Jeg er glad for at Stortinget i dag skal diskutere et tema som jeg har vært opptatt av siden studietiden ved NTNU, nemlig miljøteknologi, bl.a. fordi dette er framtiden for norsk industri og framtidsrettede arbeidsplasser i Norge, men også av en annen grunn. La meg si som Jan Kjærstad, som starter sin bok Forføreren slik: «La meg fortelle en annen historie.» Ifølge FNs såkalte milleniumsmål skal verdens fattigdom reduseres med 50 pst. i løpet av ti år. En slik velstandsvekst kan ikke skje uten ved hjelp av en massiv vekst i energiforbruket. Til sammen er det 2 milliarder mennesker i verden som mangler tilgang til moderne former for energi. Dette innebærer at de verken har tilgang til elektrisk lys eller har muligheten for å operere moderne maskiner. Dette behovet kan ikke dekkes av fossil energi, for det vil ikke klimaet på jorden tåle. Med stigende oljepriser så er det samtidig et stadig mer aktuelt spørsmål om fattige mennesker ville ha råd til en fossilbasert velstandsutvikling. Utfordringene er formidable. Samtidig har det i Norge vokst fram industrieventyr som kan vise seg å være en del av løsningen. Norsk industri har de siste årene vist stor omstillingsevne. Det som syntes å være solnedgangsnæringer, har gjennom satsing på solenergi vist seg å være – i bokstavelig forstand – soloppgangsnæringer. Gamle industrisamfunn som Glomfjord, Narvik og Herøya tilbyr i dag moderne, framtidsrettede arbeidsplasser. Ifølge Senter for fornybar energi ved NTNU tilsvarer mengden med solenergi som treffer jorden per år, omtrent 15 000 ganger verdens totale energiforbruk. Dagens solcelleteknologi, med 15 pst. effektivitet, kan forsyne Norge med 120 TWh årlig, tilsvarende dagens elproduksjon, ved å dekke 0,4 pst. av landområdet i Norge med solceller. En tilsvarende verdi gjelder også for USA. Derfor er det mulig å dekke hele vårt elektrisitetsforbruk med solceller. Enkelt sagt er en vanlig solcelle en tynt skåret skive av krystallisert silisium som er overflatebehandlet og påført et nett av strømførende ledninger som fanger opp elektrisiteten som blir produsert når lyset treffer skiven. Silisium er et av de vanligste grunnstoffene i naturen, og produseres av sand, kvarts og gneis. Selv om den nye operaen vil få landets største solcellepanel, er markedet for solenergi i Norge begrenset. I hovedsak benyttes solenergi i hytter og i stadig flere fyrlykter og fyrtårn langs norskekysten. REC er definitivt et av våre største teknologiske fyrtårn. Det er gåtefullt at et land med så lang mørketid og så mye lavt skydekke kan bli verdensledende på solenergi. Men det handler i stor grad om at Norge er blitt verdensledende i produksjon av silisiummetall – råstoffet for solceller. Selskapet REC ble etablert i det gamle industrisamfunnet Glomfjord av gründerne Alf Bjørseth og Reidar Langmo i 1996. Det startet med produksjon av silisiumskiver for solcellepaneler. Etter hvert har selskapet utvidet spekteret til å omfatte alt fra produksjon av superrent silisium via skiver til ferdige solcellemoduler og -paneler. I dag er selskapet – bokstavelig talt – et lysende eksempel på at det kan satses og skapes nye arbeidsplasser på bakgrunn av miljøteknologi både i Norge og internasjonalt, ikke bare i bedrifter under REC-paraplyen, slik som Scanwafer, men også for alle underleverandører, slik som f.eks. Artech AS på Kalbakken, som ferdigstiller automatiserte produksjonsceller for Scanwafer på Herøya, eller som Orkla Exolon på Orkanger i mitt hjemfylke Sør-Trøndelag, som produserer silisiumkarbid som benyttes til å skjære de tynne skivene av krystallisert silisium. Orkla Exolon har ca. 30 pst. av verdensmarkedet for den silisiumkarbid som brukes i produksjon av solceller og er en av de industribedriftene som kan komme til å lide under mangelen på overføringskapasitet for strøm til Midt-Norge. For selv lysende industrieventyr kan ha sine skyggesider. Tradisjonelt er solcellesilisium hentet fra avkapp fra elektronikkindustriens silisium. Indirekte er mye av dette norskprodusert silisiummetall. Elkem har 50 pst. av verdensmarkedet for rent silisium til elektronikkindustrien, men det er i ferd med å bli stor knapphet på såpass rent silisium. Elkem Solar er i ferd med å utvikle en prosess som skal rense silisium fra norske smelteverk for solindustrien. Utviklingen foregår ved et pilotanlegg i Kristiansand. I full skala vil dette innebære at silisiumbærende mineraler fra kvartsittbrudd i bl.a. Finnmark og Nordland kan bli omdannet til det råstoffet som er nødvendig for å lage silisiumskiver i Norge. Elkem Solar spås også en lysende framtid og kan gi ny energi til norske smelteverk. I dag importerer vi silisium til produksjon av solceller. Vi har store forekomster av kvarts, i tillegg til høy kompetanse på og forutsetninger for selv å produsere rent silisium. Det er i så måte et paradoks at vi importerer råmaterialet når vi bokstavelig talt sitter på et fjell av silisium. En utfordring i forhold til å produsere rent silisium selv er selvfølgelig at det må avdekkes flere drivverdige forekomster. Bransjen etterlyser her en minerallov som har vært varslet i 22 år, men i tillegg er man også svært opptatt av at det utdannes for få geologer her til lands. 95 pst. av ferdigutdannede geologer forsvinner til petroleumssektoren, og nå trues utdanningen av framtidige ressursgeologer av nedleggelse på grunn av manglende nasjonal satsing. Jeg deler bergindustriens bekymring over situasjonen, ikke minst fordi Norge har et enormt potensial for videre satsing på solenergi. Mitt spørsmål er derfor: Deler næringsministeren min visjon om framtidsrettede industriarbeidsplasser, og hvordan vil han bidra til at norsk solindustri fortsetter å lyse? Solenergi er langt fra det eneste eksemplet på vellykket satsing på miljøteknologi her til lands. Her er det mange gode eksempler på hvordan miljøteknologi skaper nye og lønnsomme arbeidsplasser. Tomra har markert seg i forhold til returløsninger. Plastec leverer renseløsninger for drikkevann som er svært viktig i nødhjelps- og bistandssammenheng. I den norske aluminiumsindustrien ser vi at framtidsrettede bedrifter erstatter forurensende Søderbergovner med moderne prebakeovner som har mindre utslipp, og som bruker mindre strøm pr. produsert enhet. Prosessindustrien forsker og utvikler prosesser som vil redusere energiforbruket betraktelig. Vi vet at enøk og gjenvinning i industrien både kan bidra til å sikre lønnsomhet, gi en bedre kraftbalanse i Norge og redusere de globale utslippene gjennom teknologioverføring. Ved Umoe Mandal er det etablert rundt 40 arbeidsplasser for produksjon av vindmøller på det området der man tidligere produserte minesveipere med den samme typen teknologi som ble utviklet for krigsskipene. Dette er vel det nærmeste eksemplet vi har her til lands på at sverd smis om til plog. Umoe i Mandal, jernstøperiet i Kristiansand og stålvirksomheten i Mo i Rana er underleverandører til den danske vindkraftindustrien, som er verdensledende. Vestas hadde 60 ansatte i 1987 og 10 618 ansatte 1. januar 2006. Man kan jo spørre seg hvorfor dette skjedde i Danmark og ikke i Norge. Vi har jo mye mer vind. Det er flere industrisamfunn som har fått nytt liv på grunn av vindmøller. På Verdalsøra utvikler Nord-Trøndelag Elektrisitetsverk sammen med Hydro et norsk teknologimiljø for produksjon av store vindturbiner, skreddersydd for norsk vær og vind. Noen lever kanskje i den villfarelse at SV ikke liker vannturbiner. Det stemmer ikke. I SV mener vi at det er størrelsen det kommer an på. SV har tidligere fremmet forslag om en aktiv satsing på å utnytte energien fra drikkevannet gjennom å erstatte bremseventiler med turbiner. Men ikke nok med det, i SV-styrte Rana kommune åpnes snart landets første avløpskraftverk som skal utnytte energien fra avløpsvannet til Mo Industripark. Her produseres det naturligvis ved hjelp av fallhøyden i vannverket allerede 25 GWh årlig. Vannturbiner er noe vi har solid kompetanse på her til lands, bl.a. ved NLI Sørumsand Verksted, som næringskomiteen besøkte i vinter. En annen ting vi har mye av her i landet, er bondevarme. Nå er det ikke reaksjonene på landbruksoppgjøret jeg har i tankene. Norske bygder gror igjen av skog og kratt, og generelt er tilveksten større enn avvirkningen. Her popper det opp den ene bedriften etter den andre, for med stigende oljepriser leter folk naturligvis etter alternative oppvarmingskilder. Jeg kunne ha sagt mye om hvorfor bioenergi er lurt, men jeg tror nesten det vil være å undervurdere mine medrepresentanter. Mitt hovedpoeng i denne sammenhengen er å få fram at her har vi et område med stort potensial for å skape arbeidsplasser, spesielt i Distrikts-Norge. Eksemplene viser at det næringslivet, inkludert norsk industri, trenger, er en omstilling til bærekraft. Dette gir framtidsrettede arbeidsplasser. Vi må ha et perspektiv som fanger helheten, og der man ser verdikjeder i sammenheng. En flertallsregjering gir et godt utgangspunkt for å tenne fyrlyktene og vise vei mot økt bærekraft og langsiktig satsing på framtidsrettede industriarbeidsplasser i Norge – arbeidsplasser som både har et globalt perspektiv, slik som solenergi, og et nasjonalt fokus slik som vind, og et mer lokalt fokus som bioenergi. Teknologiutvikling og investeringer i enøk og gjenvinning samt miljøforbedringer utover EU-standard rammes ikke av forbudet mot statsstøtte, artikkel 61 i EØS-avtalen. Til tross for EØS-avtalens klamme hånd over norsk industri har vi et stort handlingsrom i å forfordele slike satsinger med mulighet til å øke innsatsen, f. eks. i forhold til investeringsstøtte og bedriftsrettet FoU. Gjennom Soria Moria-erklæringen er alle regjeringspartiene enige om at vi skal bli en miljønasjon og være i forkant av utviklingen. Mitt spørsmål er derfor: Hva kan næringsministeren gjøre for at Innovasjon Norge skal kunne framstå som mer mottakelig for slike framtidsrettede arbeidsplasser? Kan han garantere at hver fiber i Regjeringen jobber for å oppfylle Soria Moria-erklæringens intensjon om strategiske satsinger for å gjøre Norge ledende på miljø?
Først og fremst vil jeg si takk til interpellanten for at denne debatten blir satt på sakskartet. Som interpellanten også viste til, er det mange gode eksempler, og det er gjort mye. Dette vil Regjeringen bygge videre på. Norsk økonomi er inne i en svært god periode. Ledigheten går ned, sysselsettingen øker, bedriftene investerer, og det går rimelig godt. Regjeringen vil bidra til at denne positive situasjonen videreføres og forbedres. Interpellanten trekker fram et teknologiområde, miljøteknologi, som står sentralt i en visjon om å skape et framtidsrettet nærings- og arbeidsliv, i et bærekraftig samspill mellom vekst og vern. Denne visjonen deler vi. Utvikling av ny teknologi som gir mindre miljøbelastning enn eksisterende teknologi, vil både gi gevinster for miljøet og kunne føre til økonomisk vekst og sysselsetting i Norge. På flere felt ligger Norge langt framme når det gjelder utvikling av ny, miljøvennlig teknologi. Eksempler er utvikling av energieffektive bygg, miljøvennlig skipsteknologi, energiteknologi, avfalls- og returløsninger og mange nyvinninger innenfor olje- og gassvirksomheten. I Soria Moria-erklæringen sier vi at Regjeringen vil gjøre norsk næringsliv «ledende innenfor miljøforbedringer». Som følge av en økende internasjonal interesse for miljøteknologi, vil en realisering av denne visjonen innebære betydelige eksportmuligheter for norsk miljøteknologi og ikke minst for norske miljøprodukter. Dette kan bidra til å skape trygge arbeidsplasser i Norge i årene framover. Norge skal være verdensledende på teknologi for olje- og gassvirksomhet. Regjeringen har derfor iverksatt et ambisiøst opplegg for å realisere en god CO2-håndtering og skape en verdikjede for transport og injeksjon av CO2. Vi arbeider nå med tre delprosjekter: Det ene er knyttet til innledende forhandlinger mellom de kommersielle aktørene i en CO2-kjede. Det andre er prosjektering av renseanlegg på Kårstø. Det tredje er juridiske og organisatoriske sider ved et statlig engasjement i CO2-kjeden. Regjeringen har dessuten klare ambisjoner om å legge til rette for økt bruk av bioenergi. En slik energiomlegging har et stort potensial i forhold til utslippsreduksjoner og lokal næringsutvikling. Vi gjør mer. For å bidra til at Norge får erfaring med håndtering av hydrogen som drivstoff foreslår Regjeringen å frita hydrogenbiler som kun kan benytte hydrogen som drivstoff, for engangsavgift. Dette skjer med virkning fra 1. juli 2006. Fritaket er midlertidig. Fritaket vil også omfatte hybridbiler som er utstyrt med hydrogenbasert forbrenningsmotor i tillegg til elmotor. Regjeringen legger dessuten opp til at det gis fritak for CO2-avgift for andel bioetanol som blandes med bensin, fra 1. januar 2007. Fritaket vil gi styrkede incentiver til valg av miljøvennlig drivstoff. Det foreligger her et CO2-reduksjonspotensial tilsvarende innblandingsprosenten. Norge har de beste forutsetninger for å være god på miljøteknologiområdet. For en uke siden hadde jeg besøk av Europakommisjonens visepresident, Günther Verheugen. Vi besøkte Statoils anlegg på Melkøya utenfor Hammerfest. Her kombineres norske naturressurser med unik kompetanse og kunnskap. Jeg tør påstå at prosjektet ikke ville blitt gjennomført uten politisk vilje og offentlig engasjement. Det som foregår på Melkøya, er ikke mindre enn et industrieventyr. Teknologien er verdensledende, og den er dristig. Takket være at Norge ligger i front innen miljøteknologi, har utbyggingen ikke ført til forurensende utslipp til havet. Andre gode eksempler på norske miljøteknologibedrifter som gjør det bra internasjonalt, er Tomra og REC. Tomra leverer maskiner for resirkulering av drikkeflasker. De opererer i mer enn 40 land og har en årlig omsetning på flere milliarder kroner. REC er i dag det eneste selskapet i verden som dekker hele produksjonskjeden knyttet til solenergi. Selskapet, som omfatter datterselskapene ScanWafer og Scancell, gikk nylig på børs og ble da verdsatt til svimlende 57,8 milliarder kr – og det er altså bare 12 år siden de startet opp. Felles for Snøhvit, Tomra og REC er at de har investert betydelige midler i forskning og utvikling, og at offentlige midler har bidratt til denne satsingen. Offentlige midler har ofte den virkningen at forskningsprosjektene både blir mer dristige og mer langsiktige. Tomra har mottatt 9,5 mill. kr i støtte fra Norges forskningsråd de siste ti årene. Tilsvarende er utviklingsarbeidet i REC de siste ti årene støttet med hele 49 mill. kr av Norges forskningsråd, mens Innovasjon Norge har bidratt med til sammen 100 mill. kr. Her ser vi klare politiske forskjeller i næringspolitikken. Den forrige regjeringen kuttet drastisk i nettopp disse virkemidlene. Vi satser tungt, og vi satser offensivt. Vi har tru på at offentlige midler bidrar til å utløse ekstra private midler. Stortinget har etter forslag fra Regjeringen økt bevilgningene til Norges forskningsråd med 170 mill. kr over mitt budsjett. SkatteFUNN-ordningen, som gir skattefradrag for bedriftenes investeringer i forskning og utvikling, kommer i tillegg. Det gis bevilgninger over mitt budsjett til en rekke ordninger i Forskningsrådet som omfatter forskning på miljøteknologi. Ordningene dekker bl.a. fornybar energiproduksjon og effektive energisystemer, maritim virksomhet og offshoreoperasjoner, logistikk og transport, bygg og anlegg, vareproduksjon og materialforvaltning og prosess- og biomedisinsk industri. Interpellanten viste til virkemidlene innenfor Innovasjon Norge. Disse er svært viktige. Derfor øker vi tilskuddsbevilgningen til Innovasjon Norge i 2006 med 307 mill. kr. Dette gir rom for økt fokusering på miljø. Gjennom styringsdialogen med Innovasjon Norge legger vi vekt på en styrking av fokuseringen på miljø og på ny energi i 2006. Innovasjon Norge har de senere årene bevilget betydelige midler til miljøprosjekter. I 2003 gikk 361 mill. kr til prosjekter som vurderes som miljøtiltak. I 2004 var det tilsvarende beløpet 560 mill. kr, og i 2005 gikk 374 mill. kr til dette området. Det høye beløpet i 2004 skyldes i hovedsak store tilsagn til tidligere omtalte ScanWafer. ScanWind i Verdal er, som interpellanten nevnte, et annet eksempel på en bedrift som er ledende innenfor sin teknologi, og som Innovasjon Norge har støttet. Bedriften har høy kunnskap om bygging av store vindkraftanlegg. Målsettingen er å bygge store og kostnadseffektive vindturbiner til bruk i nordisk klima og landskap. Regjeringen har hatt drøftinger med Sverige om et felles elsertifikatmarked. Drøftingene viste at dette ville bli en dyr ordning for norske forbrukere og norsk næringsliv. Regjeringen vil på et senere tidspunkt presentere hvilke ordninger som i stedet skal på plass for å fremme ny fornybar energi. Det kan også nevnes at Regjeringen har besluttet å etablere et utviklingsprogram for grønt reiseliv i Norge. Rammen for 2007 er satt til 25 mill. kr. Grønn turisme inngår også som en del av Regjeringens kommende handlingsplan for bærekraftig bruk, forvaltning og skjøtsel av verneområder. Jeg setter stor pris på interpellantens engasjement for miljøvennlig teknologi og muligheten til å skape nye arbeidsplasser på bakgrunn av denne teknologien. Økt satsing på relevante virkemidler er et viktig steg i riktig retning for å fremme norsk miljøteknologi. Regjeringen vil følge opp Soria Moria-erklæringen når det gjelder strategiske satsinger knyttet til miljøforbedringer. Vi satser allerede betydelig og vil fortsette å gjøre det i framtida.
Jeg vil først takke for et grundig og positivt svar fra statsråden. Jeg er veldig glad for at næringsministeren deler min visjon om framtidsrettede arbeidsplasser. Jeg er også veldig glad for at næringsministeren også er opptatt av og ser betydningen av helhetlige verdikjeder. Det er i denne saken helt tydelig at Regjeringen ønsker å ha et grep på næringspolitikken og få den over i en mer miljøvennlig retning. Men samtidig er jeg også klar over at næringsministeren ikke er den eneste i Regjeringen med ansvar for miljøteknologi, for det er jo sånn at miljøteknologipolitikken utformes i flere departementer. Kunnskapsdepartementet har en rolle gjennom forskning og utdanning, samtidig som Olje- og energidepartementet forvalter flere virkemidler når det gjelder satsing på ny fornybar energi. Finansdepartementet har sin rolle gjennom skatte- og avgiftspolitikken. Og Landbruksdepartementet er en viktig aktør i forhold til både bioenergi og målsettingen om 15 pst. økologisk produksjon av matvarer innen 2015. Samferdselsdepartementet har sammen med Olje- og energidepartementet jobbet med hydrogen som framtidig energibærer, og Miljøverndepartementet er en viktig premissleverandør for å drive fram miljøteknologien, som vi eksempelvis har sett gjennom strenge miljøkrav ute i Nordsjøen. Fiskeridepartementet gjør tilsvarende gjennom eksempelvis strukturpolitikken. Dette er en rekke eksempler som viser at det er flere departement som er med på å dra lasset. For å bruke et bilde fra musikken er det sånn at næringsministeren ikke bare spiller piano, han drar i gang hele orkesteret når det gjelder å satse på miljøteknologi. Spørsmålet til statsråden er da: Hvordan vil statsråden som orkesterleder få de andre departementene, i tillegg til Innovasjon Norge og Forskningsrådet, til å samhandle rundt miljø og næring for å fornye eksisterende industri, bevare industriarbeidsplasser i Norge, gi nytt liv til gamle industrisamfunn og skape nye framtidsrettede arbeidsplasser?
Jeg vil gjerne i forlengelsen av både det interpellanten nå tok opp og det jeg sa i mitt eget innlegg, komme litt inn på noen ordninger som Nærings- og handelsdepartementet støtter gjennom Forskningsrådet og Innovasjon Norge, og som er relatert til miljøteknologien. Det er altså en rekke ordninger i Norges forskningsråd som er finansiert over mitt departements budsjett, som er relatert til nettopp de utfordringene som interpellanten reiser innenfor miljøteknologi. Utviklingen av ny teknologi innenfor fornybar energiproduksjon og mer effektive energisystemer står sentralt i den store satsingen som heter RENERGI. Det fins en rekke prosjekter innenfor dette programmet som har bidratt til viktige nyvinninger innenfor miljøteknologiområdet. 30 mill. kr i økte overføringer til MAROFF-programmet har styrket forskningen på maritim virksomhet og offshore-operasjoner. Dette programmet skal bidra til at norsk sjøtransport skal være et attraktivt transportalternativ med hensyn til effektivitet, økonomi og ikke minst miljøvennlighet. Vi har også styrket vår satsing på kommersialisering av forskningsresultatene gjennom en øking på 22 mill. kr i bevilgninger til FORNY-programmet, der energi- og miljøprosjekt er godt representert. Jeg ønsker å understreke at også gjennom Innovasjon Norge har vi en bred tilnærming til miljøteknologien. De senere årene har Innovasjon Norge vært involvert i en rekke investerings- og ikke minst utviklingsprosjekter i bedriftene som i dag er ledende innenfor miljøteknologi internasjonalt. Innovasjon Norge støtter også mange prosjekter der bedriftene tar i bruk nye produkter for å redusere et miljøproblem. Innovasjon Norge samarbeider med flere bedriftsnettverk innenfor miljøteknologi. Formålet er økt samarbeid og å bidra til innovasjon og forretningsutvikling rettet mot internasjonale markeder. Når interpellanten spør hvordan jeg som næringsminister skal dra i gang orkesteret, så er det jo mange måter å gjøre det på. Men det jeg tror er aller viktigst, er å ha en kontinuerlig dialog, og påminne alle som er beslutningstakere, om at det er viktig å dra i samme retning. Omstilling er viktig. Denne regjeringen er ikke motstander av omstilling. Et konkret eksempel er Årdal Metallverk, som for en tid tilbake la ned Søderberg-anleggets produksjon av aluminium. Det var et rent miljøtiltak. Og da er utfordringen å stille opp med andre virkemidler for å få i gang annen produksjon som vil sikre at de menneskene som blir ledige på grunn av omstilling, har en jobb å gå til. Som næringsminister vil jeg bruke min tid til ikke å stanse en omstilling, men å bidra til en konstruktiv omstilling.
Interpellanten har satt viktige sider av industripolitikken på dagsordenen her i dag, og jeg må si jeg er veldig fornøyd med den redegjørelsen nærings- og handelsministeren nettopp har gitt. Jeg har lyst til å benytte denne debatten til å fokusere noe mer på det som nå skjer i deler av – en må vel kunne si – vår modne industri, smelteverksindustrien. Jeg synes det er behov for, og den fortjener det, en sterkere offentlig og politisk interesse. Denne delen av industrien vår har i årtier skaffet landet valutainntekter og bidratt sterkt til å bygge velferden. Det er så visst ingen solgangsindustri. Tvert imot – den har utviklet seg, og er i dag teknologisk og kompetansemessig verdensledende. Det har vært en tendens til at denne delen av industrien ikke har vært betraktet som omstillingsdyktig og framtidsrettet. Men det er den. Jeg har lyst til å bruke et eksempel fra Orkla Exolon i Orkdal kommune, et lysende eksempel på omstilling av et silisiumkarbidverk til nye produkter – produkter som er vesentlige i solcelleproduksjonen, og som går til eksport. Bedriften har de siste årene gjennomført et omfattende energispareprogram i samarbeid med Enova, og i dag gjennomføres en omfattende utbygging av nye lokaler for at selskapet skal kunne realisere et prosjekt for et nytt miljøprodukt som gir 30–40 nye arbeidsplasser ved bedriften i Orkdal. Et moment i det hele er at selskapet er heleid amerikansk. Amerikanerne finner det i hvert fall riktig å investere for framtida i kompetanse- og teknologimiljøet på Orkanger, med nærhet til NTNU- og Sintef-miljøet, for å skape miljøprodukter for det globale markedet. Jeg blir både inspirert og imponert over hva disse kompetansemiljøene får til, og jeg ser fram til næringskomiteens besøk på bedriften i september. Den store utfordringen vi står overfor som politikere i denne sammenhengen, er å sikre denne og alle andre bedrifter i regionen tilgang på kraft til en akseptabel pris. Det må løses. En eventuell kraftkrise i regionen er egentlig politikerskapt, og den må og skal løses med politiske virkemidler.
Jeg vil også si at interpellanten tar opp et viktig tema i interpellasjonen sin. Jeg var litt usikker på om interpellasjonen skulle ha et ensidig miljøfokus, eller om man også skulle ha et næringslivsperspektiv og et industrielt perspektiv på dette. Jeg synes nok kanskje at interpellanten kunne hatt et større fokus på det næringsmessige og det industrielle, men det er klart at interpellanten også har kommet med en del gode poenger i sitt innlegg. Jeg tror vi alle kan si at dette med miljøteknologi er fremtidsrettet, og at norsk industri vil bygge mye av sin fremtid på miljøteknologien. Det vil bidra til arbeidsplasser, og det vil bidra til verdiskaping. Norsk industri går rimelig godt om dagen, og det er nettopp også fordi svært mange av de store lokomotivene i norsk industri satser på miljøteknologi som et viktig element i de produktene og tjenestene de utvikler og produserer. Miljøteknologi er blitt et fortrinn for mange bedrifter, og det er også noe som viser seg på bunnlinjen, ved at det gir en god inntjening. Interpellanten har jo også vist til en rekke av disse bedriftene. Den siste er børskometen REC, som kanskje er det heteste navnet nå om dagen. Felles for alle disse bedriftene er nettopp at de tar i bruk ny teknologi. De er tidlig ute og utvikler ny teknologi, og ikke minst kobler de altså ny teknologi og marked. Vi må ikke glemme markedet her, for det er markedet som i stor grad utvikler og etterspør den nye teknologien og gjerne også miljøvennlig teknologi. Det er altså teknologien som blir fortrinnet, men man leverer noe som markedet etterspør. Det gjelder også bedrifter som Norsk Hydro, Statoil og Statkraft, altså bedrifter som har et sterkt miljøfokus i det arbeidet de driver med, selv om dette er bedrifter som SV ellers ser på som miljøfiender. Det er bedrifter som er høyt utviklet innen miljøteknologi, og som satser veldig kraftig på dette. Jeg tror også at bedriftene har merket seg at det er positivt å profilere seg som en bedrift som ivaretar miljøet. Det er noe som svarer seg på markedet, som gir et godt renommé på markedet, og som gjør at også vi som forbrukere eller som innkjøpere i bedrifter velger produktet fremfor noe annet, fordi vi har inntrykk av at produktet ivaretar miljøet i tillegg til at det ivaretar den funksjonen som vi er ute etter, på en god måte. Derfor er mitt poeng at markedet også bidrar til å ivareta miljøet. Markedet er ikke noe miljøfiendtlig udyr, som SV ofte prøver å fokusere på. Det er markedet som etterspør teknologien, som gjør at bedriftene fokuserer på det, og som gjør at inntjening og arbeidsplasser sikres. Det viser seg at bedriftene frivillig satser på miljøteknologi, fordi det lønner seg for bedriften. Det gir godt salg, det gir god inntjening, og det sikrer også bedriftens fremtid. Vi som offentlige myndigheter kan også bidra, men det vil først og fremst være gjennom forskningsprogrammer som har et teknologifokus og ikke bare et miljøfokus. Norge har også flere ledende forskningsinstitusjoner innenfor dette feltet. I det området hvor jeg kommer fra, er Institutt for energiteknikk på Kjeller, som er et av verdens ledende miljøer. Vi må sikre god og forutsigbar finansiering av slike institutter. Vi må også være forsiktige med å påføre norsk næringsliv og norske forbrukere særskilte miljøavgifter. Jeg tror ikke at det er det som vil drive miljøteknologien fremover. Det vil heller hindre norsk næringsliv i å utvikle seg.
Det er eit svært viktig tema interpellanten tek opp, og ho gav sjølv mange gode eksempel på korleis norsk industri har klart å utnytte ein del av den miljøteknologien vi kjenner til, og klart å få kommersialisert dette. Der er vi alle einige, og eg kunne vel på vegner av Høgre skrive under på det aller meste av det som interpellanten sa. Det som blir litt vanskelegare, er når vi kjem over til det som er interpellanten sitt konkrete spørsmål, nemleg: Kva konkret er det vi kan gjere med dette vidare? Altså: Korleis kan vårt bidrag som politikarar på ulike plan, og frå Stortinget spesielt, vere i dette viktige sakskomplekset? Vi kjem ikkje utanom at forsking, utvikling og nyskaping er noko av det viktigaste vi tek fatt i når det gjeld å få utvikla denne industrien, som kan ha ei stor framtid i Noreg. Då er det litt skuffande – for å bruke det ordet – når den raud-grøne regjeringa allereie ved første korsveg kuttar betydeleg i forhold til det framlegget som låg i Stortinget, på dei viktigaste postane når det gjeld forsking, nyskaping og utvikling. Det blir sagt at det ikkje kan forventast at ei ny regjering skal forandre så mykje på eit allereie framlagt budsjett, men dei kutta som den nye regjeringa klarte å påføre, var betydelege i høve til det som gjeld forsking, nyskaping og utvikling. Det var eit kutt berre på Forskningsfondet generelt som neste år vil utgjere om lag 800 mill. kr i tapte inntekter for norsk forsking. Det var ein direkte reduksjon i næringsretta forsking, utvikling, Innovasjon Noreg og det verkemiddelapparatet på nesten 100 mill. kr. Dessutan reverserte den nye regjeringa forslaget frå sentrum-høgre om å kutte i avskrivingssatsane, noko som ville ha gjort det lettare å få til utskifting og modernisering av maskinar og utstyr i næringslivet – 1,5–1,6 milliardar kr. Dette er betydeleg, og eg veit at statsråden ikkje likar å bli mint på dette – dette er jo berre forslag, seier statsråden, det blei ikkje gjennomført. Nei, og det er eit viktig poeng, men innanfor dei same rammene som Regjeringa no la opp til, hadde den førre regjeringa eit betydeleg høgare ambisjonsnivå. Så har Regjeringa nokre månader seinare fått ein ny sjanse – og det skal vi gi ho – i revidert budsjett, men der kom heller ikkje så svært mykje nytt å glede seg over. Det er ein viss auke frå 2005 til 2006, men likevel kutt i forhold til det som den førre regjeringa la opp til. Det synest eg er svært trist. Så seier interpellanten i eit av innlegga sine at nærings- og handelsministeren bør sørgje for å vere orkesterleiar i det orkesteret som skal skape vekst og utvikling, også for miljøbaserte bedrifter. Ja, det er mogleg, men eg trur ikkje, dersom eg skal vere heilt ærleg – og det skal ein vere også i denne salen – at næringsministeren sjølv er særleg glad for dei kutta som dette orkesteret har påført norsk næringsliv, norsk nyskaping og norsk utvikling. I staden for ein meir aktiv, positiv og byggjande politikk har vi fått ein politikk som satsar mindre akkurat på dei felta som er viktige for å oppnå det som interpellanten etterspør, og det kan eg aldri tru er statsråden sin vilje. Men det viser at det orkesteret som han skal spele saman med, ikkje er like oppteke av desse problemstillingane og prioriterer heilt annleis enn det eg trur både interpellanten og statsråden vil. Vi skal gjere vårt frå Høgre si side for å bidra til å rette opp igjen litt av dei kutta som Regjeringa no er i gang med. Vi kjem til å fremje forslag vidare på desse områda. Det er aldri for seint å snu, så eg håpar at vi ikkje no får ein vidare tilbakegang i dei tiltaka som skulle skape den veksten og utviklinga også på miljøteknologiområdet som interpellanten etterspør.
I forhold til utvikling av miljøarbeidsplasser mener SV at det er grunn til å være optimistisk. Dette er jo ikke et problem, slik som f.eks. representanter fra Fremskrittspartiet fremdeles ser ut til å tro med sine forbehold, men dette er faktisk en mulighet. For SV er det viktig å unngå å påføre miljøet og våre etterkommere stor og uopprettelig skade. På samme måte er det viktig å unngå å komme i bakleksa teknologisk, med tap av arbeidsplasser som resultat. Dette har vært SVs politikk så lenge jeg har vært med i SV. Det er jo litt trist at Fremskrittspartiet fremdeles ikke ser ut til å ha fått med seg det. Det er heller ikke slik at markedet i seg sjøl etterspør slike løsninger. Markedet etterspør det noen må bestemme seg for å etterspørre, eller det noen krever. Jeg har jobbet mye i forhold til HMS i petroleumssektoren, og vet mye om hva de kravene man der har stilt til HMS, har bidratt til av teknologiutvikling på det området. Det bekrefter også selskapene når vi snakker med dem, slik at det man gjør politisk på disse områdene, er svært viktig. I tillegg til det er bevissthet hos forbrukerne sjølsagt viktig. Men det er altså ikke slik at dette er et drawback. Snarere tvert imot bør myndighetene her være frampå med krav i forhold til produkter og produksjon, for det betyr at norske arbeidsplasser og norsk industri vil være i forkant og ikke komme i bakleksa. Så er det slik at trykket på innovasjon, miljøforskning og tiltak må bli vesentlig større hvis frykten for omstillinger skal bli mindre. I dag føles det veldig utrygt, fordi man ikke ser tydelig nok trykket fra forskningen, som viser at det er nye muligheter på gang. Men på noen områder er det ganske klarlagt hva vi kan gjøre. I Aftenposten stod det den 2. mai 2005: «Rett utenfor stuedøren svømmer vi i ubrukt energi. Med enkle grep kan trær og kratt gi oss energi tilsvarende minst fem gasskraftverk. Svenskene og finnene storsatser. I Norge er bioenergi forbeholdt festtalene.» Det siste er kanskje ikke helt riktig, men fremdeles er det altfor lite trykk på dette. Jeg skal heller ikke bruke altfor lang tid på å gå inn i enkelthetene, men bioenergi er altså god næringspolitikk, det er god miljøpolitikk, det er svært distriktsvennlig, det bevarer kulturlandskapet, det gir landbruket flere bein å stå på, det gir svært mange arbeidsplasser i forhold til produsert energi, det er fleksibelt for den som skal bruke det – det enkelte mennesket kommer ut av strømfella og kan bruke forskjellige energibærere når prisene veksler – bioenergi hjelper oss å oppfylle Kyoto-forpliktelsene, det er altså framtidsrettet på alle områder. Det området av landet som jeg kommer fra, Hedmark, er, for å si det slik, av de store eierne, der de store mulighetene ligger. Dette er faktisk innlandets olje og gass, om jeg kan få si det slik, man eier denne ressursen, den vokser faktisk opp av bakken, og den er CO2-nøytral. I innlandet har man utarbeidet en strategi på dette, som kalles prosjekt Innland 2010, og som har vært styrt av fylkesmennene i de berørte fylkene. Man har et ambisiøst mål i de planene, som har vært et samarbeid mellom ulike etater og instanser i innlandet, og også et samarbeid med departementet. Man ønsker å heve bioenergibruken i innlandet opp til 30 pst. på stasjonær energibruk – det tilsvarer 3 TWh årlig, noe som langt overstiger den nasjonale målsettingen. Man kan levere biodiesel for mobile energibruk i Norge tilsvarende 30 millioner liter pr. år, altså 2 pst. av årlig avgiftspliktig dieselkonsum i Norge, man kan eksportere biobrensel og bioenergikompetanse i Norge og Norden for øvrig, og man kan skape mellom 300 og 800 nye arbeidsplasser i innlandet som følge av bruk av bioenergi. Det er altså ingen annen enkelt satsingsgrein innenfor næringslivet som vi vet vil kunne skape så mange bærekraftige arbeidsplasser som dette, og da har jeg ikke tatt med hva dette vil bety i forhold til reduksjon av CO2. Så på dette området har jeg en oppfordring til statsråden, at her er det bare å sette på fullt trykk. Det blir arbeidsplasser, bedre miljø og distriktsutvikling av dette. Det er et kinderegg for innlandet og for Norge.
Eg vil starta med å rosa representanten Vaggen Malvik for å lyfta fram dette temaet i næringspolitikken. Ingen er vel i tvil om at moderne miljøteknologi har ein stor global marknad. Også i Noreg må me kunna klara å utvikla ein levekraftig industri på dette området. For oss i Kristeleg Folkeparti er målet om eit berekraftig samfunn i miljømessig forstand eit viktig mål. Det ligg i den kristne forvaltartanken at me skal gje arven vidare til nye generasjonar, og helst i betre stand enn då me overtok sjølve. Dette krev langsiktig tenking, og det krev berekraftige løysingar på dei utfordringane som me møter. Det er ein samanheng mellom kunnskap, bruk og nye verksemder. Difor vil Kristeleg Folkeparti framleis halda fram trongen for å satsa på grunnleggjande forsking innan miljø og samfunn. Det er viktig. Samstundes vil me støtta forskingsprogram som tek sikte på å utvikla nye tekniske løysingar. Me treng òg statleg kapital som kan gå inn og finansiera oppstarten av nye verksemder, spesielt gjeld dette såkornkapital. Eg trur òg at me kan få betre rådgjeving i høve til å leia nye verksemder. Det er mogleg å byggja opp industrimiljø som både utviklar og produserer ulike miljøteknologiske produkt, og eg finn grunn til å minna om at me allereie har gode døme på verksemder som har gjort dette, som me har vorte minte om tidlegare i dag. Men det er òg viktig å sjå samanhengen mellom miljøforsking, teknologiutvikling og industrialisering. Så må det vera samanheng i politikken om me skal lukkast med ei nasjonal satsing på miljøteknologi. Me som politikarar må skapa rammevilkår som tek miljøteknologi i bruk. Difor er me i Kristeleg Folkeparti skuffa over Regjeringa i saka om ein grøn sertifikatmarknad. Ein slik marknad ville ha utløyst utbygging av vindkraft- og småkraftverk i ein heilt annan skala enn me ser i dag, og me kunne faktisk òg fått reist ein norsk industri for vindmøllebygging. Difor må me kunna bruka avgifter til å fremja bruk av miljøvenlege løysingar, t.d. bilar som er drivne av etanol. Me må òg kunna setja miljøkrav når det gjeld f.eks. gasskraftverk. Difor har det vore rett å setja krav om CO2-handtering ved nye gasskraftanlegg. Utan strenge miljøkrav tek det lengre tid å utvikla og ta i bruk miljøvennlege løysingar. Så må me vidare kunna nytta forskings- og utviklingskontraktar når me ønskjer å fremja miljøvennlege løysingar, og både staten og kommunane må vera krevjande kundar når ein skal kjøpa inn utstyr, når ein skal velja løysingar, og når ein vil ha ting gjorde. Eg er ikkje sikker på om det er mangel på verktøy for å fremja produksjon av miljøteknologi i Noreg. Kanskje dreiar det seg meir om å utnytta det verktøyet som finst i næringsministeren si verktøykasse. Kanskje dreiar det seg meir om målretta tiltak, men det handlar vel så mykje om å tenkja, velja og våga å prioritera miljøvennlege løysingar. Så treng me ein samanhengande politikk for området. I Kristeleg Folkeparti skulle me ønskt oss ein næringsminister som var endå meir offensiv når det gjeld å kjempa saman med miljøvernministeren, som valde miljøet si side i energipolitikken, og som forsvarte satsing på kunnskap og på forsking. I Kristeleg Folkeparti håpar me på at næringsministeren vil lyfta fram det rike potensialet som miljøteknologien gjev for mange nye og spennande arbeidsplassar i landet vårt. Det vil dra næringspolitikken i meir miljøvennleg retning, samtidig som det på ein god måte vil medverka til ytterlegare positiv vekst og utvikling.
Interpellanten reiser et tema som Venstre er svært opptatt av, og har vært i mange år, nemlig å bruke den økonomiske politikken og næringspolitikken aktivt i miljøets tjeneste – og omvendt. Det er ingen tvil om at Norge på mange områder ligger i forkant når det gjelder utvikling av miljøvennlig teknologi, og også mange nye arbeidsplasser kan vi skape i framtida nettopp ved å ta utgangspunkt i det som er vår konkurransefordel – en høyt utdannet og relativt sett rimelig arbeidsstyrke. Derfor må vi legge til rette for at nye bedrifter som etableres, gjør det med utgangspunkt i kompetansebasert, avansert teknologi, helst innenfor miljøteknologi. Da må det satses forpliktende på forskning, og det må gjøres attraktivt å starte nye bedrifter med dette som utgangspunkt. Jeg er ikke i tvil om at interpellanten har et ekte engasjement når det gjelder å skape nye og lønnsomme arbeidsplasser basert på miljøteknologi. Jeg er imidlertid mer i tvil om Regjeringa evner å følge opp. Så langt er det ingenting som tyder på det. Utviklinga av moderne teknologi, satsing på forskning og nyskaping henger her sammen, og her har Regjeringa sviktet ved flere anledninger. I sitt aller første budsjett kuttet Regjeringa 25 milliarder kr til Forskningsfondet. En kuttet 100 mill. kr i næringsrettet forskning og strammet inn i SkatteFUNN for sjølstendig næringsdrivende. Samme linje følges i revidert budsjett. Verken forskning eller satsing på miljøvennlig nyskaping er prioritert. Bare kuttet til Forskningsfondet innebar nesten 1 milliard kr mindre til forskning hvert år – et kutt som må kompenseres med tilsvarende bevilgninger over statsbudsjettet, i konkurranse med kommuneøkonomi, sykehus, samferdsel, barnehager og skole osv., osv. Altså har representanten Vaggen Malvik en formidabel oppgave foran seg dersom hun skal snu disse politiske feilprioriteringene hos Regjeringa. Interpellanten viser også til det potensialet som ligger i å utnytte bondevarme, dvs. bioenergi. Det er kanskje ikke først og fremst næringsministeren som har det som ansvarsområde, men det er like fullt svært viktig. Det er vel heller ikke på dette område noen grunn til å skryte av Regjeringas handlekraft. Det er bare å vise til en sak som grønne sertifikater, som er veldig aktuelt i dag, hvor Regjeringa har vist en imponerende mangel på vilje til å fremme tiltak som stimulerer til bruk av alternativ energi. Det er imidlertid ingen tvil om at det er et stort og uutnyttet potensial knyttet til både bioenergi og andre alternative energikilder. Utfordringa, som jeg er sikker på at interpellanten er enig i, er å få til en endring i energipolitikken der ubrukte, fornybare varmeressurser tas i bruk i omfattende skala, slik at strøm som i dag brukes til oppvarming, kan frigjøres til andre formål. Derfor er det viktig å bedre støtteordningene for bedrifter og private som vil satse på oppvarming for alternative energikilder. Jeg kan love både interpellanten og statsråden Venstres hjertelige støtte dersom Regjeringa tenker i samme bane. For Venstre er det et viktig prinsipp at i så vel miljøpolitikken som næringspolitikken skal det å ta miljøhensyn være lønnsomt. Derfor vil vi ha en overgang fra røde til grønne skatter. Derfor sier vi nei til et eget kraftregime for industrien, som Regjeringa har lovet. Derfor vil vi bruke avgiftspolitikken aktivt i miljøets tjeneste, og derfor vil vi stimulere til forskning og utvikling av miljøteknologi. I motsetning til Fremskrittspartiet mener vi at en aktiv næringspolitikk og en aktiv miljøpolitikk faktisk kan bringe oss framover. Orkesterleder, sa interpellanten at statsråden var, men det er ganske mange falske toner i orkesteret. Denne regjeringa kom til dekket bord, som statsråden sa, med både god økonomi, en arbeidsledighet som går ned, og flere arbeidsplasser er aldri blitt skapt. Det betyr at den gamle resepten til den forrige regjeringa var virkningsfull, og nå håper vi at gammelsosialisme og gammel sosialdemokratisk tankegang ikke bringer oss bakover igjen.
Interpellasjonen som blir tatt opp i dag, reflekterer en utålmodighet etter å se Regjeringens satsing på fornybar energi, som har blitt lovet lenge. Det er jo forståelig nok, for hvis Regjeringen hadde hatt fart i sakene på fornybar energi, hadde det ikke vært behov for denne interpellasjonen. Så det er hyggelig å se at selv langt inn i regjeringspartienes korridorer ser en at Regjeringen så langt er på en blindvei. Så langt er alt utsatt av fornybar satsing. Og det er jo litt interessant å tenke over at den samme personen som nå tar opp en interpellasjon, for to år siden i denne sal stod og skrøt av at det var SV som hadde fått gjennomslag for at det skulle gjennomføres en ordning med grønne sertifikat, og den ordningen burde gjennomføres allerede 1. januar 2005. Og det var ikke måte på hvor grusom den forrige regjeringen, Bondevik II-regjeringen, var, som ikke fikk gjennomført det pr. 1. januar 2005. Så skulle det gjennomføres 1. januar 2006, og da det til slutt ble utsatt til 1. januar 2007 på grunn av at svenskene trengte mer tid, var det fortsatt Bondevik II-regjeringens feil. Nå ser vi at den rød-grønne regjeringen bare bruker knappe fem måneder i regjeringskontorene før de skrinlegger hele greia som representanten Vaggen Malvik her for bare to år siden skrøt av at det var SV som stod bak. Så er vi blitt lovet i etterkant at det alternativet til de grønne sertifikatene som skal være en garanti for satsing på fornybar energi, er rett rundt hjørnet. I slutten av februar sa energiministeren at det kom om to uker, så sa han at det skulle komme rett før påske, så var det rett etter påske, og så var det før 1. mai, så var det rett etter 1. mai, så var det forrige uke, og så var det denne uken. Nå kan vi gjerne tro at det kanskje kommer før sommeren, men uansett har det nå gått så lang tid at vi vet at Stortinget ikke vil få behandlet noen plan om fornybar energi før sommeren kommer. Det vi da har sett så langt, er at denne regjeringen har utsatt satsingen på fornybar energi med minst et halvt år. For uten rammevilkår skjer det heller ingen videre utvikling. Det er et paradoks at samme dag som det fremmes en interpellasjon fra SV om fornybar satsing, fremmer SV et Dokument nr. 8-forslag for Stortinget om at en ikke skal gjennomføre videre arbeid med å få til et grønt sertifikatmarked med Sverige. Med dette som renommé etter åtte og en halv måned i regjering forstår jeg godt at interpellanten ønsker svar om Regjeringens arbeid. Alle i denne sal er positive til fornybar energi, selv om noen prøver å ta enerett på det. Uenigheten står mer om hva slags tidshorisont vi har før teknologiene er modne og kommersialiserbare, og når vi får reell lønnsomhet. Det er jo ikke alt som er tilgjengelig kommersielt i dag, selv om det forskes og utvikles på det. Da er det viktig at vi i framtiden, eller for framtiden, satser videre på realfag, kompetansemiljø, realistisk energipolitikk og ikke minst gode, langsiktige rammevilkår for næringslivet. Det er litt interessant at interpellanten, som representerer et parti som ønsker å nedlegge børsen, på denne talerstol faktisk framstår som den største børsspekulanten av dem alle. Representanten Vaggen Malvik har inntatt rollen som børshausser. Maken til salgsinnlegg for REC har jeg vel knapt nok hørt. Det samme gjelder dette som går på vindkraft. Nå er vel ikke de børsnotert ennå, men med Vaggen Malvik som patriot på tribunen kan de nok se for seg en positiv børsutvikling. Men la oss ikke bli helt blendet av gode visjoner. La oss ikke bli helt blendet av at ting faktisk har en framtid. For hvis vi leser Teknisk Ukeblad – og dette går til dem som hausser opp dansk vindkraft som det store – ser vi at danske Vestas, en av Europas ledende produsenter av vindturbiner, får et underskudd på 1,2 milliarder kr for 2005. De forklarer de katastrofalt dårlige tallene med enorme garantikostnader på grunn av havarier av eksisterende installasjoner, og med at hjemmemarkedet i Danmark nesten har falt helt ut. Så det skjer faktisk ting på vindfronten som ikke bare er positive, og det skal vi også ta med oss før vi snakker dette opp i skyene. Så til slutt et hint til orkesterleder og næringsminister Eriksen fra en utøvende musiker: Det blir ikke mye musikk når instrumentene låses vekk i frykt for å spille svensk musikk. Derfor bør en gjerne revurdere Dokument nr. 8-forslaget fra SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet i dag om å omgjøre Stortingets vedtak, riktignok feilaktig gjort, om å jobbe for et svensk-norsk sertifikatmarked. Det er den største garantien for satsing på fornybar energi.
Det er ikke tilfeldig at de fleste av mine eksempler i denne interpellasjonen har handlet om miljøvennlig energiteknologi. Norge har solid kompetanse på energiteknologi, vi har rikelig tilgang til ressurser, og vi har penger til å satse. Ironisk nok gir ufred i Midtøsten, orkaner i Amerika og opprør i Nigeria drahjelp til satsing på miljøteknologi. For når oljeprisen stiger til over 70 dollar fatet, er det naturligvis stadig flere som ser seg om etter andre energikilder. Høy oljepris drar også med seg gass- og strømprisen, noe som gjør strømsparing stadig mer lønnsomt. Men i motsetning til Fremskrittspartiet vil ikke jeg lene meg tilbake og stole på at markedet løser miljøproblemene og sørger for at hele folket har et arbeid å gå til, spesielt ikke i forhold til gamle industrisamfunn som står overfor omstillingsprosesser. Det tar tid og det koster penger å utvikle miljøteknologi. Da gjelder det å ha tilstrekkelig med tålmodig kapital i ryggen. Derfor trenger vi bl.a. Innovasjon Norge. Men jeg er samtidig glad for at Fremskrittspartiet nå omsider ser verdien av å satse på fornybar energi. Og når representanten Solvik-Olsen harselerer med at vi nå selger den nye børsraketten, REC, vil jeg minne om at SV i forrige periode fremmet et omfattende Dokument nr. 8-forslag om å utarbeide en nasjonal strategi for å gjøre norsk solindustri verdensledende. Så med all respekt: Dette er ikke noen ny sak for SV, dette er noe vi har jobbet med i årevis. Men det er naturligvis gledelig å se at det er stadig flere her til lands som får troen på norsk solindustri. Og jeg tror at vi står overfor en næring som kan være viktig for Norge også etter at olje- og gasseventyret nærmer seg slutten. Statsråden har fått nye verktøy i verktøykassa etter regjeringsskiftet, og han har, som jeg har sagt tidligere, flere til å hjelpe seg i regjeringskollegiet. Samtidig er det han som har hovedansvaret for å vise hvordan verktøyene skal brukes, og for at orkesteret skal holde takten. Jeg er glad for at denne debatten har vist at det er flere enn meg i denne sal som er opptatt av miljøteknologi, og som ser verdien av å satse på miljøteknologi. Og jeg er sikker på at næringsministeren vil gjøre alt han kan for å sikre at Regjeringen jobber videre ut fra en strategi om å få Norge til å være en miljønasjon.
Først takk for en til dels fin debatt – men jeg må jo si at når jeg hører representanter fra Høyre, slutter jeg ikke å forundre meg over at tungsinn varer så lenge. Og det var ikke mye framtidsvisjoner som ble oss andre til del. Representanten Skei Grande hevdet visstnok – hvis jeg ikke hørte mye feil – at jeg skulle ha kommet i skade for å si at jeg kom til dekket bord. Det er betydelig overdrevet, jeg vil heller si at bordet var særdeles ryddig da jeg kom. Det var ikke mye som lå der. Regjeringens visjon er likevel at Norge skal ha en internasjonalt ledende rolle i utviklingen og bruken av miljøteknologi. En bevisst satsing på miljøteknologi kan skape nye forretningsmuligheter, også på det internasjonale markedet. Det er ikke slik at det er en motsetning mellom miljøhensyn og lønnsomhet. Regjeringen fører en stabil økonomisk politikk og en aktiv næringspolitikk. Skal vi kunne konkurrere internasjonalt og opprettholde vårt høye velferdsnivå, må vi satse på kunnskap, på forskning og utvikling og på områder der vi har spesielle fortrinn. Bevilgninger til forskning og innovasjon er derfor økt med 0,5 milliarder kr fra 2005 til 2006. Dette kommer også forskning og innovasjon knyttet til miljøteknologi til gode. Vi må satse på å fremme miljøteknologi på områder der vi har spesielle fortrinn. Norge har f.eks. store uutnyttede bioenergiressurser. Samtidig har vi et stort behov for energi til oppvarming. Selv om ved er den viktigste formen for bioenergi innenfor boligoppvarming, ser vi nå at bruk av pellets og flis øker. Det har vært utfordringer knyttet til både teknologi og kvalitet på brenselet, men vi ser nå at nye aktører som kan avhjelpe denne situasjonen, er etablert. Det er f.eks. etablert en norsk produsent av pelletskaminer, Bio Nordic. Neste generasjon pelletskaminer fra Bio Nordic er støttet av Enova og Forskningsrådet. Jeg håper at dette kan være et bidrag til et gjennombrudd for bruk av foredlede biobrensler, og spesielt av pellets, i husoppvarming. Interpellanten stilte innledningsvis spørsmål knyttet til mineralloven. Arbeidet med å fremme mineralloven har tatt altfor lang tid. Vi er godt i gang og skal nå føre diskusjon med Sametinget for å få den fram for Stortinget så raskt som mulig, men jeg kan i dag ikke si når det vil være. Så vil jeg også vise til at nå har Kystvakten vedtatt å bygge et nytt miljøvennlig gassdrevet fartøy, og det vil også være et bidrag til å redusere utslipp i sjøen, og så vil det være et bidrag for å fremme teknologi for gassdrevne fartøyer.
Då er interpellasjonsdebatten i sak nr. 6 slutt.
Høsten 2005 leverte utdanningskomiteen en enstemmig merknad til statsbudsjettet 2006. Der ble departementet bedt om å foreta «en samlet gjennomgang av statlige tilskudd til private høyskoler». Departementet ble i samme forbindelse bedt om å «komme tilbake med en vurdering av hva som vil være rimelig nivå på statlige tilskudd for at disse ikke-kommersielle høyskolene skal kunne utføre sitt viktige samfunnsoppdrag». Jeg legger til grunn at departementet og statsråden er i gang med en god prosess i forhold til dette. Det er likevel rimelig at Stortinget også drøfter hvordan en skal kunne oppnå større likeverdighet i behandlingen av private institusjoner. Vi er inne i en periode der årskullene av ungdom er forventet å øke med 20 pst. I Norge er det prosentvis en mindre andel av årskullet som søker seg til høyere utdanning sammenlignet med land vi bør sammenligne oss med. Private høyskoler har de senere årene utdannet ca. 10 pst. av det samlede antall studenter og kandidater. Det gjør de private høyskolene til en viktig del av det norske utdanningssystemet. De private høyskolene har en lang historie i Norge. La meg gi noen eksempler. Diakonhjemmet Høgskole er en diakonal, privat utdanningsinstitusjon med tradisjoner tilbake til 1890. Det faglige fokuset er helse- og sosialfag og diakoni. Diakonhjemmet Høgskole i Oslo har ca. 1 500 studenter og 120 ansatte; i tillegg kommer studenter og ansatte ved Rogaland Høgskole. Diakonhjemmet var for øvrig den eneste av sykepleierutdanningene som ble godkjent av NOKUT i forbindelse med den nylig gjennomførte evalueringen av sykepleierutdanningen i Norge. En annen, Dronning Mauds Minne Høgskole, ble grunnlagt i 1947 og er en av Norges eldste høyskoler for utdanning av førskolelærere. Skolen er den eneste høyskolen i landet som har utdanning av førskolelærere som hovedoppgave. Den har mer enn 700 studenter og ca. 90 ansatte. En tredje, Norsk Lærerakademi, NLA, ble grunnlagt i 1966. Skolen, som bl.a. utdanner lærere, har til sammen ca. 1 300 studenter og 100 ansatte. Alle disse tre høyskolene utfører viktige samfunnsoppdrag. De sikrer utdanning av personell til viktige typer stillinger hvor vi vet det vil bli behov for et betydelig antall flere i årene framover. ECON Analyse har funnet ut at vi trenger 3 000 nye førskolelærere i tiden som kommer. Alle er enige om at vi trenger flere hender i omsorgssektoren for å møte den eldrebølgen som vil komme. Vi trenger altså flere lærere, flere førskolelærere, flere sykepleiere og hjelpepleiere. Da er det viktig at vi i utdanningssystemet benytter alle tilgjengelige ressurser for å sikre kapasiteten. Vi vil ikke klare de utdanningspolitiske utfordringene om vi ikke inkluderer de private høyskolene. I 2005 ble privathøyskoleloven slått sammen med universitets- og høyskoleloven i en felles lov om universiteter og høyskoler. Dette var både ønskelig og gledelig. Vi var tilfreds med at det ble en større grad av likebehandling med hensyn til faglige fullmakter og krav til virksomheten. En felles lov for statlige og private institusjoner innen høyere utdanning var fullføringen av en prosess for å øke kvaliteten og gi større likeverdighet. Det startet med Mjøs-utvalgets forslag om en kvalitetsreform i høyere utdanning, med bl.a. et nytt gradssystem og en tettere oppfølging av den enkelte student. Lovforslaget som ble lagt fram, var en oppfølging av Ryssdal-utvalgets innstilling, Ny lov om universiteter og høyskoler. Selve prinsippet om en felles lov vakte ikke noe debatt. Selv ikke i SV eller i Arbeiderpartiet, partier som tradisjonelt har hatt kritiske merknader til private høyskoler i budsjettdebattene, var det store innvendinger. Den nye loven innebar en kodifisering av de private høyskolene som en faglig og fullverdig del av det norske utdanningssystemet. Private høyskoler som tilfredsstiller kravene etter loven, tilbyr en utdanning av høy kvalitet. De ble med loven underlagt de samme faglige kvalitetskrav som de statlige institusjonene. Vedtaket innebar at eierform ikke lenger ble et kontroversielt politisk tema, men at man fokuserte på kvalitet, både i utdanning og i forskning. All høyere utdanning i Norge som er akkreditert av NOKUT, utgjør nå ett faglig utdanningssystem, forvaltet med størst mulig grad av likeverdighet innenfor et felles rammeverk for universitets- og høyskolesektoren. Alt ligger derfor til rette lovmessig for å kunne ha en nasjonalt koordinert politikk for både statlige og private institusjoner, der endringene i regelverket skjer samtidig for alle. Dette vil gjøre dem bedre i stand til å hevde seg i utdanningsmarkedet, både nasjonalt og internasjonalt. Et felles og helhetlig rammeverk sikrer også studentene like rettigheter og plikter. På tross av dette opplever ikke de private høyskolene likebehandlingen som reell. Blant annet er det for stor grad av mangel på forutsigbarhet knyttet til tilskuddet de mottar fra staten. Basiskomponenten er dessverre salderingskomponenten i finansieringssystemet. Her kommer ulikeverdigheten klart til syne. Flere private høyskoler har de siste årene opplevd at dersom undervisnings- og forskningskomponenten skal kunne holdes på et likeverdig nivå med de statlige institusjonene, dvs. 100 pst. incentiver, har departementet måttet overføre midler fra basiskomponenten. Slik har basiskomponentens prosentvise andel av det statlige tilskudd til private høyskoler blitt redusert år for år. Dessuten er det slik at dersom private høyskoler ikke får egne midler til stipendiatstillinger, vil slike lønnsmidler også måtte belastes basiskomponenten. De samme svingningene gjør seg også gjeldende i forhold til forskningskomponenten. Den er ment å være incentivbasert, så her er likeverdigheten mellom statlige og private institusjoner betydelig. Men det har vært en viss uenighet om hvordan midler til stipendiatstillinger skal fordeles. I år er det bare statlige og private institusjoner med akkrediterte doktorgradsprogram som har fått stipendiatstillinger. Tidligere har mange stipendiatstillinger blitt tildelt statlige høyskoler. Private høyskoler uten doktorgradsprogram har fått stipendiatstillinger bare en eneste gang. Det var i året 2005. Til tross for at enkelte av de private høyskolene er ledende i landet på sitt fagområde, blir disse i liten grad tilgodesett med forskningsmidler, som stipendiatstillinger, når disse skal fordeles. Private høyskoler har derfor et betydelig etterslep. Det er avgjørende for alle universiteter og høyskoler å kunne ha en kvalitetsmessig god forskning. Det øker og utvikler den faglige kvaliteten ved institusjonen. Det er dessuten av stor betydning at institusjonene har mulighet til å forene forskning og undervisning. Undervisningen bør i størst mulig grad være forskningsbasert. Derfor er det viktig at de private høyskolene gis mulighet til å prioritere forskningen på linje med undervisningen, slik tradisjonen har vært ved våre universiteter. I Soria Moria-erklæringen omtaler Regjeringen de private høyskolene som et «supplement» til det offentlige tilbudet. Generelt er det viktig å være presis ved bruk av begreper. Det burde gjelde også når en omtaler de private høyskolene. Spørsmålet er om de private høyskolene kan betegnes som et supplement. I Ryssdal-utvalgets rapport, NOU 2003:25, ble nettopp denne problemstillingen nevnt. Et samlet utvalg uttalte: «Det er gitt tydelige politiske føringer om at de private institusjonene ikke lenger skal være et supplement til de statlige institusjonene, men snarere et likeverdig og utfyllende alternativ. Etter utvalgets vurdering er det helt nødvendig for å sikre de private institusjonene like muligheter til å realisere Kvalitetsreformens intensjon og til å ta aktivt del i de nasjonale utfordringer innen høyere utdanning og forskning, at disse institusjonene gis finansielle vilkår som i større grad gjenspeiler likheten i faglige fullmakter og ansvar.» Det er grunn til å spørre om en skole som Dronning Mauds Minne, som er landets største innen førskolelærerutdanning, er et supplement. Handelshøyskolen BI er med sine 18 700 studenter en av Norges største utdanningsinstitusjoner. På deres kjerneområder innen økonomi, markedsføring og ledelse er de ledende. Eller Menighetsfakultetet, som utdanner mellom 70 og 80 pst. av norske prester, er det et supplement eller et likeverdig og utfyllende alternativ? Disse skolene er seg sitt samfunnsansvar bevisst. De vet at de utfører viktige samfunnsoppgaver. Vi vet at vi ikke ville klare våre utdanningspolitiske mål uten dem. Etter Kristelig Folkepartis oppfatning utgjør disse høyskolene noe langt mer enn et supplement. De er gode alternativer og utgjør en positiv stimulans for videreutvikling av vår høyere utdanning. Vi har de samme forventningene til private og offentlige universiteter og høyskoler. Vi forventer god, internasjonal kvalitet i forskning og i undervisning. Da er det også avgjørende at vi får avklart hvilken plass disse private høyskolene har i utdanningssystemet. Og det er avgjørende at vi ser på hva vi kan gjøre for å sikre en større grad av likebehandling. Min hovedutfordring til statsråden blir derfor langs disse linjene å be ham bekrefte den rolle de private høyskoler de facto har i vårt utdanningssystem, og deretter sikre disse høyskolene påregnelige økonomiske rammevilkår.
De private høyskolene er et viktig alternativ til de statlige utdanningstilbudene og helt nødvendige for å sikre kapasitet på vesentlige områder. For å nå Regjeringens mål om 10 000 nye årsverk i pleie- og omsorgstjenesten er vi avhengige av utdanningstilbud ved de private institusjonene. Førskolelærerutdanninger ved private høyskoler spiller dessuten en viktig rolle for å nå målsettingene i Kunnskapsløftet. Mange av de private høyskolene har gode fagmiljøer som spiller sentrale roller på sine felt. De sikrer mangfold blant utdanningsinstitusjonene og er viktige bidragsytere når det gjelder alternativ pedagogikk. Som representanten Lånke peker på, sikrer felles lovverk og samme finansieringssystem for private og offentlige høyskoler en større grad av likebehandling mellom de private og de statlige utdanningsinstitusjonene. Den nye loven om universiteter og høyskoler sikrer formell likebehandling av alle universiteter og høyskoler som tilbyr offentlig godkjente eksamener og grader. Dette innebærer at private institusjoner kan oppnå samme faglige fullmakter som statlige institusjoner. Felles lovverk legger dessuten bedre til rette for å kunne ha en nasjonalt koordinert politikk for både statlige og private institusjoner, der endringer i regelverket skjer parallelt. Studentene ved private høyskoler er sikret samme behandling som studentene ved de statlige institusjonene. Dette betyr like strenge krav til de private institusjonene, bl.a. når det gjelder studentenes rettigheter og plikter, studentenes læringsmiljø, styresammensetning og institusjonenes arbeid for likestilling. Opprettelsen av NOKUT i 2003 har bidratt til større grad av likebehandling mellom private og offentlige høyskoler. Alle høyere utdanningsinstitusjoner har nå muligheten til å bli akkreditert som høyskole, vitenskapelig høyskole eller universitet. Dette innebærer at også de private høyskolene kan oppnå faglige fullmakter til å endre og opprette nye studietilbud uten å søke om godkjenning fra NOKUT. Til nå har Diakonhjemmet Høgskole fått status som høyskole, og Det teologiske Menighetsfakultet har fått status som vitenskapelig høyskole. For tiden er dessuten flere private høyskoler i en akkrediteringsprosess. Når det gjelder stipendiatstillinger, tildeles de på bakgrunn av den enkelte institusjons forskningsaktivitet og resultater. I tillegg legges det vekt på institusjonskategori, dvs. om institusjonen er akkreditert høyskole, vitenskapelig høyskole eller universitet. Det er altså krav til FoU-aktivitet og kvalitet som avgjør om en institusjon får tildelt stipendiatstillinger, og ikke om den er statlig eller privat. De private høyskolene med høy FoU-aktivitet er også tildelt mange stipendiatstillinger. Det teologiske Menighetsfakultet har f.eks. 17, og Handelshøyskolen BI har 25. Dette er høyere enn ved flertallet av de statlige høyskolene. Av de 30 statlige høyskolene og statlige vitenskaplige høyskolene er det tre institusjoner som er tildelt flere stipendiatstillinger enn BI. I statsbudsjettet for 2006 ble de private høyskolene og private vitenskaplige høyskolene til sammen tildelt ti nye stipendiatstillinger. Finansieringssystemet for universiteter og høyskoler gir budsjettmessig uttelling for resultater ved private høyskoler basert på samme indikatorer som ved statlige institusjoner. Private høyskoler har samme incentiver som de statlige til å øke antall avlagte studiepoeng for å få uttelling i finansieringsmodellens undervisningskomponent. Videre er det de samme indikatorene som gir grunnlag for uttelling i finansieringsmodellens forskningskomponent. Både for statlige og for private høyskoler er nivået på basisfinansieringen gjenstand for politiske prioriteringer. Når statstilskuddet skal fastsettes, ser Regjeringen det som en viktig oppgave å dimensjonere de ulike utdanningstilbudene ut fra samfunnets behov, og samtidig ta hensyn til Regjeringens helhetlige politikk. Reduksjonen i basisfinansieringen ved enkelte private høyskoler som Stortinget vedtok i høst, må sees i denne sammenhengen. De siste årene har det vært en betydelig vekst i tilskuddet til private høyskoler. Siden 2000 har statstilskuddet til de private høyskolene økt med nærmere 300 mill. kr. Økningen gjenspeiler en aktivitetsøkning: Antall registrerte studenter ved de private høyskolene har steget med 6 058 siden 2000 og er nå på 24 518 studenter. Men bevilgningen pr. student har også økt. Fra 2003 økte tildelingen til de private høyskolene med 24,2 pst., mens tildelingen til de statlige høyskolene kun økte med 8,3 pst. I revidert nasjonalbudsjett har Regjeringen lagt opp til at de private høyskolene skal styrkes med 4 mill. kr. Midlene vil fordeles på helse- og omsorgs- og lærerutdanningene. I tillegg har vi foreslått å bevilge 11,9 mill. kr til styrking av sykepleierutdanningene, og dette vil også komme mange private høyskoler til gode. Stortinget har bedt Kunnskapsdepartementet foreta en gjennomgang av økonomien ved de private høyskolene, som representanten Lånke var inne på, og komme med en vurdering av hva som vil være rimelig nivå på statlige tilskudd til disse institusjonene. Vi er i dialog med Nettverk for private høyskoler om arbeidet rundt denne gjennomgangen. Departementet vil redegjøre nærmere for saken i St.prp. nr. 1 for 2007.
Jeg takker statsråden for svarinnlegget. Jeg er tilfreds med den forståelse som statsråden legger for dagen, når det gjelder den rolle de private høyskolene har. Etter lovverket er det fastslått ganske tydelig. Jeg er også glad for at statsråden viser til den avhengighet som samfunnet har av de private institusjonene og deres kapasitet. Det er også positivt at statsråden understreker at mange av disse private høyskolene har svært gode fagmiljøer. Jeg synes det er viktig å ha med seg i bunnen. Jeg synes også det er positivt at statsråden kan meddele at tildelingen til de private høyskolene har økt mer enn tildelingen til de statlige høyskolene de senere årene. Det er i så fall et skritt i riktig retning. Jeg tviler på om det siste året teller med i denne sammenhengen, men tall er ikke alltid så lett å ha rede på. Med de kuttene som er kommet i siste statsbudsjett, setter jeg et lite spørsmålstegn ved det resonnementet. Det jeg imidlertid savner i statsrådens innlegg, er at han ikke tar opp supplementsbegrepet som er brukt i Soria Moria-erklæringen – den understrekningen som tradisjonelt har vært av det. Jeg tror at det er et begrep som vi er nødt til å ta et oppgjør med. Det gir ikke et fullstendig uttrykk for den rolle de private høyskolene og institusjonene har i dagens samfunn. Så nevnte statsråden at det ikke var eierformen som avgjorde om man fikk tildelt stipendiatstillinger eller ikke. Jeg tillater meg også å sette spørsmålstegn ved det. Jeg vil nevne Dronning Mauds Minne, som både statsråden og jeg kjenner til, som et eksempel på at dette ikke kan stemme. Statsråden kjenner like godt som meg til denne skolen. Den er, sammen med Høgskolen i Oslo, den skolen som tar opp flest førskolelærerstudenter i landet. På midten av 1990-tallet ble høgskolen Dronning Mauds Minne tildelt knutepunktstatus på det førskolepedagogiske området. Nå er den ordningen riktignok borte, men det understreker hvilken faglig styrke denne skolen har. Den har et sterkt kompetent fagmiljø på førskolefeltet, bl.a. med tre professorer. Til tross for at de i flere år har søkt om bevilgninger i den strategiske delen av forskningskomponenten, har de altså ikke fått tildelt en slik bevilgning. Det er ingen faglig eller saklig politisk grunn for dette. Jeg tror jeg også kunne ha nevnt andre lignende eksempler. Når statsråden viser til samfunnets behov og Regjeringens samlede politikk for å forsøke å forklare de reduksjonene som kom i siste statsbudsjett til en rekke navngitte institusjoner, er det for meg litt vanskelig å skjønne det i denne sammenhengen. Jeg ber statsråden om å utdype nærmere hva han mener med akkurat denne henvisningen.
Som jeg gav uttrykk for i mitt hovedinnlegg, er det slik at finansieringen for private og offentlige høyskoler er den samme. Det betyr at komponentene er like. Men den komponenten som er gjenstand for politisk vurdering, er basisfinansieringen. Den har vært gjenstand for politiske vurderinger i Stortinget bestandig. Den andre komponenten som også er en del av dette, er antall studieplasser. Noe av det siste den foregående regjering la fram for Stortinget, var et kutt på 3 000 studieplasser i den offentlige høyskolesektoren, som de sliter med ennå, for dette utløste betydelige midler som de ikke har. Denne sektoren er til enhver tid gjenstand for en politisk vurdering i denne sal. Og det tror jeg også at representanten Lånke ser at det må være. Det er snakk om dimensjonering. Man kan mene at det er riktig eller uriktig, selvfølgelig, men vår regjering har, på samme måte som den foregående regjering, tilnærmet seg dette spørsmålet. Det som er utgangspunktet, er at man behandles likt i de komponentene som ligger i finansieringssystemet. Og i så måte har de private blitt likebehandlet med de offentlige. Beskjedne kutt i basisbevilgningen har vi nå gått noe tilbake på i forslaget til revidert som vi har lagt fram. Men man må altså ikke glemme den eventyrlige – må jeg tillate meg å si – utviklingen som de private høyskolene har hatt i finansieringen over år. I mitt hovedinnlegg sa jeg at de private har hatt over 24 pst. vekst de siste årene, mot de offentlige, som bare har hatt 8 pst. vekst. Hvis man går noe lenger tilbake, vil man se at når det gjelder utviklingen i bevilgningene fra 2000 til 2006, har de private hatt en vekst på hele 80,4 pst. Da skal det også sies at de har fått flere studenter. Det har blitt ca. 6 000 nye studenter i den samme perioden. Det sier noe om at man hele tiden har hatt en gjennomgang av de private høyskolenes økonomi, som har medført at de har fått betydelige påplusninger. Dette tror jeg også representanten Lånke kjenner godt til fra sin mange år her på Stortinget. Nå er det ikke mitt utgangspunkt å si at disse pengene ikke har kommet godt med i de private høyskolene. Tvert imot var hele mitt hovedinnlegg basert på at vi ønsker en likebehandling. De private høyskolene representerer et alternativ som er viktig. Skal vi nå våre ambisiøse mål om flere førskolelærere og flere helsearbeidere, er det klart at vi har bruk for de private institusjonene. Vår regjering har ikke noe ønske om at de ikke skal ha trygge, forutsigbare og levelige kår. Finansieringssystemet ligger, som sagt, fast også for disse. Man må akseptere at noen komponenter er gjenstand for politisk behandling, slik vil det bestandig være, men finansieringssystemet som sådan er ikke til debatt. Jeg tror at dette var svar på de spørsmål som representanten Lånke reiste.
Norge har et godt utbygd universitets- og høyskolesystem. Det har gjort at det er mulig for mange å ta høyere utdanning, og det har bidratt til at vi har aktive kompetansemiljø i hele landet. Dette betyr ikke minst mye med tanke på utvikling både i offentlig sektor og i næringslivet utenfor de sentrale byområdene. Ved siste budsjettbehandling prioriterte vi å styrke bl.a. desentraliserte studietilbud ved Høgskolen i Rogaland, som er privat, og ved Høgskolen i Harstad. Dette er utdanninger innenfor omsorgssektoren – utdanninger som betyr mye for at vi skal nå våre mål om flere ansatte i pleie- og omsorgssektoren. Interpellanten sier at de private høyskolene har fått mindre forutsigbare rammer og har i liten grad blitt tilgodesett med forskningsmidler. Riktignok ble veksten i basisfinansieringen til de private høyskolene stoppet ved siste budsjettbehandling, men samtidig bad kirke-, utdannings- og forskningskomiteen kunnskapsministeren om å gå gjennom dagens finansieringsmodell, slik at vi får klarhet i hvordan den fungerer, og hvorfor det er så ulik finansiering av de private høyskolene, dette for at vi bl.a. bedre skal kunne prioritere de høyskolene som utdanner personell vi vet det blir stor mangel på i årene som kommer. Videre har vi diskutert at høyskolene og instituttene må bli tilgodesett med forskningsmidler og ved tildeling av stipendiatstillinger. Interpellanten peker i sitt innlegg på at de private høyskolene utgjør en viktig del av vårt utdanningssystem, og det er jeg helt enig i. Jeg er også enig med representanten Lånke i at disse ikke bare er et supplement, men en helt nødvendig del av vårt utdanningssystem. Men de aller fleste høyskolene ligger i byene og er ikke lett tilgjengelige om en bor i distriktene og ønsker høyere utdanning nær hjemplassen. Det vil derfor alltid være et spørsmål når ressurser skal fordeles, om hvor mye en gir til sentrale utdanningsinstitusjoner, og hva en kan avsette til desentraliserte studietilbud og til opprettholdelse av små fagmiljøer i hele landet. Denne balansen vil jeg være opptatt av, da jeg tror vi må ha begge deler. Det betyr på ingen måte at jeg ikke ser hvilken viktig jobb de private høyskolene gjør. Én skole har i denne sammenheng vært hyppig nevnt i denne salen, nemlig Lovisenberg, som driver sjukepleierutdanning. Jeg syns kunnskapsministeren skal ha ros for at han kommer tilbake i revidert budsjett med mer penger til denne høyskolen. Vi har imidlertid én utfordring i tiden som kommer, nemlig å sikre kvaliteten ved profesjonsstudiene ved alle høyskolene. I tillegg må vi jevnlig komme tilbake til høyskolesektoren og vurdere hvordan det står til der. Det gjelder både for de private og for de offentlige. I tillegg får vi evalueringen av Kvalitetsreformen til behandling. Den vil også fortelle oss hvordan det står til ved våre høyskoler. Dette er diskusjoner jeg ser fram til, og som jeg vil engasjere meg i, noe jeg er sikker på at også interpellanten vil gjøre. Vi kan også i denne sammenheng arbeide oss fram til løsninger både for de offentlige og de private høyskolene som er gode. Men vi vil alltid måtte ha en diskusjon om hvordan vi fordeler ressurser, og da må vi ha kunnskap om hvordan ressursene fordeles. Derfor vil jeg helt avslutningsvis si at jeg har tillit til at kunnskapsministeren kommer tilbake til Stortinget med de opplysningene komiteen bad om i forbindelse med behandlingen av budsjettet for 2006, om hvordan finansieringssystemet for de private høyskolene fungerer, og på hvilket grunnlag den enkelte skole blir finansiert.
Den 1. august 2005 trådte, som det har blitt sagt, en ny felles lov for statlige og private høyskoler i kraft. Hensikten med den nye loven var å gi et felles, helhetlig rammeverk for all høyere utdanning i Norge. Loven anerkjenner at de private institusjonene er faglig likeverdige med de offentlige. Den skal sikre formell likebehandling av alle universiteter og høyskoler og at framtidige endringer innen høyere utdanning skal kunne skje parallelt ved statlige og private institusjoner. Loven sier noe om institusjonenes oppgaver. De skal i tillegg til å undervise og forske bidra til å formidle forskningsresultater og samarbeide med næringslivet og andre lokale aktører. Universiteter og høyskoler har en stor frihet til å utøve sitt virke, både en akademisk frihet og en faglig frihet. Dette er selvsagt en frihet under ansvar. Under budsjettbehandlingen i høst framstod Regjeringens kutt i bevilgningene til de private høyskolene som tilfeldig. Enkelte fikk den opplevelsen at det var en politisk antipati i Regjeringen mot private skoletilbydere som var årsaken til reduksjonene. Interpellanten har nevnt noen av de institusjonene som ble rammet. Under behandlingen i Stortinget ble situasjonen for Norsk Lærerakademi Lærerhøgskolen, Norsk Reiselivshøgskole og Oslo Markedshøyskole ytterligere forverret ved at de rød-grønne partiene på Stortinget reduserte deres bevilgninger ytterligere. Jeg merket meg at Senterpartiets parlamentariske leder uttalte seg til avisen Dagen den 9. desember i fjor om kuttene til NLA Lærerhøgskolen: «Her har det skjedd et mer eller mindre ostehøvelkutt.» Vel, det er mulig Fremskrittspartiet og Senterpartiet har et ulikt forhold til ostehøvelen, og undertegnede har også hørt at en skal skjære godt av osten. Men det som skjedde med denne institusjonen, hvor Regjeringen først kuttet 1,5 mill. kr og deres partifeller på Stortinget tok ytterligere 2 mill. kr, minner mer om bruk av øks enn ostehøvel. Slike dramatiske kutt som rammer helt tilfeldig, gir liten eller ingen forutsigbarhet for dem som har ansvaret for driften av disse institusjonene. En liten trøst er det jo at Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett kommer tilbake med pengene de tok fra høyskolene som driver sykepleierutdanning, men slike snuoperasjoner borger ikke for langsiktig tenking og forutsigbarhet. For Fremskrittspartiet har det hele tiden vært viktig å tilstrebe likebehandling av offentlige og private utdanningsinstitusjoner. For oss er det av underordnet betydning hvem som besørger driften, så lenge det offentlige har definert kvalitetskriteriene som må oppfylles for å kunne være berettiget til offentlig finansiering, og at det kontrolleres at dette følges opp. Videre har Fremskrittspartiet tatt til orde for at Nettverk for Private Høgskoler, som i dag består av over 20 høyskoler, må kunne få driftsmidler til å kunne fremme sine saker overfor offentlige myndigheter på samme måte som de offentlige skoler har sitt fellesorgan. Når det gjelder forskning, ser vi, som en følge av statsbudsjettet for 2006 og forslaget i revidert nasjonalbudsjett, at det blir vanskelig for Norge å nå målet om 3 pst. av BNP innen 2010. Ferske tall fra NIFU STEP viser at Norge sakker akterut i forhold til forskning. Det er imidlertid et par forhold som det er viktig å merke seg. For det første er omfanget av den forskning som utføres, svært forskjellig fra de tunge universitetsmiljøene til de regionale høyskolene. For det andre er det ingen betingelse at forskning og undervisning skjer på samme sted. De fleste regionale høyskoler har en sentralisering av sine forskningsaktiviteter og en mer desentralisert modell for undervisning. Det er viktig at en stimulerer til økt forskning i høyskolene ved at høyskolene får tilført mer forskningsmidler. I dag går 88 pst. av forskningsmidlene til universiteter og 12 pst. til høyskoler. Skal en sikre kvaliteten på lærerkrefter ved høyskolene og utnytte det forskningspotensialet som ligger her, må høyskolene tilføres mer forskningsmidler. Når en i tillegg opplever at de private høyskolene avspises med enda mindre ressurser til forskning enn de offentlige, tilsier det at nasjonen har et uutnyttet potensial her. Fremskrittspartiet ønsker som sagt en likebehandling av offentlige og private institusjoner også på dette området, og for å nå våre nasjonale mål forventer vi at Regjeringen legger opp til å styrke forskningsinnsatsen vesentlig i statsbudsjettet for 2007, samt at det legges fram en konkret opptrappingsplan for hvordan vekstmålsettingen for forskningsinnsatsen skal innfris med både offentlige og private aktører. Jeg merket meg at statsråden sa om de private institusjonene at de var et viktig alternativ, og ikke bare et supplement, og det er jeg glad for. Det ble også understreket at private høyskoler sikrer et mangfold. Det er imidlertid litt betenkelig når statsråden sier at reduksjonen i basistilskuddet må ses i sammenheng med politiske prioriteringer. Hvor blir det da av likebehandlingen? Jeg er imidlertid glad for at Regjeringen signaliserer at den vil komme tilbake til Stortinget med en avklaring av nivået på den offentlige støtten til private høyskoler i forbindelse med statsbudsjettet for 2007. Så får vi håpe at dette kan danne grunnlag for også å gi skolene en nødvendig forutsigbarhet.
Privat høyere utdanning er ikke noe nytt fenomen i Norge. Det har lange røtter. Innenfor enkelte fagområder har de private tilbudene en lang og ærerik historie. Dette gjelder ikke minst innenfor sykepleierutdanningen og for helt sentrale institusjoner innenfor sitt fagfelt, som f.eks. Menighetsfakultetet. Gjennom Willoch-regjeringens forslag til lov om eksamensrett for og statstilskudd til private høyskoler fikk vi for første gang et samlet lovverk for disse skolene i 1986. Under behandlingen understreket flertallet at forutsetningen for støtte var at skolene holdt mål faglig. Det er fristende – for å vise at noe er nokså uforanderlig – å minne om at Arbeiderpartiet og SV også den gangen fremmet en rekke forslag som i praksis ville ha bidratt til å innskrenke de private høyskolenes selvstendighet. I ettertid er det lett å se at loven gav de private høyskolene både økt status og mer forutsigbare arbeidsbetingelser. Den prosessen som BI har vært igjennom i løpet av disse årene, er et godt eksempel på en rivende utvikling. En slik utvikling ville neppe ha vært mulig å få til innenfor det offentlige systemet – rett og slett fordi det offentlige apparatet, med lange kommandolinjer og tunge beslutningsprosesser, alltid vil være mer tungrodd og mindre fleksibelt og tilpasningsdyktig. Et annet eksempel er framveksten av private høyskoletilbud innenfor IT og databehandling. Framveksten skjedde på et tidspunkt da det offentlige systemet knapt nok hadde registrert næringslivets behov for folk med bred IT-kompetanse. Her har de private høyskolene klart å dekke et behov som det offentlige – med sine tilbud – ikke kunne dekke tilstrekkelig. I dag synes det å være bred forståelse for at de private høyskolene fyller viktige funksjoner innenfor høyere utdanning. Flaggskipene er fortsatt BI og MF, som – hver på sin måte – er en størrelse og har en posisjon innenfor sine fagfelt som gjør dem helt spesielle. Men også de øvrige godkjente private høyskolene representerer faglig kvalitet – og faglig mangfold – på en måte som i dag heldigvis har bred aksept. Dog ser vi fortsatt merkelige utslag av det man må kunne kalle rød-grønne refleksreaksjoner, som f.eks. de ubegrunnede budsjettkuttene i fjor høst. Om dette ikke var bevisst «struping» av de private tilbudene, gjenspeiler det i beste fall en stor mangel på forståelse for hva forutsigbarhet i forbindelse med statlige rammebetingelser betyr, når en driver denne type virksomhet. Denne brede aksepten har nå også gitt seg utslag i at vi har en felles universitets- og høyskolelov for offentlige og for private institusjoner, samtidig som utviklingen i retning av likebehandling går sin gang. Men dette har vært en gradvis prosess, og selv om jeg har forståelse for at utålmodigheten er stor – ikke minst når det gjelder å få uttelling for forskningsaktiviteter, noe som interpellanten tar opp – er jeg overbevist om at utviklingen går i riktig retning. Jeg forutsetter da at saklige hensyn får styre utviklingen, ikke politiske dogmer og tilfeldigheter. Det viktigste er åpenbart at vi gjennom NOKUT har fått felles kriterier når det gjelder akkreditering og kvalitetsvurdering av både de offentlige og de private institusjonene. Det er her kvalitetsgarantien for de private høyskolene ligger – og ikke i at de i ett og alt skal tilby det samme som de offentlige skolene. Det er snarere det motsatte vi må ønske. Jeg er overbevist om at de private høyskolers beste mulighet til fortsatt vekst og utvikling ligger i å bevare og gjerne rendyrke de elementene som gjør dem annerledes enn de offentlige institusjonene: evnen til raskt å gripe fatt i nye utfordringer i samfunnet og til å utforme utradisjonelle studietilbud som fanger opp nye behov i bedrifts- og yrkeslivet. I en tid da samfunnet endrer seg i et stadig raskere tempo, vil behovet for den tilpasningsdyktighet og kreativitet som de private institusjonene kan tilby, være stort. Høyre vil være en garantist for at de private høyskolene skal få likebehandling og vilkår som gjør at de kan fylle sin rolle og utvikle sin faglige kvalitet. Det krever forutsigbarhet, og det krever velvilje. Den rød-grønne regjeringen har skapt et inntrykk av at alt privat skal «skvises». Det er sterkt beklagelig og vil bli møtt med sterk og klar motstand om retningen ikke endres.
Det er første gang jeg står på denne talerstolen – med stor ærefrykt og, ikke minst, med stor ydmykhet for den verdighet, historie og kultur som er knyttet til den. Så til det jeg egentlig skulle si. Dersom målet med denne debatten er å skape mest mulig likhet mellom og likebehandling av private og statlige høyskoler, er det et grunnsyn SV ikke deler. Man skulle tro at selve poenget med private institusjoner er at de ønsker å beholde noe av sin egenart. For SV vil de statlige universiteter og høyskoler fortsatt være selve grunnfjellet innenfor høyere utdanning. De er eid av samfunnet, de skal sikre lik rett til utdanning og spredning av tilbudene over hele landet, og de er underlagt demokratisk, offentlig styring. Samtidig mener vi at de private høyskolene er et verdifullt supplement ved at de bidrar til å sikre at Norge har nok kapasitet når det gjelder viktige utdanninger. At de private høyskolene har en grunnleggende finansiering som kan forutsies, er viktig. Det er også klokt av departementet å undersøke om det fortsatt er systemsvakheter. Det var en enstemmig komite som under behandlingen av statsbudsjettet for 2006 bad departementet om «en samlet gjennomgang av statlige tilskudd til private høyskoler». Og komiteen bad videre om «en vurdering av hva som vil være rimelig nivå på statlige tilskudd for at disse ikke-kommersielle høyskolene skal kunne utføre sitt viktige samfunnsoppdrag». Som kunnskapsministeren var inne på, er det viktig for de ikke-kommersielle, private høyskolene å kunne utdanne nok fagfolk innenfor pleie og omsorg – jeg tenker bl.a. på de 10 000 årsverkene som vi skal klare å oppnå innen utgangen av 2009. Dronning Mauds Minne i Trondheim er selvsagt et verdifullt tilbud når det gjelder utdanning av førskolelærere. Samtidig er det grunn til å påpeke, noe kunnskapsministeren gjør, at det allerede er en ustrakt likebehandling. For eksempel er det forskningsaktiviteter og resultater som avgjør hvor mange stipendiatstillinger høyskolene tildeles, ikke hvorvidt høyskolene er privat eller offentlig eid. Det er også rimelig å ta i betraktning at de private høyskolene, som f.eks. BI, Menighetsfakultetet og Diakonhjemmet, er forskjellige med hensyn til egenart og formål. Det gjelder også nivået på statlig finansiering, som varierer en god del. Slik bør det trolig også være. Nivået på de statlige tilskuddene til de ulike høyskoletilbudene både bør og skal underlegges politiske prioriteringer med hensyn til hvor ressursene skal settes inn. Samfunnets behov må stå i sentrum. I den sammenheng er det to forhold jeg vil trekke fram: Det er for det første at den nye regjeringen øker den samlede innsatsen innenfor høyere utdanning. I 2006 er det en realvekst på 4 pst. Og for det andre tenkes det på hele landet. For meg er det nærliggende å trekke fram at Høgskolen i Tromsø nå får den første visuelle kunstutdanningen i Nord-Norge – som en følge av politisk prioritering. Andre gode eksempler er trafikkflygerutdanningen som er lokalisert til Bardufoss, i samarbeid med Universitetet i Tromsø, og den støtten som bl.a. statsråd Djupedals departement har gitt til etableringen av MIT FabLab i Lyngen kommune. Det er bare gjennom en aktiv statlig politikk at man kan spre høyere utdanning slik at den kommer hele landet til gode.
Det er grunn til å rosa interpellanten for å ha teke opp eit viktig tema. Spørsmålet om korleis me kan sikra oss ein større grad av likebehandling mellom offentlege og private høgskular, treng ei grundig gjennomdrøfting. Det handlar om å avklara dei private høgskulane si rolle i utdaningspolitikken vår og om å sikra dei føreseielegheit. Alle skular har behov for å tenkja langsiktig i si satsing. Det gjeld òg dei private høgskulane. Eit eksempel på kor dårleg føreseielegheita kan vera, fekk me i budsjettbehandlinga i fjor. Då fekk tolv utvalde skular beskjed om at dei ville få kutt i tilskotet sitt. Dette skjedde utan noka form for grunngjeving. Ei slik stemoderleg behandling skapar usikkerheit om desse høgskulane vert rekna med i den totale universitets- og høgskulepolitikken. Det vert for tilfeldig dersom dette skal avklarast frå år til år gjennom dei årlege budsjettbehandlingane i Stortinget. Dei private høgskulane er avhengige av større føreseielegheit enn det, for me treng dei private høgskulane i landet vårt. Dei representerer ikkje berre verdifulle alternativ til det offentlege skuletilbodet, men dei medverkar òg til å utdana vitale yrkesgrupper som vert etterspurde av samfunnet. Me står overfor fleire satsingar i åra som kjem, der det vil verta avgjerande å utdana nok kvalifiserte menneske for å lukkast. For eksempel tok Kristeleg Folkeparti initiativet til ein ny eldreplan med fokusering på innhald og kvalitet i eldreomsorga. Nettopp det å styrkja den faglege kompetansen er difor ein av dei viktigaste strategiane for å sikra kvaliteten på dette tenestetilbodet. Dette vil gje store utfordringar for alle institusjonar som utdanar helsepersonell. Til hausten skal skulen setja i gang med Kunnskapsløftet. Dette er ei svært viktig reform, der lærarane har ei heilt sentral rolle. Heile 3 milliardar kr skal brukast gjennom dei neste åra på kompetanseheving for lærarane. Dette vil gje store utfordringar for alle institusjonar som utdanar lærarar. Så viser tal frå ECON Analyse at ein i samband med barnehagesatsinga treng 3 000 fleire førskulelærarar. Dette vil gje store utfordringar for alle institusjonar som utdanar førskulelærarar. NLA, Diakonhjemmet, Dronning Mauds Minne og Lovisenberg er alle eksempel på private institusjonar med høg kvalitet som utdanar menneske til nettopp desse yrka. Det er avgjerande at me nyttar alle tilgjengelege ressursar for å møta desse store utfordringane. Me vil ikkje klara desse utfordringane om me ikkje òg inkluderer dei private høgskulane. Private høgskular har dei seinare åra utdana ca. 10 pst. av det samla talet på studentar og kandidatar. Det seier seg sjølv at dette gjer dei til noko langt meir enn eit supplement i utdaningssystemet vårt. Me har dei same forventningane til private og offentlege universitet og til høgskular. Me forventar god internasjonal kvalitet i forsking og i undervisning. Me forventar at institusjonane medverkar til nyskaping og innovasjon i næringslivet vårt, samtidig som dei skal gje innsikt i og kunnskap om dei utfordringane me står overfor som kultur- og velferdssamfunn. Me forventar innsikt både i lokale og globale utviklingstrekk og i utfordringar. Difor må me ha ein heilskapleg utdaningspolitikk, ein utdaningspolitikk som i større grad sikrar likebehandling, slik at både private og offentlege institusjonar kan møta forventningane med eit best mogleg utgangspunkt. Ein felles lov vart vedteken av Stortinget i 2004, og det har lagt grunnlaget for ein større grad av likebehandling mellom offentlege og private høgskular. No ventar me at dette vert følgt opp òg i praktisk politikk.
Jeg tror jeg må begynne med å rette opp en form for misforståelse. Fremskrittspartiets representant var opptatt av at Senterpartiet ikke vet forskjellen på en ostehøvel og ei øks. Da kan jeg forsikre Gåsvatn om at det gjør vi, for det er få som er så opptatt av både skog og mat som det Senterpartiet er. Men ellers er det jo slik at det er mange hensyn å ivareta når pengene skal fordeles. Derfor er det bra at vi får en gjennomgang av kriteriene for finansiering av de ulike høgskoler. Ellers vil jeg si at jeg er fullt ut enig med interpellanten i hans påpekning av at private høgskoler utgjør en svært viktig del av tilbudet innen høyere utdanning. De er ikke kun et alternativ eller et supplement til de offentlige høgskolene. De utgjør definitivt en nødvendig og verdifull del av utdanningssystemet i landet vårt. Vi er faktisk avhengig av de private høgskolene for å kunne følge opp målsettinga om 10 000 nye årsverk i pleie- og omsorgssektoren. Disse høgskolene tilbyr utdanning innen fag som er etterspurt, bl.a. også innen helse- og omsorgsfag. Kunnskapsløftet krever også mer utdanning på forskjellige områder. Jeg tenker her spesielt på førskolelærerutdanning. Flere av de private høgskolene har lang tradisjon og har opparbeidet en betydelig faglig og forskningsmessig autoritet innen sitt felt. Det kan altså med rette sies at flere av de private høgskolene ut fra sin viktige rolle i høgskolesystemet har et betydelig samfunnsoppdrag. Når det gjelder stipendiatstillinger, fordeles de som kjent på bakgrunn av den enkelte institusjons forskningsaktivitet og resultater. Det er også flere andre kriterier. Poenget i denne sammenheng er at det er mange ulike krav som stilles til FoU-aktivitet og kvalitet som avgjør om en institusjon får tildelt stipendiatstillinger, og rimeligvis ikke om den er statlig eller privat. Når statsråden nevner at Det teologiske Menighetsfakultet har 17 stipendiatstillinger og Handelshøyskolen BI har 25, er disse tallene høyere enn flertallet for de statlige høgskolene. Som statsråden nevnte, ble de private høgskolene tildelt ti nye stipendiatstillinger i budsjettet for 2006. Så må det i tillegg understrekes at det er tverrpolitisk enighet om at vi ønsker flere stipendiatstillinger både til offentlige og til private kveldsskoler. Som det er referert til tidligere, har en samla komite bedt om en gjennomgang av den statlige finansieringa til de private høgskolene. Samtidig skal forholdet mellom statlige tilskudd til de offentlige og de private høgskolene vurderes. Jeg er glad for at Regjeringa nå varsler en slik gjennomgang, og at den skal foreligge i forbindelse med forslaget til statsbudsjett for 2007. For å sikre både utdanningsinstitusjonene sjøl, og ikke minst studenter og ansatte, forutsigbarhet for eksisterende tilbud og mulighet for utvikling av nye tilbud, er det nødvendig med en snarlig avklaring. Dette vil også tydeliggjøre og anerkjenne hvilket samfunnsoppdrag disse institusjonene har. Jeg registrerer at de private høgskolene har en svært ulik grad av statlige tilskudd. Mens en stor og tung institusjon med stor bredde i utdanningstilbud og betydelig forskningsaktivitet i dag har 20 pst. statstilskudd, er det andre private høyskoler som har opptil 80 pst. statstilskudd. Dette illustrerer behovet for en gjennomgang som sikrer forutsigbarhet og mulighet for faglig utvikling og forskning, noe som først og fremst kan møte arbeidslivets behov for tilgang på kompetanse. Det er derfor betryggende å høre at departementet er i dialog med Nettverk for private høgskoler i arbeidet med denne gjennomgangen.
Presidenten reknar med at representanten Gåsvatn og representanten Enger kan vere samde om at ostehøvelen er ei norsk oppfinning.
I denne debatten om ostehøvel og kutt og øks, er min opplevelse at det ikke var øks som ble brukt, men kniv. En kan gjerne bruke kjøkkenkniv, den er jo ganske skarp. Jeg skal ikke trekke det lenger. Jeg skal forholde meg til fire konkrete punkter. Det ene er begrepene her. Jeg synes det er positivt at vi har en åpen debatt om dette. Men det er litt ulik forståelse. Soria Moria-erklæringen snakker om de private høyskolene som et supplement, statsråden bruker ordet alternativ, representanten Opheim og enda mer representanten Enger snakker om disse høyskolene som en sentral del av et naturlig utdanningstilbud, mens jeg oppfatter at representanten fra SV snakker om et supplement. Venstres oppfatning er, for å si det veldig kort, grunnleggende på linje med representanten Engers oppfatning – nemlig at vi står overfor institusjoner som har viktige samfunnsoppdrag, og som har vokst fram slik historisk. Det er det som gir det naturlige utgangspunktet. Jeg tror selv at en del av høyskolene gikk med i dragsuget da budsjettet skulle salderes, og de gikk med i dragsuget etter kampen om friskolene. Slik bør det ikke være i framtida. Derfor er det ganske viktig at begrepene i hvert fall er slik at når institusjoner som flere av representantene har nevnt – som Menighetsfakultet og BI – dekker en så grunnleggende del av et utdanningstilbud, da gjør det bare det. Jeg synes ikke vi skal gjøre dette til noen debatt om hva slags ord vi bruker, jeg tror bare vi skal ha den virkelighetsbeskrivelsen. Når det så gjelder det at man gjennomgår finansieringsgrunnlaget, er det en viktig distinksjon her. Alle i komiteen er enige om at man skal gjennomgå det. Men mindretallet, som regjeringspartiene ikke vil slutte seg til, ønsket at man også skulle se dette i lys av de ulike historiske forutsetninger – også belyst av representanten Enger – at ulike tilskuddsatser har blitt til slik historisk. Jeg vil gjerne understreke fra denne talerstolen at Venstre mener at det vil være fruktbart å ta med de historiske forutsetningene, fordi dette ville gi en beskrivelse av institusjonene på to måter, nemlig for det første av deres samfunnsoppdrag og for det andre en forståelse av de økonomiske tilskuddene de har, og hvordan de har fått lov til å utvikle seg. Når det så gjelder statsrådens og regjeringspartienes tilnærming til at kutt må skje ut fra politisk prioritering, blir det en litt selsom øvelse når kuttene rammer institusjoner som utdanner førskolelærere. Så langt jeg har oppfattet det, er førskolelærere en hyppig prioritert gruppe fra regjeringspartienes side. Man vil rett og slett ha mange av dem, og man konstaterer for øyeblikket at med den tilnærming man har til makspris, mangler man både barnehageplasser og førskolelærere. Hvis man da ser på institusjoner som utdanner førskolelærere, nemlig Norsk Lærerakademi og Dronning Mauds Minne, er det bare minimalt som er rettet opp av de kuttene som nå kommer i revidert nasjonalbudsjett. Greit med politikk, men jeg tror ikke at regjeringspartiene tenker så dårlig om sine egne tunge prioriteringer at de ikke mener å styrke førskolelærerutdanningen. Det klarer jeg rett og slett ikke å være med på. Derfor tror jeg at disse kuttene fortsatt er etterraksten etter det som skjedde ved årets budsjett. Jeg vil legge til grunn at hvis man nå skal mene det man mener om behovet for førskolelærere, bør man behandle både Dronning Mauds Minne og Norsk Lærerakademi på en annen måte. Ser man på kuttene totalt for disse private høyskolene, ble de ved Regjeringens eget grep og regjeringspartienes grep i budsjettprosessen på 17,3 mill. kr, og så har man gitt 4 mill. kr tilbake. Det er ca. en fjerdepart. Da er det fortsatt tre fjerdeparter som gjenstår som kutt. Jeg tror ikke det går an å komme bort fra den beskrivelsen. Til slutt til debatten om stipendiater: Jeg har lyst til å bringe inn et moment her som går forbi private høyskoler. Jeg tror at hvis man nå skal få en noenlunde veloverveid utvikling i Norge som handler om forholdet mellom forskning, utvikling av universiteter og høyskoler, må man åpne en ganske betydelig sekk på forskningssiden, og det krever økte bevilgninger som går på profesjonsrettet forskning. En profesjonsrettet forskning – forskning omkring profesjonene, som høyskolene har mye av, både de offentlige og de private – vil kunne gi grunnlag for at disse institusjonene ikke nødvendigvis er nødt til å gå omveien og bli til universiteter for å få forskningsmidler. Forskningsrådets leder, Arvid Hallén, tok opp disse tankene ved begynnelsen av dette året. Jeg har bare lyst til å sende de tankene videre på vegne av Venstre. Det er svært viktig at høyskoler får en sjanse til å bli gode som profesjonsutdanningsinstitusjoner. På den måten kan man legge tyngde i den forskningsutviklingen som vi kan kalle profesjonsrettet forskning. Ved siden av grunnforskning, anvendt forskning og næringsrettet forskning må man ha forskning som går på profesjonene. Jeg tror det vil være et viktig grep ikke bare i den generelle universitets- og høyskolepolitikken, men også i forholdet mellom private høyskoler og andre høyskoler. Jeg vil også takke interpellanten for å ha reist en svært viktig debatt.
Jeg synes det har vært en interessant debatt, med mange viktige innlegg der det har vært pekt på en rekke utfordringer. Jeg synes også det er positivt at de fleste partiene har understreket den viktige rolle de private høyskolene har i vårt utdanningssystem. Jeg registrerer nok med en viss forundring at det er såpass stor differanse mellom de rød-grønne partiene – på den ene siden Senterpartiet, som veldig sterkt understreket den positive rollen som de private har, og på den andre siden SVs representant, som fortsatt går inn for å bruke supplementsbegrepet. Jeg håper at det ikke er veldig bevisst. Dette dreier seg kanskje veldig mye om bruk av ord, og det trengs en viss modning fram til å kunne slå fast hva dette er. Jeg tror det kanskje egentlig handler vel så mye om ulik forståelse av virkeligheten, og at det er en forståelse man kan endre og vinne ny innsikt i. Jeg håper at det kommer til å skje både i departementet og ikke minst i SV. Statsråden gikk ganske langt i retning av å si at det i dag er likebehandling mellom de private og de offentlige, til tross for at Ryssdal-utvalget og tidligere regjering har sagt at det ikke er det. Et samlet storting har sagt at vi må ha større grad av likebehandling. I det ligger det jo nettopp at det er en ulikebehandling i dag. Riktignok er det likebehandling når det gjelder forskningskomponenten, den incentivbaserte delen, og undervisningskomponenten, men man må ta pengene fra basis for å oppfylle dette. Jeg er klar over at de statlige høyskolene i like stor grad også har hatt problemer med å få tilført de nødvendige forskningsmidler, men det står ikke til å nekte at det er kuttene i basis som er smertepunktet. Så lenge det blir salderingsposten, betyr det at kvaliteten på utdanningen ved disse institusjonene – til tross for økt studenttall og mer penger slik sett – blir dårligere og ikke svarer til det oppdraget som de har fått i oppdrag av samfunnet å skulle ta seg av. Jeg har til slutt lyst til å understreke at noe av det verdifulle ved det norske utdanningssystemet er nettopp det mangfoldet de private bidrar med. Sett utenfra har Norge et beskjedent utdanningsmiljø sammenliknet med mange andre land som har en helt annen flora av ulike miljøer innenfor høyere utdanning. Det er viktig at vi hegner om det lille verdimessige mangfoldet som vi har. For å oppsummere til slutt håper jeg at vi kan være enige om at det er viktig å se nærmere på dette. Jeg håper at den prosessen som nå pågår i departementet blir positiv med tanke på å nå fram til en større likebehandling. De kuttene som er kommet, understreker at det er mangel på påregnelighet og forutsigbarhet i rammevilkårene for disse institusjonene. Det hjelper ikke at det samme er tilfellet også for andre. Det er noe av det som jeg synes det er viktig å understreke, at upåregnelighet er vanskelig å forholde seg til. La oss gjøre noe med det.
Finansieringssystemet for universiteter og høyskoler gir budsjettmessig uttelling for resultatet av de private høyskoler, basert på de samme indikatorer som for statlige institusjoner. Private høyskoler har samme incentiver som de statlige til å øke antall avlagte studiepoeng for å få uttelling i finansieringsmodellens undervisningskomponent. Videre er det den samme indikatoren som gir grunnlag for uttelling i finansieringsmodellens forskningskomponent. Når jeg understreker dette, er det fordi jeg vil anta at det nok er noen grad av misforståelse i denne debatten. Man snakker hele tiden om at man skal ha samme grad av likebehandling, men systemet likebehandler i de komponentene som foreligger her. Man kan si at det historisk nok finnes en forskjell i hvordan disse bevilgningene har framkommet. Det er nok riktig. Det gjelder også de statlige bevilgningene. Men man må også huske på at når man diskuterer de private, kan man ikke diskutere de private isolert sett, for de statlige høyskolene har også gjennom årene blitt utsatt for kutt, f.eks. i basisbevilgning knyttet til studieplasser, som den forrige regjeringen gjorde mange ganger. Det betyr at hvis man skal se dette som en helhet, som vi gjør, er det grunnlag for å si at det finnes en likebehandling. Vi vil selvfølgelig komme tilbake til Stortinget med det oppdraget Stortinget har pålagt oss, nemlig å komme med en samlet vurdering av hva som vil være rimelig når det gjelder statlige tilskudd for at de ikke-kommersielle skolene skal få utført sitt viktige samfunnsoppdrag. Det betyr at vi er i en prosess med de private høyskolene når det gjelder dette, og vi vil komme tilbake til Stortinget – som tidligere annonsert – i budsjettet til høsten. Det er ikke grunnlag for – la det være min siste kommentar – å si at man har brukt øks eller ostehøvel på de private høyskolene. Gjennom år har disse hatt en bedre finansiell utvikling enn de statlige høyskolene. I den perioden jeg selv henviste til, har de hatt en vekst på 24,3 pst., mens de statlige har hatt 8,3 pst. Det viser, hvis man ser på de rene budsjettallene, at økningen for de private høyskolene har vært vesentlig større enn antall studenter skulle tilsi. Det betyr at man av ulike hensyn har tilført disse mer penger. Det har sikkert vært gode grunner for det. Det kan tenkes at de historisk lå for lavt, men det betyr ikke at det er grunnlag for – slik flere av talerne i dag har gitt uttrykk for – at de har fått mindre ressurser. Tvert imot har disse høyskolene gjennomgående gjennom alle budsjetter, så langt tilbake som jeg har tall foran meg nå, fått mer penger enn de statlige høyskolene. Det betyr at det er nødvendig med noe mer edruelighet i språkbruken knyttet til dette. Vi har sett på dette på den måten jeg har orientert om. Vi vil komme tilbake til Stortinget med en gjennomgang av dette, og vi vil da selvfølgelig legge inn i den de premissene som Stortinget har ønsket at vi skal legge inn.
Interpellasjonsdebatten i sak nr. 7 er dermed slutt.
I inneværende år markerer vi at det er 100 år siden Henrik Ibsen døde. Dette har vært en fantastisk spennende erfaring. Så langt ser vi et uttall av arrangementer på initiativ fra institusjoner, foreninger og organisasjoner på alle samfunnsnivåer. Norge har ved siden av Henrik Ibsen også noen andre store kunstnere – noen internasjonale navn som appellerer til et publikum utover våre grenser. Vi snakker selvfølgelig om navn som Knut Hamsun, Sigrid Undset, Edvard Munch og altså den personen som vi skal snakke om i dag, Edvard Grieg. I 2007 er det 100 år siden han døde, bakgrunnen for at Griegåret 2007 nå står på beddingen. Edvard Grieg var gjennom hele livet knyttet til Bergen by, og det er således naturlig at initiativet kommer nettopp fra Bergen. Imidlertid regner jeg med at det er bred enighet om at markeringen av Edvard Grieg er et nasjonalt anliggende, og at staten stiller opp med økonomisk bistand og med de ressurser statsapparatet for øvrig rår over. Regjeringen Bondevik gav i første omgang et tilsagn på 2,5 mill. kr samt klare signaler om å støtte orkestre eller andre institusjoner som ville engasjere seg. Dette tilsagnet må ses i lys av at planene og organiseringen på det tidspunktet var kommet relativt kort. Bergen kommune har senere fulgt opp arbeidet, og har nå på plass en organisasjon og et lovende rammeverk for programmet i 2007. Skal det være mulig å gjennomføre Griegåret 2007 i det format som må til for at markeringen skal fremstå på en god måte, bør nok også økonomien i prosjektet styrkes. Dette er nødvendig for å få til det volumet som må til for at det øvrige Norge skal kunne delta på en ordentlig måte. Jeg tenker da på andre institusjoner på orkestersiden og på utdanningssiden, og selvfølgelig også på Utenriksdepartementet. Vi bør kunne forvente at de tar tak i dette. Noen ekstra kroner i bunnen vil gi gode synergier i forhold til vesentlig økte ressurser totalt sett, fordi disse samarbeidspartnerne selvfølgelig vil bistå hver fra sin kant. Jeg er kjent med at Griegåret 2007 har søkt om ekstrabevilgninger fra staten, noe jeg håper kan bli imøtekommet. Høyre vil i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i første omgang foreslå en ekstrabevilgning på 2 mill. kr, med signaler om ytterligere midler i forbindelse med statsbudsjettet til høsten. Utover de økonomiske bidragene er det selvsagt viktig at Utenriksdepartementet også benytter Grieg-året, kanskje særlig overfor de land der Edvard Grieg har en høy stjerne. Ved 150-årsjubileet for Griegs fødsel hadde vi viktige markeringer som vi har sett har hatt stor levedyktighet i ettertid, kanskje særlig prosjekter som ble gjennomført i tyske skoler på barneskole- og ungdomsskoletrinnet. Det er prosjekter som jeg tror man igjen kan ta tak i, bringe videre og nyttiggjøre seg videre. Ellers er det signalet som tidligere statsråd Svarstad Haugland gav om direkte støtte til institusjoner som ville delta, også en viktig sak å følge opp. Det er klart at her snakker vi om musikkinstitusjoner, de store orkestrene, og jeg tenker ikke minst på utdanningsinstitusjonene innenfor musikk – konservatoriene i Oslo, Trondheim, Bergen og Stavanger – som alle har meget gode ressurser og meget gode aktører som vil kunne spille inn når det gjelder det å gripe tak i Griegs musikk med en ny vinkling og i en ny sammenheng. Den effekten vi nå ser av Ibsen-markeringen i år, der mange aktører landet over tar tak i Ibsens tekster, burde være en interessant sak, også med hensyn til hvordan vi skal håndtere Griegs markering. Norge har et sterkt musikkmiljø, og her vil man kunne få mye ut av det. Ikke minst synes jeg det er viktig å tenke seg at dette bør rettes mot ungdom. Norge har et fantastisk grunnfjell av unge musikere, som selvsagt alle bør ha et forhold til Norges fremste komponist gjennom tidene, nemlig Edvard Grieg.
Jeg deler interpellantens synspunkter når det gjelder Griegs unike posisjon hos så vel et norsk som et internasjonalt publikum. 150-årsmarkeringen av Edvard Griegs fødsel i 1993 var svært vellykket og fikk stor oppmerksomhet i Norge og i utlandet. Jeg ser det derfor som både naturlig og positivt at Bergen kommune ønsker en markering av Edvard Grieg 100 år etter hans død, i 2007. Jeg kan forsikre representanten om at jeg mener at staten bør bidra til denne markeringen på en mer omfattende måte enn det den tidligere regjeringen la opp til. Spørsmålet om statlig medvirkning må også ses på bakgrunn av at departementet mottar mange forespørsler om å ta initiativ til eller medvirke til forberedelsene til markeringer av historiske personer innenfor kunst- og kulturfeltet. Som alle vet, er vi midt i Ibsenåret 2006, som staten yter et betydelig bidrag til, men det er flere viktige markeringer i årene som kommer. Jeg vil kort nevne at det i 2008 er 200-årsmarkering av Henrik Wergelands fødsel og 100-årsmarkering av Olav H. Hauges fødsel og av Geirr Tveitts fødseli 2010 er 100 år siden Bjørnstjerne Bjørnson dødei 2013 vil være 150-årsmarkering av Edvard Munchs fødsel og 200 år siden Camilla Collett ble født Jeg tror det er stor enighet om at staten bør og skal medvirke til at personer med bakgrunn i Norge som har fått nasjonal og internasjonal kulturell og samfunnsmessig betydning, blir markert både nasjonalt og internasjonalt. Spørsmålet er i hvilken grad og på hvilken måte. Ved Edvard Grieg-markeringen i 1993 bidrog departementet med 6 mill. kr av et totalbudsjett på vel 24 mill. kr. I tillegg deltok departementet i styrende organ. En gjennomgang av markeringene de ti siste årene viser at det har vært noe ulik praksis med hensyn til størrelsen på det statlige tilskuddet og statens rolle i den praktiske gjennomføringen av markeringene: Til Ivar Aasen-året i 1996, 100 år etter hans død, gav departementet et tilskudd på 1,75 mill. kr, og en stiftelse stod for gjennomføringen.Ved 150-årsmarkeringen for Alexander Kiellands fødsel, i 1999 bidrog Kulturdepartementet og Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet med en halv million kr hver. En lokal oppnevnt markeringskomite stod for gjennomføringen.Ved 150-årsmarkeringen for Arne Garborgs fødsel, i 2001, bidrog departementet med 600 000 kr, mens en stiftelse stod for gjennomføringen.Ved 200-årsmarkeringen for Magnus Brostrup Landstads fødsel, i 2002, bidrog departementet og Kulturrådet samlet med 675 000 kr, mens Kirkelig Kulturverksted og Landstadinstituttet i Seljord forestod gjennomføringen. Departementet har ikke deltatt i planlegging og gjennomføring av disse markeringene utover å yte finansiell bistand. Det er bare ved Griegmarkeringen i 1993 at departementet har hatt en rolle i gjennomføringen utover finansieringen. Vanlig størrelse på departementets bidrag har altså vært 500 000–600 000 kr. At tilskuddet til Ivar Aasen-markeringen var høyere, må ses på bakgrunn av at den markeringen også var en markering av nynorsk som målform. Beslutninger om hvilke personer som skal markeres, mener jeg må treffes av departementet i hvert enkelt tilfelle og etter vurdering av relevante fagorgan. Når departementet finner det riktig at staten skal bidra til markeringer, vil en utpeke institusjonene eller organisasjonene som skal ha hovedansvaret for gjennomføringen, og sammen finner de så en hensiktsmessig organisering. Det er i tråd med prinsippet om armlengdes avstand. Jeg forutsetter også som hovedregel delt finansieringsansvar mellom staten og initiativtakerne. Jeg mener at disse reglene vil sikre en ryddig og konsistent saksbehandling. Det er en slik praksis som er lagt til grunn for de kommende markeringene av 200-årsmarkeringen for Henrik Wergelands fødsel, i 2008, 100-årsmarkeringen for Olav H. Hauges fødsel og Geirr Tveitts fødsel, i 2008, og 150-årsmarkeringen for Edvard Munchs fødsel, i 2013. Initiativtakerne til disse markeringene er i hovedsak fagmiljø og hjemstavnskommuner. Departementet deltar ikke på annen måte ved noen av disse markeringene, men har forankret gjennomføringsansvaret lokalt eller i relevante faginstitusjoner og -miljøer. Disse vil også være mottakere av statlige tilskudd. Markeringen av Edvard Grieg og Henrik Ibsen står i en særstilling. Planleggingen av Ibsenåret har pågått siden 1997. Departementet er ikke direkte involvert i planleggingen, men har oppnevnt en nasjonalkomite sammensatt av eksperter og representanter fra de berørte institusjonene. Komiteens oppdrag er å planlegge og koordinere 100-årsmarkeringen i 2006, mens det er inngått avtale med Norsk Folkemuseum om å etablere et aksjeselskap, Ibsen-året AS, for gjennomføringsansvaret. Markeringen vil omfatte vel 3 000 små og store arrangementer verden over. Departementet har i perioden 2002–2006 bidratt økonomisk med 37,4 mill. kr. Ifølge Ibsenkomiteen er kostnadene for gjennomføringsåret 52 mill. kr. Planleggingen av Griegmarkeringen i 1993 startet allerede høsten 1989, altså fire år før. Markeringen omfattet mer enn 1 400 små og store konserter og arrangementer i Norge og i utlandet. Og som sagt bidrog departementet med 6 mill. kr av en samlet utgift på 24 mill. kr. Bergen kommune og Hordaland fylkeskommune bidrog samlet med 13 mill. kr. Markeringen ble organisert som en stiftelse med et råd, styre og et styreutvalg. Departementet oppnevnte medlemmer til styret og styreutvalget og daværende kulturminister var leder av rådet for stiftelsen. Jeg ser på initiativet fra Bergen kommune som svært prisverdig, og har merket meg at sentrale aktører, og da spesielt på regionalt plan, følger opp. Det fordrer selvsagt at staten gjør det samme. Samlet budsjettramme for 2007 er 12 mill. kr. Størrelsen på det statlige tilskuddet må ses i sammenheng med det. Når det er sagt, vil jeg positivt vurdere søknaden fra Bergen kommune om tilskudd utover de 2,5 mill. kr som allerede er tiltenkt markeringen i 2007. I erkjennelsen av at Edvard Grieg-markeringen i 2007 i aller høyeste grad er et nasjonalt anliggende ser jeg det som meget naturlig at staten medvirker med et økonomisk tilskudd som har et omfang som er saken verdig. Av prinsipielle og praktiske grunner bør ikke staten være direkte involvert i prosjektorganisasjonen og den praktiske gjennomføringen. Når det gjelder den endelige størrelsen på det statlige tilskuddet, må jeg få komme tilbake til det i budsjettet for 2007, men vil, som understreket tidligere, allerede nå gi signaler om et større statstilskudd enn de 2,5 mill. kr den forrige regjeringen gav.
Jeg takker statsråden for svaret, og er glad for at han vil ha en positiv innstilling til den søknaden som ligger fra Griegåret 2007. Jeg håper jo at han i det videre arbeidet også kanskje direkte overfor dem det angår, kunne antyde litt mer hva det dreier seg om, for tiden går, og 2007 er altså ikke så lenge til. Skal man planlegge disse tingene, er det kanskje greit i hvert fall å ha en idé om hva man skal holde seg til. Jeg synes statsråden trakk opp et interessant perspektiv i forhold til alle de markeringer vi står overfor. Det er i sannhet en lang rekke, så vi får nok ting å beskjeftige oss med i årene som kommer. Men la meg si at i den grad jubileumsmarkeringer eller dødsmarkeringer er av verdi, er de det fordi vi greier å fornye inntrykket av den kunst som disse personene har stått for. Det er av verdi hvis vi kan skape nye grep, slik at vi kan sørge for at den oppvoksende slekt fornyer sitt forhold til den kulturarv disse representerer, og til det genuine samtidsuttrykk som kunstnere av det formatet vi nå snakker om, representerer. Derfor er det viktig at vi har det i fokus. Det er klart at det vil dreie seg om forskjellige beløp og forskjellige størrelsesordener. Når det gjelder personer som Munch, Ibsen og Edvard Grieg, snakker vi om kunstnere som forholder seg til et stort internasjonalt publikum, som naturlig inviterer til å bruke de kanalene vi har ute, og som naturlig inviterer både til å ta aktører til vårt land og å bringe våre aktører ut i verden. Det er klart at kostnadene må ses i sammenheng med det. Jeg er også enig i statsrådens prinsipielle utgangspunkt når det gjelder et armlengdes avstand-prinsipp også i denne sammenheng, altså at departementet som sådant ikke akkurat skal styre hvordan dette skal gjøres, men at man har forskjellige typer organisasjonsformer som tar tak i dette, altså initiativtakere. Der ligger det viktige incitamenter og viktige grep som ikke bare styrker økonomien, men som ikke minst også styrker det faglige elementet og interessen for det. Men det er viktig at departementet er offensivt i forhold til det å vise interesse, i forhold til det å snakke om det, i forhold til det å interessere seg for hvordan forskjellige statsinstitusjoner eller statlig finansierte institusjoner faktisk ønsker å delta. Altså: Det at man er interessert, det at man faktisk bidrar, det at Utenriksdepartementet signaliserer deltakelse betyr også noe i forhold til det å få til et løft, slik vi nå ser det med Ibsen-markeringen.
Det er klart at vi skal både markere oss og uttale oss i forbindelse med Grieg-markeringen i 2007. Men vi må ta med i beregningen at det ikke er så veldig lenge siden vi hadde et jubileum, i 1993. Derfor har det litt sammenheng med det vi da faktisk gjennomførte, da vi hadde et budsjett på 6 mill. kr i statlig tilskudd – totalt 24 mill. kr til jubileumsarrangementer. Vi skal bidra mer enn det Bondevik-regjeringen la opp til. Det er nå etablert et eget selskap som skal ha ansvaret for Grieg-markeringen. De har søkt departementet om økte tilskudd, og det vil de få et positivt svar på. Selv om det er Grieg-markeringen som skal stå for de ulike arrangementene og ulike tiltakene og gjøre den kunstneriske vurderingen, må vi jo likevel få en slags beskrivelse av og en innholdsfortegnelse over hva slags type markeringsarrangement man egentlig ønsker seg, slik at vi vet hva vi gir tilskudd til, ikke på enkeltarrangementsplan, men som en slags overordnet helhet. Derfor har vi invitert det nye selskapet til å komme til departementet og fortelle om sine planer, og så skal vi i budsjettsammenheng svare på den søknaden som Bergen kommune formelt sett har sendt til oss. Det de har beskrevet så langt, er et år som skal preges av tre hovedprofiler: «Humanisten Grieg», kunstnerens rolle i forhold til menneskerettigheter og ytringsfrihet, det de kaller «Sampleren Grieg», altså bruk av «samples» fra natur og kultur til å skape ny kunst, og «Den nasjonale Grieg» – «Den tradisjonelle Grieg» og det nasjonale satt under debatt. Alt er interessante profiler, men det står altså veldig lite i disse søknadene om hvordan man tenker å markere de tre profilene. Det får vi rikelig anledning til å snakke om – også når det gjelder en eventuell ytterligere bevilgning. Men så er det helt riktig, som interpellanten sier, at det er jo like viktig at de andre faste institusjonene våre – kanskje spesielt i Bergen, men også andre steder i Norge – bruker året 2007 til å vie Grieg en spesiell oppmerksomhet, slik at det ikke bare blir et markeringsårsbudsjett som brukes til denne type ting, men at de ordinære budsjettene innenfor kulturområdet også til en viss grad tar høyde for at 2007 skal stå i Griegs tegn.
Det var for så vidt interessant å høre på statsrådens oppramsing av hva vi har brukt kulturkroner på de siste hundre år – ikke det at jeg kan se at det er særlig relevant for den interpellasjonen som nå foreligger. Statsråden viser til at det var Grieg-jubileum i 1993, og jeg var så heldig å få være til stede på det jubileet – jeg levde midt i hjertet av jubileet, kan man si. Han sier så at vi brukte relativt mye penger i forbindelse med det Grieg-jubileet, og at det bare er noen få år siden. Ja, det kan hende det, men fjorten år er en hel generasjon av barn og unge. De som var babyer i 1993, er altså 14 år i dag. Det er noe å tenke på. Edvard Grieg var en av de aller største norske komponister, kanskje den største gjennom tidene. Han er kjent i både inn- og utland – denne lille mannen og denne store komponisten! Det er vel ikke en eneste voksen nordmann som ikke har hørt ett eller flere av Griegs verker. Dette er vår kulturarv. Denne musikken er noe vi får tårer i øynene av når vi befinner oss utenfor den norske grensen, og vi føler oss så ekstra norske og så ekstra stolte når vi hører Griegs musikk spilt i utlandet. Men Grieg er ikke bare en komponist i haugen av komponister, han er et symbol på hva norsk kulturarv er. Det kanskje viktigste for å sikre at dette symbolet blir stående, er at vi sørger for å legge forholdene til rette på en slik måte at ingen vil være i tvil om at 2007 står i Griegs tegn, både innenfor og utenfor landets grenser. Det er viktig å ta vare på og – ikke minst – gjøre barn og ungdom kjent med også denne siden av kulturarven. Jeg vet at svært mange komponister har hentet sin inspirasjon fra Grieg – både Bartók, Ravel, Sæverud og andre. Også i moderne tid har rockegrupper, som f.eks. The Who, latt seg inspirere, og musikken hans er brukt i filmer, som f.eks. «Lolita» – så han har en bred tilhørerskare. Ulike virkemidler fra det offentlige kan tas i bruk for å sikre at folk flest får tilgang til musikken hans og får gjøre seg kjent med de mest sentrale av hans verker – og gjøre seg kjent med mannen som bodde i Bergen og hadde sin komponisthytte på Troldhaugen. I Fremskrittspartiets program heter det at vi skal sikre kulturarven vår, og det gjelder selvsagt også den delen av kulturarven som vi får gjennom ørene. Av alle de millioner av kroner som går til kultur i Norge hvert år, bør vi kunne tillate oss å bruke noen av dem på nettopp et slikt år for å sikre Grieg og hans musikk et evig liv.
Jeg er glad for at interpellanten har tatt opp temaet, slik at vi kan ha muligheten til å diskutere Grieg-markeringa. Men jeg er like glad for at statsråden så tydelig signaliserer at markeringa i 2007 er et nasjonalt anliggende, og at staten skal bidra med et større tilskudd enn de 2,5 mill. kr som den forrige regjeringa var villig til å legge på bordet. Jeg opplevde det vellykkede jubileet i 1993. Det som gjorde det jubileet så spesielt, var at det gjorde Grieg levende for barn og unge. Barn og unge fikk muligheten til å oppleve Griegs musikk – de fikk også muligheten til å dikte med, til å dikte videre sjøl. Markeringer som dette kan altså gi oss muligheten til å lære kunstnernes verk, men også til å bringe kunstneren inn i vår tid – og bringe til fornying, som interpellanten sa. Det er det initiativtakerne i Bergen kommune, med støtte av Hordaland fylkeskommune, har planer om å gjøre. Det gjør at mange vil finne denne markeringa interessant, viktig og aktuell, ikke bare på Vestlandet, ikke bare i Norge, men langt utover Norges grenser, slik det var i 1993 med programmet «Grieg i skolen» i Tyskland. Grieg tok utgangspunkt i røttene, i egen identitet, mens hans musikk var fra hans egen samtid. Han var en viktig ambassadør for tanken om at nasjonal kultur er i endring under påvirkning fra impulser utenfra. Så reiste han jo også ut for å lære. Dermed går hans tanker rett inn i dagens debatt om det kulturelle mangfoldet. Derfor kan og vil Grieg-markeringa bety noe i forhold til vår forståelse av hvordan kunsten utvikler seg, nemlig i møte med det som er annerledes, det ukjente. Det er det som kan bli et viktig tema under vignetten «Den nasjonale Grieg». Sist fredag var jeg på Raftohuset i Bergen på åpninga av en utstilling med tegninger av tsjekkiske jødiske barn under den siste verdenskrigen. De aller fleste av disse døde under krigen. Det var helt naturlig for de unge, dyktige musikerne som åpnet utstillinga, å spille Griegs musikk, fordi de sa at Grieg var opptatt av menneskerettigheter. Det er det andre aspektet som vil bli markert i 2007: temaet «Humanisten Grieg». Grieg var en forkjemper for frihet, demokrati, rettferdighet og rettssikkerhet. Han var opptatt av at kunsten skal gjøres tilgjengelig for alle, ikke bare de privilegerte. Til oss kan han fortelle at kunsten og kunstnerne har en viktig rolle å spille i kampen mot diskriminering, ekskludering og intoleranse. Så vil da arrangørene samarbeide med Raftostiftelsen, Chr. Michelsens Institutt og andre viktige aktører. Det tredje temaet er «Sampleren Grieg». Grieg tok utgangspunkt i folkekulturen, naturen, men gav det sitt uttrykk og brakte musikken videre. Grieg har vært inspirator for norske jazzmusikere, som har brakt inspirasjon fra folkemusikken inn i vår tids musikkuttrykk. Temaet «Grieg og sampleren» er en utfordring til dagens kunstnere innen elektronisk musikk og lydkunst om å ta utgangspunkt i det lydmaterialet Grieg lot seg inspirere av i norsk musikk og norsk natur og folkekultur. Så er altså en av styrerepresentantene musiker i Røyksopp. Det viser at Grieg-markeringa er viktig, aktuell og interessant for dagens musikere, for dagens publikummere og forhåpentligvis for utdanningsinstitusjonene. Det er planer om flere markeringer for å feire store Hordaland-kunstnere, slik statsråden var inne på – kunstnere som har betydd noe nasjonalt og internasjonalt, bl.a. Olav H. Hauge og Geirr Tveitt. Når aktører lokalt og regionalt vil markere disse store kunstnerne som betydde noe internasjonalt, er det nettopp for å markere dem som internasjonale kunstnere, men også for at markeringer som dette vil ha en regionalpolitisk rolle. Så er det slik at markeringer vil bringe kunstnerne inn i vår tid, være inspiratorer for dagens barn og unge, og sjølsagt det at vi får muligheten til rike opplevelser, til å dykke ned i og fordype oss i musikken, poesien, som de gav oss. Av disse gode grunner er det viktig å løfte opp Grieg i 2007 – bringe og fornye musikken og tankene hans inn i vår tid, som bl.a. inspirasjon til viktige debatter i dag, ved siden av at det gir oss muligheter til gode opplevelser. Det samme gjelder Olav H. Hauge og Geirr Tveitt i 2008. Derfor har staten et ansvar, derfor tar staten et ansvar, slik kulturministeren signaliserer i dag.
Det er flott at representanten Olemic Thommessen tek opp dette temaet i interpellasjonen i dag. Edvard Grieg er ein kunstnar som talar til vår samtid, og er blant Noregs viktigaste ambassadørar i utlandet. Hundre år etter sin død har Grieg framleis viktige ting å seie til dagens publikum og kunstnarar. Det er dessutan 14 år sidan sist han blei markert, og dei fleste barn og unge som møtte Grieg i skulen den gongen, vil ha forlate skuleverket i dag. I 1993 blei det i samarbeid mellom Kulturdepartementet og Bergen kommune gjennomført ei storarta markering av Edvard Griegs 150 års fødselsjubileum. Programmet var omfattande og blei lagt merke til både nasjonalt og internasjonalt. Innanlands blei det gjennomført ca. 1 500 konsertar, 25 turnear i regi av Rikskonsertane for totalt 100 000 barn og unge, ca. 2 400 prosjekt i skule og barnehagar, pluss sceniske forestillingar, konferansar, bok- og fonogramutgivingar. Det var også eit omfattande program i utlandet med tilsvarande type program. Jubileet i 1993 gav også langsiktige verknader for Bergen og Noreg. Blant desse er: Program knytte til formidling til barn og unge er brukte som modell i Den kulturelle skulesekken, skuleprogrammet i Tyskland har halde fram til i dag, etablering av Det internasjonale Edvard Griegselskapet, nybygg på Troldhaugen i 1995, ei internasjonal vandreutstilling om Grieg – 2000 til 2005 – og Norsk Hydro finansierte eit svært suksessrikt femårig forskingsprosjekt på Troldhaugen, Griegforsk, fram til 2003. Totalbudsjettet for jubileet i 1993 var på 24 mill. kr – Kulturdepartementet, Bergen kommune og Hordaland fylkeskommune bidrog med i overkant av 12 mill. kr. Griegåret 2007 har så langt fått 2,5 mill. kr frå staten. Sjølv om Bergen kommune har vore kreativ når det gjeld å skaffe finansiering, vil korkje samhandling mellom kultur og næring eller samarbeid med Stavanger 2008 kunne dekkje alle utgiftene. Derfor er det viktig at staten bidreg, slik at Grieg-året får den forma det fortener. Griegåret 2007 gir moglegheiter til å vareta arven og tradisjonen etter Grieg, samtidig med at denne arven blir fornya og aktualisert. Griegs musikk var resultatet av hans tid, samtidig som musikken gjerne blir definert som evig genuint norsk. Som Edvard Grieg sjølv sa det: «Thi Som moderne Kunstner står det Universelle som mit Mål, eller rettere, det Individuelle: Bliver det nationalt, nu, så er det fordi Individet er nationalt, og det er da ingen Last.» Grieg sine kjelder til inspirasjon er mange: Dei spenner frå dikting og historie til menneskelivet – i alle livets avskyggingar. Hans livsverk vitnar om korleis menneskets lodd vert spegla i musikken. Nasjonale politiske og religiøse idear flettar seg samen med hans intense oppleving av naturen. For Grieg var kunsten og livet vove saman i eit tett mønster. No er det 240 år sidan ein liten gjeng musikkentusiastar etablerte Det musicalske selskab i Bergen. Det vesle «husorkestret» har sidan 1765 vakse til eit moderne og tradisjonsrikt symfoniorkester med stadig nye triumfar heime og ute. Seinast i haust har Harmonien fått strålande kritikkar, også internasjonalt, av si nyinnspeling og nytolking av Grieg. Å byggje opp solid infrastruktur for god kunst og kultur tek tid – om ikkje nødvendigvis 240 år, så gjerne fleire tiår. Det vi investerer i nettverk for gode opplevingar innanfor kunst og kultur på eitt felt, kan vi få mange gonger tilbake på eit heilt anna område. Dei neste tiåra vil Bergen kunne byggje vidare ikkje berre på eit symfoniorkester og festspela – som så sterkt er knytte til Harmonien si historie – men også på ein nasjonal teaterscene, eit ensemble for samtidsdans og operaverksemd og ei flott markering av komponisten og humanisten Edvard Grieg gjennom Griegåret 2007. Grieg ønskte å lage ein musikkfest i Bergen. I byrjinga møtte ideane hans mykje motbør både frå bergensarar og nære venner. Men Grieg fekk det som han ville. 26. juni 1898 opna «Musikkfesten i Bergen», Noregs første musikkfestival. Arrangementet, som varte i ei veke, blei ein stor suksess. Eg håpar Regjeringa vil bidra til å gjere Grieg-året til ein like stor suksess og til eit nasjonalt kulturløft. Det inneber at det statlege bidraget bør bli høgare, slik at prosjektet kan gjennomførast som planlagt.
Det er viktig å lyfte fram og gjere stas på dei kunstnarane vi har, og har hatt, her i landet. Jubileumsfeiring bidreg til fokusering på dei verka som kunstnarane har stått for, og den kunstforma og den perioden som dei har vore aktive innan – og i tillegg ofte på eigenskapane til kunstnarane sjølve. Grieg er mellom dei fremste kunstnarane i landet gjennom tidene, og derfor er vi i Senterpartiet glade for at statsråden så klart seier at han deler interpellanten sitt ynske og endåtil lovar ei sterkare satsing enn det den førre regjeringa la opp til. Det har vore sagt mykje godt i debatten om korfor vi har grunn til å feire Grieg. Eg skal ikkje gjenta alt det, men eg ynskjer å heve blikket noko. Ser ein på jubileumsfeiring isolert, ser ein at sjølv om det ofte har avgrensa verdi for kunstnaren sjølv, iallfall i nokre tilfelle, har det stor verdi for samfunnet. Eit samfunn som viser at det set pris på kunstnarane, fostrar nye kunstnarar. Lyftar vi fram dei som har fått kunstnariske evner utover oss andre, og gjev dei status – ja, då freistar vi fleire til å styrkje samfunnet vårt med kunstnariske uttrykk. Det gjer livet rikare for oss alle. Forhåpentleg fører det til at vi får fleire høve til å feire jubileum for store kunstnarar i framtida. Vi er frå Senterpartiet si side glade for Regjeringa si satsing og ser fram til markeringa.
Det er heldigvis slik at vi har mange historiske personar innan kunst- og kulturfeltet som har betydd og framleis betyr mykje for oss som kulturnasjon og som samfunn. Det betyr at staten i mange samanhengar både bør og skal delta i ulike jubilé og markeringar for desse personane. Grieg-markeringa neste år er openbert ei slik markering. Det er derfor gledeleg at Regjeringa vil bidra i noko som er ei viktig nasjonal markering, og at ho vil auke sitt engasjement saman med andre aktørar, slik som kulturministeren no har lagt opp til. Eg deler 100 pst. den beskrivinga som Framstegspartiet her gav av Grieg og hans betydning for norsk kulturliv og det norske samfunnet. Derfor er eg spent på om Framstegspartiet vil bli med og leggje til rette for at vi kan skape ein ny Grieg, ei ny Undset eller ein ny Munch i vår vidare kultursatsing. Saman med Ibsen er Grieg ein av dei personane som har betydd mest for oss som kulturnasjon, både nasjonalt og internasjonalt. Derfor er det eit prisverdig tiltak frå Bergen kommune og andre aktørar, som er initiativtakarar til markeringa neste år. Forhåpentleg vil markeringa neste år bli like god og vellykka som 150-årsjubileet etter Griegs fødsel var i 1993, sjølv om det ikkje på alle område blir like omfangsrikt. Det statlege engasjementet som kulturministeren skisserer, vil truleg bidra til at det blir ei god og verdig markering. Det er, som kulturministeren viste til, mange jubilé og markeringar som står for tur i åra som kjem, og det vil heilt sikkert krevje statleg medverknad i større eller mindre grad. For å få til det er vi ikkje minst avhengige av å ha eit kulturbudsjett med eit volum som gjer det mogleg å prioritere kultur som politikkområde høgt nok. Regjeringas og Stortingets arbeid med Kulturløftet er i den samanhengen viktig, også for å vere i stand til å bidra ved slike viktige markeringar og jubilé som Grieg-markeringa i 2007 – og andre jubilé og markeringar i åra som kjem. Etter mi oppfatning er derfor essensen i det interpellanten tek opp, at det eigentleg er eit budsjettspørsmål – eit spørsmål om vår evne og vilje til å prioritere kultur. Derfor ser eg fram til den debatten som vi får til hausten, når dei økonomiske rammene skal leggjast – til glede for alle som er glade i Grieg, og til glede for alle som er glade i norsk kulturliv elles.
Jeg merker meg at representanten fra Arbeiderpartiet halvveis harselerer over Fremskrittspartiets svært ektefølte innlegg på området – det er i forlengelsen av all den pepper Fremskrittspartiet fikk for de uttalelser vi hadde i forbindelse med kulturmeldingen, hvor vi sa klart og tydelig at vi så det som en viktig oppgave å satse på å bevare norsk kultur. Edvard Grieg er helt sentral i så måte. Vi har merket oss at statsråd Giskes nye satsingsområde er de fremmedkulturelle uttrykk. Som et svar på utfordringen fra representanten Johnsen vil jeg vel si at det neppe blir flere Grieg-er i Norge av Arbeiderpartiets satsing på tyrkisk folkedans og indisk gitarspill.
Jeg merket meg at representanten Johnsen mente at essensen i det vi nå har diskutert i en time, er at det er et budsjettspørsmål. Det har han rett i. Det er fordi tiden begynner å gå ganske fort. Den typen arrangementer som er naturlige for en Grieg-markering, er arrangementer som alle krever en viss planleggingstid. Det er her snakk om store institusjoner som må ha signaler om hva de skal gjøre. Slik sett er det lovlig sent å komme tilbake i oktober og gi rammene for det som skal skje i januar. Nå har alle regjeringspartiene i tur og orden vært oppe her og ment at dette er en storartet sak, og slik sett kunne jeg appellere til regjeringspartiene om å være med på Høyres forslag om faktisk å mobilisere 2 mill. kr ekstra til dette nå. Det ville gi en bunnplanke. Det ville gi et utgangspunkt for å kunne foreta de disposisjoner som er nødvendige for at vi skal få dette til på en ordentlig måte. Det beløp som Bondevik kom opp med, må ses i lys av hvor langt planleggingen på det tidspunktet var kommet. I fjor fantes det ikke noen organisasjon som kunne ivareta dette. Det fantes heller ikke noen programskisser, slik vi nå har sett det. Den programskissen som nå er presentert, er meget god. Den fungerer som ramme, og den borger for et godt program som det vil være helt forsvarlig å gi en økt bevilgning. Jeg håper derfor, dersom ikke regjeringspartiene nå blir med på å gi noen ekstra penger i denne runden – og det er det vel kanskje ikke grunn til å håpe på, dvs. håpe kan man jo alltids – at statsråden iallfall vil gi så konkrete signaler til Grieg-markeringen 2007 at det vil være mulig å få til de arrangementene som er Grieg verdig. Det er riktig at det var en stor markering i 1993 i forbindelse med Grieg 150 år. Det ser jeg som en styrke, ikke som et argument for at man nå skal gjøre så mye mindre. Man bør snarere se på at av dette er det ting å høste. Her er det erfaringer å hente. Jeg nevnte f.eks. den satsingen som ble gjort i forhold til skoleverket i Tyskland – det var et viktig initiativ, det må man nå bygge videre på. Ellers er jeg hjertens enig med representanten Sande, som generelt nærmet seg den immaterielle kulturarven. Vi bruker mye penger på å holde torv på hustakene. Vi kunne godt brukt litt mer til det også, men vi er ikke like dyktige til å ta vare på den immaterielle kulturarven. Her synes jeg også Fremskrittspartiet har viktige signaler å komme med. Så jeg håper at vi kan få litt mer konkrete signaler om hva det her er snakk om, slik at vi kan komme i land på en ordentlig måte.
Det har vært en rørende enighet i denne debatten, og slik sett lover det godt for en god markering av Griegåret 2007. Det er et godt poeng, som en av talerne hadde, at de som er russ i 2007, ikke engang hadde begynt på skolen da vi feiret Grieg i 1993. Slik sett kan det være en god anledning for en ny generasjon til å lære om vår viktigste komponist, som også er kjent langt utover Norges grenser. Nå trenger vi ikke et markeringsår for hver eneste kunstner i Norge, for vi bør markere dem hvert eneste år med mange aktiviteter. Det skjer selvsagt også, men vi skal legge godt til rette, med mer bevilgninger enn det Bondevik-regjeringen la opp til. Jeg tror ikke dette trenger å bli en partipolitisk sak. Det skal ikke tillegges for stor betydning at Grieg skrev sin store pianokonsert i A i stedet for i H! Dette er noe vi tverrpolitisk kan stå sammen om: å markere vår største komponist.
Sak nr. 8 er dermed ferdigbehandlet. Stortinget gjør klar til votering. Presidenten vil tro det er fordel om representantene inntar sine plasser, slik at de som har ansvaret for sammensetningen kan se hvem som er til stede og hvem som ikke er det.
Vi går da til votering i sakene nr. 3, 4 og 5.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslag nr. 1, fra Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstreforslag nr. 2, fra Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Venstreforslag nr. 3, fra Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet Det voteres først over forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i løpet av høsten 2006 legge frem forslag til luftfartsplan for årene 2007-2010.»
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere mulige tiltak som kan fjerne eventuelle hindringer for virksom konkurranse innenfor innenlands luftfart og på egnet måte fremme forslag for Stortinget.»
Det voteres så over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i lov eller forskrifts form om å pålegge flyselskaper på norske ruter jevnlig å offentliggjøre sin kanselleringsstatistikk med kanselleringsårsak pr. avgang for en viss tidsperiode.»
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 2, fra Torbjørn Hansen på vegne av Høyre og Venstre Det voteres først over forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen tildele konsesjonene vederlagsfritt og uten bindingstid, og uten geografisk fordeling.»
Det vil så bli votert over forslag nr. 2, fra Høyre og Venstre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen tildele konsesjonene uten ti års kommunebinding og ellers med samme vilkår som for konsesjoner andre steder i landet.» Presidenten antar at Fremskrittspartiet ønsker å støtte forslaget subsidiært.
Referatsak nr. 247 foreslås tatt opp til avgjørelse straks, jf. forretningsordenens § 28 tredje ledd bokstav d. Forslaget går ut på å oppheve Stortingets vedtak den 22. mai i år, fordi flertallet i Stortinget ikke kom til uttrykk gjennom denne voteringen, på grunn av en feil ved utbyttingen som Stortingets presidentskap er blitt gjort kjent med gjennom brev fra Høyres og Fremskrittspartiets stortingsgrupper.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet i henhold til forretningsordenens § 37 a før møtet heves? – Møtet er hevet.