godt miljøbudsjett for neste år, som er forhandlet fram i Stortinget, har regjeringens initiativ så langt når det gjelder klassisk miljøvern, stort sett vært at man har lagt til rette for et frislipp av snøscootere, det er signaler om at jordvern kan bli nedprioritert i tiden framover, og man har flyttet planavdelingen fra Miljøverndepartementet til Kommunaldepartementet. Alt dette er Venstre kritisk til. Når det gjelder klimatiltak, skal vi ha en forsterking av dem. Når det gjelder klimaforliket, skal vi fram mot 2020 redusere de norske utslippene med fem millioner tonn, dvs. ca. fire ganger Oslos samlede utslipp. Da blir mitt spørsmål til statsministeren: Hvilke nye tiltak ser statsministeren for seg at regjeringen skal gå inn for og legge fram for å redusere klimagassutslippene i Norge, ikke bare med fem millioner tonn, som klimaforliket sier, men en forsterking av dette fram mot 2020?
Vi kan ikke i detalj gjennomgå det nå. Vi har sagt at vi kommer tilbake til Stortinget med en gjennomgang av hvordan vi forsterker klimaforliket. Jeg mener at det vi har gjort i budsjettforliket med Venstre, har bidratt til at vi går lenger på det. Jeg mener at det vi ser av resultater f.eks. innenfor samferdselssektoren på persontrafikk, er lavere utslipp for øyeblikket. Det skyldes bl.a. at vi har veldig gode rammebetingelser for elbiler i Norge, som nå begynner å komme opp til diskusjon for det er blitt en fordelingspolitisk diskusjon rundt de nye, fine elbilene. Jeg mener vi må stå fast i disse spørsmålene. Vi må få lov til å jobbe gjennom det. For det første er det mange ting som ikke er gjennomført. Vi skal f.eks. fase ut oljekjeler innen 2020. Vi må ha en god strategi for å få det til. Vi skal ha bedre energieffektive bygg. Vi må ha en god strategi for å gjøre det. Det er vi enige om i dagens forlik. Så kommer vi tilbake med forslag som bidrar til å forsterke det. Innenfor samferdselssektoren er noe av det som er viktig, å sørge for at vi har en god plan for kollektivutbyggingen rundt de store byene. Jeg vet at jordvernspørsmålet alltid er vanskelig f.eks. knyttet til det. Det er en målstrid i Norge mellom å ta vare på jorden rundt de store byene og å bygge effektivt nær boområder med stor utbygging av kollektivtransport. Det dilemmaet står vi i hver dag, og en del av de omgjøringene som regjeringen har gjort når det gjelder jordvern, dreier seg nettopp om å få til utvikling av de store byene. Et av de byutviklingspremissene som er miljøvennlig, er nemlig å sørge for at det er lett å bygge ut et kollektivnett samtidig. Tar man f.eks. Akershus fylke, ser man at der hvor det er lov å bygge, er alle de stedene hvor det i dag ikke er kollektivløsninger. Det er et dilemma som gjør at vi er nødt til å tillate litt mer bygging noen steder, og å sørge for at vi får flere folk som velger kollektivtransport inn til jobb fremfor å reise med egen bil.
Jeg legger merke til at statsministeren viser til budsjettavtalen med Venstre og Kristelig Folkeparti når hun skal vise til de offensive klimapolitiske virkemidlene i neste års budsjett og ikke til regjeringens opprinnelige budsjett. Venstre skal definitivt ta ansvar også videre for å sørge for at vi får en offensiv klimapolitikk i Norge. Nå står regjeringen overfor en beslutning omkring elektrifisering av Utsirahøyden, inkludert Sverdrup-feltet. Uten elektrifisering innebærer dette en utslippsøkning på én million tonn. Da blir mitt spørsmål: Ser statsministeren i det hele tatt for seg at det skal være mulig å nå Norges ambisiøse klimamål uten å sikre at Utsirahøyden blir elektrifisert?
Vi er nødt til å se disse spørsmålene i sammenheng med hvordan nettet er utbygd, hva som blir alternative kilder andre steder og hva totalsummen blir også i forhold til det. Men vi jobber med utgangspunkt i at vi nå skal gjennomføre elektrifisering av Utsirahøyden. Det vil være et godt miljømessig bidrag. Så må vi få på plass alle de ulike premissene for hva det betyr i årene fremover sett i forhold til andre mål i klimapolitikken, og også at det skal bygges ut god nettkapasitet i for årene fremover. Så til dette om jeg ser det er mulig å nå målene. Hvis vi ikke klarer å få til dette, må vi selvfølgelig strekke andre mål. Men utgangspunktet for regjeringen er at dette skal vi følge opp, i tråd med det stortingsvedtaket som eksisterer.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Trine Skei Grande.
Det hviler et stort ansvar på denne regjeringa og på oss som skal lage budsjetter med denne regjeringa framover, håper jeg, for å ta langsiktige grep både for klimaet og det klassiske miljøvernet. Vi ser hvilke utfordringer vi kan stå overfor hvis vi ikke får snudd klimapolitikken. Det har vi sett gjennom værmeldingene om det som kommer innover vårt land i de siste månedene. Det er også viktig å ta vare på den klassiske naturen rundt oss. Rett før vi gikk inn her i dag, hadde en av de største barne- og ungdomsorganisasjonene i Norge, nemlig Den Norske Turistforenings ungdom, aksjon utenfor Stortinget. Vi har sett at nesten alle frivillige organisasjoner som jobber på naturfeltet, har engasjert seg sterkt mot regjeringa når det gjelder de såkalte forsøkene på snøscooter. Er dette å ta vare på norsk natur for framtidige generasjoner?
Ja, det mener jeg. Jeg mener at det å ta vare på norsk natur også er å la folk få oppleve den på litt andre måter. Dette oppfatter jeg som spørsmålet om alt vett er forvaltet i byråkratiet og på Stortinget, eller om det også forvaltes godt vett i kommunene. På det området pleier jeg og representanten Trine Skei Grande å være enige om at kommunene også har mye godt folkevett. Det dette forsøket dreier seg om, er faktisk å overføre myndigheten med hensyn til dette til kommunene, og at man får lov til å lage organiserte løyper etter de vanlige reguleringsmekanismene – plan- og bygningsloven gjelder – ikke frislipp rundt i fjellet, men at kommunene skal få lov til å fatte beslutninger om dette. Det er viktig for reiselivet en del steder. Vinterreiseliv kan i noen områder, som har mye sommerreiseliv, være med på å sørge for heltidsarbeidsplasser. Men samtidig er jeg helt sikker på at kommunene er i stand til å foreta den vurderingen like godt som det vi gjør, eller som det statlige byråkrater gjør.
Eva Kristin Hansen – til oppfølgingsspørsmål.
I likhet med representanten Elvestuen var jeg skuffet over at regjeringen ikke har funnet plass til klima blant sine åtte hovedsatsningsområder, og etter mitt syn er Sundvolden-erklæringen svak når det gjelder nye tiltak på klimafeltet. I tilleggsproposisjonen fra regjeringen så vi at man kuttet i mange viktige klimatiltak. Samtidig har vi en regjering som har varslet økt oljeutvinningstempo og økt tempo i samferdselsutbyggingen, og man valgte å gå imot den forrige regjeringens forslag om økt CO2-sats i avgiften på tyngre biler. Da er spørsmålet mitt til statsministeren – basert på summen av Sundvolden-erklæringen og regjeringens foreslåtte politikk så langt: Mener statsministeren at utslippene i Norge fortsatt vil gå ned, eller at de sannsynligvis vil gå opp, eller kan hun garantere at de faktisk vil gå ned?
Jeg mener at med de tiltakene vi har foreslått, vil utslippene gå ned. Jeg synes det er litt spesielt å bli kritisert av Arbeiderpartiet for at våre åtte satsingsforslag ikke inneholdt et særskilt forslag om miljø, for dette er overordnede forslag knyttet til enkelte reformer og områder vi skal jobbe med. Miljø og klima ligger som en grunnleggende tråd i verdigrunnlaget for denne regjeringen. Men jeg er litt forbauset over at Arbeiderpartiet har vært så høyt på banen for dette, for det må være en grunnleggende kritikk av Arbeiderpartiets eget program. I Arbeiderpartiets eget program for denne perioden satses det på fem områder. De står i begynnelsen av programmet, og ingen av dem er miljø- eller klimaspørsmål. Jeg ville ikke vært så høy og mørk som Arbeiderpartiet har vært i kritikken av Sundvolden-plattformen, når partiet selv ikke har prioritert klima og miljø som én av de fem viktigste utfordringene i neste periode.
Rigmor Andersen Eide – til oppfølgingsspørsmål.
Det er behov for et grønt skifte, som vi sier i samarbeidsavtalen. Derfor er Kristelig Folkeparti uenig når regjeringa i sitt innspill til EUs fremtidige klimapolitikk har tilrådd bare ett mål, nemlig om klimautslipp. Det er behov for et grønt skifte, og for å nå 2-gradersmålet mener vi det er avgjørende å ha flere mål, så vi ønsker derfor å inkludere et mål om fornybar energi og et om energieffektivisering. Regjeringa har som sagt bare gått inn for ett mål, og spørsmålet blir da: Hvilke konsekvenser vil dette få for klimasatsingen her hjemme, og er dette i tråd med et forsterket klimaforlik?
Jeg har forsøkt å finne ut hvorfor man er så opptatt av at man skal ha flere mål, når det overordnede målet er 2-gradersmålet. Det overordnede målet er at vi må sørge for at klimagassutslippene holdes i tråd med 2-gradersmålet. Det er det vi foreslår, og vi skal da ha fokus på hvilke utslipp vi har. Strategiene for å få ned utslippene innebærer bl.a. fornybarsatsing fordi det er viktig – særlig i Europa – for å få bremset opp på kullkraften og utslippene knyttet til det. Men jeg føler at denne debatten om hva som skal være mål, og om det skal være flere mål, er en diskusjon om hva som er målet, og hva som er strategien og virkemidlene for å nå det målet. Vi gamle sosialøkonomer pleier å si at det viktigste vi kan gjøre, er å sørge for å ha ett mål og ett virkemiddel for å nå det og ha fokus på dét. Skal vi nå 2-gradersmålet, må vi ha fokus på utslippene, og så må vi ha ulike strategier for å nå det målet.
Geir Pollestad – til oppfølgingsspørsmål.
Produksjon av fornybar energi er en viktig del av klimaløsningen. I regjeringsplattformen lover man kortere saksbehandlingstid for konsesjoner for fornybar kraft, og en lover at konsesjonsbehandling for små-, mikro- og minikraftverk skal overføres til kommunene. Olje- og energiministeren har lovet færre tilleggsutredninger. Mitt spørsmål er: Betyr dette at man ønsker å redusere terskelen for å få konsesjon for å bygge ut vannkraft, vindkraft og nett? Eller spurt på en annen måte: Kan flere utbyggere forvente å få ja på sin konsesjonssøknad med den nye regjeringen enn det som var tilfellet tidligere?
Først og fremst er dette en nedkorting av tid. Så vet vi at det som alltid vil være knutepunktet på disse områdene, er tilkoblingen til nettet. Men vi ønsker jo mest mulig innføring av denne typen kraft. Hvor lønnsomt det blir, vil jo være avhengig av det enkelte prosjekts egen lønnsomhet. Det vil også være viktig om det er kvalifisert til – eller får muligheten til å komme innenfor – grønne sertifikater, slik at man reelt sett kan få til investeringer på den måten. Men jeg mener at med kortere tid og med de endringene vi foreslår, vil også flere – fortutsatt at nettet der de skal bygge ut, har bærekraft for dette – få konsesjon.
Heikki Eidsvoll Holmås – til oppfølgingsspørsmål.
Hvis statsministeren hadde vist like stort engasjement for å ta vare på naturen, som hun gjør for å få åpne butikker om søndagen, hadde det vært håp her. Men med bakgrunn i den politikken regjeringen har ført, øyner jeg ikke det håpet. Vi ser hvordan jordvernet prioriteres, vi ser at det er varslet – blant annet i et intervju i VG før valget – at det skal åpnes for mer bygging i strandsonen, vi hørte olje- og energiministeren si at naturmangfoldloven og praktiseringen av den burde endres for å åpne for mindre vektlegging av natur, vi ser hvordan det er kuttet i opprydding etter gruver og åpnes for mer gruveutbygging, og vi ser hvordan 42 000 mennesker har underskrevet på å ta vare på naturen og sier nei til snøscooterkjøring, men her overkjører man dem isteden med det store forsøket som settes i gang. Spørsmålet mitt til statsministeren er: På hvilket område vil den nye regjeringen ivareta naturen på en bedre måte enn det den rød-grønne regjeringen gjorde?
Vi er opptatt av at vi skal nå målsettinger på flere områder samtidig, og noen ganger er det konflikt mellom spørsmål – f.eks. mellom det å nå klimamålsettingene våre og det å ha et veldig restriktivt jordvern rundt de store byene. Det er et dilemma som eksisterer. Noen av dem som i debatten sier at vi bør ta høyde for å satse mer på jordvernet f.eks. rundt Oslo, peker på at vi heller kan bygge i Marka. Det er dilemmaer hele tiden når det gjelder hvordan vi løser slike spørsmål. Vi har f.eks. sagt at en strategi som kan være aktuell når vi bygger på godt dyrkbar mark, fordi det er en naturlig forstørrelse av en større by, er bra klimapolitikk og gir bedre kollektivløsninger, er å finne erstatningsjord som kan opparbeides. Det er ting som vi vurderer fremover, for å sikre at totalmengden av områder vi kan produsere mat på, opprettholdes i Norge.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Det var avslørende at denne regjeringen ikke klarte å finne plass til vår tids viktigste utfordring – klima- og miljøspørsmålene – blant sine åtte viktigste satsingsområder. Og vi har fått bekreftet at det var grunn til å uroe seg over det ved å følge statsministerens dagsorden gjennom høsten. Det er blitt tydelig gjennom statsministerens ulike offentlige opptredener, både her i Stortinget og andre steder, at klima og miljø står svært lavt på dagsordenen til vår nye statsminister. Akkurat nå foregår det en avgjørende dragkamp i EU om rammeverket for klima og energi fram mot 2030. Den skal avgjøre hvor ambisiøse mål EU setter seg, og rammeverket for de virkemidlene EU velger å ta i bruk for å få ned klimautslippene. Hva EU bestemmer seg for, vil være avgjørende både for om det er mulig å få med flere land på en global, framtidig klimaavtale og for Norges evne til omstilling. For ambisiøse mål vil være med på å presse kvoteprisen oppover og dermed hjelpe oss til å omstille oss her i Norge. I et slikt bilde skulle man tro at Norge var et land som hadde interesse av en mest mulig ambisiøs posisjon. Men nei, nå har signalet kommet fra regjeringen om at en har tenkt å spille inn til kommisjonen i løpet av nær framtid: ingen støtte til de mest ambisiøse landene i EU når det gjelder høyest mulig mål om utslippskutt, og altså motstand mot kommisjonens forslag om at EU skal ha tre mål – ikke bare et CO2-mål, men et fornybarmål og et energieffektiviseringsmål. Er statsministeren bekvem med – etter en valgkamp der hun har lovet en mer offensiv klimapolitikk – gjennom disse innspillene til EU å plassere Norge solid i klimasinkenes leir i Europa?
Jeg er helt uenig i beskrivelsen av både hva som har vært min agenda og hva vi spiller inn overfor EU, som vi har konsultert og faktisk fått ganske bred tilslutning for i Europautvalget knyttet til EUs mål og utvikling av ny klimapolitikk frem til 2030. Jeg mener at det vi fremmer, er ambisiøst. Det vi har sagt, er at hovedveien og hovedmålet må være helt klart og tydelig: toprosentsmålet for verden, og at det er utslippene av CO2 som er det som må være styrende. Alt det andre er virkemidler på den veien. Fornybarsatsing er et virkemiddel og ikke et mål i seg selv, etter min mening. Det er et virkemiddel for å nå det som er viktig i klimapolitikken, nemlig at utslippene ikke blir større. Det er et veldig godt virkemiddel, og derfor er vi veldig for at det skal utvikles. Men vi synes det er litt rart at virkemidlene opphøyes til mål. Da er det nemlig veldig lett å nå målene for fornybarsatsing, men ikke nå målet, nemlig at vi sørger for at vi ikke går over toprosentsutslippene i verden. Det er det som er avgjørende for oss alle, spørsmålet om klimautslippene blir så store. Man kan altså oppleve at man når masse når det gjelder fornybar, men at det ikke går å nå det som hele klimadebatten dreier seg om, nemlig å forhindre CO2-utslippene. Derfor synes vi det er ryddigere. Det vi spiller inn, er en veldig tydelig innstramming i selve handelssystemet, eller kvotesystemet. Vi mener det er viktig, for det at vi har en lav kvotepris i Europa i dag, bidrar til at store sektorer som reguleres gjennom kvoter, ikke har de sterke incentivene for å satse på ny teknologi som bidrar til at utslippene blir mindre. Det er fortsatt et hovedgrep, det har vi vært enige om i klimaforliket at er et hovedgrep for store deler av også nasjonal politikk. Da må vi sørge for at EU, som bestemmer rammene rundt kvotesystemet, faktisk har en klar og ambisiøs linje om å stramme inn på dette.
Det er vanskelig å påstå at innspillene fra Norge er ambisiøse, når de på begge de to avgjørende punktene støtter de landene i EU som ønsker de minst ambisiøse målsettingene. Det pågår en debatt om EU skal ha et utslippsmål på 40 pst. Det tar Norge ikke stilling til. Det pågår en debatt om en skal ha tre mål eller ikke. Jeg skjønner statsministeren ikke ser fordelene med tre mål, men et fornybarmål, altså et avgjørende mål for den store fornybarsatsingen som Tyskland nå går gjennom. Uten denne typen konkrete mål, overlates mer av ansvaret for å kutte utslipp til et kvotesystem som i dag ikke fungerer – hvorfor? Jeg gjentar mitt første spørsmål: Føler statsministeren seg bekvem med å plassere Norge i samme leir som de mest forsiktige landene i Europa? Og hvorfor har hun så sterk tro på kvotesystemet at hun ikke vil sikre seg at det finnes mål som går utover det?
Jeg mener at hele klimapolitikken er forankret i ett spørsmål, og det bør være hovedmålet, nemlig å få ned utslippene. Da er det veldig lett i politikken å si at vi nådde de to andre målene, men vi nådde ikke det viktigste. Da har det faktisk litt liten verdi å nå de to andre målene, hvis vi ikke når det viktigste, nemlig at utslippene går ned. Derfor synes vi det er viktig å ha det som hovedmålet – at det er det som er målet. Det er veldig lett å lage mye politikk på områder som f.eks. å regulere mer fornybar energi. Men hvis det ikke gir som resultat at det skifter ut nok utslipp fra kull, eller vi ikke når de andre målene, har det litt mindre verdi. Vi mener at det er et godt virkemiddel på veien, men når vi opphøyer ett mål som det viktigste, er det fordi det er det målet som alt er forankret i, nemlig at vi skal sikre at klimautslippene ikke skaper de store endringene og blir så høye at vi får, og ser, en verden som er under stor forandring, med mange barn som må oppleve at hjemstedene deres forsvinner, og alle de dramatiske virkningene som det har. Da er det det som er målet.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Heikki Eidsvoll Holmås.
Med all respekt er det sånn at det er to ting vi ønsker å oppnå. Det ene er å redusere utslippene, men det andre er å få til omstillingen til nullutslippssamfunnet. Hvis man ser på Europa i dag, når man målet om å redusere CO2-utslippene på grunn av finanskrisen. Men det bidrar ikke til omstilling bare ved å redusere CO2-utslippene. I Tyskland ser vi bl.a. at det er en økning i bruken av kullkraftverk, altså det motsatte av hva man ønsker, på grunn av at man ikke har en bredde av mål – men man når CO2-målet. Hvis jeg kan få stille det enkle spørsmålet – når regjeringen sier at man vil nå to-gradersmålet, men ikke spesifiserer hva man mener at det skal bety for EUs ambisjoner, sier man egentlig ingen ting: Vil man, som de minst ambisiøse landene, gå for en politikk med 35 pst. reduksjoner, vil man gå for 40 pst., eller vil man gjøre som miljøbevegelsen sier, gå for 50 pst. eller 60 pst. reduksjoner? Det er avgjørende, for det er EUs mål på dette feltet som avgjør kvoteprisen i Europa og i Norge.
Som vi har informert, har regjeringen ikke foreslått et spesielt mål knyttet til dette. Vi er opptatt av at vi skal ha ambisiøse mål fremover, men at toprosentsmålet må være det som er det avgjørende. Jeg er altså uenig i beskrivelsen av at det å ha bare ett mål – å ha det viktige målet – ikke er ambisiøst. Men vi har sagt at det er viktig at vi sørger for at vi får ned kullet og kullproduksjonen. En av de tingene vi jobber hardt for i regjeringen, er å sørge for de kapasitetsmekanismene som nå etableres rundt omkring i EU-markedene for å kunne fylle på når den fornybare energien ikke leverer energi, for det er en utfordring. Når solen ikke skinner, og når vinden ikke blåser, må andre inn. Det er der kullet har fått en renessanse. Vi vet at norsk gass og norsk elektrisitet kan bidra til å være den bufferen. Da må vi være sikre på at vi kommer inn i de mekanismene som etableres i landene rundt oss.
Sveinung Rotevatn – til oppfølgingsspørsmål.
Venstre er einig i at vi treng ein stram kvotemarknad i Europa, og at det er det viktigaste verkemiddelet. Men er det ein ting dei siste åra har vist oss, er det kor avgjerande det er å jobbe på fleire frontar enn det, ikkje minst for å utvikle teknologi når det gjeld fornybare investeringar, t.d. Nettopp det at kvotemarknaden ikkje har fungert godt nok når det har vore ein lågkonjunktur, er vel grunnen til at kommisjonen fornuftig nok har føreslått at dei skal ha fleire mål. Statsministeren sa at regjeringa si linje fikk brei tilslutning i Europautvalet. Det kan ikkje eg hugse, og både frå Venstre si side, frå SV si side og frå Kristeleg Folkeparti si side flagga vi tydeleg at vi bør ha fleire mål. Mitt spørsmål til statsministeren går likevel litt vidare, for det er ikkje alle sektorar som er omfatta av kvotemarknaden: Kva mål meiner regjeringa at ein bør setje seg for dei sektorane i EU sin klimapolitikk framover?
Det er viktig å si at når målet i utgangspunktet er utslippene, betyr det også at kvotemarkedet ikke svarer på alle utslipp. Det er helt riktig som representanten sier. Det betyr at man også må utvikle mål på de områdene som ikke omfattes av kvoteutslippene. Det må være en del av den videre utviklingen av EUs politikk. Jeg kan ikke på stående fot si at vi har gitt anbefalinger til ulike områder, men f.eks. innen persontrafikk er det viktig å nå målene selv om ikke hver enkelt del av dette er innenfor kvoteområdet. Det er også spørsmål om hvilke områder som i tillegg kommer inn under kvotehandelen i årene som kommer. På nasjonalt plan er vi opptatt av at vi skal bruke både skatter og avgifter – reguleringsmekanismer – for å få ned utslippene på andre områder. Vi har også incentiver gjennom økonomisk støtte, som f.eks. det vi er enige om at vi skal gjennomføre, et skattefradrag for energiøkonomiserende investeringer for enkelthusholdninger, og som regjeringen nå jobber med å utvikle reglene for.
Kjell Ingolf Ropstad – til oppfølgingsspørsmål.
Først: Jeg håper det har vært en forsnakkelse fra statsministeren når hun har snakket om toprosentsmålet, for det skal jo være togradersmålet. Det som er viktig, er at det ikke er kutt på 2 pst., men at vi faktisk skal kutte kanskje så mye som 85 pst. eller enda mer innen 2050. Det er det avgjørende for Kristelig Folkeparti – at vi skaper et bærekraftig system som sikrer at når vi kommer mot 2050, skal utslippene faktisk gå ned mot null. Da er det riktig, som flere har vært inne på, at en må gå fra kull til f.eks. gass, men det er avgjørende å legge helt om til fornybar energi. Derfor har det bl.a. vært viktig for Kristelig Folkeparti at en setter tydelige ambisjoner på at det skal produseres mer fornybar energi, men også at det skal energieffektiviseres mer. For det er ingenting som er mer miljøvennlig enn den energien vi ikke trenger å bruke. Når jeg hører på statsministeren, argumenterer hun veldig godt for kun ett mål. I Norge har vi jo flere mål – vi skal ha et mål for energieffektivisering, og vi skal produsere mer fornybar energi. Jeg oppfatter ikke statsministeren feil – når hun har så stor tro på ett mål – at hun ønsker å endre den politikken?
Jeg føler vel av og til at disse debattene kan bli litt spesielle. Når du har ett hovedmål, vil det selvfølgelig under det være veldig mange virkemidler som du lager målsettinger på. Det er klart at for oss er det helt naturlig at vi har målsettinger på en lang rekke områder for å nå hovedmålet, nemlig at CO2-utslippene skal gå ned, og at vi skal nå togradersmålet – det er helt riktig at det jeg skulle sagt, var togradersmålet, ikke toprosentsmålet. Jeg føler nok at dette er litt en skinndiskusjon, for ingen er uenig i at vi skal ha sterke mål om å få mer fornybar energi. Men det å løfte ett mål på toppen, nemlig det som virkelig betyr noe, synes i alle fall jeg vil være en helt viktig og riktig ting av EU – nettopp fordi, som jeg sa i sted, hvis du har tre mål og de oppfattes som likestilte, kan du oppnå mye på et område, men på hovedmålet er du faktisk ikke i havn. Og da har det ikke så stor verdi, det du har gjort på det området.
Vi går til siste hovedspørsmål.
Statsministeren har i denne spørretimen gjentatte ganger argumentert med at regjeringen gjør det ene eller det andre valget fordi velgerne har bedt om det. Jeg vil derfor minne om at Høyre veldig offensivt gikk til valg på både løpende barnehageopptak og bedre kvalitet i barnehagene. Det står faktisk på side 10 i Høyres program. Jeg synes derfor det er litt spesielt å høre statsministeren fra Stortingets talerstol skape et inntrykk av at dette er noe Høyre aldri har ment. Jeg synes også det er litt rart å høre statsministeren begrunne kutt på barnehageområdet nærmest med at det har velgerne bedt om å få. Så er det sånn at økonomisk selvstendighet er en forutsetning for enkeltmenneskets frihet. Derfor er det et grunnleggende mål i moderne likestillingspolitikk at man skal legge til rette for at kvinner og menn kan være økonomisk uavhengige, samtidig som man har muligheten til å ha omsorg for familie og barn. I forlengelsen av det tror jeg også det er veldig bred enighet i det norske samfunnet om at dette er et mål som også bør gjelde innvandrerbefolkningen. Der har Høyre ved en rekke anledninger, i hvert fall før valget, argumentert godt for hvorfor vi bør legge til rette for å inkludere flere innvandrerkvinner i arbeid. På Høyres nettsider står det bl.a.: «Skal vi lykkes med å oppnå et flerkulturelt og mangfoldig samfunn, må langt flere innvandrerkvinner stimuleres til å ta utdanning og delta i arbeidslivet.» Det står videre: «Høyre vil jobbe for å styrke innvandrerkvinners muligheter for å delta aktivt i arbeidslivet, det er avgjørende for en god integrering.» Det er jeg helt enig i. Men det som er interessant å se, er at Høyre i praktisk politikk øker kontantstøtten, kutter i barnehagetilbudet og gjeninnfører skatteklasse 2. Tror statsministeren dette vil bidra til færre eller flere innvandrerkvinner i arbeidslivet?
Jeg er helt enig i at det er viktig for integreringspolitikken at mødre både lærer norsk, deltar i det norske samfunnet og er med i arbeidslivet. Det er styrende for hvilken integreringspolitikk man skal gjennomføre. Derfor er det i og for seg bra at fra å ha full skatteklasse 2 i fjor, er den neste år halvert. Det er noe med denne ordbruken til Arbeiderpartiet i disse debattene; man glemmer at i fjor var man for et system som ville gi et dobbelt så stort fradrag som det kommer til å være neste år. Vi er altså på vei. Men vi har også sagt at det er noen familier som omstiller seg, og det å ta store beløp fra en familie som har tilpasset seg, som Arbeiderpartiets opplegg la opp til, synes vi i samarbeid med Kristelig Folkeparti det var grunn til å gjøre endringer i. Så er det viktig å ha målrettede tiltak for å få flere innvandrerkvinner ut i arbeidslivet. Et av dem er å sørge for at vi raskere godkjenner kompetanse de har hjemmefra. Det står på vår arbeidsliste over ting vi må gjøre. Det å sørge for at vi i vårt A4-utdanningssystem blir flinkere til å lage modulbaserte ordninger som gjør at personer som kommer med en utdanning hjemmefra, kan få påfyll på de områdene de trenger for at det kan fungere i Norge, gjør at de lettere og raskt kommer ut igjen i arbeid – og ser at de kan bruke sin jobb som relevant for det. Så er det for noen grupper veldig viktig at vi fortsetter med det arbeidet som ble startet under Bondevik II-regjeringen, det såkalte Ny sjanse-programmet. Det var et program som gikk særlig på at de som hadde vært lenge hjemme, lenge utenfor arbeidslivet, en del av de som hadde vært lenge på sosialhjelp, skulle få erfaring nok til å kunne gå videre gjennom langsiktig arbeid i en tiltaksplass ute i arbeidslivet – for å komme inn. Jeg mener at den type tiltak er målrettede og viktige. Så mener jeg at integreringsdebatten ofte brukes som en kamuflering for en ordning man ikke liker, nemlig kontantstøtte. Arbeiderpartiet har aldri likt kontantstøtte, og da bruker man integrering som …[[presidenten klubber]]
Jeg registrerte at statsministeren ikke svarte på mitt spørsmål om hvorvidt regjeringens politikk vil bidra til at færre eller flere innvandrerkvinner vil delta i arbeidslivet. Jeg ber om at statsministeren svarer på det. Det som er saken, er at regjeringen ikke bare øker kontantstøtten, men også har planer om å utvide den til å omfatte toåringer. Vi vet at en stor utfordring bl.a. her i Oslo-skolen er at mange barn ikke kan norsk godt når de begynner på skolen. I 2009 var det sånn at 80 pst. av toåringene som mottok kontantstøtte, hadde innvandrerbakgrunn. Ser ikke statsministeren det problematiske i at disse ungene vil få en tøffere start i skolen når man øker kontantstøtten og samtidig kutter barnehagetilbudet – bare i Oslo med 50 mill. kr.?
Jeg tror at hvis vi får gjennomført det vi har som tiltak i vår politikk, vil det bidra at flere innvandrerkvinner kommer til å delta i arbeidslivet. En aktiv integreringspolitikk har som målsetting at flest mulig av dem skal delta. Derfor tror jeg at jeg helt bramfritt kan si at vi både på det området og på områder som gjelder andre grupper som står utenfor arbeidslivet, kommer til å gjøre en større innsats enn den forrige regjeringen reelt sett gjorde. Innsatsen må ha andre parametere enn bare å kutte på velferdsordninger i Norge for å få folk ut i jobb – det må faktisk være å gå målrettet inn på det som kan være barrierer for at de kommer i jobb, som bl.a. kunnskap og kompetanse. Så jeg er helt enig i at det er viktig at barn kan norsk før de begynner på skolen. Det er en av grunnene til at vi sist gang jeg satt i regjering innførte fireårstesting, og vi sørget for at vi skulle ha oppfølgende tilbud knyttet til det at man ble testet. Det synes jeg fortsatt er viktig. Vi skal ha et aktivt arbeid for å sikre at alle barn som begynner på skolen, er i stand til å lære fra dag én i en norsk skole.
Det åpnes for ett oppfølgingsspørsmål – fra Eirik Sivertsen.
Jeg skal gi statsministeren rett i én ting – Arbeiderpartiet liker ikke kontantstøtten. Det er ikke fordi vi prinsipielt har noe imot kontantstøtten, men fordi effekten av den fører til at vi får lavere sysselsetting og lavere yrkesdeltakelse, spesielt blant kvinner. Det fører til mindre produktivitet, og det fører til at flere ikke er økonomisk uavhengige. Det har også Høyre gitt uttrykk for i sine merknader – de er bekymret for bærekraften i den norske velferdsstaten, bl.a. fordi yrkesdeltakelsen blant innvandrerkvinner er svært lav. Jeg har egentlig bare et enkelt spørsmål, for jeg synes ikke statsministeren svarte godt nok på Helga Pedersens spørsmål. Mitt spørsmål er: Er ikke statsministeren enig i at dyrere barnehager, økt kontantstøtte og utvidet kontantstøtte reduserer andelen innvandrerkvinner i yrkeslivet?
Jeg er enig i at de tiltakene kan bidra til at noen velger å være litt lenger hjemme med barna sine i perioder. Men det er ikke de tiltakene som bidrar til at somaliske eller afghanske kvinner blir hjemme – det er de to kvinnegruppene i Norge som har lavest yrkesdeltakelse. Det er mangelen på utdanning som gjør at de får jobb i Norge, som er en av utfordringene. Det er språkkunnskaper som er den andre utfordringen. Hvis vi klarer å gi dem tilførsler på disse områdene, klarer vi i mye større grad å få dem til å delta i det norske arbeidslivet. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet på ett område i politikken – og ikke på andre områder – er mest opptatt av økonomiske sanksjoner eller det å ta fra brukere velferdsgoder, og det er i integreringspolitikken. På dette området tenker jeg at de ikke helt treffer med tanke på hva som er barrierene for yrkesdeltakelse. For disse store gruppene er det kompetansen de som kommer til Norge har, målt mot våre kompetansebehov, som kommer til å være en av de største utfordringene. Der synes jeg vi i fellesskap skal sette inn innsatsen.
Dermed er den muntlige spørretimen omme, og vi går over til den ordinære spørretimen.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten, og presidenten viser i den sammenheng til den oversikt som er omdelt på representantenes plasser i salen. De foreslåtte endringer foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmålene 11 og 12, fra henholdsvis representantene Sverre Myrli og Anniken Huitfeldt til utenriksministeren, vil bli besvart av ministeren ved Statsministerens kontor for samordning av EØS-saker og forholdet til EU på vegne av utenriksministeren, som er bortreist. Spørsmål 18, fra representanten Kjersti Toppe til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren, bortfaller, da spørreren ikke er til stede. Spørsmål 20, fra representanten Arild Grande til arbeids- og sosialministeren, vil bli besvart av barne-, likestillings- og inkluderingsministeren som rette vedkommende.
Mitt spørsmål går til statsministeren: «Det er lenge siden vi har hatt kvinnelig statsminister. Gro Harlem Brundtlands regjeringsperioder ga norske kvinner solide steg i retning av et mer likestilt samfunn. Vi må et stykke tilbake i tid for å finne en så dårlig kjønnsbalanse mellom kvinner og menn blant statssekretærer og rådgivere i en norsk regjering som nå. Statsministeren har uttalt: «Vi har funnet dem vi synes er dyktigst og best til de jobbene vi har nå.» Bekymrer heller ikke signaleffekten statsministeren?»
Aldri før har Norge hatt en så kvinnedominert regjering som den som sitter i dag. 50 pst. av regjeringsmedlemmene er kvinner. For første gang er både nr. 1 og nr. 2 i regjeringen kvinner. Det betyr at vi har en historisk kvinnesterk regjering. Jeg mener signalvirkningen av det er store. De er gode og burde være noe man kunne glede seg over. Så er det slik at vi har ikke klart den like store og gode sammensetningen når det gjelder team av statssekretærer og politiske rådgivere. Det er et flertall av menn, og jeg har sagt at det skal jeg gjerne jobbe med å få til bedre. Men jeg synes ikke det er noen negativ signaleffekt å si at vi har valgt de som er flinkest, og de som er best, til å gjøre disse oppgavene. I et kunnskapssamfunn som Norge burde vi alltid velge de som er flinkest, og de som er best. Hvis det var slik at jeg følte at jeg hadde kvinner som var bedre på enkeltposter her enn menn, burde jeg selvfølgelig ha valgt dem, men det var ikke der vi var da vi dannet regjering. Jeg er opptatt av at vi som en hovednorm for hvorfor vi velger folk, alltid skal ha kunnskap og kompetanse inn også i politiske verv.
Jeg vil takke statsministeren for svaret. Jeg skal gi statsministeren rett i at det er bra at vi har en regjering der halvparten av statsrådene er kvinner og halvparten er menn; det er bra. Men jeg synes det er oppsiktsvekkende når statsministeren sier at man bare fant 17 kvinner av 60 som var kompetente til å utgjøre staben i de forskjellige departementene. Det at vi er mange kvinner i Norge i politiske posisjoner, er resultatet av politisk kloke valg som har vært gjort gjennom tiden, og statsministeren var jo selv medlem av en regjering som innførte kvotering i ASA-styrene. Da er mitt spørsmål: Hvorfor er det så viktig at vi har kvinner i ASA-styrene, når vi ikke trenger kvinner i ledelsen av viktige departementer? For eksempel er det sånn at i Justisdepartementet og i Samferdselsdepartementet er det ingen kvinner i politisk ledelse. Er ikke det et tilbakeskritt for likestillingen?
Det er ikke slik at vi ikke har funnet kvinner som ville være kompetente her, men spørsmålet var om de ville være de som var dyktigst. Dette landet fortjener å få de dyktigste politikerne uavhengig av geografi og kjønn, inn i rollene. Da har vi valgt dem som etter vår mening er dyktigst på de områdene hvor vi har satt dem inn. Heldigvis er det mange kvinner, og jeg tror det kommer til å bli enda flere kvinner i årene fremover. Så er jeg helt enig i at vi burde hatt enda flere, og det jobber vi med. Våre partier jobber – på samme måte som andre partier – intensivt med å rekruttere flere dyktige jenter. Dessverre er det fortsatt slik at undersøkelser som er gjort, viser at 12 pst. av mennene kan tenke seg et politisk verv, men bare 5 pst. av kvinnene kan tenke seg det. Vi har fortsatt en felles jobb å gjøre. Men vi i Høyre eller i Fremskrittspartiet har aldri lagt opp til kvotering til politiske verv, i motsetning til Arbeiderpartiet, fordi vi alltid har ment at vi skal velge dem som er dyktigst til disse jobbene.
Jeg registrerer at statsministeren ikke har noen meninger om kvotering i ASA-styrene. Det kunne vært interessant å høre hva statsministeren mener om det, for der er det jo innført kvoteringsregler. Så er det et annet spørsmål. Vi har hele tiden i det siste, etter at Solberg-regjeringen tiltrådte, hørt at vi ser en ny retning i likestillingspolitikken. Det er interessant. For ett år siden viste en stor innbyggerundersøkelse at folk i Norge var veldig fornøyd med den likestillingspolitikken som ble ført. Faktisk var det en stor framgang, på hele 9 pst., på dette feltet. 74 pst. mente at vi hadde en god likestillingspolitikk i Norge. Er de grepene som nå gjøres, bl.a. det vi ser med så få kvinnelige medlemmer i stabene i departementene, et uttrykk for en ny likestillingspolitikk?
Når det gjelder sammenhengen mellom ASA-styrene og rådgivere og statssekretærer, må jeg si at jeg ikke ser den. I en regjering som har 50 pst. kvinner – og hvis en skal sammenligne med et styre der både styrelederen og nestlederen er kvinner – er vi parallelt med det i AS Norge godt forspent med å være i tråd med også ASA-lovgivningen når det gjelder kvotering. Men det er ingen som har foreslått at vi skal sørge for kvotering i alle nivåene nedover med hensyn til hvem som deltar og jobber rundt omkring i norske bedrifter. De som har foreslått det, har i alle fall aldri fått noe stort gjennomslag for at det skal være slik. Og slik er det, etter vår mening, heller ikke i politikken. Er det slik at likestillingspolitikken er under forandring? Ja, det er en litt annen likestillingspolitikk med denne regjeringen enn med den forrige. Vi er opptatt av at vi skal sørge for at kvinner får like muligheter. Vi er opptatt av at kvinner skal få mulighet til å bruke kvalifikasjonene sine. Vi er litt mindre opptatt av detaljregulering av folks privatliv enn det den rød-grønne regjeringen var.
«Regjeringens politikk svekker kvinners tilknytning til arbeidslivet, og dermed deres pensjonsrettigheter. Statssekretær Brodtkorb har uttalt at det ikke er en statlig oppgave å bidra til å rette opp skjevheten. Tidligere i år sa statsministeren: «For de damene som er hjemme her, så vil jeg anbefale å ta en samtale med sin mann om pensjonsforsikring for fremtiden.» Mener statsministeren at likestilling mellom menn og kvinner er en oppgave for politikken, eller er det opp til den enkelte kvinne å forhandle selv?»
Siden jeg har sett Arbeiderparti-representanter bruke dette sitatet i denne løsrevede formen noen ganger, tenkte jeg at jeg skulle lese opp hele sitatet. Det jeg sa på en stor kristen-konferanse i Oslo, var: «Rødgrønn likestillingspolitikk tar utgangspunkt i et samfunn der alle mennesker er A4 med behov for like løsninger. Den har jeg liten tro på. Tvert imot tror jeg at vi som enkeltmennesker og familier kan fatte beslutninger som er best for oss. Men vi skal være oppriktige, og vi skal vite at det betyr at man kanskje går glipp av noe annet, for eksempel økonomisk gevinst. For de kvinnene her i dag som er hjemme, vil jeg anbefale å ta en samtale om sin mann om pensjonsforsikring for fremtiden. Jeg pleier å si at skilsmisser skjer selv om vi ikke liker det[[…]] Det er faktisk et godt og velment råd til kvinner som har gjort et annet valg. Det er ikke en politisk strategi om at kvinner ikke skal være yrkesaktive, men det er et råd jeg håper at representanten Helga Pedersen også ville gitt til kvinner som har valgt ikke å være fullt ut yrkesaktive. Det største dramaet for dem skjer ofte i det øyeblikket familielivet bryter sammen. Vi er opptatt av at flest mulig er aktive i arbeidslivet. Jeg er ikke enig i at vår politikk svekker kvinners tilknytning til arbeidslivet, men jeg mener at i perioder av livet kan både menn og kvinner gjøre andre valg enn det som er løsningen som Arbeiderpartiet har foreskrevet for alle: å ta permisjonstiden med akkurat den fordelingen som Arbeiderpartiet synes er bra, og etter det ha full tilknytning til arbeidslivet. Jeg mener det er et mål at vi skal få ned mest mulig av den ufrivillige deltiden. Derfor er jeg opptatt av at vi f.eks. må arbeide med arbeidstidsordninger og turnus for å kunne få til det. Jeg tror litt mer kreativitet i arbeidslivet kunne gjort at langt flere kvinner fikk et bedre pensjonsgrunnlag, en bedre alderdom og en bedre tilknytning til arbeidslivet, rett og slett ved å tilrettelegge for litt mer alternative måter å jobbe på, f.eks. innenfor helse- og omsorgssektoren. Jeg mener at det viktige er at vi klarer å balansere enkeltindividenes ønske om hvordan de skal leve sitt liv, med de behovene de har. Så synes jeg det er helt riktig å si at velger du annerledes, kan du ikke alltid regne med at det offentlige kommer til å kompensere for det økonomiske tapet du har. Det er faktisk en egeninvestering f.eks. i det å være sammen med sine barn lenge, som ikke det offentlige fullt ut kan kompensere for.
Jeg takker for svaret, men jeg synes ikke det oppklarte mitt grunnleggende spørsmål, nemlig om statsministeren mener det er et ansvar for politikken å utjevne økonomiske forskjeller mellom mennesker, inkludert de økonomiske forskjellene som finnes mellom kvinner og menn. Det som er min store bekymring, er summen av alle de tiltakene Høyre og regjeringen står for. I vår, husker vi, stemte Høyre og Fremskrittspartiet imot lovforslagene om å styrke kvinners rett til heltid. Nå har man økt kontantstøtten, skal utvide den ytterligere, har gjennomført store velferdskutt i form av høyere barnehagepriser, kuttet 7 000 barnehageplasser til neste år, gått ned på kvaliteten i kommunene, mindre pappaperm osv. Problemet er at dette svekker mulighetene for kvinner til både å være økonomisk uavhengige og å ha omsorg for familie og barn. Hvordan ser statsministeren på de langsiktige fordelingskonsekvensene av denne politikken?
Jeg synes Helga Pedersen bør være litt mer ryddig med hensyn til den måten hun omtaler hva andre partier foreslår, og hva andre partier har gjort. Vi støttet opp under spørsmålet om rett til heltid, men vi var uenig i regjeringens måte å gi den retten til heltid, for den retten til heltid var knyttet til akkurat den heltidsstillingen man hadde i dag. Det kunne ikke nødvendigvis passe. Vi har derfor et annet forslag, om det vi ønsker, som vi kommer til å jobbe videre med å utrede. Det går på at man med en litt lengre gjennomsnittsberegning vil få en rett til heltid som er mer tilpasset det som også fagforeningene har ønsket. Hovedspørsmålet her var følgende: Mener statsministeren at likestilling mellom menn og kvinner er en oppgave for politikken? Svaret på det er ja. På spørsmålet om det er opp til den enkelte kvinne å forhandle selv, mener jeg at det offentlige ikke alltid kan kompensere for de valgene du selv gjør. Det går jeg ut fra at Helga Pedersen også er enig med meg i, at vi ikke skal kompensere for dem som velger å leve liv som gjør at de ikke er fullstendig yrkesaktive hele livet.
Jeg registrerer at statsministeren åpenbart liker dårlig å bli minnet om hva Høyre stemte for og imot i forrige periode, og også liker dårlig å bli minnet om de veldig klare valgkampløftene Høyre ga i valgkampen om både løpende opptak og bedre kvalitet i barnehagene. Men la nå det ligge. Jeg mener at politikken skal legge til rette for enkeltmenneskets frihet, og at den enkelte skal kunne ta valg som passer en selv. Men spørsmålet mitt, som jeg fortsatt ikke synes jeg har fått svar på, er om regjeringen vil føre en politikk og ha en struktur som reduserer de økonomiske forskjellene mellom kvinner og menn, og om statsministeren i det hele tatt har vurdert de langsiktige konsekvensene av den økonomiske fordelingen mellom kvinner og menn med de tiltakene man nå gjennomfører, som de facto vil føre til lavere yrkesdeltakelse hos kvinner.
Spørsmålet som ble stilt, ble stilt skriftlig, og det er det svart på. Spørsmålet var: «Mener statsministeren at likestilling mellom menn og kvinner er en oppgave for politikken». Det har jeg svart klart og entydig ja på. På spørsmålet om det er «opp til den enkelte kvinne å forhandle selv» har jeg sagt at når man velger livsformer som er helt annerledes, kan ikke det offentlige kompensere. Da synes jeg man skal forhandle litt hjemme om en pensjonsordning, om den ene eller den andre velger å være hjemme. Når nå Helga Pedersen legger til andre føringer for hva som egentlig er spørsmålet, vil jeg si: Vi er uenige om hva som gir best likestilling, med tanke på den detaljstyringen som Arbeiderpartiet har lagt opp til. Vi legger opp til å sørge for at alle jenter er rustet til å ta valg som gjør at de har valgmuligheter også fremover. Jeg mener f.eks. at realfagsatsingen til denne regjeringen kommer til å være et viktig bidrag til likestilling. Jo færre jenter som velger å ta realfag, jo færre muligheter har de til å velge enkelte yrker og utdanninger senere. Hovedkilden til mye «ulikestilling» i Norge i dag dreier seg også om at vi i lang, lang tid har hatt et av verdens mest kjønnsdelte arbeidsmarkeder. Der bør vi begynne likestillingspolitikken.
«Finansdepartementet meldte nylig at Direktoratet for økonomistyring[[DFØ]] nå skal lokaliseres på tre geografiske steder, bl.a. i Oslo, istedenfor på åtte steder fordelt på hele landet, som i dag. 25 statlige kompetansearbeidsplasser forsvinner dermed fra Nord-Norge. Kan statsråden se at en ønsket rasjonaliseringsgevinst ved eventuelle omorganiseringer like gjerne kan hentes ut ved at statlig virksomhet flyttes ut av hovedstaden istedenfor det motsatte?»
Denne regjeringen er opptatt av modernisering av offentlig sektor. Samarbeidsavtalens formuleringer om en «mest mulig effektiv bruk av fellesskapets ressurser», skal følges opp. Regjeringen vil legge vekt på at strukturendringer skal ha en god regional balanse. Der hvor det er tilstrekkelige innsparingsmuligheter, og det foreligger et tilstrekkelig rekrutteringsgrunnlag, vil regjeringen også vurdere å legge til rette for å utvikle statlige arbeidsplasser utenfor pressområdene. Jeg vil få minne om at vi i forbindelse med omorganiseringen i Direktoratet for økonomistyring ikke flytter én eneste arbeidsplass til Oslo. I utredningen av mange ulike alternativer for Direktoratet for økonomistyring ble det også vurdert å samle økonomitjenestene i Oslo. Dette alternativet ble imidlertid forkastet, det var for dyrt og ga for stor risiko i omstillingsfasen. Når vi skal effektivisere, velger vi i stedet å samle virksomheten på de stedene der det allerede er tunge fagmiljøer for lønn og regnskap. Dette gir den største gevinsten for skattebetalerne. Det gir også lavere risiko i gjennomføringsfasen. For denne virksomheten er Stavanger og Trondheim det beste alternativet. Men jeg er enig med representanten Knutsen i at rasjonaliseringsgevinster kan hentes ut på mange måter og på mange steder. Her må vi ikke være bundet av forutinntatte holdninger. Denne regjeringen er for effektivisering, og vi vil vurdere nøye og fra sak til sak både hvor og hvordan vi kan finne de største gevinstene. Da må det viktigste hensynet være at vi bruker offentlige midler effektivt.
Jeg takker for svaret. Statsråden gjentok jo litt det hun sa i debatten på fredag. Denne rasjonaliseringsgevinsten som hun viste til, bygger på den interne rapporten som direktoratet sjøl har lagt fram. Det er mange sider ved de beregningene man gjør, f.eks. at noen folk skal flytte etter, og at man får en innsparing fordi man kan ta i bruk kompetanse. Man har ikke tatt høyde for at mange kanskje ikke flytter etter, at man må begynne å lære opp folk – i det hele tatt er det mange usikkerhetsmomenter som ligger i de beregningene. Det som jeg stusser veldig på, er at departementet ikke brukte mer enn en knapp uke, eller ca. ti dager, på å konkludere i den rapporten. Kan statsråden love at departementet vil bruke bedre tid og jobbe litt grundigere med å ettergå beregningene ved framtidige rasjonaliseringsprosjekt f.eks. når det gjelder statlig virksomhet?
Det er helt riktig at jeg gjentar mange av de argumentene jeg brukte i debatten på fredag. Det henger sammen med at jeg mener det samme i dag som jeg mente på fredag, nemlig at det var riktig å gjøre de grepene vi gjorde med Direktoratet for økonomistyring, fordi vi også er opptatt av å forvalte skattebetalernes penger på en riktig måte. Jeg har problemer med å forstå hvorfor det er et problem at det som ligger til grunn for den konklusjonen regjeringen kom med, er fundert i den interne rapporten, som kom fra direktoratet selv, som er utformet av direktoratet selv, og i forståelse og samarbeid med de ansatte i direktoratet. Så er det klart at noen vil ha ulike syn på dette. Sånn er det alltid når man går gjennom omstillingsprosesser. Det viktige er at vi som storting og regjering har ett overordnet mål, nemlig å forvalte skattebetalernes penger på en ordentlig måte.
Jeg syns ikke at statsråden svarte på spørsmålet om man vil bruke bedre tid, for det hersker veldig mye usikkerhet rundt disse beregningene, og fagforeningene og de ansatte var slett ikke enig i den konklusjonen som direktøren kom fram til. Jeg har et spørsmål litt i forlengelsen av dette. Det ble sagt i debatten på fredag at desentralisering av statlig virksomhet skal på ingen måte brukes for å redde distriktene, som man uttalte det – jeg tror statsråden sjøl brukte de ordene. Men spørsmålet er: Kan slik desentralisering redde statlig virksomhet – det at statlig virksomhet kanskje blir bedre, kanskje får et annet perspektiv, litt andre mennesker inn, hvis man ikke samler alt f.eks. i sentrum av hovedstaden, at det å være desentralisert, iallfall til en viss grad, i seg sjøl kan være viktig for den jobben som statlige direktorater og etater skal levere?
Denne regjeringen har ikke som ambisjon å samle alt i Oslo sentrum. Det er snarere tvert imot én overordnet ambisjon, nemlig å innrette statlig virksomhet på en sånn måte at vi gir innbyggerne i Norge gode tjenester. Spørsmålet var om vi ville ta oss bedre tid til å vurdere denne type prosesser. Jeg er opptatt av at vi skal ta riktig tid, og at vi skal basere oss på gode faglige vurderinger, som ligger til grunn for de endelige politiske beslutningene som tas. Men så er spørsmålet: Hva er det som er distriktspolitikk? For meg handler distriktspolitikk om veldig mye. Det handler om å legge til rette for god infrastruktur, som forkorter reisetid og kostnader for norsk næringsliv. Det handler om skatte- og avgiftspolitikk. Det handler om en lang rekke virkemidler som hver for seg og samlet gjør det mulig å drive virksomhet rundt omkring i hele landet og bo rundt omkring i hele landet.
«I merknadene til perspektivmeldingen sa regjeringspartiene seg enig med Stoltenberg-regjeringen i at vi er helt avhengige av at flere jobber, og det lenger. Regjeringen har likevel vedtatt et budsjett som svekker arbeidslinja, ved at det stimulerer kvinner til å stå utenfor arbeidslivet. Arbeidsgiver- og arbeidstakerorganisasjoner har advart mot denne politikken. Hvordan mener statsråden at disse kvinnene skal erstattes, og slik at sysselsettingen opprettholdes og økes?»
Høy sysselsetting er en av hjørnestenene i det norske samfunnet. Det er viktig for verdiskapingen i Norge at flest mulig er i arbeid, og at man står lengst mulig i arbeid. I budsjettforliket er det lagt vekt på tiltak som kan stimulere verdiskaping, fremme økt vekst og sysselsetting. Dette gjelder ikke minst de endringene vi har gjennomført i skatteopplegget. Redusert skatt på alminnelig inntekt fremmer arbeidsincentivene. Jeg antar at påstanden om at budsjettvedtakene svekker arbeidslinjen, ikke gjelder helheten i budsjettet, men de endringene som er foretatt i kontantstøtteordningen, barnehageopptak og skatteklasse 2. Jeg vil understreke at de endringene er små sammenlignet med hva som lå inne i budsjettforslaget til Stoltenberg-regjeringen, og delvis er en reversering i retning av ordninger som Stoltenberg-regjeringen fant tilstrekkelig i tidligere år. Jeg vil også minne om at hensynet til arbeidsinnsats i noen tilfeller bør balanseres mot andre hensyn, herunder grunnleggende verdier i vårt samfunn knyttet til familiens mulighet til å være sammen med sine egne barn. Vi må finne en god balanse mellom muligheten til omsorg hjemme, særlig når barna er små, og hvilke virkemidler vi tar i bruk for å stimulere en størst mulig andel av befolkningen til å være i jobb. Da må vi se skattesystemet og velferdsordninger i sammenheng. Yrkesdeltakelsen blant kvinner har økt over lang tid og ligger nå tett opp mot menns yrkesdeltakelse. Høyere utdanningsnivå og en familievennlig arbeidslivspolitikk med bred politisk støtte er viktige årsaker til dette. Sysselsettingsandelen for kvinner med barn der yngste barn er under skolealder, ligger vel 15 prosentenheter over den samlede sysselsettingsandelen for kvinner. Deltidsandelen blant disse mødrene er også klart lavere enn deltidsandelen for kvinner generelt. Med andre ord har kvinner med små barn en tett tilknytning til arbeidslivet i dag. Jeg vil også understreke at det ikke er et krav at en forelder er hjemmeværende for å motta kontantstøtte. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at om lag 65 pst. av kontantstøttemottakerne faktisk er i arbeid.
I forbindelse med perspektivmeldingen var alle partiene enige om at vår kanskje fremste utfordring er nettopp det å få flere i arbeid, og at flere må stå lenger i arbeid. Det handler om velferdsstatens bærekraft på sikt. Da ville det vært veldig enkelt for regjeringen, dersom de fortsatt er enig i at det er en utfordring, å ikke gjøre det mindre lønnsomt for kvinner å jobbe. Statsråden sa at tiltakene som økning i kontantstøtten og kutt i pappaperm er små tiltak. Ja, det kan være små tiltak i et budsjett, men det har store konsekvenser, fordi vi vet at det for veldig mange, spesielt kvinner, reduserer valgfriheten. Der man før kunne delta i arbeidslivet og kombinere det med rollen som forelder, vil det i dag med regjeringens forslag lønne seg mindre å jobbe. Når vi også vet at regjeringen har en politikk der de har varslet at de vil reversere Stoltenberg-regjeringens tiltak for økt rett til heltid, ser vi en kursendring. Vi ser en regjering som stimulerer til at færre kvinner skal jobbe, og at flere kvinner blir låst inn i deltid. Er regjeringens nye tiltak et varsel om at arbeidslinja er brutt med denne regjeringen?
Her var det mange påstander og mange gale påstander. Det er bred enighet i norsk politikk om at det er viktig å legge til rette for at flere er i arbeid og står lengst mulig i arbeid. Da burde det bekymre representanten Trettebergstuen mye mer at vi har om lag 600 000 mennesker i arbeidsfør alder som i dag er på utsiden av arbeidsmarkedet. Det er en problemstilling denne regjeringen tar på alvor, og denne regjeringen har tenkt å iverksette tiltak for å lette veien inn i arbeidsmarkedet, som for mange oppleves som et uoverstigelig hinder. Samtidig er det viktig å ha ordninger som gir en tilstrekkelig grad av fleksibilitet. Da er det antakelig sånn at en av forskjellene i norsk politikk er synet på om man skal ha tillit til at enkeltmennesket og enkeltfamilier selv kan ta valg som passer dem og deres hverdag, avhengig av om de har små barn eller eldre barn eller ikke barn.
Arbeidslinja er prinsippet om at det skal lønne seg å jobbe, og at flest mulig skal stimuleres til å jobbe. Det er det arbeiderbevegelsen har bygd velferdsstaten vår på. Vi vet at norske kvinners yrkesdeltakelse er verd mer enn oljen vår. Mener statsråden at det å betale arbeidsføre folk for ikke å jobbe er bærekraftig politikk for velferdsstaten Norge, og er statsråden uenig i at tilgang på arbeidskraft er vår største utfordring framover? Om ikke: Hva er da statsrådens strategi for å motvirke regjeringens egen politikk og få flere kvinner til å jobbe?
Jeg er helt enig i at det er viktig å legge til rette for at det skal lønne seg å jobbe og stimulere flest mulig til å jobbe. Samtidig er jeg også opptatt av at et samfunn bygges på flere verdier. Det er også en verdi for veldig mange familier å ha tid og mulighet til å være litt mer sammen med sine barn når disse er i den kanskje aller mest sårbare fasen av livet. Vi ønsker å legge til rette for den valgfriheten. Og så har vi tillit til at den enkelte familie selv er i stand til å foreta den type vurderinger. Men for å kunne velge må man ha noe å velge mellom. Det er der det går en vesentlig forskjell i synet på virkemidler og virkemiddelbruk mellom den forrige regjeringen og denne regjeringen. Vi legger til rette for reell valgfrihet og overlater til den enkelte familie å ta valget.
Med en mamma fra Island har jeg fornøyelsen av med stor oppmerksomhet å følge med på hva islendingene gjør, og også at de har det motet til å ta selvstendige, uredde bestemmelser både når det gjelder økonomi og oppgjør overfor Europa, og når det gjelder spørsmål angående datalagringsdirektivet. Så mitt spørsmål til statsråden er da: «Kan statsråden redegjøre for status for Islands innføring av EUs datalagringsdirektiv, og hvilken betydning det vil ha for Norge at direktivet ikke er godkjent av alle EØS-landene?»
Island har som kjent ikke vært villig til å ta EUs datalagringsdirektiv inn i EØS-avtalen. Det er slik at beslutninger i EØS-komiteen om å innlemme EU-lovgivning i EØS-avtalen er basert på enstemmighet. Derfor har direktivet ikke blitt en del av EØS-avtalen. Så lenge datalagringsdirektivet ikke er en del av EØS-avtalen, er vi heller ikke forpliktet til å gjennomføre det. Men vi gjør det allikevel fordi elektroniske trafikkdata kan være av avgjørende betydning i etterforskningen av alvorlig kriminalitet. Stortinget ga i 2011 samtykke til å innlemme datalagringsdirektivet i EØS-avtalen og vedtok samtidig lovendringer for å gjennomføre direktivet i norsk lov. Disse lovendringene skulle etter planen ha trådt i kraft i april 2012, men dette er siden blitt utsatt, og målet er nå å få alt på plass i løpet av neste år. I vår gjennomføringslovgivning har vi lagt vekt på å finne den rette balansen mellom personvernhensyn og kriminalitetsbekjempelse. Vi vil derfor at elektroniske trafikkdata maksimalt skal lagres i 6 måneder, ikke i 24 måneder, som direktivet åpner for. Vi har også lagt vekt på at trafikkdata bare skal brukes i etterforskningen av grovere kriminalitet.
Presidenten minner om at når man stiller spørsmål til statsrådene, er det bare hovedspørsmålet som skal refereres, og ikke en annen innledning i tillegg.
Datalagringsdirektivet svekker personvernet og bryter med grunnleggende rettsprinsipper. Effekten for bekjempelse av kriminalitet har vært lav i de landene der det har blitt innført, og direktivet viser seg å ha vært dyrt å innføre. Kan statsråden forklare hvorfor det da haster med å innføre direktivet, før Norge er forpliktet til det gjennom EØS-avtalen? Mener han at fordelene med direktivet veier opp for de ulempene jeg nettopp nevnte?
Datalagringsdirektivet har potensielt stor betydning i bekjempelsen av kriminalitet. Det er noe tidlig å fastslå eller i det hele tatt å vurdere effekten av det, men det er helt klart at mulighetene det gir til mer effektiv kriminalitetsbekjempelse, er viktige. Jeg kan ikke se at vi har gått fort frem i denne prosessen. Direktivet ble vedtatt i 2006. Først fem år senere var vi fra norsk side klare for å ta det inn i EØS-avtalen og gjorde nødvendige endringer i norsk lov. Det skjedde etter en grundig debatt hvor alle de spørsmål som representanten Ingebrigtsen tar opp, ble godt belyst.
En rapport fra det danske justisdepartementet sier at politiet har store problemer med å se at datalagringsdirektivet har hjulpet til med å fange forbrytere. Jeg lurer på om dette gir betenkeligheter for statsråden i iveren etter å få det iverksatt.
Det er viktig at vi i all nasjonal gjennomføring av EØS-regelverk følger opp og vurderer effekt og tar opp spørsmål i dialog med EU. Det er selvsagt også viktig i nasjonal kontekst at vi følger med på hva som er effektiv, og viser seg å være effektiv, kriminalitetsbekjempelse. Men det er altså slik at direktivet er gjennomført i de aller fleste EU-land, og det inkluderer Danmark. Jeg tror det er altfor tidlig med bombastiske advarsler om at det ikke er effektivt. Skulle det vise seg, er det en diskusjon som må tas, men direktivet gir et utgangspunkt, med tillatelsen til å bruke elektroniske trafikkdata til bekjempelse av alvorlig kriminalitet og med en rekke garantier mot misbruk av dette.
«5. april 2011 vedtok Høgre og Arbeidarpartiet å innføre datalagringsdirektivet. No er det snart tre år sidan vedtaket vart gjort, og framleis er norske borgarar fri for statspålagd registrering. I mellomtida har direktivet vorte kjent grunnlovsstridig i alle EU-land, der det har nådd landets øvste domstol, og EU skal no revidere direktivet. Vel skal statsråden sørgje for at vi er i forkant i Brussel, men kunne det ikkje i denne saka vere smart å halde litt igjen?»
Det er riktig at datalagringsdirektivet har vært omstridt i EU, akkurat som i Norge, og det er riktig at direktivet har vært prøvd i nasjonale domstoler i enkelte av EUs medlemsland. For eksempel kom den tyske forfatningsdomstolen til at den tyske gjennomføringsloven for datalagringsdirektivet var i strid med den tyske grunnloven. Men det er slik at alle EU-land, med unntak for Tyskland, har gjennomført direktivet nå, og det er enighet mellom partiene i den nye tyske storkoalisjonen som tiltrådte i går, om at direktivet skal gjennomføres. Så er det som kjent nå en prøvning av direktivets gyldighet for EU-retten, hvor EU-domstolens generaladvokat har konkludert med at direktivet bryter EUs charter om grunnleggende rettigheter. Der har han ikke anført at formålet er illegitimt. Formålet med direktivet er ansett legitimt, men det er muligheten for lagring i opp til to år som er ansett for å utgjøre et uforholdsmessig inngrep. Her ventes det avgjørelse tidlig neste år. Jeg kan ikke se, ut fra at vi har hatt en fem års prosess mellom direktivets vedtak og til vi fra norsk side ble klare for å ta det inn i EØS-avtalen, at vi har handlet overilt i denne saken. Vi har valgt å gjennomføre det fordi elektroniske trafikkdata kan være av avgjørende betydning i etterforskningen av alvorlig kriminalitet. Her stiller vi på linje med EUs medlemsstater. Vi har i gjennomføringslovgivningen lagt vekt på å finne den rette balansen. Det er en kjent sak at i avtalen fra forrige stortingsperiode la Høyre vekt på å begrense tiden for lagring av elektroniske trafikkdata. Der har vi gått for en tidsperiode på 6 måneder, ikke 24 måneder, som direktivet åpner for. Det er derfor slik at vi har gjort en god avveining mellom personvernhensyn og kriminalitetsbekjempelse.
Eg er litt usikker på om det er ei veldig balansert avveging i kva grad ein pålegg min teleoperatør å lagre informasjon om kvar eg oppheld meg, i 6 månader, i 12 månader eller i 24 månader. Det er prinsippet det handlar om. Det vart vist til Tyskland. Det er for så vidt ikkje noko nytt at konservative og sosialdemokratar finn saman i personverninngripande lovgiving, verken i Tyskland eller i Noreg. Men eg vil dra dette litt vidare. For Venstre er eit liberalt parti, og vi krev ikkje reservasjonar mot EU-direktiv i tide og utide. Tvert imot har vi stor respekt for at det er viktig at vi tilpassar europeisk lovgiving, og respekt for at ein kan bli møtt med sanksjonar om ein ikkje gjer det. Men det vi snakkar om her, er eit direktiv som er heilt i ytterkanten av kva som kan tenkjast å vere EØS-relevant, ja faktisk så i ytterkanten at nettopp det spørsmålet nådde heilt opp i EU-domstolen for mange år sidan. No gjekk det fem år frå direktivet var vedtatt i EU, til ein vedtok det i Noreg. Vi har venta i tre år fordi det er for dyrt å innføre. Er det verkeleg grunn til å frykte sanksjonar om ein ventar litt til?
Det er jo slik at Norge på grunn av at dette ikke er innlemmet i EØS-avtalen, ikke er forpliktet til å gjennomføre det, men det er en nasjonal vurdering og et kompromiss mellom et flertall i Stortinget som ligger til grunn for at vi går videre med gjennomføringen. Så er det kompleksiteter i gjennomføringen av det. Det er ikke overraskende. Vi tar den tid vi behøver, for å sikre en god gjennomføring, men det er ikke noe grunnlag for antydninger om at vi iler og forhaster oss i denne sammenhengen.
Eg tolkar europaministeren no litt dit at ein ikkje berre vil innføre datalagringsdirektivet i Noreg fordi ein er forplikta til det, men fordi ein frå Høgre si side grunnleggjande er for det ein no skal innføre, at det er fornuftig å innføre det. Det står i noko kontrast til dei argumenta som vart brukte då debatten var i Stortinget sist. Då var det mykje snakk om kva konsekvensar ein ville møte i EU dersom ein ikkje innførte det. No er det jo slik at historisk erfaring viser oss at personverninngripande lovgjeving er forferdeleg vanskeleg å fjerne igjen når det først er innført. Det er éin grunn til å vere skeptisk. Europaministeren sa i svaret sitt til representanten Ingebrigtsen at det er for tidleg med bombastiske konklusjonar om kor effektivt direktivet er. Det var tydelegvis ikkje for tidleg for europaministeren å konkludere i sitt svar med at det har avgjerande betydning for å motarbeide kriminalitet. Eg vil likevel følgje opp med følgjande spørsmål: Dersom no direktivet blir heilt eller delvis stoppa i EU – eventuelt blir stoppa i EØS-komiteen – vil Høgre opna for at ein ikkje gjennomfører det i Noreg då?
Regjeringen er opptatt av å gjennomføre stortingsvedtaket i denne saken. Vi avventer dommen i EU-domstolen, men jeg kan jo bemerke at generaladvokaten primært har festet seg ved at en toårig lagring utgjør et problem, og han ga uttrykk for at lagring i ett år, f.eks., kunne være forholdsmessig. Vi ser derfor ingen grunn til å reversere den norske tilnærmingen til dette. La meg tillegge her at den nasjonale vurderingen som ble gjort i Stortinget, og av stortingsflertallet, selvsagt også ser hen til Norges rolle i europeisk kriminalitetsbekjempelse. I den sammenhengen er det jo viktig at alle EU-land gjennomfører dette direktivet, eventuelt med de tilpasninger som måtte følge av EU-domstolens fremtidige dom.
«I tråd med EØS-avtalen kan ikke Norge regulere hvor data som er samlet inn, blir lagret. EU-domstolens generaladvokat kritiserer datalagringsdirektivet for at data kan bli brukt ulovlig, at de ikke lagres i det landet innbyggerne bor, og at de ikke er på statens hånd. Avtalen mellom Arbeiderpartiet og Høyre sier mye om personvern, men i lys av Snowden og myndighetene i andre land sitt samarbeid med USA og andre, hvordan kan regjeringa garantere at opplysningene samlet inn i henhold til datalagringsdirektivet ikke skal havne på avveie?»
La meg først si at jeg er veldig opptatt av behovet for trygg og sikker datalagring, uavhengig av hvilke formål det er, og hva begrunnelsen er. Jeg er også veldig opptatt av å ivareta personvernet. Derfor er jeg personlig veldig glad for å ha den ordningen vi har, for da kan vi være med å påvirke utviklingen. For å ivareta personvernet innføres det ved gjennomføringen av datalagringsdirektivet i norsk rett strenge regler for oppbevaring og uthenting av data. Det stilles krav til kryptering av lagringspliktig data, det er krav til lagringsmåte, og det er krav til sikring av lagringssted for data. Det er også restriksjoner på hvem som kan hente ut informasjon fra datalagringen. De kravene vi har i Norge, er blant de strengeste i Europa. Gjeldende regelverk er ikke til hinder for at lagringspliktige data kan lagres utenfor landets grenser, så framt angitte konsesjonsvilkår oppfylles og Datatilsynet har mulighet til å føre tilsyn med dette. Sånn sett prøver en å ivareta dette uavhengig av hvor på kloden det ligger lagret. Datatilsynet vil kunne trekke tilbake konsesjon hvis de norske strenge vilkårene for lagring ikke oppfylles.
Jeg takker for svaret. Norsk konsesjon er jo en del av dette. Det har til nå vært lite praktisert å trekke tilbake en konsesjon. Vi vet at andelen som i dag bruker smarttelefon, har vokst fra 41 pst. av befolkningen i 2011 til 78 pst. i dag, og andelen som bruker nettbrett, går også veldig opp. Så sier statsråden her at en må trekke tilbake konsesjon. Men de dataene kan jo lagres i andre land som har et helt annet regelverk, og også i skytjenester, som ikke er tilsvarende godt regulert. Vil statsråden være tilbøyelig til å overprøve myndighetene her, eller si at de skal trekke tilbake konsesjoner, f.eks. for Telenor?
Datatilsynet har mulighet til å trekke tilbake konsesjoner hvis de selv mener at norske vilkår for lagring ikke oppfylles. Da må en i så fall finne tilfeller der det skjer, for at vi skal kunne ta en debatt. Jeg har ikke lyst til å spekulere om det. Men la meg også understreke at Samferdselsdepartementet har, om vi endrer Ekom-forskriften, sånn som Stortinget har bedt om, pålagt tilbyder å informere sine abonnenter om hvor dataene lagres. Det betyr også at en som forbruker nå vil ha større mulighet til å gjøre sånne valg, om hvilken tilbyder en bruker, fordi en også vet hvor dataene lagres. Så forbrukeren har større mulighet for å påvirke sin situasjon på den måten. Men, som sagt: Jeg har vært opptatt av problemstillingen, både som statsråd og da jeg var stortingsrepresentant for Fremskrittspartiet. Derfor er jeg veldig glad for at jeg har denne rollen nå, for da kan jeg jo følge opp den problemstillingen som jeg opplever at representanten også er veldig opptatt av.
Det er veldig bra at statsråden er opptatt av dette. Kommunikasjon angår oss i veldig stor grad, og vi bruker det i større og større grad. Det er jo en betydelig datamengde vi utveksler i hverdagen. I dag er de private aktørene pålagt å utføre lagringen av data ut fra det myndighetene krever: datalagringsdirektivet. Det er et betydelig ansvar de da påtar seg. Men kan det bli aktuelt for staten å påta seg både det økonomiske ansvaret og det forvaltningsmessige ansvaret for å lagre disse dataene, som en så åpenbart sier at en trenger?
I utgangspunktet er det private tilbydere som leverer tjenester, både når det gjelder infrastruktur, lagring o.l., innenfor Ekom-markedet. Jeg ser ikke i utgangspunktet noen grunn til at staten skal gå inn som en kommersiell aktør på det området. Vi fra statens side – altså Stortingets og regjeringens side – har i oppgave å lage gode lover og utøve de lovene. Det har en gjort ved at en stiller krav til kryptering av lagringspliktige data, krav til lagringsmåte og krav til sikring av lagringssted, og at en altså har mulighet til å trekke tilbake konsesjoner hvis lagringssted ikke oppfattes å være i tråd med det som Datatilsynet i utgangspunktet har krevd. Så merket jeg meg også at det ved forrige spørsmål ble vist til Telenor. Det var en sak i Dagens Næringsliv for litt tid siden der en fikk et inntrykk av at stort sett hele trafikken til Telenor går via Sverige. Den kontakten vi har hatt med Telenor, tilsier at det ikke er riktig, at det var feil i den artikkelen, og at hoveddelen av Telenors trafikk rutes internt i Norge. Dermed er ikke den problemstillingen så stor som en fikk inntrykk av.
«Ved en eventuell innføring av EUs datalagringsdirektiv vil innbyggernes data- og teletrafikk lagres. Hvordan vil statsråden karakterisere et samfunn der data om alle menneskers data- og teletrafikk lagres?»
Datalagringsdirektivet åpner ikke for lagring av data om innholdet i datatrafikken. Det datalagringsdirektivet tillater, er kun lagring av trafikkdata, altså en annen del – det er ikke tid, ikke sted og mellom hvilke personer kommunikasjon har funnet sted. Spørsmålet fra representanten vitner jo mer om en henvisning til «1984» og boka til George Orwell, som viser et totalitært sosialistisk samfunn som jeg ikke har ønsket meg. Det reflekterer ikke det datalagringsdirektivet som er vedtatt – som riktignok mitt parti stemte imot, og det gjorde også representantens parti. Men problemstillingen som han tar opp, er altså ikke relevant med hensyn til det datalagringsdirektivet som er vedtatt i Stortinget.
Det var interessant at statsråden nevnte «1984» og totalitære stater i sitt noe korte svar. Det er jo ikke SV som har gått lengst i karakteristikker av hva slags samfunn vi får hvis direktivet innføres. Statsrådens egen statssekretær, Bård Hoksrud, sa da han var stortingsrepresentant: «Når Norge innfører datalagringsdirektivet, tar landet et stort skritt i retning av en politistat og et overvåkningssamfunn.» Og videre: «Jeg er overbevist om at gamle folk i KGB, eller Stasi, eller hva det heter, i det gamle Øst-Europa, som drev med massiv overvåkning av innbyggerne sine, ville vært stolte hvis de hadde fått dette direktivet på plass.» Når Fremskrittspartiet tidligere har ment at det er riktig å sammenligne datalagringsdirektivet med de overgrepene som Stasi og KGB sto for, hvordan kan statsråden forsvare å gå inn for direktivet nå? Hva er det Fremskrittspartiet har fått i betaling for å selge personvernet for regjeringsdeltakelse?
Dette blir en litt rar debatt, for når jeg tidligere som statsråd har framhevet Fremskrittspartiets standpunkt, har jeg fått påpakning fra rød-grønne politikere om at jeg ikke kan være både fremskrittspartipolitiker og statsråd samtidig. Så får jeg altså partipolitisk rettet spørsmål mens jeg står her som statsråd. Da blir det litt vanskelig å svare korrekt på dette, for da vil jeg i neste runde få kjeft fordi jeg har svart på spørsmålet som representanten har stilt – mens jeg har vært statsråd. La meg likevel understreke at personvernhensyn er minst like viktig for meg og Fremskrittspartiet nå som det var da vi var i opposisjon. Samtidig er det sånn at mens Snorre Serigstad Valens parti var i regjering, ble det vedtatt et datalagringsdirektiv som de nå prøver å kjempe imot. Jeg tror Snorre Serigstad Valen, når han tenker seg om, forstår at det ikke er alle saker man vinner når man er i regjering. Det er i hvert fall åpenbart for hans eget parti. Men vi skal sørge for at vi i gjennomføringen – med mindre Stortinget endrer oppfatning – vil ivareta personvernhensyn på en utmerket god måte, i hvert fall bedre en den forrige regjering ville lagt opp til.
Jeg har stor forståelse for at man inngår kompromiss og ikke får igjennom alt man vil i regjering. Men jeg tror ikke SV i regjering ville innført politikk som vi mente gjorde Norge til et totalitært samfunn – på linje med Stasi og KGB. – Men vi kan legge Stasi og KGB til side. Det er et poeng at bevegelsesmønsteret og trafikkdataene som lagres med datalagringsdirektivet, uavhengig av om innhold lagres eller ikke, kan true både varslere og – ikke minst – pressekilder. Det gir en såkalt «chilling»-effekt, der folk også kan kvie seg for å gjøre det som er riktig, for de er redd for å bli fanget opp eller sett. Hva er det som har gjort at samferdselsministeren nå mener at kilde- og varslervernet er sikret ved implementering av datalagringsdirektivet, mens statsrådens parti tidligere fant det for godt å trekke paralleller til fordums despotiske regimer i øst når de skulle karakterisere betingelsene for varslervern og kildevern.
Det er en vesentlig forskjell, og det er at nå er det underegnede som har ansvaret for en del av gjennomføringen av dette, selv om mye ligger på forsvarsministeren og justisministeren. Da har jeg mye mer tillit til at det blir gjort på en god måte enn jeg hadde tidligere da andre partier styrte. Personvern er fantastisk viktig. Det er viktig å verne om de liberale verdiene som et demokrati har. Det tar denne regjeringen sikte på å gjennomføre. Hvis SV mener at datalagringsdirektivet ikke bør gjennomføres, er det et flertall i Stortinget som mener noe annet. Da er mitt forslag at man går til dem som faktisk har sikret flertall for et vedtak framfor å gå til en statsråd og be om å ta omkamp, og ikke respektere flertallet i Stortinget. Det hører ikke hjemme i et demokrati at en regjering har en annen politikk enn det som stortingsflertallet tillater – uavhengig av hva statsråden personlig mener.
«I Computerworld 12. august 2013 sa Bård Hoksrud: «Frp har hele tiden ment at Norge uansett burde ventet med vedtaket for å se hvordan dette spiller ut i EU. Vi skjønte ikke hvorfor det var så viktig å haste et direktiv gjennom, som fortsatt diskuteres og evalueres i EU.» Senere har statsråden sagt at saken ikke skal opp til ny vurdering. Hva vil EU-domstolens nye avklaring om datalagringsdirektivet ha å si for en eventuell innføring eller nye vurderinger av innføring i Norge?» – Her skal jeg rette på spørsmålet mitt, for dette dreier seg om generaladvokatens vurdering: Hva vil generaladvokatens nye avklaring om datalagringsdirektivet ha å si for en eventuell innføring eller nye vurderinger av innføring i Norge?
Generaladvokatens uttalelse er et begrunnet innspill til domstolen, men EU-domstolens avklaring om direktivet og hvilken betydning det vil få for Norge, vil først være tilfellet når EU-domstolen faktisk avgir sin dom. Det at det har kommet et innspill i saken, betyr ikke at vi kan forholde oss ene og alene til det. Det er dommen som avgjør, og den kommer mest sannsynlig i april 2014. Derfor er det for tidlig å si hvilke konsekvenser uttalelsen vil få for gjennomføringen, men vi følger det nøye. Jeg har ikke uttalt at en ikke vil ha saken til ny vurdering. Jeg har sagt at vi forholder oss til det stortingsflertallet vedtar. Det trodde jeg også var naturlig for forrige regjering. Stortingsflertallet er fortsatt bestemt på at datalagringsdirektivet skal gjennomføres. Da er min oppgave å sørge for at det gjennomføres på en best mulig måte. Jeg er veldig glad for at jeg har denne jobben, for da kan jeg ivareta personvernet så godt som det er mulig å få til.
Grunnen til at vi ved en rekke anledninger har tatt opp spørsmålet om ny vurdering, er at det ene regjeringspartiet før valget lovet en omkamp om datalagringsdirektivet. Det mener jeg var en klok vurdering. Det var det også en rekke andre partier som lovet. Tidligere har vi oppfattet at statsråden har vært helt tydelig på at noen ny vurdering ikke vil bli gjort. Jeg biter meg merke i at det han nå sier, er litt annerledes. Er det sånn å forstå at vi kan vente oss en reell ny vurdering i regjeringen i lys av det som nå pågår i EU-domstolen, og at det er mulig at regjeringen kommer til å komme med et annet syn på innføring av direktivet til våren enn det som per nå er situasjonen? Da vil også flertallet i Stortinget være endret, og den hindringen som står i veien for at vi kan gjennomføre det statsråden egentlig mener, vil være fjernet.
Dette minner litt om flisespikkeri. Jeg sier ikke noe annet nå enn det jeg før har sagt i Stortinget, i sosiale medier, i leserbrev og i debattinnlegg, og det er at en regjering vedtar å gjennomføre den politikken som flertallet på Stortinget mener. Når det gjelder datalagringsdirektivet, har ikke regjeringsplattformen gitt noen nye signaler. Det betyr at det vedtaket som Arbeiderpartiet og Høyre gjorde, er den politikken som regjeringen må gjennomføre. Da er det min oppgave som statsråd å gjennomføre den på en best mulig måte. Jeg er klar over at mange ønsker en omkamp her, men når man ser på valgresultatet, er de som ønsker en omkamp om datalagringsdirektivet, blitt færre i dette storting enn i forrige storting. Dermed er det stortingsrepresentantene som er i mindretall, som har en jobb å gjøre i Stortinget hvis de ønsker et annet utfall av saken. Man kan ikke påpeke at noen i regjeringen – selv om de kanskje har andre personlige standpunkter – skal få ha en mulighet til å sette demokratiske spilleregler til side. Det trodde jeg SV var klar over etter selv å ha sittet i regjering.
Stortinget kan påpeke det man vil, og det er derfor vi gjør det nå. Vi mener det er helt naturlig at også regjeringen diskuterer dette. Jeg registrerer at vi i løpet av samme svar på en måte har fått både et ja og et nei til en ny vurdering. Det må bety at regjeringen må diskutere oppfølgingen av dette etter at vi har fått en konklusjon fra EU-domstolen, og det ser vi fram til. La meg til slutt utfordre statsråden på en helt konkret problemstilling, fordi en bekymring rundt datalagringsdirektivet har vært medienes kildevern og beskyttelsen av varslere. I forbindelse med behandlingen av denne saken våren 2011 ba Norsk Presseforbund, Redaktørforeningen og Journalistlaget om at det ble satt ned et utvalg i samarbeid med medieorganisasjonene som skulle gjennomgå og legge fram forslag til styrking av medienes kildevern i lys av direktivet. Er det mulig å få regjeringen til å gjøre en ny vurdering av denne typen tiltak som kan hjelpe oss å se på konsekvensene av direktivet? Vil statsråden vurdere det?
Jeg synes det er interessant at et tidligere regjeringsmedlem nå håper at en ny regjering skal omgjøre vedtak som hans gamle regjering var med på å fatte – og beslutninger som de tok. Som jeg sa i mitt svar på første spørsmål: Vi vil ha en grundig vurdering av saken når endelig dom i EU-domstolen er på plass. Da er det naturlig at vi ser på alle saker, for det kan hende domstolen gir oss nye signaler som gir grunnlag for at det blir nye runder i EU. Men en kan godt si at alt blir som det har vært vedtatt før. Det ville være litt meningsløst for meg å begynne å spekulere om alle eventualiteter før man vet hva EU-domstolen faktisk sier.
«Det har lenge vært kjent at den svenske FRA-loven åpner for at norske borgere overvåkes av svenske myndigheter. Det er et alvorlig problem at vår kommunikasjon overvåkes uten at norske myndigheter har kjennskap og påvirkningsmulighet i forhold til det, at rettsvesenet ikke er involvert, og at denne informasjonen kan gis videre til andre lands styresmakter. Er statsråden villig til å vurdere en ny internettkabel til det europeiske fastlandet slik at norsk internettrafikk kan rutes utenom Sverige?»
La meg først si at jeg er veldig opptatt av personvernhensyn, og nettopp av den grunn har denne regjeringen tatt en del initiativ overfor Sverige med tanke på personvernhensyn i lys av FRA-loven. Det er mer enn det en opplevde at forrige regjeringen gjorde. Derfor er jeg veldig stolt over det arbeidet vi har satt i gang. Når det gjelder spørsmålet konkret, er det sånn at det allerede eksisterer fiberkabelforbindelser fra Norge både over Skagerak til Danmark og over Nordsjøen til Storbritannia – i tillegg til dem som går gjennom Sverige. Internasjonale kabelforbindelser etableres av private ekom-tilbydere ut fra forretningsmessige vurderinger av etterspørselen i markedet. Det er altså i dag muligheter for å rute trafikken ut i verden utenom Sverige. Jeg vil være positiv hvis ekom-tilbyder ønsker å gjøre ytterligere investeringer der, men det er altså noe de selv må gjøre. Mitt oppdrag er å sørge for at vi har kontakt med Sverige, og jeg har allerede vært i Sverige og snakket med den svenske statsråden for å sikre at norske personvernhensyn blir ivaretatt så godt som mulig i møtet med verden rundt oss.
Senest i vår var det her i Stortinget oppe et forslag som både Venstre og Fremskrittspartiet stemte for. I det forslaget ber Stortinget regjeringen om å «se på og komme tilbake til Stortinget med forslag til løsninger som hindrer at informasjon og kommunikasjon fra norske borgere rutes via land som har lover som gir myndighetene anledning til å sjekke privatpersoners telekommunikasjon og e-postinnhold». Forstår jeg statsråden rett når han ikke lenger ser behov for en sånn utredning og for å prøve å få på plass alternative kabler for å rute utenom Sverige?
Som nevnt: Jeg har vært i Sverige og snakket med den svenske statsråden om problematikken vi opplever rundt FRA-loven ut fra norske personvernhensyn. Jeg opplevde at de hadde forståelse for våre synspunkter. Vi skal fortsatt ha en dialog om dette. Men det er en komplisert sak, for også i Sverige var dette et omstridt tema som var blitt vedtatt, så jeg forventer ikke at de snur om på det over natten. Men jeg er veldig glad for å ha fått de tilbakemeldingene jeg fikk i første runde. Som jeg også nevnte, eksisterer det allerede fiberkabelforbindelser ut av Norge – ikke bare gjennom Sverige, men til Danmark og Storbritannia. Sånn sett finnes de mulighetene som representanten etterspør. At det er behov for ytterligere kabler, er godt mulig, og vi har en ambisjon om å bygge ut infrastrukturen for fiber, bredbånd og den typen ting i større grad enn det som har blitt gjort. Der lå det en strategi fra den forrige regjeringen, og vi har som ambisjon å styrke den, både fordi det er viktig for enkeltpersoners mulighet til å kommunisere seg imellom og fordi vi gjerne ser på muligheten for å utvikle bedre dataindustri i Norge. Da er kabler en viktig del.
Jeg takker for svaret så langt, og jeg er veldig glad for at statsråden tar personvernhensynene på alvor, og at han har vært i Sverige for å diskutere disse problemstillingene med svenske myndigheter. Jeg lurte på om statsråden kunne være litt mer konkret når det gjelder hva han tok opp med svenske myndigheter og som han anser som et problem fra vår side, og – ikke minst – om han kunne være litt mer konkret om hvilke positive signaler han eventuelt fikk fra svenske myndigheter, og hva de ville gjøre for at norske borgere ikke blir rammet av FRA-loven.
Jeg hadde et møte i Sverige i begynnelsen av desember, og da tok jeg opp mange ulike forhold som jeg også tror Venstre vil være fornøyd med, bl.a. grensekryssende jernbanetrafikk og den type ting. Jeg kommuniserte også våre bekymringer når det gjaldt muligheten for å trygge personvernhensynet for norske borgere i den innenrikstrafikken som av og til rutes gjennom Sverige, men langt fra i det omfang som media har gitt inntrykk av. Hoveddelen av Telenors trafikk rutes kun internt i Norge, ifølge Telenor. Når jeg er fornøyd med svarene jeg fikk, er det fordi de svenske myndighetene ikke sa at det var uaktuelt å diskutere dette med oss. De viste tvert imot en stor forståelse for personvernhensyn og problematikk med hensyn til det vi tok opp, for de er like opptatt av det for sine svenske innbyggere. Det å finne ut hvilke muligheter som finnes, var de villige til å diskutere. Mer detaljert enn det har jeg ikke lyst til å si det, men vi har fortsatt kontakt. Det er en bedre kontakt enn det man har hatt tidligere, og derfor tror jeg vi drar i samme retning, representanten og jeg, og så får vi håpe at resultatene også kommer raskt.
Dette spørsmålet, fra representanten Sverre Myrli til utenriksministeren, vil bli besvart av ministeren ved Statsministerens kontor for samordning av EØS-saker og forholdet til EU på vegne av utenriksministeren, som er bortreist.
«Den 18. desember 2013 er det 100 år siden Willy Brandt ble født. Hans lange politiske virke ble kjennetegnet av kampen for fred, forsoning og nedrustning. Brandt var en viktig støttespiller i arbeidet med å normalisere og utvikle Norges forhold til Tyskland. I dag ser vi i Norge en fornyet interesse for Tyskland, EUs tyngste medlemsland. Hvordan mener utenriksministeren at arven fra Brandt om tettere forhold mellom Norge og Tyskland best kan videreutvikles og styrkes?»
I dag er det 100 år siden Herbert Frahm ble født i hansabyen Lübeck. 20 år senere steg en ung mann i land i Oslo havn. Partiet han tilhørte, hadde blitt forbudt av nazistene. Det gikk ikke mange dagene før hans første artikkel sto på trykk i norske aviser, underskrevet med psevdonymet Willy Brandt. Willy Brandt spilte en viktig rolle i å gjenoppbygge det historisk tette forholdet mellom Tyskland og Norge etter annen verdenskrig. Erna Solbergs første besøk som statsminister gikk til Berlin, der hun ble mottatt av forbundskansler Angela Merkel. Det var ett uttrykk for de nære bånd mellom våre land. I Sundvolden-plattformen slår regjeringen fast at den vil utdype de bilaterale relasjonene til sentraleuropeiske land, og blant dem er naturligvis Tyskland. Forbindelsene mellom våre to land er meget godt utviklet på nær sagt alle områder. Samhandelen i 2012 var på ca. 175 mrd. kr. Norsk energi spiller en nøkkelrolle i den omfattende «die Energiewende» i Tyskland, omleggingen til bruk av mindre forurensende energi. Antallet norske kulturarbeidere i Berlin nærmer seg storhetstiden på 1800-tallet, og Tyskland er det viktigste markedet for norsk kultureksport. Antallet tyske elever i norsk skole øker, og det er flere fotballspillere i tysk Bundesliga enn i engelske Premier League. Willy Brandt var også en betydningsfull europeisk politiker. Han engasjerte seg sterkt for europeisk samarbeid og for norsk deltagelse i europeisk samarbeid. Man kan si at det er i Willy Brandts ånd når regjeringen prioriterer Norges forhold til Europa, bl.a. synliggjort med en egen statsråd for EØS- og EU-saker. På mange måter går Norges vei til Europa og til EU-beslutningsprosesser gjennom Berlin. Jeg er glad for å registrere den sterke interessen og den sterke åpenheten tyske regjeringer har vist og viser Norge. Dette går langt tilbake, og har gang på gang vist seg å være viktig for Norges relasjoner med EU. Både regjeringen Solberg og våre forgjengere har hatt tett kontakt med tyske kolleger i EØS- og europaspørsmål. Vi samarbeider i en rekke saker – energipolitikk, internasjonale nedrustnings- og utviklingsspørsmål og nordområdene, for å nevne noen. I går ble en ny regjering tatt i ed i Berlin. Vi har allerede tatt initiativer for raskt å etablere kontakter også med denne nye regjeringen, og la meg avslutningsvis si at det politiske samarbeidet mellom våre to land ikke bare foregår mellom regjeringene. Her i Stortinget har det lenge eksistert en norsk-tysk vennskapsgruppe, og det er et arbeid jeg vil berømme. Det parlamentariske samarbeidet og partikontakter mellom våre to land er viktige deler av våre forbindelser.
Det var veldig mye bra her, og det er jo faktisk også slik at det stadig blir flere norske fotballspillere i Tyskland, nå sist med Rune Almenning Jarsteins overgang til Hertha Berlin. Jeg er noe usikker på om regjeringen skal takkes for det, men uansett er jeg veldig glad for det som skjer. Jeg er også veldig glad for at Erna Solberg som den tredje norske statsministeren valgte å legge sin første utenlandsreise til Berlin. Det er et klart og tydelig signal – veldig bra. Norge har i ganske lang tid hatt en egen Tyskland-strategi. Det har vært en strategi for områder som er viktige for næringslivet, det har vært innen energipolitikk – som er svært viktig i kontakten mellom våre to land – det har dreid seg om politiske utvekslinger og politiske forhold generelt, om kultur og ikke minst om språk. Spørsmålet mitt er: Ønsker regjeringen å videreføre det kraftige og gode samarbeidet og strategien som har vært i forholdet til Tyskland?
Jeg kan bekrefte at regjeringen ønsker å videreføre og styrke dette samarbeidet, fordi det er så viktig for oss bilateralt, og fordi det er så viktig for oss i en EU- og EØS-kontekst. I den sammenheng kan jeg nevne at Tyskland-strategien, som først ble vedtatt i 1999, og som ble revidert i 2007, nå undergår en ny revisjon. Vi synes det er viktig at vi enda bedre fanger opp bredden i det norsk-tyske samarbeidet, og derfor har vi satt i gang et arbeid for å revidere og oppdatere den strategien. Jeg er glad for at det er stor enighet om den strategien, og at det er mange aktører som arbeider innenfor rammen av den strategien, for å styrke de norsk-tyske relasjonene. Og vi er begeistret over norske fotballspillere i Tyskland, selv om vi på ingen måte tar æren for verken at de er der, eller for de målene de scorer!
Willy Brandt hadde gjennom sitt lange og politiske virke en tanke om «forandring gjennom tilnærming», som han kalte det – en må kjenne hverandre, en må forstå hverandre, en må tilnærme seg hverandre for å kunne løse felles utfordringer. Brandts livsverk var jo på mange måter hans «Ostpolitik», som han også fikk Nobels fredspris for, som handlet om at en måtte ha en sterkere tilnærming til dem som i manges øyne ble sett på som fiender eller motstandere. Det er ingen tvil om at det som har med språk å gjøre er en utfordring for en sterkere tilnærming mellom Norge og Tyskland. Gjennom flere tiår er det uten tvil for få nordmenn som har lært seg tysk, og som behersker tysk godt nok, men heldigvis ser vi noen positive tendenser nå. Spørsmålet mitt er: Er regjeringen opptatt av å sikre seg at vi har god nok kompetanse om Tyskland og det tyske språk i Norge, og hvordan den kompetansen skal utvikles?
Jeg tror at utvikling av kunnskap i det norske samfunn om Tyskland er noe som øker gjennom at samarbeidet utvides og fordypes på mange områder, og derfor er dette et arbeid hvor mange aktører er involvert. Så er internasjonalisering av norsk utdanning og norsk forskning meget viktig, og EU er det viktigste instrumentet for internasjonalisering av forskningen, og Tyskland er en viktig partner i så måte. Når det gjelder arbeidet i skolen for internasjonalisering, så er språk og språkopplæring viktig. Vi er glad for den styrkingen vi ser, at flere elever velger tysk, og vi håper og tror og vil arbeide for at det også vil gi et grunnlag for økt kunnskapstilfang om Tyskland og viktigheten av Tyskland som en partner for Norge.
Neste spørsmål er fra representanten Anniken Huitfeldt til utenriksministeren, som også besvares av ministeren ved Statsministerens kontor for samordning av EØS-saker og forholdet til EU, da utenriksministeren er bortreist.
Mitt spørsmål handler om kvinners rettigheter til reproduktiv helse: «Norge har i mange år arbeidet målrettet for å styrke kvinners rettigheter til reproduktiv helse. Internasjonalt har vi møtt motkrefter både mot økt åpenhet og i det forbyggende helsearbeidet på dette området. Hva vil utenriksministeren gjøre for å sikre kvinners rett til abort og prevensjon i land hvor dette ikke er en del av helsevesenet, eller er forbudt?»
Regjeringen viderefører Norges satsning på global helse. Budsjettet for 2014 viser vårt engasjement for å nå disse målene innen utgangen av 2015, særlig med vekt på tusenårsmål nr. 4 og 5. Vi har en budsjettøkning i vårt internasjonale helseengasjement fra i år, vi er aktive på alle internasjonale hovedarenaer for kvinners og barns helse, inkludert reproduktiv helse, og i Verdens helseorganisasjon deltar vi aktivt for å styrke det normative fundamentet for helse, særlig for kvinner og barn. Kvinners rett til reproduktiv helse er en del av arbeidet med tusenårsmål nr. 4 og 5. Familieplanlegging er et effektivt og rimelig tiltak for å sikre trygge svangerskap og trygge fødsler for både mor og barn, og det at familieplanlegging faktisk virker så godt, er kanskje vårt sterkeste argument i møtet med motstandere. Det er altfor mange kvinner som dør som følge av farlige aborter. La meg nevne noen av de spor regjeringen arbeider langs for å ivareta og styrke kvinners rett til reproduktiv helse. Vi bidrar til å gjennomføre anbefalingene til FNs kommisjon for livsviktige medisiner til kvinner og barn. Norge har i år kanalisert 450 mill. kr til dette, hvorav 150 mill. kr er øremerket reproduktiv helse, og den satsningen vil bli videreført i 2014. Norge bidrar til å få ned prisen på prevensjonsmidler ved å stille garanti for store innkjøp, noe som har ført til en halvering av prisene. Og for å få flere til å bruke prevensjonsmidler er det viktig å gi opplæring til helsearbeidere, til ungdom og til kvinner. Reproduktiv helse er et spørsmål om menneskerettigheter. Gjennom Verdens helseorganisasjon, WHO, og gjennom FNs befolkningsfond og FNs menneskerettighetsråd arbeider Norge for å fremme seksuelle og reproduktive rettigheter. Vi prioriterer også arbeidet med å gi kvinner tilgang til trygg abort. Støtten til dette arbeidet ble økt med 20 mill. kr i 2013, og denne økningen blir videreført i 2014. Støtten fordeles gjennom en rekke frivillige organisasjoner som har spesialisert seg på å arbeide for trygge aborter, og det er viktig med denne lokale kjennskapen for å være mest mulig effektiv i arbeidet i vanskelige nasjonale kontekster. Det internasjonale arbeidet, de normative diskusjonene om reproduktiv helse, prevensjon og abort er krevende og til tider kontroversielt. Desto viktigere er det at vi viderefører det gode arbeidet som allerede pågår – og har pågått en stund – og som gir resultater for helsen til barn, unge kvinner og mødre.
Av de spørsmålene som europaministeren svarte på, så er – som han sier – dette med abort det mest kontroversielle, og da vil jo små endringer fra norsk side, slik som reservasjonsretten, kunne få oppmerksomhet internasjonalt som et skritt i gal retning. Og derfor er det så viktig at denne regjeringen er aktiv i alle de internasjonale forsamlingene hvor det går an å ta opp dette spørsmålet, for det er ofte stor motstand fra de andre landene, mye større enn i de andre spørsmålene som handler om mødres rettigheter. Så mitt spørsmål er: I hvilke forsamlinger har regjeringen tatt opp dette spørsmålet siden den tiltrådte?
Norge arbeider i de organer hvor dette er på agendaen, og vi arbeider langs de samme linjer som tidligere regjeringer. Ikke minst innenfor Verdens helseorganisasjon pågår det et viktig normativt arbeid; blant annet ser vi det som viktig at WHOs retningslinjer for abort i helsetjenesten blir gjennomført. Så er det ingen hemmelighet at det er kontroverser rundt dette arbeidet i FN, og at mange FN-organisasjoner og FN-organer preges av stillstand i dette arbeidet, men fra norsk side vektlegger vi konsekvent betydningen av trygge aborter, og representanten Huitfeldt kan være trygg på at den linje som Norge har ligget på her, vil bli videreført.
Jeg er glad for at det er oppslutning om at vi skal videreføre den norske linjen, men dette handler også om å bruke sin tiltenkte taletid til å ta opp dette spørsmålet – for det blir jo ikke alltid applaus når man tar opp spørsmål rundt abort i internasjonale forsamlinger. Så mitt spørsmål er: Hvor har utenriksministeren tatt opp dette siden han tiltrådte?
Jeg er ikke kjent med hvor utenriksministeren konkret har tatt opp dette, og i de to månedene regjeringen har sittet, har jeg heller ikke blitt kjent med i hvilke konkrete multilaterale og bilaterale møter dette har vært naturlig å ta opp. Men det betyr ikke at vi ikke vil ta det opp i de sammenhenger hvor det er viktig og naturlig, og der kan representanten Huitfeldt være helt trygg på at norske holdninger blir videreført, enten det dreier seg om FNs menneskerettighetsråd, om WHO eller i andre FN-sammenhenger.
Mitt spørsmål går til klima- og miljøvernministeren: «Hvordan mener statsråden at naturhensyn, friluftslivshensyn og hensyn til grunneiere blir bedre ivaretatt enn i dag ved å gjennomføre en omfattende liberalisering av scooterkjøringsreglene, og blir ikke et omfattende forsøk bare en vits når hun uansett tenker å gjennomføre lovendring med liberalisering av reglene for scooterkjøring uten å ha evaluert forsøkene skikkelig først?»
Ordningen ble initiert av den forrige regjeringen og skulle opprinnelig begrenses til 40 kommuner, men vi utvidet den til å gjelde de rundt 100 kommunene som har meldt sin interesse. Kommunal- og regionaldepartementet, som forvalter forsøksloven, har vurdert spørsmålet om lovligheten av dette, og jeg har redegjort for Kommunal- og regionaldepartementets vurdering i mitt svar av 11. desember på skriftlig spørsmål nr. 158, fra representanten Terje Aasland. Kommunal- og regionaldepartementet konkluderer med at forsøket er i tråd med forsøkslovens formål, begrensninger og øvrige vilkår. Kommunal- og regionaldepartementet mener forsøket er rettet mot de formålene forsøksloven omfatter, og at det har en reell forsøkskarakter og ikke er en generell reform. Omfanget av forsøket er bredt og innenfor lovens rammer for å vinne erfaring med et større utvalg av kommuner. Regjeringen har ikke som mål å øke bruken av snøscooter i norsk natur. Det som er viktig for regjeringen, er å gi lokalsamfunnene mulighet til selv å råde over egne arealer, herunder mulighet til å bestemme om de skal etablere snøscooterløyper. Mange kommuner i Norge har store arealer og lite folk. Regjeringen baserer seg på tillitspolitikk. Jeg har tillit til at de som styrer i Kommune-Norge, har evne til og ønske om å ta hensyn til alle sine innbyggere og besøkende, både de som vil ha stillhet og ro, og de som vil ha andre opplevelser. Det er uansett ikke slik at kommunene kan gjøre hva som helst. Det gjelder klare nasjonale rammer for forsøket. Løypene skal etableres gjennom arealplanlegging etter plan- og bygningsloven. Dette sikrer bred involvering av berørte interesser. Det er satt begrensninger for hvor løypene kan legges, bl.a. må kommunene unngå verneområder. Videre må kommunene i arbeidet med fastsetting av løypene ta hensyn til bl.a. støy og andre ulemper for friluftsliv, naturmangfold, bolig- og hytteområder, kulturminner og kulturmiljø. Kommunene må utrede virkningene løypene vil ha for friluftsliv og naturmangfold. De må kartlegge og verdsette friluftslivsområder der løypene planlegges. Det er med andre ord ikke fritt fram. Når det gjelder grunneierne, står det eksplisitt i forskriften som gjelder for forsøket: «Kommunene kan ikke treffe endelig vedtak om snøscooterløype før private og offentlige grunneiere har samtykket i snøscooterkjøring for den del av traséen som gjelder deres eiendom.» Vi har i disse dager startet arbeidet med et høringsbrev med forslag til endringer i lov om motorferdsel i utmark og vassdrag, som vil gi kommunene større adgang til å forvalte motorisert ferdsel i utmark på permanent basis. Høringsbrevet skal etter hvert sendes på bred høring med god frist for å avgi uttalelse. Høringsuttalelsen vil, sammen med erfaringen fra forsøksordningen, inkludert erfaringer fra kommunenes planleggingsarbeid, danne grunnlaget for det lovforslaget som regjeringen til slutt vil fremme for Stortinget.
Jeg vil takke statsråden for svaret, men jeg stiller meg litt undrende til hele prosessen som har vært: Når man gjennomfører et forsøk, er det vanlig at man evaluerer erfaringene med forsøket før man bestemmer seg for å gå videre. Men her det jo snakk om at man ruller ut et forsøk i omtrent en fjerdedel av landets kommuner og lar det være første skritt på veien av det som skal være den demokratiske og gode prosessen rundt en lovendring. Denne måten å gjøre det på er etter min oppfatning veldig udemokratisk, fordi man ruller ut et forsøk i en fjerdedel av landets kommuner, men har egentlig ikke tenkt å se på de brede erfaringene med hvordan dette fungerer i kommunene før man går videre. Mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden blir derfor: Ser statsråden at dette ikke er en heldig demokratisk måte å gjøre det på når man planlegger en lovendring?
Vi kjører forsøket for å få erfaringer til lovarbeidet, slik at loven blir best mulig. Det vil være i alles interesse.
Da svarte jo egentlig ikke statsråden på spørsmålet mitt om hvorvidt hun ser at det er udemokratisk når man egentlig velger ikke å kjøre forsøket fullt ut, men bare evaluerer en bitte liten del av forsøket før man går videre. Derfor er mitt spørsmål igjen: Ser statsråden at man ikke får evaluert hele forsøket før man gjennomfører en lovendring, og at det, etter min oppfatning, dermed er en udemokratisk måte å gjøre dette på? Statsråden har sagt at det gjør inntrykk når 42 000 mennesker på kort tid har skrevet under på et opprop som sier nei til å gjennomføre og rulle ut den prøveordningen som nå skal iverksettes. Bondelaget, som representerer mange grunneiere, har vært imot. Friluftslivsorganisasjonene, som er de bredeste representantene for folkelig engasjement for naturen, sier også klart nei. På hvilken måte gjør dette inntrykk på statsråden, når statsråden likevel velger å ture fram?
Jeg er glad for det store engasjementet i saken. Vi skal ha strenge rammer for motorisert ferdsel, men for vår regjering er det lokale selvstyret viktig. I dette landet har vi store arealer og noen steder få folk. Da jeg hadde besøk av arbeiderpartiordførere fra Indre Namdalen, sa de at de i de fire kommunene hadde areal tilsvarende Oslo, Akershus, Østfold og Vestfold til sammen. Her bor det 1,7 millioner mennesker på det arealet, mens der bor det 8 700. Jeg tror det er mulig å kombinere snøscooterløyper med stille natur.
«Hovedstyret i Innovasjon Norge har nylig vedtatt at de to nye såkornmandatene, som kom i revidert budsjett, skal gå til Proventure og Alliance Venture. Disse to fondene vil dekke de viktige sektorene energi og IT. Men tildelingen medfører imidlertid at tidligfaseselskapene innen den sårbare norske farma-/biotekindustrien blir stående uten såkornmidler. Hva vil regjeringen gjøre for å sikre fortsatt kapitaltilgang til oppstarts- og tidligfaseselskaper innen denne sektoren?»
Jeg er godt fornøyd med at forvalterne av de to nye landsdekkende såkornfondene er på plass. Fondene skal nå hente inn privat kapital, og jeg forventer at de gjør sine første investeringer sommeren 2014. Det at vi klarer å dyrke fram nye, innovative bedrifter er viktig for framtidig vekst og nye arbeidsplasser. Først og fremst er det markedet som skal finansiere bedrifter. Det gjelder også denne typen virksomheter. Investorene har hovedtyngden av kapitalen og kompetansen som er nødvendig for å utvikle nye bedrifter. Regjeringen har derfor tatt grep for å styrke private investorer gjennom skattelettelser på formue, arv og inntekt, for både privatpersoner og bedrifter. Staten har imidlertid en rolle med å bidra til finansiering av bedrifter der hvor markedet i begrenset grad fungerer. Derfor har vi også omfattende næringsrettede virkemidler, hvor Innovasjon Norge forvalter noen av de viktigste – særlig gjennom lån og tilskudd. I de aller tidligste fasene er det etablerertilskuddene som er spesielt viktig. Her gis det mindre tilskudd slik at gründere gis mulighet til å sjekke ut sine ideer eller markedsplaner. Gjennom Norges forskningsråd tilbyr programmet for kommersialisering, Forny 2020, tilskudd til verifisering av og dokumentasjon på at forskningsresultater kan anvendes kommersielt og slik bli attraktive for investorene. Jeg vil også trekke fram Innovasjon Norges ordninger med forsknings- og utviklingskontrakter og miljøteknologiordninger, som er særlig viktige for å få fram nye, innovative prosjekter. Dette er en ordning som er åpen for alle sektorer, også farma- og bioteknologiindustrien. Vi investerer i dag allerede tungt i forskning innen farma- og bioteknologiindustrien, og vi har hatt gode suksesser, bl.a. Algeta innen kreftmedisin. Tall fra SkatteFUNN viser at om lag 10 pst. av prosjektene som støttes, er innenfor helseområdet. Regjeringen har i vår politiske plattform at vi skal øke midlene til såkornfondene for å videreutvikle nye bedrifter og innovasjoner. Det er mange gode gründere med et vidt spekter av ideer der ute – ideer som vi skal leve av i framtiden. Derfor er det viktig at vi har såkornfond og annen kapital og kompetanse tilgjengelig for flere bransjer enn IKT og energi. Akkurat på hvilke områder hvert enkelt fond skal satse, må det være opp til de private investorene å avgjøre. De risikerer egne penger, og vi vet at kompetansen innen sektorer er avgjørende for om et fond skal skape en god avkastning for investorer og dermed også for samfunnet.
Jeg takker for svaret. Jeg vil bare legge til at Sarsia Seed, som er det såkornfondet som per i dag har jobbet inn mot dette området, har registrert 70 kvalifiserte bedrifter som er klare til oppstart. De har også mobilisert privat kapital som kunne ha matchet den offentlige kapitalen, og dette var egentlig det tredje fondet som sto klart til å kunne etablere seg. Det var i utgangspunktet litt skepsis til om det var nok privat kapital til å matche disse nye såkornfondene. Nå viser det seg at det er det. Per i dag er det 70 selskaper som står klare i startgropen, og alternativet er at all den investeringen som vi har innenfor helseforskning, kapitaliseres i utlandet og ikke her i Norge. Når – for det tar nesten et helt år – kan man forvente en ny utlysning, sånn at de kan søke på nytt?
Regjeringen har sagt at den skal satse på flere såkornfond. Da kommer det an på hvor fort man kan skaffe privat kapital og på den enkelte statsbudsjettbehandling når man kan få dette opp og fram. Jeg kan ikke forskuttere dag og tid for det, men det skal skje. Sundvolden-erklæringen er en fireårig plan, slik at vi jobber med å få fram såkornkapital fordi vi vet dette er viktig. Jeg kjenner godt til Sarsia Seed, som representanten spør om.
Jeg vil bare minne om at samtlige andre såkornfond er kommet med i revidert budsjett, så det hadde vært veldig positivt om statsråden – jeg vet at hun har sittet kort tid i statsrådsstolen – veldig snart kunne gi signaler sånn at de kunne innrettet seg etter det. Vi har investert sterkt i Oslo Cancer Cluster. Skal vi materialisere, skape nye arbeidsplasser for gründere, og ikke minst unngå en todeling av økonomien, er det utrolig viktig at vi satser når bedriftene er klare når det gjelder en så viktig kunnskapsindustri.
Oslo Cancer Cluster var, så vidt jeg vet, Arbeiderpartiet faktisk imot, fordi det var en form for OPS-samarbeid, men jeg skal ikke gå inn på det. Jeg tar med meg det gode rådet om å arbeide for såkornkapital. Det står òg i Sundvolden-erklæringen, som vi akter å følge opp.
«Tidligere næringsminister fra Høyre Ansgar Gabrielsen løftet temaet likestilling i næringslivet med å innføre 40 pst. kjønnskvotering i ASA-styrene. Hvilke ambisjoner har statsråden for å sikre at flere kvinner tar lederposisjoner i næringslivet, som styreverv, lederroller og etablering av selskaper?»
Kravet om 40 pst. representasjon av begge kjønn i ASA-styrer har bidratt til å øke andelen kvinner i slike styrer, fra 7 pst. i 2003 til 40 pst. i 2008. Det er derfor på sin plass å gi honnør til den forrige borgerlige regjeringen og tidligere statsråd Ansgar Gabrielsen for den jobben som ble gjort for å løfte kvinneandelen i styrerommene. Av nye foretak som startes opp hvert år, har 15–20 pst. av disse kvinnelig daglig leder og/eller styreleder. Nesten 60 pst. av nyetablerte foretak har kun mannlige ansatte. Forklaringen på noe av dette er at de fleste norske aksjeselskaper har et fåtall eiere, og halvparten av selskapene har kun ett styremedlem – nemlig styrelederen – noe som naturlig nok umuliggjør jevn kjønnsfordeling. Vi har likevel et stort forbedringspotensial. Nærings- og handelsdepartementet arbeider for å få flere kvinner i lederstillinger og styreverv og søker å bidra til at flere kvinner starter bedrift eller velger en karriere innen næringsrettet forskning. Det gjør vi spesielt gjennom de næringsrettede virkemiddelaktørene Innovasjon Norge, SIVA og Norges forskningsråd. Et av disse tiltakene er Innovasjon Norges program «Kvinner i næringslivet», som skal bidra til økt verdiskaping og innovasjon gjennom nettopp å øke kvinners deltakelse og posisjon i næringslivet som gründere, ledere og styremedlemmer. SIVA har satsingen «Kvinnovasjon», hvor deltakerne motiveres til å bli ledere og styreledere, og hvor de kobles mot profesjonelle nettverk for økt kapitaltilgang. Rapporter fra deltakende miljøer viser at både antallet gründere så vel som kvinneandelen i selskapsmassen har økt som et resultat av konkrete aktiviteter igangsatt med støtte gjennom SIVA. Nærings- og handelsdepartementet har de siste årene arbeidet for å identifisere egnede kvinnelige kandidater til styrelederverv. Det har ført til at antallet kvinnelige styreledere i de 24 selskapene hvor departementet forvalter eierskap, nå er på 42 pst. Det er bra, men fortsatt er dette et ansvar jeg tar på alvor, og som jeg vil følge opp fortløpende.
Kvoteringsreglene var omstridte – ikke minst i Høyre, tror jeg – da de ble foreslått og vedtatt, men i dag har jo den diskusjonen roet seg betraktelig. Reglene rundt kjønnskvotering i ASA-styrer vekker også internasjonal interesse. Flere land har innført lignende krav etter at vi gjorde det, og enda flere kommer sikkert til å gjøre det. Jeg synes næringsministeren snakket veldig mye om nå-situasjonen, men mitt spørsmål går på om næringsministeren, også innenfor dette feltet, har «nye ideer og bedre løsninger» – noe som hele tiden var et tema i valgkampen. Jeg fikk ikke nå med meg noen nye tiltak, annet enn at man skal se på dette. Kan man nå komme med noen konkrete innspill til hvordan man ønsker å etablere flere kvinner i toppledelsen i næringslivet?
Dette er et arbeid som må gjøres hver eneste dag. Jeg er ikke opptatt av å finne opp kruttet på nytt hvis den jobben vi gjør, faktisk fungerer. Det er iverksatt endel programmer som fungerer, og vi følger òg et program i NHO-regi – Female Future. Dette handler om å gjøre jobben hver dag: når man velger ut styremedlemmer, når man lager lister, når man snakker med organisasjoner, når man snakker med mennesker, og når man er på bedriftsbesøk og spør hvordan kjønnsbalansen er. Dette er et arbeid jeg gjør hver dag. Det har jeg gjort siden jeg tiltrådte, og det vil jeg fortsette med. Det er poenget. Dette må følges opp i det daglige.
Det er veldig positivt å høre det. Norge er et av verdens mest likestilte samfunn. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser faktisk at kjønnslikestillingen – i vårt langstrakte land – har en del geografiske skillelinjer. Nord-Norge og Østlandet skårer veldig høyt, mens Sørlandet, Vestlandet og Sør-Østlandet jevnt over har dårligere skår når det gjelder kvinnerepresentasjon. Også når det gjelder utdanningsperspektivet, går det skillelinjer rundt omkring i landet, og det er også med på å påvirke hva man ønsker å satse på med hensyn til yrkesvalg etter endt utdanning. Ser statsråden noen utfordringer som man kan ta tak i når det gjelder de geografiske skillelinjene på likestillingsområdet?
Geografi forteller sikkert noe om skiller. Sosiale forskjeller forteller om skiller. Utdanning forteller om skiller. Det er mange ting som gjør at det er forskjeller i dette landet. Jeg tror likevel det handler om å gjøre jobben hver dag. Når vi sitter i departementet i Oslo og skal velge f.eks. medlemmer av styrer, må vi tenke hele landet, begge kjønn og ulike bakgrunner – ulik politisk bakgrunn, f.eks. Det handler om å gjøre jobben hver dag, enten man er på Sørlandet eller i Nord-Norge.
«Statsråd Horne har uttalt seg i ulike retningar når det gjeld likestilling. Me har til dømes kunna lese at ho meiner at likestillinga har kome for langt, og at husmødrer er meir diskriminerte enn homofile. På kva for område ønskjer statsråden å reversere likestillinga, og kor langt tilbake må me for å kome på eit ønskjeleg nivå?»
Jeg takker for spørsmålet. Vi har kommet langt når det gjelder likestilling i Norge, noe som også 100-årsmarkeringen for kvinners stemmerett har tydeliggjort nå i år. Likevel er det langt igjen før vi kan si at det er full likestilling mellom kvinner og menn. Regjeringens mål er at kvinner og menn skal ha like muligheter til deltakelse og frihet til å treffe egne valg. Likestilling handler om likebehandling og likeverd, det handler ikke bare om et millimetermål. Regjeringen vil utvikle en framtidsrettet likestillingspolitikk. Vi vil styrke likestillingen og skape et bedre diskrimineringsvern for alle. Regjeringen vil fremme en universell likestillings- og antidiskrimineringslov. Regjeringen vil òg arbeide for saker som er viktige for kvinner og menn i hverdagen. Innsatsområder vil være utdanning, arbeidsliv og arbeidet mot vold i nære relasjoner. Regjeringen ønsker å stimulere til at flere, ikke minst gutter, velger utradisjonelle yrker og karrierer. Regjeringen ønsker også å styrke kompetansen i de kvinnedominerte yrkene, bl.a. i pleie- og omsorgssektoren og i barnehagene. Videre vil regjeringen arbeide for å redusere bruken av ufrivillig deltid. Innsatsen mot vold i nære relasjoner er også en viktig del av likestillingsarbeidet. I likhet med Stoltenberg-regjeringen vil denne regjeringen også styrke tilbudet til unge voldsutøvere og barn utsatt for vold i regi av familieverntjenestene og stiftelsen Alternativ til vold. Totalt styrker regjeringen tilbudet med 7,8 mill. kr, noe som er 2 mill. kr mer enn det Stoltenberg-regjeringen foreslo. Dette er ikke å reversere likestillingen. Målestokken for likestilling i dag er ikke at kvinner og menn oppfører seg helt likt og tar helt like valg. Målet er at mulighetene skal være gode nok og reelt like for kvinner og menn. Noen kvinner og menn vil satse på karriere, mens andre ønsker en roligere hverdag, for å få mer tid til barn og familie eller til andre interesser. Mitt poeng er at vi skal ikke stakkarsliggjøre eller ha en nedlatende holdning overfor de kvinner og menn som i ulike faser av livet tar et annet valg, eller velger å være hjemme. Regjeringen er opptatt av at det skal være opp til familien selv hvordan den skal organisere sitt liv, ikke at vi politikere skal detaljstyre familiens liv. Disse valgene er den enkelte familie best egnet til å ta, og vi skal ha respekt for de valgene som den enkelte tar. Staten skal ikke gå inn og detaljstyre folks liv i likestillingens navn. Politikernes oppgave er å gjøre de gode valgene mulig for den enkelte, og spesielt for familien.
Eg vil takke for svaret. Det er godt å høyre statsråden seie at ho meiner at likestillinga ikkje har kome langt nok. Det står kanskje litt i kontrast til det statsråden sa under finansdebatten: «Kritikken de siste ukene har gått på at vi er umoderne, og noen sier at vi har satt Norge tilbake igjen til 1950-tallet. Da vil jeg si at jeg er enig med dem som sier at vi kanskje er retro-regjeringen. Retro er som kjent tilbake igjen og moderne igjen. Likestillingen i Norge har flere bein å stå på enn de fire ukene som går ut over fedrekvoten.» Her seier statsråden at likestillinga kjem til å gå tilbake. Viss statsråden, med denne premissen, konkretiserer overfor Stortinget kva ho meiner skal reverserast, kor langt tilbake ein skal gå – kva vil den blå-blå regjeringa gjere for å bli det Solveig Horne kallar for ei retro-regjering?
Dette handler om politikk, og det dreier seg om en politisk uenighet – om hvem det er som skal definere hva som er likestilling. Likestilling er likeverdighet, eller likemulighet, og det gjelder også valgfrihet. Ved å si at mer fleksibilitet og større valgfrihet til familiene er en reversering av likestillingen, tar representanten helt feil. Denne regjeringen kommer til å ha likestilling i fokus. Vi vil kanskje bruke litt lenger tid enn Stoltenberg II-regjeringen gjorde, men det er fordi det er viktig å få med seg litt andre verdier inn i likestillingsdebatten enn det som representanten Vågslid tar til orde for.
Ja, no har jo likestillingsministeren trekt tilbake ei stortingsmelding om at likestilling ikkje kjem av seg sjølv – så kan det få signalisere kva det vil. Eg lurer på kva likestillingsministeren meiner – kva for politiske verkemiddel er ho for, kva for bein meiner ministeren at likestillinga skal stå på? Eller er det slik at likestillingsministeren vår ikkje anerkjenner at politiske val påverkar likestillingsutviklinga? Meiner statsråden at Noreg utan føringar i form av ordningar som kvotering, pappaperm og andre verkemiddel ville ha vore eit av verdas mest likestilte land?
Norge er et godt land å bo i. Vi har utrolig gode foreldrepermisjonsordninger, og vi har et fleksibelt arbeidsliv. Det er disse ordningene som gjør at både kvinner og menn i dag kan velge å være hjemme med familie, men også å være aktive med familien sin. En barnehageutbygging – som SV og Fremskrittspartiet tok til orde for, men ikke Stoltenberg og Arbeiderpartiet, men som de var med og støttet til slutt – er et viktig mål i den likestillingskampen. Så tror jeg at vi må ha fokus på det som er utfordringene i dag, og det er ufrivillig deltid, det å få jenter til å velge utradisjonelle yrker, og ikke minst det å dra mennene og guttene med inn i likestillingsdebatten. Det er viktige felter som jeg som likestillingsminister skal ta med meg inn i det videre arbeidet for å få mer likestilling – og ikke minst arbeide for en god universell likestillingslov, som regjeringen i sin regjeringsplattform har sagt at den skal jobbe for.
«Over mange år har det vært jobbet for å gi kvinner og menn like muligheter til å delta i arbeidslivet. Enda ser vi store ulikheter mellom kjønn når det kommer til mulighet for heltid og lik lønn. På en rangering over likestillingsfremmende tiltak mener jeg at dette sammen med mulighet for barnehageplass til en lav pris, kommer høyest. Hva mener statsråden er det mest likestillingsfremmende tiltak hos regjeringen?»
Jeg takker for svaret. Det å sikre kvinner og menn like muligheter til å delta i arbeidslivet er en viktig prioritering for denne regjeringen. Utdanning og arbeidsliv og et nyskapende og konkurransedyktig næringsliv som etterspør kompetent arbeidskraft av begge kjønn, er helt grunnleggende. Et velfungerende trepartssamarbeid er viktig i den sammenheng. Vi vil legge til rette for en politikk som gjør det mulig å kombinere en yrkeskarriere med omsorg for småbarn. En god foreldrepermisjon, fleksible arbeidstidsordninger og et godt barnehagetilbud er avgjørende. Barnehageforliket som ble initiert av SV og Fremskrittspartiet, og som de andre partiene støttet opp om, viser at vi tar dette på alvor. Kvinner og menn i Norge har en unik mulighet til både jobb og familieliv. Kombinasjonen av dette er det som løfter likestillingen framover. Ufrivillig deltid er en av de største utfordringene i arbeidslivet, og det var også en stor utfordring under Stoltenberg II-regjeringen. Regjeringen ønsker å redusere bruken av ufrivillig deltid, redusere sykefraværet og øke sysselsettingen blant minoritetskvinner og personer med nedsatt funksjonsevne. Vi ønsker å fremme utradisjonelle utdanningsvalg, særlig det å få unge menn til å velge annerledes, er en utfordring. Det må satses på skolen, og en må oppgradere yrkesfagene og omsorgsyrkene, slik som denne regjeringen nå gjør. Arbeid for likestilling foregår ikke bare i mitt departement, men i samtlige, og det foregår på tvers av sektorene. Det skjer masse godt likestillingsarbeid ute i kommunene og ute i bedriftene. Som likestillingsminister skal jeg være en pådriver for det arbeidet. Likestillingsarbeid dreier seg om rekruttering, lønns- og arbeidsvilkår og arbeidsmiljø i bred forstand, og også tiltak for å imøtekomme familiens behov. Regjeringen skal aktivt motvirke all form for diskriminering, og et av hovedgrepene som regjeringen vil ta, er å utarbeide en universell likestillings- og antidiskrimineringslov. I den forbindelse må vi også tørre å se på om håndhevingsapparatet vårt i dag er godt nok. Vi ble vel alle berørt av NRK-reportasjen på søndag om unge jenter på en jenteskole i Afghanistan – hvor viktig det er å se at jenter får utdanning. Regjeringen er opptatt av å styrke jenters og kvinners muligheter til skole og arbeid globalt. I regjeringserklæringen slår vi dette fast, og det blir også fulgt opp med innretningen på bistandspengene våre, hvor vi satser på utdanning til jenter som trenger det i andre land også.
Jeg takker statsråden for svar. Jeg er noe usikker på hva som er det tydeligste målet regjeringen har når det gjelder likestillingsfremmende tiltak, men jeg hører statsråden nevner jobben med å redusere ufrivillig deltid. Står det i kontrast til økt bruk av kontantstøtte og motivering til at en av foreldrene, eller en voksenperson, holder seg vekk fra arbeidslivet?
Ufrivillig deltid er en av de store utfordringene vi har når vi ser på likestillingsperspektivet i Norge i dag. Det er en utfordring som Stoltenberg II-regjeringen har hatt, og som også denne regjeringen kommer til å ha. Derfor er det viktig å ha fokus på dette. Det som er viktig, er også å se på hvor man har lyktes. Veldig mange kommuner og veldig mange bedrifter har lyktes med ufrivillig deltid, og ett av hovedpunktene der har vært å organisere turnusene annerledes, noe som jeg har registrert at Stoltenberg II-regjeringen ikke var så opptatt av. Så vet vi at de kvinnene som er minst ute i arbeid, er somaliske og afghanske kvinner. Det er viktig i et integreringsperspektiv at disse kvinnene må få språkopplæring, de må få utdanning, og de må få arbeid, for på den måten kan de bli selvforsørgende. Og det er viktig å ha fleksible ordninger når en har små barn, der en også kan velge å bruke kontantstøtte hjemme hvis en trenger det.
Jeg takker statsråden for svar. Jeg er fremdeles urolig med tanke på at vi legger opp til at vi skal ha færre barn i barnehage i årene framover, og at en eventuelt av samme årsak har en lavere arbeidsdeltakelse. Jeg har lyst til å spørre likestillingsministeren: Har regjeringen til hensikt å motivere voksenpersoner eller foreldre til å gjøre lignende tiltak når det gjelder SFO eller andre velferdstilbud som barn har mens foreldre er i arbeid?
Det som har vært viktig for denne regjeringen, er å gi familiene større fleksibilitet, slik at de i en periode kan være lenger hjemme med sine barn, når de ønsker det. Dette gjør denne regjeringen ved å øke fellesdelen av foreldrepermisjonen, slik at en kan være litt lenger hjemme og ikke måtte ha barna sine så tidlig i barnehage, hvis en ikke ønsker det. Å øke engangsstønaden og å øke kontantstøtten med 1 000 kr har vært viktige grep for å gi familiene større fleksibilitet i en småbarnsperiode, når de ønsker det.
Dette spørsmålet bortfaller, da spørreren ikke er til stede.
«27. august 2013 refererer NTB daværende stortingsrepresentant Solveig Hornes svar på hva hun mener er den største utfordringen innen likestilling i dag. NTB skriver: «Horne mener det er viktigere å få minoritetskvinner ut i arbeid i stede for «å bli giftet bort og være hjemme.»» Mener statsråden dette er alternativene kvinnene har, og i så fall: Hvordan mener statsråd Horne uttalelsen til representanten Horne sammenfaller med regjeringens politikk om å prioritere kontantstøtte foran barnehager?»
Innvandrerkvinner har, akkurat som alle kvinner og menn, en lang rekke valgmuligheter og frihet til å forme sitt liv. Å ta utdanning, å delta i arbeidslivet og å være selvforsørget er like viktig for kvinner som for menn. Det gir tilhørighet, fellesskap, nettverk og mulighet til utvikling. Regjeringen ønsker å legge til rette for høy sysselsetting og et fleksibelt arbeidsmarked for alle. Derfor har regjeringen i sin politiske plattform presentert flere tiltak som vil bidra til at flere kvinner med innvandrerbakgrunn kan delta i arbeidslivet. Jeg er glad for at stadig flere unge jenter med minoritetsbakgrunn tar høyere utdanning. De er en ressurs som vi trenger i arbeidslivet, men jeg er samtidig bekymret for at noen av dem ikke får brukt kompetansen sin. Vi vil se på muligheten til å kople gratis kjernetid i barnehage til krav om deltakelse i aktivitet eller norskopplæring. Det vil bidra til at både foreldrenes og barnas norskkunnskaper blir bedre. Forsøket med gratis kjernetid har – etter det de kommunene som har benyttet seg av dette, har rapportert – bidratt til at foreldrenes holdninger til bruk av barnehage har blitt mer positive, og til en anerkjennelse av at gode norskkunnskaper før skolestart er viktig. For barn med innvandrerforeldre er det å gå i barnehage viktig for språkutviklingen og for integreringen i det norske samfunnet. Regjeringen er opptatt av at vi skal ha et godt barnehagetilbud, som alle kan benytte seg av. Flertallet av barn med innvandrerbakgrunn går i dag i barnehage. Det gjelder også de yngste barna. Utviklingen er positiv og styrker tilliten mellom foreldre med innvandrerbakgrunn og det norske barnehage- og skolesystemet. Vi må huske at alle vil det beste for sine barn. Selv om familien får kontantstøtte noen måneder, er det fortsatt tid til flere år i barnehage – der barnet kan lære språk – før skolestart. Barn og familier er forskjellige og har ulike behov. I perioder av livet kan noen menn og kvinner ønske å arbeide mindre og bruke mer tid på å ta seg av egne barn. Derfor har vi, akkurat som Stoltenberg II-regjeringen, styrket kontantstøtten som et alternativ til barnehage for de minste barna. Det er ikke riktig at regjeringen prioriterer kontantstøtte foran barnehage. Vi vil ha begge deler og gi familiene reelle valgmuligheter.
Statsråden sier det ikke er riktig at regjeringen prioriterer kontantstøtte foran barnehage. Da er det underlig at det er kontantstøtten og prisen på barnehageplass som økes, og at det er antall barnehageplasser som reduseres. Statsråden sier også at det er viktig med lik mulighet til å delta i arbeidslivet, og at det er en viktig prioritering. Men når vi vet at det er flest kvinner som benytter seg av kontantstøtte, og at fedre tar ut den permisjonen som utgjør fedrekvoten, hvordan kan statsråden si at retorikken om og politikken for dyrere barnehage, kutt i pappaperm, færre barnehageplasser og økt betaling til dem som velger vekk arbeid, henger sammen?
Som jeg har sagt tidligere: Likestilling handler ikke om fire uker pappaperm og 1 000 kr mer i kontantstøtte. Det verdivalg denne regjeringen har gjort – i samarbeid med Kristelig Folkeparti og Venstre – er å styrke familiens fleksibilitet og frihet til å velge andre løsninger. Å ha muligheten til i en kort periode å være litt mer hjemme med sine barn – og velge kontantstøtte – er en verdi som er viktig for denne regjeringen. Vi ser at enkelte familier trenger å ha barna sine i barnehage for at barna skal lære seg språket. Jeg er veldig glad for at stadig flere benytter seg av barnehage, slik at barna kan lære seg språket før de begynner på skolen. Det må være mulig å ha to tanker i hodet samtidig – tenke integrering, ha det perspektivet, men samtidig gi alle familier i landet valgfrihet i en kort periode av livet.
Ord som «fleksibilitet» og «valgfrihet» er fine, men de er enda finere når de inneholder noe. Som på andre politikkområder vitner statsrådens holdning her om at man skaper politikk ut fra hvordan man skulle ønske at verden så ut, ikke ut fra hvordan verden ser ut. I Norge tjener menn mer enn det kvinner gjør – også i samme stilling i samme bedrift og med samme utdannelse. Menn eier mer og har mer makt enn kvinnene. Avviser statsråden at det finnes strukturelle hindre for reell valgfrihet, og at vi trenger politikk for å endre dem?
Jeg erkjenner at vi har en stor utfordring når det gjelder ufrivillig deltid. Vi har en utfordring når det gjelder yrkesvalg og gutter som faller ut av videregående utdanning. Det dreier seg om å få guttene til å tenke utradisjonelt med tanke på yrke, og ikke minst om å få jenter til å ta høyere utdanning. Det er en stor utfordring vi har, og som også Stoltenberg II-regjeringen hadde, da den satt med regjeringsmakt. Derfor satser denne regjeringen på skole. Å få jentene til å ta matematikk som valgfag og å oppgradere og snakke opp yrkesfagene og omsorgsfagene, som er typiske lavlønnsyrker, kvinneyrker, slik at vi får både menn og kvinner til å søke til disse yrkene, er de store likestillingsutfordringene vi har i dag – ikke fire uker fedrekvote og en tusenlapp mer i kontantstøtte.
Dette spørsmålet, fra representanten Arild Grande til arbeids- og sosialministeren, er overført til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren som rette vedkommende.
«Partene i arbeidslivet har gitt uttrykk for at økt kontantstøtte og redusert pappaperm vil svekke kvinnenes stilling i arbeidslivet, men også at det vil tappe næringslivet for viktig kompetanse. Hva er grunnen til at statsråden ikke deler partenes syn på dette?»
Først av alt: Takk for spørsmålet. Det er ikke tvil om at det er samfunnsøkonomisk lønnsomt at folk jobber og betaler skatt, og at vi trenger både kvinners og menns kompetanse i arbeidslivet. Det er slik at foreldre har en lovfestet rett til permisjon i en periode når barna er små. Det er et gode som yrkesaktive foreldre har, og det er svært viktig med tanke på å gi barna en trygg og god start på livet. Foreldre i Norge har en unik mulighet til å kombinere arbeidsliv og familieliv. Regjeringen ønsker å videreføre den muligheten foreldrene har til å prioritere familielivet i en periode av livet. Som jeg har sagt tidligere: Vi har en svært god foreldrepengeordning i Norge. Vi har i tillegg et fleksibelt arbeidsliv og høy sysselsetting blant kvinner. Dette kan være med på å forklare at det fødes mange barn i Norge. Regjeringen vil fortsette å legge til rette for høy sysselsetting og et fleksibelt arbeidsliv for alle. Det er feil at gode valgmuligheter for foreldre gjør at næringslivet tappes for kompetanse. Kompetansen hos menn og kvinner i næringslivet er i dag ganske jevnt fordelt. Vi ønsker at begge foreldrene tar ut foreldrepermisjon, og vi legger opp til at de benytter seg av hele permisjonen. Da vil enten mor eller far være borte fra arbeid en kort periode. Det må vi godta. For de fleste er det snakk om fravær i en begrenset periode før de igjen deltar i arbeidslivet. Jeg deler derfor ikke representantens bekymring for at regjeringens endringer i familiepolitikken tapper næringslivet for kompetanse. For regjeringen er det viktig at foreldrene selv kan prioritere hvordan de vil vektlegge tid med barn og deltakelse i arbeidslivet, når de bestemmer seg for noe så viktig som hvordan de best skal ivareta sin familie.
Takk for svaret. Det er interessant å høre at Fremskrittspartiet ikke er bekymret for virkningen dette har på kvinners likestilling i arbeidslivet. Det har Fremskrittspartiet aldri vært spesielt bekymret for, det er derfor de alltid har måttet blitt dratt etter håret når det gjelder likestillingsspørsmål i norsk politikk. Da er det i så fall ganske oppsiktsvekkende at man nå står og skryter av det likestilte samfunnet vi har, med høy fødselsrate og god mulighet til å kombinere arbeid og omsorg, når vi vet at Fremskrittspartiet nesten ikke har vært med på noen av de framskrittene som har foregått. Det er åpenbart for alle at kvinners likestilling ikke er et spesielt viktig tema for denne regjeringen. Det ser vi gjennom både dyrere barnehage, færre barnehageplasser, kontantstøtte og kutt i pappapermen, som jo ikke gjør det noe enklere for småbarnsfamiliene å kombinere jobb og omsorg. Spørsmålet mitt er: Hvilke konkrete tiltak planlegger statsråden for å fremme kvinners tilknytning til arbeidslivet og for å fremme likestilling i arbeidslivet?
Det er, som jeg sa før, gode ordninger, som også er initiert av Fremskrittspartiet og SV, med barnehageforliket, som Arbeiderpartiet kom etterpå og støttet. Vi har en av verdens beste foreldrepermisjonsordninger i dag, som regjeringen ønsker å beholde. Vi øker den valgfrie delen og reduserer ikke fellesdelen. Det er med på at vi har høye fødselsrater, som også Fremskrittspartiet har vært med og støttet hele veien. Dette handler ikke bare om kvinners stilling i arbeidslivet, det handler om både kvinner og menn. Hvis representanten tror på sitt eget spørsmål, må han også mene at fedrene, når de tar permisjon, vil tappe næringslivet for viktig kompetanse. Det som er viktig å fokusere på her, er å få kvinner ut i arbeidslivet, til å ta høyere utdanning, og å få guttene til å tenke utradisjonelt. Det er to viktige arbeidsområder jeg som likestillingsminister skal ta med meg i det videre arbeidet i regjeringen.
Vi vet bl.a. at det finnes mange fedre som ønsker å ta pappaperm, og som ønsker å ta mer enn kvoten også, men som møter hindre enten fra barnets mor eller fra arbeidsgiver. De fedrene blir stående alene med regjeringens politikk med kutt i pappapermen. Et av tiltakene som var viktigst i stortingsmeldingen om likestilling, som regjeringen nå dessverre har trukket, var at man skulle ta trepartssamarbeidet mer aktivt i bruk for å fremme likestilling i arbeidslivet. Selv om regjeringen mener at dette er et valg hver enkelt må ta ansvaret for selv, kan ikke regjeringen være blind for systematikken i forskjellsbehandling mellom kvinner og menn i arbeidslivet. Arbeidstakerorganisasjonene ser det, arbeidsgiverorganisasjonene ser det, forskerne ser det, en rekke europeiske land ser det, gjennom at flere nå oppretter fedrekvote. Da er spørsmålet: Vil regjeringen ta initiativ til et samarbeid med partene i arbeidslivet for å fremme kvinners likestilling i arbeidslivet?
Det foregår veldig mye godt likestillingsarbeid allerede i dag. Flere har vært inne på at regjeringen har trukket en sak, men likestilling er altså mer enn byråkrati. Det er veldig mye godt arbeid som foregår i private ressurssentre, likestillingssentre, ute i Norge nå i dag, som det er viktig å ta med seg videre. Jeg tror også det er viktig med dialog med arbeidslivet. Den gode kontakten med arbeidslivsorganisasjonene skal vi fortsette å ha. Skal vi få bukt med ufrivillig deltid, er det en vei å gå, å ha dialog om dette. Men jeg ser også at veldig mange av dem som har klart å få bukt med ufrivillig deltid, har vært åpne for andre turnuser. Det er noe Stoltenberg II-regjeringen ikke har vært åpen for. Denne regjeringen ønsker at vi skal ha muligheten til andre turnuser også, når det er enighet blant arbeidstakerne.
«Når den amerikanske journalisten Edward Snowden kan få tilgang til store mengder data, må vi ta høyde for at også andre, også kriminelle, kan skaffe seg samme tilgang til lagret data. Står regjeringen fortsatt inne for innføring av EUs datalagringsdirektiv, i lys av det vi nå vet om hva som er realiteten rundt trygg og sikker datalagring?»
Nå er vel ikke Edward Snowden amerikansk journalist. Han var en amerikansk IT-tekniker som jobbet i et privat selskap, og var innleid til arbeid for NSA. Således hadde han tilgang til den informasjonen han siden har lekket til ulike journalister. I likhet med representanten er jeg opptatt av behovet for trygg og sikker datalagring. Det er på det rene at store samlinger av lagrede data også kan innebære en risiko for at de samme dataene kan komme på avveier. De norske reglene stiller imidlertid strenge krav både til hva slags data som kan lagres, hvor lenge de kan lagres, og hvem som kan ha tilgang til dem. Videre er det gitt strenge regler om autorisering av personell og kryptering. Det norske regelverket rundt lagringen av data er strengere enn hos mange andre land i Europa. I den sammenheng vil jeg også bemerke at de nye reglene i Norge i større grad ivaretar hensynet til personvernet på det området enn det dagens rett gjør. Som eksempel lagres opplysningene i dag i de enkelte ekom-tilbydernes ulike databaser uten at det er stilt særskilte krav til sikkerhet og tilgang. Utover det forholder regjeringen seg til Stortingets vedtak om implementering av datalagringsdirektivet.
Jeg forstår at statsråden sier det siste, for jeg har gått ganske nøye gjennom det som var representanten Anders Anundsens innlegg fra debatten om datalagringsdirektivet. Der sier han, spesielt når det gjelder lagring av data, at erfaringen tilsier at de havner i gale hender. Det er endatil slik at representanten Anundsen mente at dette rokket ved selve fundamentet i Grunnloven § 102. Det får meg til å spørre: Hva er det som er annerledes nå, med de risikovurderinger og regler som nå ligger til grunn, enn de som var forutsatt å ligge til grunn da representanten Anundsen var helt imot å innføre dette regelverket fordi det nettopp ikke sikret lagringen av data på en slik måte at de ikke kom i gale hender, og at det heller ikke hindret kriminalitet?
Jeg forstår at spørsmålsrunden i dag i stor grad omhandler representanters tidligere uttalelser, før de ble medlemmer av regjeringen. Det er jo en festlig øvelse, men det tilbringer ikke debatten særlig mye nytt. Jeg er medlem i en mindretallsregjering. En mindretallsregjering må gjøre som Stortinget sier, og Stortinget har altså vedtatt at datalagringsdirektivet skal implementeres. Det er noe denne regjeringen vil forholde seg til. Utover det er det faktisk samferdselsministeren som er konstitusjonelt ansvarlig for selve datalagringsdirektivet.
Jeg stilte spørsmålet mitt til samferdselsministeren, men det har blitt oversendt til justisministeren. Det er ikke noe jeg har bestemt. Det som er interessant, er at det nå hele tiden henvises til at man er i en mindretallsregjering, men at et parti som sitter i regjering, kan ha en annen mening. Det er vi godt kjent med. Det hadde vi da vi satt i regjering og behandlet denne saken, og vi sto for det. Vi har nå en justisminister som, da han satt i Stortinget, mente at hele poenget med datalagringsdirektivet var å innskrenke borgernes frihetssfære. Han mente videre at det naturligvis bare var de mest naive som trodde at dette ville bidra til å øke oppklaringen av alvorlig kriminalitet, at kriminelle som planlegger lovstridig aktivitet, selvfølgelig vet hvordan dette funker og kan ta hensyn til det på en spesiell måte, og at det derfor bare er dem med minst ressurser som nå vil bli kartlagt og tatt av politiet. Hvordan vil ministeren sørge for at det ikke skjer, og at det er de som virkelig er kriminelle, og som vi ønsker å ta, som kommer i justisministerens søkelys?
Jeg må si at jeg i grunnen setter pris på representanten Andersens engasjement for sikker og god lagring av ulike typer data. Men det er altså slik at Stortinget er det demokratisk valgte organ som skal vedta hvilke lover som skal gjelde i dette land. Regjeringen har å forholde seg til det. Jeg tror ikke den situasjonen endrer seg, uavhengig av hvor mange gamle sitater representanten Andersen drar opp.
«Både Krisesentersekretariatet og Likestillingsombudet har advart mot regjeringens forslag i Sundvolden-erklæringen om at kravet til botid for permanent oppholdstillatelse heves fra tre til fem år, fordi de frykter at voldsutsatte kvinner blir værende lenger hos voldsutøveren. Deler statsråden denne bekymringen, og kan vi forvente at den varslede gjennomgangen av reglene knyttet til personer som opplever mishandling, vil føre til konkrete tiltak?»
Først vil jeg si at dette er en veldig viktig problemstilling, som representanten Håheim tar opp, og som regjeringen har sterkt fokus på. Samtidig har vi allerede en bestemmelse i utlendingsloven, som skal sikre at utlendinger ikke skal føle seg presset til å fortsette et samliv med mishandling av frykt for å miste oppholdstillatelsen i Norge. Denne bestemmelsen vil ikke bli påvirket av om botidskravet for permanent oppholdstillatelse heves fra tre til fem år. Jeg vil derfor understreke at det ikke skal gjøres negative endringer her, og at det fortsatt skal være den samme, lave terskel for å få oppholdstillatelse på selvstendig grunnlag for mishandlede utlendinger og deres barn Selv om bestemmelsen nå skal gi nødvendig vern, kan det ikke utelukkes at heving av botidskravet kan ha en viss negativ effekt for den enkeltes opplevelse av risikoen ved å bryte ut av et samliv med mishandling. Derfor står det også i regjeringserklæringen at vi skal gjennomgå disse reglene, og se på om det er behov for tiltak for å sikre tilstrekkelig trygghet for dem som opplever vold og mishandling i nære relasjoner. Det er en jobb jeg har tenkt å gjøre.
Takk for et godt svar. Mitt spørsmål gjaldt om statsråden ser for seg at man skal innføre ytterligere tiltak på den positive siden, nettopp fordi jeg opplever at statsråden også ser at dette kan føre til negative konsekvenser. Hvilke tiltak ser statsråden for seg? Så får vi også bekymringsmeldinger om at denne mishandlingsbestemmelsen i utlendingsloven har en del beviskrav til seg som gjør at det kan være vanskelig for en del av disse kvinnene å sannsynliggjøre mishandlingen. Mitt spørsmål i tillegg er: Vil justisministeren ta initiativ til en undersøkelse av praksis av denne mishandlingsbestemmelsen når regjeringen også har varslet en gjennomgang av hele regelverket knyttet til denne gruppen?
Terskelen – eller beviskravet – for denne såkalte mishandlingsbestemmelsen er veldig lav. Det skal den fortsatt være. Terskelen er ofte faktisk så lav at sannsynliggjøringen baseres på fornærmedes forklaring alene. Men det foretas selvfølgelig en samlet vurdering. Det er viktig også, ikke minst av hensyn til dem som trenger dette vernet, at denne bestemmelsen ikke misbrukes. Hvis bestemmelsen misbrukes, vil det igjen gå ut over tilliten vi kan ha til praktiseringen av bestemmelsen. Det er viktig på tiltakssiden å gjøre ordningen kjent, slik at de som utsettes for mishandling, vet at de har muligheten til å benytte seg av denne ordningen. Basert på de henvendelsene vi har, virker det som om bestemmelsen er ganske godt kjent. I den gjennomgangen vi nå gjør, går vi også igjennom, selvfølgelig, andel avslag og innvilgelser for å se på om det er ytterligere ting vi kan gjøre.
Jeg er glad for at statsråden legger vekt på å gjøre ordningen kjent, fordi dette gjelder en sårbar gruppe mennesker. Noen har manglende norskkunnskaper, og mange er ikke klar over rettighetene sine, noe som gjør det til en utfordring. For disse kvinnene det gjelder, hjelper det ikke å ha rett i lovverket hvis de ikke får rett. Jeg vil særlig peke på viktigheten av de frivillige organisasjonene, som f.eks. JURK, som driver oppsøkende virksomhet og rettighetsopplysning. I Handlingsplan mot vold i nære relasjoner, som den forrige regjeringen la fram, står det at det skal opprettes en tilskuddsordning for frivillige organisasjoner. Vil justisministeren følge opp dette, og eventuelt også vurdere en økning i tilskuddet til de frivillige organisasjonene som jobber på dette feltet med veldig sårbare kvinner?
Stortinget har allerede økt tilskuddsordningene på justisfeltet, etter forslag fra regjeringen, med 2,5 mill. kr utover den rød-grønne regjeringens forslag for 2014. Noen av disse midlene kan også styres i retning av frivillige organisasjoner, som bidrar med informasjon og bistand til personer som utsettes for vold i nære relasjoner knyttet til opphold. Det har vært litt variasjon i antall søknader etter denne bestemmelsen. Jevnt over har innvilgelsesprosenten under rød-grønn regjering vært ganske jevn, og det ser ut til at den også fortsetter inn i dette året, i 2013, dog noe lavere kanskje. Men det er viktig at vi sammen jobber for at kvinner og barn, som ofte utsettes for dette, har nødvendig tilgang på bistand og hjelp når de trenger det. Men det er også viktig å sikre at ordningen ikke misbrukes.
Jeg vil gjerne stille justis- og beredskapsministeren følgende spørsmål: «En helt fersk anbefaling fra generaladvokat Pedro Cruz Villalón i EU-domstolen sier: «Datalagringsdirektivet er i sin helhet ikke kompatibelt med kravene som ligger i Den europeiske unions charter om grunnleggende rettigheter» og «Direktivet utgjør et alvorlig inngrep i den grunnleggende rettigheten personvern som borgerne har.» Er statsråden enig i generaladvokatens anbefaling?»
Generaladvokatens uttalelse er et innspill til domstolen, så man kan ikke ta for gitt at domstolens avgjørelse vil være sammenfallende med generaladvokatens anbefalinger. Datalagringsdirektivet har, som representanten Skei Grande er klar over, vært gjenstand for en engasjert og omfattende debatt i Norge, der avveiningene mellom hensynet til personvernet på den ene siden og hensynet til kriminalitetsbekjempelse på den andre siden har vært blant hovedtemaene. Nå er også representanten Skei Grande godt kjent med at Stortinget i etterkant av denne debatten har fattet sitt vedtak om implementering av datalagringsdirektivet i Norge. I den implementeringen har Norge tatt høyde for flere av de betenkelighetene som generaladvokaten gir uttrykk for, f.eks. er lagringstiden i Norge fastsatt til seks måneder, mens direktivet tillater en lagringstid på opptil to år. Videre har Norge gitt konkret anvisning på for hvilke straffbare handlinger trafikkdata kan innhentes, noe som er i samsvar med generaladvokatens merknad om at begrepet «alvorlig kriminalitet» må defineres nærmere. Det er også for så vidt tydelig i generaladvokatens uttalelse at en gjennom nasjonal lovgivning kan reparere de manglene direktivet som helhet har. Noen av de tiltakene ligger på mange måter inne i Stortingets beslutning. Når det gjelder regjeringens syn på generaladvokatens uttalelse, tar vi den til orientering. Men regjeringen forholder seg til Stortingets vedtak om å innføre datalagringsdirektivet.
Jeg hadde ikke forventet at justisministeren skulle la være å forholde seg til Stortingets vedtak. Han er likevel ansvarlig for den helhetlige politikken som gjelder norske borgeres rettssikkerhet. Og når generaladvokaten sier at datalagringsdirektivet ikke er «kompatibelt» med de kravene vi setter til grunnleggende menneskerettigheter, er det en helhetsvurdering, sjøl om jeg mener at Stortinget har rammet inn dette til en minimumsløsning. Men det må gå an å få justisministeren til å ha noen meninger om hvilket ansvar han har for å hindre overvåking av norske borgere, f.eks. fra fremmede makter. Det er en del av justisministerens ansvarsområde. De avsløringene vi har hatt i det siste, viser at det er viktig også å begrense angrep på norske borgeres privatliv. Så kan statsråden si noe om hva han anser som sin rolle for å sikre norske borgeres privatliv?
Dette er en viktig del av den jobben regjeringen driver med hele tiden, og da er det basert på de avveiningene som også Stortinget foretok ved sin behandling av datalagringsdirektivet. I et mer generelt perspektiv er det riktig, som representanten Skei Grande påpeker, at mulighetene for overvåking i dagens samfunn er – jeg skal ikke si ubegrenset, men de er svært tilstedeværende både fra private aktører og andre aktører. Det er viktig at vi i alle sammenhenger har personvernet i bakhodet når vi snakker om den typen reguleringer og hvordan vi skal følge opp mulighetene for å gi borgerne våre den nødvendige trygghet og rettssikkerhet. Samtidig tror jeg at Stortinget var veldig bevisst, selv om partiet Skei Grande representerer, og partiet jeg representerer, under den behandlingen stod sammen om et annet syn på diskusjonene og rammene for rettssikkerheten i direktivet. Og det er riktig som representanten selv peker på, at det Stortinget valgte, er vel det en kan kalle en minimumsløsning innenfor direktivets rammer.
Jeg forutsetter at også justisministerens parti var bevisst da man kom til den konklusjonen man gjorde. Nå skal jeg spørre enda mer direkte om borgernes rettssikkerhet. I dag vet vi at f.eks. norsk E-tjeneste og PST har klare rammer for hvordan man kan overvåke norske borgere. Likevel går det meste av norsk datatrafikk gjennom Sverige som har en FRA-lov. Hvordan forholder justisministeren seg til at norsk E-tjeneste og PST kan innhente informasjon som ikke vil være lovlig å lagre i Norge, men som er lovlig å lagre i Sverige, og som de kan få av svenskene? Kan de bruke slik informasjon, som er innhentet ulovlig om norske borgere i et annet land, om norske borgere i Norge?
Som representanten er kjent med, har regjeringen over tid vært bekymret for FRA-loven og norsk trafikk over svenske grenser og svenske kabler. Det er også nevnt i regjeringserklæringen, og det er en stor og omfattende problemstilling. Både samferdselsministeren og statsministeren har vært i samtaler med svenske myndigheter om denne problemstillingen, og en har da ønsket å forsøke å finne en praktisk løsning. Det er ikke veldig enkelt i den situasjonen vi nå befinner oss, med kablene gående der de faktisk går. Det samme vil for så vidt være tilfelle også med annen type datatrafikk. Kablene fra Norge til utlandet må nødvendigvis passere andre land, så den utfordringen vil vi kunne stå oppe i helt uavhengig av om kablene går gjennom Sverige eller gjennom andre land.
Mitt spørsmål går til olje- og energiministeren: «En viktig del av klimaløsningen er økt produksjon av fornybar energi. Norge har gjennom en kombinasjon av store havområder og offshoreteknologi en stor mulighet til utvikling av og produksjon av vindkraft til havs. Hvilke ambisjoner har statsråden for vindkraft til havs, og hvordan ser han for seg å nå disse ambisjonene?»
La meg først si at jeg deler representanten Pollestads syn, at det er viktig å øke produksjonen av fornybar energi. Det mener både olje- og energiministeren og regjeringen. Derfor er det – med bred politisk støtte i Stortinget – etablert et teknologinøytralt elsertifikatsystem hvor målet er å bygge ut totalt 26,4 TWh fornybar energi i Norge og i Sverige innen 2020. Systemet er teknologinøytralt og vil derfor gjøre at de mest kostnadseffektive teknologiene blir bygget ut først. I praksis vil det si at det i stor grad vil være vannkraft – uregulerbar og regulerbar – og landbasert vindkraft. Når det gjelder utbygging av vindkraft til havs i norske havområder, ligger dette lenger fram i tid. Det er gjennomført en strategisk konsekvensutredning for 15 havområder. Den har vært på høring og er nå til behandling i departementet. Vi har ikke konkludert med hvordan vi skal følge opp denne utredningen, men vi støtter opp under satsingen på forskning og utvikling – kompetanseoppbygging – på havvindfeltet. Vindkraft til havs er ett av de seks prioriterte områdene i den nasjonale FoU-strategien innenfor energisektoren, Energi21. Satsingen blir først og fremst ivaretatt gjennom forskningsprogrammet ENERGIX som dekker alt fra grunnleggende forskningsprosjekter til næringsrettet forskning og utvikling og demo. Videre er to av de elleve forskningssentrene for miljøvennlig energi – FMEene – direkte rettet mot utnytting av vind til havs.
Jeg takker for svaret. Jeg er glad for at statsråden ikke setter produksjon av fornybar energi på land opp mot produksjon til havs. Jeg vil utfordre litt på det som går på leverandørindustriens muligheter og framtidige arbeidsmuligheter på dette området. Det er rett at dette i stor grad er umodne teknologier. Det kan tenkes at disse investeringene først og fremst skal komme utenfor Norges grenser, men spørsmålet mitt er: Ser statsråden utnyttelse av offshorevind som en mulighet til å gjøre den norske leverandørindustrien mer robust og til å gi den flere ben å stå på?
Nå er det slik at eksport av norsk teknologi delvis ligger under et annet departement enn mitt. Men la meg likevel forsøke å gjøre meg noen refleksjoner. Norsk petroleumsleverandørindustri har lyktes godt med internasjonalisering. Fornybar teknologi har ikke i like stor grad lyktes med det. Jeg mener at vi her har noen store muligheter for å legge til rette for at teknologi fra Norge innen fornybar energi i større grad kommer til internasjonale markeder. Derfor ser vi nå på mulighetene til å hente gode erfaringer som INTSOK-samarbeidet har gitt, og forsøke å overføre det til INTPOW-virkemiddelet. Så det å legge til rette for å spre norsk teknologi innen fornybar energi til utlandet er definitivt noe regjeringen mener er fornuftig.
Takk igjen for svaret. Da er vi også blitt kjent med at det skal legges fram en energimelding. Et samlet storting støtter det nå. Da er mitt korte spørsmål: Vil statsråden sørge for at det blir gitt en bred omtale og brukt tid og oppmerksomhet på spørsmålet om umodne teknologier generelt og offshorevind spesielt i den varslede meldingen når den kommer?
Jeg noterer meg den litt morsomme omtalen av Stortingets «nå» klare støtte til energimelding. Det var jo litt varierende hvordan de rød-grønne stilte seg til energimelding i de foregående åtte årene. Nå kommer det altså en energimelding. Som representanten Pollestad vil være kjent med, er en av de tingene hele regjeringen legger til grunn for sitt arbeid, økt satsing på kunnskap og kompetanse – på teknologiutvikling. Det vil selvfølgelig også bli klart adressert i en energimelding. Det gjelder selvfølgelig også teknologier som er i ferd med å nærme seg markedet. Så har jeg lyst til å minne representanten Pollestad om at vi allerede bruker store ressurser på å flytte teknologier nærmere markedet– først og fremst gjennom Enova-arbeidet, som selvfølgelig også vil være sentralt i tiden fram til vi kan legge fram en energimelding.
«Norge produserer stadig mindre korn. Norge forbruker stadig mer korn. Hva betyr dette for Norges produksjon av jordbruksmatvarer?»
Norsk kornproduksjon er en viktig del av norsk landbruksproduksjon. Fôrkornproduksjonen er råvare i kraftfôret til husdyra, og matkornproduksjonen er grunnlaget for norsk matmelproduksjon og norskproduserte brød- og bakervarer. Kornproduksjonen i Norge var sterkt økende fra 1970 til 1991, da det norske kornarealet var på sitt høyeste. Fra 1991 og fram til 2013 har kornarealet vært fallende og blitt redusert med totalt om lag 750 000 dekar. I perioden 2005–2013 er kornarealet redusert med 11 pst. eller 350 000 dekar. Gjennomsnittlig kornproduksjon det siste tiåret var for første gang på lenge litt lavere enn tiåret før, særlig på grunn av reduksjon i kornarealet, men også fordi avlingsøkningen per dekar har avtatt. På grunn av utfordringer med forurensing og avrenning i enkelte deler av korndistriktene har kornarealer blitt graslagt. Det har også vært ønsket politikk å stimulere til storfekjøttproduksjon med ammekyr. Det har igjen medført omlegging fra korn til gras. På Østlandet er over 200 000 dekar korn erstattet med eng. Det har vært en målsetting å stimulere til økt matkorndyrking i Norge. Fra en svært beskjeden norsk matkornandel på 1970-tallet er vi nå i gode avlingsår så godt som selvforsynt med matkorn. Variasjonen i været gjør at kornproduksjonen varierer mye fra år til år, både totalt og for matkornandelen spesielt. En illustrasjon på dette er at den norske importen av matkorn har vært høy de siste årene på grunn av dårlige somre i Norge, med lave avlinger og dårlig kvalitet på kornet. Norge vil fortsatt være avhengig av importerte fôrressurser i kraftfôret for å kunne nå målsettingen om en effektiv og økt norsk landbruksproduksjon. Økt andel matkorn, økt etterspørsel etter lyst kjøtt og økende proteininnhold i kraftfôret, har gitt behov for økt import av fôrråvarer de siste årene. Andelen norske råvarer i kraftfôret har derfor vært fallende. Tall fra Budsjettnemnda for jordbruket viser 67 pst. norskandel i 2003 og 62 pst. i 2011. I 2012 var norskandelen en del lavere – 55 pst. – da grunnet vanskelige værforhold i 2011 og 2012, som tidligere nevnt. Regjeringen vil at norsk kornproduksjon fortsatt skal spille en viktig rolle som bidrag til norsk matforsyning og i vårt arbeid med matvaresikkerhet. For å få økt norsk kornproduksjon vil det bl.a. være viktig med tiltak som kan bedre arealproduktiviteten. Her må kornprodusentene selv ta ansvar, men også rådgivningstjenesten og forskningen har viktige oppgaver. Det er behov for kunnskapsoppbygging og kunnskapsformidling for å øke produktiviteten, bl.a. gjennom forbedret plantemateriale, sortstilpassing, tiltak for å bedre jordkvaliteten og god dyrkingspraksis.
Jeg takker for svaret, som jeg kan slutte meg til når det gjelder den faktiske beskrivelsen. Det som er faktum, er at importen av korn i 2012 var på over 1 200 000 tonn, mens norsk produksjon samme år var bare litt over 1 000 tonn. Altså: Importen av korn er nå langt større enn egenproduksjonen. Det betyr at norsk matvareproduksjon blir mer importavhengig av korn, og norsk sjølforsyningsgrad blir derfor redusert. Er statsråden enig i at sjølforsyningsgraden reduseres med en slik utvikling?
Det jeg mener, er at behovet for import øker ved økt etterspørsel og redusert produksjon. Men det er et sammensatt spørsmål, for som representanten også var inne på, har dette også å gjøre med hvilket avlingsår man har. I 2011 og 2012 var det, som jeg var inne på, dårlig. Avlingsåret kan faktisk utgjøre pluss minus 30 pst. I tillegg er det viktig å få ned leiejordandelen. Den er høy i Norge, den har vært økende, og som jeg har vært inne på i tidligere spørretimer, er det slik at en har en tendens til å ta vare på jorda på en annen måte når en eier i stedet for å leie. Derfor blir det viktig å se på tiltak for å få ned leiejordandelen i det videre arbeidet.
Jeg ber om at statsråden har større respekt for spørsmålet og svarer på det, for spørsmålet er ganske poengtert formulert, og jeg vil gjenta det: Når norsk kornproduksjon går ned, norsk forbruk av korn går opp, importerer vi stadig mer. Det er et faktum, det kan en se ut fra enhver statistikk. Er statsråden enig i at ved en slik utvikling svekkes norsk sjølforsyningsgrad basert på norske planteprodukter?
Det har vært sånn i veldig mange år, at vi har importert deler av det som er i kraftfôret. Hvor stor selvforsyningsgraden er i forhold til akkurat det, vil avhenge av hvilke avlinger vi har i Norge, og hvordan vi greier å utnytte arealet og åkrene framover. Et viktig tiltak framover blir f.eks. å se på forskning og utvikling, se på hvilke kornsorter man bruker, og se på hvordan man kan få til økt avling rundt omkring i Norge. Her spiller f.eks. Bioforsk en viktig rolle.
«Tall fra Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning viser et inntektshopp i snitt for norske bønder i 2012 på 46 200 kroner. Gode avlinger, betydelig effektivisering og politiske rammevilkår kan forklare noe av økningen. Lønnsomheten må likevel forsterkes ytterligere. Vil statsråden legge til rette for ytterligere vekst i inntektene i årene som kommer, og i så fall hvordan?»
La meg først si at jeg synes det er bra at vi registrerer en inntektsvekst i 2012. Jeg synes det er bra når selvstendig næringsdrivende lykkes. Samtidig skal vi ha med oss at 2011, som er sammenligningsgrunnlaget, ble et dårlig år, som representanten også var inne på, med inntektsreduksjon på grunn av sviktende avlinger, og som følge av en regnskapsteknisk omlegging på grunn av samvirkeloven og føring av etterbetalinger. Mange av de politiske rammevilkårene for bøndene legges innenfor rammen av jordbruksavtalen. Vi er i departementet i gang med forberedelsene til vårens forhandlinger, og jeg ber derfor om forståelse for at jeg ikke kan gå i detalj på hvordan vi vil prioritere bruken av virkemidler. Men det går fram av regjeringens politiske plattform at vi skal legge vekt på forutsigbarhet og reformer som skal gi økt lønnsomhet. Vi skal legge til rette for økt produksjon og prioritere heltidsbonden sterkere. Jeg vil gå gjennom tilskuddsordningene for å målrette dem bedre og prioritere ordninger som kommer bonden direkte til gode. Jeg vil se på investeringsvirkemidlene med sikte på rekruttering, og jeg vil gjennomgå og fjerne unødvendige hindringer for effektiv drift. Jeg vil også vurdere tiltak som kan bidra til reduserte kostnader i produksjonen. Det kan f.eks. være gjennom økt produksjon som utnytter utstyret bedre, eller gjennom veiledning. Det er jo forskjellen mellom brutto inntekter og kostnader bonden lever av. Lavere kostnader vil også øke konkurransekraften og bidra til at norske produsenter lettere kan konkurrere med den økende importen. Da vil også enhetskostnadene bli lavere. Og som representanten Storberget refererer til i spørsmålet, er det mange forhold i inntektsdannelsen som den enkelte bonde rår over selv. Effektivitetsframgangen må fortsette. Jordkvaliteten og arealproduktiviteten må bedres. Brukets ressurser og teknologien må utnyttes på en bedre måte. Sånn er det i alle næringer. Det er kontinuerlig forbedringsarbeid for å bedre den økonomiske bunnlinjen. Og spredningen i resultat for like bruk i NILFs driftsgranskinger viser at det fortsatt er mye å hente i profesjonalisering av driften. Jeg ser fram til forhandlingene og til arbeidet med å modernisere politikken.
Jeg takker for svaret. Spørsmålet dreide seg i stor grad om hvorvidt statsråden mener det er riktig at vi skal ha en inntektsutvikling slik vi så i 2012. Nå får vi avvente og se hvordan 2013 kommer ut. Men i en diskusjon hvor vi snakker mye om forutsigbarhet og det å bringe optimisme inn i næringa, vil det være et viktig signal fra landbruksministeren om hun nå vil bekrefte at det er et mål at denne inntektsutviklinga skal fortsette, og ikke bare dreie det rundt effektivitet. Jeg ser av siste Bondebladet at f.eks. når det gjelder svin og melk, har vi hatt en enormt god effektivitetsutvikling – når det gjelder melkeproduksjon, har vi nærmest hatt en dobling per årsverk, og det samme når det gjelder svin. Et viktig signal for å videreføre en slik positiv trend er derfor at man fra regjeringas side ikke bare snakker om forutsigbarhet og optimisme som overordnede begrep, men signaliserer klart at den veksten vi har sett i 2012, er en ønsket vekst vi gjerne vil skal fortsette.
Jeg er veldig enig med representanten Storberget i beskrivelsen av den effektiviseringen som har vært i næringen. Den har vært langt over det som har vært ellers i samfunnet, 6 pst. – ellers i økonomien er det 1,5 pst. – så det er bare å ta av seg hatten for det. Men det er viktig at det fortsetter. Så mener jeg at inntektene er viktige. For at ungdom skal ville gå inn i næringen, må det også være mulig å leve av å være bonde og det å satse og kanskje investere ganske store beløp. Det er absolutt et mål for oss å få til økt lønnsomhet i jordbruket framover. Det mener jeg også er en forutsetning for å lykkes med å opprettholde matproduksjonen og øke den, og ikke minst ha en levende og sterk næringsmiddelindustri over hele landet.
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg syns det er viktig at det som nå sies, blir sagt. Jeg benytter også litt av min taletid til å si at jeg tror vi er enige om at vi kan ønske hverandre god jul etter en stri høst. I løpet av høsten har vi slått fast at det er viktig at vi har produksjonsøkning, det er viktig at vi har et landbruk i hele landet, som statsråden sa i budsjettdebatten, og nå sies det også at det er viktig med den veksten som vi for så vidt har sett – gledelig nok – i deler av næringa. Ser statsråden at de signaler som har kommet fra Landbruksdepartementet og regjeringa vedrørende bl.a. jordvern, importvern, kutt i Landbruksdepartementets budsjett generelt og signaler om framtidige jordbruksoppgjør, kan bidra til å reversere noe av den optimismen vi gjennom de siste årene har sett i næringa?
Nei, jeg mener tvert imot at vi har vært veldig opptatt av å signalisere at vi ønsker å få til økt lønnsomhet i næringen. Derfor blir det utrolig viktig ved neste års jordbruksoppgjør å greie å prioritere de midlene enda strammere, slik at de kommer bøndene til gode. Det er jo sånn at hvis du ser på utviklingen innenfor denne sektoren, er det bøndene som har hatt dårligst inntektsutvikling, mens både næringsmiddelindustrien og dagligvarekjedene har hatt mye bedre tider, for å si det slik. Avslutningsvis vil jeg bare ønske representanten Storberget riktig god jul – så ses vi igjen på nyåret til nye spørsmål og nye utfordringer.
Det var en hyggelig avslutning.
«Regjeringa har varsla en ny privatskolelov som åpner for flere privatskoler. I Sverige har SVT avslørt at en rekke private skoler systematisk siler ut elever med lave karakterer til tross for at det er ledige plasser på skolen, jf. oppslag i Vårt Land 31. oktober 2013, og at slik siling er i strid med svensk lovverk.» I Sverige har man langt større innslag av private skoler. Man har fritt skolevalg som av forskere pekes på som en av årsakene til at sorteringa av elever i Sverige har økt.
Representanten må holde seg til teksten i det innleverte spørsmålet.
«På hvilken måte mener statsråden man kan forsikre seg mot en slik praksis i Norge etter innføring av en ny lov om private skoler?»
I dagens lov er det slik at godkjente skoler skal ha hele landet som inntaksområde, og at inntaket av elever skal være ikke-diskriminerende. Det har denne regjeringen ingen planer om å endre på i en ny lov.
Jeg takker statsråden for et kort svar. Men jeg tror det statsråden må ta inn over seg, er at hvis man har privatskoler som blir svært populære og får flere søkere enn plasser, er spørsmålet hvordan et opptak skal skje. Dersom en ny privatskolelov fører til økt etablering av private skoler i Norge, er det sånn at f.eks. for skoler uten karakterbasert inntak, som barneskoler og ungdomsskoler, må det i større grad enn i dag bli en eller annen form for siling. I Sverige har systemet med fritt skolevalg bl.a. ført til økt segregering og synkende resultater. Prosjektlederen for PISA i Sverige peker på bl.a. det frie skolevalget i Sverige, det systemet, som årsak til synkende resultater. Da har jeg lyst til å spørre kunnskapsministeren: Ser han at fritt skolevalg, som det er beskrevet bl.a. i Høyres program, kan gi negative resultater i Norge, på lik linje med det som har skjedd i Sverige?
Jeg vil bare gjenta svaret på det første spørsmålet: Dette er strengt regulert i dagens privatskolelov – et prinsipp som også de rød-grønne partiene støtter. Det prinsippet kommer til å stå også i en fremtidig privatskolelov. Hvis det er slik at det prinsippet ikke er sterkt nok, hvis det kommer eksempler på det, kan vi godt vurdere å skjerpe det inn. Men vi kommer til å beholde regelverket som det er i dag, akkurat som det står. Så det kommer ikke til å være noen adgang til å gjøre noe annet der. Når det gjelder fritt skolevalg, peker forskningen på litt forskjellige ting. Hvis man kan bruke et anekdotisk eksempel i stedet, er Oslo en kommune som har hatt fritt skolevalg i veldig mange år. Samtidig er det et av fylkene, en av kommunene i landet, som har best resultater, som har mest sosial mobilitet i skolen sin, som er flinkest til å løfte de elevene som trenger ekstra utfordringer. Så det er åpenbart at det ikke er noen motsetning mellom det å la elevene velge skole og det å ha en kvalitativt god skole som også er god på sosial utjevning.
Begrunnelsen kunnskapsministeren nå gir, avhenger også av hva slags system man har for fritt skolevalg. Det Høyre har beskrevet sjøl, er fritt skolevalg på tvers av fylkesgrenser. Det er det systemet som bl.a. den svenske prosjektlederen for PISA egentlig advarer mot i Sverige. Jeg er en av dem som tror at samme politikk i Norge og Sverige stort sett gir samme resultat også. Dersom man skal ha en lov der krav til kvalitet skal være kriteriet for om noen skal få starte privatskole, vil de store, kommersielle kjedene raskt etablere seg her til lands. Da får vi en ny skolesituasjon. Fritt skolevalg og endret finansiering for de offentlige skolene kan være med og endre Skole-Norge ganske drastisk. Hvordan skal man da kunne hindre til dels store endringer i tilbudet og sikre det offentliges mulighet til f.eks. å dimensjonere linjetilbudet, når elever kan søke seg fritt til skoler, offentlige som private, på tvers av fylkesgrensene, som er det systemet Høyre ønsker?
Det var veldig mange spørsmål. La meg bare først si at man gjerne må starte noe man kaller en kommersiell friskole i Norge, men man kommer ikke til å få lov til å ta ut utbytte. Per definisjon kommer det ikke til å bli lov med kommersielle skoler, for det skal ikke være lov å tjene penger på skoledrift i Norge – heller ikke med en ny friskolelov. Det som står i regjeringsplattformen, er at man skal ha fritt skolevalg også på tvers av fylkesgrensene. Jeg mener det er fornuftig hvis man gjennomfører det på en klok måte. Det er veldig merkelig, mange steder, at en elev som kanskje bor nærmere en skole i et annet fylke, ikke skal ha muligheten til å søke på den skolen som er nærmest, eller at skoler som utvikler spesielle tilbud, satser på realfag, naturfag eller noe annet, ikke skal ha muligheten til å tiltrekke seg elever fra andre fylker. Så er det en ærlig sak at Arbeiderpartiet er mot fritt skolevalg uansett. Det er nå greit – men det er ikke denne regjeringen.
«Norge har ett av de mest kjønnsdelte arbeidsmarkedene i Europa. Dette skyldes i stor grad kjønnsbaserte utdanningsvalg. Hva mener statsråden om det, og hvilke tiltak ser han for seg kan bøte på dette problemet?»
I Norge er det lagt godt til rette for at alle som ønsker det, skal ha de samme mulighetene til å velge utdanning. Det betyr like muligheter, uavhengig av kjønn og andre bakgrunnsvariabler. Det er veldig avgjørende for at vi skal klare å utnytte ressursene best mulig. Allikevel vet vi at vi har et sterkt kjønnsdelt arbeidsmarked i Norge. Det er en viktig politisk utfordring. Samtidig er det nok også slik at det ikke finnes noen enkle politiske løsninger på det, rett og slett fordi en 15-åring eller en 16-åring som velger utdanning, ikke gjør det fordi politikerne sier en bestemt ting – de gjør det fordi de har lyst. Vi vet at det er store forskjeller i andelen kvinner og menn i ulike fag og disipliner. Statistikk viser at kvinner i de senere årene i økende grad har søkt seg mot tradisjonelt mannsdominerte utdanninger som f.eks. medisin og økonomi og administrasjon og i noen grad også naturvitenskaplige og teknologiske utdanninger. Det finnes dessverre ingen parallell tendens blant menn til å søke kvinnedominerte utdanninger. Det finnes noen veldig direkte politiske virkemidler som det er anledning til å bruke. Kvotering er populært blant mange, tilleggspoeng også. Dessverre ser vi at effekten av disse tiltakene over tid er svak, og virkemidlene har liten effekt dersom det ikke er sterk konkurranse om studieplassene. Jeg mener at det tilsier en viss varsomhet med slike virkemidler, fordi det er relativt radikale virkemidler med liten effekt. Samtidig mener jeg at vi skal fortsette med å ha rekrutteringskampanjer til grunnskolelærer, GNIST, satt i gang av forrige regjering og barnehagelærer – GLØD heter prosjektet der. De har fokusert ekstra på å rekruttere menn til disse utdanningene, som er sterkt kvinnedominerte. På samme måte har Nasjonalt senter for realfagsrekruttering forsøkt og fokusert på å rekruttere kvinner til realfags-, teknologi- og ingeniørutdanninger.
Takk for svaret. Jeg er for så vidt enig med statsråden i at politikere ikke skal foreta utdanningsvalgene til elever og studenter. Det er det andre regimer som vi ikke skal sammenligne oss med, som bedriver. Men likevel mener jeg vi må kunne ha politiske virkemidler. På enkelte fag er det så sterkt kjønnsvalg at nærmest alle elevene er av samme kjønn. Det påvirker arbeidslivet, lønnsdannelsen og arbeidsmiljøet. Det kan sågar hende at en del av frafallsproblematikken vi sliter med i Norge, handler om det, for vi vet at feilvalg påvirker frafall negativt. Da kan det hende at feilvalget rett og slett skyldes forventningene eleven opplever – at det handler om det, og ikke hva den gutten eller jenta egentlig vet at de har lyst til å jobbe med. Jeg lurer på hvilke typer virkemidler statsråden kunne tenke seg å bruke. Kunne f.eks. et likestillingsstipend være aktuelt å vurdere?
Når det gjelder likestillingsstipend, kjenner jeg ikke til ideen. Det må jeg eventuelt lese mer om før jeg gir et klart svar på. Dette er en vanskelig problemstilling, og i stor grad handler det sannsynligvis om kulturelle trekk som blir strukturelle trekk. Det er nok sannsynligvis også grunnen til en del av de mer radikale virkemidlene, som kjønnspoeng eller kjønnskvotering, som jeg for øvrig ikke sier vi skal fjerne eller avskaffe. Det jeg sier, er at vi må være litt forsiktige med å tro for mye på den type tiltak, rett og slett fordi det viser seg at de ikke har noen god effekt på sikt. Siden det er kulturelle trekk, tror jeg vi må jobbe for rett og slett å endre bildet av hva forskjellige yrker er – bildet av at sykepleieryrket er et kvinneyrke, bildet av at det å være lærer i grunnskolen er et kvinneyrke. Noe av det ligger kanskje i å øke profesjonsanseelsen til disse yrkene. For øvrig – hvis jeg kan få 10 sekunder til – vil jeg si at det er viktig for regjeringen å vise frem tydelige realfagsforbilder for å få f.eks. jenter mer interessert.
Takk for et godt svar. Jeg er enig i at det handler mye om holdninger, og at ikke minst det med rollemodeller er svært viktig. Likestillingsstipend handler om at man gir et stipend til de elevene/studentene som velger en utradisjonell utdanning, at man slik skal få økonomisk stimuli. Når det gjelder tilleggspoeng, er jeg enig i at man skal bruke det med varsomhet, særlig fordi det treffer kun de studiene hvor det er konkurranse om plassene. Men det finnes noen viktige studier, f.eks. psykologi, hvor det er veldig uheldig hvis det bare utdannes kvinnelige psykologer – vi burde kanskje få flere mannlige, og veterinærutdanningen har med suksess innført den type tilleggspoeng. Derfor er jeg tilfreds med svaret – hvis det stemmer at statsråden ønsker å bruke tilleggspoeng når det kan passe seg, og eventuelt vurdere dette med likestillingsstipend, som NOU-en fra 2012 foreslo.
Jeg lover ikke noe nå. Når det gjelder tilleggspoeng, sier jeg rett og slett at vi ikke varsler noen endring av det som er dagens regelverk. Så er det noen prinsipielle betraktninger her. Enhver bruk av f.eks. tilleggsstipend eller kvoter gjør at den som havner dårlig ut på grunn av sitt kjønn, også må tas med i betraktning. Når det gjelder likestillingsstipend, kan jeg ikke love at jeg skal komme tilbake til Stortinget med en sak – som man ofte sier – men jeg skal i hvert fall se på ideen, for jeg kjenner den ikke så godt at jeg på stående fot kan si om det høres ut som noe som er fornuftig, eller noe som ikke er fornuftig. Men generelt er jeg mer tilhenger av gulrot enn av pisk.
Sak nr. 2 er dermed ferdigbehandlet.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.