Eg skal ikkje gjere debatten lang i denne saka, det er jo i hovudsak ein samla komite som står bak merknadene. Eg vil berre ta ordet for å streke under at når Senterpartiet signaliserte i Nasjonal transportplan at vi ville støtte eit forslag om å danne ein felles ulykkeskommisjon for jernbane og luftfart, støttar vi sjølvsagt no Ot.prp. nr. 73, der ein foreslår å utvide mandatet for Havarikommisjonen for sivil luftfart til òg å omfatte undersøkingar av ulykker og hendingar i jernbanesektoren. Senterpartiet har ikkje innvendingar mot dei tilpassingane som no blir gjorde, men eg har lyst til å understreke at i Senterpartiet ser vi dette som fyrste trinn på vegen til å få ein samla havarikommisjon som skal ta for seg alle dei fire ulike transportgreinene. Sjølv om det ikkje er to ulykker som er like, anten det er innafor same transportgrein eller ulike transportgreiner, vil erfaringar som ein fast ulykkeskommisjon opparbeider seg, vere verdifulle og nyttige i arbeidet etter større ulykker. Difor tar eg ordet no berre for å understreke at eg håpar at arbeidet med å kome vidare på neste trinn, til ein felles ulykkeskommisjon, går vidare, og at dei erfaringane ein no får med å ha ein ulykkeskommisjon for to av transportgreinene, blir tekne med vidare i arbeidet som skal gjerast.
Jeg må si meg veldig godt fornøyd med at Senterpartiet her gjør helomvending. Dette er jo et forslag som Fremskrittspartiet fremmet som et Dokument nr. 8-forslag, om at de fire transportsektorene skulle samles i en felles havarikommisjon, og vi ville gjøre det etter mønster og mål fra USA. Vi mente at det ville være det billigste, det beste og det sikreste å ha alle transportområder samlet i én kommisjon. Så jeg må bare si velkommen etter til Senterpartiet, det er en del andre som har kommet etter tidligere. Men jeg synes det er merkverdig at man skal ta dette steg for steg, istedenfor å gå ut og gjøre det på en enkel, grei måte og lage denne kommisjonen én gang for alle, og ikke drive sånn og legge én og én gren inn og skape en masse byråkrati og ha en masse planer her fram og tilbake. Men det er i hvert fall et skritt på veien.
La meg først si meg tilfreds med at vi her får tilslutning til de forslag som er fremmet i denne proposisjonen. Når det gjelder spørsmålet om å utvide Havarikommisjonen for sivil luftfarts ansvarsområde, så er vi svært opptatt av at det kan skje på en slik måte at Havarikommisjonen for sivil luftfart fortsatt kan ha den legitimitet og den posisjon som den har, og at den kompetanse kommisjonen har, kan videreføres og utvikles nå også til å omfatte jernbaneområdet. Når det gjelder spørsmålet om en kommisjon for hele transportsektoren, så arbeider Regjeringen med dette spørsmålet. Det framgår også av proposisjonen. Og Regjeringen tar sikte på å komme tilbake til Stortinget med dette på en egnet måte når vurderingene og utredningene er sluttført.
Flere har ikke bedt om ordet i sak nr. 1.[[Votering, se side 778]]
I proposisjonen blir det vist til at proposisjon om ny yrkestransportlov vil bli noe forsinket, bl.a. med bakgrunn i høringsrunde. På bakgrunn av denne forsinkelsen har altså departementet valgt å fremme et særskilt forslag til endringer i samferdselsloven. I proposisjonen blir det gjort framlegg om å differensiere «drive»omgrepet noe, med sikte på å lette arbeidet med å avdekke ulovlig transport uten løyve for person- og godstransport. Endringene i samferdselsloven som vi sannsynligvis vedtar i dag, vil bli innarbeidet i utkast til lov om yrkestransport, som senere vil bli lagt fram for Stortinget. Utviklingen den senere tiden har vist at omfanget av ulovlig transport har økt, og manglende mulighet til kontroll og oppfølging av lovbruddene kan ha medvirket til økningen. Komiteen har i forhold til § 5 merket seg at det er større usikkerhet knyttet til omfanget av ulovlig godstransport, og at dagens lovformulering gjør det vanskelig å påvise ulovlig transport ved kontroll. Hele komiteen deler målsettingen om å legge bedre til rette for kontroll og oppfølging, og slutter seg til forslaget til lovendring. Når det gjelder § 7, som bl.a. omfatter ulovlig persontransport med pirattaxi, så er det ikke minst denne saken vi har fått mye tilbakemelding på fra folk flest og også fra næringen selv, selvfølgelig. Vi er kjent med at omfanget av ulovlig persontransport med pirattaxi sannsynligvis har økt ganske mye, og at manglende mulighet for kontroll og oppfølging kan være medvirkende årsak til økningen. Derfor er komiteen helt enig i at det er viktig at mulighetene for kontroll og oppfølging blir bedre. Komiteen har en enstemmig tilråding i denne saken.
Det er lett å forbigå i stillhet en sak om «endringer i lov» osv., særlig når en enstemmig komite har sluttet seg til departementets forslag. Og «differensiering av driveomgrepet» i samferdselssektoren er det neppe særlig mange som skjønner noe av. Når jeg likevel bruker litt tid nå, er det for å understreke hva denne saken egentlig handler om. Vi mennesker har som kjent ganske kort hukommelse, så jeg tillater meg å minne om at vi for en tid tilbake kunne registrere at omfanget av ulovlig transport med pirattaxi førte til noen fæle episoder. Da dette skjedde, var det ikke måte på hva som måtte gjøres, og det ble etterlyst tiltak fra mange hold. Nå gjør vi noe. Denne regjeringen har tatt tak i det som ble krevd både fra politiet, og ikke minst fra Norges Taxiforbund, som selvsagt er fortvilet over den belastningen dette er for taxinæringens renommé. Derfor forutsetter jeg da også at politiet nå benytter seg av den muligheten de får, og slår ned på piratdrosjevirksomheten. Samtidig skjer det en endring for næringstransport med lastebil, der det også blir enklere å kontrollere at løyvebetingelser overholdes. For å si det kort er dette en lenge etterlengtet endring fra lastebilnæringens side, og den bidrar til mer ryddige forhold innen dette området når den i dag blir vedtatt. Jeg er derfor glad for de vedtakene som nå blir gjort, og er sikker på at det vil bidra til mer ordentlige forhold innen transportbransjen både for person- og varetransport.
Flere har ikke bedt om ordet i sak nr. 2.[[Votering, se side 780]]
Denne saken er på en måte en stor sak, men den er likevel liten, fordi det stort sett er enighet i komiteen om alt som står her. Det er på mange måter noe nytt, for det har nok vært rimelig stor strid i denne sal om teleloven tidligere. Vi har brukt ord som «virksom konkurranse» tidligere. Jeg opplever det slik at det som nå skjer, er en justering av teleloven nettopp opp mot det, for å sørge for at det er en virksom konkurranse i denne bransjen som er en av de sterkeste vi har, og som også er en av de største økonomiske verdiskaperne som vi kan se i vår tid. Derfor er selve Ot.prp. nr. 87 nærmest en klargjøring av begreper og definisjoner for å bringe loven mer i samsvar med utviklingen i internasjonal terminologi på teleområdet. Det er bred enighet i hele komiteen om de endringene som skal vedtas. Det er likevel to områder hvor det er en substansiell diskusjon – men man er dog enig. Det går på auksjon ved tildeling av telelisenser. Det har jo ikke vært anvendt i norsk telepolitikk frem til nå. Nå gis det altså en hjemmel i forskriften for at man kan anvende auksjon. Men komiteen har også sagt at fremtidig bruk av auksjon må forelegges Stortinget, dersom man anvender det i vesentlige saker. Det andre området er fremføringsretten, som har vært en mulighet som Telenor har hatt opp til nå. Med det antall selskaper og med den liberalisering som man nå ser i bransjen, er det åpenbart at man ikke kan ha 30–40 personer som står i hagen din og forlanger å få grave. Den eneste fornuftige løsningen på det er den som departementet har valgt, nemlig at framføringsretten oppheves, at ingen har den, og hver enkelt må da søke i hvert enkelt tilfelle. Jeg tror det er den eneste praktikable løsningen på dette. Komiteen er også enig i at det er den mest praktikable måten å gjøre det på.
Når Stortinget nå har fått teleloven opp til revisjon, er det fordi vi atter en gang har opplevd at utviklingen innenfor telesektoren går veldig raskt. Selv om loven trådte i kraft så sent som i 1996, har den allerede blitt endret flere ganger. De senere årene har vi hatt en utvikling og en dynamikk innenfor tele- og IKT-området som jeg tviler på at vi finner i noen annen sektor. Endringene innenfor Telenor og ikke minst Regjeringens eNorge-plan er andre viktige eksempler på at regjering og storting virkelig ønsker å møte disse utfordringene offensivt. Selve lovendringene som i dag er til behandling, er ikke de mest kontroversielle politisk sett. Som nevnt av saksordfører, støtter en enstemmig komite alle Regjeringens endringsforslag. Med unntak av noe ulik innfallsvinkel i forhold til auksjonsprinsippet for telelisenser, er alle merknader også enstemmige. Jeg ønsker å benytte anledningen til på komiteens vegne å takke saksordføreren for et godt arbeid og en god og ryddig prosess under behandlingen av saken. Jeg skal ikke i innlegget gå inn på alle endringene i loven, men vil konsentrere meg om det vi ser på som de viktigste endringene, nemlig lovhjemlingen av å ta i bruk auksjonsprinsippet ved tildeling av telelisenser, samt opphevingen av den såkalte spesielle framføringsretten Telenor til nå har hatt. Når det gjelder auksjonsprisnippet, er uenigheten i komiteen ikke særlig stor, selv om det er et flertall og et mindretall. Komiteen er enig om at prinsippet skal lovhjemles. Komiteen er også enig om at bruk av auksjon som hovedregel skal forelegges Stortinget. Og ikke minst er komiteen enig om at den utviklingen vi har sett i en del europeiske land hvor auksjon er brukt som hovedprinsipp ved tildeling av lisenser for nye nett, først og fremst de såkalte UMTS-lisensene, har vært lite heldig. Det finnes flere eksempler på at de aktørene som vant lisenser, har pådratt seg store gjeldsproblemer, og man har ikke fått sikret de samme mulighetene for utbyggingskrav, dekning og hastighet som en anbudskonkurranse ville ha medført. Grunnen til at en enstemmig komite likevel åpner for en lovhjemling av dette prinsippet, er først og fremst at lisenstildeling er noe som ikke bare gjelder for nye nett. I behandlingen av statsbudsjettet for 2001 gikk et bredt flertall i Stortinget inn for at ledige frekvenser i såkalte annen generasjons mobilnett – 900- og 1 800-frekvensbåndet – i løpet av 2001 tildeles ved auksjon. De eksisterende mobiloperatørene i dette nettet er i sine konsesjoner pålagt betydelige dekningsforpliktelser, og har en dekning på om lag 94 pst. av befolkningen. I slike tilfeller ser vi at det ikke vil være noen lett oppgave å stille fornuftige krav ved anbud, og auksjon må da kunne brukes. Selvfølgelig er valg av auksjon som tildelingsprinsipp ikke til hinder for at vi fortsatt skal kunne stille krav både til søkernes kompetanse, seriøsitet og økonomi. La meg kort kommentere komiteens enstemmige tilslutning til Regjeringens forslag om å avskaffe den spesielle adgangen tilbydere med dekningsforpliktelse har i dag til selv å kunne treffe vedtak om ekspropriasjon, den såkalte framføringsretten. Enkelt sagt er dette en rett som først og fremst har eksistert for Telenor, og den har vært begrunnet i de spesielle krav selskapet gjennom konsesjonen har til leveringsplikt når det gjelder tjenester. Det har vært innvendt mot denne retten at den har fungert konkurransevridende, og det er nok mulig at den ikke har vært med på å fremme like konkurransevilkår. Som følge av den teknologiske utviklingen er det stadig vanskeligere å skille mellom infrastruktur som er spesielt knyttet til leveringsplikten, og tjenester som også går utover denne. Når vi i tillegg får opplyst at denne rettigheten kun er brukt i få, om noen, tilfeller siden loven trådte i kraft, tyder dette på at bestemmelsen bør oppheves. Så har noen krevd at for å oppnå like konkurransevilkår bør vi i stedet for å oppheve denne retten, utvide den til å omfatte alle aktører på markedet. Jeg er redd for at dette vil gi en helt uholdbar situasjon. Vi har i dag om lag 40 registrerte teleselskaper, og selv om vi stiller krav til dekning og størrelse, vil et slikt forslag likevel kunne føre til at et betydelig antall aktører når som helst med loven i hånd kan komme og grave opp hagen din, for å sette det litt på spissen. Jeg tror ikke at det er særlig ønskelig. Derfor har en enstemmig komite valgt å støtte Regjeringen i at § 10-2 første ledd bør oppheves. Jeg vil likevel understreke at vi har et ansvar for å sikre framføring av telenett over hele landet. Jeg forutsetter derfor at departementet ved eventuelle behandlinger av ekspropriasjonstillatelse etter § 10-2 annet ledd er seg bevisst dette ansvaret og bidrar til at opphevingen av denne framføringsretten ikke medfører vesentlige forsinkelser eller hindre for samfunnsmessig viktige nettutbygginger. Til slutt vil jeg understreke at de endringer vi vedtar i dag, bidrar, som også saksordføreren var inne på, til et lovverk og en ramme for statlig teleforvaltning som bringer oss mer i takt med situasjonen på telemarkedet og den teknologiske utviklingen. Det vil ikke overraske meg så veldig mye om vi om få år på nytt må behandle endringer i denne loven, ikke fordi vi gjør noe galt og vedtar noe galt i dag, men fordi utviklingen på denne sektoren gjør at vi stadig må fornye også telepolitikken for å møte nye utfordringer. Og jeg vil understreke at vi på alle måter fortsatt må sørge for å være i forkant på dette området.
Det er særlig den sterke markedsmessige og teknologiske utviklingen i telesektoren som er grunnlaget for de foreslåtte endringene og tilføyelsene i teleloven som ble lagt fram for Stortinget i begynnelsen av mai i år. Jeg er glad for at komiteens innstilling, som Odelstinget i dag behandler, viser at det i komiteen er enstemmig støtte til så godt som alle de endringsforslag som proposisjonen inneholder. Jeg ser det slik at dette også avspeiler at det er bred enighet om telepolitikken, og tror at nettopp dette er grunnleggende viktig for vekst og utvikling i sektoren. Bare på ett punkt registrerer jeg at det er dissens i komiteen, og det skal jeg få lov til å komme litt tilbake til. Gjeldende telelov trådte i kraft i 1996 og er senere endret i 1998 og 1999 i forbindelse med deregulering av telesektoren. Den raske utviklingen i telesektoren etter at Stortinget vedtok å oppheve gjenværende eneretter fra 1. januar 1998, gjør det ønskelig med ytterligere tilpassing av lovens bestemmelser til en situasjon med stadig flere aktører og et øket tjenestetilbud. I proposisjonen foreslås det ellers en del endringer som gjelder frekvensplanlegging og tillatelser til frekvensbruk. Innføringen av nye regler om radio- og teleterminalutstyr gir grunn til noen endringer i telelovens bestemmelser på dette området. Lovendringsforslagene gjenspeiler også utvidet virksomhet for Post- og teletilsynet på EMC-området, Elektromagnetisk kompatibilitet, og når det gjelder Radiostøykontrollens virksomhet, som tilsynet tidligere har fått overført fra Telenor. Jeg finner særlig grunn til å peke på at man i proposisjonen foreslår å endre reglene om framføringsrett i teleloven. Dette gjør vi for å sikre større grad av likebehandling mellom aktørene på området. Jeg er spesielt glad for at komiteen enstemmig slutter seg til forslaget om å oppheve den spesielle retten som enkelte aktører har hatt til selv å beslutte eiendomsinngrep. Framføringsveiene – kanalanlegg, tunneler og rør for kabler, master og plattformer for radioantenner mv. – utgjør en stor kostnadskomponent ved anlegg av ny teleinfrastruktur. Det vil være ressursbesparende og gi stordriftsfordeler dersom man i større grad enn i dag kan sikre nye tilbydere av infrastruktur tilgang til eksisterende ressurser for framføring og få til en bedre koordinering ved nybyggingsaktivitet. Dette reiser imidlertid mange problemstillinger. I henhold til Regjeringens handlingsplan for bredbåndskommunikasjon skal forutsetningene for å få til felles utnyttelse av eksisterende og nye framføringsveier for telenett utredes nærmere. Som omtalt i proposisjonen har Samferdselsdepartementet for dette formål nedsatt en bredt sammensatt arbeidsgruppe med representanter for berørte offentlige myndigheter og markedsaktørene. Hovedspørsmålet arbeidsgruppen utreder, er rettslige og praktiske forutsetninger for å få til felles framføring. Jeg vil komme tilbake til Stortinget på en egnet måte når arbeidsgruppen senere i år har avsluttet sitt arbeid. Samferdselsdepartementet forbereder nå arbeidet med å tildele ytterligere frekvenser for bruk til annengenerasjons mobilsystemer. I forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 2001 bestemte Stortinget at tildeling skal skje ved bruk av auksjon. Dette er lagt til grunn i departementets arbeid med tildelingen, og behovet for forutsigbare rammevilkår for aktørene tilsier at en holder seg til det som Stortinget har bestemt om tildelingsmåte. Jeg er derfor glad for at et stort flertall i komiteen fortsatt ser bruk av auksjon som en hensiktsmessig tildelingsform i forhold til de tillatelser det nå er aktuelt å tildele til bruk av radiofrekvenser. Samferdselsdepartementet legger opp til å finne fram til en auksjonsform som er tilpasset etterspørselen og betalingsviljen i markedet for de ledige frekvensressursene. I arbeidet vil departementet også se hen til erfaringene fra andre land som har gjennomført tilsvarende frekvensauksjoner. Men dette er en bransje i stor forandring, det viser ikke minst erfaringer fra andre land. Dermed vil jeg peke på den usikkerhet som også ligger i bruk av auksjonsprinsipper, men vi vil, som nevnt, videreføre dette arbeidet med sikte på en auksjon i løpet av høsten 2001. Jeg har for øvrig merket meg komiteens forutsetning i forhold til framtidig bruk av auksjon som tildelingsmåte, og vil komme tilbake til Stortinget på egnet måte når det eventuelt måtte bli aktuelt i forhold til tildeling av tillatelser til bruk av frekvenser til framtidige større samfunnsviktige systemer. Men for å være helt ærlig er det ikke mindretallet jeg er mest overrasket over her, men Fremskrittspartiet, som er med på flertallsinnstillingen. Som de fleste vil huske, var dette partiet i april i fjor med i en enstemmig komite som gikk inn for at UMTS-lisensene skulle tildeles etter anbudsprinsippet. En måned senere gjorde partiet kuvending da revidert nasjonalbudsjett ble behandlet, og ville ha auksjon. Partiet budsjetterte sågar med milliardinntekter fra en slik auksjon i sitt budsjettopplegg for revidert nasjonalbudsjett 2000. I dag ser vi at partiet på nytt har snudd, og er med i det flertallet som slår fast at vårt valg av anbudsprinsippet ved tildeling av UMTS-lisensene var en riktig vurdering. Enten er det slik at partiet nå for annen gang på ett år har skiftet syn i dette spørsmålet, eller så må Fremskrittspartiets syn være avhengig av om saken behandles i samferdselskomiteen eller om den behandles i finanskomiteen. Forutsigbarhet er ikke under noen omstendighet til stede. Avslutningsvis vil jeg peke på, som også omtalt i proposisjonen, at Samferdselsdepartementet høsten 2000 gjennomførte en tidlig høring i markedet og blant utvalgte offentlige myndighetsorganer av åtte reguleringsforslag fra EU, den såkalte Review 1999-pakken, som med ett unntak er ment å skulle tre i kraft i fellesskapet fra 1. januar 2002. Departementet arbeider nå med oppfølgingen av denne høringen, og vil for øvrig følge prosessen i EU så tett som mulig. Som følge av EØS-avtalen vil resultatet av EUs regelverksgjennomgang også få betydning for norsk regelverk. De lovendringsforslag som nå framlegges, tar ikke opp i seg eventuelle lovendringer som måtte bli nødvendige som følge av EUs Review 1999. Dette vil jeg komme nærmere tilbake til i framlegg til Stortinget når en ser resultatet av behandlingen av reguleringsforslagene i EU.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 780]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 785]]
I forbindelse med omdanningen av de tidligere forvaltningsbedriftene Postverket og NSB til egne rettssubjekter ble det vedtatt særlover som bygger på den alminnelige aksjelovgivningen. Samtidig ble det bestemt at en skulle videreføre ordningene på personalsiden i henhold til tjenestemannsloven og tjenestetvistloven. Disse bestemmelsene omhandler krav til tilsettingsprosedyrer og oppsigelsesfrister samt fortrinnsrett til ny jobb i staten og ventelønnsrettigheter. De slår bl.a. også fast at de nye selskapene er en del av det statlige tariffområdet. BA-selskapene går i dag gjennom store omstillingsprosesser for nettopp å kunne konkurrere i markeder som stiller store krav til fleksibilitet og effektivitet. Derfor er det nå foreslått å oppheve de fem paragrafene som omhandler disse bestemmelsene. Forslaget er sendt ut på høring, og et klart flertall av høringsinstansene har vært positive. Jeg finner det også riktig å nevne at et stort flertall av selskapenes ansatte har ønsket disse endringene, nettopp for å gi selskapene en sjanse til å få samme rammevilkår som konkurrentene. Komiteen er enstemmig på alle punkter med ett unntak, og det gjelder § 63, som omhandler fortrinnsrett og ventelønn. Vi vet at selskapene i dag gjennomgår en formidabel omstilling og nedbemanning. Bare i Posten Norge BA vil over 5 000 årsverk forsvinne de neste fire årene. Dette har krevd og vil kreve mye både av ledelsen og de ansatte i selskapene. En av grunnene til at omstillingen kan gjennomføres på en så lite smertefull måte som mulig, er nettopp det gode samarbeidet mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. Flertallet ønsker at § 63, som omhandler fortrinnsrett og ventelønn, oppheves med virkning først fra 1. januar 2005. Det har vært viktig for flertallet å bidra til at det store omstillingsarbeidet som pågår i selskapene, går så godt som mulig. Mange tusen arbeidsplasser skal bort, og det er derfor viktig at vi gir arbeidstakerne i disse selskapene den tryggheten det er å beholde fortrinnsretten og ventelønn gjennom omstillingsperioden fram til 2005. At et mindretall, bestående av Høyre og Fremskrittspartiet, har signalisert at de ønsker å oppheve denne paragrafen i dag, får de selv stå for. Men det forundrer meg at disse partiene ikke ser verdien av et godt og dynamisk samarbeid mellom arbeidstakere og arbeidsgivere. Det bør også være et tankekors at så godt som alle høringsinstanser har sluttet seg til forslaget fra departementet om opphevelse av fortrinnsrett og ventelønn først i 2005. Komiteen mener at det er viktig å gi Posten Norge BA og NSB BA så gode vilkår som mulig, slik at de er i stand til å konkurrere i et marked i stadig forandring, og slik at de kan finne fleksible løsninger for selskapene i fremtiden. Jeg anbefaler med dette innstillingen.
Jeg skal på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet få lov til å legge fram det forslag som er tatt inn i innstillingen på side 3. I tillegg vil jeg få bemerke at NSB BA og Posten BA har spesielle rammevilkår. Vi mener at de ikke skal ha det. Vi mener at de skal omdannes til aksjeselskap, og at de skal ha like betingelser som andre. Høyre og Fremskrittspartiet påpeker også at det i dag ikke er noen grunn til å ha disse særreglene om at de skal ha ventelønn – man sier at det er 5 000 som blir ledige – og det gjelder både NSB og Posten. Vi mener at muligheten for å få arbeid i dag er så stor at vi ikke vil gå inn for å beholde § 63, men mener at den paragrafen bør oppheves.
Thore aksel Nistad har tatt opp det forslag han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 785]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 786]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 50 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige gruppene 5 minutter hver og en av de uavhengige representantene 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke gis anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Næringskomiteen gir i den innstilling som nå debatteres, sin tilslutning til departementets forslag om en ny merkeordning for matvarer. Departementet gis fullmakt til å vedta de forskrifter som trengs for å etablere merkeordningen, for å føre kontroll og straffe dem som ikke følger reglene, samt kreve inn gebyrer for å finansiere ordningen. Det er bred enighet i komiteen, og det har det også vært i høringsrunden. Og på samme vis er det enighet om verdiskapingsprogrammet for matproduksjon, som ventelig vil framskaffe et mangfold av nisjeprodukter som kan være aktuelle for denne merkeordning, som baseres på produktets geografiske opprinnelse, tradisjon og egenart. Det økte mangfoldet som nå framelskes med betydelige offentlige stimulanser, er godt i samsvar med internasjonale mattrender. Stadig flere forbrukere vil etterspørre mat fra egen matkultur og være villig til å betale ekstra for den, samtidig som man ønsker å blande egen matkultur med det man får prøvd fra andre land. Samtidig er forbrukerne opptatt av produktidentitet og produktinformasjon – og framfor alt kravet om at maten er trygg. Merkeordningen skal imøtekomme disse krav og forventninger fra forbrukerne, samtidig som det skal åpne større markeder for nisjeprodukter med en definert opprinnelse, f.eks. «Lofotlam», produkter med spesielt særpreg som kan defineres godt, f.eks. egg fra frittgående høns og fjellslaktet tamrein eller produkter med en tradisjonell tillagingsmåte, der gammelost fra Sogn eller surpølse fra Røros kan være eksempler. Drivkraften for dem som søker om å få en merkebeskyttelse på et produkt, er muligheten til å få en høyere pris pr. enhet og å få solgt en større mengde. Først når merket er godt innarbeidet og butikkene rydder plass i hyllene fordi kundene spør, kommer resultatene. Enkelte høringsinstanser har advart med hensyn til at de små nisjeproduktene vil og bør finne andre presentasjonsmåter. Undertegnede hører til dem som tror det kreves en større økonomisk innsats enn de 3–4 mill. kr pr. år som statsråden har antydet i brev til komiteen. Jeg vil derfor be om at den økonomiske innsatsen blir vurdert fortløpende. Samtidig tror jeg at det må øves et visst press mot matvarekjedene, slik at de rydder plass for disse produktene før kundene kommer og maser. Proposisjonen forteller at det er et lite antall produkter som er merket etter en slik ordning i våre nærmeste naboland, bare fire i Sverige og tre i Danmark. Frankrike har 120 produkter og Italia 100. Samtidig forteller proposisjonen at enkelte av produktene har fått et stort internasjonalt marked, og på det viset satt et sted på verdenskartet. Komiteen har ikke denne våren hatt tid til å møte mange av de småaktørene som er i gang. Jeg vil spå at den nye næringskomiteen vil bli like mye opptatt av de nye bittesmå meieriene som nå startes med spennende nye oster, som denne komiteen har vært av de gammeldagse nymeieriene som kopierer Tine-produkter. Jeg snakket forleden med en ny meierieier, som er en av 218 medlemmer i Norsk Gårdsmat. Den gården selger nå til Berlin og til en butikkjede i Finland, og til Mega på Steinkjer. 300 geléglass har i løpet av seks–sju år blitt til 30 000. Denne gjengen lager nå egen engrosenhet, og alle er på Internett. De selger for hverandre og åpner markedskanaler. En annen aktør fra Røros, «Mat fra Fjellregionen», har pekt på faren for at mangfoldet kan bli redusert dersom produksjonsmåten må standardiseres for å tilfredsstille hygienekrav som setter sperre for en tradisjonell framstillingsmåte. Jeg håper vi nå blir enige om å sikre den hygieniske kvaliteten i det ferdige produktet uten å måtte forby produksjonen. Vi har alle sett at andre land, med det samme regelverk som oss, tillater romslige avvik når årelang erfaring viser at det går bra. På samme vis som vi tillater tørking av fisk på hjell, tillates trehyller under parmesanosten og Parma-skinken. På dette punkt synes det å være uenighet i komiteen. Jeg er overrasket over at Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet ikke er enig i at typiske tradisjonsprodukter som seterost og setersmør må kunne slippes ut på markedet når alle hygieniske krav til varen er i orden. Likeså at man ikke er med på at det må arbeides for at fjellslakting av tamrein skal kunne reetableres, når fjellslakting av villrein kan foregå av amatører og selges til restauranter. Dette dreier seg om å ta vare på kvalitet. Trailertransport av rein til slakteriet ivaretar ingen av disse forhold etter min mening. La meg også få tilføye at jeg har ESA-sjef Knut Almestads ord på at unntaksmuligheten i EU-direktivene også gjelder for Norge, for landbruksprodukter så vel som for fiskemottak. Han påstår at det ikke er EU-kravene som stenger små norske fiskemottak, men vår egen tolking av dem. Senterpartiet håper at Stortinget etter hvert kan gi Næringsmiddeltilsynet lov til å være på parti med dem som skaper mangfold og blåser liv i mattradisjonene. Jeg vil få fremme det forslaget som står i innstillingen, som jeg senere vil be om tid til å begrunne.
Morten Lund har tatt opp det forslaget han refererte til.
Saken vi behandler i dag, er en naturlig oppfølging fra myndighetenes side av de trender som gjør seg gjeldende blant forbrukerne i Norge og i Europa for øvrig. Forbrukerne etterspør i dag større mangfold enn tidligere, og stadig flere er villig til å betale ekstra for kvalitet. Det er også en naturlig oppfølging av verdiskapingsprogrammet for matproduksjon, som Stortinget har gitt sin tilslutning til. Merkeordningen vil være en integrert del av dette programmet. Som kjent skal verdiskapingsprogrammet legge til rette for primærprodusenter og næringsmiddelbedrifter som utvikler spesialiserte matvarer av høy kvalitet for salg i markeder med høy betalingsvillighet. Regionale produkter og tjenester skal utvikles til å gi et bærekraftig og vesentlig bidrag til verdiskaping i regionene. Dette vil styrke primærnæringenes rolle som produsenter av kollektive goder som levende bygder, vakre kulturlandskap, lokal sysselsetting, matkultur mv. Hensynet til forbrukernes valgmulighet og valgfrihet på matområdet er en annen hovedpilar. Målet er å øke forbrukernes frihet til å velge innenfor et større mangfold av produkter og å styrke forbrukernes rett til informasjon. Det legges opp til å utforme et nasjonalt regelverk med utgangspunkt i EUs regelverk. Blant annet med tanke på framtidig eksport av norske spesialiteter synes dette fornuftig. Det er også verdt å merke seg at forbrukernes etterspørsel etter kvalitetsprodukter har økt ved at EUs merkeordning stiller krav til produktkvaliteten. For komiteens flertall har det på denne bakgrunn vært viktig å understreke betydningen av at listen for godkjenning ikke legges lavere enn i EU-land. Dette betyr ikke at ikke Norge bør få fram et langt større spekter av kvalitetsprodukter enn det antallet som er godkjent innen EU pr. i dag. Flertallet presiserer at det må være et siktemål at den norske ordningen skal stå sentralt i utviklingen av norske kvalitetsprodukter, og at den skal gi muligheter for de produsentene som satser på å utvikle og markedsføre spesialiserte produkter med et lokalt særpreg. Den ordningen som nå innføres, vil gjelde for de produkter som faller inn under landbrukskvalitetslovens virkeområde, dvs. varer som er framstilt ved husdyr- eller planteproduksjon, samt viltvoksende vekster. Fiskeriprodukter vil dermed falle utenfor ordningen. Jeg har imidlertid merket meg at departementet vil vurdere en utvidelse av hjemmelen til å omfatte andre matvarer og andre produkter på et senere tidspunkt. Etter min oppfatning vil det være mye positivt å hente ved en slik utvidelse. Ifølge departementet vil en statlig ordning være riktig for å sikre redelig frambud og for å sikre at det stilles strenge krav til de produsentene som ønsker å benytte seg av ordningen. Dette er jeg helt enig i. Etter mitt syn er dette en forutsetning for at ordningen skal få den nødvendige integritet og tillit. De personer som skal foreta godkjenning av produkter som skal merkes, må være uavhengige og ikke ha økonomiske interesser i produktene. Også i denne sammenheng er naturlig nok spørsmålet om finansiering et tema. Etter mitt syn har departementet foreslått en balansert løsning. Det kan ikke være noe å si på at brukerne er med på å betale for en ordning som tar sikte på å øke verdiskapingen. Samtidig er det klart at for høye gebyrer vil kunne virke hemmende, spesielt for nye bedrifter og bedrifter som vil forsøke å reetablere lokale produkter som er forsvunnet i de senere tiårs rasjonalisering av primærproduksjon og næringsmiddelindustri. Det er derfor betryggende at departementet vil ta dette i betraktning ved den endelige utformingen og driften av ordningen.
Jeg vil først gripe tak i noen av de formuleringene og meningene som saksordføreren førte i marken med hensyn til den nye næringskomiteens interesse for dette området, f.eks. lokalproduksjon og småmeierier rundt omkring i det ganske land. Det er faktisk sånn at vi i Norge har nedlagt utrolig mange meierier rundt omkring i henhold til meieriselskapsloven, og der driftige bønder og lokale krefter har vært villige til å drive dette videre, men der Tine Norske Meierier har satt foten ned. Så her har vi latt muligheter gå fra oss. Og vi bør blikke litt utover vår egen navle, og se hva som skjer både i og utenfor EU når det gjelder f.eks. småskalameierier. Mange steder har de lokale produksjoner med spesialiteter som de selger til den lokale befolkningen, til turister og andre. Det går helt utmerket! Det er et vell av muligheter, og det er en slik utvikling vi må prøve å gripe fatt i her i Norge også. Det norske matvaremarkedet har utviklet seg i to hovedretninger de siste årene. Den ene kjennetegnes ved et generelt krav om billigere mat – det har næringskomiteen vært veldig opptatt av. Den andre hovedretningen er den stigende etterspørselen etter spesialprodukter, og da til relativt høye priser. Slike spesialprodukter kan både være norsk tradisjonsmat og importerte spesialiteter. Mye kan tyde på at vi for spesialprodukter basert på tradisjon og særpreg vil se et voksende marked. Derfor er det viktig at norske produsenter tar tak i de mulighetene de selv har til å produsere de spesialproduktene og spesialsorteringene som markedet etterspør. Ved behandlingen av landbruksmeldingen for et års tid siden ble det lagt vekt på tiltak som kunne gi en bedre utnyttelse av markedsmulighetene. Og videre ble det gitt uttrykk for lønnsomhetsoppnåelse ved salg av landbruksprodukter som en betydelig forutsetning for en langsiktig matproduksjon. Meldingen var også opptatt av økt frihet for forbrukerne til å velge innenfor et stort produktmangfold. Den merkeordning det nå legges opp til, kombinerer disse to hensyn. Produktene som omfattes, kan gi bedret lønnsomhet for produsentene, samtidig som forbrukerne får flere valgmuligheter med en kvalitetssikring for at produksjonskriteriene faktisk overholdes. Erfaringer fra andre land tilsier at etablering av en ny norsk merkeordning for landbruksprodukter basert på geografisk opprinnelse, tradisjon og egenart vil være en ønskelig vei å slå inn på. Erfaringene er at EUs merkeordninger, der det stilles krav til produktkvaliteten, har resultert i økt etterspørsel etter kvalitetsprodukter. Og produsentene har også oppnådd trygghet ved at de produktene som er godkjent, gis beskyttelse. Fremskrittspartiet ser det som positivt at den foreslåtte merkeordningen gis tilknytning til verdiskapingsprogrammet for matproduksjon. Siden dette programmet er bredt anlagt, er det viktig at også den planlagte merkeordningen tar høyde for dette gjennom å gi muligheter både for småskalaprodusenter og produksjon av større volumer av spesialiserte matvarer av høy kvalitet. Det må legges til rette for at primærprodusenter, men også andre, f.eks. en del næringsmiddelbedrifter, skal kunne utvikle sine spesialiteter og nå ut til et marked med høy betalingsvillighet. Det er et stort behov for en norsk merkeordning for landbruksprodukter. Selv om det legges opp til strenge kriterier for å få en betegnelse beskyttet, er en slik merkeordning møtt med betydelig interesse alt i dag. Derfor vil man gjennom bestemmelsene det legges opp til, kunne trekke utviklingen i samme retning som målene i dagens landbrukspolitikk. Spesialproduktene vil både være viktige supplement for økonomien på norske gårdsbruk, og på samme tid være viktige bidrag i utviklingen av norsk matproduksjon. Forbrukerne får dessuten mer kunnskap og nye vaner. Det må reflekteres i hvordan regelverket bygges opp rundt matproduksjonen.
Jeg noterer med tilfredshet at næringskomiteen har sluttet seg til Regjeringens forslag om etablering av en ny statlig merkeordning for landbruksprodukter basert på geografisk opprinnelse, tradisjoner og egenart, og at hjemmelsgrunnlaget gis ved fullmaktsbestemmelse i lov av 17. juni 1932 om kvalitetskontroll med landbruksvarer m.v. Den norske merkeordningen Regjeringen foreslår, vil være en integrert del av Regjeringens verdiskapingsprogram for matproduksjon, som er et program for innovasjon og mangfold på matområdet. Programmet skal legge til rette for primærprodusenter og næringsmiddelbedrifter som utvikler matvarer av spesiell kvalitet for salg i markeder hvor det kan tas ut en merverdi som følge av økt betalingsvillighet. Dette er elementer ved landbrukspolitikken som har vært relativt lite fremtredende i etterkrigstiden, men som nå tas i bruk for å stimulere til nyskaping, omstillingsevne og konkurranse. Erfaringer fra andre land viser jo at slike merkeordninger kan føre til økt valgmulighet for forbrukerne samt bedre informasjon om matvarens opprinnelse og kvalitet. Når det gjelder merkeordningens virkeområde, omfatter lovendringen i utgangspunktet varer som er fremstilt ved husdyr- og planteproduksjon samt viltvoksende vekster. Jeg konstaterer at næringskomiteen påpeker at produkter av innenlandsfisk skal inkluderes i ordningen, og vil følge opp dette. Merkeordningen vil bli utformet i form av en generell forskrift som inneholder et helt spekter av vilkår og organisatoriske bestemmelser. Det vil deretter bli utarbeidet spesielle bestemmelser for hvert produkt som blir beskyttet. I Regjeringens forslag går det fram at det legges opp til strenge kriterier for å få en betegnelse beskyttet. Jeg konstaterer at næringskomiteens flertall er enig i dette. Jeg er videre glad for komiteens tilslutning til Regjeringens modell for finansiering av merkeordningen. Jeg konstaterer også med tilfredshet at næringskomiteens flertall deler Regjeringens syn på viktigheten av at den nye merkeordningen ivaretar forbrukernes krav, og at det forutsettes at produktene tilfredsstiller kravene i hygieneregelverket. Jeg vil legge til at det er her dreier seg om regler som vi er bundet av i medhold av EØS-avtalen. Det er riktig som næringskomiteen viser til, at detaljerte hygieniske krav til produksjonsmåte ofte oppleves som en begrensning for dem som ønsker å starte opp med småskalaproduksjon, og når det gjelder å reetablere trygge produkter med lokalt særpreg. Det er derfor, slik næringskomiteens også peker på, behov for en individuelt tilpasset og risikobasert utøvelse av tilsyn ved håndhevelse av dette regelverket.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det er til gjensidig glede, tror jeg, at det nå opprettes flere meierier enn det legges ned. Representanten Hedstrøm var inne på hvorfor de ble nedlagt, og mener at det er bøndene som har gjort det. Jeg tror ansvaret for det er delt – at politikken også har vært slik at de ble tvunget til å gjøre det. Jeg bad om ordet for å si litt om det temaet som Senterpartiet tar opp i en egen merknad, nemlig ønsket om en egen merkeordning som handler om sunnhet i matvarene. Vi har mange merkeordninger allerede, og vi får da en ny en, og jeg er overbevist om at vi også kommer til å få en merkeordning som angår sunnhet i matvarene. Når en lager til dette, er det viktig at en tilpasser det slik at det ikke blir for mange organ som skal passe på, at en skal klare å bruke det samme organet til å passe på ulike ordninger. Det kan bli forvirrende for forbrukerne hvis det blir et virvar av merker og ulike aktører som skal ut og kontrollere dette. Men interessen i dag for produkter og matvarer som det står «helsekost» på, er så stor at vi, som andre land, kommer til å få ordninger som gjør at det kan stå på matvarene at dette inneholder stoffer som er bra for helsen din. Komiteen ble ved besøk på MATFORSK gjort kjent med at forskerne vet at enkelte matvarer inneholder stoffer som har slike funksjoner, at komponenter i visse næringsstoffer kan forebygge kreft og hjerte-/karsykdommer. Omsetningen av helsekost øker mer enn noe annet. Samtidig har vi en lov om legemidler som forbyr at det angis i en annonse eller på et næringsmiddel at dette er et produkt som er bra for helsen din. Jeg mener vi skal oppheve det forbudet og i stedet få en ordning med kontroll og dokumentasjon av at det som påstås fra produsenten, er rett. Det har noen av nabolandene våre fått. Foreløpig har ikke EU påbudt det, men jeg synes godt at vi kan starte en prosess for å få til dette uten at det kommer som ordre fra EU. Derfor fremmer Senterpartiet følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen utrede og legge fram forslag om en ordning som tillater bruk av helsepåstander ved merking og markedsføring av næringsmidler.» Jeg vet at næringsmiddelindustrien er interessert i og opptatt av dette. De kommer til å sette inn store forskningsmidler for å komme videre, for å finne ut mer om dette, og de vet at de er nødt til å dokumentere sine påstander veldig godt. Jeg mener at dette skal kunne gjøres uten at det settes et negativt stempel på ubearbeidede matvarer, at de ikke skal bli mindreverdige. Jeg er litt overrasket over at regjeringspartiet ikke er med på dette, ettersom jeg vet at det arbeides med planer om å sette i gang dette i enkelte regjeringskontor.
Representanten Morten Lund har tatt opp det forslaget han selv refererte. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 786]]
Forslaget til endringer i lov om jordskifte er fremmet først og fremst for å gi jordskifteretten klare hjemler for å gjennomføre store makeskiftesaker, slik som Stortinget har forutsatt. Eksempel på en slik sak er Rødsmoen, Rena leir. Dessuten får jordskifteretten hjemmel til å holde grensegangssak for grenser som gjelder offentligrettslige råderettsinnskrenkninger. Noen endringer i odelsloven, i lov om grannegjerde, i vegloven og i lov om særlige råderetter over fremmed eiendom er også tatt med i Ot.prp. nr. 76. Etter lovendringen vil jordskifteretten øke sin kompetanse til å holde avtaleskjønn også for erstatningsareal som ligger utenfor selve jordskiftefeltet. Dette skjønnet kan holdes som en del av jordskiftesaken. Dette skjedde ved etableringen av Rena leir, og en evaluering av Christie-utvalget konkluderer med at denne saken ble taklet på en svært vellykket måte. Borgarting lagmannsrett og Agder lagmannsrett stiller i sine høringsnotat spørsmål ved forholdet mellom det ordinære domstolsapparatet og jordskifteretten. Ettersom jordskifteretten ytterligere øker sin kompetanse i saker som tradisjonelt har vært behandlet i det ordinære domstolsapparatet, finner lagmannsretten det betimelig å reise dette spørsmålet. Til dette er å si at Regjeringen har oppnevnt et utvalg for å vurdere jordskifterettens framtidige stilling og funksjon. Dette utvalget, Løken-utvalget, skal avgi innstilling innen 1. juni 2002. Det blir i våre dager fort spørsmål om hvorvidt lovendringer og regelendringer fører til forenklinger. Om det er det å si at om det i denne saken ikke er de helt store forenklingene, så finnes det også elementer av det her. For det første skal jordskifteretten kunne settes med to meddommere i stedet for fire hvis de to dommerne både er medlem av skjønnsmannsutvalget og medlem av meddommerutvalget. For det andre kan jordskifteretten fatte et rettsfastsettende vedtak med en gang dersom partene er enig i vedtaket. Det betyr at en unngår unødig korrespondanse etter selve forhandlingene og vedtaket i jordskifteretten.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 787]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 50 minutter, og at taletiden fordeles slik: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver og en av de uavhengige representantene 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Stortinget har nyleg høyrt fiskeriministeren si utgreiing om lovkrenkingar i fiskerinæringa, og debatterte same temaet den 8. mai. Debatten den gongen viste stor semje, og i dag følgjer Stortinget opp med ei rekkje endringar i lov om saltvassfiske og i lov om omsetjing av råfisk. Eg vil understreka at komiteen er samstemt i denne saka, noko som er ein stor styrke når ein tenkjer på kor høgt lydnivået kring fiskefusksakene har vore i media og elles dei siste månadene. Fiskeressursane våre høyrer til det norske folket i fellesskap. Kven som har rett til å fangsta på desse ressursane, er regulert gjennom fiskerilovgjevinga vår. Ved handsaminga av St.meld. nr. 51 for 1997-1998, om Perspektiver på utvikling av norsk fiskerinæring, uttalte Stortinget at Noreg skal vera fremst i verda når det gjeld m.a. fiskeriforvalting. Noreg er eit lite land, men ei stormakt når det gjeld fiskeri, medrekna at me er ein av verdas største eksportørar av sjømat. Det er klår samanhang mellom det å lukkast med marknadsarbeidet og det at det er tiltru til dei forvaltingsregima me nyttar oss av i Noreg. Det er vidare heilt avgjerande for kvotetilrådingane frå år til år at utrekningsmodellane vert fylde med pålitelege og fullstendige data. Uregistrerte uttak gjer eit slikt arbeid umogeleg, noko som er heilt uakseptabelt. Det slår dessutan tilbake på næringsutøvarane ved at det før eller seinare kan bety ei krise ved at ulike fiskebestandar syner eit så lavt nivå at det kan verta nødvendig med dramatiske kutt i kvotetilrådingane – og i verste fall full stopp i det aktuelle fisket. Det er positivt at det no vert innført ei ordning der fiskarar og mottak på land eller fartøy som tek imot fangsten, må ferda ut og underskriva eit dokument med relevante opplysingar – ein landingssetel – også når fisken vert levert med tanke på at omsetjinga skal skje på eit anna tidspunkt enn landingstidspunktet. Eit døme kan vera levering til eit frysehotell. Heile poenget er at myndigheitene må ha kunnskap om den mengda fisk som faktisk er tatt opp, for å kunna utøva ei forsvarleg forvalting av fiskeressursane våre. Det er grunn til å minna om at dei levande marine ressursane er fornybare, men ikkje uuttømmelege, og at hausting og anna verksemd difor må utøvast og regulerast både på kort og lang sikt. Dette står og fell med haldningane knytte til hausting av levande ressursar i eit langsiktig perspektiv. Eg meiner departementet bør vurdera å innføra eit eige ressurssertifikat for den som sit med ansvaret om bord på det einskilde fiskefartøyet. I dag trengst det eit utvida kompetansefelt for å styrkja haldningane knytte til utnytting av våre marine ressursar. Ein måte å gjera dette på er å stilla krav om også fiskerifagleg kompetanse i tillegg til den reint navigasjonsmessige. I arbeidet med å skjerpa kontrolltiltaka er det bruk for ein del større og mindre endringar i fleire lover innan fiskerilovgjevinga. Ein samla komite legg til grunn at den fiskerilovgjevinga me endar opp med, skal ha nødvendig legitimitet og vera av eit omfang og på eit detaljeringsnivå som både sikrar ei berekraftig ressursforvalting og er utforma slik at fiskarane har høve til å halda seg innanfor lova i det som er normal utøving av deira virke. Det same må gjelda andre yrkesutøvarar innan fiskerinæringa, t.d. i fiskemottaka. Det må takast i bruk eit sett av reaksjonsmåtar i arbeidet med å koma fiskefusket til livs, og sanksjonane må stå i forhold til lovbrota. Sanksjonane må klart avspegla at kostnadene ved å bryta regelverket er større enn vinsten av slik verksemd. Det må nyttast strenge sanksjonar når tillitsbrotet mellom fellesskapet og den einskilde konsesjons- og løyvehavar er av særleg grov karakter. Sanksjonen kan i slike tilfelle òg vera at løyve til å kjøpa fisk, driva fiske eller anna tilknytt aktivitet vert inndrege for kortare eller lengre tidsrom, eller på permanent basis. Det er grunn til å minna om at slike reaksjonar har det vore veldig få av til no. Det er naturleg at fiskeriverksemder, anten dei er å finna til sjøs eller på land, må omfattast med same form for innsyn som andre verksemder, også når det gjeld bakomliggjande dokumentasjon av forretningsdrifta. Det same gjeld straffereaksjonar. Dette er ei naturleg utvikling ettersom fiskerisektoren er forventa å få ei rivande utvikling i åra som kjem, men det vil ikkje vera fri etableringsrett, jf. både deltakarlova og råfisklova. Spelereglane skal altså vera tydelege, slik at næringsutøvarane og samfunnet har klart føre seg kva som er kontrakten dei imellom.
Eg vil slutte meg til det saksordføraren i sitt innlegg framførte på vegner av komiteen. Det er viktig at vi i ei slik sak har ein samrøystes komite. Noreg har teke på seg store oppgåver og har store visjonar om korleis vi skal oppfattast internasjonalt. Då må vi ha ei forvalting som har tillit. Difor kan det vere grunn til å sjå på historia, om vi for lenge har akseptert og høyrt diverse rykte utan at vi i tilstrekkeleg grad har røkt etter om rykta hadde noko føre seg eller ikkje. Når saka fyrst eksploderte, vil eg gje ros i forhold til den måten som fiskeriministeren greip tak i saka på, og eg vil rose den dialogen som er ført med næringa. Eg synest òg at framlegga som er komne her i dag, verkar tilfredsstillande, og at reaksjonsmåtane er gode – men dei må handhevast. Difor skal eg ikkje oppta meir av Stortingets tid i forhold til denne saka, berre tilrå innstillinga og håpe at vi ikkje om nokre år skal oppleve at vi får same typen erfaringar, men at vi gjennom det vedtaket vi gjer i dag, har forvalta næringa på ein måte som gjer at vi har oppretta tilliten igjen internasjonalt.
Det er all grunn til å gi honnør til departementets oppfølging i en sak som har fått veldig stor oppmerksomhet og fokusering. Det såkalte fiskefusket fikk jo toppet sin aktualitet like rundt årsskiftet. Høyre forlangte fiskeriministerens redegjørelse i Stortinget. Den fikk vi. Det er fra Høyres side bare å slå fast at vi er fornøyd med den oppfølgingen – og med tempoet i oppfølgingen – som har funnet sted fra departementets side. I dette tilfellet kan Fiskeridepartementet fremstå som et godt eksempel overfor andre departementer når det gjelder å holde tempoet i en viktig sak oppe. Saksordføreren har på en grei måte redegjort for komiteens oppfatning, og det meste av det hun var inne på, slutter vi oss selvfølgelig til. Departementet må i oppfølgingen av forskriftene til loven sørge for at aktørene på en oversiktlig måte får kjennskap til de reglene og de tiltak som blir iverksatt. Da vil jeg bare henlede oppmerksomheten på at oppfølgingen av kontrolltiltak ikke må bære preg av at man utilsiktet skaper lovbrudd, og at det ikke må være regler som skaper unødvendige lovbrytere og lovbrudd, men at man har ordninger og regler, f.eks. når det gjelder begrepet «bifangst», slik at kontrollen med og oppmerksomheten på de små ting ikke stjeler oppmerksomheten fra det som er alvorlig, det som er viktig. Derfor slutter Høyre seg til de foreslåtte tiltak som komiteen i dag legger frem forslag om.
Dette lovforslaget om kontrolltiltak innen fiskerisektoren dreier seg i all hovedsak om en utvidet kontrolladgang når det gjelder mottak, transport og omsetning av fisk og fiskeprodukter i områder – eller overfor fartøyer – som er underlagt norsk jurisdiksjon. Ikke bare tiltak, men strengere reaksjoner skal iverksettes for å stoppe ulovlighetene. Dette er også en konkret oppfølging med bakgrunn i den redegjørelse som fiskeriministeren 3. mai i år holdt om fiskejuks og tiltak i den forbindelse. Vi fikk informasjon om tiltak som var iverksatt, og om tiltak som skulle gjennomføres. Komiteens innstilling bebuder støtte til departementets forslag. Uttalelsene til fiskekjøper Odd Lorentzen i Dagbladet 21. november i fjor om storstilt fiskejuks utløste kraftige reaksjoner. Opplysningene om at store trålfangster ble lastet rett om bord i trailere uten å være registrert noen steder, fikk fart på våre myndigheter. En uke senere var Fiskeridepartementet ute med en pressemelding og varslet økt kontrollvirksomhet og strengere reaksjoner fra myndighetenes side. Fiskeriministeren hadde fått sannsynliggjort at det foregår juks og ulovligheter av et slikt omfang at det ikke kan aksepteres. I redegjørelsen for Stortinget ble det presentert statistikker fra Fiskeridirektoratet som viste at antallet reaksjoner, inndragninger, advarsler og anmeldelser på slutten av 1990-tallet har økt med 3-6 pst. i forhold til midten av 1990-årene. Direktoratet anslår at kvotejukset kan ligge på fra 0 til 20 pst. av bokført fangst, alt etter hvilket fiskeri det dreier seg om. Med en bokført førstehåndsverdi på 10 milliarder kr årlig tyder dette på omgåelser i et så stort omfang at det utgjør betydelige verdier. Det er bakgrunnen for at alle politiske miljøer slutter opp om behovet for tiltak. Det er en erkjennelse av at kontrollbehovet er til stede, og at det er ønskelig å øke kontrollen og gjennomføre strengere reaksjoner fra myndighetenes side. Når det er sagt: Det er viktig å se de lovforslag som nå presenteres, i sammenheng med den fiskeripolitikken som føres i dag. Mange autoriteter i fiskerinæringen er overbevist om at overkapasiteten i fiskeflåten er hovedårsaken til det omfattende fiskejukset. De norske kvotene kunne vært tatt opp med to tredjedeler av den eksisterende flåten. Det er derfor viktig å ta ondet ved roten, nemlig å redusere overkapasiteten i fiskeriene. Heldigvis er det stadig flere som innser at det er et behov for omfattende endringer i forvaltningen av hele næringen. Da må markedsmekanismen i større grad tas i bruk. Et marked vil avdekke hvor mange det er plass til i næringen hvis det skal gi både aktører og samfunn tilfredsstillende avkastning.
Jeg vil bare kort få slutte meg til den rosen som departementet har fått i denne saken. Det er jo slik at det har vært sterkt fokus på fiskejuks det halvåret som er gått, og som det er sagt her, eksploderte det etter de avsløringene som fant sted. Men det er en kjent sak at det har foregått over lengre tid. Det har vært en god oppfølging av redegjørelsen, og de tiltakene som nå foreligger, er gode. Det har også vært en god prosess, med høringer og deltakelse fra de impliserte i næringen. Nå er det slik at fiskerinæringen er en gjennomregulert næring – vi har et detaljert regelverk. Slik må det være. Vi har overkapasitet, som flere har nevnt, og ved overkapasitet og gode priser fristes man selvfølgelig til å foreta seg ting som en ikke bør. Uavhengig av det må det være en klar målsetting å få et så enkelt regelverk som mulig, men likevel hensiktsmessig. Jeg ber om at man går igjennom regelverket med det i tankene at regelverket ikke er slik at det er vanskelig å komme utenom det å kunne bli lovbrytere i enkelte sammenhenger. Et enkelt regelverk og et hensiktsmessig regelverk er viktig. Det er også behov for en sterk kontroll på området. Det jeg vil appellere til statsråden om, er å utnytte de systemer og de organer som vi allerede har i dag – jeg tenker her på salgslagene, som har rutiner og har apparater og system som gjør at nettopp salgslagene kan være en god medspiller i forbindelse med denne saken. Det er viktig nå å spille på den infrastrukturen som allerede fins, og ikke nødvendigvis opprette helt ensidige, offentlig organer ved siden av de systemene som allerede er der. Så min appell er: Se på de systemene som allerede fins i salgslagene i dag, og se om ikke de kan utnyttes i et godt samarbeid med det offentlige!
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det som gjorde at jeg ville gripe ordet i denne saken, var at det er flere av representantene som har påpekt behovet for å få til et enklere regelverk. Det er jeg veldig enig i. Det er veldig viktig at regelverket skal være både enkelt og forståelig og akseptert av næringsutøverne. Derfor kjører vi prosesser i næringen hvor vi så langt som vi klarer, involverer de aktive organisasjonene i beslutningsprosessene, og dette skal vi fortsette med. Men jeg vil allikevel si at kanskje det viktigste vi skal jobbe med i fremtiden for å komme dette uvesenet til livs, er holdninger. Hvis vi skaper en holdning i næringen om at alle sammen har et ansvar for ikke å sage over den grenen som vi sitter på, skaper vi et mye, mye bedre grunnlag for å få til en effektiv kontroll og for at fiskerireguleringene rent faktisk blir slik vi har tenkt. Det er den største utfordringen. Den ligger på oss som fiskerimyndigheter, men den ligger i stor grad på de aktive utøverne i næringen i alle ledd.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9, og den er da ferdigdebattert – på en veldig positiv måte, har presidenten registrert.[[Votering, se side 789]] Tiden for formiddagsmøtet er omme, og vi starter ettermiddagens møte kl. 18 med sak nr. 10.