Talere før meg i dag har vært inne på at dette er en historisk dag, fordi mange som ikke har hatt et system for tjenestepensjon, men bare folketrygden da de skulle gå av med alderspensjon, nå får rett til tjenestepensjon. Det er riktig, det er nærmere 600 000 ansatte. Det er en stor reform som nå skal gjennomføres, også i mange små bedrifter, og det er et stort behov for opplysning når det gjelder gjennomføring av denne reformen. Stortingets debatt har vært preget av at det er stor grad av enighet om det som nå foreligger fra et bredt flertall. Det er bare Fremskrittspartiet som er prinsipielt uenig, men ellers er det stor grad av enighet i Stortinget om hvordan dette skal gjøres, og debatten har vært stille og rolig. Derfor har jeg tenkt bare å ha noen merknader til enkelte forhold ved hvordan dette gjennomføres. Det som ble bestemt gjennom behandlingen av stortingsmeldingen om pensjonsreformen, var at det skulle innføres en obligatorisk tjenestepensjon i arbeidsforhold, at ordningen skulle utformes innenfor foretakspensjonsloven eller innskuddspensjonsloven, at obligatorisk tjenestepensjon i arbeidsforhold skulle omfatte alle arbeidstakere som oppfyller kravene til medlemskap etter de to lovene, og at regler om dette skulle tre i kraft fra 1. januar 2006. Dette vedtaket ble fattet den 26. mai. Banklovkommisjonen utredet spørsmålene og utarbeidet et utkast til lovtekst. Utredningen ble sendt på høring 1. juli, med forholdsvis kort frist, og den ble satt til 8. august. Finansdepartementet la 7. oktober fram proposisjonen og forslaget til lovregler om obligatorisk tjenestepensjon i tråd med Stortingets retningslinjer. Finanskomiteen har nå avgitt sin innstilling, og flertallet slutter seg til departementets forslag til lovregler. Jeg konstaterer at det er bred enighet om at de fleste foretak med ansatte, inkludert foretak i ikke-skattepliktig sektor, fra og med neste år skal ha plikt til å ha tjenestepensjonsordning for sine ansatte. Dette vil bidra til økt utbredelse av tjenestepensjonsordninger, og dermed til at flere er med og sparer til sin egen pensjon. Jeg har også merket meg at komiteens flertall mener det er viktig å sikre at pensjonssparing får en rimelig avkastning, og at departementet blir bedt om å følge nøye med på utviklingen i administrasjonskostnadene. Departementet kommer selvsagt til å følge dette nøye opp. Jeg vil likevel påpeke at det vil kunne være en sammenheng mellom avkastning og risiko i forvaltningen av pensjonsmidler og mellom valg av modell for forvaltning og kostnadene forbundet med den forvaltningen. Jeg har også merket meg flertallets anmodning om å legge til rette for ikke-kommersielle tjenestepensjonsordninger med best mulig tilbud til arbeidstakere og bedrifter. En tilsvarende formulering er som kjent tatt inn i Soria Moria-erklæringen. Komiteflertallet har lagt til grunn som prinsipielt utgangspunkt at alle som omfattes av ordningen, skal sikres obligatorisk tjenestepensjon etter ordinær pensjonsalder på 67 år og har bedt om en nærmere utredning av forholdet til ansatte i privat sektor med særaldersgrenser. I henhold til Stortingets vedtak 26. mai skal ordningene utformes innenfor foretakspensjonsloven eller innskuddspensjonsloven. Med hjemmel i foretakspensjonsloven og innskuddspensjonsloven er det fastsatt lavere pensjonsalder enn 67 år for ansatte som utfører nærmere angitte yrker, som f.eks. sykepleiere, yrkessjåfører, gruvearbeidere, flyvere og andre flybesetningsmedlemmer og dykkere. Jeg vil minne om at formålet med disse særaldersgrensene er å muliggjøre utbetaling av tjenestepensjon før fylte 67 år for disse gruppene av ansatte. Stortinget har tidligere fastsatt en egen lov om pensjonsordning for sjøfolk, som innebærer at sjøfolk mottar en egen lovfestet pensjon mellom 60 og 67 års alder. Jeg har merket meg at komiteflertallet ber om at en utredning av forholdet mellom obligatorisk tjenestepensjon og særaldersgrense legges fram for Stortinget i revidert nasjonalbudsjett. Jeg vil i tilknytning til dette minne om at finanskomiteens flertall i sin innstilling til pensjonsmeldingen 23. mai i år også tok opp dette. En utredning av dette nå vil, etter det jeg kan se, bl.a. reise spørsmål som har tilknytning til det generelle spørsmålet om særaldersgrenser, til adgangen etter gjeldende regler i foretakspensjonsloven og innskuddspensjonsloven til å ha ordninger med pensjonsytelse som opphører etter ti år, og til adgangen etter foretakspensjonsloven til å la ytelser opphøre ved 67 år når pensjonsalderen er lavere enn 67 år. Etter gjeldende rett kan ikke foretak som bare sysselsetter eieren av foretaket, opprette skattefavorisert kollektiv pensjonsordning. På bakgrunn av Stortingets vedtak 26. mai i år ble det i tilknytning til forslaget til lov om obligatorisk tjenestepensjon foreslått en viss adgang for selvstendig næringsdrivende til å opprette innskuddspensjonsordning. Finanskomiteens flertall har sluttet seg til dette. Komiteflertallet har samtidig bedt om en samlet vurdering av spørsmålet om tjenestepensjon for selvstendig næringsdrivende samt om en vurdering av behovet for endringer i andre skattestimulerte pensjonsordninger for lønnsmottakere og selvstendig næringsdrivende. Det har jeg merket meg, og jeg har også merket meg at det bes om en vurdering av å øke grensen for innskudd til innskuddspensjonsordningen til 4 pst., og at det legges fram i revidert nasjonalbudsjett.
Endelig får alle arbeidstakere tjenestepensjon. Det sikrer en pensjon for mange som i større grad er på nivå med de inntekter man har hatt i yrkeslivet. Reformen gjelder alle og er ikke knyttet til om man jobber i privat eller i offentlig sektor, i liten eller i stor bedrift, i frivillig sektor eller i en kommersiell bedrift. Reformen gjelder også sjøfolk. Sjøfolk er en gruppe i en spesiell situasjon. De har særaldersgrense på 60 år avtalt med arbeidsgiver. Siden obligatorisk tjenestepensjon til grupper med særaldersgrense ikke er drøftet verken i avtalen fra sist vår eller i denne innstillingen, er det derfor viktig å understreke betydningen av at Regjeringen skal ta denne problemstillingen opp i forbindelse med revidert budsjett. Flertallets vilje er dog klar: Reformen omfatter alle, også sjøfolk. Det er også viktig å følge utviklingen i det private pensjonsmarkedet nøye. Å skreddersy pensjonen kan synes forlokkende for den enkelte, men individualitet koster. Kollektive ordninger vil trolig gi en bedre avkastning og dermed en bedre pensjon for den enkelte enn individuelle ordninger. Dette er lett å overse i dag, siden konsekvensene først blir synlige langt fram i tid. Like fullt er det viktig for myndighetene å være årvåkne i forhold til denne problemstillingen, også i forhold til administrasjonskostnader, konkurransesituasjonen i markedet samt det at enkelte bedrifter kan være fristet til å fornye gamle avtaler i den hensikt å legge seg på et minimumsnivå. Noe slikt har aldri vært regjeringspartienes hensikt. En styrke ved norsk politikk er den brede enigheten vi finner i saker som denne. Når det kommer til store, viktige velferdsreformer, klarer norske politikere ofte å samle seg om gode løsninger. Det sikrer kontinuitet i folks velferd over tid, selv om regjeringer kommer og går. Jeg er glad for at tilslutningen i en så stor og viktig reform er så bred som vi ser i dag.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 72]]
Odelstinget behandler i dag forslag til lov om etablering av Statens pensjonsfond. Som saksordfører vil jeg først presentere lovforslaget og flertallets innstilling. Jeg vil deretter benytte den siste delen av mitt innlegg til å presentere Fremskrittspartiets merknader og alternative forslag. Dagens lovforslag bygger på et vedtak fattet i Stortinget 26. mai 2005, hvor Regjeringen ble bedt om å iverksette arbeidet med en pensjonsreform i tråd med avtale inngått mellom Kristelig Folkeparti, Venstre, Høyre, Senterpartiet og Arbeiderpartiet. I Innst. S. nr. 195 for 2004–2005 fra finanskomiteen om pensjonsreform heter det bl.a.: «[[…]] Statens petroleumsfond og Folketrygdfondet omgjøres til et Statens pensjonsfond.» Regjeringen og samtlige partier, bortsett fra Fremskrittspartiet, legger til grunn at Statens pensjonsfond skal etableres på en slik måte at statens finansielle sparing opprettholdes. I lovutkastet heter det også at Statens pensjonsfond kan ses på som en videreføring av formålet med henholdsvis Statens petroleumsfond og Folketrygdfondet. I lovene som ledsager disse fondene, og som foreslås videreført i Statens pensjonsfond, heter det at Folketrygdfondet skal bli til «størst mulig nytte for folketrygden», og at Petroleumsfondet skal være «knyttet til finansiering av framtidige pensjonsutbetalinger i folketrygden». Hvordan slike bånd skal opprettes, refereres ikke i vedlagte utkast til lov. Lovforslaget vi i dag behandler, innebærer at Folketrygdfondet og Statens petroleumsfond endrer navn til henholdsvis Statens pensjonsfond – Norge og Statens pensjonsfond – Utland. Sparingen i fondet vil ikke være knyttet til utviklingen i statens pensjonsforpliktelser i folketrygden, og overføringene fra fondet vil ikke være øremerket til pensjonsformål. Folketrygden videreføres dermed som et «pay-as-you-go» pensjonssystem. Navneendringen på statens fondsstruktur medfører heller ingen endringer i organiseringsform. Dette betyr at både organiseringen, forvaltningen og investeringsprofilen i henholdsvis Petroleumsfondet og Folketrygdfondet foreslås opprettholdt. Den ene delen av fondet vil utelukkende investere i utenlandske verdipapirer og i våre konkurrentlands bedrifter, mens den andre delen i hovedsak vil investere i Norge. Regjeringen foreslår videre at Finansdepartementet får hjemmel til å fastsette nærmere regler for forvaltningen av både innenlands- og utenlandsdelen av Statens pensjonsfond i egne forskrifter. Dette er en tilstramming i forhold til dagens praksis, hvor Stortinget fastsetter reglement for Folketrygdfondet. Komiteens flertall bemerker til dette at Stortinget også i framtiden skal få anledning til å uttrykke sitt syn, og at retningslinjene for pensjonsfondet skal ha forankring i Stortinget. Flertallet ber også om at Regjeringen legger fram en vurdering av plasseringsadgangen til Statens pensjonsfond – Norge. I tråd med pensjonsmeldingen legger Regjeringen opp til at budsjettpolitikken skal videreføres som i dag, og at handlingsregelen skal legges til grunn for bruk av de pengene som med dette lovforslaget omdøpes til pensjonspenger. Jeg vil i resten av mitt innlegg fokusere på Fremskrittspartiets merknader og vårt alternative forslag. Fremskrittspartiet mener det er klokt å avsette betydelige finansielle midler i ekstraordinært gode tider, slik at disse kan bidra til å finansiere framtidige bevilgningsbehov til fornuftige og nødvendige formål, herunder også alders- og uførepensjoner. Fremskrittspartiet støtter derfor ideen om å opprette et Statens pensjonsfond, noe vi allerede i år 2000 foreslo, men vi ble nedstemt i Stortinget. Fremskrittspartiet forutsetter imidlertid at finansielle midler i et pensjonsfond faktisk går til å finansiere pensjoner, og vi ønsker derfor å øremerke pengene til dette formålet. Det fremlagte lovforslaget har imidlertid ingen kobling til løpende eller framtidige pensjonsutbetalinger, og Fremskrittspartiet vil derfor ikke støtte forslaget. Slik vi ser forslaget, er dette egnet til å kaste blår i øyene på folk. En videreføring av dagens fondsstruktur under et annet navn vil ikke bidra til å trygge fremtidige pensjoner, og forslaget er derfor å forstå som et retorisk grep uten reelt innhold. Et forslag om å etablere et pensjonsfond som ikke har noen som helst kobling til pensjoner, for så å forsvare dette gjennom avansert bruk av økonomiske termer og begreper, bidrar videre til å fremmedgjøre finanspolitikken for folk flest og på mange måter umyndiggjøre den jevne velger. Gjennom en spørsmåls- og svarrunde med ansvarlig departement og statsråd fikk Fremskrittspartiet bekreftet at eventyret «Keiserens nye klær» ikke kun er hyggelig lektyre for barn, men at eventyret også leses flittig i Finansdepartementet. Og statsråd Halvorsen gjør en strålende innsats som kongen i eventyret, selvfølgelig i overført betydning. Ved relativt enkle og presise skriftlige spørsmål til statsråden knyttet til lovforslaget har vi fått bekreftet at den økonomiske tenkningen i Finansdepartementet er upåvirket av landets økonomiske situasjon, og helt uavhengig av hvilken statsråd som til enhver tid sitter med ansvaret. I Finansdepartementet råder de økonomiske modellene, beregningene og analysene, og da spiller det åpenbart mindre rolle i hvilken grad disse går på tvers av sunn fornuft og folkevett. Eksempelvis er ikke statsråden i stand til å besvare spørsmål som knyttes til konsekvensene av alternative investeringsprofiler. Hvorfor er det eksempelvis slik at Norge nesten utelukkende skal benytte sine finansielle ressurser for å styrke bedriftene i våre konkurrentland? Dersom en slik tenkning mot formodning skulle være klok, hvorfor er det da ingen andre land som har valgt en slik investeringsprofil på sine pensjonsfond? Hvorfor er det akkurat det beløpet som til enhver tid utgjør den budsjetterte avkastningen på Petroleumsfondet, altså handlingsregelen, som er den mest ansvarlige finanspolitikken? Ifølge dagens prognoser vil en slik tenkning innebære at det i 2006 vil være ansvarlig å benytte 70 milliarder kr over statsbudsjettet, mens det eksempelvis i 2009 vil være økonomisk ansvarlig å bruke over 100 milliarder kr. Med andre ord, hvordan har det seg at bruk utover tolkningen av handlingsregelen i dag har negative ringvirkninger for inflasjon, rente og kronekurs, mens det samme beløpet på et gitt tidspunkt i framtiden ikke vil ha de samme negative ringvirkningene? Antallet økonomer som stiller seg skeptisk til klokskapen i å ha en allmenngyldig regel for bruk av statens overskudd, vokser stadig, og det er å håpe at enkelte av disse i framtiden også får innpass i embetsverket i Finansdepartementet. Handlingsregelen er og blir ingenting annet enn et unyttig og ufleksibelt verktøy som verken tar hensyn til investeringsbehov i realkapital eller økonomiske konjunkturer. Det er derfor å håpe at handlingsregelen ender opp på politikkens retoriske skraphaug sammen med andre kjente begreper og politiske verktøy. Jeg nevner i fleng: Brustad-bua, nei til farge-TV, forbud mot bordbønn, nedleggelse av børsen, forbud mot ferske brød på søndag, kun varme og ikke kalde pølser etter kl. 17.00, gratis salg av brus, men nei til salg av melk – kort sagt politiske utspill og standpunkter som setter politikken i vanry. Så kan vi spørre videre: Hvorfor foreslås det etablert et statens pensjonsfond som overhodet ikke har noe med pensjoner å gjøre? Hvorfor øremerkes ikke pengene i det foreslåtte fondet til nettopp pensjoner, siden dette er det uttalte formålet med lovforslaget? Siden det ikke er en sammenheng, kunne like godt fondet få et navn knyttet opp mot andre utgiftsposter i statsbudsjettet. Vi kunne eksempelvis etablere et justisfond som ikke knyttes opp mot utgifter innenfor politiet og rettsapparatet. Vi kunne etablere et utdannelsesfond som ikke finansierer utdannelsessektoren osv., for det er vel ingen i denne sal som tror at framtidige utgifter til eksempelvis justisvesenet, helsevesenet eller utdannelsessektoren er mindre forpliktende for regjering og storting enn pensjoner. I svar fra statsråden får vi opplyst at petroleumsinntektene må behandles helt særegent, fordi de kommer fra ikke-fornybare ressurser. Ja vel, men hvorfor behandles ikke inntekter fra relaterte næringer på samme måte? Hvorfor skal ikke inntekter fra leverandørindustrien, riggnæringen eller ytelser i tjenestesektoren behandles likedan? Mange av disse virksomhetene er jo opprettet og vil ikke kunne overleve uten petroleumsindustrien. At alt henger sammen med alt, slik en tidligere statsminister uttrykte det, har åpenbart lite gjennomslag i Finansdepartementet, ja helt uavhengig av politisk ledelse. Dette er noen av spørsmålene som Fremskrittspartiet har stilt finansministeren, men ikke fått svar på. Man blir fristet til å tro at bakgrunnen for dette er at de opplagte svarene ikke passer inn i departementets økonomiske modeller. I navneendringsforslaget vi i dag behandler, beskrives bl.a. Folketrygdfondets forvaltningsstruktur, en struktur samtlige øvrige partier ønsker å videreføre. Dette innebærer at Folketrygdfondet, eller det framtidige Statens pensjonsfond – Norge, ikke får anledning til å opptre på markedets premisser. I dag er det slik at Folketrygdfondets styre blir tilsidesatt i spørsmål om ansettelser av fondets ledelse, og at finansministeren kan bli fristet til å foreta politiske utnevnelser. Når vi samtidig vet at finansministeren representerer et parti hvor nestlederen ønsker å nedlegge hele børsen, kan jo vi andre bare håpe på at det politiske markeringsbehovet uteblir. Fremskrittspartiet ønsker imidlertid ikke å utsette statsråden for slike fristelser og mener at Folketrygdfondets styre bør overta dette ansvaret, på lik linje med alle andre forvaltningsfond. At partiet SV ønsker politisk styring og kontroll over de fæle markedskreftene, er ikke overraskende, men at også det selverklærte næringslivspartiet Høyre deler dette synet, er imidlertid noe mer oppsiktsvekkende. I lovutkastet foreslås det heller ingen endringer med hensyn til Folketrygdfondets investeringsmuligheter. Fondet skal fremdeles være bundet av strenge restriksjoner for hvor fondet kan investere, og for hva fondet kan investere i. Dette er selvfølgelig lammende for fondets navigasjonsmuligheter i et raskt svingende og globalt marked og bryter samtidig med Regjeringens uttalte målsetting om best mulig avkastning på fondets midler. At Regjeringen samtidig foreslår at fondets verdier i framtiden skal regnskapsføres til markedsverdi, vil i praksis bety at fondet vil måtte selge aksjer for å tilfredsstille de pålagte restriksjonene for fondets investeringsprofil. Videre er det et stort paradoks at dagens folketrygdfond pålegges å investere 110 av fondets 190 milliarder kr til å øke likviditeten i den norske stat. Dette skjer gjennom etablering av kontolån i Norges Bank. På denne måten bruker altså fondet 60 pst. av investeringskapitalen til å finansiere en stat som overhodet ikke har behov for penger – en grei måte for Finansdepartementet å kontrollere Folketrygdfondets virksomhet, men svært dyrt og urasjonelt for norske skattebetalere. Også Petroleumsfondet foreslås videreført, men endrer navn til Statens pensjonsfond – Utland. Denne delen av fondet skal fortsette å styrke våre konkurrentlands bedrifter, og muligens vil vi oppleve at våre egne penger bidrar til oppkjøp av norske bedrifter på Oslo Børs – hvis den får overleve, da – bedrifter som i neste omgang kan bli flyttet ut av landet. Til tross for at Regjeringen har forsikret oss om at Soria Moria-erklæringen – av vittige tunger omdøpt til Hakkespettboken – inneholder side opp og side ned med verktøy til bruk i næringspolitikken, finnes ingen verktøy som kan benyttes innenfor kapitalforvaltning. Fremskrittspartiets spørsmål til statsråden er derfor følgende: Hvorfor ikke bruke Norges nye næring, nemlig kapitalforvaltning, som et middel i å skape verdens beste kapitalforvaltermiljø i Norge? Hvorfor er det først og fremst de store utenlandske kapitalforvalterne som får nyte godt av den norske stats investeringsiver? Jeg tar på bakgrunn av ovennevnte opp Fremskrittspartiets alternative forslag, slik de framkommer i innstillingen fra finanskomiteen. I høst har vi opplevd at representanter for de øvrige partiene har brukt mye av sin tid på å snakke om Fremskrittspartiets politikk, eller – mer presist – brukt tid på å karikere Fremskrittspartiets politikk. Nå som jeg i 10 minutter i detalj har redegjort for hva Fremskrittspartiet ønsker i denne saken, håper jeg at mine politiske motstandere i dag vil bruke sin taletid på å forsvare sine partiers standpunkter. Jeg har imidlertid forståelse for at det kan fortone seg som en vanskelig oppgave, ikke minst fordi det å etablere et pensjonsfond uten koblinger til pensjoner både intuitivt og ved ettertanke for de aller fleste ikke virker særlig fornuftig. Helt avslutningsvis ønsker jeg å informere om at i løpet av de 10 minuttene jeg har stått på denne talerstolen, har Petroleumsfondet økt med over 6 mill. kr, sikkert til stor glede for utenlandske kapitalforvaltere og bedrifter i våre konkurrentland.
Representanten Christian Tybring-Gjedde har tatt opp de forslag han refererte til. Presidenten vil anbefale representanten Tybring-Gjedde å dempe lysten til å bruke fargerike karakteristikker av sine kollegaer, selv om det er eventyr han drar fram, og selv om det også er ment i overført betydning. Etter presidentens vurdering passer det bedre utenfor denne sal. Karl Eirik Schjøtt-Pedersen har bedt om ordet, og presidenten er ikke helt sikker på om det er til replikk eller om det er til innlegg.
Det er til innlegg.
Da er neste taler Karl Eirik Schjøtt-Pedersen.
Det kan kanskje bli en replikk i innleggs form. Representanten Tybring-Gjeddes innlegg reiser behov for enkelte kommentarer. Det er en viktig navneendring som i dag foreslås, når Stortinget gir tilslutning til å endre navnet Statens petroleumsfond til Statens pensjonsfond. Inntektene kommer fra petroleumssektoren, men reelt sett er dette inntekter som avsettes for å kunne brukes til å finansiere framtidige pensjoner. Det er minst to viktige grunner til at man bør etablere og ha en slik fondskonstruksjon. Det ene er: Gitt full kapasitetsutnyttelse i økonomien vil økt bruk av penger føre til økt etterspørsel, som i sin tur fører til økte priser og kostnader, som i sin tur fører til tap av arbeidsplasser. Eller la oss illustrere det litt enklere: Dersom det er slik at mange ønsker å pusse opp huset sitt og etterspør arbeidskraft av bygningsarbeidere, og man etterspør flere bygningsarbeidere enn det som reelt sett er tilgjengelig, er den eneste muligheten for å få tak i disse bygningsarbeiderne at man tilbyr en høyere lønn. Men tilbyr man høyere lønn, er det også slik at enkelte industriarbeidere vil synes at det kanskje er fornuftig å flytte over fra industrien til bygningsarbeid, og for at industrien skal beholde sin arbeidskraft, må også den by høyere lønn. Men hvis industrien byr høyere lønn, kan den bare kompensere disse høyere kostnadene gjennom høyere priser. Hvis andre land ikke har den samme kostnadsveksten, betyr det at norske varer blir dyrere enn varer i andre land. Det betyr at det blir solgt færre norske varer. Det betyr igjen at norske bedrifter går konkurs, og at man taper arbeidsplasser, og storparten av disse arbeidsplassene i konkurranseutsatt sektor ligger i Distrikts-Norge. Kort sagt: Fremskrittspartiets økonomiske politikk, med sterk økt bruk av penger, betyr tap av arbeidsplasser og økende arbeidsledighet, først og fremst i Distrikts-Norge, hvor størsteparten av konkurranseutsatt næringsliv ligger. Den andre årsaken er at det er fornuftig å sette til side penger, slik at man kan spare dem for å finansiere framtidige utgifter, først og fremst pensjoner. Så har Tybring-Gjedde selvfølgelig rett i at det også kommer til å være utgifter til andre formål i framtiden. Men utfordringen, både i Norge og i andre land, er jo at vi har pensjonsforpliktelser som langt overstiger det pengebeløp som var avsatt til å møte disse forpliktelsene. Alternativet til å møte dem er enten en til dels kraftig skatteøking i framtiden eller betydelige velferdskutt, f.eks. innenfor helse- og omsorgssektoren. Jeg går ut fra at Fremskrittspartiet i utgangspunktet ikke ønsker noen av de to tingene. Fremskrittspartiets bruk av petroleumsinntekter betyr at man bruker opp den framtidige pensjonsfinansiering. Med andre ord: Man bruker penger på en slik måte at det blir dårligere pensjoner for framtidens pensjonister som følge av den politikken som man fører i dag. Det navneskiftet som i dag gjennomføres, gir en nødvendig påminnelse om at bruk av petroleumsinntektene har konsekvenser. Det har en konsekvens i forhold til framtidige pensjoner, i tillegg til den konsekvensen det har i forhold til arbeidsplassene i konkurranseutsatt sektor. Hva er så handlingsregelen? Det er jo slik at når vi avsetter disse pengene på Pensjonsfondet, skal de på et eller annet tidspunkt tas inn i økonomien. Spørsmålet er når, hvordan og hvor mye. Da er det altså en bred enighet i denne salen om at det er fornuftig å legge til rette en handlingsregel som legger en begrensning på hvor mye penger man fører inn i økonomien. Ved å bruke realavkastningen beholder man fondskapitalen. Med andre ord sikrer man det som er viktig for å finansiere framtidens pensjoner, samtidig som man åpner adgang for en viss økt pengebruk. Men, og dette er det vesentlige poenget i forhold til Tybring-Gjeddes påstander, i den utstrekning det å bruke realavkastninger av Pensjonsfondet betyr at man stimulerer økonomien så man får en etterspørsel som fører til et etterspørselspress, vil selv en slik pengebruk gi som resultat at man vil kunne få økte kostnader, og at vi vil kunne få en økt overføring av ressurser fra konkurranseutsatt sektor til skjermet sektor. Det er ikke slik at man ved bruk av handlingsregelen verner seg mot enhver slik virkning, men det blir mindre enn det ville være dersom man skulle ha en uhemmet bruk, slik Fremskrittspartiet legger opp til. Fremskrittspartiets politikk viser hvor nødvendig det er å pålegge seg slike restriksjoner som handlingsregelen innebærer, som betyr at man tar hensyn til betydningen av å sikre arbeidsplassene i Distrikts-Norge og sikre arbeidsplasser i konkurranseutsatt sektor, som tar hensyn til at det er viktig for framtidens pensjonister å ha en sikkerhet for at de får de pensjonsytelsene som de er forespeilet, og at man på denne måten bidrar til en stabilitet i den økonomiske politikken. Dilemmaet er jo at de som har mest behov for å påta seg en slik selvpålagt forpliktelse, dessverre er de som avviser den sterkest.
Representanten Tybring-Gjedde var bekymret for at representanter fra andre partier skulle bruke sin taletid til å karikere Fremskrittspartiet. For å si det slik – etter Tybring-Gjeddes innlegg er det helt unødvendig. Men jeg synes kanskje man skal være litt forsiktig når man bruker 10 sammenhengende minutter til å raljere med og karikere andre politikere og andre politikeres politikk. Man skal være litt forsiktig med å utstede advarsler overfor andre. Det er noe jeg er veldig stolt av som politiker. Kanskje det jeg er mest stolt av, er at vi politikere fra ulike partier og regjeringer har klart å forvalte petroleumsinntektene på den måten som vi har gjort. Jeg mener at noe av det et samlet politisk miljø i Norge, da med unntak av ett parti, har grunn til å være veldig stolt av, er at av man ikke har brukt penger som ikke bare ville ha skadet norsk økonomi, men som også ville ha svekket kommende generasjoners muligheter til å betale for våre pensjoner. At vi har klart å forvalte formuen på en slik måte, mener jeg vi har all mulig grunn til å være stolte av. Vi skal også være klar over at petroleumsinntektene er en formue. Det er ingen fornybar kilde vi forholder oss til, men en formue som skal forvaltes. Selvsagt skal vi glede oss over inntektene og bruke noe av dem til å styrke den norske velferden – og det har vi til de grader også gjort. Inntil vi opprettet Petroleumsfondet brukte vi omtrent rubbel og bit. Etter det har vi klart å sette ganske mange milliarder til side. Samtidig er det viktig at petroleumsinntektene også innfases på en slik måte at det ikke skaper ubalanse i norsk økonomi. Det er grunnen til at vi har den såkalte handlingsregelen. Det er ikke slik at handlingsregelen i seg selv er lakmustesten på en ansvarlig økonomisk politikk, for også andre parametere er viktig der, bl.a. utgiftsveksten. Men det er et redskap for å sikre at oljeinntektene blir faset inn på en forsvarlig og ansvarlig måte. Det som kanskje er det aller viktigste, er at vi også sikrer at kommende generasjoner får glede av den formuen som vi pumper opp fra Nordsjøen. Jeg mener det er en grunnleggende usosial politikk å bruke langt mer oljepenger enn det det brede stortingsflertallet legger opp til, både fordi det skaper press i norsk økonomi og derved høyere renter, som rammer familiene og arbeidsplassene i konkurranseutsatt sektor, og fordi en for sterk bruk av oljepengene også bidrar til at fremtidige generasjoner ikke får samme mulighet til å finansiere fremtidige pensjoner. Jeg synes kanskje Tybring-Gjedde og Fremskrittspartiet heller skulle si det som det er, at det er mer ubehagelig å benytte penger som står i et pensjonsfond, enn når de står i et petroleumsfond. Realiteten er at disse pengene i all hovedsak kommer til å bli benyttet til fremtidige pensjoner. Derfor er det en fornuftig og riktig omdøping vi gjør i dag, nemlig at det for fremtiden skal hete Statens pensjonsfond.
Kristelig Folkeparti står selvsagt for det som står i innstillingen fra flertallet. Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet, men Tybring-Gjedde greide å forlenge møtet lite grann ved sitt innlegg. For oss er det viktig ikke minst å se dette som et generasjonsløft i den forstand at vi ser litt utover det enkelte budsjettår, og også tar innover oss at også andre har krav på å nyte godt av den formuen som olje og gass representerer. Det som fikk meg til å ta ordet, var at vi i dag tidlig våknet til en melding om at landets utviklingsminister, Erik Solheim, hadde vært i møte med Verdensbankens president, Paul Wolfowitz, som jeg tror er en person som kan stå Fremskrittspartiet nær i en del sammenhenger. Han sa at Norge var det eneste land som hadde håndtert sin oljeformue på en bærekraftig måte, ikke minst når det gjelder å se utover den generasjon som er så heldig å oppleve akkurat dette oljeeventyret. Så mitt spørsmål er, siden representanten Tybring-Gjedde nå skal ha ordet etter meg: Er Fremskrittspartiet enig eller uenig i hr. Wolfowitz’ utlegninger?
Jeg har fått en del reaksjoner på mitt innlegg i sted, og jeg vil først kommentere det representanten Sanner sa. Jeg presenterte Fremskrittspartiets politikk. Hvis Sanner mente jeg presenterte en karikert utgave av Fremskrittspartiets politikk, får han stå for det. Jeg presenterte det som er Fremskrittspartiets politikk, og slik vi forstår økonomisk politikk, og det jeg og andre i Fremskrittspartiet har lært da vi studerte økonomi. Jeg vet ikke hvor de andre har gått på skole og lært sine teorier, men det er i hvert fall ingen teorier som sier at man skal etablere et pensjonsfond som ikke har noe med pensjoner å gjøre. Det tviler jeg på står i noen som helst lærebok, ei heller finnes det i noe annet land. Og det er det denne saken gjelder. Så til representanten Schjøtt-Pedersen, som snakket om Fremskrittspartiets uhemmede bruk av oljepenger. Det er en helt meningsløs påstand. I budsjettet for neste år setter Fremskrittspartiet av 300 milliarder kr – dvs. at Petroleumsfondet, eller Pensjonsfondet, øker med 300 milliarder kr – mens de øvrige seks partiene vil sette av 316 milliarder kr. De 16 milliarder kr som vi bruker mer, bruker vi til skatte- og avgiftslettelse og til investeringer i realkapital, investeringer i realkapital i f.eks. infrastruktur for å skape økt økonomisk vekst og økt inntektsgrunnlag for den norske stat. Det er fornuftige investeringer. I alle de lærebøkene jeg har lest, er det fornuftig for å skape økonomisk vekst hjemme, i stedet for å skape økonomisk vekst i våre konkurrentland. Vi ønsker, som sagt, et pensjonsfond som er øremerket pensjoner. Ingen har stått på denne talerstolen og sagt at det er fornuftig å ha et pensjonsfond som ikke har noe med pensjoner å gjøre. Hvis det finnes representanter i denne sal, som med hånden på hjertet mener at det er fornuftig å ha et pensjonsfond som ikke har noe med pensjoner å gjøre, vil jeg gjerne at de kommer opp og forklarer hvorfor det er klokt. Vi ønsker et pensjonsfond, men vi ønsker å øremerke det til pensjoner. Vi ønsker også at premien til folketrygden og arbeidsgiveravgiften går inn i dette fondet, slik at det kan finansiere løpende og kommende pensjoner, og at det får operere på egen hånd, uavhengig av statsbudsjettet. Det er det vi ønsker. Det er et fornuftig fond for å sikre framtidige pensjoner. Så må man selv finne ut av hva behovet er. Det er det vi ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med. Den må finne ut hva behovet for framtidige pensjoner er, og hvor mye vi trenger å investere i dette fondet for å ha råd til å finansiere framtidens pensjoner. Nå oppretter man et pensjonsfond, men tar likevel penger fra statsbudsjettet for å finansiere pensjoner, og så etablerer man en handlingsregel som varierer for hvert eneste år – 4 pst. av avkastningen på disse pengene, og det vil variere fra år til år, og hver gang det går opp, er det alltid fornuftig fordi det er innenfor handlingsregelen. Man har altså en handlingsregel på 4 pst., som hele tiden vil variere, og, som jeg var inne på i mitt innlegg: I 2009 vil denne handlingsregelen tilsi 100 milliarder kr. Da vil kanskje noen si at da bør den være 3 pst., slik at man får redusert dette. Man tar ikke hensyn til økonomiske konjunkturer, og man tar ikke hensyn til behovet i norsk økonomi. Det er det vi må gjøre. Vi må spørre: Hva er det som er behovet? Hvordan kan vi skape økt vekst og økte inntekter for den norske stat på sikt? Det er det Fremskrittspartiet ønsker å gjøre, og vi bruker altså 16 milliarder kr mer. Vi setter av 300 milliarder kroner til framtidige pensjoner og andre nyttige formål – som Norge vil trenge i framtiden.
Vår tapping av olje og gass skjer i et enormt tempo, i et tempo som mange mener er for stort. Det gir enorme inntekter. Det er da klokt å sette av en del av disse enorme inntektene fra de ikke-fornybare verdiene på et fond. Jeg skal være den første til å innrømme at Fremskrittspartiet har et poeng i at navnet er lite dekkende i forhold til det pengene blir brukt til. Det hadde kanskje vært klokere å ha et mer dekkende navn for dette. Men det er i hvert fall bred enighet om at de pengene som settes på fond, skal brukes til noe langt mer enn pensjoner. Det som gjorde at jeg tok ordet, var at vi nå har fått en veldig klar presisering fra Fremskrittspartiet av hva de mener at pengene som settes på fond, skal brukes til, nemlig at det skal være en overføring fra fondet, og det skal øremerkes pensjonsformål. De enorme verdiene som vi nå tapper, og som er ikke-fornybare, skal brukes ensidig til å gi arbeidsfrie inntekter framover. Folk skal få arbeidsfrie inntekter som et resultat av avkastning fra fondet. Hvis vi går tilbake og ser på historien, nasjonalt eller internasjonalt, i de periodene en tenkte seg å bygge opp et land ved å satse på arbeidsfrie inntekter, tror jeg en kommer til en ganske entydig konklusjon: Det fører til stagnasjon og forfall for det folk, det land, den bransje, den familie – den som tenker på den måten. Det er ganske sterkt å erfare at Fremskrittspartiet ønsker å bruke de enorme verdiene som her akkumuleres, til arbeidsfrie inntekter istedenfor å være med på å stimulere til arbeidsinnsats og daglig arbeid, som kan sikre den nødvendige kreativiteten for å gjøre hver generasjons arbeid noe mer effektivt og lettere. Derfor er jeg veldig glad for at Regjeringen har en videre bruk av midlene, der en setter pengene i arbeid ved å modernisere Norge, satse på en infrastruktur som gjør at vi kan ha konkurransekraft i forhold til en stadig mer brutal internasjonal konkurranse, utvikle trygge arbeidsplasser, få en aktiv næringspolitikk og ikke minst trygge de samlede velferdsgodene for dem som trenger det. Derfor er det viktig, når en drøfter bruken av midlene i Statens pensjonsfond, at vi har den brede definisjonen klart for oss, og ikke tenker i retning av at det skal være et fond som skal gi arbeidsfrie inntekter i tiden framover. Det vil være et stort feilsteg.
Jeg følte behov for å si et par ting helt på tampen. Det er flere forskjellige prinsipper til grunn for å ha et petroleumsfond, som nå blir omdøpt til Statens pensjonsfond. Jeg synes for øvrig at det er et poeng med navnet. Men det er klart det er et politisk valgt navn, som er valgt for å signalisere at grunnen til at vi setter av penger, er bl.a. at vi ønsker å sørge for de framtidige generasjoner, betale pensjoner og sikre pensjoner i framtiden. Det enkle poenget – jeg dropper alt det andre, for alt det andre har alle de andre sagt – er som følger: Hvis Fremskrittspartiet hadde fått gjennomslag for å grunnlovsfeste at Petroleumsfondet skal være et pensjonsfond, hvordan ville det da sett ut og hatt innvirkning på de statsbudsjettene som Fremskrittspartiet har lagt fram forslag til hvert eneste år? Så vidt jeg vet, har Fremskrittspartiet lagt fram ekstrabevilgninger som de tar nettopp fra det de helst kunne tenke seg var et pensjonsfond – 16 milliarder kr ekstra, sier Tybring-Gjedde. 16 milliarder ekstra kroner skal tas fra det Fremskrittspartiet helst vil ha som et pensjonsfond, og brukes på skattelette. Da synes jeg at resten av retorikken i innlegget blir ganske hul.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, sjå side 75]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, sjå side 76]]
Det var egentlig ikke lagt opp til noen debatt i denne saken, men jeg er sent i ettermiddag blitt gjort kjent med et brev, datert 13. desember, som er sendt fra Helse- og omsorgsdepartementet til Norsk Fysioterapeutforbund, Rikstrygdeverket, Norsk Kiropraktorforening og Den norske lægeforening om foreleggelse av forskriftsendring som følge av Ot.prp. nr. 28, som vi nå behandler, med svarfrist kl. 15 i ettermiddag. Det er to ting jeg reagerer på. For det første: Det brevet som er sendt ut, er ikke i overensstemmelse med innholdet i innstillingen fra komiteen, og det er i strid med innholdet i proposisjonen. I proposisjonen står det: «Departementet vil i forskrift definere hva benevnelsen manuellterapeut innebærer.» Og videre: «Departementet vil i forskrift også presisere krav om dokumentasjon av nødvendig kompetanse i differensialdiagnostikk og laboratorieanalyser og utdanning i radiologi for manuellterapeut …» I brevet som er sendt ut, står det: «Departementet ser det som hensiktsmessig at nærmere bestemmelser om de kravene som skal stilles for å utføre de funksjoner som reguleres av de nye lov- og forskriftsbestemmelser samt definisjonen av manuellterapeut ikke gjøres i forskrift men fastsettes i egen ekspedisjon fra departementet.» Jeg reagerer også på at det er bedt om en tilbakemelding til departementet før vi har gjort noe vedtak her i Stortinget. Det hadde for så vidt vært forståelig hvis innholdet hadde vært i samsvar med komiteens innstilling. Men det er det altså ikke. Jeg regner med at departementet har vært kjent med komiteens innstilling noen dager. Derfor er det enda mer underlig. Det jeg ber om, er å få klarhet i dette. Jeg vil gjerne at statsråden bekrefter at det er stortingsdokumentet som gjelder i denne saken, og at det som vil bli lagt til grunn for det videre forskriftsarbeidet, er det vedtak som vil bli gjort på bakgrunn av en enstemmig komiteinnstilling, og at det er en forskrift som blir utarbeidet og ikke at det fastsettes i en «egen ekspedisjon», hva nå det måtte bety.
Jeg kan bekrefte at det selvfølgelig er Stortingets dokumenter og innstilling som gjelder. Det vedtaket som blir gjort her i kveld – som er en bred tilslutning til Regjeringens forslag, noe jeg er glad for – skal selvfølgelig bli fulgt opp på riktig måte. Når vedtaket er gjort, blir det laget en forskrift, slik det også er lagt opp til, som også går til Kongen i statsråd.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, sjå side 79]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, sjå side 79]]
Etter ønske frå justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 35 minutt, og at taletida blir fordelt med inntil 5 minutt til kvart parti. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
Dataverdenen er over oss for fullt, og elektronisk kommunikasjon er blitt en stor del av hverdagen vår. Foruten de julekortene som vi i disse dager holder på å skrive, er det vel ikke så mange av oss som husker hvordan det var å skrive brev lenger. Internett og mail har kommet for å bli. I denne saken som vi nå har til behandling, ser vi at enkelte av våre lover må moderniseres i takt med den utviklingen som skjer. Vi snakker her om å legge til rette for økt bruk av elektronisk kommunikasjon i forbindelse med gjeldsforhandlinger og konkurser. Dette vil spare tid og kostnader, slik at midlene i boet kan utnyttes mye bedre. Departementet regner med at slike endringer i kunngjøringsreglene vil føre til en innsparing på hele 8 mill. kr. I dag er det en plikt at man skal kunngjøre konkurser og gjeldsforhandlinger i Norsk Lysningsblad. Dette blir med det nye lovverket opphevet, og hvert bo får nå sin egen side, og all kunngjøring skjer via Brønnøysundregistrenes elektroniske kunngjøringspublikasjon. En slik kunngjøring vil være like virkningsfull og nå samme målgrupper som i dag, men på en mye mer rasjonell og arbeidsbesparende måte. I dag kan det gå inntil ti dager fra avgjørelse om konkursåpning til kunngjøringen er trykt i avis og Norsk Lysningsblad. Med elektronisk kunngjøring vil informasjonen kunne være tilgjengelig allerede dagen etter konkursåpningen. Hvert enkelt bo får nå sin egen kunngjøringsside, og all informasjon i bobehandlingen legges ut her. Å samle all informasjonen på ett sted er en praktisk forutsetning for å oppnå økonomisk rasjonaliseringsgevinst. Departementet legger også til rette for elektronisk abonnement på kunngjøringer om konkursåpning. Dette vil også gi en enklere og mer tilpasset informasjonstilgang for brukere, og en vil også på den måten kunne abonnere på kunngjøringsopplysninger fra et fylke eller fra en bransje. I noen høringsuttalelser, deriblant fra Datatilsynet, kom det fram at personvernet måtte vektlegges. Ved at en ikke går inn for at sikker identifikasjon skal bli opphevet, er personvernet ivaretatt, slik komiteen ser det. Med dette legger justiskomiteen fram lovforslaget og viser til merknadene i innstillingen fra en enstemmig justiskomite.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, sjå side 80]]
Etter ønske frå justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 35 minutt, og at taletida blir fordelt med inntil 5 minutt til kvart parti. Vidare blir det foreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
Vold i nære relasjoner er et omfattende og alvorlig samfunnsproblem. Et foruroligende høyt antall kvinner og barn utsettes jevnlig for voldshandlinger. En undersøkelse gjennomført av Norsk institutt for by- og regionforskning viser at mer enn hver fjerde kvinne som har levd i parforhold, er blitt utsatt for vold i nåværende eller i tidligere forhold. Nesten hver tiende kvinne oppgir å ha vært utsatt for potensielt livstruende vold, som å bli tatt kvelertak på, brukt våpen mot eller fått banket hodet mot en gjenstand eller mot veggen. Senest de siste ukene har det vært flere tilfeller av drap begått i nære relasjoner. Et drap er den mest ekstreme formen for vold, og er ofte avslutningen på en lang rekke voldshandlinger. For Regjeringen og det rød-grønne flertallet er bekjempelse av vold i nære relasjoner en av de viktigste oppgavene når det gjelder kriminalitetsbekjempelse. Dette ble ikke minst understreket av justisministerens utspill tidligere i uken, der han la fram ti tiltak som skal bidra til å stoppe denne type vold. Disse tiltakene omfatter bl.a. at politiet skal prioritere å rykke ut ved melding om husbråk, etablering av et prosjekt med elektronisk fotlenke som varsler voldsoffer når tidligere overgriper er i nærheten, og å bygge et eget kompetansesenter for barn som har vært utsatt for overgrep – et barnas hus. Det er viktig at vi nå får et straffebud som fanger opp kompleksiteten ved denne typen vold, da vi vet at vold mot familiemedlemmer foregår i hjemmet og i det skjulte og rammer barn eller kvinner. Komiteen ser det som avgjørende at politi og påtalemyndighet prioriterer bekjempelse av denne type vold. Et eget straffebud vil etter komiteens syn i større grad ivareta rettssikkerheten og gi effektiv behandling av slike saker. Komiteen vil samtidig vise til at vold i nære relasjoner er et sammensatt fenomen som omfatter også voksne barn som utøver vold mot sine foreldre, menn som mishandles av sine kvinnelige samboere eller ektefeller, og vold i homofile parforhold. Derfor vil vi understreke betydningen av departementets forslag om at en lovbestemmelse bør utformes kjønnsnøytralt. Det er gledelig at en enstemmig justiskomite nå anbefaler Stortinget å fatte vedtak om et eget straffebud som omhandler vold i nære relasjoner.
På side 30 i Norges Lover finner man en lov som heter lov om Løsgjængeri, Betleri og Drukkenskab, som fikk sin gyldighet 31. mai 1900. Det er mulig at det er en skjebnens ironi, men den følger altså rett etter lov om Umyndiggjørelse, som kom to år tidligere. Derfor er det som skjer her i dag, en gledens dag. Det betyr at en lov som har vært gyldig i over 100 år, nå vil bli opphevet, nemlig løsgjengerloven. SV har i mange år vært opptatt av at man bør fjerne det stempelet man har gitt tiggere og de som har det vanskeligst, gjennom at man skal kriminalisere også de handlinger de gjør i et forsøk på å kunne få ta del i noe av velstanden. Det er et faktum at de fleste tiggerne i Oslo er rusmiddelavhengige, og mange venter på behandling. Det har vært en helt gal tilnærming til dette problemet å tro at man kunne straffe det bort. Alternativet for mange av tiggerne har jo vært kriminalitet og prostitusjon. Og det at man nå skal slippe å bli presset inn i den typen aktiviteter, er bra. Det som naturligvis er viktig, er å spørre seg om årsaken til tigging som problem, og hva samfunnet kan bidra med for å prøve å rette det opp. Vi har de siste årene også sett at det har vært positive initiativ blant dem som har tigget, bl.a. er bladet =Oslo, som vi ser en del selger på gata i dag. Og vi ser hvordan det også bidrar til å gjøre noe med verdigheten at man deltar på linje med andre med aktiviteter som oppleves som positive. SV er svært glad for at denne loven nå forsvinner. Og vi håper at man i kjølvannet av det kan se på aktive tiltak som bidrar til utjevning av forskjeller i samfunnet, og at færre skal falle utenfor.
Det er jo to ganske forskjellige typer saker vi behandler i én og samme sak. Jeg skal bare komme med noen få kommentarer, for innstillingen er enstemmig. Først til dette med oppheving av løsgjengerloven, som også vi i Kristelig Folkeparti støtter. Jeg kan i det vesentlige slutte meg til det representanten Ballo sa. Jeg vil bare føye til at i den siste tiden har vi kanskje sett at vi har en tilstand hvor det synes som en del av tiggingen er mer organisert. Som beboer i denne byen mener jeg å kunne se en slik utvikling, og det hører jeg også fra annet hold. Derfor er jeg tilfreds med at departementet har tenkt å følge opp dette med å knytte organisert tigging til spørsmålet omkring menneskehandel, og vi ser fram til en ny lovformulering også på det området. Men mye kan tyde på at det er en del grupper som kanskje misbruker en del borgeres gode vilje til helt andre formål enn det man faktisk tror er tilfellet, ikke minst rundt omkring i det strøket der vi nå befinner oss. Så over til den andre saken. Det såkalte kvinnelovsutvalget foreslo jo i 2003 ny straffebestemmelse som særlig retter seg mot vold i nære relasjoner. Vi er svært fornøyd med at Stoltenberg-regjeringen har gitt sin støtte til lovforslaget slik det opprinnelig forelå fra regjeringen Bondevik II. Selvfølgelig er jeg også glad for at det er enighet omkring dette nye straffebudet. Avslutningsvis en kort kommentar til det komiteen sier om skadefølgeprinsippet: «Skadefølgeprinsippet bør være utgangspunkt og grunnvilkår for kriminalisering.» Jeg er litt usikker på om dette er helt i tråd med det daværende justiskomite la til grunn under behandlingen av forslag til ny generell del i straffeloven. Den gang påpekte en enstemmig komite at «straff i utgangspunktet bør forbeholdes handlinger som medfører fare eller har en skadelig følge». Det ble imidlertid også påpekt av komiteen at «hva som betegnes som «fare» eller «en skadelig følge» vil kunne variere». Videre mente komiteen at det er «nødvendig å vurdere skadefølgen konkret for det enkelte straffebud» før man eventuelt aksepterer avkriminalisering. Fra Kristelig Folkepartis side vil jeg bare si at vi står fast på det som var daværende justiskomites mening om dette, og jeg håper at det også er den nåværende justiskomiteens mening.
Vi har snakket før i denne salen om store og små saker. Alle saker er på sett og vis både store og små, for de berører folk, men på ulik måte. Dette er på mange måter en liten sak, men allikevel en viktig sak for dem som er berørt. Jeg slutter meg fullt ut til det som representanten Ballo var inne på med hensyn til tidspunktet for når denne loven ble innført, at den nå er moden for å bli stedt til hvile – hvis man kan bruke et slikt begrep. Men det var én ting han ikke var inne på som iallfall for min del er viktig. Det er at en lov som ikke lenger har funksjonalitet, bør man sortere ut av lovsamlingen. Jeg synes at lovverket til enhver tid bør være mest mulig oppdatert og funksjonelt i forhold til hvordan samfunnet er. Det er først da man har et samsvar mellom de to, og det synes iallfall jeg er viktig. Til det som går på straffebud mot vold i nære relasjoner: Vold i nære relasjoner er antakeligvis den verste type kriminalitet vi kan tenke oss. Vi kan bruke begrepet «kriminalitet» om en voldshandling som også er en kriminell handling. Det er klart at både for barn og andre som blir utsatt for vold av sine nærmeste, er det en lidelse som jeg tror utfordrer både dem og oss som lovgivere. Hvordan kan man forstå at slikt skjer? Hva er årsaken til at en far eller en mor reagerer slik de gjør? Barn spesielt er jo det kjæreste vi har, og det er på en måte uforståelig at voksne kan gjøre noe slikt. Allikevel skjer det. Dette er en samfunnsutfordring, iallfall sett fra mitt ståsted. Hadde det vært mulig, burde en sagt at det er ikke lov. Vi behandler i dag et lovforslag om at det ikke skal være lov å gjøre det, men det skjer. Straffebudet er én reaksjon, men det alene gjør nok ikke jobben for oss. Mye av dette går på holdninger, på væremåter og kanskje på å lære aggressive personer å håndtere sitt sinne på en annen måte. Men hvis ingen av disse andre alternativene virker, må man kunne bruke den alvorligste type straff, i verste fall fengselsstraff. Fremskrittspartiets ønsker å signalisere at denne type kriminalitet er så alvorlig at vi vil si noe om straffutmålingen. Det er mulig at resten av komiteen synes det er et dårlig utgangspunkt, siden domstolene skal ha adgang til å gi en skjønnsmessig vurdering. Samtidig er det mulig som lovgiver å si noe om hvordan man synes straffeutmålingen skal være, ut fra alvorlighetsgraden i de handlingene som begås. Det er årsaken til at vi har sagt at straffeutmålingen bør ligge minimum i midtre sjikt av en strafferamme for å tydeliggjøre alvorlighetsgraden i disse handlingene. Det er selvfølgelig også et politisk signal og et reaksjonssignal – det skulle bare mangle. Dette er som sagt noe av det verste et menneske kan utsettes for. Når dine nærmeste svikter deg ved å angripe deg, må vi som er med og utformer samfunnsregler, vise at vi bryr oss. Det gjør vi gjennom å vise til lovhjemmelen, gjennom å vise til strafferammen. Men vi gjør det også når vi gir et signal til domstolene om hvor vi vil at straffen skal ligge, straffeutmålingsmessig. Jeg registrerer at flere talere ønsker å overlate det fullstendig til domstolene. Jeg har selvfølgelig respekt for det, selv om jeg kunne ha ønsket meg et enda tydeligere signal. Jeg tar det til etterretning så langt.
På mange måter er det en historisk begivenhet det man vedtar i en ganske liten lovsak – først og fremst fordi man avkriminaliserer et forhold i Norge ved å fjerne et straffebud, samtidig som man lager et nytt straffebud. Jeg mener at den lovprosessen som har vært i forkant av disse to sakene, både når det gjelder løsgjengerparagrafen og spørsmålet om vold i nære relasjoner – hvor to regjeringer helt på lik linje har valgt å slutte seg til forslagene, og hvor to samlede storting også ser ut til å slutte seg til dem – helt klart viser at Stortinget står samlet i spørsmålet om hva slags type kriminalitet man faktisk ønsker å sette fokus på framover. Det forslaget og den loven som nå behandles, er etter min mening et godt uttrykk for hva slags kurs vi ønsker når det gjelder kriminalitetsbekjempelse i framtida. Jeg er derfor glad for at komiteen støtter forslaget i Ot.prp. nr. 15 om å oppheve løsgjengerloven og om å innføre et nytt straffebud mot vold i nære relasjoner. Regjeringa mener på tilsvarende måte som den forrige at mange av løsgjengerlovens bestemmelser er modne for oppheving. Det er i praksis bare § 17, om ordensforstyrrelser mv. i beruset tilstand, som brukes. Denne er derfor foreslått inkorporert og videreført i straffeloven § 350, mens § 24 er videreført i alkohollovgivningen. Regjeringa går inn for at alminnelig tigging, løsgjengerloven § 11, avkriminaliseres. Jeg mener det ikke er riktig å sette straff for å be forbipasserende om penger. Det ubehaget slik atferd kan vekke, kan ikke anses som skade og bør derfor ikke kvalifisere til bruk av straff. Sjøl om jeg anser tigging som et uønsket fenomen, løser ikke straff de underliggende årsakene, som også representanten Ballo var inne på. Det bør brukes sosialpolitiske virkemidler, ikke kriminalpolitiske, i arbeidet for å unngå at mennesker må ty til tigging. Tigging skyldes ofte rus og fattigdom – sosiale problemer og utfordringer som Regjeringa aktivt vil bekjempe. Regjeringa tar det voksende fattigdoms- og rusproblemet på alvor, noe som er sentralt også i vår politiske plattform og i vårt arbeid. Vi vil motarbeide den økende fattigdommen og samtidig bekjempe den voksende rusmiddelbruken, både den legale og den illegale. Fra politihold er det blitt reist innvendinger mot å oppheve straffebudet mot tigging, bl.a. fordi man mister en bortvisningshjemmel. Det er viktig å presisere at truende eller kvalifisert plagsom tigging fremdeles vil være straffbart etter andre straffebud, f.eks. om trusler, ordensforstyrrelse, hensynsløs atferd og tvang. I tillegg fins det andre bortvisningshjemler i lovgivningen. Utlendingslovens bortvisningsregler kan også være aktuelle i noen av tilfellene. Politiet har dessuten direkte hjemmel i politiloven § 7 til å bortvise tiggere som forstyrrer den offentlige ro og orden. Det kan også være aktuelt å la politivedtekter regulere truende og kvalifisert plagsom tigging. For øvrig – og på lik linje med representanten Syversen – ønsker jeg at tvangsmessig tigging skal avdekkes og bekjempes. Bakmennene her må tas, og som komiteen er kjent med, har Justisdepartementet sendt på høring et forslag til endring av straffeloven § 224 om menneskehandel, slik at det å utnytte eller forlede noen til tigging uttrykkelig rammes av bestemmelsen. Høringsfristen er satt til 6. januar neste år, og jeg vil sørge for en rask oppfølging og komme tilbake til Stortinget med dette. Jeg er også veldig tilfreds med at komiteen har tiltrådt forslaget om et nytt opprustet straffebud mot familievold. Vold i nære relasjoner er et alvorlig og ofte skjult samfunnsproblem, med store konsekvenser for dem som rammes. I den senere tid har det vært betydelig oppmerksomhet rettet mot vold som skjer i hjemmet, bl.a. var dette som kjent temaet for årets TV-aksjon. Regjeringa er svært opptatt av at denne typen vold skal forebygges og bekjempes gjennom en rekke ulike tiltak. Et effektivt straffebud som retter seg mot voldsutøveren, er et viktig virkemiddel i denne kampen og vil styrke ofrenes stilling i betydelig grad. Jeg vil likevel understreke at det å få et straffebud som helt klart fanger opp tilfeller av vold i nære relasjoner, ikke betyr at vi ikke har hatt straffehjemler tidligere i forhold til slike problemer, men dette er en tydeliggjøring. Så må vi heller ikke la dette bli en hvilepute i forhold til øvrige tiltak som vi kan sette i verk som politikere i forhold til vold i nære relasjoner. Det har strafferammer og lovparagrafer ofte fungert som. Jeg håper at denne lovbestemmelsen nettopp kan bli et startskudd for økt innsats mot vold i nære relasjoner. Vi er nødt til å få opp oppklaringsprosenten i disse typer saker. Vi er tvunget til å få politiet til i mye større grad å gå inn i disse sakene. Og vi er nødt til å ha et hjelpeapparat som i mye større grad kan fange opp dette, bl.a. med megling, rådgivning og behandling. I så måte forstår jeg at også komiteen er interessert i å være med på den jobben.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 82]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 85]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 85]]
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 35 minutter, og at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
I den foreliggende proposisjonen som Odelstinget har til behandling i dag, fremmes forslag til lov om oppløsning av stamhuset Ekeberg, slik at eieren av stamhuset kan disponere kapitalen knyttet til stamhuset som fri eiendom. I henhold til det danske nettleksikonet Wikipedia er et stamhus «et gods der udelt skulle arves af ældste søn. Det var skattefritaget, men til gengæld kunne det ikke sælges». I det samme leksikonet påpekes det at dette har vært en gammel ordning som i Danmark ble avviklet i 1919. I Norge har vi altså den typen stamhus ennå. De finnes omtalt i Norges Lover, både i lov av 1888 og i lov av 1927, og i lov av 1927 omtales stamhusene Rosendal og Jarlsberg. Med avviklingen av stamhuset Ekeberg vil nå kun stamhuset Jarlsberg være igjen. Hvor lenge det vil vare, gjenstår å se. Man kunne sikkert ha holdt et foredrag om utviklingen av norske baronier, men jeg skal la det ligge. I stedet skal jeg peke på en del andre ting, som er langt mer knusktørre. Det er altså en rekke lovendringsforslag her, og for ordens skyld og for oversiktens og annalenes skyld skal jeg gjennomgå dem. I samleproposisjonen foreslås i domstolloven at Kongen i forskrift skal kunne bestemme at det etableres en prøveordning om bruk av fjernmøteteknologi på premisser som opplistes i selve lovteksten. Det er såpass mange premisser at jeg ikke tar dem med her. Flertallet i komiteen, alle partier utenom Fremskrittspartiet, støtter lovendringsforslaget fra Regjeringen, mens Fremskrittspartiet ønsker at ordningen skal kunne gjøres mer omfattende. Det er viktig at man får anledning til å gjøre forsøk med en ny ordning, og her får man altså hjemmelen ved at Kongen kan lage en forskrift om det. Det vil være spennende å vurdere konsekvensene av bruk av fjernmøteteknologi innenfor rettsapparatet og nytteverdien av det. Høyre fremmer et forslag om at Regjeringen skal «fremlegge sak om eventuell utvidelse av forsøksordning med bruk av videokonferanseteknikk og fjernmøteteknologi innen 2007», og Høyre er alene om forslaget. Det vil være viktig å evaluere ordningen, når det nå blir en forsøksordning. Hvor raskt man kan gjøre det og utvide den, får man jo se. Det vil i hvert fall flertallet vente med å se på. I proposisjonen foreslås det at oppgaven med antakelse av faste forsvarere overføres fra Justisdepartementet til Domstolsadministrasjonen. En enstemmig komite slutter seg til det. Etter voldsoffererstatningsloven avgjøres søknader om voldsoffererstatning av Kontoret for voldsoffererstatning i første instans, mens Erstatningsnemnda for voldsofre er klageinstans. Lovendringsforslaget går ut på at saker som ikke byr på vesentlige tvilsspørsmål, kan avgjøres av voldsoffererstatningsnemndas leder alene, og at nemnda i slike saker også kan delegere vedtaksmyndighet til justissekretariatene. Lovendringsforslaget er ment å lette saksbehandlingen og gjøre den mindre byråkratisk. Komiteen er enig i denne intensjonen, men er likevel kommet fram til at lovforslaget bør sees i sammenheng med øvrige forslag til endring i voldsoffererstatningsloven som Regjeringen har varslet vil bli fremmet i 2006. På den bakgrunnen foreslår flertallet at Odelstinget ikke fatter vedtak i samsvar med Regjeringens forslag her, mens Fremskrittspartiet står fast på Regjeringens opprinnelige forslag. I hvert fall så langt jeg kan se, er lovteksten lik. Departementet foreslår en endring i dekningsloven slik at kompensasjonen etter kapittel 3 i dekningsloven overføres fra fylkesmannen til stiftelsestilsynet. Begrunnelsen er at oppgavene etter de forskjellige bestemmelsene i dekningsloven kapittel 3 bør ligge hos samme organ. Det slutter en enstemmig komite seg til. Departementet foreslår også endringer i panteloven og tvangsfullbyrdelsesloven som følge av omlegging fra leierett til borett til aksjeleiligheter. Flere av endringene er en ren konsekvens av at endringene har vært fra leierett til borett, og en rekke av lovendringsforslagene blir dermed av rent teknisk art som en konsekvens av endret begrepsbruk. En samlet komite slutter seg til endringene. I tillegg – helt til slutt – foreslås endring i rettshjelpsloven. Det er allerede vedtatt endring av rettshjelpsloven som i hovedtrekk tar sikte på å forenkle regelverket og gjøre det mer forutberegnelig for brukerne. Loven trer i kraft 1. januar 2006. I tidsrommet før lovens ikrafttredelse har Stortinget vedtatt forskjellige endringer i rettshjelpsloven som den lyder i dag. For å bringe endringsloven i samsvar med gjeldende rett, er det behov for en videreføring av disse endringene, og endringene er dermed av formell karakter. En enstemmig komite slutter seg til endringene. Jeg håper dette nå er klart for alle.
Det er bred enighet på tvers av partiene om at domstolene bør tilpasses mer til informasjons- og kommunikasjonsteknologi. En del av virksomhetene i justissektoren har tatt i bruk videokonferanseutstyr som et verktøy til bedre ressursutnyttelse og effektivisering. Fremskrittspartiet mener at det er store effektiviseringspotensialer i bruk av en slik teknologi. I den proposisjonen som ligger foran oss i dag, pekes det på en rekke forhold som viser at man ved bruk av slik teknologi kan spare store ressurser, på sikt i hele rettspleien. Jeg kan vise til at politiet i dag bruker betydelige ressurser til transport av varetektinnsatte til framstilling i retten. Vi ser i dag at politiutdannet personell er et knapphetsgode som primært bør benyttes til oppgaver som krever politifaglig kompetanse. Bare fangetransporten alene i Oslo politidistrikt kostet over 100 mill. kr i 2004. Ved å utvide bruk av fjernmøter og fjernavhør vil en spare både penger og ressurser. Det vil òg gjelde i sivile saker. Økt bruk av videokonferanse i forbindelse med fjernavhør og fjernmøter vil spare ressurser. Gjennom prøveprosjektet om bruk av videokonferanse er det gjort positive erfaringer i Nord-Irland. Samtlige høringsinstanser har vært veldig positive til utvidet bruk av en slik teknologi i rettspleien. Det er likevel ikke full enighet blant partene om i hvor stor grad slik teknologi skal brukes. Slik Fremskrittspartiet ser det, bør en prøveordning være så bred som mulig, for å gi et best mulig erfaringsgrunnlag. Flere av høringsuttalelsene går inn for å tillate bruk av fjernmøter også for førstegangsfengsling. Det er Fremskrittspartiet helt enig i. Fremskrittspartiet mener at bruken av fjernteknologien ikke skal være betinget av at mistenkte eller tiltalte samtykker. Fremskrittspartiet er helt enig i høringsuttalelsene om at det kan være uheldig dersom siktede kan gis en faktisk posisjon som kan utnyttes. Fremskrittspartiet vil derfor fremme de to forslagene som ligger i innstillingen. Det ene er om fjernteknologi, og det andre er om voldsoffererstatning.
Representanten Solveig Horne har tatt opp de forslag hun selv refererte til.
Saksordføreren har på en grei måte redegjort for saken, og en samlet komite har gitt sin tilslutning til en utvidet prøveordning med bruk av videokonferanser og fjernmøter for å effektivisere saksavviklingen. Vi skal nå få på plass det formelle grunnlaget gjennom en egen hjemmel i domstolloven. Det må være lov å si at det er viktig å få til god flyt i straffesakskjeden og i straffesaksavviklingen i Norge. Det er en stadig utfordring, og vi ser altså at i denne sammenhengen kan bruk av ny teknologi være ett viktig redskap og verktøy. I likhet med det representanten fra Fremskrittspartiet var inne på her, er det etter vår oppfatning allerede dokumentert at innføring og bruk av ny teknologi vil gi en mer rasjonell ressursutnyttelse innenfor justissektoren. Utvidelse av prøveordningen i 2006 vil gi oss ytterligere grunnlag for å ta stilling til hvordan ny teknologi eventuelt skal kunne tas i bruk ved alle landets domstoler så snart som mulig. På denne bakgrunnen har Høyre fremmet et forslag om at Regjeringen skal legge fram sak om en eventuell utvidelse av forsøksordningen med bruk av videokonferanseteknikk og fjernteknologi innen utgangen av 2007. Målet må nå være at prøveordningen kan gjøres permanent, og at alle landets domstoler skal kunne dra nytte av det verktøyet og det hjelpemiddelet som denne typen ny teknologi gir. Som det er vist til her, er vi ikke alene om å prøve ut dette. Andre land har gjort det, og resultatene er utelukkende positive. Jeg tar herved opp Høyres forslag.
Representanten Elisabeth Aspaker har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Jeg skal være veldig kort. Jeg har bare lyst til å kvittere tilbake til komiteen. Det er ingen tvil om at Regjeringa mener at det er avgjørende at vi nå får mer hurtighet inn i straffesakskjeden. I så måte er jeg veldig enig med Høyres Elisabeth Aspaker i vurderingen av hensiktsmessigheten ved å bruke ny teknologi. Det er også et veldig viktig moment at det særlig i forhold til fengslingssaker og en del andre mer kurante rettsmøter også skåner de menneskene som skal involveres i sakene, at man gjennomfører en slik teknologi. Så dette kan ha mange fordeler. Likevel vil jeg understreke at når det gjelder innføringen av slik teknologi, er det fortsatt viktig at vi ivaretar de rettssikkerhetshensyn som gjelder, som bl.a. er påpekt av høringsinstansene i saken, og som særlig gjelder den rett folk har til fysisk å bli framstilt for en domstol, å få møte og føle at man er til stede for å forklare sin sak. Det vil vel av mange karakteriseres som en menneskerett. Jeg merker meg likevel Fremskrittspartiets forslag i forhold til spørsmålet om å vurdere om man i noen av sakene i hvert fall skal kunne se bort fra samtykkeerklæring. Jeg skal ta med meg det i det videre arbeidet, for å se om det er mulig å gjøre det enda mer rasjonalt, uten at det går på bekostning av rettssikkerhetsgarantien. Det merker jeg meg. Jeg er også glad for at Høyre ivrer for at vi skal utvide forsøksordningen. Jeg tror absolutt at det vil bli resultatet av dette, men vi trenger tid til å få evaluert det. Et annet viktig momentet er at domstolene faktisk må settes i stand til å kunne ta i bruk slik teknologi. Da er én oppgave å få dem over i nye tinghus, og få den jobben ferdig, og så må vi ha på plass teknologien. I så måte vil jeg i hvert fall kvittere ut overfor komiteen og Odelstinget at vi vil komme tilbake så raskt vi bare kan i forhold til dette, for her er det mye å hente.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 10.[[Votering, se side 86]]
Odelstinget skal votere i sakene nr. 1–10.
Under debatten er det sett fram seks forslag, forslaga nr. 1–6, frå Ulf Leirstein på vegner av Framstegspartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at lærlinger unntas fra reglene om offentlig tjenestepensjon.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Presidenten vil her først la votere over forslaga nr. 2–6, frå Framstegspartiet. Forslag nr. 2 lyder: «I forslag til lov om obligatorisk tjenestepensjon gjøres følgende endring:§ 1 første ledd c skal lyde:Personer i foretaket som hver har en arbeidstid og lønn som utgjør 25 pst. eller mer av full stilling, og som til sammen utfører arbeid som tilsvarer minst to årsverk.» Forslag nr. 3 lyder: «I forslag til lov om obligatorisk tjenestepensjon gjøres følgende endring:§ 2 nytt femte ledd skal lyde:Nystartede bedrifter skal ha pensjonsordning etter foretakspensjonsloven eller innskuddspensjonsloven etablert 1 år etter at vilkårene i denne lov er oppfylt.» Forslag nr. 4 lyder: «I lov 24. november 2000 nr. 81 om innskuddspensjon i arbeidsforhold[[innskuddspensjonsloven]] gjøres følgende endring:§ 2-3 første ledd c skal lyde:Personer i foretaket som hver har en arbeidstid og lønn som utgjør 25 pst. eller mer av full stilling, og som til sammen utfører arbeid som tilsvarer minst to årsverk.» Forslag nr. 5 lyder: «I lov av 24. november 2000 nr. 81 om innskuddspensjon i arbeidsforhold[[innskuddspensjonsloven]] gjøres følgende endring:§ 2-3 andre ledd skal lyde:Et foretak som ikke omfattes av første ledd hvor eier eller innehaver av foretaket har en arbeidstid og lønn i foretaket som utgjør 75 pst. eller mer av full stilling, kan opprette pensjonsordning i henhold til denne loven. Ordningen kan ikke gå utover maksimumskravene til pensjonsordning etter lov om obligatorisk tjenestepensjon.» Forslag nr. 6 lyder: «I lov 24. mars 2000 nr. 16 om foretakspensjon[[foretakspensjonsloven]] gjøres følgende endring:§ 2-2 første ledd c skal lyde:Personer i foretaket som hver har en arbeidstid og lønn som utgjør 25 pst. eller mer av full stilling, og som til sammen utfører arbeid som tilsvarer minst to årsverk.»
Framstegspartiet har varsla at dei vil røyste imot.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile. Presidenten antek at Framstegspartiet vil røyste imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har Christian Tybring-Gjedde sett fram eit forslag på vegner av Framstegspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme et grunnlovsforslag om et Statens pensjonsfond som på sikt skal sikre folketrygdens medlemmers opptjente pensjonsrettigheter, basert på pensjonspremier fra medlemmer og arbeidsgivere samt fondsavkastning.» Forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Framstegspartiet har varsla at dei vil røyste imot.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det sett fram tre forslag. Det er forslaga nr. 1 og 2, frå Solveig Horne på vegner av Framstegspartietforslag nr. 3, frå Elisabeth Aspaker på vegner av Høgre. Forslaget frå Høgre lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremlegge sak om eventuell utvidelse av forsøksordning med bruk av videokonferanseteknikk og fjernmøteteknologi innen 2007.» Forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Til ny § 143 ligg det føre eit avvikande forslag frå Framstegspartiet, forslag nr. 1, som lyder: «I lov 13. august 1915 nr. 5 om domstoler[[domstolloven]] gjøres følgende endring:Ny § 143 skal lyde:Kongen kan i forskrift bestemme at det etableres en prøveordning ved enkelte tingretter og lagmannsretter om bruk av fjernmøteteknologi ved saksforberedende rettsmøter og hovedforhandling, herunder inngåelse av rettsforlik, samt ved behandlingen av straffesaker, herunder straffeprosessuelle spørsmål, og ved avhør av vitner, sakkyndige og bruk av tolketjenester.»
Då står det att å røyste over forslag nr. 2, frå Framstegspartiet. Forslaget lyder: «I lov 20. april 2001 nr. 13 om erstatning fra staten for personskade voldt ved straffbar handling m.m.[[voldsoffererstatningsloven]] gjøres følgende endring:§ 13 nytt tredje ledd skal lyde:I saker som ikke byr på vesentlige tvilsspørsmål, kan nemndas leder innvilge søknader om voldsoffererstatning. Dette gjelder kun der søknaden innvilges som omsøkt og det ikke foretas endringer i forhold til erstatningen. I slike saker kan nemnda også delegere tilsvarende myndighet til å innvilge søknader til Justissekretariatene.»
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det ligg ikkje føre noko referat. Ber nokon om ordet etter forretningsordenens § 37a før møtet blir avslutta? – Det er ikkje skjedd.