Den innkalte vararepresentanten for Vestfold fylke, Steinar Gullvåg, har tatt sete.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsrådene Siv Jensen, Vidar Helgesen og Monica Mæland vil møte til muntlig spørretime. De annonserte regjeringsmedlemmer er til stede, og vi er klar til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter med første hovedspørsmål, fra representanten Lisbeth Berg-Hansen.
Jeg har et spørsmål til finansministeren. Den 13. mars la regjeringen ut en pressemelding om nytt arbeidsgiveravgiftregime som sendte sjokkbølger gjennom store deler av nordnorsk næringsliv. Her får flere hundre bedrifter beskjed om at arbeidsgiveravgiften går – for noens vedkommende fra 0 – opp til 14,1 pst. fra 1. juli. Nord-Norge får her en regning på mellom 1 og 1,5 mrd. kr. 42 000 arbeidsplasser er berørt i de tre nordligste fylkene. Bare innenfor transport er det bortimot 14 000 ansatte, noe som tilsvarer ca. 6 pst. av den totale sysselsettingen i landsdelen. Transportnæringen i Nord-Norge – i likhet med resten av landet – har gjennomgående lav lønnsomhet. I Nord-Norge var det i 2012 294 bedrifter som hadde negativt driftsresultat. Med innføring av full arbeidsgiveravgift vil altså to tredeler av driftsresultatet forsvinne. Bedrifter vil gå konkurs! Med dette alvorlige bakteppet spør mange om alle steiner er snudd. 21. januar sa statsministeren til Nordlys at hele Nord-Norge skal ha lav arbeidsgiveravgift, og så sent som 5. februar svarte finansministeren til Stortinget at: «Omfanget av dei nye vilkåra er noe usikre, og regjeringa arbeider aktivt for å få rask avklaring i EU-kommisjonen og ESA.» Det er ingen tvil om at regjeringen har arbeidet raskt, for som kjent kom beslutningen 13. mars. Men hva skjedde mellom 5. februar og 13. mars som gjorde regjeringen skråsikker på at transport og de andre sektorene må få full arbeidsgiveravgift?
La meg først si at jeg er glad for at ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift nå blir videreført til 2020. Det har vært bred politisk enighet om at det er ett viktig virkemiddel i både næringspolitikken og den økonomiske politikken. Så er jeg også glad for det arbeidet som den forrige regjeringen la ned overfor ESA, for å sikre en best mulig ordning. Det som nå ser ut til å skje, er at vi klarer å få 31 nye kommuner inn i ordningen, og det er bra. Samtidig besluttet EU i juni i fjor – altså før denne regjeringen tiltrådte – at det ville være visse sektorer som ble tatt ut av ordningen. Det har vært uklart og er fortsatt uklart hvordan denne innrammingen vil skje. Derfor har regjeringen arbeidet med – og vi fortsetter med – å være i dialog med ESA for å finne en best mulig avgrensing av sektorunntakene. Når det er sagt, er det nå enda viktigere for denne regjeringen å jobbe frem mot revidert budsjett, hvor dette vil bli lagt frem for Stortinget, med egnede og mest mulig treffsikre kompenserende tiltak. Der har vi selvfølgelig også den utfordring at statsstøtteregelverket kan komme i veien. Derfor jobber regjeringen nå aktivt for å finne best mulig virkemidler for å kompensere for dette. Men vi er fortsatt i løpende dialog med ESA for å få en smalest mulig definisjon av sektorunntakene.
Vi er alle veldig glade for det som er videreført, og det som er kommet på plass knyttet til regionalt differensiert arbeidsgiveravgift. Vi er selvfølgelig også veldig glade for de nye kommunene som blir involvert, og de nye områdene. Men jeg føler fortsatt ikke at vi har fått svar på hva som skjedde fra det var uklart – også for dagens finansminister og dagens regjering – til det i løpet av så få dager plutselig ble så klart at det er umulig å fortsette å jobbe videre med dette. Jeg er glad for signalene om at det faktisk jobbes videre, men jeg har en følelse av, som jeg håper finansministeren kan avkrefte, at man på en måte har gitt opp å jobbe for at alle disse sektorene skal innlemmes i differensiert arbeidsgiveravgift. Derfor er det særlig viktig med kompensasjonsordninger. Jeg ber også finansministeren bekrefte det som tidligere er sagt, om at man vil kompensere krone for krone. Men det viktigste er faktisk å jobbe for at man får innlemmet disse sektorene.
Som jeg sa i mitt forrige svar: Vi jobber fortsatt inn mot ESA for å gjøre sektorunntakene smalest mulig, og vi jobber for å komme til Stortinget med best mulig kompenserende tiltak som ikke kommer i konflikt med statsstøtteregelverket. På spørsmålet om hva som har skjedd, er svaret at det som har skjedd, er at tiden går. 1. juli er tidspunktet for implementering av en ny ordning. Det var en tidsfrist den forrige regjeringen forholdt seg til; det er en tidsfrist denne regjeringen forholder seg til. Det betyr at vi må ha avklart dette også overfor Stortinget, slik at vi kan få notifisert en ordning som sikrer at vi kan videreføre selve grunnlaget med differensiert arbeidsgiveravgift, som er viktig for alle de kommunene som er berørt av det. Så er det selvsagt sånn at også denne regjeringen misliker alle unntak som blir vedtatt og påført denne ordningen fra EUs side. Når det er sagt, er det også bra at skipsbygging nå kommer inn i ordningen.
Det blir gitt anledning til fire oppfølgingsspørsmål – først representanten Else-May Botten.
Det er ingen tvil om at dette rammer næringslivet, ikke minst i distriktene. I forrige uke sa statsråd Sanner at man skulle kompensere krone for krone. Erna Solberg sa i spørretimen at man skal ha generelle tiltak, som man jobber for, og Siv Jensen sier nå at man skal ha egnede tiltak for dette. Mitt oppfølgingsspørsmål går til næringsministeren: Hvordan har næringsministeren tenkt å jobbe for å prøve å finne en best mulig løsning for de næringsaktørene som blir rammet, for å kompensere, og hva slags tiltak mener næringsministeren er best ut fra den situasjonen vi er i? Vil hun jobbe for at det skal være krone for krone-kompensasjon, eller vil man få generelle tiltak?
Først må vi jo få vite hvilke unntak som gjelder, slik finansministeren redegjorde for. Så må vi jobbe med hvilke ordninger som skal kompensere dette. Det er altså et arbeid som pågår, og det må regjeringen få lov til å gjøre før den kommer til Stortinget med en løsning på dette i revidert budsjett.
Hans Olav Syversen – til oppfølgingsspørsmål.
Mitt oppfølgingsspørsmål er til finansministeren. Finansministeren sa at man kommer tilbake til saken i revidert budsjett. Fra Kristelig Folkepartis side vil jeg si klart at det også er helt nødvendig. For, som det er nevnt, det skjer noe 1. juli. Det som skjer for de næringsdrivende, er at de får en kraftig økning i sine utgifter, og vi vet at marginene er små for mange av de bedriftene det gjelder. Regjeringen har i flere sammenhenger sagt at vi skal kompensere krone for krone. Mitt spørsmål er da: På hvilket nivå snakker man om krone for krone? Er det på bedriftsnivå, eller er det på sektornivå?
Jeg tror det som er viktig nå, er at regjeringen ikke jobber i et vakuum når vi skal prøve å definere hva slags virkemidler vi skal komme med til Stortinget. Derfor er vi nå i dialog med både nordnorske politikere og berørte næringsorganisasjoner for nettopp å kunne avdekke hva som vil oppfattes som gode og treffsikre virkemidler, som samtidig ikke kommer i konflikt med statsstøtteregelverket. Jeg er av den oppfatning at vi må jobbe vidt med å vurdere hva slags tiltak vi kan komme med – kanskje litt utradisjonelt også, hvis det er nødvendig.
Janne Sjelmo Nordås – til oppfølgingsspørsmål.
Statsråden sier at man ønsker å jobbe etter to spor: både kompenserende tiltak og mot ESA. Jeg tenker at det er viktig at vi nå sikrer oss at alle steiner faktisk er snudd med tanke på ESA. Det har de siste dagene vært medieoppslag der ulike eksperter og andre som har peiling på EU og EU-regelverk, har tatt til orde for at man bør gå de nye rundene med EU fordi det kan være andre typer regelverk som kan komme oss til hjelp i sektorunntakene, med tanke på både å smale dem inn og kanskje rett og slett å få endret innretningen, sånn at man ikke får de store problemene som det her er vist til fra næringslivet både i nord og i andre deler av landet. Mitt spørsmål til statsråden er: Er alle steiner snudd, og vil man ta initiativ til å gå de rundene som anbefales fra flere, for å se om man klarer å komme ut av en situasjon som er vanskelig sånn som det ser ut i dag?
Som jeg har sagt flere ganger, har vi vært og er fortsatt i dialog med ESA for å finne ut hvordan vi kan gjøre unntakene smalest mulig. Det er viktig. Det er rimelig åpenbart at EU selv ikke har noen klare definisjoner på hva disse sektorunntakene skal omfatte, og de definisjonene er det avgjørende at kommer på plass, slik at regjeringen kan komme med best mulig tiltak for å kompensere for dette. EUs vedtak ble riktignok fattet i juni i fjor, og i alle prosesser som har pågått etter det, har man vært i dialog med ESA for å prøve å snevre det inn og finne klarest mulige definisjoner på hva sektorunntakene vil omfatte. Det arbeidet pågår fortsatt.
Karin Andersen – til oppfølgingsspørsmål.
Endringene som regjeringen har lagt fram når det gjelder differensiert arbeidsgiveravgift, har slått ned som en bombe mange steder, særlig i nord, selvfølgelig, men også i distriktene ellers. Noe av det som kanskje var mest overraskende, var at det er en finansminister fra Fremskrittspartiet som nå heller sukker på tanken til en hel transportnæring i distriktene, fordi ordningen med redusert arbeidsgiveravgift er etablert for å utlikne geografiske forskjeller og ulikheter, og det er dyrere å bo i distriktene og langt mot nord – det er langt til markedene. Det er også et politisk bevisst grep for å opprettholde arbeidsplasser, bosetting og aktivitet i distriktene. Det er en logisk brist i det regjeringen har gjort, når transportnæringen ikke lenger er med i dette. Vil regjeringen ta initiativ til at transportnæringen blir tatt inn igjen i ordningen?
Den logiske bristen, som representanten Karin Andersen kaller det, er i så fall gjort av EU. Det ble også gjort under den forrige regjeringens viten og vilje. Jeg mener at både den forrige regjeringen og denne regjeringen har jobbet hardt og intenst for å sørge for en best mulig differensiert arbeidsgiveravgift frem mot 2020. Det viktige i dette er at alle kommuner fortsatt er i den ordningen de har vært i, i tillegg til at 31 nye kommuner kommer inn. Så er det helt riktig at det vedtaket EU fattet i juni i fjor, betyr at noen næringer blir unntatt fra ordningen. Den jobben vi nå gjør, er å snevre den mest mulig inn for at skaden skal bli minst mulig for de berørte næringene. Dernest jobber vi med å få på plass best mulig kompenserende tiltak, og det vil jeg tro også er i SVs interesse.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til næringsministeren. Iveren etter å gi bonus er høy både her og der, om det er fagbevegelsen som er deleier av SpareBank 1, om det er staten som er deleier, eller om det er private. De siste dagene har vi sett at ledere i flere statlige selskaper fortsatt får svært høye lønninger, og med bonuser, pensjonsordninger og andre goder kommer vi opp i betydelige beløp. Helge Lund i Statoil, f.eks., fikk 7 mill. kr i grunnlønn i 2013, mens ulike bonuser, goder og ordninger utgjør nesten 6,8 mill. kr. Rune Bjerke i DNB, som har invitert til spleiselag, fikk en bonusøkning i fjor på 26 pst. I begge disse selskapene kuttes årsverk og kostnader, men lederlønningene omfattes ikke av innsparingene. Tvert imot – får man selskapet med på store kutt, belønnes topplederne med ytterligere lønnsøkning. For mange er dette ganske vanskelig å skjønne. Dette er ikke noe nytt. Veksten i lederlønningene har vært en vedvarende trend, lederlønningene steg dobbelt så raskt som vanlige lønnsinntekter i tiåret fram til 2007, ifølge Norges Handelshøyskole. Den andre store trenden de siste 20 årene, også i Norge, er stadig mer bruk av variable lønnskompensasjonsordninger, som bonuser. Veksten i lederlønningene er bekymringsfull for alle som ønsker å unngå et samfunn med større forskjeller, den er krevende i møtet med lønnsoppgjøret, og den er heller ikke helt i tråd med statens uttalte mål om moderasjon i lederlønningene i selskaper som staten eier. Mitt spørsmål til næringsministeren er hva næringsministeren vil gjøre gjennom eierskapsdialogen med selskapene og gjennom statens representanter i styrene for å bremse opp topplederlønningene.
Systemet vårt er slik at det er styrets ansvar å fastsette lederlønninger. De lederlønningene skal være i tråd med statens retningslinjer. For vår del er det slik at vi har sagt at lederlønningene skal være konkurransedyktige, men de skal ikke være lønnsledende, og de skal bidra til moderasjon. Det er vårt utgangspunkt. Så er det slik at vi på flere områder kan følge opp dette og vil følge opp dette. Det ene gjør vi gjennom eierdialog med selskapene, hvor vi formidler hva som er regjeringens synspunkt på lederlønninger. Det andre vi kan gjøre og vil gjøre, er å ta en gjennomgang av dette i forbindelse med eierskapsmeldingen – dvs. om statens retningslinjer er gode nok. Det tredje vi kan gjøre, er selvfølgelig å se på lovgivningen knyttet til dette når det gjelder åpenhet etc., som det også har vært en debatt om. Så vi følger dette opp. Det er viktig at statlige selskaper følger statlige retningslinjer. Hvis ikke får det selvfølgelig konsekvenser, også når vi velger ut styremedlemmer i selskapene.
Jeg vil takke for svaret fra statsråden. Jeg er glad for at dette er noe regjeringen og statsråden vil følge opp med tre konkrete tiltak. Det som da blir spennende, er hvilke signaler regjeringen kommer med i eierskapsmeldingen som kommer denne våren. Er det slik å skjønne da, at det allerede i eierskapsmeldingen vil kunne komme en endret retningslinje med tanke på topplederlønninger i deleide statlige selskap?
Ja, dette er noe av det vi vil se på. Jeg skal ikke forskuttere innholdet i eierskapsmeldingen, den er ikke ferdig ennå, men det får vi komme tilbake til når den er klar.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Hans Olav Syversen.
Finanskomiteen var for kort tid siden på besøk hos Folketrygdfondet. Det er et fond som er svært opptatt av eierskap og ansvarlig eierskap på statens vegne. Et av de interessante signalene som kom derfra, var nettopp dette at jo snevrere kretsen som skal bestemme lederlønninger, bonuser og ikke minst pensjonsforhold, er, jo mer gunstig blir det for lederne – kanskje fordi de som sitter i styrene, er ledere i andre selskaper hvor styremedlemmene bare har byttet posisjon, og så hjelper man hverandre i mange tilfeller. Sveits har nå gått inn for at man skal legge beslutningen til generalforsamlingen i denne typen forhold. Mitt spørsmål er: Er det noe som vil bli vurdert i eierskapsmeldingen?
Jeg vil ikke avvise at vi kan gjøre den vurderingen. Men jeg tror på den arbeidsdelingen vi har, nemlig at styret har ansvaret for å fastsette lederlønninger. Det vi må sørge for, er at styret følger statens retningslinjer. For meg er det selvsagt at styret gjør det. Hvis ikke, må det få konsekvenser for styret. I tillegg mener jeg at det er veldig viktig å ha åpenhet rundt de samlede utbetalingene. Vi må ha åpenhet, og vi må ha ryddighet – de må være lette å forstå. Dette er noe vi får komme tilbake til i den gjennomgangen vi gjør i forbindelse med eierskapsmeldingen.
Else-May Botten – til oppfølgingsspørsmål.
I Norge har vi en flat lønnsstruktur, og det er små forskjeller. Den saken som kom opp om DNB, med det spleiselaget, utfordret helt klart moderasjonslinjen. Selv om de ikke har gjort noe ulovlig, er det en etisk utfordring som ligger der. Anerkjenner statsråden at en lederlønnsutvikling ute av kurs utfordrer den flate lønnsstrukturen i Norge, og mener statsråden at det i så fall kan være et problem?
Som jeg har sagt: Det er styret som fastsetter lederlønninger. Styret skal forholde seg til statens retningslinjer. Dette var det samme før regjeringsskiftet som det er i dag. Hvis styret ikke gjør det, kan det få konsekvenser for styret. Jeg tar det for gitt at styret forholder seg til de gjeldende retningslinjer. Så skal ikke jeg gå inn og kommentere enkeltlønninger i enkeltselskaper.
Per Olaf Lundteigen – til oppfølgingsspørsmål.
Dette er en gjenganger i denne salen. Det har kommet besvergelser fra alle partier om at dette er en ukultur som en ønsker å stoppe. Senest ble dette debattert den 19. mars i fjor på basis av en innstilling fra kontrollkomiteen. Alle var enige om at det at lederlønningene i offentlig hel- eller deleide selskaper øker mer enn hos de private, ikke kan fortsette videre. Alle er enige – ingenting skjer. Det som statsråden nå har sagt, er det som er sagt av alle statsråder – ingenting skjer. Jeg har to spørsmål: Finner statsråden denne utviklinga alvorlig, og er det noe som skal stoppes – ja eller nei? Punkt to: Er det ikke aktuelt å komme med protokolltilførsel fra statlige representanter på generalforsamlinga og påpeke at statens vilje ikke følges?
Jeg har jo liten erfaring med gjengangere i denne sal. Men for denne regjeringen er det viktig å tydeliggjøre hva som er vår politikk på dette området: Lønninger skal være konkurransedyktige, ikke lønnsledende, og det skal utvises moderasjon. Det vi nå gjør, er å ta en gjennomgang av dette i forbindelse med eierskapsmeldingen som skal fremmes for Stortinget forhåpentligvis før sommeren, slik at vi vil få en god debatt knyttet til dette. Så kan det være aktuelt å reagere i generalforsamling eller ved utnevning av styremedlemmer hvis statens retningslinjer ikke følges. Men jeg understreker at vi forholder oss til styrets beslutning når de viser til at disse ligger innenfor retningslinjene.
Snorre Serigstad Valen – til oppfølgingsspørsmål.
Det er mye snakk om moderasjon i lønnsoppgjøret i år. Vanlige arbeidere har vist moderasjon i oppgjør etter oppgjør i Norge. Regjeringen har jo ikke hatt problemer med å bekymre seg over lønnsutviklingen i f.eks. industrien i Norge, men når det kommer til lønnsnivået til direktører i statseide selskaper, får vi kun svar der statsråden gjemmer seg bak ord som retningslinjer, og at det jo for så vidt er lov, osv. Men jeg er litt opptatt av noen moralske vurderinger fra næringsministeren. Nå driver Statoil og kutter i kaffe og peanøtter til de ansatte osv., mens Helge Lund får kjempeøkning i lønnen sin. Jeg er fullt klar over at statsråden nok en gang kan svare med å henvise til retningslinjer og gjennomgang osv., men jeg lurer på: Hva mener statsråden om disse lønningene? Mener statsråden at det er anstendig at direktøren i Statoil tjener mer enn ti ganger så mye som landets statsminister?
Det er sånn at arbeidsfordelingen når det gjelder styrets ansvar, er den samme nå som den var før regjeringsskiftet, da det partiet representanten representerer, satt i regjering. Det er altså styret som fastsetter lønn. Det vi kan gjøre, og det vi vil gjøre, er å sørge for å etterprøve om det er innenfor statens retningslinjer. Så har jeg sagt, og jeg gjentar: Vi kommer til å gå gjennom statens retningslinjer. Vi går gjennom lovverket knyttet til dette fordi vi er opptatt av at vi skal være konkurransedyktige, men ikke lønnsledende.
Da går vi videre til neste hovedspørsmål.
Jeg har et spørsmål til europaministeren. Etter snart et halvt år i regjering er det i ferd med å forme seg et bilde av en regjering som på en svært passiv måte forholder seg EU- og EØS-regelverk. Straks etter regjeringsskiftet varslet regjeringen at en ville reversere veto mot postdirektivet. Det vil gjøre det vanskeligere å opprettholde postombæring i hele landet. Så varslet regjeringen at en ikke lenger har innvendinger mot EUs jernbanepakke IV. Det kan bety at jernbanen skal konkurranseutsettes. For et par uker siden varslet kommunalministeren at en ikke anser det mulig å opprettholde differensiert arbeidsgiveravgift for alle sektorer. Det slår hardt ut for distriktene, særlig i Nord-Norge. Tidligere denne uka varslet landbruksministeren at en gir opp kampen for å produsere fiskemjøl til dyrefôr, til tross for at det er miljøvennlig, at det er fritt for genmodifiserte organismer, og at alle faginstanser, også i EU, sier at de kravene EU stiller, ikke er faglig begrunnet. Regjeringen ser også ut til å ha gitt opp å sikre norske bankkunder gjennom den såkalte bankinnskuddsgarantien, noe som gir norske bankkunder en langt dårligere beskyttelse for sparepengene sine enn tidligere. I tillegg ser regjeringen også ut til å ha gitt opp muligheten til å sikre ideelle organisasjoners stilling i relasjon til det offentlige. Konsekvensen av det kan bli at ideelle aktører må konkurrere om anbud på linje med kommersielle aktører. Jeg kunne fylt opp med enda flere eksempler. Men spørsmålet er sjølsagt: Hva er denne regjeringens ambisjoner overfor EU? Skal en i noen tilfeller ivareta norske interesser, også når de går på tvers av EUs, eller vil en i alle saker, slik som jeg nå har nevnt, være helt passiv overfor EU og EØS?
Jeg takker representanten Arnstad for å ha hatt en god gjennomgang av ulike saker som ligger på denne regjeringens bord, og som har ligget på tidligere regjeringers bord. Det er slik at vi har en aktiv europapolitikk, men vi har det med utgangspunkt i de verdier, de prinsipper og den politikk denne regjeringen fører. Det er ikke minst å sikre konkurransekraft for næringslivet. Med det følger at vi ønsker like konkurransevilkår for norsk næringsliv og deres konkurrenter i EU. Da gjør vi f.eks. én viktig ting: Vi har på norsk side fått ned etterslepet av rettsakter betraktelig. Det høres byråkratisk ut, men det det dreier seg om, er at vi raskere skal få på plass samme regler for norske bedrifter, som deres konkurrenter har. Der var det et betydelig etterslep fra våre forgjengere. Så har vi tatt viktige initiativer i klima- og energipolitikken. Energi er et tungt område for Norge. Vi har tatt initiativer om like konkurransevilkår mellom flyselskaper i Europa. Vi har også arvet noen saker, som det ble referert til her, fra tidligere regjeringer. Det gjelder spørsmålet om anbudsregler for ideelle organisasjoner – avgjørelsen ble fattet i fjor. Og tilsvarende for differensiert arbeidsgiveravgift. Når det gjelder spørsmålet om fiskemel i dyrefôr, er det samme sak: Det er avgjørelser som er tatt for lenge siden, og vi må derfor konstatere at det tidligere regjeringer har gjort for å påvirke, ikke har nådd frem. Dette er en regjering som legger vekt på gjennomføringskraft i politikken, men dette er ikke en regjering som har tilbakevirkende kraft. Det er det utgangspunktet vi må ha. Så er det viktig at vi nå jobber med å se hvilke beslutninger det er som kommer om to år, i stedet for å bry oss mer om de beslutningene som ble tatt av EU for to år siden. Hvis vi skal påvirke, må vi se fremover.
Jeg er vel fortsatt ikke særlig beroliget når det gjelder regjeringens passivitet til EU- og EØS-direktiv. I stedet legger jeg merke til at regjeringen hele tida unnskylder seg med hva EU har vedtatt mens det satt en rød-grønn regjering. Nå er det ikke ofte at jeg bruker tidligere ledere i Europabevegelsen som sannhetsvitner for det jeg mener, men tidligere leder i Europabevegelsen Paal Frisvold sier at sjøl om EU tok en avgjørelse i juni i fjor, er det fullt mulig å gjøre ting når det gjelder den differensierte arbeidsgiveravgiften. Han sier at toget ikke har gått for sektorunntakene. Det må være mulig f.eks. å notifisere støtten til disse sektorene under andre statsstøtteregler, hvis en ønsker det. For å gi statsråden en anledning til å si litt om ambisjonene til regjeringen vil jeg igjen spørre: Synes statsråden at det kan være grunn til å gå videre på denne type initiativ som Frisvold viste til, når det gjelder kampen for å beholde en best mulig differensiert arbeidsgiveravgift?
Som også finansministeren tidligere har vært inne på, arbeider vi nå for å se hvordan vi kan sikre best mulige resultater for Norge når det gjelder den differensierte arbeidsgiveravgiften. Når det gjelder EU-reguleringer, er det to sider, og man må sjekke begge. Den første siden er når regelverket blir utarbeidet. Der gikk toget – eller trailerne – i fjor, i første halvår. Kommisjonen la frem et forslag i januar, vedtaket ble fattet i juni. Men så er det den andre siden, og det er tilpasninger: å se hvordan man kan tolke og anvende regelverket på en tjenlig måte. Der ligger det også handlingsrom og muligheter for Norge, og det er der vi er nå – ikke på hva som er hovedreglene, men hvordan vi kan tilpasse dem til den norske virkeligheten på en best mulig måte. Der jobber vi svært aktivt opp mot revidert nasjonalbudsjett. Spørsmålet om statsstøttereglene er interessant i den sammenheng. Jeg kan berolige representanten Arnstad med at her er vi på ballen, men Norge burde vært mer på ballen i første halvår i fjor når det gjaldt regelverksutviklingen.
Janne Sjelmo Nordås – til oppfølgingsspørsmål.
En utvikling som har vært kilde til bekymring her i Stortinget, er overføring av makt til byråer og tilsyn i EU, som på selvstendig grunnlag kan gjøre vedtak og bøtelegge norsk næringsliv. Da avgir vi mer suverenitet enn EØS-avtalen gir grunnlag for. Et slikt eksempel så vi i vinter, da statsråden varslet at ESA nå får myndighet til å bøtelegge foretak som bryter med vilkårene for markedsføring av legemidler. Hvor mange slike suverenitetsavståelser må vi forvente oss før Stortinget får anledning til å drøfte dette i sin fulle bredde?
Det er lang tradisjon i denne sal for å håndtere spørsmål om suverenitetsavståelse etter Grunnloven § 26 annet ledd, der det er snakk om en lite inngripende myndighetsoverføring. Alle partier som har sittet i regjering i EØS-avtalens levetid, har vært med på denne type myndighetsoverføring. Så har vi en utfordring ved at det er stadig flere byråer og tilsyn under etablering i EU som vil kunne få – og allerede har – mer inngripende myndighet enn det vi kan akseptere innenfor rammen av Grunnloven og det EØS-avtalen legger opp til. Finanstilsynssaken er ett slikt eksempel. Der jobber vi hardt for å finne en løsning i dialog med EU og våre EFTA-/EØS-partnere, en løsning som er innenfor Grunnloven, og en løsning som baserer seg på topilarsystemet i EØS-avtalen.
Ingrid Heggø – til oppfølgingsspørsmål.
Representanten Arnstad hadde ei rekkje eksempel på høgaktuelle saker som er veldig viktige for Noreg, og spurde kva ambisjonar regjeringa hadde. Svaret frå ministeren var at regjeringa har ein aktiv næringspolitikk utan tilbakeverkande kraft, og stort sett skuldast alt som hadde gått gale, at forhandlingane til den førre regjeringa ikkje hadde ført fram. Difor vil eg gje ministeren ein sjanse til å seia noko om det som bl.a. gjeld differensiert arbeidsgjevaravgift. Kva konkrete ambisjonar har regjeringa?
Som også finans- og næringsministeren har vært inne på tidligere i dag: Vi har ambisjoner om å øke antallet kommuner som skal få et lavere nivå på arbeidsgiveravgiften. Vi har ambisjoner om å sørge for at sektorunntakene som ble banket på plass i juni i fjor, skal få en så snever anvendelse som mulig. Vi har ambisjoner om å se på og få klarhet i andre konkrete virkninger som følge av disse endringene, slik at vi kan finne tiltak som kan dempe disse virkningene. Så det er ikke slik at vi, fordi hovedspørsmålet ble avgjort i fjor, nå legger oss flate. Vi jobber aktivt, og vi kommer tilbake med konkrete tiltak i forbindelse med budsjettprosessen.
Audun Lysbakken – til oppfølgingsspørsmål.
Her har vi jo en statsråd med gjennomføringskraft på besøk. Men jeg lar meg noen ganger undre over hva slags form gjennomføringskraften tar, for det vi har sett til nå, er en voldsom iver etter ensidig å trekke norske posisjoner i Brussel, uten å få noe igjen for det. Det så vi i forbindelse med postdirektivet, vi har sett det i forbindelse med jernbanesaken, og vi så det en liten stund – inntil retretten kom – i forbindelse med ostetollen. Jeg forundres ikke over at denne regjeringen er for fri konkurranse innenfor post og jernbane, men jeg forundres over at en går inn i diskusjoner med EU og legger seg flat før en har begynt å forhandle, og ikke prøver å få noe igjen for de posisjonene en gir opp. Jeg har aldri hørt at det er spesielt god forhandlingstaktikk. Derfor lurer jeg på hvorfor regjeringens linje er å begynne forhandlinger med å trekke norske posisjoner uten å få noe igjen, og hvem som har gitt statsråden dette forhandlingstaktiske rådet.
Det kommer neppe som noen overraskelse på noen, verken i denne sal eller i saler i Brussel, at de partiene som nå sitter i regjering, ønsker mer konkurranse på postmarkedet og mer konkurranse på jernbaneområdet. Det er posisjoner som vi har hatt lenge – Bondevik-regjeringen la frem forslag om liberalisering av postmarkedet – så jeg tror ikke at dette er kort å spille i en forhandlingssammenheng. Så er det viktig at vi ikke glemmer i denne sal og i mediedebatter at hovedsaken med EØS-avtalen er at vi vil være med i det indre marked. Når jeg møter bedrifter rundt om i landet, spør de ikke om alle unntak og særordninger; de spør om når vi kan få regelverket på plass, slik at vi har de samme spillereglene som våre europeiske konkurrenter. Det er det som skaper verdier, det er det som er grunnlaget for vår velferd, at vi har et næringsliv som kan konkurrere – og konkurrere godt – på samme vilkår som andre. Den hovedsaken må vi ikke glemme når vi fortaper oss i detaljene.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Spørsmålet mitt går til næringsminister Monica Mæland. Det er registrert mer enn 500 000 enkeltpersonforetak i Norge, og selv om en del av disse har liten eller ingen aktivitet, og mange har annet lønnet arbeid ved siden av det å drive sitt foretak, er det svært mange som livnærer seg av nettopp å være selvstendig næringsdrivende. Det synes Venstre er grunnleggende bra, og vi vil legge til rette for at flere gjør nettopp det, altså skaper en arbeidsplass til seg selv og kanskje noen flere. Dette er et engasjement som det kan se ut som om vi er nokså alene om i det politiske Norge. Den forrige regjering gjorde – til tross for gjentatte løfter – ingenting for å bedre vilkårene for de selvstendig næringsdrivende. Den nye regjeringen har heller ingen forpliktende satsinger overfor enkeltpersonforetak eller selvstendig næringsdrivende i regjeringsplattformen. Det eneste som står om selvstendig næringsdrivende, er at de skal få dispensasjon fra reglene om å ta ut pappapermisjon. Det er bra, men knapt noen stor satsing. Dette er noe underlig, all den tid både Høyre og Fremskrittspartiet sluttet helhjertet opp om et representantforslag fra Venstre i forrige stortingsperiode, der vi sammen ba den daværende regjeringen om å foreta en helhetlig gjennomgang av vilkårene for enkeltpersonforetak og fremmet forslag for Stortinget om konkrete forbedringer spesielt knyttet til skattemessig likebehandling, sosiale rettigheter, forenklingstiltak, tilgang på kapital og det offentlige virkemiddelapparatets innretning og innsats. Spørsmålet mitt er: Hvorfor viser regjeringen lite initiativ og liten gjennomføringskraft når det gjelder å bedre vilkårene for selvstendig næringsdrivende i tråd med det de lovet før valget?
Jeg er absolutt opptatt av vilkårene for små og mellomstore bedrifter, det er jo dem det er flest av i Norge. 99 pst. har færre enn 100 ansatte, og veldig mange har langt færre enn 100 ansatte. Så når vi gjør endringer i skatteregimet knyttet til både formuesskatt og fjerning av arveavgift, kommer dette små og mellomstore bedrifter til gode. Når vi har ambisjoner om å forenkle, kommer dette aller mest små og mellomstore bedrifter til gode, fordi de har mye mindre ressurser og mindre tid å bruke på å rapportere til myndighetene. Når jeg har møter med gründere for å høre hvordan vi kan legge til rette for flere gründere, handler det også om små og mellomstore bedrifter. Så dette fokuserer vi absolutt på. Jeg er opptatt av å legge til rette for de små og mellomstore bedriftene, og da er kanskje dette med forenkling det aller viktigste, fordi det frigjør tid til å gjøre det man helst vil, nemlig å drive næringsvirksomheten sin.
Jeg takker for svaret. Jeg skjønner at man på det generelle nivå har satt i gang visse tiltak og tatt visse grep. Det er bra, men jeg savner fortsatt det som går direkte på de mindre bedriftene, på gründere og på enkeltpersonforetak. Så vil jeg gjerne i tillegg trekke fram behovet for at det blir satset spesielt på å tilrettelegge for at kvinner kan satse. Vi vet at det er langt færre kvinner enn menn som er selvstendig næringsdrivende, og vi vet at enkeltpersonforetak grunnlagt av menn har større overlevelsesgrad enn tilsvarende startet av kvinner. Da blir det konkrete spørsmålet: Vil statsråden sammen med Venstre sikre flertall for å bedre de sosiale rettighetene? Kan statsråden bekrefte det konkret for den gruppen som jeg har stilt spørsmål om her?
Jeg bekrefter gjerne at vi vil motta gode innspill fra Venstre for å skape god politikk for små og mellomstore bedrifter. Jeg samarbeider gjerne med Venstre om forslag knyttet til dette, men det å gå inn på forslag jeg ikke har sett, skal jeg være veldig forsiktig med. Mitt utgangspunkt er at god generell næringspolitikk også er god næringspolitikk for små og mellomstore bedrifter. Vi jobber nå med en helhetlig politikk for gründerbedrifter, og en av de tingene vi er nødt til å se nærmere på, er hvorfor for få gründere er kvinner. Så dette er noe vi jobber med og kommer tilbake til, og vi samarbeider som sagt gjerne med Venstre om det.
Terje Breivik – til oppfølgingsspørsmål.
Oppfylgingsspørsmålet mitt går til finansminister Siv Jensen. Næringsdrivande skapar sin eigen arbeidsplass, der dei personleg har den økonomiske risikoen for verksemda, og dei har verken rett til sjukepengar eller arbeidsløysetrygd. Dei har heller ikkje rett på bistand frå Lønnsgarantifondet ved eventuelle konkursar. Likevel betaler dei monaleg meir i skatt enn vanlege arbeidstakarar med same inntekt. Særleg gjeld det for inntekter som ikkje er spesielt høge. Forklaringa er enkel: Vanlege arbeidstakarar har rett til minstefrådrag, næringsdrivande har ikkje det. Venstre har ved fleire høve føreslått å innføra ein rett til erstatning for frådrag for faktiske utgifter for næringsdrivande. Både forenklingstiltak og ei målretta skattelette treffer dei med lågast inntekt. For eit parti som er oppteke av å få ned det totale skattetrykket og gje skattelette til dei med dei lågaste inntektene, bør dette vera midt i blinken. Eg vonar difor at finansministeren kan stadfesta at ho deler den oppfatninga.
Da regjeringen la frem tilleggsproposisjonen for inneværende års budsjett, foreslo vi skattelettelser på over 7 mrd. kr. Det kommer både selvstendig næringsdrivende, aksjeselskaper og det generelle næringslivet til gode, og det er bra. Det er et arbeid regjeringen vil fortsette med. Jeg hører at representanten Breivik også peker på en lang rekke andre tiltak, virkemidler og problemstillinger som berører selvstendig næringsdrivende i hverdagen. Det er områder som ulike statsråder ser på og jobber med, nettopp med den hensikt å forenkle hverdagen, slik at man kan konsentrere innsatsen sin om å drive bedriften godt.
Odd Omland – til oppfølgingsspørsmål.
Mitt spørsmål går til næringsministeren. Forenkling er – som vi har hørt – et viktig bidrag for små bedrifter og enkeltpersonforetak. Regjeringen Stoltenberg igangsatte et stort arbeid med en ambisiøs målsetting om 10 mrd. kr i innsparing innen 2015, og vi var i god rute. I Dagens Næringsliv den 20. februar leser vi at regjeringen først må forenkle for å forenkle. Det snakkes om regelråd, og at en i den sammenheng må vente på regler fra moderniseringsministeren. Det prates også om etablering i 2015. Mitt spørsmål er: Når kan en forvente at regjeringen kommer i gang med sitt forenklingsarbeid? Vil regjeringen snarest igangsette de forslag som lå klare fra forrige regjering?
Jeg er veldig glad for at den rød-grønne regjeringen mot slutten av sin åtteårsperiode begynte å jobbe med forenkling for næringslivet. Det er veldig viktig, og det er en av de sakene næringslivet tar opp i alle de møtene jeg har. Vi har et mer ambisiøst program for å forenkle, og vi jobber med det. Etter vår tiltredelse har vi gjennomført 14 forenklingstiltak, vi har 18 tiltak under gjennomføring og veldig mange flere på bordet. Så var det et oppslag knyttet til at moderniseringsministeren jobber med å modernisere planinstruksen. Det vil være bra hvis vi innfører et regelråd – om det er på plass – men det er ingen forutsetning. Og det er ikke noe problem at to departementer jobber med forenkling samtidig. Det er faktisk bare bra.
Per Kåre Foss – til oppfølgingsspørsmål.
Gründere og selvstendig næringsdrivende er en viktig ressurs som bidrar med innovasjon og arbeidsplasser i Norge. Presset på leveranse og tilstedeværelse i små foretak er særskilt høyt, og fravær er ofte vanskelig. Da snakker jeg også om fravær som vi ellers i samfunnet opplever som helt normalt, som ved fødsel, sykdom i familien etc. Kristelig Folkeparti har i flere år foreslått endringer med sikte på å sidestille næringsdrivendes trygderettigheter med arbeidstakeres rettigheter. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvilke konkrete tiltak gjøres for å bedre de sosiale rettighetene til gründere og selvstendig næringsdrivende?
Jeg ber om forståelse for at det ikke tilligger mitt konstitusjonelle ansvar å svare på spørsmål om trygderettigheter, men som finansministeren sa, jobber flere departementer med å forenkle nettopp for å øke verdiskapingen, kanskje særlig hos små og mellomstore bedrifter. Mitt ansvar er å sørge for god politikk for gründere. Jeg har møter med gründere, og jeg spør hele tiden: Hvordan kan vi bedre legge til rette for at flere kan bli gründere? Det å skaffe nok kapital, det å skaffe nok kompetanse og det å lage rammebetingelser for at vi kan blir et enda mer innovativt land, er det vi trenger.
Marit Arnstad – til oppfølgingsspørsmål.
Forenkling er jo bra, og vi ser med spenning fram til det videre arbeidet fra regjeringens side når det gjelder forenkling. I løpet av vinteren som vi har lagt bak oss, har regjeringen gjennomført en del tiltak som svekker rammebetingelsene for enkeltpersonforetak, gründere og småbedrifter. Vi har hatt en historisk høy økning i dieselavgiften, noe som rammer svært mange enkeltpersonforetak og små bedrifter. Man fjernet nesten en halv milliard kroner i regionale utviklingsmidler, som er en viktig kilde til oppstartkapital og fødselshjelp for veldig mange gründere og småbedrifter. Spørsmålet er hva vi kan forvente fra regjeringen framover når det gjelder å rette opp en del av de problemene de i løpet av vinteren har påført småbedrifter og sjølstendig næringsdrivende gjennom disse vedtakene. Kan vi forvente bedre ordninger og bedre rammebetingelser for denne gruppen av næringsdrivende, f.eks. i revidert nasjonalbudsjett?
Jeg kommer ikke til å stå her og redegjøre for innholdet i revidert nasjonalbudsjett. Det er jeg helt sikker på at spørreren har stor forståelse for. Jeg opplever veldig gode tilbakemeldinger på det budsjettet som ble vedtatt av Stortinget i desember. Vår satsing på næringsrettet forskning og innovasjon, vår prioritering av landsdekkende ordninger innenfor Innovasjon Norge, vår satsing på samferdsel og ikke minst vekstfremmende skattelettelser treffer – og treffer godt. Samlet sett får jeg gode tilbakemeldinger på den politikken regjeringen fører på dette området.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål er til finansministeren. Når vi diskuterer de utrolige bonusene til rike direktører i statseide selskaper for tiden, er det verdt å tenke over følgende: En hjemmehjelp som tjener under 350 000 kr i året, får 27 øre om dagen i skattelette av finansministeren. Det er mindre enn jeg fikk i ukelønn da jeg var niåring. På den annen side får ikke direktører som Rune Bjerke og Helge Lund bare kjempebonuser – de får også en «rikingbonus» fra Siv Jensen. De får en skattegave på hele 107 kr om dagen, 39 000 kr i året – 390 ganger mer enn hjemmehjelpen. Vil statsråden si at hennes politikk mest er en støtte til hardtarbeidende, lavtlønnede kvinner og folk flest, eller en direkte oppfordring til mer lønnsfest for rike direktører?
Jeg synes at representanten Serigstad Valen bør være litt mer korrekt i sin fremstilling av skattelettelsene denne regjeringen har gitt. Det er helt riktig at vi både har gitt lettelser til vanlige folk og har gjennomført store lettelser i formuesskatten. Det handler først og fremst om å sikre arbeidsplasser rundt omkring i det ganske land. Det handler om å bidra til mer konkurransekraft for et stadig mer prøvet næringsliv, som møter en mer krevende konkurransesituasjon i de markedene de konkurrerer i. Et samlet norsk næringsliv har over lang tid sagt at en av de viktigste sakene det vil at denne regjeringen skal gjøre noe med, er den særnorske formuesskatten. Det gikk de to regjeringspartiene til valg på, og det er vi nå i gang med å gjennomføre. I tillegg er selvfølgelig denne regjeringen opptatt av en lang rekke andre tiltak, som skal treffe mennesker med lave og midlere inntekter, samtidig som det nok er viktig for dem å ha en jobb å gå til. Derfor er det viktig at regjeringen nå adresserer svekket konkurransekraft og iverksetter tiltak for å få produktivitetsveksten i norsk økonomi opp. Det arbeidet pågår med full kraft og styrke. Så har jeg registrert at det pågår en litt underlig politisert debatt om verdien av og betydningen av å diskutere fallet som har vært i produktivitetsveksten i norsk økonomi gjennom de siste åtte årene. Vel, de som mener at det ikke er et viktig spørsmål, er heller ikke spesielt opptatt av fremtidig velferdsnivå for Norge og norsk økonomi. Det er denne regjeringen. Derfor adresserer vi disse spørsmålene, og vi kommer til å fortsette å redusere det samlede skatte- og avgiftstrykket i Norge, fordi vi mener at det er bra for å styrke konkurransekraften for norske bedrifter.
Min framstilling er helt korrekt, for den er hentet fra regjeringens egen tilleggsproposisjon, tabell 1.3. Der kan alle se hva lavtlønnede kvinner får i skattegave fra regjeringen sammenlignet med rike direktører, som Siv Jensen har ansvar for i regjering. Jeg vet ikke med Jensen, men jeg tror det kan oppfattes som en fornærmelse at finansministeren hele tiden går rundt og skryter av å ha gitt 27 øre dagen i skattekutt hvis du er en lavtlønnet kvinne. Det er litt som å gi 2 kr i tips og si: Kjøp deg noe fint. Jeg fikk ikke svar på spørsmålet mitt, så jeg spør igjen: Hva er det som sikrer arbeidsplasser, for å sitere finansministeren, ved å gi Helge Lund, Rune Bjerke og andre direktører 390 ganger mer penger i skattekutt enn vanlige hardtarbeidende, lavtlønnede kvinner?
Den største forskjellen på denne regjeringen og den forrige regjeringen er at det nå i hvert fall blir gitt skattelettelser til alle. Det er et arbeid regjeringen kommer til å fortsette med, fordi den mener det er viktig. I debatten om formuesskatt handler det først og fremst om at mye av kapitalen i Norge blir bundet opp, slik at den ikke kanaliseres inn til bedrifter som er i oppstartfasen, eller som trenger ny kapital for å utvide og sikre virksomheten sin. Derfor kommer vi til å fortsette arbeidet med å redusere formuesskatten, fordi vi mener at den er konkurransevridende, den er særnorsk, og vi finner den i veldig få land som norske bedrifter konkurrerer med. Det er også oppstått et stadig økende gap når det gjelder bedriftsbeskatningen i Norge, sammenlignet med mange land vi konkurrerer med. Derfor tok vi også det første skrittet i retning av å harmonisere det. Scheel-utvalget kommer med sine anbefalinger i oktober, og det vil regjeringen følge opp på egnet måte.
Det blir oppfølgingsspørsmål – først Audun Lysbakken.
Store skatteletter til de aller rikeste i Norge, bonusfest og grådighet blant dem på toppen undergraver det som etter mitt syn er det fineste i det norske samfunnet, nemlig den tilliten og det samholdet som små forskjeller skaper. I 2008 gikk daværende stortingsrepresentant Siv Jensen hardt ut mot bonusfesten i bankene og sa at hun ville gå inn for at det ikke skulle være noen bonuser i bankene så lenge staten var inne med hjelpetiltak til dem. I dag virker det som om Siv Jensens svar er ingen tiltak mot bonuser, men skattelette til dem som får dem. Forrige uke spurte jeg statsminister Erna Solberg om hun kunne nevne et eneste tiltak denne regjeringen vil sette inn mot bonusfesten i bankene. Hun svarte da med ingenting, utover at regjeringen ville skrinlegge den finansskatten som var under planlegging. Jeg lurer på om det er Siv Jensens svar også, eller om hun kan gi oss et eneste eksempel på et tiltak denne regjeringen vil sette inn.
Et tiltak som allerede er ute på høring, er oppfølgingen av CRD IV-direktivet, som nettopp setter fokus på en innstramming i bonusordninger, ikke nødvendigvis bare for banker, men på et generelt grunnlag, og det mener jeg er viktig at vi ser på. Så er det selvfølgelig slik at det er en viktig og helt legitim debatt å ta om bonusordninger og lønnsvekst hos toppledere både i statlige og i private bedrifter. Jeg mener det er et lederansvar, et styreansvar, å tenke gjennom hvilke signaler man sender foran et lønnsoppgjør, hvor de samme aktørene understreker behovet for moderasjon. Jeg mener det er en veldig viktig samfunnsdebatt, og at den går, og tas løpende, er jeg for. Så må vi samtidig også vurdere, som også næringsministeren sa, hvilke tiltak vi eventuelt iverksetter der hvor det er brudd på det statlige regelverket som ligger til grunn.
Per Olaf Lundteigen – til oppfølgingsspørsmål.
I 1881 innførte Stortinget skatt etter evne, et prinsipp som etter den tida har stått fjellstøtt. Skatt etter evne betydde at en fikk formuesskatt og progressiv inntektsskatt. En fikk formuesskatt, som var en ekstraskatt på en arbeidsfri inntekt, fra en formue som var tre–fire ganger en brutto årsinntekt. Men spørsmålet mitt går på inntektsskatten og skatt etter evne med inntektsskatten. Senterpartiet er enig i at vi øker bunnfradragene i inntektsskatten. Mitt spørsmål til statsråden nå er veldig presist, og jeg ber om et svar, siden mange av Fremskrittspartiets statsråder ikke svarer på spørsmålene som blir stilt her: Vil statsråden svekke skatteprogresjonen på inntekt framover, altså slik at de som har høye inntekter, høy skatteevne, får en lavere skatteprosent – lavere enn for dem som har små inntekter?
La meg først tilbakevise påstanden om at Fremskrittspartiets statsråder ikke svarer på spørsmål. Det gjør vi – det gjør også denne statsråden, men på spørsmål om hva slags skatte- og avgiftsendringer som vil bli foreslått av denne regjeringen i forbindelse med neste års statsbudsjett, vet representanten Lundteigen utmerket godt at de blir annonsert når statsbudsjettet legges frem i oktober. Men det er nok ingen stor hemmelighet at denne regjeringen jobber for å redusere det samlede skatte- og avgiftstrykket. Vi tok de første skrittene i tilleggsproposisjonen i inneværende års budsjett. Vi vil fortsette det arbeidet, slik at det kommer vanlige lønnsmottakere til gode, og slik at det sikrer økt konkurransekraft for et stadig mer prøvet næringsliv.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Jeg har et spørsmål til europaministeren. Europaministeren har gitt inntrykk av at han fører en langt mer aktiv og mer ambisiøs europapolitikk enn den forrige regjeringa. Når han blir konfrontert med hvorfor han har gitt opp en del norske krav knyttet til EUs direktiver, svarer han i spørretimen i dag at det norske bedrifter er aller mest opptatt av, bedrifter som han har besøkt, er at EUs direktiver ikke gjennomføres hurtig nok. Mitt spørsmål er: Hvilke norske bedrifter er det europaministeren har vært hos som har klaget over at de rød-grønne ikke har gjennomført EUs regler raskt nok?
I går besøkte jeg Grenland, jeg besøkte Østlandske Plast- og Dykkerservice og møtte der også sjefen for den norske avdelingen av INEOS, et stort petrokjemiforetak. Hovedbudskapet der var meget klart: Det er like konkurransevilkår som er hovedsaken for norsk næringsliv. Det samme budskapet får jeg i møte med næringsorganisasjoner. I forrige uke besøkte jeg Norges største jordbærbonde, Geir Joa på Sola, som sa at han ønsket de samme vilkårene som sine europeiske konkurrenter. Han ønsket å kunne importere jordbærplanter fra EU for å kunne gi to avlinger i løpet av jordbærsesongen, så vi kan ha norske jordbær til 17. mai. Der står norsk regelverk per i dag i veien. Ønsket i næringslivet om like konkurransevilkår er sterkt, og det er derfor det er viktig å få ned etterslepet av EØS-rettsakter. Det har ikke noe med at det irriterer EU – det gjør for så vidt det, men det er ikke det viktigste. Det viktigste er at skal vi ha konkurransekraft i norsk næringsliv, skal vi sikre arbeidsplassene, skal vi sikre velferden, må vi sørge for at vi ikke gir norsk næringsliv en startulempe. Det er utgangspunktet for den jobben vi gjør med å få ned etterslepet av EØS-rettsakter.
Da har jeg et spørsmål om hvilke resultater, hvilken gjennomføringskraft, europaministeren egentlig har fått når det gjelder å gjennomføre disse endringene? Hvilke endringer har han gjennomført som har gjort situasjonen bedre for norsk næringsliv?
Siden vi overtok i oktober, har vi tatt tak i etterslepet av uinnlemmede rettsakter på norsk side og fått ned det etterslepet betraktelig. Det betyr ikke at de automatisk blir innlemmet i EØS-avtalen, for det beror også på Island. Senere i dag reiser jeg til Island for samtale med den islandske utenriksministeren om hvordan vi kan arbeide sammen for å sørge for at også islendingene får et høyere tempo på sin gjennomføring. Det er de interessert i. De har nylig lagt frem en EØS- og EU-strategi, og vi vil jobbe sammen for å sikre mer hurtighet, til beste for næringslivet vårt. Vi arbeider også i denne sammenheng med et sterkere samarbeid med andre nordiske land for å sørge for at vi kan være tidlig ute i beslutningsprosessene, slik at vi kan påvirke der vi har spesielle prioriteringer og spesielle ønsker.
Det blir oppfølgingsspørsmål – Else-May Botten.
Flere næringer rammes nå av økt arbeidsgiveravgift. Jeg ønsker å gi statsråden nok en mulighet til å svare på hva han konkret har gjort for å hjelpe de tre næringene som jeg snakket om: transport, energi og finans. Statsråden sier regjeringen ikke har tilbakevirkende kraft. Ja – for å si det sånn – beklageligvis har regjeringen framtidsvirkende kraft. Da er det underlig å høre at statsråden gang etter gang viser til arven fra tidligere regjering. Hvilket handlingsrom ønsker statsråden å bruke i forhold til det som står foran nå? Hvilke konkrete kompensasjonstiltak er det man ønsker å få til? Er det krone for krone, eller er det generelle tiltak som veier og skatt man er opptatt av å kompensere på? Jeg synes det er viktig at statsråden er tydelig på akkurat hva man prioriterer i forhandlingene med ESA nå.
Finansministeren har gjort rede for at revidert nasjonalbudsjett vil ta opp i seg disse spørsmålene. Jeg må si at det er noe spesielt å fremstille generelle tiltak som vei som å være av liten interesse for transportnæringen. Det er også slik at generelle skattelettelser løfter næringslivet og gir muligheter for næringslivet. Vi er tilhengere av generelle virkemidler, og vi er tilhengere av å sette inn spesielle virkemidler der hvor målrettede tiltak er nødvendig og mulig. Det er nettopp derfor, som jeg også sa tidligere, at vi, selv om hovedreglene ble fastslått i fjor, nå ser på hvilket spillerom vi har innenfor gjennomføringen og tilpasningen av regelverket til den norske virkeligheten. Der snur vi alle stener, og vi kommer tilbake til de konkrete tiltakene når jobben er gjort med å snu stenene.
Marit Arnstad – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg skjønner at statsråden er opptatt av næringslivet, og det er bra. Nå tror jeg at de eksemplene han nevner, er ting man kan gjøre noe med på norsk side uten at det nødvendigvis har noe med forholdet til EU å gjøre. Det næringslivet først og fremst klager over, er ikke tilgangen til det europeiske markedet, men det er alle de stivbeinte reglene, det unødvendige byråkratiet og regler som mangler faglig innhold, som man blir påtvunget fra EUs side. Det er nettopp derfor vi også har utfordret statsråden både på fiskemel, som kanskje er en liten sak, og spørsmålet om differensiert arbeidsgiveravgift, og hvorfor det ikke er mulig å opprettholde ordninger som åpenbart er fornuftige, treffsikre og rettferdige, fordi EU har et stivbeint byråkrati. Da vil jeg nok en gang få lov til å utfordre statsråden på: Hva er ambisjonene? Og er det når det gjelder differensiert arbeidsgiveravgift, i det hele tatt et alternativ å kunne notifisere støtten til de ulike sektorene som andre statsstøtteregler, som er nevnt som en mulighet?
Det er slik at statsstøttereglene, for å ta det eksemplet, gir større spillerom enn reglene for differensiert arbeidsgiveravgift per se. Det er blant de tingene vi vil vurdere. Nå går vi igjennom og ser på hvilket spillerom vi har på tilpasninger innenfor retningslinjene for regional støtte, og vi ser på andre mulige tiltak. Men det er altså ikke nå, det er i revidert nasjonalbudsjett vi vil komme tilbake til dette. Når representanten nevner denne saken med fiskemel i dyrefôr, skal jeg si at jeg er helt enig i at dette, selv om hensikten fra EU sikkert er god, er en regulering som er en riktig dårlig regulering, men den er altså en vedtatt regulering innenfor en EØS-ramme som vi er med i, og innenfor et indre marked hvor det er viktig for Norge å være med. Den eneste mulighet vi ville hatt for å kjempe videre i den saken, var å ta den til EFTA-domstolen, men det er en sak som vi med stor sikkerhet vet at vi ville tape.
Karin Andersen – til oppfølgingsspørsmål.
Når statsråden skal nevne bedrifter han har besøkt, nevner han de største i kanskje noen av de mest sentrale strøkene av landet. Det kunne jo da være interessant å høre om statsråden har vært i Nord-Norge, om han har vært oppe i Østerdalen eller i fjellregionen, for å spørre småbedriftene der om noe av det som er problemet. Det er jo diskusjonen om den differensierte arbeidsgiveravgiften og det at regjeringen har akseptert at hele transportsektoren er tatt ut, som er problemet, for det er der de store ulempene er. Når statsråden sier at man skal jobbe for at det skal være likt utgangspunkt, må han sikre at ikke varetransporten og posten blir dyrere, strømmen blir dyrere og bussen bli dyrere for alle som er etablert i Distrikts-Norge. Vil statsråden jobbe for at transportordningen kommer inn igjen?
Statsråden holder hele sitt innlegg på bodødialekt, noe som skaper munterhet i salen. Jeg har ikke bare vært i Nord-Norge, jeg er født i Nord-Norge; jeg er bodøværing. Vi kjemper nå med nebb og klør for å finne løsninger som vil være bra for Nord-Norge som landsdel. Dette brenner jeg for, det skal du vite. Dette regelverket ble altså spikret i fjor for sektorunntakene, og det gjelder for oss å se hva vi kan gjøre når det gjelder tilpasning og implementering av det. Vi kan ikke gjøre noe med at sektorunntaket ble foreslått fra kommisjonen i fjor. Norge hadde en høringsprosess, og vi vant ikke frem. I juni kom vedtaket. Det må vi bare forholde oss til. Nå får vi gjøre det beste ut av det, og finansministeren jobber dag og natt for å sørge for det.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til finansministeren og handler om Fremskrittspartiets oppsiktsvekkende iver etter å utbetale økte statlige subsidier. Regjeringen har nettopp varslet en kraftig økning i subsidier til nye skogsbilveier. Nye skogsbilveier rammer som kjent med kirurgisk presisjon de skogsområdene som har høyest miljøverdi fordi de har fått være i fred lengst. Dette er også de områdene som bidrar mest til å ivareta statens, eller regjeringens, forpliktelse til å bevare eller stanse tapet av biologisk mangfold i norsk skog innen 2020. OECD har derfor påpekt overfor Norge at disse skogsveisubsidiene er direkte miljøskadelig subsidiering. Spørsmålene er da – for det første: Er statsråden enig i at dette virkemidlet er et direkte miljøskadelig subsidievirkemiddel? Og for det andre: Mener statsråden det er god fremskrittspartipolitikk å bruke mer statlige midler enn noe annet parti på virksomhet som er ulønnsom, som ellers ikke ville blitt gjennomført, og som skader norsk natur?
Spørsmålet om skogsbilveier må nok rettes til ansvarlig statsråd og ikke til finansministeren. På generelt grunnlag vil jeg si at denne regjeringen ikke først og fremst jobber for å øke statlige subsidier til norsk næringsliv. Vi jobber snarere tvert imot for å legge til rette for mest mulig konkurransedyktige rammebetingelser, slik at norsk næringsliv står seg i konkurransen med omkringliggende land. Derfor jobber vi på flere områder for å bidra til det. Vi jobber for å få på plass vekstfremmende skattelettelser. Næringsministeren går gjennom hele virkemiddelapparatet for å gjøre det mer treffsikkert, slik at næringslivet kan nyte godt av det over det ganske land. Vi jobber rett og slett på område etter område for å fornye, forenkle og forbedre virkemiddelapparatet, slik at det kan komme norsk næringsliv til gode.
Det er jo nettopp fordi det er gjort så veldig klart fra både finansministerens og regjeringens side at forenkling og kutt i statlige utgifter er hovedvirkemidlet, at jeg må spørre finansministeren om hun som hovedansvarlig for arkitekturen i den norske finanspolitikken finner at det er et godt virkemiddel at man her faktisk varsler en sterk økning – en mye sterkere økning enn noe annet parti noen gang har signalisert – i subsidiering til miljøødeleggelse, som ikke ville foregått uten de statssubsidiene.
Jeg gjentar mitt forrige svar: Spørsmålet om skogsbilveier bør representanten rette til landbruksministeren. Når det gjelder påstanden om at hovedmålet for denne regjeringen er å kutte i statlige utgifter, er det en sannhet med modifikasjoner. Det denne regjeringen jobber for, er å kutte i unødvendige statlige utgifter som kanaliseres inn i norsk økonomi på gal måte. Derfor går vi gjennom område etter område, slik at vi frigjør ressurser til områder hvor det kan gi mer av seg. Ikke minst handler det om å styrke norsk konkurransekraft. Det handler om å bremse todelingen i norsk økonomi. Det handler om å iverksette tiltak for å styrke vekstevnen i norsk økonomi. Alt dette er viktig for et sårbart norsk næringsliv som møter betydelige utfordringer i de markedene det konkurrerer i.
Dermed er den muntlige spørretimen omme, og vi går over til den ordinære spørretimen.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten, og presidenten viser i den sammenheng til den elektroniske spørsmålslisten. De foreslåtte endringer foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 2, fra representanten Trygve Slagsvold Vedum til finansministeren, bortfaller, da spørreren ikke er til stede. Spørsmål 12, fra representanten Sonja Mandt til kunnskapsministeren, blir tatt opp av representanten Rigmor Aasrud.
«På NSM sin sikkerheitskonferanse 19. mars sa statssekretær på SMK Laila Bokhari[[H]] at SMK no byggjer opp eit sikkerheitselement, og at dette er i ferd med å ta form. Ho er òg sitert på dette hjå NTB, slik: «Vi er nå i ferd med å bygge opp et nasjonalt sikkerhets- og beredskapselement». Statsministeren har sjølv fleire gonger lagt vekt på at eit slikt element er viktig. Har ein fått ønskt nytte av løyvinga på 1,5 mill. kr, jf. Prop. 29 S for 2013 – 2014, og kva er konkret status for beredskapselementet på SMK no?»
For Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen er det en prioritert oppgave å styrke tryggheten for norske innbyggere. Justis- og beredskapsdepartementet har en generell samordningsrolle for samfunnssikkerhet og beredskap. Det enkelte departement har ansvar for samfunnssikkerheten og beredskapen innenfor sin sektor. Som leder av regjeringskollegiet er det viktig at jeg har en god forståelse av og innsikt i arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap. På den måten kan jeg støtte statsrådene i det viktige arbeidet innenfor deres eget ansvarsområde, og jeg kan støtte justis- og beredskapsministerens arbeid med å løfte beredskapen samlet sett. Derfor er Statsministerens kontor styrket med henblikk på å gi meg bedre oversikt og innsikt i utfordringene og mulighetene i norsk beredskap. Denne styrkingen av rådgivningen til meg verken endrer eller reduserer Justis- og beredskapsdepartementets ansvarsområder. All god krisehåndtering bygger på de grunnleggende beredskapsprinsippene om nærhet, likhet, ansvar og samvirke. Disse prinsippene har også partiene på Stortinget sluttet seg til. I disse prinsippene ligger det at det operative ansvaret for å koordinere hendelser skal gjøres av dem som er nærmest krisen. Det er selvsagt verken Justisdepartementet eller SMK som skal ha det operative ansvaret for å håndtere kriser. Branner skal håndteres av brannvesenet, politihendelser av politiet, osv. Hvis det oppstår en krise av en slik karakter at det er naturlig at regjeringen trekkes inn, vil Justisdepartementet automatisk være lederdepartement, med mindre noe annet blir besluttet. I noen kriser vil det også være naturlig at Regjeringens sikkerhetsutvalg innkalles. Andre ganger kan det være aktuelt å kalle sammen berørte statsråder eller hele regjeringen. Staben ved SMK vil i en slik situasjon, som normalt, ivareta sin oppgave med å bistå meg som statsminister og leder av regjeringen. Sikkerhets- og beredskapselementet ved SMK omfatter flere punkter: En økt beredskapsoppmerksomhet hos meg og regjeringskollegiet, en særskilt statssekretær med beredskap som hovedansvar, og økt kunnskap ved SMK gjennom kortidsengasjementer av sentrale fagpersoner på beredskap. Statssekretæren skal bistå meg som leder av regjeringskollegiet, herunder sikre at statsrådene løfter opp viktige beredskapssaker i sine departement til behandling i Regjeringens sikkerhetsutvalg og i regjeringen. Dette gir meg og resten av regjeringskollegiet det beste utgangspunktet for god politisk drøfting og god dialog i sikkerhets- og beredskapsspørsmål. For ytterligere å styrke SMKs bistand til meg som leder av regjeringskollegiet er det innført en ordning med korttidsengasjementer av sentrale fagpersoner fra departementer med omfattende beredskapsansvar. I tillegg vil det være aktuelt å tilføre kontoret økt innsikt i operative utfordringer på ulike beredskapsområder gjennom å engasjere medarbeidere i underliggende etater i kortere perioder. I spørsmålet blir det spurt om de 1,5 mill. kr som ble bevilget i nysalderingen av 2013-budsjettet. De er brukt til kontorutstyr, IKT- og kommunikasjonsverktøy samt å tilrettelegge for et utvidet beredskapsansvar ved Statsministerens kontor.
Eg takkar for utgreiinga frå statsministeren, ikkje minst når det gjeld prinsippa for sikkerheits- og beredskapsarbeid, som òg den førre regjeringa etablerte og var einig i. Men spørsmålet mitt knyter seg særskilt til kva som er status for beredskaps- og sikkerheitselementet akkurat no, altså kor langt ein er komen i å etablera det. Det vart sagt av statssekretæren for beredskap ved SMK at dette no var i ferd med å ta form. Det eg då er ute etter, er: Finst sikkerheits- og beredskapselementet per i dag, eller er det noko som skal etablerast i framtida?
Sikkerhets- og beredskapselementet er summen av de tiltakene som vi gjør på dette området, som altså innebærer at vi har spesifisert statssekretærens oppgave tydeligere i forhold til beredskap på bred front, og at vi nå har spisset kompetansen ved Statsministerens kontor. Så har vi valgt å starte med en ordning hvor vi har inne hospitanter med høy faglig kompetanse fra andre departementer, men også etter hvert med faglig kompetanse på de operative forholdene, for å bidra til at vi er topp oppdatert på hva som faktisk vil være reaksjonsmønsteret, og også se hullene, slik at jeg kan gjøre den jobben jeg skal med å lede regjeringens arbeid. I dagens moderne kommunikasjonsverden kommer alle spørsmål fort opp også til statsministeren. Da er det viktig at statsministeren sørger for at hele regjeringskollegiet har et stort og bredt beredskapsfokus. Derfor er min rolle som støttefunksjon til Justis- og beredskapsdepartementets arbeid viktig, og da trengs det faktisk en styrking ved Statsministerens kontor.
Eg takkar for svaret. Eg forstår at det statsministeren har gjort greie for, er det som utgjer sikkerheits- og beredskapselementet. Eg forstår at det handlar om at Statsministerens kontor skal ha auka merksemd og auka kunnskap på feltet, og at ein skal vere – som statsministeren seier – topp oppdatert. Då lurer eg på om Statsministerens kontor og elementet er klar over at Justisdepartementet har avlyst felles skriftleg trusselvurdering frå sikkerheitstenesta.
Spørsmålet om felles trussel-/sikkerhetsvurdering er ikke slik som representanten sier. Det er gjort en felles sikkerhetsvurdering mellom etatene, men den er ført i skriftlig form av PST, og det er gjort med en forankring også i RSU, som er informert om dette. Det vi har vært opptatt av, er at den felles sikkerhetsforståelsen og hensikten ikke er at det skal være fire ulike rapporter, men at det fortsatt er tre rapporter, hvor PSTs rapport også innehar de elementene som er viktige for den felles sikkerhetsvurderingen, og at det er samsnakket mellom de tre etatene. Vi mener derfor at vi har imøtekommet det i år. Men så har vi sagt at prosessen hvor risikoanalysen til Etterretningstjenesten kom før den felles vurderingen som kom via PSTs rapport, kanskje var uheldig. Derfor har vi sagt at i neste omgang skal vi sørge for at den felles vurderingen kommer først.
Dette spørsmålet bortfaller. Siden statsråden som skal besvare spørsmål 3, ennå ikke er til stede, går vi videre til spørsmål 4.
«Klima- og miljøministeren har tidligere varslet at hun skulle jobbe sammen med landbruksministeren for å finne en akseptabel løsning i svarthalespovesaken. Det går nå mot vår på Jæren. Har statsråden kommet fram til en løsning i saken?»
Svarthalespove ble vedtatt som prioritert art i 2011. Bakgrunnen var at arten er sterkt truet i Norge, og prioritering etter naturmangfoldloven ble vurdert som det mest effektive og hensiktsmessige virkemiddelet for å beskytte arten. Prioriteringen innebar bl.a. at det ble gitt en forskrift med forbud mot all form for uttak og ødeleggelse av svarthalespove. Forskriften inneholdt også forbud mot slått før 15. juli i artens hekkeområde, siden den viktigste trusselen mot arten er maskinell slått på hekkeplassene før ungene er flyvedyktige. Det følger av forskriften at dersom slåtteforbudet medfører vesentlig vanskeliggjøring av eksisterende bruk og vesentlig tap for grunneier, kan grunneier kreve dispensasjon eller at området vernes. Av den grunn ga fylkesmannen i Rogaland dispensasjon fra slåtteforbudet til alle grunneiere som ønsket det i 2012 og 2013. Det er også etablert en frivillig ordning der fylkesmannen gir tilskudd til grunneiere som tilpasser driften til svarthalespove, i første rekke gjennom å utsette slåtten. Jeg har fått med meg at flere av de berørte grunneierne på Jæren er misfornøyde med dagens ordning, og jeg har derfor, som representanten sier, varslet at jeg sammen med landbruks- og matministeren vil forsøke å finne en akseptabel løsning for svarthalespove. Jeg holder på å se på hva som kan gjøres i saken. Saken er ikke enkel. Det er utfordringer knyttet til å sikre arten tilstrekkelig beskyttelse, samtidig som vi finner en løsning som berørte grunneiere er fornøyd med. Jeg har stor forståelse for at grunneiere som driver med grasproduksjon, synes forbudet mot tidlig slått er problematisk, siden forbudet gjør at fôrkvaliteten blir vesentlig dårligere. Jeg legger imidlertid opp til at de grunneiere som har drevet med intensiv grasproduksjon i disse områdene, fortsatt skal ha adgang til å gjennomføre tidlig slått dersom de ønsker det. Jeg ønsker på den måten å skape best mulig forutsigbarhet for grunneierne. Jeg arbeider for at saken skal bli avklart så raskt som mulig.
Jeg takker for svaret. Historien er jo at i 2011 ble det gjennomført vern, båndlegging – ingen fugler kom på vingene. I 2012 og 2013 ble det gitt dispensasjon. Det var bra – fugler kom på vingene. Jeg forstår også at fylkesmannen er offensiv i saken, og at en ser ut til å ha klarert saken for det som gjelder 2014. Men i Aftenpostens A-magasin 21. februar hadde statsråden rollespill i forbindelse med at hun skulle i den muntlige spørretimen for første gang. Der ble det foreslått å bruke ordene at «forvaltningen av naturmangfoldloven noen ganger kan tippe over i parodien». Statsråden ble riktignok frarådet av departementsråden å bruke et slikt uttrykk i Stortinget. Men jeg spør igjen: Mener en at denne arten på lang sikt er egnet til å være en prioritert art etter naturmangfoldloven, når en ser hvordan forvaltningen har utviklet seg?
Politikk er å avveie ulike interesser. Den forrige regjeringen, som Senterpartiet var en del av, og som arbeidet med dette, var nok med på å sette denne saken på spissen – derav det svaret i det rollespillet som representanten viser til. Jeg skjønner at det ikke er et parlamentarisk ord som bør brukes her. Derfor er jeg veldig opptatt av å finne en løsning som ivaretar svarthalespoven, samtidig som jeg ønsker å finne en forutsigbar løsning for dem som produserer gras på Jæren. Det er i dette balansepunktet vi nå prøver å finne en løsning.
Biologisk mangfold er viktig, og det er en viktig politisk oppgave å sikre det biologiske mangfoldet. Så er det også en politisk oppgave å se når en har gjennomført ting i god mening, og de ikke måtte fungere. Situasjonen her er at en har grunneiere som er opptatt av denne fuglen. Det er en grunn til at denne fuglen befinner seg på dette området, nemlig at det drives intensiv grasproduksjon. Legger bøndene om sin produksjon, vil også fuglen miste sitt naturlige tilholdssted. Kan jeg spørre: Er det aktuelt for statsråden å innføre en ordning der grunneiere får belønning i form av penger for hver fugl som kommer på vingene, sånn at de kan bruke sin innsikt og sin kjennskap både til grasproduksjon og til fuglen til å sikre at flest mulig fugler kommer på vingene i enhver hekkesesong?
Vi vet at bestandssituasjonen for svarthalespove ikke har forbedret seg. Arten er fremdeles sterkt truet og har behov for beskyttelse og særskilte tiltak. Vi ønsker å finne en løsning som både ivaretar svarthalespoven og er en god løsning for dem som bedriver grasproduksjon på Jæren. Så hvis det er mulig å tenke i den retningen, er det den type tiltak vi ønsker å ta inn. Vi er her opptatt av ikke å sette saken på spissen, men å finne en løsning som begge parter kan leve med.
Spørsmålet lyder: «Norge har i perioden 2008–2012 kjøpt kvoter tilsvarende i snitt 8,4 mill. tonn per år. Miljødirektoratet og departementet har påpekt at kvotesystemet ikke fungerer som det skal, og statsråden gjentar dette i et svar 14. mars til undertegnede, men svarer ikke på hvor store utslipp norske kvotekjøp i utlandet har bidratt til å kutte. Er det slik å forstå at statsråden ikke sitter på noen informasjon om hvor mye klimagasser, ett av de mest sentrale virkemidlene i norsk klimapolitikk, har bidratt til å kutte?»
Som representanten Hansson refererer til, svarte jeg på dette spørsmålet 14. mars. I dette svaret pekte jeg på at det europeiske kvotesystemet fungerer godt i den forstand at man er sikker på at utslippene holder seg innenfor den fastsatte kvotemengden. En kvote i systemet representerer ett tonn med utslipp av klimagasser. Utslippene i kvotepliktige sektorer i EU er lavere enn lagt til grunn da kvotemengden ble fastsatt. Det er bra. Ulempen ved denne utviklingen er at det har bygget seg opp et overskudd av kvoter, noe som har ført til vedvarende lave priser. Dette gir svake insentiver til omstilling og teknologiutvikling. Det er ikke bra. EU har over lang tid arbeidet med tiltak som permanent eller midlertidig reduserer den samlede kvotemengden. Dette har bidratt til oppgang i prisene på EU-kvoter. Norge har støttet slike tiltak. Norge følger det regelverket for utslippsregnskap og overholdelse av forpliktelser som er utviklet i FN-regi med utgangspunktet i Kyotoprotokollen. Kvoter som er kjøpt av staten og levert inn av kvotepliktige virksomheter i perioden 2008–2012, inngår i dette regnskapet. Slike kvoter må være godkjent av FN, og utslippsreduksjonene er godt dokumentert og kontrollert både av FN og av uavhengige tredjeparter. Omfattende dokumentasjon av hvert enkelt prosjekt og tredjepartenes vurderinger ligger fritt tilgengelig på hjemmesiden til FNs klimasekretariat. For første Kyoto-periode har staten gjennom programmet for kjøp av kvoter fått levert om lag 22 millioner kvoter som nå står på statens beholdningskonto i kvoteregisteret. Disse kvotene representerer en reduksjon i utslipp av klimagasser tilsvarende 22 millioner tonn CO2-ekvivalenter fra prosjekter i andre land. Jeg kan forsikre representanten Hansson om at FN fører utstrakt kontroll med grunnlaget for utstedelse av disse kvotene. De norske bedriftene som omfattes av EUs kvotesystem, bidrar også til Norges oppfyllelse av Kyotoprotokollen.
Når det gjelder FNs klimakvoter, er det en egen diskusjon hvor de fleste vil være enige om at deres klimaeffekt er meget lav. I dette tilfellet snakker vi om kvoter fra EUs kvotemarked, og vi snakker om det faktum at klimatiltak handler om å kutte mengde CO2, tonn CO2 – ikke prosenter og kvoter. I henhold til det norske klimaforliket skal kutt av 12 millioner tonn norske klimagassutslipp dekkes opp gjennom kvotekjøp. Vi vet at kvotemarkedet – som statsråden selv påpeker – fungerer meget dårlig på grunn av lave priser. Spørsmålet er: Vil statsråden bidra til at man i mindre grad bruker et ikke-fungerende kvotemarked som virkemiddel i norsk klimapolitikk til faktisk å kutte utslipp, og i større grad ta utslippskutt her i Norge?
Det vi diskuterer, er oppfølgingen av stortingsvedtak. Det er brei enighet om at deler av utslippsforpliktelsen under Kyotoprotokollen skal oppfylles gjennom kvotekjøp. Stortinget har også vedtatt at vi skal redusere klimagassutslippene i Norge. Nå har vi også fått en god rapport fra Miljødirektoratet som viser hvilket gap vi har i Norge i forhold til det Stortinget har vedtatt at vi skal redusere. Vi vet at vi har et gap på 8 millioner tonn i Norge. Svaret er at vi skal redusere i Norge samtidig som vi må følge opp kvotesystemet i tråd med det Stortinget har vedtatt.
Problemet er altså at selv den meget lave delen av den avtalte norske kuttforpliktelsen som skal skje i Norge, ligger vi langt etter. Der er forventningen stor til hva Sundtofts regjering kan bidra med, som den rød-grønne regjeringen ikke greide å bidra med. Vi snakker her om den delen av norske utslippskutt som skal skje gjennom et kvotemarked som ikke fungerer, og hvor statsråden gang på gang bekrefter at man ikke kan dokumentere hvor mye kutt dette kvotekjøpet fører til. Det som det ifølge klimaforliket skal føre til, er et årlig kutt på 12 millioner tonn. Hva vil statsråden gjøre for å vise at de tiltakene Norge gjør utenlands, vil føre til faktiske kutt på 12 millioner tonn per år?
Her er det viktig å medvirke til at kvotesystemet blir av en slik karakter at det fungerer. Da er det en utfordring at vi har en for lav kvotepris. Det at vi også spilte inn til EU at vi må øke ambisjonene fram til 2030 – bare det som ble spilt inn der – har medført at kvoteprisen har blitt noe høyere nå. Vi må få opp kvoteprisen. Vi støtter også EUs arbeid med å utsette tidspunktet for auksjonering av klimakvoter, dette for å få redusert kvoter nå og for å få best mulig benyttelse av det kvotesystemet vi har. Men vi må få kvotesystemet av en slik karakter at vi får en høyere pris på CO2. Først da får vi et kvotesystem som fører til den teknologiutviklingen vi også trenger. Samtidig må vi jobbe kontinuerlig med å redusere utslippene nasjonalt.
Vi går tilbake til spørsmål 3.
«Næringslivet i distriktene får en milliardregning dersom differensiert arbeidsgiveravgift fjernes for flere næringer. Det samme næringslivet mistet tilgang til ca. 500 mill. kr gjennom kutt i distriktsrettede virkemidler i budsjettet for 2014. Statsråden har gjennom media uttalt at økte kostnader til arbeidsgiveravgift vil bli kompensert krone for krone. Vil regjeringen sikre at kompensasjonen gis slik at den kommer de berørte bedrifter til gode, og vil tiltakene komme i revidert nasjonalbudsjett for 2014?»
La meg først vise til at de nye retningslinjene for regionalstøtte ble vedtatt av EU-kommisjonen 19. juni 2013, dvs. under den forrige regjeringen. Den nye regjeringen har derfor ikke hatt noen mulighet til å påvirke den beslutningen. Utkastet til retningslinjer var også ute til bred offentlig høring fra l4. januar til 11. mars 2013. I utkastet var alle de sektorene som nå er unntatt fra regelverket, med unntak av energisektoren, foreslått. Verken NHO, Virke eller de fire nordligste fylkene som avga høringsuttalelse, kommenterte dette. Etter at vi kom i regjering i oktober, har vi arbeidet for å gjøre unntakene for sektorene så lite omfattende som mulig. Dette har vi argumentert for i dialogen både med EU-kommisjonen og ESA helt frem til slutten av februar, men har dessverre ikke fått gjennomslag. Hvis regjeringen ikke hadde tatt signalene fra ESA alvorlig, ville vi satt hele ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift i fare. Konsekvensen ville da med stor sannsynlighet vært at Norge ikke hadde hatt differensiert arbeidsgiveravgift fra l. juli i år. Som statsminister Erna Solberg redegjorde for i Stortingets muntlige spørretime 19. mars, arbeider regjeringen nå med å finne frem til målrettede tiltak for å dempe virkningene av EUs nye regelverk. Vi vurderer ulike tiltak med et mål om å tilbakeføre økningen i innbetalt arbeidsgiveravgift til de berørte regionene. Regjeringen tar sikte på å presentere tiltak når endringene i den differensierte arbeidsgiveravgiften legges frem for Stortinget i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2014. I våre vurderinger er det naturlig å ta med seg erfaringene fra dagens kompenserende tiltak, samtidig som regjeringen vil se nærmere på de sektorene som nå får økte avgifter som følge av regelverksendringene i EU. Frem til ESA har godkjent den differensierte arbeidsgiveravgiften, er det fortsatt usikkerhet knyttet til hvordan ordningen kan utformes etter 1. juli. På den annen side blir det fra juli mulig å gi regionalstøtte til skipsbygging, og vi foreslår derfor at denne sektoren tas inn i ordningen. Regjeringen prioriterer fortsatt nesten 1,2 mrd. kr til regionale utviklingsmidler i 2014 som fordeles gjennom fylkeskommunene. Vekst i hele landet krever gode rammebetingelser for innovasjon og for lokalt næringsliv. Derfor vil regjeringen gjennomføre en politikk hvor vi investerer mer i kunnskap, forskning, infrastruktur og vekstfremmende skattelettelser. Sammen med et kraftig løft for fylkesveier og riksveinettet, styrking av SkatteFUNN og klyngesatsing gir dette gode forutsetninger for å skape vekst i hele landet. Vi er godt i gang med dette arbeidet og har tatt viktige grep allerede i budsjettet for 2014.
Spørsmålet handlet om hva statsråden mente med sin uttalelse om at arbeidsgiveravgiften skal kompenseres krone for krone. Vil det bety at den skal kompenseres regionvis, vil det bety at den skal kompenseres i de forskjellige næringene, eller vil det bety at den skal kompenseres til den enkelte bedrift? Kan vi forvente at de som blir hardt rammet av dette, vil bli kompensert, sånn at den enkelte bedrift fortsatt kan opprettholde sin drift?
La meg først gjenta at det regelverket vi forholder oss til, ble vedtatt under den forrige regjeringen. Det betyr at det var den forrige regjeringen som hadde hatt mulighet til å påvirke dette regelverket. La meg også minne om at det representanten spurte om, var om regjeringen ville komme med kompenserende tiltak i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Det spørsmålet svarte jeg på. Jeg henviste til at statsministeren i muntlig spørretime har redegjort for at regjeringen vil komme tilbake i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Vi er opptatt av å sikre gode rammebetingelser for bedriftene, og det gjør vi gjennom å satse på vekstfremmende skattereduksjoner, økt satsing i infrastruktur og økt satsing på forskning og utvikling. Vi vil nå gå gjennom regelverket for å se hvordan vi kan sikre bedrifter og regioner som kommer uheldig ut på grunn av det vedtaket som ble fattet i fjor, mens Senterpartiet hadde vakt i regjeringskontorene.
Mitt spørsmål handler fortsatt ikke om skylddelingen mellom de to regjeringene. Mitt spørsmål var ganske enkelt: Vil regjeringen sikre at kompensasjonen gis slik at den kommer de berørte bedrifter til gode? Hva vil regjeringen gjøre for at dette blir målrettet mot de bedriftene som vil bli rammet?
Det spørsmålet har jeg også besvart. Vi går nå gjennom og ser hvilke muligheter vi har innenfor det statsstøtteregulativet som EU har vedtatt. Det må enhver regjering forholde seg til, og vi er også pliktig overfor de bedriftene det angår, til ikke å sette deres konkurransesituasjon i fare ved å tildele støtte som vi ikke har anledning til i henhold til reglene. Men jeg henviste i mitt svar til at det under det forrige regimet ble gitt bagatellmessig støtte i den situasjonen hvor skipsbygging ikke var en del av den differensierte arbeidsgiveravgiften. Det tiltaket vil vi vurdere om vi kan videreføre også når det gjelder det nye regelverket som nå er på plass. Vi vil også vurdere andre tiltak, for vi er opptatt av vekst og utvikling i hele Norge. Da skal vi ha gode rammebetingelser for bedrifter, næringer og regioner, slik at vi kan sikre dem.
Vi går da videre til spørsmål 6.
«Vi stiller klokka to gongar i året til anten normaltid eller sommartid. Praksisen er regulert i eit EU-direktiv. Forsking viser at det gir helsemessige konsekvensar for somme når søvnrytmen blir forstyrra. Statistisk sett oppstår det fleire hjarteinfarkt enn vanleg i dagane etter at ein har stilt klokka fram på våren, og det skjer fleire biluhell. I tillegg er det til ulempe for dei som må ta medisin til faste tider mot kroniske og alvorlege sjukdomar. Vil statsråden arbeide for å avvikle ordninga?»
Sommertiden ble første gang innført i Norge i 1916. Nå har Norge hatt sommertid hvert år siden 1980. De fleste land i Europa skifter nå til sommertid på samme tidspunkt. I 1980 hadde alle EU-landene sommertid, men med forskjellige start- og sluttidspunkter. For å rydde opp i den forvirringen dette kunne skape, innførte EU sin første regulering av sommertid i 1981. I EU-direktiv 2000/84 angis start- og sluttidspunkt for sommertiden. Norge følger den samme praksisen som resten av Europa når det gjelder disse spørsmålene. Bruk av sommertid reguleres i forskrift av 14. desember 2007 nr. 1420 om sommertid. Forskrift om sommertid implementerer EUs direktiv om sommertid. Direktivet åpner ikke for nasjonale tilpasninger. Island har imidlertid samme tid sommer som vinter, fordi den aktuelle EU/EØS-bestemmelsen ikke gjelder for Island. Begrunnelsen for at Island har samme tid sommer som vinter, er først og fremst historisk, men er også begrunnet i Islands geografiske plassering. Island har hatt nåværende ordning lenge før EØS-avtalen trådte i kraft. Så vidt jeg vet, har det aldri vært vurdert som aktuelt for Island å endre på dette. Norge er en del av et internasjonalt samfunn som kjennetegnes ved utstrakt handel over landegrensene, og at det skjer mye reisevirksomhet mellom landene. Vi som bor i Europa, blir stadig vevd tettere sammen. Denne utviklingen vil nok fortsette også i årene framover. Derfor er det viktig, både for næringslivet og for borgerne, at vi har den samme ordningen som de landene vi har mye med å gjøre. Da slipper vi forvirring med ulik tid. Jeg har fått opplyst fra Nasjonalt folkehelseinstitutt at i et folkehelseperspektiv er konsekvensene av justeringen av klokken etter årstid små når det gjelder sykdom, og for de aller fleste pasienter som tar medisinene sine til faste tider, vil en time til eller fra ikke ha noen betydning. I departementet er det opp gjennom årene mottatt få henvendelser i forbindelse med at vi stiller klokken to ganger i året. Det tar jeg som et tegn på at den ordningen vi har, fungerer godt for de fleste av oss. Derfor ser jeg ingen sterke grunner til å endre på denne ordningen i dag.
Takk for svaret. Det eg er oppteke av, er å redusere byråkratiet – det er for så vidt noko både eg sjølv og ikkje minst regjeringa er opptekne av. Bodskapen om forenkling og fornying var sterkt framme i valkampen, og eg håpar han kjem til å vere sterkt framme framover òg. Unødvendige oppgåver skal i størst mogleg grad bort – det er vi for så vidt alle einige om – men å stille klokka er noko alle må gjere to gonger i året, både bedrifter og privatpersonar. Til saman er dette ganske mange unødvendige oppgåver, og det vil vere eit enkelt grep for Noreg – i samarbeid med EU, viss ein kan finne ei avtale om det – å få slutt på dette, altså forenkling og fornying i praksis. Tykkjer statsråden at det kunne vore eit godt forenklingsgrep å ha same tid heile året?
Nei, jeg ser ikke at det å skru på klokken to ganger i året inngir noe spesielt byråkrati. Tvert imot mottar jeg faktisk ingen henvendelser fra næringslivet om akkurat dette. Jeg tror at de positive konsekvensene, ved at vi får mer lys og mer sol, er veldig mye større enn de negative konsekvensene av at vi må skru på klokken to ganger i året. Det tror jeg vi greier fint.
Statsråden kom no faktisk sjølv med hovudpoenget til det eg hadde tenkt å spørje om, dette med at vi får meir lys sommartid. Sommartid har vi likevel ganske mykje lys i Noreg, men er det ein ting vi ikkje har om vinteren, er det lys. Viss ein hadde hatt sommartid heile året, ville det ha ført til at ein hadde fått ein time meir om ettermiddagen då ein kunne ha vore ute etter skule og arbeid, at det blir lettare for folk å kome seg ut enn det er i dag. Det er det klart openberre helsegevinstar ved. Det eg då lurer på, er om statsråden meiner det er irrelevant at ein kunne fått ein time meir lys vinterstid. For min del er det openbert ein fordel. Eg synest det er ganske spesielt at statsråden står og bruker argumentet med at det blir meir lys sommartid, som eit argument for ikkje å ha same tid heile året – nettopp fordi ein då kunne fått lys vinterstid òg. Meiner statsråden at dette er irrelevant?
Jeg vil ikke kalle noen spørsmål eller debatter i Stortinget irrelevante. Alle debatter i Stortinget er relevante, det gjelder også denne. Men jeg mener også at fordelene ved denne ordningen, som vi gjør sammen med de landene vi forholder oss mest til, er større enn ulempene. Vi opplever ikke store problemer med dette, vi opplever ikke noe byråkrati, og vi opplever ikke noe folkehelseproblem knyttet til dette – tvert imot.
«Det skjer krevjande prosessar i mange helseforetak om sjukehusfusjonar. I Buskerud kan dette føra til nedlegging av Kongsberg sykehus. Vil statsråden kunna tilrå og godkjenna dette utan at det er blitt behandla av Stortinget som ein del av ein nasjonal helse- og sjukehusplan?»
Regjeringen arbeider nå med en nasjonal helse- og sykehusplan som vil gi Stortinget en beskrivelse av status og utfordringer i spesialisthelsetjenesten. Planen vil legge til rette for at Stortinget kan ta sterkere del i beslutningene om hvordan spesialisthelsetjenesten skal utvikles for å møte det som er pasientenes framtidige behov. Planen vil legge føringer og tegne opp prinsipper for utviklingen i spesialisthelsetjenesten, slik at Stortinget kan sørge for en politisk forankret utvikling av helsetjenesten. Regjeringen vil legge den nasjonale helse- og sykehusplanen fram for Stortinget høsten 2015. Samtidig pågår det flere prosesser knyttet til utvikling og forbedring av helsetjenesten rundt i landet, inkludert planer om nye, større sykehusinvesteringer. Jeg er opptatt av at disse prosessene og planene ikke stoppes fram til en nasjonal helse- og sykehusplan er framlagt. Virksomhetsutvikling, planlegging av sykehusbygg og oppgradering av eksisterende sykehus er omfattende og tidkrevende prosesser. En stopp i videre utviklings- og planarbeid fram til høsten 2015 ville hindre helt nødvendige endringer og oppgraderingsbehov ved norske sykehus, noe som ville vært helt uansvarlig både for befolkningen og ansattes muligheter til å skape gode helsetjenester. Det er sykehusenes og helseregionenes ansvar å utvikle helsetjenesten lokalt i sitt område. Når det gjelder prosessen i Vestre Viken, er det lagt til grunn at Kongsberg sykehus skal bestå. Men omfang og dimensjonering av de spesialisthelsetjenestefunksjonene som skal utvikles ved Kongsberg sykehus, skal utredes videre i planprosessen. Helsetjenesten er i konstant endring, både som følge av endringer i teknologi, pasientenes forventninger og demografisk utvikling. Slike endringer må fanges opp både av sykehus som driver i permanente lokaler, og der hvor det planlegges nye bygg. Departementet skal påse at endring og utvikling skjer i tråd med gitte føringer, og jeg følger de pågående prosessene tett. Jeg vil også selvfølgelig gripe inn hvis noen av disse prosessene går imot regjeringens politikk.
Eg vil takka for svaret. Eg vil først presisera at mitt spørsmål ikkje handla om å stoppa opp prosessane som skjer ute. Mitt spørsmål gjaldt om statsråden vil sikra at Stortinget får vedta om det skal skje vesentlege endringar ute i føretaka. Spørsmålet gjaldt spesielt Kongsberg sykehus, der det i utgreiingsarbeidet føreligg forslag om – slik eg vurderer innhaldet – at sjukehuset skal verta omgjort til eit lokalmedisinsk senter, eller om det skal verta vidareført med tilpassa akuttfunksjonar, som i dag. Etter føretakslova er dette klassifisert som ei «vesentlig» endring, altså endringar i akuttfunksjon og fødetilbod. Eg trudde statsråden var opptatt av å styrkja Stortinget si makt og påverknad, så eg spør igjen: Vil han sikra at slike avgjerder kjem til Stortinget?
Regjeringens plattform sier at nedleggelser av akutt- og fødetilbud som ikke er begrunnet med pasientsikkerhet og kvalitet, ikke vil bli akseptert før en har fått behandlet nasjonal helse- og sykehusplan, og dette er da spørsmål som en må vurdere når det er en aktuell problemstilling. Slik jeg ser Sykehus-Norge nå, ser jeg ikke at det foreligger noen konkrete vedtak om å legge ned verken akuttilbud eller fødetilbud som det nå er behov for å gripe inn i. En er nå i en planprosess der en har ulike alternativer som utredes videre, og det er nettopp den type prosesser som gir grunnlag for f.eks. å vurdere om forslag om denne type store og viktige endringer er begrunnet med pasientsikkerhet og kvalitet.
Takk for svaret. Eg har eit ganske enkelt spørsmål som går på dei endringane som skjer og planane som er på gang i Vestre Viken, og spesielt opp mot Kongsberg sykehus: Kjem dei til endeleg vedtak i Stortinget gjennom ein nasjonal helse- og sjukehusplan – enten om Kongsberg sykehus skal førast vidare utan akuttfunksjonar, eller om Kongsberg sykehus skal førast vidare som eit fullverdig lokalsjukehus? Vil Stortinget få vedta dette i samband med ein nasjonal helse- og sjukehusplan?
I mitt første svar redegjorde jeg for hva en nasjonal helse- og sykehusplan skal være. Dette skal ikke være sånn at Stortinget skal involveres i enhver endring som skjer i Sykehus-Norge, og det tror jeg også representanten Toppe ser ville vært helt umulig. Her har en et styre som har et selvstendig ansvar for bl.a. pasientsikkerhet og kvalitet. Regjeringens ønske med en nasjonal helse- og sykehusplan er å involvere Stortinget i å trekke opp noen prinsipper og rammer for utviklingen, og så vil det være den enhver tid sittende statsråds ansvar – som eier – å sørge for at den utviklingen som skjer konkret i helsetjenesten, er innenfor de rammene som Stortinget har trukket opp. Denne regjeringen har i sin politikk – i motsetning til den forrige regjeringen – at det ikke skal foretas vesentlige endringer når det gjelder akutt- og fødetilbud som ikke er begrunnet med pasientsikkerhet og kvalitet, før meldingen er behandlet. Det kommer jeg til å følge opp.
«Styret i Vestre Viken HF vedtok 16. desember 2013 følgende: «I tråd med Idéfaserapporten legger styret til grunn for det videre planarbeidet at det så snart som praktisk mulig skal bygges et nytt sykehus som skal ta opp i seg nåværende akuttfunksjoner ved sykehusene i Drammen og Kongsberg.» Idéfaserapporten anbefaler at tre alternative løsninger skal utredes likeverdig. Kan styret tilrå bare en løsning uten at de alternative forslagene fra idéfasen blir utredet i detalj i konseptfasen, også nullalternativet?»
Planleggingen av nytt sykehus i Buskerud har tatt svært lang tid – ja, mange vil si for lang tid. Styret i Vestre Viken vedtok i styremøte 16. desember 2013 å sende idéfaserapporten med styrevedtak på høring. Administrasjonen har i etterkant utarbeidet tilleggsutredninger om lokalisering, samferdsel, samfunnsanalyser og økonomiske analyser. Styret i Vestre Viken har lagt opp til første behandling av høringsuttalelsene 31. mars, med sikte på vedtak om idéfasen den 28. april. I dette møtet har Vestre Viken også lagt til grunn vedtak om lokalisering og tomtealternativ. Representanten Lundteigen spør om styret kan tilrå bare én løsning, uten at de alternative forslagene fra idéfasen – inkludert nullalternativet – blir utredet i detalj i konseptfasen. Til dette vil jeg understreke: Når den statlige veilederen for tidligfase i sykehusprosjekter legger til grunn at minst to alternativer samt nullalternativet skal utredes i konseptfasen, så er det ikke alternative tomter det refereres til, men konseptuelle løsninger. Veilederen for tidligfase for sykehusprosjekter gjelder alle typer investeringsbeslutninger, også der hvor tomt og lokalisering er bestemt på forhånd. I konseptfaseutredningen skal derfor Vestre Viken, uavhengig av lokaliseringsvalg, utrede de anbefalte alternativene fra idéfasen. Dette inkluderer også nullalternativet og videre utvikling ved Kongsberg sykehus.
Jeg vil takke for et opplysende og godt svar. Det som nå har skjedd i de ulike fasene, er at administrasjonens tilråding til det kommende styremøtet i Vestre Viken 31. mars er at en viderefører funksjonene på Kongsberg sykehus som i dag. Og da blir kjernen: Hva skal være det framtidige Kongsberg sykehus? Statsråden sa at han vil gripe inn i prosessen dersom det stred mot regjeringas politikk. Så vidt jeg har forstått, skal endringer i akuttfunksjoner og fødetilbud behandles som en del av nasjonal sykehusplan. Mitt spørsmål er da: Kan akuttilbudet innen medisin, kirurgi og føde tas vekk fra Kongsberg sykehus uten at dette er behandlet i Stortinget?
Nasjonal helse- og sykehusplan legger ikke opp til at det er Stortinget som skal behandle og ta stilling til konkrete føde- og akuttilbud på de enkelte sykehusene i Norge. Det en legger opp til, er at Stortinget gjennom nasjonal helse- og sykehusplan diskuterer og legger føringer for hvordan dette tilbudet skal se ut. Et veldig konkret og godt eksempel på det er Stortingets behandling av stortingsmeldingen om fødselsomsorg. Gjennom den stortingsmeldingen ga Stortinget føringer for hvordan fødetilbudene i Norge skulle utvikle seg videre, uten at en gikk inn og tok over det ansvaret som ligger hos styrene og lederne ved sykehusene. De har et selvstendig ansvar for kvaliteten og tilbudet i sin virksomhet, men det skal skje innenfor de rammene som er trukket opp. Det betyr at Stortinget – gjennom nasjonal helse- og sykehusplan – får en helt annen innflytelse på hvordan spesialisthelsetjenesten i Norge skal utvikle seg i årene framover enn det som har vært tilfellet i de årene staten har hatt ansvar for spesialisthelsetjenesten. Men skal denne tjenesten ha muligheten til å utvikle seg, må vi også sørge for at vi kontinuerlig får gode beslutningsgrunnlag. Senterpartiets svar på det, nemlig å stoppe alle prosesser til en får en beslutning i Stortinget om dette – i kanskje opptil to år – ville satt norsk spesialisthelsetjeneste kraftig tilbake.
Jeg vil presisere at Senterpartiet aldri – jeg understreker aldri – har sagt at en skal stoppe alle prosesser. Det vet statsråden, og det håper jeg at ikke blir framført videre, for det er ikke vår mening. Det vi diskuterer her, er saker som skal til behandling i forbindelse med nasjonal helse- og sykehusplan, og som går på vesentlige endringer. Og «vesentlige» endringer er, etter vår vurdering, både akuttilbud og fødetilbud, for dette blir oppfattet som helt essensielle punkter i virksomheten til ethvert sykehus. Det denne lange utredninga fra statsråden må munne ut i, er – ut fra mitt spørsmål: Hva er innholdet i et sykehus? Legeforeningen har en klar definisjon. Statsråden har ennå ikke forsøkt å definere hva som er innholdet i et sykehus. Så mitt spørsmål er: Legeforeningen definerer et sykehus som et akutt, medisinsk tilbud døgnet rundt, med anestesi, med laboratorier og med røntgen. Er statsråden enig i en slik definisjon av et sykehus, og i dette tilfellet Kongsberg sykehus?
Jeg har stor respekt for Legeforeningen, men jeg mener at det finnes andre fagmiljøer som også har interessante og viktige innspill og synspunkter på hva som skal være definisjonen av ulike typer sykehus. Derfor vil jeg ikke anbefale å overlate den typen spørsmål til én fagforening. Jeg vil anbefale å overlate den typen spørsmål til Stortinget etter en nøye diskusjon. Det kommer jeg også til å invitere Stortinget til gjennom en nasjonal helse- og sykehusplan. Jeg vil også anbefale Lundteigen å lese min utmerkede artikkel om dette temaet som utdyper det, og som sto på trykk nylig i Dagens Næringsliv, for vi har behov for en diskusjon om hva som skal være kravene til de ulike typene sykehus som vi har i Norge. Det har Senterpartiet og Høyre vært enige om lenge. Nå har vi igangsatt det arbeidet, men jeg håper at også Lundteigen har respekt for at det ikke er et arbeid som vi kan presentere nå, men som faktisk krever litt tid.
«Helsesektoren sitter med store mengder sensitive personopplysninger. Et godt personvern i helsesektoren er derfor avgjørende, særlig når det gjelder helseregistrene. Kan statsråden forsikre Stortinget om at det ikke vil bli lagt fram et lovforslag som svekker kravet til informasjonssikkerhet og personvern i forslag til ny helseregisterlov, både gjennom å lovfeste krav til stortingsbehandling for nye nasjonale helseregistre og gjennom å lovfeste hva pseudonyme helseopplysninger innebærer?»
Jeg vil om kort tid legge fram en proposisjon til Stortinget om ny pasientjournallov og helseregisterlov. Jeg kan forsikre representanten Kjenseth om at personvern og informasjonssikkerhet vil være viktige deler i dette forslaget. Det er avgjørende for god helsehjelp at riktige og oppdaterte helseopplysninger er tilgjengelige for rett person til rett tid. Samtidig er det viktig at opplysningene ikke tilflyter uvedkommende. At den enkeltes personvern blir ivaretatt på en god måte, er også viktig for at hver og en skal ha tillit til helsesektoren, og tillit er sentralt for at vi skal få enda bedre tjenester. Det er bare de som trenger det, som skal få se og bruke opplysningene. All behandling av helseopplysninger skal være i samsvar med strenge krav til taushetsplikt og personvern. Moderne infrastruktur og informasjonssikkerhet muliggjør bedre sikring av opplysninger. Dette forutsetter risikovurderinger, e-ID, loggføring av aktivitet, tilgangsstyring og andre sikkerhetsløsninger. Det er avgjørende at dette blir ivaretatt på en god måte i sektoren. Lovene som jeg vil legge fram for Stortinget, skal sette rammer og stille krav til dette. Representanten Kjenseths spørsmål går inn på to vesentlige detaljer, men som likevel er detaljer i dette lovforslaget, og jeg må be om respekt for at jeg ikke kan svare konkret på det før jeg legger fram proposisjonen til behandling i Stortinget.
Jeg takker for svaret. Det var konkret på den måten at vi snart kan forvente en proposisjon i Stortinget. I lovforslaget legges det opp til en enklere etablering av helseregistre ved forskrift og konsesjon med personidentifisering uten krav til samtykke eller reservasjonsrett. Apropos reservasjonsrett: Hvorfor skulle statsråden eventuelt mene at det er viktigere at leger skal få anledning til å reservere seg mot å henvise til abort, enn at pasienter skal få anledning til å samtykke til registrering av sensitive personopplysninger og reservere seg mot bruk av pasientopplysninger til ulike formål staten måtte finne for godt?
Det er nok to ulike spørsmål, men hvis jeg skal forholde meg til det som var tema nå, nemlig spørsmålet knyttet til helseregisterlov og pasientjournallov, er det to former for deltagelse der. Begge to ble brukt i spørsmålet fra Kjenseth. Det er både muligheten til å reservere seg og muligheten for samtykke. Det er to veldig ulike nivå på de kravene. Det er også riktig at i høringsutkastet som ble sendt ut fra den forrige regjeringen, var det foreslått en del endringer når det gjelder beslutninger knyttet til opprettelse av de ulike typene registre. Dette er spørsmål som har vært ute på høring, og det har kommet ulike høringsinnspill. Jeg tar sikte på å legge fram det som er den nåværende regjeringens politikk på dette området, i en proposisjon til Stortinget og ser fram til et godt samarbeid, bl.a. med Venstre, om å trekke den endelige konklusjonen.
Takk for svaret. Et tilleggsspørsmål knyttet til Stortingets rolle, for det blir interessant: Snowdens avsløringer om hvor store mengder informasjon som samles inn om oss, og hvordan de brukes og eventuelt ikke brukes, var litt som en demokratisk aha-opplevelse, og i det lovforslaget som var ute på høring, blir Stortinget fratatt myndighet til å bestemme hvilke nye registre som skal opprettes. Spørsmålet er egentlig om statsråden er bekvem med – ut fra et demokratisk sinnelag – at Stortinget ikke skal ha myndighet til å være med og vedta hvilke nye registre som skal opprettes om oss.
Dette er ett av de spørsmålene som vi kommer tilbake til. Det er en avveining mellom hvilke typer registre som er så omfattende og viktige at det er naturlig at Stortinget diskuterer det, og hvilke typer registre som er mer begrenset. Det er også viktig at en får opprettet dem raskt og på en fleksibel måte, bl.a. av hensyn til pasientsikkerhet og kvalitet. Den typen avveininger er gjort i proposisjonen, og der kommer vi med anbefalinger til Stortinget. Det er viktig for meg å understreke at når registre opprettes i forskrift av en regjering, er ikke det en udemokratisk handling – tvert imot. Enhver regjering – ikke minst en mindretallsregjering – vil være avhengig av å ha støtte i Stortinget for det som en gjør, og Stortinget kan selvfølgelig når som helst gripe inn. Det som besluttes i en regjering, er demokratisk forankret i Norge.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justis- og beredskapsministeren: «En arbeidsgruppe som arbeider med ny våpeninstruks, leverte innstilling 13. september 2013 med forslag til hvordan politiet kan sikres god og rask tilgang på våpen når det trengs. I en oversendelse fra Politidirektoratet 19. februar 2014 av et brev fra Justisdepartementet av 18. februar bes politidistriktene derimot om å beskrive «administrative og politifaglige konsekvenser av en generell bevæpning». Betyr dette at statsråden istedenfor å iverksette arbeidsgruppas tiltak vil gjennomføre generell bevæpning, og hvordan vil dette bli lagt fram for Stortinget?»
Jeg vil takke representanten Bøhler for spørsmålet. Regjeringserklæringen er en oppskriftsliste over politisk gjennomføring i denne stortingsperioden, og som det fremgår av regjeringserklæringen, ønsker regjeringen å åpne for generell bevæpning i de politidistriktene der politiet selv mener det er den beste løsningen. Det er min oppgave, som justis- og beredskapsminister, å omsette regjeringserklæringens punkt til praktisk handling. Vurderingen av hvordan en ny bevæpningsinstruks for politiet for øvrig skal forankres og rekkefølgen i gjennomføringen av regjeringserklæringen er et ledd i det pågående arbeidet. Uavhengig av dette er det viktig å få en oppdatert våpeninstruks, og arbeidet med den, basert på arbeidsgruppens innstilling, er i gang.
Når vi ser på samarbeidsavtalen mellom regjeringen og Venstre og Kristelig Folkeparti, som ble inngått før man utarbeidet Sundvolden-erklæringen mellom de to regjeringspartiene, ligger der ikke noe om generell bevæpning eller den formuleringen som er brukt av Høyre og Fremskrittspartiet i Sundvolden-erklæringen. Når man sier at man ønsker å åpne for generell bevæpning der politiet selv mener det er den beste løsningen, mener statsråden at han har hjemmel for å gå videre med det og sende det ut til politidistriktene i en form der det kan oppfattes som om man vil kunne innføre dette uten en behandling på Stortinget? Eller vil man legge opp til at Stortinget må gi hjemler hvis man skal kunne innføre en ordning med generell bevæpning der politiet selv mener det er den beste løsningen?
Det spørsmålet er det for tidlig å svare på. Vi jobber med regjeringserklæringen også på dette punkt, og vi jobber med hvordan vi kan gjennomføre dette i praksis. Dersom Stortinget skal involveres, vil Stortinget bli involvert, men det er rett og slett for tidlig å svare på hvordan prosessen vil være frem til endelig resultat.
Ja, det blir spennende å høre når regjeringen kommer fram til det. Det er vanskelig for meg å se at når det gjelder generell bevæpning – som er svært omdiskutert, og hvor det ser ut til at det bare er ett parti som har vært klart positivt, nemlig Fremskrittspartiet, og så Høyre mer nølende, men at det ellers er ingen andre partier på Stortinget som er for – er det noe flertall for det. Da må man jo være varsom med hvordan man går fram overfor Stortinget i et sånt spørsmål. Jeg mener egentlig det burde være klart at man ikke kan innføre en hjemmel om generell bevæpning for politiet uten at man har vært innom Stortinget. Men hva legger da statsråden i begrepet «politiet»? Hvis man skal kunne innføre generell bevæpning for politiet, der politiet mener det trengs, som statsråden sier, hva legger man da i begrepet «politiet»? Hvilket nivå tenker man seg det er? For når denne saken er på høring, er jo det et spørsmål som reises rundt omkring. Hva betyr da politiet? Hvem er beslutningstaker?
Som sagt er dette et arbeid som vi har i prosess, så det er vanskelig å svare konkret på spørsmål før vi har gjennomført den prosessen. Utgangspunktet for at politidistriktene selv skal vurdere dette, må jo være at det er politimestermyndigheten som kan være en aktuell myndighetsinnehaver for å gjennomføre dette. For øvrig representerer jeg en mindretallsregjering, en mindretallsregjering som er svært bevisst på hva slags relasjon en er avhengig av å ha til Stortinget, og det ligger til grunn for alt arbeidet regjeringen gjør.
Eg er glad for at kunnskapsministeren kom tidsnok til timen. Spørsmålet mitt gjeld kulturskulen. «Det er i disse dager 10 år siden de rød-grønne partiene lanserte Kulturløftet der kulturskolene var et prioritert område. Et tiltak var stimuleringsmidler til utvikling av kulturskolene. En av konklusjonene i evaluering av ordningen viser at kulturskolene er avhengig av stimuleringsmidler for å utvikle nye prosjekter, og at midlene har ført til et større mangfold av aktiviteter. Hvilke ambisjoner og tiltak har regjeringen for en fortsatt utvikling av kulturskolene, slik at flere barn og ungdommer får ta del i dette tilbudet?»
La meg først bare si at min relative forsentkomming rett og slett skyldtes at Stortinget hadde mitt gamle telefonnummer, så jeg beklager det, men nå gikk det jo fint. Regjeringen er opptatt av at Norge må ha et profesjonelt kulturliv som holder en internasjonal standard, og dette starter allerede i barnehagen og i skolen med tilbudet barn og unge får. Vi ønsker å sikre at barn og unge får gode kulturopplevelser, og at unge talenter får anledning til fordypning og utvikling uavhengig av sosial og økonomisk bakgrunn. Derfor er kulturskolene viktige. De representerer et eget skoleslag som er lovpålagt for kommunene, men et tilbud for elevene. Kulturskolene står for både fordypnings- og breddetilbud. Dette har vi ikke endret på, og denne regjeringen har heller ingen planer om å endre på det. Denne regjeringen valgte å fjerne kulturskoletimen i SFO og omdisponere de midlene som var satt av til dette. Det er imidlertid fortsatt rom for at kommunale tiltak lokalt kan finne gode samarbeidsformer mellom skolen, SFO og kulturskolen. Regjeringen har tillit til at kommunene finner gode løsninger på dette uten statlig innblanding. Når det er sagt, bevilger regjeringen 17,9 mill. kr til drift av Norsk kulturskoleråd og kulturskoler som gjennomfører prosjekt for å utvikle kulturskoletilbudet i kommunene. Jeg forventer at kommunene tilpasser tilbudet og ambisjonsnivået etter lokale ressurser og behov. Kulturdepartementet og Kunnskapsdepartementet har i samarbeid etablert en ekspertgruppe for kunst og kultur i opplæringen som skal levere sin rapport i slutten av april 2014. Formålet er å styrke den samlede innsatsen på området, og ekspertgruppen skal gi råd som kan bidra til bedre ressursbruk, koordinering og kvalitetssikring av den virksomheten som nå gjøres til det beste for barn og unge. Jeg vil i samarbeid med kulturministeren komme tilbake til oppfølging her senere i år.
Eg takkar for svaret. Det som Senterpartiet er oppteke av, er at kommunane er avhengige av utviklingsmidlar for å utvikla kulturskulane sine ytterlegare. Eg er klar over at i rammeoverføringane i dag ligg det satsingar på kulturskulen. Kulturskulerektor Bjørn Morten Kjærnes ved Kontra musikkskole i Ski har sendt eit brev til kunnskapsministeren og kulturministeren der han tek opp ti forskjellige problemstillingar eller utfordringar, bl.a. dette med bruken av musikk og kultur med tanke på læring. Han trekkjer fram PISA-undersøkingar, og bl.a. at land som skårar bra i PISA-undersøkingar, har mykje undervisning i instrument. Ser kunnskapsministeren her moglegheiter til å køyra prosjekt eller til å prøva ut ytterlegare undervisning i den retninga for å styrkja læringa i skulane våre?
Jeg har sett brevet jeg har fått fra kulturskolerektoren i Ski, og han kommer til å få svar. Det skal vi ordne. Det er spennende å se på hvordan estetiske fag, f.eks. musikk, kan stimulere til utvikling innen andre fag, men jeg synes også det er viktig å si at estetisk kompetanse er en viktig del av skolen i seg selv. Begrunnelsen for at vi har estetiske fag i skolen, eller for at vi har kulturskole, er ikke at vi skal bli bedre i matematikk og norsk, men at estetiske fag er viktige i seg selv. Jeg har også lyst til å understreke at med regjeringens store lærerløft, som nå rulles ut med muligheter for etter- og videreutdanning – store ekstra midler til det – er også satsen for videreutdanning innen estetiske fag økt. Det mener jeg er viktig. Jeg er også generelt positiv til forsøk, så hvis noen har interessante og spennende forsøk på dette området, ser jeg gjerne på dem.
Eg deler absolutt det innblikket og den innretninga som kunnskapsministeren tek, men det vert òg trekt fram, bl.a. når det gjeld satsinga på musikk opp mot språk og språkforståing, dette at ein lettare kan tileigna seg andre fag, at ein lærer gjennom å tenkja musikk. Eg registrerer òg at kunnskapsministeren sjølv har teke utdanning innanfor kulturfaget. Kva slags verknad dette har på oss som menneske i læringsprosessar, er neste moment. Eg registrerer at kunnskapsministeren kunne vore litt meir klar på om ein kunne tenkt seg at dette vart prøvt enda sterkare i samhandling med andre lærefag.
Jeg synes absolutt det er veldig mange spennende muligheter der, og jeg har også sett undersøkelser som viser at f.eks. estetiske fag kan være med på å stimulere læringsresultatene i andre fag. Jeg mener at innenfor de estetiske fagene i skolen, for å bruke den samlebetegnelsen, har vi noen av de samme utfordringene som vi har på mange andre fagområder. Av de siste tilgjengelige tallene vi har for lærernes kompetanse, ser vi f.eks. at mange mangler fordypning. Det er ikke sånn at estetiske fag er mindre viktige i skolen enn andre fag. Kompetanse, muligheten til å videreutdanne seg, er like viktig her som i andre fag, med et lite unntak, og det er at vi har gitt ekstra stimuli til videreutdanning i realfag. Jeg mener ikke at departementet skal gå igjennom og orkestrere prosjekter på den enkelte skole, men jeg er veldig positiv til skoler som har lyst til å forsøke det.
Dette spørsmålet, fra representanten Sonja Mandt til kunnskapsministeren, blir tatt opp av representanten Rigmor Aasrud.
Mitt spørsmål til kunnskapsministeren lyder: «Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har sørget for at private barnehager tildeles ytterligere 69 mill. kr over statsbudsjettet fra 1. august 2014. Dette begrunnes i likebehandling. Fra så vel enkeltkommuner som fra KS og Telemarksforsking stilles det nå spørsmål rundt grunnlaget for denne likebehandlingen. Vil statsråden på bakgrunn av dette ta initiativ til en gjennomgang av likebehandlingsforskriften?»
Jeg takker for et viktig og interessant spørsmål. Jeg vil bare minne litt om forhistorien. Tidligere kunnskapsminister Kristin Halvorsen sa at hun ønsket likebehandling i finansieringen av private og offentlige barnehager, og at det skulle komme på plass innen 2014. Da den rød-grønne regjeringen gikk av, lå det ikke inne midler til dette. Altså er det fortsatt en forskjellsbehandling. I 2013 fikk Utdanningsdirektoratet i oppdrag å foreta en helhetlig gjennomgang av forskrift om likeverdig behandling ved tildeling av offentlige tilskudd til ikke-kommunale barnehager. Dette arbeidet ble initiert av den forrige regjeringen og er videreført av denne regjeringen. Vi er altså godt i gang med å gjennomgå finansieringsordningen for private barnehager, med det formål å oppfylle det som står i plattformen, nemlig at man skal ha en oversiktlig og stabil finansiering av barnehagene. Representanten viser til at Telemarksforskning stiller spørsmål rundt grunnlaget for likebehandling av kommunale og private barnehager. Telemarksforskning har på oppdrag fra Utdanningsdirektoratet utarbeidet en rapport som drøfter hvordan pensjonsutgifter og kapitalkostnader bør håndteres i tilskuddsberegningen. Rapporten viser at private barnehager har lavere pensjonsutgifter enn kommunale barnehager og derfor mottar mer i tilskudd enn de trenger for å dekke pensjonsutgiftene. Det fremgår også av rapporten at kapitaltilskuddet ikke dekker de reelle kapitalkostnadene i private barnehager. Utdanningsdirektoratet har på bakgrunn av rapporten fra Telemarksforskning foreslått å innføre et sjablongtillegg for pensjon og et aldersdifferensiert kapitaltilskudd til private barnehager. Forslagene er ment å gi et mer treffsikkert tilskudd. Det vi skal gjøre fra regjeringens side, er å vurdere disse forslagene og andre innspill vi har mottatt om finansieringsordningen. Vi gjør det i nær dialog med kommunesektoren og selvfølgelig barnehagesektoren. Regjeringen ønsker å sikre reell likebehandling av alle barnehager. Vi har også sagt at vi ønsker å trappe opp tilskuddet til likebehandling til 100 pst. av det de kommunale barnehagene får i offentlig støtte, og vi ønsker å utforme en finansieringsordning som sikrer at private barnehager ikke blir systematisk over- eller underkompensert. Men resultatene av den ganske store og kompliserte gjennomgangen foreligger ikke akkurat nå.
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er glad for at statsråden har gått inn i den rapporten som Telemarksforskning lagde for Utdanningsdirektoratet. Den viser, som statsråden sier, at det er 15 pst. lavere kostnader i private barnehager enn i offentlige barnehager. 7 pst. av det skyldes at det er flere barn med særskilte behov i offentlige barnehager enn i private barnehager, og 8 pst. skyldes at pensjonskostnadene er mindre. Bare pensjonskostnadene anses jo å bety 700 mill. kr. Det betyr at de private barnehagene får 700 mill. kr mer i tilskudd enn det de faktisk har utgifter til. Nå øker den nye regjeringen det tilskuddet med 69 mill. kr. Det utgjør nesten 170 mill. kr på årsbasis, og vi er oppe i en forskjell på nesten 1 mrd. kr, som de private barnehagene får, som de ikke har utgifter til. Mener statsråden at dette er en god måte å bruke offentlige penger på?
For det første oppfyller denne regjeringen det som den forrige regjeringen lovte, men brøt et løfte om i statsbudsjettet for 2014. Hvem som helst kan finne uttalelsene fra Kristin Halvorsen, hvor hun sa at målet er likebehandling mellom private og offentlige barnehager. Jeg har ennå ikke hørt noen fra de rød-grønne partiene si at det løftet ikke står ved lag, før representanten Aasrud sier det i dag. For det andre synes jeg man skal tenke litt over hva som er konsekvensene. Hvis det er slik at Arbeiderpartiets politikk nå er at det skal være total likebehandling basert på beregning av pensjonsutgiftene til barnehagesektoren i kommunene, må det bety at ca. 1 mrd. kr, hvis vi skal basere oss på Telemarksforskning, skal trekkes ut av barnehagesektoren. Det er et ganske dramatisk kutt i tilskudd. Når vi i tillegg vet at bemanning, pedagoger og voksentetthet henger sammen med bevilgningene man får, mener jeg at vi skal tenke oss ganske grundig om før vi trekker ut 1 mrd. kr av de private barnehagene.
Jeg takker igjen for svaret, men Røe Isaksen svarer ikke på det jeg spør ham om. Det er nesten 1 mrd. kr som ikke går til økt bemanning, ikke går til bedre arbeidsvilkår, bedre grunnbemanning, til å sikre de ansatte i de private barnehagene de rettighetene som ansatte i offentlig sektor har. De pengene ser vi jo ikke i regnskapene til de private barnehagene som en kostnad, for de har lavere kostnader. Da har jeg bare lyst til å gjenta spørsmålet mitt: Mener Røe Isaksen at det er fornuftig at nesten 1 mrd. kr bevilges til barnehageformål og ikke brukes til barnehageformål?
Jeg er ikke enig i problembeskrivelsen. Bare for å si det: Det kommer en sak som gjelder Halden kommune, hvis jeg ikke husker helt feil – eller var det Sarpsborg kommune? – der man forsøkte å ha en annen beregningsmåte for pensjonsutgiftene sine. Den juridiske konklusjonen – altså ikke den politiske konklusjonen – er at det ikke er innenfor det som er dagens regelverk. Dagens regelverk er akkurat det samme som de rød-grønne hadde. Så jeg ber om litt forståelse for at hvis man skal ha en total gjennomgang av regelverket, som i ytterste fall kan føre til at man trekker 1 mrd. kr ut av sektoren, trenger man litt tid på det. Men dette er altså helt nye toner fra Arbeiderpartiet. Dette var også tidligere en problemstilling – det samme regelverket, de samme problemstillingene – men den forrige regjeringen valgte å dytte dette foran seg og utsette det, som betyr at vi nå må se på det, og det kommer vi til å gjøre.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.