Bon dia, comencem la sessió. La llista de les preguntes a respondre oralment en el Ple està inclosa en el dossier del Ple, i, d'acord amb l'article 164 del Reglament, se substanciaran aquest matí com a primer punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària. [[Salutació a diversos nous diputats]] En primer lloc, em plau donar la benvinguda als nous diputats i diputades que avui s'incorporen a les seves tasques parlamentàries: el senyor Jorge Feijóo i la senyora Mercè Escofet, del Grup Parlamentari de Ciutadans; la senyora Núria Picas i el senyor José Rodríguez, del Grup Parlamentari Republicà, i el conseller senyor Miquel Buch, la senyora Elena Fort, el senyor Josep Puig i la senyora Glòria Freixa, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Benvinguts tots. I espero que tinguin molta sort i molts encerts en la seva tasca al Parlament de Catalunya. [[Aplaudiments.]] D'acord amb l'article 95 del Reglament, el diputat Francesc Viaplana, amb motiu del seu permís per paternitat, ha delegat el seu vot, per aquesta sessió plenària, en el diputat Sergi Sabrià, president del del Grup Parlamentari Republicà. I així mateix els faig avinent que el diputat Raül Romeva ha designat el diputat Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà, perquè exerceixi els seus drets parlamentaris. [[Pregunta al Govern sobre les accions per a reforçar l'atenció primària]] [[310-00172/12]] El primer punt de l'ordre del dia són les preguntes amb resposta oral al Govern. La primera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la senyora Gemma Espigares, i és sobre les accions per reforçar l'atenció primària. Quan vulgui, diputada.
Gràcies, president. Consellera, avui volem preguntar-li per l'atenció primària de salut. I voldríem fer-ho amb una normalitat en la que no vivim. Avui voldríem que estigués aquí la Carme Forcadell. I, en lloc de ser la presidenta d'aquest Parlament, el dia del seu aniversari la segueixen jutjant al Suprem i segueix dormint a Alcalá Meco. [[Aplaudiments.]] I ho dic perquè són precisament elles, les preses, les exiliades, les que cada dia ens recorden que, malgrat la repressió que estan vivint, és important que governi el Govern i que governi bé. I per això l'atenció primària de salut, que és la porta d'entrada al sistema sanitari i que és aquella atenció que dona un sistema de proximitat..., que, a més a més, cada cop és més resolutiva, i, malauradament, li dic per experiència pròpia, perquè després de visitar el CUAP de Prat de la Riba, a Lleida, com a diputada, doncs, aquest cap de setmana ho he hagut de fer com a usuària, sense haver de passar per un hospital, malgrat les lesions. Per tant, una atenció primària que cuida els professionals, i això ho han fet vostès, amb les millores de les condicions laborals d'aquest últim any; que millora els equipaments, i que pensa en les persones. I, a més a més, venim d'un cap de setmana electoral, on, per exemple, li deia, a la meva ciutat, a Lleida, els consultoris locals depenen en part del Govern de la Generalitat –president, no veig el temps i no sé... [[veus de fons]] ; d'acord–, depenen en part del salari que vostès paguen als professionals, però depenen també de la diputació, dels ens locals, i, per tant, la bona entesa que vostès han tingut amb tothom pel bé de la gent segur que, a llocs com Lleida, amb un alcalde republicà ara, ho seguirem tenint. I en aquest sentit m'agradaria també dir-li que no només els professionals, no només els equipaments, sinó que pensem també en la perspectiva de gènere que vostès ahir van posar també damunt la taula i pensem també en tota aquesta governança republicana. I per això li demanaríem a la consellera que ens expliqui amb més detall què estan fent amb l'atenció primària de salut, a què dediquen el pressupost, quines són les prioritats i, en tot cas, com afronten aquests propers mesos de legislatura posant l'atenció primària de salut al centre, com ens va dir el primer dia, en la seva compareixença, i com estem veient que està fent. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la senyora Alba Vergés, consellera de Salut. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia a totes i a tots. Diputada, diputats, diputades, doncs sí, jo ho vaig dir des del primer dia, l'atenció primària és una prioritat del Departament de Salut, és una prioritat de tot el Govern de la Generalitat de Catalunya, perquè atén tota la població, la població sana, la població, també, que pateix algun diagnòstic, alguna malaltia, i perquè l'atenció primària també ha de formar part i ha de tenir projecte de país, com ho té amb l'Estratègia nacional d'atenció primària i salut comunitària. I nosaltres vam dir des del primer dia que era una prioritat, que seria l'eix vertebrador del nostre sistema de salut i que a més a més ho faríem possible i faríem accions al respecte. L'última acció que els vull comentar és aquest Pla de millora de l'equipament i de la resolució d'atenció primària, que dota amb 30 milions d'euros allò que faríem cadascú a casa nostra de posar al dia els nostres CAPs, posar al dia les nostres instal·lacions i sobretot posar-les d'acord amb les necessitats de salut que tenim, i, per tant, donant als professionals aquelles eines necessàries perquè puguin treballar bé, d'acord amb les necessitats de la ciutadania. Aquest pla de millora es desenvoluparà en els propers tres anys, amb uns 10 milions cada any, en quatre grans àrees. La primera d'elles, crec que és molt important, que és l'adquisició de nous aparells sanitaris per millorar la resolució de l'atenció primària. Vostè ho ha dit molt bé; vostè aquest cap de setmana ha tingut un percaç de salut, que ha pogut ser solucionat a l'atenció primària, perquè és resolutiva. En aquest cas, posarem 127 ecògrafs portàtils als centres d'atenció primària del nostre país. Evidentment, amb la formació dels professionals adient, que fan que la primària sigui molt més resolutiva del que era fins ara; fan..., eviten derivacions als hospitals quan no cal, i, per tant, això és una millora evident de cara als usuaris del nostre país. També petites reformes de manteniment i conservació dels centres, tan necessàries quan hem anat a passejar per l'atenció primària –i vostè també ho ha fet, com a diputada– pel nostre país. I, evidentment, renovació d'equipaments en l'àmbit tecnològic, des de centraletes telefòniques per atendre molt bé els usuaris, com reposició d'altres elements de l'estructura, reparació de climatització, calderes, etcètera, com mobiliari, que també està a disposició de professionals i d'usuaris. Això és el que fem a 380 centres del nostre país, gairebé a la totalitat dels centres d'atenció primària, que tindrem... President, no sé si el temps és aquest, el que pertoca... [[Pausa.]] Sí?
Se li ha acabat el temps, consellera.
Doncs ho farem en la majoria de CAPs. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la penalització de l'Estat en el repartiment de fons de l'impost sobre la renda de les persones físiques per a projectes socials]] [[310-00173/12]] La següent pregunta és sobre la penalització de l'Estat en el repartiment de fons de l'impost sobre la renda de les persones físiques per a projectes socials. Formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Noemí Llauradó. Quan vulgui.
Bon dia, conseller. En els darrers anys, diversos estudis en l'àmbit internacional, estatal, català, han posat de manifest la importància creixent del tercer sector social en el desenvolupament de les polítiques socials i també de l'anomenat «quart pilar de l'estat del benestar. El tercer sector social català atén aproximadament 1 milió i mig de persones, compta amb 87.000 persones treballadores, 367.000 persones voluntàries i 559.000 de sòcies, i, a més, representa l'1,3 per cent del PIB català. És, per tant, un teixit associatiu molt fort, molt nombrós i necessari, jo diria que imprescindible, i que atén col·lectius vulnerables, persones amb capacitats diverses, dones que pateixen violència masclista, persones sense llar, persones que pateixen exclusió, infants, famílies i un llarg etcètera. Tot això fa que la ciutadania catalana mostri el seu compromís i la seva confiança en aquestes entitats catalanes marcant cada vegada més la casella de finalitats socials en la seva declaració de renda. Però, malgrat l'increment de recaptació de l'IRPF a Catalunya, l'Estat espanyol ha mantingut congelada la seva aportació per cinquè any consecutiu en el repartiment de fons del 0,7 per cent de l'IRPF per les entitats socials catalanes, amb només 31 milions i mig d'euros. A més, no podem saber quina quantitat es recapta a Catalunya exactament perquè l'Estat no ho publica enlloc i, a més, tampoc no facilita les dades. El que sí que sabem és que amb aquesta penalització que fa l'Estat a les entitats socials catalanes perillen molts projectes socials que es duen a terme des d'aquest tercer sector. Per tant, la pregunta, conseller, és: quina valoració en feu, des del Departament de Treball, Afers Socials i Família, d'aquestes aportacions que fa l'Estat espanyol? Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el senyor Chakir El Homrani, conseller de Treball, Afers Socials i Famílies. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputada, diputats i diputades, com bé ha dit, per cinquè any consecutiu, tornem a estar penalitzats entorn dels recursos que venen per IRPF. Passi qui passi, governi qui governi a la Moncloa, sempre acabem estant penalitzats, des de dues vies: una via que és de transparència, que és de claredat, que és publicar les dades; que és publicar les dades i explicar-les i, com a mínim, assumir les conseqüències de les decisions que es prenen. No han volgut i no volen publicar les dades, explicar què es recapta a cada territori i com es recapta. I més enllà del 20 per cent que tenen reservat com a Estat, acaben perjudicant-nos –acaben perjudicant-nos–, i, el que és pitjor, no perjudiquen el Govern, no perjudiquen les entitats del teixit social que, com bé ha dit, tenim un teixit social ampli, divers, que fa una grandíssima feina, acaben perjudicant les persones, i les persones més vulnerables. Per cinquè any consecutiu, estem congelats. Per cinquè any consecutiu, no s'apugen les quanties quan pugen les quanties que es recapten per 0,7 per cent. Per cinquè any consecutiu, el territori de l'Estat que representa més ingressos pels seus ciutadans i ciutadanes, per la implicació dels seus ciutadans i ciutadanes a l'hora de marcar la ics del 0,7 per cent, és el territori que surt més penalitzat. El 25 per cent dels ingressos de l'IRPF venen de ciutadans i ciutadanes catalans que els marquen i únicament arriben el 14 per cent. I és encara més preocupant i és encara més frustrant quan l'any passat van dir: «Acabem d'arribar i no volem fer canvis, però en parlarem. I després de no sé quantes reunions, de no sé quantes discussions de criteri, acaben fent el mateix que el PP, que és penalitzar les persones vulnerables del nostre país, és penalitzar el teixit associatiu del nostre país i és no ser transparent i no explicar de forma clara quins recursos arriben per la voluntat dels ciutadans i les ciutadanes catalans i quins recursos s'acaben per a les persones vulnerables del nostre país. Continuarem treballant per canviar aquesta situació, però ens han mostrat que un any de diàleg, un any de trobades no serveix per a res, perquè fan el mateix, i tots els governs de l'Estat acaben fent el mateix, que és penalitzar les nostres persones vulnerables.
Conseller, se li ha acabat el temps.
Gràcies.
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el compliment de l'estratègia per a l'acollida i la inclusió dels infants i joves emigrats sols]] [[310-00178/12]] La següent pregunta és sobre el compliment de l'estratègia per a l'acollida i la inclusió dels infants i els joves migrats..., emigrats sols, formula la pregunta –perdó– en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Marta Ribas. Quan vulgui.
Gràcies, president. Conseller, quan pensa complir amb el mandat del Parlament de lliurar-nos el pla d'acció calendaritzat i pressupostat, dotat pressupostàriament, de l'estratègia d'acollida i d'inclusió del jovent que emigra sol? Es va aprovar en una moció del meu grup parlamentari al febrer, tenia un mes de termini per lliurar-lo i n'han passat tres.
Per respondre, té la paraula el senyor Chakir El Homrani, conseller de Treball, Afers Socials i Famílies. Quan vulgui.
Gràcies, president; gràcies, diputada. Com vostè sap, l'Estratègia catalana d'acollida i d'inclusió dels infants i joves migrats sols és una passa endavant; una passa endavant que ens ha permès tenir una planificació en una situació complexa de pròrroga pressupostària. Estem tirant endavant alguns dels aspectes vinculats a l'estratègia, sent conscients de que estem en limitació de crèdit en la Direcció General d'Atenció a la Infància i l'Adolescència per una situació de pròrroga pressupostària. I, posteriorment, li explicaré quines accions estem desenvolupant. I no tenim cap problema en explicar quines accions estem desenvolupant i com les estem desenvolupant en un marc en el que no tenim seguretats pressupostàries i hem d'anar situant-les amb fons de contingència i amb generació de crèdit posterior a un crèdit que tenim esgotat. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Molt bé, conseller. Ja, mira..., ja fins i tot desisteixo de demanar-li respecte al Parlament. Li demano respecte a les principals federacions d'infància que fa quinze dies demanaven exactament el mateix: concreció pressupostària i de responsables i de calendari d'aquest pla d'acció. Li recordo també altres de les prioritats que li demanaven i en les quals coincidim: recursos. Recursos per garantir la continuïtat dels serveis, perquè el seu Govern, el seu departament els deu mesos de factures, a aquest Tercer Sector del qual parlàvem a la pregunta anterior. I els han generat inseguretat jurídica i econòmica. Els reclamen garantir continuïtat en l'atenció i acompanyament a aquests joves quan fan divuit anys, perquè, si no, els recursos que estem destinant perden eficàcia. Els demanen garantir implicació de totes les administracions, departaments del Govern i teixit comunitari. Encara cal millorar la coordinació, amb els ajuntaments especialment. Encara cal millorar-la, per evitar situacions de conflicte. I, hi insisteixo, compleixi amb el mandat de lliurar-nos el pla calendaritzat i dotat pressupostàriament. Si no es creuen el Parlament, com a mínim facin-ho perquè respecten les entitats d'aquest sector, que estan mantenint aquests serveis, fins i tot amb els impagaments de la Generalitat i posant ells els recursos. No vull acabar, però, també sense fer una petició a tots els grups parlamentaris. Els demano que recordin als seus regidors, regidores i alcaldes i alcaldesses que tots vam signar l'acord per un debat responsable sobre immigració i contra el racisme, on, entre d'altres, ens comprometíem a abordar els problemes que puguin sorgir al voltant del fet migratori amb responsabilitat i sense contribuir a incrementar-les. Per tant, si us plau, no repetim la imatge d'aquests darrers quinze dies de la campanya, que entre les protestes de veïns i les declaracions de l'alcaldessa de Rubí; la utilització en campanya d'aquests menors per part del senyor Maragall a Barcelona; les declaracions del cap de llista del Partit Popular a Barcelona i els impagaments del Govern al sector no hem donat precisament una imatge ni de responsabilitat ni de país que té per principis la inclusió i la cohesió. I amb aquest tema, i com l'abordem...
Diputada, ha acabat el temps.
...ens estem definint com a societat: com som i com serem. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputada, màxim respecte cap al Parlament. I la qüestió –i ho he explicat, ho he intentat explicar– és que si el crèdit pressupostari de la Direcció General d'Atenció a la Infància i l'Adolescència ha estat superat el mes de maig, la planificació l'hem d'anar fent i no podem donar aquestes dades concretes perquè és que no són reals. A partir d'aquí, estem fent l'esforç. Hem generat 650 places des que comença el 2019. Una preocupació que vostè assenyala, i que jo i nosaltres també tenim –i és una de les diferències del nostre sistema de protecció–, és que més del 70 per cent dels nois i noies que fan divuit anys encara estan en relació amb el sistema de protecció per via de serveis per a divuit a vint-i-un anys o per via de tot el servei per a posttutelats. És una prioritat. Igual que hem treballat i estem treballant entorn del protocol d'aterratge, amb antelació, però amb una realitat, que els centres s'han d'obrir; amb una voluntat també entorn del CAI, que estem treballant conjuntament amb l'Ajuntament de Barcelona; amb una col·laboració molt específica amb el SOC. Això ens ha permès, per exemple, al Maresme, obrir dos nous centres de noves oportunitats. Aquí estem fent esforços des de tots els àmbits, amb pressupost del SOC, amb pressupost de la DGAIA, amb pressupost de la Secretaria d'Immigració, treballant conjuntament amb Educació, amb projectes específics amb Salut, i som absolutament conscients de l'esforç que està fent tothom, especialment les entitats per tirar endavant. I és això. Ahir, a Govern, vam tornar a aprovar elements de fons de contingència per poder donar resposta a aquesta realitat i ho continuarem fent...
Conseller, ha acabat el temps.
...dia rere dia.
La següent pregunta és... [[Pregunta al Govern sobre els projectes lingüístics dels centres educatius]] [[310-00176/12]] ...sobre els projectes lingüístics dels centres educatius, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Sonia Sierra.
Moltes gràcies, senyor president. Bon dia, senyor conseller. Según las leyes y las diferentes sentencias judiciales, nuestro sistema educativo tiene como lenguas vehiculares el catalán, el español y el aranés. Eso usted lo sabe perfectamente, porque, cuando tienen que ir a los tribunales, allí se olvidan de la inmersión y alegan ante el juez que es que en realidad nuestro sistema educativo es de conjunción lingüística. Eso es sobre el papel, pero todos sabemos que a la práctica eso no es así. Entonces, ahora, además..., lo hemos anunciado reiteradas veces, pero ahora lo podemos demostrar con los proyectos lingüísticos de centro en la mano. Sí, nosotros le pedimos los proyectos lingüísticos de centro, no me los dio. Aun así, mis compañeros y yo, uno a uno los buscamos en las tres mil páginas web, los analizamos y luego no le quedó más remedio que dárselos a la Asamblea por una Escuela Bilingüe. Y el resultado de sus análisis y de los nuestros son realmente demoledores: en la inmensa mayoría de las escuelas catalanas no se imparte ni una asignatura no lingüística en español. Es decir, sus inspectores han validado proyectos que incumplen la ley. Señor conseller, ¿qué medidas va a tomar para que en Cataluña se cumpla la ley y el español sea lengua vehicular junto al catalán? Gracias.
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Bargalló, conseller d'Educació. Quan vulgui.
Gràcies, president. Benvolguda senyora diputada, ja trobava a faltar els plens del Parlament per la pregunta reiterada, continuada, insistent i persistent sobre el tema que fem Ple rere Ple. Miri, del Ple darrer, que va parlar d'aquest tema vostè, fins a l'actual, ha passat una cosa: en les eleccions espanyoles, només set diputats dels quaranta-vuit, dels partits que estaven contra el nostre model lingüístic –només set diputats dels quaranta-vuit, dels partits que estan contra el nostre model lingüístic. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Claro, señor conseller, pero es que nosotros tenemos detrás a más de 1 millón de familias catalanas que nos votaron en las elecciones al Parlamento, que es cuando se dirimen estas cosas. Miren, ustedes no cumplen la ley, y por eso cada vez que las familias van a los tribunales, ustedes pierden. Pero es una vergüenza que las familias tengan que ir a los tribunales a reclamar los derechos de sus hijos. Es como si las familias tuvieran que ir a los tribunales a reclamar que les atendiera un pediatra. Su deber como conseller de Educación es garantizar los derechos de todos los alumnos, y no lo está haciendo. Y no solo es que no haya asignaturas no lingüísticas en español, es que además en el 95 por ciento de los centros las actividades extraescolares son solo en catalán. Y en el 98 por ciento de los centros las comunicaciones con las familias son solo en catalán. Y, para colmo, nos hemos encontrado en los proyectos lingüísticos frases tan aberrantes, y cito textualmente: «Nunca, delante del alumnado, hablaremos en castellano. ¡Qué vergüenza, señor conseller! Señor conseller, ustedes están incumpliendo las leyes, y no cumplir las leyes tiene consecuencias, y eso usted ya lo sabe perfectamente. Así que se lo pregunto una vez más, porque no me ha contestado. Deje de hacer de analista de los resultados electorales y conteste: ¿se compromete usted a que en todas las escuelas catalanas se cumpla la ley...
Diputada, se li ha acabat el temps.
...el español sea lengua vehicular y desaparezca la...? [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]] [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula el conseller.
Sí; gràcies, senyor president. Miri, senyora diputada, a les nostres escoles es compleix la normativa –a les nostres escoles es compleix la normativa, evidentment. No la que vostès s'inventen, no la que vostès voldrien, no la que vostès no podran mai imposar. I els tants per cent que em donen venen d'aquest informe de l'autodenominada «Assemblea per una Escola Bilingüe de Catalunya, que, si fos un treball de recerca de batxillerat, no hi hauria cap tutor que l'avalés. No he vist, fa anys, un informe metodològicament tan mal fet; un tractament de dades tan erroni, i unes falsedats reiterades una rere l'altra, amb tanta vulgaritat i mediocritat. En aquest informe que vostè avala, es queixen, per exemple, que a les nostres escoles se celebren les tradicions catalanes. I posen com a exemple d'aquesta barbaritat Sant Jordi i els concursos literaris. I troben a faltar que no se celebrin tradicions d'altres comunitats autònomes. No sé si es refereixen a portar toreros a les escoles, com es fa en algunes comunitats en què vostès governen. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la gestió dels serveis penitenciaris]] [[310-00177/12]] La següent pregunta és sobre la gestió dels serveis penitenciaris i formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gràcies, president. Señora Capella, hace unos meses ustedes le concedieron el tercer grado a Oriol Pujol para que saliera de la cárcel, y hace tan solo unos días la juez de vigilancia penitenciaria revocó esta decisión. ¿Piensan seguir ustedes insistiendo en dar privilegios a corruptos?
Per respondre la pregunta, té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella.
Bon dia a tothom. Senyora Roldán, ja la trobava a faltar. Miri, ni més drets ni menys drets que ningú. Per tant, nosaltres farem el que la llei ens diu que hem de fer. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Sí; señora Capella, Oriol Pujol está condenado por tráfico de influencias, por falsedad documental y por cohecho, es decir, que está condenado por corrupto –por corrupto. Y ustedes le concedieron el tercer grado tan solo después de cumplir cincuenta y siete días de una condena de dos años y medio de prisión. Yo en aquel momento ya le pregunté, y usted me contestó lo mismo que me ha contestado ahora, y me sigue pareciendo una vergüenza. Usted me dice que ni más derechos ni menos derechos para Oriol Pujol. Pues bien, yo le contesto lo mismo: ni más ni menos derechos para sus amigos del procés y del 3 per cent; ni más privilegios ni más concesiones para sus amigos del procés y del 3 per cent, porque todos somos iguales ante la ley, aunque ustedes sigan sin entenderlo y vayan algunos con el carnet de político, como si fuera aquello el carnet de impunidad. Y no lo digo yo sola. ¿Sabe quién lo dice también? Lo dice el fiscal. Mire, esté atenta porque a lo mejor le interesa. Dice el fiscal que darle el tercer grado a Oriol Pujol es enviar un mensaje peligrosísimo de que sale a cuenta delinquir, de que la ley no es igual para todos, y de que resulta que no se castiga con la misma dureza a los delincuentes que tienen un elevado estatus social, es decir, los del carnet de político, el señor Pujol, que al común de los mortales, al resto de desfavorecidos. Y precisamente por esto la juez ha ordenado el reingreso inmediato de Pujol en prisión. Sin embargo, parece ser que ustedes están buscando ya, pues no sé, estas vías creativas para saltarse esta resolución y salirse con la suya. Comprenderá, señora Capella, que yo le tenga que preguntar, porque lo de intentar burlar las resoluciones judiciales y lo de interpretar a su antojo las normas, pues viene siendo desgraciadamente la tónica de su Gobierno y del anterior. Y cuando ustedes se ponen a interpretar normas, pues qué quiere que le diga, nos echamos a temblar, porque ya los conocemos. Así que le vuelvo a preguntar: ¿van a respetar la resolución del juez o de nuevo vamos a tener que ver con vergüenza cómo ustedes intentan esquivar a la justicia? ¿De nuevo vamos a tener que ver con vergüenza cómo ustedes se dedican a favorecer a sus amigos del procés y del 3 per cent? Ustedes se han creído que están por encima del bien y del mal, y siguen insistiendo, no aprenden. Pero resulta que por suerte la realidad es tozuda y la justicia independiente. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Bé, repetir una mentida mil vegades no la converteix en una veritat. Nosaltres continuarem fent el que podem fer i el que hem de fer. I insistiré en una qüestió: quan vostè fa aquestes afirmacions d'aquest calibre no m'està qüestionant a mi, políticament, està qüestionant els treballadors públics, la junta de tractament dels diferents centres penitenciaris..., a tots els treballadors públics, quan fa vostè això. Miri, la classificació d'una persona privada de llibertat, quan arriba a un centre penitenciari, segueix uns requisits que estan pautats per la llei. En el termini màxim de dos mesos, la junta de tractament del centre penitenciari ha de fer una classificació. La classificació que fa, la classificació que fa la junta de tractament, és una valoració que fan els especialistes que hi ha en els diferents centres penitenciaris. Insisteixo en aquesta qüestió: no és una decisió política, és una decisió tècnica. I és veritat, vostè em pot dir que el fiscal pot recórrer, que la jutge pot resoldre, que els advocats de les parts poden recórrer, que l'audiència provincial pot recórrer, però jo li dono unes dades: una de cada tres classificacions inicials que es fan a Catalunya són en tercer grau. L'any passat hi va haver 799 classificacions inicials en tercer grau del total de 2.635 classificacions inicials. És això el que fan. Miri, jo no qüestiono els treballadors públics del meu país; vostè, quan fa aquestes afirmacions, fa això. Vostès ho barregen tot, naps i cols i tot en la mateixa olla, com si aquí això fos, miri, Jauja. Doncs no ho és. Els treballadors públics fan la seva feina, i és una decisió tècnica, no és una decisió política, ho diré aquí i on convingui, i, per més vegades que vostè ho digui, no es converteix en una veritat. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre els resultats de la modificació del Codi de consum]] [[310-00170/12]] La següent pregunta, sobre els resultats de la modificació del Codi de consum. Formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Mònica Sales.
Gràcies, president. Honorable consellera, com bé sap, els trastorns de la conducta alimentària afecten a Catalunya un 5 per cent de la població adolescent i jove, i un 11 per cent té conductes de risc. A més, després de l'obesitat i l'asma, són la tercera malaltia en dones adolescents, les més vulnerables entre dotze i vint-i-quatre anys. Malgrat que hi ha una taxa del 70 per cent de recuperació de les persones afectades, la mortalitat se situa al 5 per cent i el tractament sol tindre una durada de quatre, cinc anys. L'apologia de l'anorèxia i la bulímia nervioses a la xarxa, és a dir, continguts «pro Ana i «pro Mia, com es coneixen col·loquialment, ha esdevingut uns dels factors de risc més rellevants, ja que la presència de continguts s'ha incrementat un 69 per cent en els darrers vuit anys. Calia, doncs, prendre decisions per protegir la població d'estos continguts nocius, especialment infants i joves, i el Consell Executiu va aprovar el 22 de febrer un decret llei que modifica el Codi de consum de Catalunya, per tal de dotar la Generalitat d'un marc legal per perseguir i sancionar els missatges que fomenten els trastorns com l'anorèxia i la bulímia a internet. Som sabedors que el decret és fruit del consens de tots els agents implicats en la Taula de Diàleg per la Prevenció de Trastorns de Conducta Alimentària amb els objectius, u, construir una imatge corporal positiva i saludable, amb un ideal de cos basat en la salut i el benestar i no en l'aparença; dos, treballar coordinadament amb els sectors per dissenyar estratègies realistes per previndre estes malalties; tres, treballar el debat a la societat per sensibilitzar i evitar estos problemes. Convenia, per tant, adoptar mesures urgents de protecció i prevenció davant la informació potencialment perjudicial a webs, blogs, xarxes socials, etcètera, sobre estos trastorns, i la modificació del Codi de consum ho permet, entre altres coses. Consellera, des de Junts per Catalunya voldríem saber quin és el capteniment del Govern sobre els resultats derivats d'esta modificació del consum que he esmentat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón. Quan vulgui.
Gràcies, president. Gràcies, diputada. Efectivament, s'aprovava aquest decret arran també dels treballs fets de la Taula de Diàleg per evitar els Trastorns de Conducta Alimentària. I aquest decret val a dir que és el primer a tot Europa, és el primer decret a tot Europa que permet sancionar les pàgines web i xarxes socials amb aquest tipus de continguts. Per tant, doncs: Govern de Catalunya, pioner en aquesta iniciativa. Arran també de les col·laboracions que hi ha hagut no només de l'Agència Catalana de Consum, també el Consell d'Audiovisual de Catalunya i també de l'Associació contra l'Anorèxia i la Bulímia –associació, evidentment, cabdal per a aquest tipus d'actuacions– teníem també aquest decret que ens donava cobertura legal i hem iniciat una sèrie d'actuacions. Hi ha hagut nou denúncies, nou denúncies tant pel que fa a pàgines web com a xarxes socials. En aquestes nou denúncies, s'ha seguit el procediment establert; evidentment, hi ha un servei d'inspecció que comprova si realment els continguts són sancionables, i hi ha un requeriment de retirada. Aquí sí, val a dir també que, detectades aquestes infraccions, hi hagut requeriment en el cas, per exemple, de Google, una companyia que no està instal·lada aquí però a la qual hem requerit, als Estats Units, que retiri aquestes pàgines i, evidentment, ha procedit a la seva retirada; per tant, doncs, celebrem que una actuació local té també abast internacional. Ens queda encara una pàgina web pendent de retirada, que és la d'Automatic ABC Ireland i pot esdevenir al final, si no fa compliment al requeriment, que hi hagi una sanció de més de cent mil euros. Què és el que estem demanant? Properes passes. Primer, modificarem el Codi de consum per actuar..., ara només podem actuar a nivell de trastorns alimentaris, farem també que es pugui actuar en qualsevol tipus de publicitat enganyosa. Tenim entrevista a Brussel·les per fer..., coordinar actuacions en aquest àmbit també. I, evidentment, seguirem penalitzant i castigant tant xarxes socials com pàgines web, com qualsevol tipus d'iniciativa que promogui aquest tipus de trastorns tan greus per a la nostra societat. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre l'ensenyament de català a adults no alfabetitzats]] [[310-00171/12]] La següent pregunta és sobre l'ensenyament de català a adults no alfabetitzats. Formula la pregunta, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Francesc Ten.
Bon dia, diputades, diputats. Consellera, entre les moltes funcions de la Direcció General de Política Lingüística del departament que dirigiu hi ha, entre d'altres, la d'analitzar, planificar, dirigir, coordinar i executar la política lingüística de la Generalitat de Catalunya. També hi ha la d'elaborar les propostes relacionades amb el foment de la llengua catalana, així com la de desenvolupar polítiques tendents a fomentar aquests usos de la llengua catalana en tots els àmbits de la societat. Lligada a aquesta funció cal esmentar la de convocar i administrar pertinentment les proves per a l'obtenció dels certificats de coneixement de català, i, sobretot, la funció de promoure l'ensenyament de la llengua catalana a la població adulta. Per aconseguir i per desenvolupar aquestes funcions, recentment, des del departament, heu presentat un altre important paquet d'accions dirigides a reforçar l'ensenyament del català, especialment, per reforçar l'ensenyament oral per a persones adultes no alfabetitzades. Es tracta del curs anomenat «Ep! Escolta i Parla, realitzat pel Consorci per a la Normalització Lingüística i per la Direcció General de Política Lingüística, la directora del qual, la senyora Ester Franquesa, esmentava en la presentació que les llengües sumen, i que el català va sumant població vinguda de fora, que l'ha feta seva, i que Catalunya és feta de diversitat –també lingüística– i que la població creix i la necessitat d'aprenentatge també és ascendent, motiu pel qual s'entén, doncs, s'ha ideat i creat aquest curs, Escolta i Parla. Escoltar i parlar com a eines per afavorir el discurs social, l'enllaç social, la proximitat i la igualtat. Pel que sabem, és un curs dirigit o bé a persones que tenen dificultat amb la llengua escrita com a base de l'aprenentatge o a persones que encara no entenen ni parlen català o que coneixen només alfabets diferents del llatí. Ens agradaria, consellera, que compartíssiu amb aquest Parlament altres detalls d'aquesta iniciativa, els llocs on està previst que s'imparteixi ara i fins al 2020 i d'altres objectius i particularitats d'aquest curs. Moltes gràcies.
Per respondre té la paraula la consellera de Cultura, la senyora Maria Àngela Vilallonga.
Gràcies, president. Gràcies, senyor diputat. Diputats i diputades... «El que considero vital de la nostra cultura són els fonaments. I els fonaments són la llengua. Mai no em cansaré de repetir-ho, diu Mercè Rodoreda, i és un tuit que tinc fixat en el perfil Mercè Rodoreda de Twitter, que vaig iniciar l'any 2017, fa dos anys. És voluntat de la conselleria de Cultura, a través de la Direcció General de Política Lingüística i de la bona feina que fa la directora general que vostè esmentava, Ester Franquesa, i també d'aquest Govern, que governa, aplicar mesures eficaces per restituir la llengua catalana en totes les esferes socials i amb la vitalitat que li pertoca. L'exemple de les Creus de Sant Jordi amb les personalitats triades aquest any n'és una mostra. En aquest sentit és molt oportú exposar el recurs que vam presentar la setmana passada, el curs de llengua oral de català per a persones adultes no alfabetitzades Ep! Escolta i Parla, elaborat per la Direcció General de Política Lingüística, com vostè ha dit, i el Consorci per a la Normalització Lingüística; un projecte que dona resposta a l'increment de persones no alfabetitzades que volen aprendre català. El curs consta de tres mòduls i compta ja amb un pilotatge que s'ha dut a terme aquest curs, aquest any escolar, a sis centres de normalització, però el 2020 s'integrarà a l'oferta formativa general dels vint-i-dos centres del Consorci per a la Normalització Lingüística. És un pilotatge que s'ha aplicat a 285 alumnes, i del qual n'estem molt contents, i ha servit per la metodologia del curs. El projecte està dissenyat amb tècniques educatives pioneres basades en la visogestualitat i en l'èmfasi en les relacions interpersonals i en la base emocional de l'aprenentatge. Estratègies de memorització com picar de mans, repetir les paraules diverses vegades en veu alta o parlar sobre tradicions i aspectes culturals són alguns dels eixos pedagògics del pla. És un projecte que posa l'èmfasi en els valors socialitzadors de la llengua i també, per tant, en el valor de... [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]]
Consellera, ha acabat el temps. Moltes gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la política de concessió del tercer grau penitenciari]] [[310-00179/12]] La següent pregunta és sobre la política de concessió del tercer grau penitenciari, i la formula, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, la diputada senyora Esperanza García.
Gràcies, president. Bon dia, consellera. Mire, desde su Departament de Justícia –ya le han preguntado antes– concedieron el régimen abierto al señor Oriol Pujol apenas pasados cincuenta y siete días del cumplimiento de una pena de prisión de dos años y medio, y esta medida ha sido revocada por una jueza de vigilancia penitenciaria. Y yo le pregunto lo siguiente. ¿Van ustedes a aplicar, en fraude de ley, el Reglamento penitenciario para burlar esa revocación?
Per respondre, té la paraula la consellera de Justícia, la senyora Ester Capella.
Bon dia, diputada. Bé, nosaltres no apliquem les coses en frau de llei. I li repeteixo una altra cosa, no és mi Departament de Justícia, sinó que és el Departament de Justícia del Govern de Catalunya.
Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Mire, señora Capella, consellera, ustedes están aplicando por la puerta de atrás la Llei de transitorietat jurídica, ni más ni menos [[remor de veus]] ; esa –esa–, bochornosa, que aprobaron ustedes el 8 de septiembre de 2017. No se alteren tanto...
Silenci...
...que ustedes la votaron tan a gusto.
Silenci!
Esa ley que además decía que, uno, no había poder judicial; dos, se echaba a ciudadanos de Cataluña por ser funcionarios del Estado; tres, se convertía en extranjeros a más de la mitad de la ciudadanía catalana. Esa, precisamente esa, esa en la que ustedes reflejaban sus verdaderas pulsiones: antidemocráticas puras. Lo que han hecho ustedes con Oriol Pujol lo han destacado muy bien la jueza de vigilancia penitenciaria y la fiscalía: es trato de favor, trato de favor y arbitrariedad máxima. Han intentado ustedes saltarse una sentencia judicial dictada en un juzgado con las totales garantías democráticas. Es más, el propio Oriol Pujol, acusado y condenado, pidió la suspensión de esa condena y no se la concedieron. Mire, yo le digo..., yo le voy a preguntar una cosa que es bastante clara. Ustedes se están comportando como el alcaide corrupto de Cadena perpetua; es exactamente lo que están haciendo: están haciendo ustedes probatinas para cuando llegue la sentencia de los condenados por el procés. Y yo lo que me pregunto y le pregunto que nos aclare es qué le debe una consellera de Esquerra Republicana al exsecretario general de Convergencia Democrática señor Oriol Pujol. ¿Qué le debe? ¿Acaso aquella amenaza de su padre sobre los árboles y las ramas inquieta a Esquerra Republicana para que se haya cometido semejante trato de favor y torpeza con un corrupto condenado?
Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Bé, per més aiguabarreig que vostè faci, les coses són lo que són. I jo insistiré en una qüestió, que sembla mentida que vostè, que és advocada de professió, digui tantes barbaritats. Nosaltres, a diferència de vostès, nosaltres, quan parlem de persones privades de llibertat, parlem de persones amb tots els drets; l'única limitació que tenen és la privació de llibertat. [[Aplaudiments.]] I, per tant, nosaltres ens devem a la Llei orgànica general penitenciària i al Reglament penitenciari. I insistiré en una qüestió: ni més drets, ni menys drets per a ningú. La llei –la llei– preveu un termini màxim de dos mesos des de l'ingrés perquè la junta de tractament faci una classificació inicial. És una decisió tècnica –i aquí poso en valor la feina que a diari fan tots els professionals que depenen del Departament de Justícia–, no és una decisió política, és tècnica. La junta de tractament, perquè vostè ho hauria de saber, està formada per especialistes –psicòlegs, educadors, treballadors socials i altres, mestres, etcètera. La junta de tractament del centre penitenciari ho va aprovar per unanimitat –ho va aprovar per unanimitat. És veritat, és revisable judicialment; també la resolució de la jutge és revisable en la instància superior. Una de cada tres classificacions inicials són en tercer grau. L'any passat –l'hi repeteixo, aviam si s'ho aprenen–, l'any passat, hi va haver 799 classificacions inicials en tercer grau, del total de 2.635 que es van fer de classificacions inicials. Una de cada quatre persones privades de llibertat està en tercer grau. A Catalunya, de les 8.484 persones que a dia d'avui estan patint pena de presó, 1.640 ho fan en tercer grau, i representen un 26 per cent dels interns, de les persones privades de llibertat que estan classificades. I sap per què ho fem nosaltres, això? Perquè els resultats ens diuen que ho fem bé. Perquè, quan nosaltres fem tercers graus, quan nosaltres fem mesures alternatives a la presó, quan nosaltres treballem amb pisos tutelats, amb inclusió social, sap quin és l'índex que tenim de reinserció? El 80 per cent [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –el 80 per cent. Això avala...
Consellera, se li ha acabat el temps. [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]] Moltes gràcies. [[Pregunta al Govern sobre l'emergència climàtica]] [[310-00174/12]] La penúltima pregunta al Govern és sobre l'emergència climàtica i la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Jordi Terrades. Quan vulgui.
Gràcies, president. Al mig de la darrera campanya electoral i al caliu d'aquesta, el Govern va fer una declaració institucional sobre l'emergència climàtica i ambiental; ens van prometre una nova estratègia, sense concretar cap data ni cap horitzó. Sempre ha manifestat el meu grup parlamentari la voluntat d'acompanyar el Govern en aquesta estratègia de transició energètica i ecològica que la societat catalana també necessita. Però necessitem saber, consellera, ho necessita saber el país, què pensen sobre aquest tema i volem que ens ho expliqui amb més claredat.
Per respondre, té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón. Quan vulgui.
Gràcies, president. Gràcies, diputat. No és només aquest decret d'emergència climàtica; ja el Govern ho ha manifestat diverses vegades, a través de les bases del Pacte nacional per la transició energètica; en la Llei, de 2017, de canvi climàtic; posteriorment, hi ha hagut també actuacions dirigides al foment de les renovables, com la derogació que anunciàvem també del Decret 147/2009. Demanem també, doncs, que hi hagi modificacions en alguna de les regulacions estatals. Presentarem aquest mes de juliol l'avantprojecte de llei de transició energètica. Això només a nivell normatiu; per tant, no és aquest decret i no és fruit de cap campanya electoral. Després, en la rèplica, li explico com detallem algunes de les actuacions més enllà d'aquest marc normatiu i conceptual en el qual ens movem.
Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Miri, portem un any i mig de paràlisi d'aquest Govern, especialment en matèria mediambiental i energètica. Vostès van tard, com a mínim, deu anys, ens diuen els experts catalans. Declaració, sí, però cap acord amb efectes jurídics i cap novetat destacable. Li recordo que el Parlament l'any 2017 va aprovar la Llei de canvi climàtic, que vostès fa un any que la tenen en un calaix. Ens parlen de simplificació administrativa, sí, però deu anys per instal·lar un parc eòlic, i ara que el Govern d'Espanya ha retirat l'impost al sol també ens trobem amb problemes amb instal·lacions fotovoltaiques. Ens parla que vol arribar a l'any 2050 amb un 100 per cent de subministrament elèctric provinent de renovables, i a l'any 2030, un 50 per cent. Li vull recordar que això obliga a instal·lar quatre-cents megawatts eòlics i sis-cents megawatts fotovoltaics cada any durant els propers deu anys. Com ho pensen fer? Perquè tenim la sensació de que no ho saben. Han anunciat l'obertura d'un pla de subvencions per l'adquisició de vehicles elèctrics i un pla d'eficiència energètica per al sector industrial. Bravo, els felicito, però els recursos –s'han oblidat de dir-ho– provenen de la Unió Europea i del Ministerio de Transición Ecológica. Vostès què hi posen? Perquè en el powerpoint dels pressupostos la transició energètica i ecològica va ser la gran oblidada. Ens parlen de preservar la biodiversitat. Portem vuit anys esperant que ens portin al Parlament la llei. No hi ha manera de que la portin. Ens parlen de revisar la legislació. Lògic, però porten tres legislatures amb retard. Estem preocupats, senyora consellera. Vostès no estan aquí per fer declaracions institucionals buides; estan aquí per governar, per prioritzar, per solucionar els problemes. Deixin de generar conflictes i governin per resoldre els problemes, i el climàtic és un dels greus, i, si no en són capaços, deixin pas. [[Aplaudiments.]]
Per respondre de nou, té la paraula la consellera. Quan vulgui.
Quan parla d'activitat des del 2017, li recordo que vam estar sotmesos a un article 155. Suposo que també demanarà responsabilitats a qui ho va fer en aquell moment. [[Aplaudiments.]] Miri, ha dit dues coses que voldria matisar –i després li parlo d'accions concretes. Vostè parla d'aquest fons nacional, eh? Sap aquest fons? Aquest fons és de tots nosaltres, l'obliga la Unió Europea al Govern espanyol, i han estat tres sentències del Tribunal Constitucional, interposades pel Govern de Catalunya, que obliguen a la territorialització. Aquests fons corresponen també a Catalunya; ha estat el Govern de Catalunya qui ha demanat la territorialització, perquè no hi era. Per tant, aquests fons no és obra i gràcia que doni el Govern espanyol, és que ens corresponen. A partir d'aquí... [[Pausa.]] Sí? Ara. Perdó. Per cert, li demano també que ens ajudi, eh?, que aquest decret que hi ha ara, projecte de llei, també de peatges i tarifes, eviti aquest salt de competitivitat que tenen les tarifes elèctriques del País Basc respecte a Catalunya. Ens ajudarà, que no siguem un 30 per cent menys competitius? Jo espero que sí. Amb actuacions concretes. Miri, en tema de generació fotovoltaica –i li començo a donar unes dades– doblarem les ajudes dels anys anteriors amb una convocatòria de més de 700.000 euros pel tema d'implementació d'autoconsum solar fotovoltaic. També hem publicat un model d'ordenança municipal, l'hem publicat, que elimina les barreres a l'hora d'instal·lar les plaques fotovoltaiques. El PIRVEC, el programa de recàrregues de vehicle elèctric... [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Bé...
Consellera, se li ha acabat el temps.
...en altres ocasions, ja l'hi explicaré amb més detall. [[El president retira l'ús del micròfon a la consellera i aquesta continua parlant uns moments.]]
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la manca de recursos en els serveis sanitaris]] [[310-00175/12]] La següent i darrera pregunta al Govern és sobre la manca de recursos en els serveis sanitaris, i la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, president. Bon dia. Consellera, avui hem sabut que vostè passeja pels centres d'atenció primària. Voldria saber si també passeja pels serveis d'emergències mèdiques. El Servei d'Emergències Mèdiques ha demostrat al llarg de trenta anys que el seu valor afegit ha estat bàsicament comptar amb uns equips assistencials complets –amb metge, infermera i tècnic de transport sanitari– que els han permès donar una resposta contundent a l'alerta. Però això està en crisi en aquest moment. El nou model de transport sanitari, doncs, ha posat més vehicles al carrer, però, en canvi, ha disgregat els serveis, els equips assistencials, la plantilla és clarament insuficient i no aconsegueixen fidelitzar la plantilla que tenen, i aquí cal afegir que hem arribat a un punt en què al territori l'assignació del recurs es fa per disponibilitat i no per criteri mèdic. Consellera, el Servei d'Emergències Mèdiques està en crisi per la seva mala gestió i per manca de recursos. Ens agradaria saber què faran per cobrir les places vacants de metges i infermeria, què faran per fidelitzar els professionals i per tornar aquell prestigi que tots hem defensat al Servei d'Emergències Mèdiques?
Gràcies. diputada. Per respondre, té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés.
Gràcies, president. Dir-li, en primer lloc, que el Servei d'Emergències Mèdiques continua tenint el prestigi com a estructura de país que tenim a tot arreu del territori de Catalunya, i així ho valora la ciutadania, i, evidentment, no podem dir que està en crisi. Dit això, nosaltres afrontem tots els reptes que també té el Sistema d'Emergències Mèdiques, els afrontem amb la part social. Els últims sis dies hi ha hagut dues reunions, en les quals ja vaig dir aquí, en una pregunta, que hem de poder negociar conveni alhora que podem negociar el complement retributiu. La part social interpreta que hem de parlar abans del complement retributiu, i això és el que estem fent fins ara.
Gràcies, consellera. Per repreguntar, té la paraula la diputada.
Gràcies, president. Consellera, una estructura de país que últimament està enviant ambulàncies sense metge perquè no hi han professionals per cobrir-les; una estructura de país que en els centres de coordinació de Reus i Hospitalet tenen molts menys metges consultors dels que són necessaris. I l'hi diré molt clarament, perquè, fixi's, en l'última convocatòria de places del SEM van quedar desertes onze places de metge de central de coordinació, perquè tots els metges que hi havia a la llista de candidats no volen aquestes places. Sap per què? Perquè han d'atendre dos-centes trucades durant dotze hores i donar una resposta mèdica i amb criteri, que supera qualsevol ràtio, fins i tot la de la primària. Miri, jo sí que crec en el prestigi del SEM, però crec que vostès no estan fent res per fidelitzar els metges allà. El meu grup el que pot fer ara i aquí és un reconeixement als professionals del Servei d'Emergències Mèdiques, a aquells que han mantingut el servei. Vostè, consellera, pot anar molt més enllà del reconeixement; lo que pot fer és arreglar-ho. És la seva responsabilitat i està en la seva mà posar-s'hi. Comenci, per exemple, amb reconèixer el Servei d'Emergències Mèdiques com un servei essencial, el que li permetria millorar la reposició de personal, millorar la cobertura d'hores extraordinàries, i sobretot no posi tantes «pegues a la negociació del conveni, i sobretot no coarti les mobilitzacions dient que, si no, no es pot negociar.
Diputada, ha acabat el temps.
Gràcies.
Per respondre de nou té la paraula la consellera.
Gràcies, diputada. Mai posarem «pegues a cap negociació o conveni i, evidentment, respectant la part social i la part empresarial, en tots els acords que puguin arribar. És cert, a nosaltres ens manquen persones per a la central de coordinació, concretament metges. Per tant, aquestes places les hem d'intentar fer més atractives. Això és una de les coses que en la negociació col·lectiva hem de poder abordar, perquè no volem estar en un sistema en què es tracti de robar professionals d'un dispositiu a un altre. Això no és un mercat de professionals. Nosaltres volem un sistema que sigui capaç de compartir, de coordinar-se entre els diferents dispositius del nostre sistema, sigui Sistema d'Emergències Mèdiques, sigui assistència primària o siguin els hospitals del nostre país, perquè compartint puguem fer aquestes places més atractives i tinguem allò que necessitem, tinguem els professionals que necessitem en cada dispositiu. I, evidentment, també tenim problemes, com per exemple en el torn C de Barcelona ciutat. Com ho podem fer per tenir el mateix sistema de torns a tot el país? Doncs dependrà també d'aquesta negociació del conveni amb la part social, la qual sempre respectarem. I dir-li que professionals també ho hem posat com una prioritat del nostre sistema, no només del Sistema d'Emergències Mèdiques, sinó a tot l'àmbit del sistema de salut, perquè nosaltres entenem que li cal planificació, li cal orientar-nos amb aquesta visió de futur, avançant-nos a les noves necessitats del sistema, i evidentment també del Sistema d'Emergències Mèdiques, i incorporant totes les noves eines d'organització, de gestió i de comunicació entre professionals –i aquí el 061 i el Sistema d'Emergències Mèdiques també en són experts–, professional amb professional, professional amb ciutadania. Això és el que estem fent, i no deixarem de fer-ho en cap moment. Tingui-ho ben clar.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la situació laboral i retributiva dels professors associats i del personal investigador de les universitats públiques]] [[317-00100/12]] Passem ara a les preguntes al president de la Generalitat. La primera pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, el diputat senyor Vidal Aragonés.
Molt bon dia, president. En el dia d'ahir vam tenir convocatòria de vaga del personal docent i el personal investigador de la universitat pública catalana i del CSIC. Vostè ens ha sentit moltes vegades com a CUP denunciar com bona part de la docència a la universitat pública catalana es construeix en el frau de llei de la figura de les professores associades. L'any 2017 teníem 6.541 professors i professores associades, amb contractes, la majoria d'ells i d'elles, semestrals o anuals, per tant temporals, amb retribucions de vuit-cents a quatre-cents euros la majoria d'elles, i cobrint docència de caràcter estructural, la qual cosa es transformava realment en personal que havia de ser indefinit. El recent mes de març es va aprovar el Reial decret de l'Estatut del personal investigador en formació, el que es coneix com l'EPIF, on s'estableixen unes retribucions mínimes. A dia d'avui, les universitats catalanes encara no han pagat aquestes retribucions mínimes. President, li fem un parell de preguntes en forma de petició, que realment són compliment d'alguns drets. Primer: quan passaran a transformar totes aquestes figures de professors i professores associats en frau de llei en personal estable, estructural i, per tant, en condicions retributives i laborals dignes? I la segona qüestió: quan, com a govern de la Generalitat, compliran amb les seves obligacions perquè les universitats públiques catalanes puguin abonar allò que legalment li correspon al personal investigador, perquè ho té fixat en un reial decret com a retribucions mínimes?
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, diputat. Com moltes reclamacions de molts dels sectors públics de la nostra societat –metges, mestres, personal docent–, són reclamacions legítimes, són reclamacions legítimes i raonables, són reclamacions que nosaltres podríem i tenim el deure d'atendre. Per exemple, com vam fer amb els bombers, amb els quals hem arribat a un acord després d'anys de no haver estat possible. Nosaltres, totes aquestes reivindicacions, intentem atendre-les, com sempre hem fet, amb la voluntat de diàleg, de trobar una solució. I aquí també ho tornarem a fer –i aquí també ho tornarem a fer.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Miri, president, no estem parlant únicament de reclamacions legítimes: estem parlant expressament de realitats legals on el Govern de la Generalitat de Catalunya, o alguns dels seus departaments, està incomplint, el que ve a significar que a dia d'avui no s'estiguin pagant les retribucions que s'estableixen legalment o que a dia d'avui es miri cap a un altre costat quan sabem que la majoria del personal que té un contracte de professor o professora associada està en frau de llei. Miri, no ens preocupa excessivament que en aquesta cambra, quan fem preguntes al conseller i a bona part de consellers i conselleres i al Govern, no se'ns doni resposta; però sí que ens preocupa que no hi hagi resposta fora d'aquesta cambra als problemes que tenim al conjunt de la societat catalana. Per tant, no es tracta tant d'«anem a veure com trobem respostes, sinó, fins i tot en aquest supòsit, de donar un estricte compliment a la legalitat, que signifiqui també apostar d'una manera absolutament clara per la universitat pública catalana a través dels seus docents, de les seves docents i dels seus investigadors i de les seves investigadores.
Gràcies, diputat. Per respondre de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; intento aclarir-li algunes dades més. Les reivindicacions de la vaga d'ahir eren per cobrar l'increment salarial amb efectes retroactius, perquè les institucions contractants –universitats i centres de recerca– no ho han aplicat, en no veure incrementat l'import rebut per aquestes convocatòries. El Govern de l'Estat, com sap, senyor diputat, va aprovar el Reial decret 103/2019, d'11 de març, pel qual aprova l'Estatut del personal investigador predoctoral en formació; però ens hem trobat que el Govern Sánchez ha fet el mateix que el Govern Montoro: aprova increments salarials i traspassa els costos a les comunitats autònomes, sense acompanyar-los dels recursos corresponents. I aquest és el problema amb el qual ens trobem, com ens trobem amb altres, com ens trobem als centres especials de treball, i amb l'increment del salari mínim: són bones decisions però que no van acompanyades del traspàs corresponent de fons per poder-les atendre. I és un dels problemes endèmics que tenim en la relació amb el Govern espanyol, ho sap perfectament, per més voluntat que tingui el Govern català d'intentar atendre, evidentment, aquestes reclamacions, que, hi insisteixo, són legítimes i raonables. És més, la convocatòria per a beques d'investigadors del 2019 de l'Agència de Gestió d'Ajuts Universitaris i de Recerca es va fer amb els salaris vigents el 2018, ja que la convocatòria és del 5 d'octubre del 2018. La propera convocatòria, els hi puc anunciar, ja recollirà el nou salari mínim per a investigadors en formació, de 16.422 euros anuals, davant dels imports actuals, de, per a la primera anualitat, una retribució bruta anual mínima de les persones contractades de 14.700 euros. Per tant, en la propera convocatòria nosaltres serem capaços ja de poder complir-ho. I per a la segona i la tercera anualitats la retribució bruta anual mínima és de 16.000 euros. La pròrroga pressupostària no ens permet assumir ara aquest cost addicional; és un dels problemes. I per això tant a vostès com als següents grups els demanaré que, ara que ha acabat el període electoral, tornem a seure per tornar a negociar els pressupostos.
President, ha acabat el temps.
Gràcies.
Moltes gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el pressupost i les mesures per a la transició energètica i per a lluitar contra el canvi climàtic]] [[317-00103/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president. Bon dia a totes i a tots. President, ara fa tres mesos des del meu grup li preguntàvem a la consellera Chacón quines mesures estava tirant endavant la seua conselleria, el seu departament, per a lluitar contra el canvi climàtic, i la veritat és que la resposta va ser pràcticament inexistent. Al març era jo qui li formulava aquesta pregunta a vostè, i novament la resposta va ser bastant vaga i sense contingut. Com que fa quinze dies el seu Govern ha declarat l'emergència climàtica, seguint la línia dels governs de Gal·les, d'Escòcia i del Regne Unit, cosa que, per cert, nosaltres celebrem, ara li torno a preguntar quin és el pressupost i quines són les mesures concretes que afrontarà i que tirarà endavant el seu Govern per a lluitar contra el canvi climàtic i contra la transició energètica.
Gràcies, diputada. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, efectivament, penso que la societat catalana, com les societats més avançades, ha de posar el focus en el que és aquesta situació d'emergència, d'emergència del món, d'emergència climàtica. I nosaltres hem fet aquest primer pas: declarar aquest estat d'emergència. Em sembla que estarem d'acord, penso, amb tota la resta de grups de la cambra que és un pas endavant i que és un pas que cal felicitar-nos-en tots, perquè no és una qüestió del Govern, és una qüestió de la ciutadania. I, si m'ho permet, després de que vostè acabi la resposta, li detallaré els compromisos concrets.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Gràcies, president. No volem compromisos, volem saber pressupost, accions concretes i calendari, perquè, si no, pensaríem que al final la declaració d'emergència climàtica va ser més un anunci electoral que no una realitat i una preocupació i un tema de país. Miri, la llei que vam aprovar en aquest Parlament fa ara dos anys contemplava la creació de tres impostos mediambientals. Cap dels tres està en marxa: ni el de les emissions de CO2 de vehicles, ni el de les indústries contaminants, ni el de les emissions dels creuers. Tampoc s'està accelerant, després de huit anys aturada, la implantació d'energia fotovoltaica per a arribar al 50 per cent en 2030, que és el que tenim previst. I, com diuen els experts, també hem de revisar la planificació d'algunes infraestructures. No podem estar parlant de reduir les emissions i alhora estar parlant d'ampliar l'aeroport o de la C-32. President, no n'hi ha prou amb declaracions polítiques benintencionades i grandiloqüents, ni tampoc amb gesticulacions buides. Cal una acció coordinada de totes les administracions. Nosaltres li estem demanant que Catalunya ho lidere, igual que vam fer el 2017, amb la Llei de canvi climàtic, perquè, més enllà del cicle electoral, hi insisteixo, cal pressupost i calen mesures concretes. Fins ara són els experts, són les organitzacions i són els joves, que divendres van tornar a sortir a més de cent països, els que estan convertint aquesta prioritat en agenda. I toca d'una vegada per totes que per fi la Generalitat es pose a treballar en polítiques de present i de futur, perquè no tenim un planeta de recanvi. I aprofito: la gent de Zero Waste promourà, està preparant una campanya per a la setmana vinent per a fer boicot a tota l'alimentació que ve envasada en plàstics. Jo us anime a totes les que esteu aquí, també a totes les que ens esteu seguint, a fer-ho, perquè una vegada més la ciutadania demostra que va molt per davant de les institucions. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Voldria recordar, en primer lloc, que la primera llei –la primera llei– que aprova el Govern Puigdemont és la llei de canvi climàtic –la primera llei. Primera llei suspesa, evidentment, pel Tribunal Constitucional; primera llei recorreguda, com ja va passar habitualment en el Govern del president Puigdemont. A l'Estat espanyol, el primer govern que tira endavant una conselleria de medi ambient va ser aquí, a Catalunya. [[Algú riu.]] Vull dir que a Catalunya hi ha hagut sempre... –si després de riure em permeten seguir...–, hi ha hagut sempre aquesta voluntat de tirar endavant en tot el tema del medi ambient. Ha estat una de les preocupacions de tots els governs catalans i, hi insisteixo, la primera llei que aprova el Govern del president Puigdemont. Estem treballant en el desplegament reglamentari d'aquesta llei, justament, del fons climàtic. Presentarem un decret que estableix la composició, el règim, el funcionament de la Comissió Interdepartamental del Canvi Climàtic i el funcionament del fons climàtic, a través d'impostos mediambientals –que aplicarem– a l'aviació comercial, a elements radiotòxics –ja vigents–, a la fi d'emissions de diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica –en tramitació. A través d'aquests impostos també tindrem uns recursos per poder-hi lluitar. Farem que tota l'energia elèctrica que utilitzen els Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya a partir del 2019 sigui d'origen renovable. Volien compromisos concrets? Aquests són compromisos concrets. Impulsarem ajuts per comprar automòbils nets, una de les mesures que estableix el Pla de millora de la qualitat de l'aire de la conurbació de Barcelona, per al qual ja hem fet una dotació important. El DOGC va publicar fa unes setmanes dues línies d'ajuts per lluitar contra el canvi climàtic: una per als ens locals, per al desenvolupament d'actuacions de mitigació i d'adaptació al canvi climàtic, per a l'adquisició de vehicles de baixes emissions; l'altra a associacions empresarials de Catalunya, per realitzar estudis en matèria de petjada de carboni i de productes o serveis per a l'any 2019. No només això: celebrarem un ple monogràfic sobre aquest tema, perquè ens sembla absolutament urgent que aquest país debati l'emergència climàtica, i en tindran tots els detalls aleshores. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la valoració del primer any de govern i les prioritats i perspectives per al que resta de legislatura]] [[317-00099/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Miquel Iceta.
Gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, quin balanç feu de l'acció de govern un any després de la vostra elecció com a president de la Generalitat i quines són les prioritats i perspectives per al que resta de legislatura?
Gràcies. Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, senyor diputat. Efectivament, el dia 2 de juny farà un any que el Govern de la Generalitat, el que hi ha ara, perquè el primer govern de la Generalitat, com sap vostè, no va ser possible posar-lo en marxa; hi havien nomenats consellers que són a l'exili i consellers que són a la presó, i l'Estat va impedir que aquest Govern pogués tirar endavant. Doncs la millor manera d'objectivar què és el que aquest Govern rep per part de la ciutadania són els resultats electorals, són els resultats de les tres últimes eleccions, que refermen que l'independentisme té la majoria social i política d'aquest país i que, per tant, com a govern, ens sentim totalment refermats pel que hem fet fins ara. [[Aplaudiments.]]
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Gràcies, senyor president. Em sembla que l'ajudaré a fer un balanç una mica més objectiu. [[Rialles.]] Des del nostre punt de vista, el balanç del seu Govern és d'ineficàcia; estem davant d'un mal govern. Li posaré alguns exemples: el desplegament fallit de la renda garantida de ciutadania; greus mancances en la gestió dels menors estrangers no acompanyats; incompliments de mandats parlamentaris, com per exemple el mandat de reduir les taxes universitàries, d'aprovar el nou contracte programa de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió, o d'establir un fons extraordinari pels ajuntaments per incrementar els ajuts socials gestionats localment. Podem parlar també de la manca de desplegament de la Llei d'infància; del sobreesforç que s'exigeix sense cap mena de contrapartides a mossos, metges, infermeres, mestres i bombers. Parlem del deute amb entitats socials de tota mena. Parlem del deute amb els ajuntaments, especialment el que té a veure amb el finançament de les escoles bressol. Parlem de la manca de compromís respecte de l'escola inclusiva i dels infants que requereixen una atenció especial. Parlem de no haver actualitzat el Decret de menjadors escolars. Parlem de no haver desplegat reglamentàriament la llei que garanteix els drets de les persones lesbianes, gais, transsexuals, bisexuals i intersexuals. Parlem de manca de compromís suficient en l'esforç per reduir les llistes d'espera. Parlem de mancances en infraestructures i en transport públic. On és el pla d'inversions al que s'havien compromès? O podem parlar també de compromisos adquirits en el debat d'investidura, com la creació de l'agència pública de formació i qualificació professionals de Catalunya, o el pla de promoció de l'activitat física i l'esport, o la llei sobre el sistema de recerca i innovació. Parlem de la incapacitat d'aprovar el Govern i de portar al Parlament el projecte de pressupostos per al 2019, i estem arribant ja al mes de juny. President, la meva pregunta també tenia el sentit de demanar-li quines són les prioritats del seu Govern a partir d'ara, a quin horitzó de legislatura es compromet. I li pregunto temes concrets: tindrem pressupost per al 2019? Celebrarem el debat sobre l'orientació política general del Govern? Tindrem pressupost per al 2020? La societat catalana mereix un govern que realment governi, que ho faci bé i que doti d'estabilitat l'acció política. I el seu Govern, senyor president, creiem que no ho fa.
Per respondre, de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, parlem, parlem de moltes coses. Parlem del Govern que deixa enrere l'article 155 que vostès van votar i que posa en marxa les institucions catalanes. [[Aplaudiments.]] Parlem primer de tot d'això –parlem primer de tot d'això. Parlem d'un govern que està al costat dels seus presos polítics i dels seus exiliats i que vol que siguin alliberats. I aquesta tarda tindran una resolució de l'ONU [[forta remor de veus i alguns aplaudiments]] , la qual espero que vostès compleixin. Parlem que aquest és un govern que vol exercir el dret a l'autodeterminació i que se sent reforçat en els seus compromisos presos en el discurs d'investidura, avalats per les urnes en tres eleccions consecutives –en tres eleccions consecutives. Però tot aquest, diguem-ne, examen del que hem fet fins ara, si m'ho permet, jo ja he dit públicament que la setmana vinent, després del consell executiu, faré una roda de premsa per explicar quins són... –perquè em sembla lògic, 2 de juny, doncs el 4 de juny farem aquesta roda de premsa–, per explicar què ha fet el Govern durant tot aquest any i quins són els seus plans. Que també li asseguro que sí que és estabilitat, que és rigor, que és seguir governant, que és, evidentment, estar en el debat de política general, on seguirem plantejant les alternatives que aquest Govern tira..., per tenir el mandat que té, que és fer efectiva la república catalana. Però jo li vull parlar només del que hem fet aquest mes –aquest mes–, perquè potser a vegades..., ja que vostè també ha passat per temes molt concrets, val la pena que entrem també en temes molt concrets. Hem aprovat el Pla nacional de l'associacionisme i el voluntariat, horitzó 2021, per donar suport a més de cinc-cents mil voluntaris catalans; el Pla interdepartamental de suport a les famílies, dotat amb 700 milions d'euros; el Decret llei de mesures urgents per contenir els preus en la contractació de lloguer, que ja era hora que un govern ho fes; hem declarat formalment l'emergència climàtica i destinarem més de 58 milions d'euros a un primer paquet de mesures per fer front a l'emergència; hem tirat endavant una elaboració de l'Estratègia d'intel·ligència artificial, que ja vaig tenir l'oportunitat d'anunciar precisament en la inauguració del primer centre de la NTT Data sobre intel·ligència artificial per a tot Europa que s'ha obert a Barcelona. No només això. Preocupats...
President, ha acabat el temps.
Veus? Hem fet tantes coses que no m'ha donat temps de dir-les-hi. [[Rialles.]]
La següent pregunta la formula... [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la valoració de les darreres eleccions i el creixement de la ultradreta i sobre la resolució de l'ONU que demana l'alliberament dels presos polítics]] [[317-00102/12]] ....en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Sergi Sabrià.
Gràcies, president. Bon dia, president. Consellers, conselleres, diputats, diputades, sortim d'un cicle electoral intens i insòlit, i posar la lupa a les dades és assumir també que s'accelera i molt un mapa que ens preocupa, especialment a Europa, on la ultradreta avança ràpid i guanya terreny en diversos països on arrasen els partits antieuropeus i amb discursos d'extrema dreta: Le Pen, Farage, Salvini. Mentre a Catalunya el republicanisme arrasa, a la resta de l'Estat Vox ha obtingut representació a les municipals, tres eurodiputats que se sumen als vint-i-quatre del 28 d'abril al Congrés. Vint-i-quatre diputats que des de l'escó xiulen, bramen, es piquen al pit davant de la dignitat política, davant d'unes llengües que voldrien mortes, davant de qui pensa diferent, davant dels que sempre i, a tot arreu, defensem més democràcia. Els crits i els escarafalls no ens espanten, però temem la intolerància, per experiència, perquè l'hem patit i perquè la patim. La ultradreta és un fenomen perillós, un malson fosc, un relat que capitalitza el rebuig social com ningú. Però no els podem assenyalar només a ells. Hi ha partits com Ciutadans i el PP que els donen corda, que els han ofert taula on negociar, que no dubtaran a tornar-ho a fer, que els deixen entrar a les institucions. Cada cop costa més distingir-los. Són les mateixes dretes que volen mantenir innocents tancats a pany i forrellat durant vint-i-cinc anys i mantenir els nostres companys en un exili forçat. Una posició que és contrària, absolutament contrària a l'ONU. Les properes hores es confirmarà, però avui la posició de l'ONU és clara i la conclusió clama al cel: la presó preventiva dels nostres amics presos polítics és desmesurada, injusta, desproporcionada i vulnera els drets humans, el que sempre sempre havíem explicat. Avui l'ONU demana la seva excarceració i indemnitzacions. Després d'aquesta resolució exigim que siguin alliberats de manera immediata. O s'atreviran també a no complir una resolució de les Nacions Unides? Espanya serà un d'aquell 5 per cent de països que no compleix les resolucions de l'ONU? Nosaltres ho tenim clar, llibertat per als presos, retorn dels exiliats immediatament; prou repressió com a venjança. Solució política a un conflicte polític, una solució que ha de comptar amb la implicació de les nostres institucions i del nostre Govern. I volíem saber quina valoració en fa el seu Govern, president.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, senyor diputat. Doncs, tal com ara acabava de dir, per nosaltres, com a Govern de Catalunya, el resultat d'aquestes eleccions és extraordinàriament positiu. Per primera vegada, l'independentisme arriba al 50 per cent dels vots, gràcies als resultats que han tingut les llistes encapçalades pel president Puigdemont i pel vicepresident Oriol Junqueras. I això és un resultat extraordinari, això és un resultat que a més a més ens reforça com a Govern. Les dues forces del Govern hem tret un resultat que cap govern d'Europa no ha tret amb aquest recolzament. Això permeti'm que sigui una de les primeres conclusions dels resultats. La segona, quin missatge suposa això per a Europa? Doncs a mi em sembla molt evident, això és un «Escolta, Europa. Escolta, Europa, un poble que vota una vegada i una altra per la llibertat, per la democràcia i pel dret a l'autodeterminació. És que és claríssim el missatge que hem enviat aquesta vegada. I, a més a més, penso que afegeix aquest punt, si voleu, de plasmar d'una manera molt gràfica en el Parlament Europeu el que estan fent els catalans, aquesta revolució democràtica. Nosaltres estem guanyant a les urnes. Mentre altres ens porten a qualsevol tribunal, nosaltres guanyem a les urnes. I això és importantíssim, guanyem gràcies als nostres vots i a la voluntat dels ciutadans. I, per tant, la resposta que ara té l'Estat espanyol..., és dir: «Escolti'm, escoltaran als catalans d'una vegada o no? Escoltaran el que voten els catalans o no? Permetran que el president Puigdemont sigui eurodiputat o no? Permetran que el vicepresident Oriol Junqueras sigui eurodiputat o no? Aquesta és la pregunta que s'ha de fer Espanya. Perquè, efectivament, vostè ara comentava que és possible que aquesta tarda tinguem aquesta resolució de l'ONU, de l'Alt Comissionat de les Nacions Unides, el màxim organisme de l'ONU sobre drets humans –el màxim organisme–, en la qual molt probablement digui que s'han d'alliberar de manera immediata el Jordi Sànchez, el Jordi Cuixart i l'Oriol Junqueras. I la resposta una altra vegada estarà en mans de l'Estat espanyol. La democràcia espanyola està patint uns severs atacs per part dels grans organismes internacionals. Jo penso que és hora que tant Europa com sobretot Espanya s'adonin d'aquest clam, que el resumeixo amb un «Escolta, Europa, aquí hi ha un poble que està votant, que democràticament està reiterant una vegada i una altra que vol ser un poble lliure. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la valoració dels resultats de l'independentisme en les darreres convocatòries electorals]] [[317-00101/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Albert Batet.
Gràcies, president Torrent. President Torra, l'independentisme avança a Catalunya malgrat la repressió del tripartit del 155, de la monarquia del 155, que ens ha fet que no poguéssim concórrer en igualtat de condicions en aquestes eleccions. La realitat és esperançadora. Després d'aquest cicle electoral hem vist que el 21-D, victòria en vots i diputats que revalida l'1 d'octubre; eleccions al Congrés i al Senat, victòria en vots i diputats de l'independentisme; a les eleccions municipals, victòria en vots i alcaldies municipals de l'independentisme, on totes les forces independentistes superen el 80 per cent dels municipis, on ha guanyat l'independentisme. I victòria aclaparadora i històrica del president Puigdemont i de l'independentisme a les eleccions europees, on per primer cop s'arriba al 50 per cent de vot. A les urnes, a la democràcia, sempre guanyem. Però, tanmateix, veiem d'una manera molt preocupant la manca de qualitat democràtica de l'Estat espanyol. No van acceptar el resultat del 21 de desembre: no es va permetre la investidura del president Puigdemont; no es va permetre la investidura del Jordi Sànchez; es va posar el Jordi Turull a la presó, perquè no fos investit president de la Generalitat de Catalunya; no es va permetre aprovar un govern del president Torra. Tampoc han acceptat el resultat de les eleccions al Congrés i al Senat. D'una forma molt diligent, el PSC, amb tota la cortesia parlamentària, no ha tardat ni una setmana a suspendre diputats i senadors electes, escollits pel poble de Catalunya. Però malgrat tot guanyarem, perquè és a Europa i al món on hi ha democràcia i on hi ha llibertat, on esperem que el president Puigdemont pugui exercir d'una forma plena els seus drets com a eurodiputat i on esperem que les resolucions, com la que avui sembla que apareixerà de l'ONU, d'una forma històrica, puguin portar la llibertat dels presos polítics i el retorn dels exiliats. President, quina valoració fa d'aquesta situació política, gràcies a aquests resultats tan bons de l'independentisme?
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, diputat. Efectivament, com acabo de dir, jo penso que aquest cicle electoral, amb aquestes tres convocatòries després del 21 de desembre, doncs, dona una victòria claríssima a l'independentisme, eh? Aquelles enquestes, aquelles prediccions que feia el CEO s'han complert, s'han complert votant. I em sembla que és important remarcar aquest fet, que és una revolució democràtica, en la qual els catalans voten sempre pel seu futur i per alliberar-se. Per tant, sortim reforçats d'aquest cicle electoral –jo ho veig així–, i com a Govern em sento molt reforçat, precisament, per aquest suport que ens ha donat la ciutadania en aquestes eleccions. Ara bé, què està significant aquest suport, un darrere l'altre? Estem ratificant allò que vam fer l'1 d'octubre. I, per tant, em sembla que el que és important ara mateix és que tots plegats tornem a recuperar aquell esperit que ens va fer guanyadors, aquell esperit del primer d'octubre i la unitat estratègica que ens ha fet avançar d'aquesta manera durant aquests anys. I això, tenint en compte que no tothom ha pogut fer una campanya normal, perquè aquí ens sembla que, mira, traiem aquest resultat perquè tots hem pogut tenir les mateixes armes. És clar, hem tingut candidats a la presó, hem tingut candidats a l'exili, i, tot i així, hem tingut uns resultats excepcionals. Per tant, encara, si m'ho permeten, ho poso més en relleu. I, efectivament, venen uns mesos decisius –venen uns mesos decisius– després d'haver tancat aquest cicle electoral. I jo el que voldria avui és que tots prenguéssim consciència del moment històric cap al qual ens estem a punt d'adreçar. I, per tant, jo voldria –i els ho anuncio–, doncs, tenir l'oportunitat de tenir una ronda de converses amb tots els partits, amb totes les entitats socials, econòmiques, civils del país que treballen i que tenen un compromís ferm per l'exercici del dret a l'autodeterminació, per saber què pensen. Com pensem, tots plegats, tirar endavant aquests mesos que ens falten fins a unes sentències que, evidentment, les volem absolutòries, però que, si no fossin així, serien un atac directe contra tots els demòcrates i una vergonya absoluta per a l'Estat. Per tant, per assolir tirar endavant aquests desafiaments que se'ns presentin, per poder fer realitat els anhels democràtics del poble de Catalunya, jo demano aquesta unitat estratègica. Jo em reuniré amb tothom per veure si podem, entre tots, aconseguir traçar el rumb d'aquests propers mesos. I voldria citar Joan Fuster: «No hauríem de cansar-nos de repetir-ho...
President...
...totes les llibertats són solidàries.
Moltes gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'atenció a les persones dependents]] [[317-00098/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Carlos Carrizosa.
Señor president, hay una cuestión que preocupa a muchas familias, y es que Cataluña vuelve a ser la comunidad autónoma con más personas dependientes desatendidas de toda España. Una de cada tres no recibe ayuda alguna. Eso es un 46 por ciento más que la media española. ¿Qué está haciendo su Govern para mejorar esta situación?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies. Aquesta pregunta l'ha fet sovint vostè, el conseller d'Afers Socials l'ha contestat en diverses ocasions, aquí i en comissions, però no tinc cap problema en, després, desenvolupar-li què és el que estem fent des del Govern.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Señor Torra, yo le he preguntado por qué hay un 46 por ciento peor que en el resto de España; ese es nuestro índice, peor que en el resto de España. Tenga la misma prisa por solucionar la dependencia que la que ha tenido para volver a colgar en el Palau de la Generalitat esa pancarta que ataca a nuestro país con su mentira sobre los presos golpistas. La neutralidad de las instituciones la debe respetar usted en campaña electoral, y también fuera de ella; todos los días, señor Torra, cada día, a ver si lo entendemos ya. Hasta que usted no entienda que debe respetar la ley y la democracia, tendrá que responder ante la justicia, como le ha tocado hacer a usted hace dos semanas y como están haciendo sus compañeros ante el Tribunal Supremo. Eso es lo normal cuando uno no respeta las leyes. Y ayer mismo conocimos la sentencia del Tribunal Europeo de Derechos Humanos de Estrasburgo que les deja en evidencia, que demuestra que mienten ustedes más que hablan; en definitiva, que dieron un golpe a la democracia y que fue el Tribunal Constitucional quien nos defendió. El día 9 de octubre de 2017 ustedes quisieron celebrar un pleno para declarar unilateralmente la independencia, pero el Tribunal Constitucional no les dejó, y entonces el señor Puigdemont con sus setenta y cuatro diputados recurrieron y el Tribunal de Estrasburgo no les ha dado la razón, les ha dado un sonoro bofetón. Les ha dicho: «La suspensión de la sesión del Pleno era necesaria en una sociedad democrática, especialmente por el mantenimiento de la seguridad pública, de la defensa del orden, y por la protección de los derechos y libertades fundamentales de los demás. ¿Qué parte no entienden ustedes, señor Torra? ¿El TEDH no va con ustedes, ustedes no lo escuchan? Estaría bien que sustituyera usted la infame pancarta que ha vuelto a colgar en el Palau por otra con esta frase del tribunal, pero como no lo va a hacer yo le he traído esta frase del tribunal enmarcadita [[rialles i remor de veus]] para que se la cuelgue en su despacho, señor Torra [[aplaudiments]] –para que se la cuelgue en su despacho. Y también le daremos una alcayata y que el martillo...
Diputat, ha acabat el temps...
...se lo presten los de Arran, que nos rompen los cristales... [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
S'ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] Per respondre de nou té la paraula el president de la Generalitat.
No, no, si queda molt clar que a vostès els interessa molt la dependència, eh?, vull dir, després d'aquesta explicació. Però bé, si em permeten [[aplaudiments]] ... No ho sé, veient-los ara amb aquesta exhibició una altra vegada dels famosos cartellets, ara amb una versió una mica més treballada... No, no, els felicito, vull dir, perquè ja està més emmarcat, anem guanyant en professionalitat... Però em recorda una mica allò del gran Capri, no?, de que la senyora Arrimadas se'n va però els cartellets es queden. Vull dir que... Espero que això, sincerament, algun dia, doncs puguem solucionar-ho, puguem tenir uns discursos i uns debats durs, si volen, però sense aquesta crispació, eh?, sense aquest ànim sempre d'atacar, de trencar, etcètera. Jo, miri, en canvi, avui em sento molt generós i voldria felicitar-los; jo els felicito per haver repetit el mateix excel·lent resultat de les eleccions municipals que fa quatre anys: zero alcaldies –zero. [[Aplaudiments.]] Escolti'm, vostès se n'adonen, de... –és que s'estudiarà, eh?, a les universitats–, se n'adonen, de que vostès, des de fa quatre anys, zero diputats..., perdó, zero alcaldies, guanyen les eleccions catalanes i tornen a dilapidar 1 milió de vots i tornen a quedar-se amb zero –amb zero– alcaldes? Vostès se n'adonen, del que això suposa? És que fins i tot el PP els ha avançat, fins i tot el PP [[aplaudiments]] , que ja pràcticament està a punt de desaparèixer del país, ha aconseguit quatre alcaldies! I vostès, zero. Per tant, escolti'm, la seva estratègia de confrontació, d'amenaces, de crispació, potser li funciona a l'Estat espanyol, no dic pas que no; potser vostès estan aquí perquè a la resta de l'Estat tinguin vots els seus col·legues, probablement. Però aquí no funciona. Aquí, jo ja l'hi vaig dir a la senyora Arrimadas i l'hi repeteixo, vostès estan en liquidació, han perdut més d'1 milió de vots. Facin-s'ho mirar, eh? –facin-s'ho mirar. En canvi, nosaltres som aquí havent guanyat les eleccions, havent guanyat les eleccions legislatives espanyoles, havent guanyat les eleccions municipals i havent guanyat al Parlament Europeu. I ja som el 50 per cent en vots. I no desapareixerem, senyora Arrimadas..., «senyora Arrimadas: senyor Carrizosa [[rialles]] –perdó. [[Veus de fons.]] Sí, sí, clar... Bé, és que, clar, els mateixos discursos, al final et surt...
President, ha acabat el temps.
Bé, ho deixem aquí. [[Aplaudiments.]]
Acabada la sessió de control, passem al segon punt de l'ordre del dia, que és la composició de la Mesa del Parlament. [[Composició de la Mesa del Parlament]] [[398-00001/12]] A continuació procedirem a l'elecció d'un nou vicepresident segon o vicepresidenta segona, a conseqüència de la renúncia del senyor José María Espejo-Saavedra. Per procedir a l'elecció del vicepresident, d'acord amb l'article 46 del Reglament, aquesta votació es farà per mitjà de paperetes, que s'hauran de lliurar a la Mesa perquè siguin dipositades a l'urna preparada per tal finalitat. [[Remor de veus.]] Segons l'article... Silenci, si us plau! Segons l'article 44 del Reglament, cada diputat o diputada haurà d'escriure un nom a la papereta, i sortirà elegit aquell o aquella que obtingui una majoria de vots. Es consideren nul·les les paperetes il·legibles i les que contenen un nombre de noms superior al requerit o noms relatius a persones que no són membres del Parlament. Les paperetes sense cap indicació escrita es consideraran vots en blanc. Recordo a la cambra que els membres del Govern que siguin parlamentaris i els membres de la Mesa votarem al final. [[Pausa.]] Anirem cridant tots i cadascun, un per un, dels diputats i diputades, començant pel nom que ha sortit fruit del sorteig, que és el del diputat senyor Carlos Carrizosa. Demano, si us plau, al secretari Eusebi Campdepadrós que llegeixi el llistat de diputats i vagin acudint a la Mesa a votar. Moltes gràcies. [[D'acord amb l'article 101.2 del Reglament, els diputats són cridats nominalment per ordre alfabètic perquè vagin a la taula presidencial i dipositin a l'urna les paperetes. Els membres de la Mesa són cridats al final.]] Demano si hi ha algun diputat o diputada al qual no se l'hagi cridat a votació. [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Doncs, un cop acabada la votació, procedirem ara a fer l'escrutini per saber qui ha estat elegit vicepresident segon o vicepresidenta segona del Parlament. Passem a l'escrutini. [[Es procedeix a l'escrutini i, després, al recompte.]] El resultat de la votació ha estat el següent: vots emesos, 131; vots per al diputat senyor Joan García, 56; nuls, 61; en blanc, 6; vots a la diputada senyora Maria Sirvent, 1; a la diputada senyora Esperança García, 1; a la diputada senyora Marina Bravo, 1; a la diputada senyora Najat Driouech, 1; a la diputada senyora Noemí de la Calle, 1; a la diputada senyora Assumpta Escarp, 1; a la diputada senyora Alícia Romero, 1; a la diputada senyora Elsa Artadi, 1. Així doncs, per tant, amb aquests resultats, ha estat elegit vicepresident segon de la Mesa del Parlament per 56 vots a favor el senyor Joan García, a qui demano que ocupi el seu lloc a la Mesa en senyal d'acceptació del càrrec. [[Aplaudiments. El vicepresident segon de la Mesa del Parlament ocupa el seu lloc.]] A continuació... [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Sí, digui'm.
Gràcies. Més enllà del que pugui passar a la següent votació, voldríem remarcar que seguim estant lluny de la paritat a la Mesa del Parlament, i que hi ha moltes dones diputades molt valentes i molt potents, que podrien ocupar aquest lloc, a tots els grups polítics d'aquesta cambra.
Gràcies...
Han sortit uns noms, són un exemple, però creiem que cal evidenciar que seguim molt lluny de la paritat.
Gràcies, senyora Segovia. [[Aplaudiments.]] A continuació, i a causa de l'elecció del senyor Joan García com a vicepresident segon, s'ha produït la vacant del lloc de secretari tercer de la Mesa. Per aquest motiu, proposo al Ple, d'acord amb l'article 83.3 del Reglament, l'ampliació de l'ordre del dia per tal de procedir a l'elecció del secretari tercer o secretària tercera de la Mesa, si no hi ha cap objecció... No? [[Pausa.]] Per tant, passarem, doncs, a la votació per cobrir aquesta vacant de la Mesa. D'acord amb l'article 46 del Reglament, aquesta votació es farà igualment per mitjà de paperetes, que s'hauran de lliurar a la Mesa perquè siguin dipositades a l'urna, com s'ha fet abans. Cada diputat o diputada haurà d'escriure un nom a la papereta, i sortirà elegit aquell o aquella que obtingui una majoria de vots. [[Pausa llarga.]] Com hem fet abans, cridarem un per un els diputats i diputades, i prego que es vagin acostant a la Mesa per fer la votació. [[Pausa.]] Començarem cridant a partir de la diputada senyora Natàlia Sànchez. Citarà els noms el secretari el senyor Eusebi Campdepadrós. Quan vulgui. [[D'acord amb l'article 101.2 del Reglament, els diputats són cridats nominalment per ordre alfabètic perquè vagin a la taula presidencial i dipositin a l'urna les paperetes. Els membres de la Mesa són cridats al final.]] Molt bé, passarem al recompte, doncs... [[Veus de fons.]] Disculpes. A algun diputat o diputada no se l'ha cridat a votació? No? [[Pausa.]] Doncs passem al recompte. [[Es procedeix a l'escrutini i, després, al recompte.]] Molt bé, acabat l'escrutini, el resultat final de la votació ha estat el següent: el diputat senyor Raül Romeva, 1 vot; diputada senyora Marta Madrenas, 1 vot; diputat president Carles Puigdemont, 4 vots; diputat senyor Antoni Comín, 2 vots; diputada senyora Susanna Segovia, 1 vot; diputada senyora Laura Vílchez, 56 vots; nuls, 50; en blanc, 16. Ha estat elegida, per tant, secretària tercera de la Mesa, per 56 vots a favor, la senyora Laura Vílchez, a qui prego que ocupi el seu lloc a la Mesa. Endavant. [[Aplaudiments. La secretària tercera de la Mesa del Parlament ocupa el seu lloc.]] Digui'm, senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Per una qüestió d'ordre en relació amb el resultat de la votació que acaba de fer pública el president. [[Pausa.]] I la pregunta, concretament, és si un diputat que està suspès de les seves funcions pot assumir un càrrec com el de secretari de la Mesa. Si no és així, entenem que aquests vots haurien de ser considerats nuls.
Senyor Rodríguez, el recompte, amb totes les conseqüències que comporta, és el que acabem de llegir. Moltes gràcies. [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions]] Seguim amb el següent punt de l'ordre del dia, que és la comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. D'acord amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple. Atès que la composició actual de la Comissió de Justícia ha estat inclosa en el dossier del Ple que se'ls ha distribuït, prego que se m'eximeixi de la seva lectura. Sí? [[Pausa.]] [[Proposició de llei d'espais agraris]] [[202-00026/12]] Doncs, un cop acomplert l'article 49.2 del Reglament, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació del Dictamen de la Comissió d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació sobre la Proposició de llei d'espais agraris. D'acord amb l'article 123 del Reglament, té la paraula en primer lloc el diputat Marc Solsona, que fou designat ponent relator. Quan vulgui, diputat.
Bé, doncs, gràcies, president. Bé, doncs, unes paraules com a ponent relator d'aquesta Llei d'espais agraris. Primer de tot, donar la benvinguda, també, doncs, a la gent del departament, director general i també membres de la Taula Agrària que avui ens acompanyen, i persones del sector que avui ens acompanyeu aquí, en aquesta aprovació d'aquesta llei, així com també, lògicament, a la consellera d'Agricultura per estar avui també aquí. Un agraïment molt sincer als ponents: a la Irene Fornós, a l'Òscar Ordeig, al Francisco Domínguez, a Yolanda López i també al Marc Parés, que la va substituir en el tràmit de la ponència de llei. I també una menció especial a la Irene Fornós, perquè per molt que es forma amb un ponent relator, diguem-ne que hi ha una correlatora molt potent, que ha sigut la Irene, que ha sigut també un enllaç molt fort i que, per tant, jo també l'hi vull agrair de manera especial, per també la facilitat i posar-ho tot molt fàcil a l'hora també de la coordinació amb el departament, així com també a l'Alba d'RI, també al director general –que avui ens acompanya–, també per les seves aportacions, i, evidentment, també al lletrat, a la gestora i als serveis de la casa, diguem-ne, per intentar que aquesta llei flueixi el millor possible. Penso que és una llei valenta, que arrisca, que es compromet amb el sector. Una llei que ve de lluny, que té el consens de la Taula Agrària, que hem pogut també, a través de les entitats, sindicats, els diferents compareixents veure, doncs, realment, el que donava de si l'objectiu ambiciós d'aquesta norma. I l'objectiu de la ponència va ser bàsicament centrar la ponència en l'objecte d'aquesta llei, perquè al ser una llei molt transversal podia incorporar en tot moment, podia anar incorporant, incorporant, incorporant..., i tenir, potser, un objecte, que si no el definíem molt bé, podia ser infinit i que es podia també després solapar amb altres normes actualment vigents. Per tant, fent ús de la competència plena que tenim en agricultura –i això està bé que ho puguem remarcar–, podem dir que ara, en el tràmit que es veurà a l'hora d'explicar com han anat les diferentes esmenes, transaccions i debat..., doncs penso que podem dir que tenim una bona llei. 25 d'octubre. Set mesos després estem avui aquí per fer l'aprovació definitiva del dictamen. Personalment estem satisfets de com s'ha desenvolupat: bon to, bona entesa, bon debat, ganes de trobar acords, posar el sector i l'objecte de la llei per damunt de temes més de partit o ideològics. I, per tant, em sembla que aquí també s'ha fet un esforç molt coherent en la ponència. Cent tretze esmenes. Per tant, hi ha hagut temari per poder discutir. Al final s'ha tancat amb vint-i-vuit articles i unes diferentes disposicions i disposicions finals i transitòries. Bé, pensem que al final s'ha complert amb l'objectiu, s'ha assolit. Després parlarem del desplegament, però sobretot fer aquest agraïment, diguem-ne, a tothom, a tothom que ha vist en la llei una oportunitat, després de tants anys, que es pogués fer efectiva. Hi haurà un abans i un després de l'aprovació d'aquesta llei en el Parlament a dia d'avui. Hi haurà un abans i un després, també, a nivell de sector, de plantejar com ha de ser el futur també de la gestió de l'espai agrari, entès com a tal, com s'especifica en la llei. Hi haurà un abans i un després a l'hora d'articular les polítiques de país, que prioritzin el sòl agrari com un sòl prioritari per davant de diferents altres tipus de sòl. Per tant, sense més preàmbul, donar les gràcies a tothom, i anem a passar ja, doncs, al debat de les esmenes que han quedat vives aquí en la ponència. Per tant, moltíssimes gràcies i seguim el debat.
Gràcies, senyor diputat. A continuació intervindran els grups parlamentaris que han reservat esmenes per defensar en el Ple, per un temps màxim de deu minuts. En el cas dels subgrups, cinc minuts. I, posteriorment, intervindran els altres grups parlamentaris per fixar llur posicionament, també per un temps màxim de deu minuts. En primer lloc, té la paraula, per defensar les esmenes reservades del Grup de Ciutadans, el senyor Francisco Javier Domínguez.
Gracias, president. Primero, bienvenidos los representantes del sector y del departament que están invitados. Gracias. La Proposició de llei d'espais agraris... Voy a empezar este debate retomando lo que dejé en el debate a la totalidad, que es una ley que viene arrastrándose desde el 83, que ya se hablaba de que había que definir «les terres d'ús agrícola, forestal d'especial interés que cal conservar o ampliar, y desde entonces han pasado treinta y cinco o treinta y seis añitos. En este tiempo se ha aprobado el Plan territorial general, dos plenos monográficos, se ha intentado sacar una ley de suelos y esta es la segunda vez que se intenta aprobar la Ley de espacios agrícolas. Y parece que por fin conseguiremos aprobar esta ley. A pesar de que hay un consenso bastante amplio en el sector y entre los distintos grupos políticos, este retraso de más de treinta años solo está justificado por una falta de interés general por esta ley. Y los últimos gobiernos aún la han retrasado un poquito más por otras prioridades, con legislaturas cortas, con prioridades identitarias, el procés, la DUI, la república..., pero hasta ahora. Ahora ha tocado trabajar esta ley y esta ley nos interesa a todos, al sector y a toda la sociedad. Para entender de qué va esta ley, quiero explicar cinco conceptos básicos. Primero, hay que proteger el suelo de uso agrario, y hay que garantizar que sea suficiente y de calidad. ¿Por qué es tan importante? Primero, por la producción primaria. Y después para luchar contra el despoblamiento rural y conservar el equilibrio territorial de la población. Segundo, hay que proteger especialmente los espacios agrícolas de alto valor agrario, frente al resto de usos del suelo, el urbano, el industrial y otros. ¿Y por qué hay que hacer esto? Pues, porque el suelo no es polivalente, tenemos que definir cuál es el mejor uso para cada palmo de nuestro territorio. No se puede cultivar en cualquier sitio. Tercer concepto: hay que incluir estudios de impacto agrario en los proyectos que afecten a las explotaciones agrarias, proyectos urbanísticos o de infraestructuras, porque cuando hacemos un proyecto tenemos que saber con anticipación qué consecuencias y en qué vamos a afectar. Estamos muy acostumbrados a los estudios de impacto ambiental, y tendremos que acostumbrarnos también a los estudios de impacto agrario, que son tan necesarios. Cuarto: imprescindible desarrollar las herramientas de planificación agraria. De nuevo, estamos muy acostumbrados a los planes de ordenación urbanística y los espacios agrarios necesitan una previsión y un ordenamiento planificado. Y quinto y muy importante: hay que dotar esta ley con recursos humanos y presupuestarios. Sin ellos esta ley quedará en papel mojado. Quiero explicar cómo ha ido la fase de ponencia. Primero, quiero poner en valor las aportaciones de todo el sector, el sector forestal, las organizaciones agrarias, los colegios de ingenieros, la Associació Catalana de Municipis y la Federació y la Federación de Cooperativas. Y espero no dejarme a alguien, porque es un agravio, pero generalizo para todos los que han venido a aportar su visión. En el Grupo Parlamentario de Ciudadanos nos hemos tomado muy en serio esta ley. Por eso hubiéramos preferido que hubiera sido a través de un proyecto de ley en vez de proposición de ley. Pero ya que estamos aquí, nos lo hemos tomado con todavía más interés. Nuestro grupo ha presentado más de sesenta enmiendas y en ponencia hemos incorporado, con transacciones y aceptaciones, casi cincuenta. La ley se divide en dos grandes conceptos: la protección de los espacios y el tema de las fincas agrarias en desuso, para su recuperación como actividad agrícola. En los artículos del primer bloque se han introducido conceptos, gracias a las enmiendas, de sostenibilidad o viabilidad económica de las explotaciones; la producción no alimentaria de bienes y servicios, como los cultivos textiles, los destinados a farmacia o cultivos ornamentales, porque se hablaba bastante de soberanía alimentaria y se descuidaba la protección de usos agrarios no alimentarios. Cuando se habla de infraestructuras agrarias, también se debe hablar de las relacionadas con la prevención de incendios forestales, que se han podido incorporar. Se han introducido también los instrumentos de ordenación forestal como una de las bases de información para confeccionar el plan territorial agrario. Y se ha clarificado la importancia de los colegios profesionales, las organizaciones empresariales y las forestales. En la parte de las fincas en desuso, se han introducido bastantes mejoras, como es una mayor garantía jurídica en el proceso de declarar en desuso la finca para su posterior arrendamiento; una mayor facilidad para incorporar al registro de fincas en desuso las parcelas urbanizables mientras no se desarrolle el plan urbanístico correspondiente, y, muy importante: el Departament d'Agricultura debe incorporar, tal como ha quedado, debe incorporar de oficio, en el registro de parcelas en desuso las parcelas de titularidad pública que estén sin actividad. Y digo que es importante porque la Administración debe dar ejemplo: antes de obligar a los propietarios privados, las parcelas públicas deben pasar de inmediato al registro de parcelas en desuso. Y aquí lo dejo, porque son muchas enmiendas y no voy a hacer la relación de todas. Solo decir que estoy muy satisfecho por el trabajo y pido disculpas a mis compañeros Marc, Irene y Òscar, porque han tenido mucha paciencia durante esta ponencia con tantas enmiendas, y también al letrado de la casa. Se han corregido muchas deficiencias, pero –y siempre hay un pero– me quedan unas cuantas enmiendas vivas que voy a explicar un poquito. La enmienda 23, sobre la soberanía alimentaria. Creo que hemos abusado de este término, que está muy bien para la exposición de motivos, pero particularmente no vemos correcto que salga con tanta importancia en el articulado. Tan importante es el payés que hace trigo o fruta como el que hace flor cortada, planta ornamental o cultivos textiles. La enmienda 49, sobre la planificación y gestión de los espacios naturales. Si hemos llegado a un espacio natural con un cierto valor es gracias a las actividades que se han hecho en ese espacio. Por lo tanto, se debería preservar. Un ejemplo sería la protección de aves de la ZEPA, que, si no ayudamos al payés a que se gane la vida con el cereal de secano, podemos perder al payés, a las aves y la propia ZEPA. Las enmiendas 67 y 70 son textos procedentes de la decaída Ley del suelo, que habla sobre las obras de infraestructuras agrarias y sobre concentración parcelaria. Y es una lástima que se pierda este contenido de la Ley d'espais agraris. Por eso pido a los grupos que valore esta inclusión y que se puedan aprobar estas dos enmiendas. La enmienda 87, sobre las parcelas en desuso en las que no se ha podido identificar al propietario. Es necesario eliminar esta inseguridad jurídica. ¿Quién va a cobrar ese alquiler? ¿La Administración puede cobrar alquiler de un terreno que no es suyo? Y cuando aparezca el propietario, ¿qué hacemos? ¿Le obligamos a indemnizar al inquilino? Y, por último, la enmienda 97, en línea con que la Administración debe dar ejemplo. Es una enmienda que habla sobre..., cuando la parcela es de titularidad pública, debe ponerse en arrendamiento de manera inmediata, puesto que ya sabemos el uso que tiene. Y, para acabar..., senyora consellera, enhorabona. I gràcies per posar el departament a la nostra disposició, i per aclarir dubtes i treballar en un text millor. Però deixi'm que li demani alguna cosa. Primero, desarrollar esta ley implica caracterizar todos los espacios agrarios, determinar cuáles son los de alto valor agrario, elaborar el plan territorial, desarrollar un sistema de información y vigilancia del estado de estos espacios, crear el registro de parcelas en desuso, la intermediación y mucho más. Es un trabajo por delante muy grande. Por eso, lo que yo le quería pedir es que, por favor, se preocupe, preocúpese de que haya presupuesto y recursos humanos suficientes para que esta ley no se quede en un cajón. O sea que enhorabuena y a seguir trabajando. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació té la paraula, per defensar les esmenes reservades pel Grup Socialista, el diputat Òscar Ordeig.
Bon dia. Gràcies, president. Consellera, conselleres, conseller, membres del Govern..., director general, la benvinguda. I un agraïment molt sincer a la feina feta, no només per la presència dels sindicats agraris, les organitzacions, les persones del sector que ens acompanyen, que han treballat, que han proposat esmenes, que han fet compareixences, sinó també, i en especial, l'agraïment a Unió de Pagesos, que avui ens acompanya; a la JARC, que avui ens acompanya; a Federació de Cooperatives Agràries; a la granja Pifarré, també, un exemple de defensa de la ramaderia a les zones periurbanes, i al Col·legi professional d'Enginyers Agrícoles. El perquè d'aquesta llei. Com s'ha dit, una llei llargament reivindicada –repetida també als monogràfics agraris del 2010-2014, a part de a la Llei del 83, que ja se'n parlava–, que ens permet identificar zones agràries: descripció, protecció, la seva planificació i un registre de parcel·les, al final, de parcel·les en desús, per facilitar-ne el seu lloguer i conreu posterior. Nosaltres ja hem dit i diem que anem bé. Anem en la bona direcció, consellera, però no n'hi ha prou. S'ha dit a les compareixences; nosaltres ho diem avui aquí: no n'hi ha prou, amb aquesta llei; és una base, però llavors necessitem recolzament, necessitem recursos, necessitem bona coordinació de les administracions públiques per tal que la productivitat d'aquestes terres que volem posar en ús funcioni, sigui viable i, per tant, que sigui rendible. Per molt que posem superfície agrària perquè es pugui cultivar, si llavors no hi ha cultius que funcionin, si no hi ha uns productes que es puguin vendre a un preu raonable, llavors això no funcionarà. Per tant, tenim feina i nosaltres hi apostarem. L'aposta pel sector agroalimentari és evident a Catalunya. Aquesta és una llei –que els agrada tant, dir això– de país, i ho és perquè el sector agroalimentari ocupa el 3,6 per cent del PIB de Catalunya. Per tant, és una llei que té un impacte econòmic important, és una llei que té un impacte territorial del món rural importantíssim i és una llei, evidentment, que afecta directament els aliments, la qualitat dels aliments i, per tant, directament la salut de tots els catalans. Augmenta la demanda mundial d'aliments –fins al 2050 hi haurà d'haver un augment de la producció del 70 per cent, i, per tant, per l'augment de la població mundial, també per l'augment de la demanda d'aliments– i algú hi haurà de fer front. Nosaltres sempre hem dit: millora de la productivitat, cal apostar per la millora de la innovació, la tecnologia dels aliments –tenim experiències que han funcionat–, millora de la transferència tecnològica amb les nostres universitats, amb els instituts de recerca, com l'IRTA... Aquesta és la línia, aquí és on hem de posar tots els recursos necessaris. I, evidentment, com deia, un impacte molt important en l'economia del món rural. I quina és la situació actual del món rural? Home, doncs, ja ho hem dit: abandonament de molts conreus, també fruit de la despoblació, l'empobriment i envelliment d'algunes zones de Catalunya, com també passa arreu d'Europa, 45.000 hectàrees de conreus abandonats a Catalunya, 1,4 per cent del total de la superfície de Catalunya; reducció de nombre d'explotacions ramaderes i agràries, i també veiem una creixent concentració d'aquestes explotacions a mans de menys propietaris. La crisi de preus del sector també ha agreujat aquesta situació, com la falta de suport o la falta de trobar un projecte integral de suport al petit agricultor i ramader, les retallades des de la crisi econòmica, des del 2010, o una regulació adversa del sector. També ho hem de dir: la visió metropolitana allunyada del que és en realitat el sector agrari i ramader; però també unes restriccions legals, burocràtiques, ambientals... No pot ser el mateix nivell de protecció l'Àrea Metropolitana de Barcelona que determinades comarques rurals, les quals no tenen les problemàtiques ambientals de les grans capitals. L'augment dels costos directes o indirectes per la producció, quan veiem que el preu de venda cada vegada baixa més i més, i sobretot aquells que són més petits, que tenen menys capacitat de negociació. Ho hem dit, ho continuarem dient. Per altra banda, què aporta aquesta llei? Home, doncs és important: un registre de les finques en desús, aquelles que s'han abandonat, aquelles que no s'utilitzen, aquelles que es podria facilitar que es donessin a joves, dones o persones amb formació agrària que les poguessin explotar. Per tant, facilitats a nous agricultors, facilitats perquè es posin en ús i, sobretot, facilitats per evitar despoblament, evitar l'abandonament de terres o del món rural en general; activitat agrària, ramadera, íntimament lligada a la despoblació, a la fixació de la gent al territori. I, evidentment, un objectiu també d'augmentar la superfície agrària a tot Catalunya. Esmenes presentades i acceptades per part del Grup Socialistes. Hem presentat esmenes, s'han acceptat, evidentment amb aquesta bona predisposició, amb aquest bon to, des de la conselleria fins als grups parlamentaris, per intentar trobar un text que englobés el conjunt de les aportacions dels diferents grups. Nosaltres hem proposat, que creiem que és molt important..., no és només facilitar l'arrendament de terres: és acompanyament i assessorament tècnic des dels tècnics del Departament d'Agricultura, des de les oficines; jo crec que és una esmena important. També garantir la cobertura de telefonia mòbil i fibra òptica a les zones periurbanes, fomentant la innovació, l'emprenedoria i la tecnologia en la producció. En dèiem «l'Smart Green, se'n pot dir com es vulgui, però és portar les tecnologies a les zones periurbanes i, d'aquesta manera, també fomentar l'activitat econòmica, fomentar la innovació, fomentar la formació; formació, innovació i emprenedoria a les zones periurbanes. Tenim l'avantatge que als grans nuclis urbans hi ha més alumnes, com és habitual, i hem d'aprofitar també aquestes zones agràries properes per tal de fer formació sobre com es produeixen els aliments, quines tecnologies hi van associades, i també fer pedagogia en aquest sentit. Un programa específic i accions i recursos per evitar l'abandonament a les zones de muntanya; per tant, programa específic de les parcel·les abandonades o en desús al Pirineu. I, evidentment, també dir que ara aprofito per dir que retirarem l'esmena que ens quedava viva, la retirem, i votarem a favor, com no pot ser d'una altra manera, del dictamen de la llei. Què trobem a faltar? Seguint el fil de lo que ja hem comentat, acompanyament de recursos al sector, acompanyament de diners i recursos de la Generalitat, de l'Estat, de la Unió Europea, precisament per anar a una estratègia definida que augmenti la competitivitat, com dèiem, que augmenti les infraestructures necessàries de reg, de camins, de tecnologies de la informació i la comunicació, i també –que no són diners– millora de la regulació. Consellera, necessitem ser més influents, necessitem fer més pedagogia, a casa nostra i a les altres institucions, perquè, si no, no ens en sortirem. És un sector estratègic que cal protegir, que cal facilitar la seva activitat. També, evidentment, això va molt lligat també al món rural. No només és un problema agrari, la despoblació; també és un problema de garantir serveis públics i infraestructures bàsiques al món rural, per tant no només de la conselleria d'Agricultura, que això ens facilitaria fixar població al territori. Assegurar, evidentment, que petits agricultors tinguin facilitats per tirar endavant. Com evitem l'abús de la posició dominant? Com evitem pràctiques deslleials? Com evitem situacions de monopoli? Com evitem o com modifiquem la Llei de la cadena alimentària? Com millorem les funcions d'inspecció? Com potenciem les mencions de qualitat, IGPs, denominacions d'origen? Com donem suport a l'exportació? Etcètera. Són elements que no són d'aquesta llei però que afecten d'una manera molt directa a la productivitat d'aquestes parcel·les que volem posar en ús. Per tant, i com he dit, en últim lloc, com deia, també millorar la visió de la ciutadania cap al procés de producció d'aliments: escoles, mitjans de comunicació, etiquetatge, etcètera. En resum, llei important, que té el nostre suport, i també que hem impulsat des del Grup Socialistes, com deia, però no suficient. Esperem una major visualització i la posada en valor del sector agrari i ramader i de l'alimentació cap a la ciutadania i des de la ciutadania; també del món rural i de la importància d'una Catalunya en equilibri territorial, i, com deia, una estratègia conjunta de diferents administracions públiques en favor del món rural. I, ja per acabar, evidentment, felicitar-nos tots plegats que avui puguem aprovar aquesta llei. Un agraïment a tots els lletrats, als gestors, al personal del Parlament, per la seva professionalitat i ajuda en el tràmit d'aquesta llei, i, com no pot ser d'una altra manera, un agraïment al relator de la llei, als diputats de la ponència, al Departament d'Agricultura, a la mateixa consellera, a totes les entitats i persones que van comparèixer durant el tràmit, que ens han anat fent aportacions i que, evidentment, ens han empès perquè avui estiguem aquí fent aquesta votació. Moltes gràcies a tots i a totes.
Gràcies, senyor diputat. A continuació té la paraula, per a la defensa de les esmenes reservades, el Subgrup del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula el diputat Santi Rodríguez.
Gràcies, vicepresident. Consellera, diputats, diputades, persones que ens acompanyen del departament, de les entitats, en primer lloc, surto a defensar el posicionament final del Partit Popular amb relació a aquesta proposició de llei en lloc del diputat que n'ha fet el seguiment, que és l'Alejandro Fernández, que n'ha fet el seguiment durant aquesta legislatura, i en legislatures anteriors han estat altres diputats i diputades que han fet el seguiment dels intents de lleis, tant el que hi va haver el 2015 com el que hi va haver el 2017. Per situar-nos, aquesta és una proposició de llei que el que fa és establir el règim jurídic per a la protecció i la conservació de l'espai agrari, per conjugar diversos aspectes, com són la producció d'aliments, però també d'altres béns i serveis; la viabilitat econòmica de les explotacions agràries i ramaderes; el respecte i la protecció del medi ambient, i la conservació de la biodiversitat. I ho voldria resumir en un sol concepte, que és el de garantir la sostenibilitat dels espais agraris en les seves diferents vessants: forestal, de conreus o de pastures. Però, com que sovint s'acostuma a interpretar aquest concepte de sostenibilitat d'una forma parcial i exclusivament des del punt de vista ambiental, celebro i és positiu que en aquesta llei quedi perfectament definit quin és aquest concepte de sostenibilitat. I ho fa concretament en l'article 3.3, definint-la com una combinació de diferents aspectes, entre ells, evidentment, la conservació mediambiental, però també –element important– la viabilitat econòmica de la producció de béns i serveis, inclosos, doncs, els aliments. I en aquest sentit algunes de les esmenes que el nostre grup va presentar anaven precisament en el sentit de reforçar aquest concepte de viabilitat econòmica. Mantenim vives en aquest moment un total de divuit esmenes, de les que ja els anuncio que retirarem tres, que anaven precisament, tal com ho deia, adreçades a posar en relleu la importància de la viabilitat econòmica de les explotacions i la necessitat d'adoptar polítiques públiques, com ara els incentius fiscals o mesures pressupostàries. És a dir, com a mínim, a la proposició de llei ja es recullen, a través de transaccions que s'han fet amb anterioritat i d'acceptació d'altres esmenes que s'han fet amb anterioritat, com a mínim la proposició de llei recull aquesta voluntat de que hi hagin incentius fiscals o mesures pressupostàries. Ara bé, entendran que la confiança que puguem tenir com a mínim en l'actual Govern, que és incapaç fins i tot de tenir pressupost, perquè això es pugui dur a la pràctica és pràcticament nul·la, fins i tot en el sentit que una de les esmenes que mantenim vives i que sotmetrem a votació, precisament, és la d'establir ja un primer incentiu fiscal, i que serà presumiblement rebutjada. Per tant, una cosa és la voluntat que expressa la llei; l'altra, les realitats d'allò que vagi fent el Govern. De les quinze esmenes que mantenim i que sotmetrem a consideració d'aquest Ple, destaquem aquelles que fan referència als espais d'alt valor agrari, que per nosaltres no poden ser espais en desús, han de ser espais que tinguin activitat agrària. També considerem –i això anava junt amb una altra esmena– que, per a la determinació d'aquests espais, és imprescindible que hi participin les organitzacions empresarials i professionals agràries. Això ha quedat resolt amb la transacció que ha fet el Grup Socialistes i que per tant, s'incorpora també en la votació d'avui, en aquesta primera de les transaccions. Però també considerem que, en l'elaboració del Pla territorial sectorial agrari, demanàvem la participació d'organitzacions també empresarials i professionals, que ja han estat incloses per altres esmenes, però també el Centre de la Propietat Forestal, que agrupa els propietaris privats, i en canvi aquests no han quedat incorporats. O també altres esmenes per considerar usos i activitats existents en espais agraris i que actualment n'han permès mantenir el caràcter. Vaig –perquè se m'acaba el temps– directament a allò que considerem fonamental i determinant en el nostre posicionament, que són aquelles esmenes amb relació a les parcel·les en desús i a la seva expropiació encoberta. [[Sona el senyal acústic que indica que s'exhaureix el temps d'intervenció.]] Sembla que la llei mostra més interès per aquestes parcel·les en desús, privades, per descomptat...
Vagi acabant, senyor Rodríguez.
...i la seva usurpació, tot i que només representen el 4 per cent de conreus, que no pas per millorar les condicions de les explotacions agràries i ramaderes...
Acabi, senyor Rodríguez.
...que hauria de ser la veritable finalitat d'aquesta llei. Per tant, de l'acceptació o no d'aquestes esmenes dependrà el nostre posicionament final en aquesta llei. Gràcies.
Gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula en primer lloc el diputat Marc Parés, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Bé, bon dia. Gràcies, vicepresident. Diputades, diputats, conselleres, en primer lloc, volia començar la intervenció, doncs, felicitant la ponència, felicitant la conselleria, perquè entenc que aquesta és una llei de consens, una llei necessària i, al cap i a la fi, una bona llei. I en aquest sentit, doncs, també jo m'he incorporat, com saben, fa poc com a diputat, dono continuïtat al treball de la diputada Yolanda López en aquesta ponència i, per tant, el primer que voldria fer també és agrair molt especialment la seva feina en el desenvolupament d'aquesta llei, igual que també la feina desenvolupada per la resta de diputats de la ponència, no?: el diputat Solsona, la diputada Fornós, diputat Ordeig, diputat Domínguez. Dir també que m'he sentit molt ben acollit en aquesta incorporació. Com els deia, és una llei de consens i necessària. Vull posar en valor les dues qüestions; en primer lloc, la necessitat d'aquesta llei. Com saben, l'activitat agrícola, l'activitat agrària, agrícola, ramadera, forestal, és l'activitat que ocupa més superfície en el territori, però també la que genera menys valor afegit i menys ocupació. I, per tant, aquí tenim dos elements que cal posar sobre la taula. Justament perquè és l'activitat que ocupa més superfície, és la que determina més també l'estat ecològic del territori i el conjunt del territori. Entremig de les ciutats i dels espais protegits, no?, aquells espais protegits en els quals se suposa que hi roman la reserva de biodiversitat –una concepció de la qual jo discrepo–..., entre, deia, les ciutats i l'espai protegit hi tenim l'espai agrari, que hem de posar en valor i que també juga un paper clau per la biodiversitat; el que passa al territori és essencialment el que passa en l'espai agrari. I estem en un moment de canvi, vivim unes darreres dècades de canvi. S'ha comentat abans, en els darrers quinze anys hem perdut més de 45.000 hectàrees de sòl agrari, per dos motius. Un principal motiu, un primer motiu, ha estat els processos d'urbanització, d'urbanització descontrolada, però també d'urbanització planificada. És a dir, hem de ser conscients que durant els anys noranta hem crescut en processos d'urbanització a través de planejaments urbanístics que no tenien en compte el valor del sòl agrari. Sembla, no?..., i una bona notícia és que aquesta llei dona un tomb en això i vol posar en valor el sòl agrari que dècades enrere, doncs, segons quins grups semblava que desprestigiaven i semblava que fins i tot ens deien que els que volíem preservar el sòl agrari estàvem posant traves al desenvolupament. Per fi ens hem adonat que pel nostre desenvolupament, del conjunt de la societat, la infraestructura verda, la infraestructura agrària és absolutament essencial per sostenir les nostres vides. El segon element que explica aquest canvi en els usos del sòl ha estat el creixement del bosc; el creixement del bosc, que té a veure bàsicament amb la pèrdua, amb l'abandó de l'activitat agrària per despoblament. I aquest és un altre element que cal posar sobre la taula i que aquesta llei entenc que pretén combatre. L'activitat agrària, per això, al mateix temps, s'ha concentrat en sòls molt específics, en les planes més fèrtils, en les més fàcils de treballar amb maquinària..., i les hem farcit de fertilitzants vinguts de fora i de pinsos per alimentar cabanyes ramaderes absolutament desproporcionades, originant també grans problemes que hem de reconèixer que tenim sobre la taula, com és el problema dels purins. I, per tant, hem de ser conscients que aquesta llei ens ha d'obrir la porta també a donar respostes, a donar solucions, davant d'aquestes noves problemàtiques. Zones amb alta concentració d'activitat agrària amb problemàtiques com els purins, zones amb abandó d'activitat agrària pel despoblament. El que ens diu això és que estem davant d'un problema de naturalesa territorial i que, per tant, el que necessitem són respostes que actuïn en l'àmbit territorial. I aquesta llei ho fa. I, per tant, fa un pas endavant en aquesta nova concepció, també, del que és la relació entre el medi urbà i el medi rural, del que és la relació entre natura i societat. Com diu el geògraf David Harvey, no hi ha res en les ciutats que no sigui natura. Per tant, hem d'entendre que per fer funcionar les ciutats necessitem el camp, necessitem l'entorn rural. Avui en dia, entenc, entenem que la clau està en la matriu del conjunt del territori, i el veritable desafiament consisteix a aconseguir que tot el territori tingui un bon funcionament ecològic, incloent-nos a nosaltres i les nostres activitats. Les solucions, per tant, entenem que han de passar per aquest àmbit territorial, amb les tecnologies del segle XXI, i recuperant o posant sobre la taula sinergies territorials que ens permetin recuperar l'eficiència paisatgística. Com la llei dona resposta a tots aquests problemes? Jo crec que l'objectiu de la llei molt clarament ens fixa aquests elements, no?: la gestió i la planificació territorial, la lògica de protecció i conservació, la intervenció pública –i, per tant, aquest és un element que posem en relleu. A través de la planificació territorial i a través, també, del Registre de sòls en desús, hem d'intervenir públicament per activar, per donar suport a aquest sector. I, per tant, per això discrepem de les esmenes de Ciutadans i del Partit Popular, que sembla que posin per davant..., la propietat privada per davant de l'interès públic que té aquest sòl agrari. I tot això amb l'objectiu, amb els múltiples objectius de produir aliments, de ser econòmicament viables –i aquest és un element essencial–, de ser sostenibles i respectuosos amb el medi i d'assolir la sobirania alimentària. En aquest sentit, m'agradaria destacar quatre elements d'aquesta llei. El primer és la lògica d'equitat territorial. De fet, la llei parla d'«equilibri territorial; a nosaltres ens agrada parlar més del concepte d'«equitat territorial, perquè entenem que és un concepte que porta implícit tant el reconeixement de la diversitat geogràfica paisatgística del nostre territori, com també una aposta per la justícia territorial, és a dir que visquis on visquis del territori tinguis accés als mateixos serveis, tinguis també accés a ocupació, a desenvolupament humà. I, per tant, aquest concepte de com ho fem perquè a aquelles zones menys poblades, a aquelles zones amb menys infraestructures, la ciutadania que vivim allà tinguem accés a serveis i a ocupació. Segon element, la sobirania. És una llei que posa l'accent en l'àmbit català per poder desenvolupar projectes, una planificació sectorial en el camp agrícola, i, per tant, que puguem decidir. I aquí també recolzem l'esmena que havia presentat el PSC, i que s'ha transaccionat, sobre la importància de la participació en la definició d'aquest model, i, per tant, que el planejament territorial que es desenvoluparà, el pla territorial sectorial agrari, ha de ser elaborat amb participació per efectivament definir quin és el model agrícola que volem per a Catalunya. I, per tant, aquesta idea de sobirania que va associada a que siguem els ciutadans, les ciutadanes de Catalunya els que puguem decidir quin model alimentari volem al nostre país. Tercer element, la sostenibilitat. Hem d'entendre i hem entès que el sòl és un recurs limitat i que, per tant, l'hem de planificar i hem de tenir-lo en compte des d'aquests límits. I quart element, deia abans, la intervenció pública; a través de la planificació territorial –fonamental–; a través de la cartografia, que també ens ho reconeix la llei, i aquí també vull posar en relleu la necessitat de completar el mapa de sòls de Catalunya i també posar en relleu la pèrdua que vam tenir quan es va deixar de finançar, l'any 2009, un instrument que era essencial, com era el Mapa de cobertes del sòl, del CREAF, i que ens aportava una informació molt valuosa per poder planificar el nostre territori. I intervenció pública, també, a través d'infraestructures que donin suport al sector agrari, però també amb la idea, doncs, que aquelles infraestructures que es produeixin en el sector agrari tinguin aquesta avaluació sobre l'impacte que tenen en el sector. I, per últim, reptes que se'ns obren. És a dir, la llei és un bon instrument, però ens dona feina per continuar treballant. Nosaltres entenem que la llei ens ha de permetre avançar cap a un nou model; cap a un nou model, basat en les sinergies territorials, que posin en relleu els mosaics agroforestals, i que, per tant, treballem amb aquesta idea de mosaic agroforestal; que és més eficient, també, energèticament, perquè el sistema capitalista el que ens ha posat és un model agrícola industrial en el qual ens hem hagut de nodrir de combustibles fòssils per proveir aquest sistema, i hem d'avançar cap a models de metabolisme circular. Entenem que la planificació en el sector agrícola ens ha de permetre avançar cap a nous models, avançats, sostenibles, moderns, que donin resposta als grans problemes que tenim; problemes, com deia abans, com l'acumulació de nutrients en punts concrets del territori. I, per últim, ens deixa també, aquesta llei, temes pendents, no?, és a dir, feina per fer. I vull aprofitar també per dir a la consellera la necessitat, no?, doncs, de dotar de recursos aquesta llei, de fer un desplegament reglamentari d'aquesta llei, d'elaborar els plans que estan previstos en la mateixa llei, i al conjunt de la cambra, també, pels temes que han quedat oberts i que són necessaris també d'abordar. N'apuntaré només dos. Un: gestió forestal; és a dir, dins d'aquest 64 per cent del territori en el qual hi ha l'espai agrari una part molt important és bosc, i, per tant, hem d'intervenir també per veure com gestionem aquest bosc i el risc d'incendis que va associat al que tenim avui dia en el territori. I dos: agricultura urbana i periurbana; la llei ens parla d'agricultura urbana, hem de ser conscients de la demanda creixent d'horts comunitaris, de cooperatives de consum, de cistelles de producte de pagès i que, per tant, tenen un paper també en aquest espai urbà i periurbà. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Natàlia Sànchez, pel Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Bé, bon dia a tots i a totes. Primer de tot, també sumar-me a les felicitacions i els agraïments per les persones, diputades, personal de la casa..., per la feina feta, també al sector. Saben bé que el Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent no hem participat del procediment d'aquesta proposició de llei, malgrat que n'hem reivindicat en el passat el seu tràmit parlamentari –de fet, la passada legislatura vam presentar fins a dues vegades les peticions perquè es tramités–, tanmateix les energies del nostre subgrup parlamentari les hem de focalitzar amb una priorització. Això no vol dir –que quedi molt clar– que no sigui important. De fet, trenta-cinc anys sense cap llei i sense cap instrument que preservi el sòl i els espais agraris..., trenta-cinc anys després, considerem que és un pas important i un pas positiu especialment per donar resposta a les necessitats del sector. Nosaltres crèiem que era important aquesta tramitació de llei per parlar de sobirania alimentària, que des de la nostra perspectiva es basa en la producció agroecològica local; en l'accés a la terra de manera justa i equilibrada; control sobre les llavors, i, per tant, lluita contra els transgènics; el dret a la pagesia a produir aliments de qualitat; producció de proximitat a preus justos tant per al pagès com per a l'usuari. Per tant, nosaltres crèiem que calia aprofitar aquest procediment per fer una autèntica reforma agrària. Tanmateix no ha estat del tot així, però, bé, creiem que sí que és un bon pas. Nosaltres, dit això, considerem que, no havent participat de tot el procediment, és coherent que no participem de la votació, i, per tant, que la tramitació..., bé, que la culminació d'aquesta tramitació sigui positiva amb els consensos que s'han generat. Dit això, aprofitaré el temps que queda per posar i denunciar aquí al Parlament de Catalunya uns fets que no poden passar desapercebuts. Ara mateix la màfia de Desokupa està una vegada més col·laborant amb els Mossos d'Esquadra al barri de Sants de Barcelona, concretament al carrer Gayarre. La màfia de Desokupa avui ha entrat de forma il·legal, sense cap denúncia, sense cap ordre judicial, pel terrat, a un pis on hi viuen sis famílies –una de les habitants d'aquests pisos, embarassada. Han entrat de forma il·legal, i els Mossos que han fet? Una vegada més han mostrat l'estreta col·laboració amb una màfia que s'ha demostrat que està formada per expolicies, paramilitars, ultres...; s'ha demostrat que Desokupa té uns lligams profunds amb grupuscles de l'extrema dreta i del crim organitzat; un gerent impulsor, Daniel Esteve, que ha amenaçat públicament la diputada Maria Sirvent..., que, per cert, Maria Sirvent avui no està aquí mateix, al Parlament, perquè està conjuntament amb el moviment popular de defensa de l'habitatge de Sants, amb el Grup d'Habitatge de Sants, defensant les veïnes que es troben confinades en aquest pis, que, hi insistim, ha estat..., hi han entrat sense ordre judicial, se'ls ha extorsionat per treure'ls les claus sense ordre judicial i... Sis famílies, sis menors d'edat i una dona embarassada. I nosaltres aprofitem aquest espai per tornar-ho a denunciar. El senyor Buch ens deia, fruit d'una pregunta de la diputada Maria Sirvent, que mentíem, que no hi havia col·laboració amb Mossos d'Esquadra. Avui Mossos d'Esquadra ha enviat diverses persones a l'hospital; a una d'elles ha acabat havent de descartar una hemorràgia cranial, que esperem que no sigui així, perquè, quan ha arribat la Brimo, davant d'aquesta situació, ha tret les porres extensibles i sense previ avís ha començat a carregar contra les veïnes que defensaven amb el seu cap, amb el seu cor, les veïnes. Nosaltres ens preguntem: «La col·laboració orgànica amb Mossos d'Esquadra ja és definitiva? Desokupa és una nova unitat dels Mossos d'Esquadra? Per què està Mossos d'Esquadra ara mateix identificant les veïnes i no protegint el dret a l'habitatge de les persones i famílies que hi viuen? Per què no estan preocupant-se pel fet que hi hagi una màfia entrant a edificis sense ordre judicial? És gravíssima la situació; una greu col·laboració orgànica en nom de l'especulació immobiliària, una vulneració brutal de drets. Hi insistim, ens agradaria que hi hagués el senyor Buch aquí i que aprofités les al·lusions directes que li estem fent per donar explicacions en seu parlamentària sobre la situació gravíssima que s'està vivint avui a Barcelona una vegada més. Gràcies.
Gràcies, senyora diputada. A continuació és el torn del Grup Parlamentari Republicà i té la paraula la diputada Irene Fornós.
Bon dia. Gràcies, vicepresident. Consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, avui vull saludar-la especialment, ja que no tots los dies s'aprova una llei, i molt menys no tots los dies des d'este faristol se pot parlar d'agricultura. Consellera, diputats, diputades i la resta de gent, més amunt, que avui també mos acompanyen, la gent del sector, els membres de la Taula Agrària, gent del departament, director general, benvinguts tots. Bé, avui, després de molt de temps –parlem de finals de l'estiu del 2017–, finalment aprovarem la Llei d'espais agraris; una llei que, com ja vaig dir en la meua primera intervenció, vull recordar que ja la podríem tindre si no hagués estat per l'aplicació de l'article 155, el maleït article que va parar l'activitat parlamentària i va impedir i aturar el tràmit d'esta llei, com de tantes altres –i sí, Francisco, fa trenta anys que mos esperem, però n'haguessen pogut ser vint-i-vuit–; una llei, per tant, que ens ve de l'anterior legislatura, de la mà de la consellera Serret, exiliada política, a qui una vegada més convido a totes i tots a recordar. [[Aplaudiments.]] Al principi de la meua intervenció he fet un breu incís de que en este faristol se parla poc d'agricultura; en canvi avui aprovem una llei una part essencial de la qual ens recorda la necessitat de protegir els espais agraris productors d'aliments, i ho fa amb visió de futur, pensant en objectius com l'Agenda 20-30, la sobirania alimentària, però també la importància que té la producció d'aliments necessaris i indispensables per a totes i tots nosaltres. Som lo que mengem. Potser caldria de tant en tant que tots plegats també li dediquéssem una mica més d'atenció, ja que d'aquesta també deriven altres temes molt importants, com el reequilibri territorial o el despoblament del món rural, que tant i tant mos afecta als pobles del nostre país. Fets estos matisos, ara sí, entraré una mica més a parlar pel que fa a la llei que avui aprovem. Ho hem parlat molt, hem fet diverses classes entre la resta de companys que avui ja han parlat, la resta de ponents, però, bé, en definitiva avui aprovem una llei que ha de frenar el creixement i ocupació del sòl derivats del creixement urbà. Parlem de l'agricultura periurbana, duta a terme en zones perifèriques de les ciutats i que tenen un especial valor cultural i social, més enllà de la simple producció d'aliments. Una llei que també ha de frenar l'expansió de superfície forestal, que comporta no tan sols una intromissió en el medi agrari, sinó que també genera quotes importants d'inseguretat jurídica. Una llei que dona cobertura legal on ara no n'hi ha. Una llei l'objectiu de la qual és ordenar la gestió dels espais agraris a Catalunya i dissenyar els mecanismes i instruments necessaris per a donar seguretat jurídica als titulars de les explotacions. Una llei per a complir amb les recomanacions de l'Assemblea Plenària de l'Aliança del sòl duta a terme a Roma al juliol del 2014 i patrocinada per la FAO, que ha d'impulsar el Pla nacional de l'Agenda 20-30 a Catalunya i complir amb l'objectiu de desenvolupament sostenible, posar fi a la fam, assolir la seguretat alimentària i la millora de la nutrició, i promoure l'agricultura sostenible. L'objectiu d'esta llei és ordenar la gestió dels espais agraris a Catalunya i dissenyar els mecanismes necessaris per a donar seguretat jurídica a les explotacions agràries, a més a més de controlar les actuacions urbanístiques dutes a terme en els espais, i també permetre la posada en marxa de mecanismes per a posar en producció parcel·les agrícoles en desús, creant instruments com el registre de terres per a posar-les a disposició del sector. Una llei que afavoreix la continuïtat de l'activitat agrícola, ramadera i forestal, i incrementar-ne l'eficiència i l'eficàcia, protegir els espais d'alt valor agrari, que en són molts al nostre país, llocs singulars on es realitzen activitats agràries úniques i concretes, ja sigui de cultiu, com també per la singularitat dels espais. Una llei que afavoreix el relleu generacional, garantir el futur i supervivència d'estos espais dotant-los de seguretat jurídica, que garanteixi la biodiversitat i la gestió dels diferents ecosistemes naturals, que són la base del desenvolupament sostenible. Per tant, estem parlant d'una llei amb molt de treball al darrere, no només del mateix departament, que ha fet una gran feina, sinó també de tot el sector, representat per la Taula Agrària, que ja va aprovar la proposta de text al juliol del 2017; feta des de la transversalitat i des del mateix territori; una llei feta des de la governança republicana, en horitzontal, i que ara serà el mateix territori qui se l'haurà de fer seua adaptant-la a les necessitats des de baix cap amunt, i que estem convençuts que serà ben rebuda per tots aquells que encara no la coneixen a fons però que saben de la seua necessitat. Una llei que a més a més –i ara entrant també en detalls de la ponència– ha millorat el seu text original, en la que s'han tingut en compte altres veus que també s'han considerat importants pels diferents grups parlamentaris i que no només l'han apropat a altres sensibilitats, sinó que també s'ha tingut en compte la seua opinió, tant per part dels grups parlamentaris com pel mateix departament, i s'hi han inclòs moltes de les seues propostes. Els ponents ja ho han dit, ja s'ha agraït la compareixença de tots els compareixents i de tots els que han fet les seves aportacions, observacions, o proposat algunes modificacions, agraïments als que el nostre grup també mos sumem. Entre tots els que hem participat a la ponència hem intentat que el vostre punt de vista i aquelles esmenes que ens heu traslladat s'hagin tingut en compte i, com he dit, el mateix departament també ho ha fet. Crec que també cal agrair no només la feina que ha fet el departament amb el text proposat, sinó l'acompanyament que també ens ha donat durant la ponència, sobretot per a intentar mantindre i fer arribar i entendre als mateixos diputats que n'hem estat ponents el fons de la llei, i també la seva essència, ja que en algunes ocasions, i segurament amb voluntat de fer-la encara més àmplia, potser ens sortíem del guió i de la seua veritable raó i objecte. Crec que els que hi hem treballat ho hem fet amb molt bona predisposició per entendre'ns i hem intentat incloure-hi totes i cadascuna de les esmenes, inclús hem arribat en alguna ocasió a alguna transacció a tres. I crec que el fet de saber que la mateixa llei ja d'entrada comptava amb l'acord i l'aval i el recolzament de la Taula Agrària, formada pels principals representants del sector, també ha fet que tots ens hi haguem implicat des d'una òptica de respecte, ja que som conscients que al cap i a la fi és el sector qui realment en sap la veritable necessitat i com s'ha de fer. Malauradament, este treball no ha estat igual per tots els grups parlamentaris, ja que ni la CUP ni el PP han participat de la ponència, i crec que haguera estat bé també comptar amb la seua implicació, sobretot per respecte al sector, que massa vegades és oblidat, i crec que qualsevol ocasió en què s'atansi a nosaltres, als diputats i diputades, s'hauria d'aprofitar. I aquí deixeu-me que faça un incís, tot respectant les reclamacions i la intervenció que ha fet la Natàlia, totalment respectable, però també comentar que l'última vegada que es va parlar d'agricultura en la Llei vitivinícola, també vam ocupar este espai, que evidentment és un espai de debat i de reivindicació que tots ne podem fer ús, però penso que també de cara al sector hagués estat bé poder parlar una miqueta més d'esta llei. En definitiva, és per això –i ja ho avancem– que les esmenes presentades a la ponència del Partit Popular no les acceptarem i les votarem en contra, no només perquè no les han vingut a defensar, sinó perquè, tot i que les han mantingut vives, són esmenes que queden vinculades a un text original, que segurament, amb lo bon acord que teníem tots durant la ponència, les haguéssem potser, inclús, pogut transaccionar. També comentar que moltes de les esmenes s'han treballat i els hem dedicat temps necessari per a no deixar-les fora si no en teníem la seguretat necessària, i en algunes ens hi hem estat inclús més d'una sessió. I en este sentit també dir que, tot i que avui votarem en contra de les esmenes que Ciutadans ha deixat vives, crec que el diputat Domínguez compartirà i estarà d'acord que hem treballat plegats i amb bona voluntat en totes i cadascuna de les seues, que el seu partit ha presentat, que han sigut un bon grapat. Potser en totes els acords no han prosperat per motius diferents, alguns per objecte de la llei o altres perquè deixaven la porta oberta a altres interpretacions, però tot i així són moltes en les que hem pogut arribar a acords i a transaccions que anaven en la mateixa línia de les presentades per nosaltres mateixos o pel Partit Socialistes, i crec que finalment hem sabut fer-ho de manera positiva, acordant allò que acabava millorant la llei. El mateix amb les presentades pel Partit Socialistes de Catalunya, de les que només han quedat vives..., bé, cap, no? En quedava viva una, que ja l'ha retirat. Però en tot cas agraïm haver pogut fer finalment aquella transacció que volíem nosaltres lligar a la darrera ponència però que no va ser possible. En definitiva, agrair la feina feta per tots, també pel lletrat, i el seu assessorament. I acabaré la meua intervenció comentant que, quan ja vaig tenir ocasió de parlar de la llei, em vaig fer meues les paraules d'un dels representants del sector, quan deia que el Parlament ara tenia l'oportunitat de tirar endavant una llei llargament reclamada pel món agrari, i ens demanava responsabilitat a tots per a fer-la realitat. Los pagesos de Catalunya han patit una evident inseguretat jurídica, i només des del 2000 fins a les primeres dates en què es va començar a parlar de la Llei d'espais agraris s'han perdut noranta mil hectàrees de conreu a Catalunya. Per tant, avui aprovem una llei que es necessita de manera urgent. Crec que s'ha complert amb l'objectiu, i esperem que amb aquesta llei no només posem eines per a protegir els espais agraris, com diu el mateix nom, sinó per a posar llum també a conservar el nostre entorn, un entorn que defineix com és el nostre país, del que ell mateix depèn i del que tots ens alimentem. Moltes gràcies, i felicitem-nos per tindre la nostra llei. I des d'este espai de paraula, des d'este espai de debat parlamentari, vull acabar d'utilitzar els meus segons d'intervenció per recordar avui la Carme Forcadell, que una vegada més ha de passar el seu aniversari empresonada i segurament en estos moments asseguda al Tribunal Suprem. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Marc Solsona.
Gràcies, president. Tornem-hi, consellera..., consellera, diputades, diputats, representants del departament i de la Taula Agrària, assistents, públic en general, bé, doncs ja ho he dit al principi: és una llei de la qual el dia 25 d'octubre vam fer el primer debat a la totalitat, han passat set mesos, en aquests set mesos hi han hagut dos períodes també electorals que han fet també que no l'hàgim pogut aprovar abans..., vull dir que, diguem-ne, no ens ha ajudat tampoc el context polític en cap dels moments, no només el període del 155, sinó tampoc aquest mateix. I això ha provocat, com a ponència, doncs, posar-ho en valor, perquè tots hem trobat la manera que, tot i saber que estàvem en un context també de diferents campanyes electorals i períodes..., hem sabut trobar molt bé la manera de com entendre-mos, com organitzar-nos, com buscar els espais de debat, com poder també confluir amb el departament per aclarir els dubtes... Per tant, a mi em sembla que com a ponència, diguem-ne, ens hem de sentir molt orgullosos d'haver trobat la manera i el to com per a poder articular una ponència en la qual parlem d'agricultura, parlem d'espais agraris, parlem del sector, parlem en positiu de com fer millor entre tots les coses. A mi em sembla que també és una cosa, un factor també a valorar en aquesta llei. Naturalment, recordar, com també ho ha fet la diputada Fornós, que és una llei que ve de l'anterior legislatura –i, per tant, també aquí un record per a la consellera Serret–, i en la qual hem tingut, doncs, el testimoni, diguem-ne, d'una bona feina, amb la qual l'hem pogut elaborar i modificar i, em sembla, valoritzar i arreglar una miqueta entre tots. Per tant, l'objecte de la llei, com parlàvem abans, era el que havíem de preservar a tot i pertot, perquè en les diferentes compareixences hem vist que hi havia molts elements que haguéssem pogut incorporar-hi, i, si haguéssem començat a incorporar-ho tot, a mi em sembla que haguéssem desvirtuat lo que en seria l'origen. Dit això, hi hem pogut incorporar coses que donaven bàsicament garanties de que..., com per exemple el tema de la propietat; el paper de l'Administració, amb les definicions del que és o no és un espai agrari; què podem incorporar o no en els temes forestals; a nivell de planificació urbanística, com definim les àrees periurbanes... És a dir, hem aconseguit incorporar..., diguem-ne, aclarir els dubtes que es podien generar d'una primera lectura i que els diferents sectors i sindicats i entitats professionals han pogut veure que no estaven potser ben resolts. Per això l'objecte de la llei queda de la següent manera: «L'objecte d'aquesta llei és establir disposicions per a la definició, la planificació i la gestió dels espais agraris a Catalunya, la determinació del seu règim jurídic i la regulació dels supòsits i les modalitats d'intervenció pública, per a assegurar que es puguin utilitzar de la manera més beneficiosa possible per al sector agrari, amb la finalitat que compleixi amb el seu objectiu, que és la producció d'aliments, béns i serveis, en el marc d'una activitat agrària econòmicament viable, sostenible i respectuosa amb el medi ambient, i amb l'horitzó d'assoliment de la sobirania alimentària de Catalunya. Aquí faig un parèntesi. El diputat Domínguez deia que es parla massa vegades potser de sobirania alimentària. Jo no sé si és el nom, eh?, també ho dèiem en ponència: potser el problema, si no se'n digués «sobirania alimentària i se'n digués un altre..., potser no tindria a vegades tantes resistències. Però, en qualsevol cas, feta aquesta acotació més semàntica, doncs dir que sí: un objectiu de la llei és intentar habilitar sòl agrari per mirar de produir aliment per a poder garantir una major sobirania alimentària, donada l'amenaça que tenim de diferents organismes internacionals, que ens diuen que no estem proveint per a l'autoabastiment d'aquest aliment. Per tant, també ho dèiem fa set mesos: és una llei agrària amb un llenguatge, a grans trets, urbanístic. Això voldrà dir que el desplegament serà molt complicat. I aquí hem vist, en la ponència, que el repte colossal de la conselleria serà, doncs, això: com coordinem de manera transversal que tots aquests agents que hi intervenen –que poden ser del Departament d'Agricultura, poden ser de Territori, poden ser de Medi Ambient– puguin, diguem-ne, confluir en una única estratègia, en una unitat d'acció, i acabi..., que es pugui fer viable aquesta norma. I moltes vegades parlem de que s'han de dotar les normes de recursos econòmics, i aquesta lògicament també. Però jo penso que s'ha de dotar més de recursos humans existents, que es coordinin per fer efectiva la coordinació d'aquest desplegament reglamentari d'aquesta llei i l'aplicació, dic, moltes vegades, també d'ofici; per tant, requerirà del departament un esforç important perquè sigui possible. Una llei que incorpora un concepte innovador, arriscat, que depèn de com s'expliqui pot tindre també, lògicament, un biaix ideològic potent, com pot ser el tema del banc de terres, no?, però que en definitiva és aplicar el sentit comú en una realitat agrària, en la qual tenim detectades ics parcel·les en desús que es poden proveir. Aquí es generaven diferents dubtes, com era: «Això provocarà la pèrdua de la propietat o no? I és no, no es perd la propietat. «Aquí quin paper tindrà l'Administració predominant? Aquí el que s'identifica és que l'Administració és aquell que ha de fer que s'evitin especulacions i un mal ús de la interpretació, diguem-ne, esbiaixada de la norma. Per tant, aquí es reforça, amb les esmenes s'ha reforçat també aquest paper de l'Administració com a garant de que aquest procés de compilació de banc de terres es pugui fer de manera transparent i que eviti també diferents tipus de males interpretacions o d'especulacions. Per tant, com a idea força també reforça..., les esmenes de ponència reforcen aquest paper. També es parla, lògicament, d'equilibri territorial i, moltes vegades, jo parlaria més de cohesió territorial, no només d'equitat territorial. Però sí de cohesió territorial, que és com articulem aquests creixements urbanístics en ciutats o pobles en els quals, moltes vegades, en èpoques de bonança, s'ha pintat en els plans urbanístics municipals molts sòls residencials o molts sòls, diguem-ne, urbanitzables, eh?, que, després, poden tindre una afectació a nivell també de com classifiquem o reclassifiquem el sòl, perquè es pugui fer, almenys temporalment, mentre no siguin d'aquest tipus..., puguin ser considerats encara per a usos agraris. També hem aconseguit esmenes en aquest sentit, que és poder permetre provisionalment, més enllà del que estigui en els plans urbanístics, aquesta consideració. Lògicament, també mos hagués agradat molt tindre el debat que plantejava el diputat Rodríguez, en seu de ponència, i si no hagués pogut ser en ponència, almenys, a la Comissió d'Agricultura, però és que no va poder ser en cap de les diferents derivades, ni en ponència ni a la Comissió d'Agricultura. Per tant, nosaltres, amb això i donat que el debat ha sigut ric en aquest sentit, considerem també que les esmenes que queden vives avui, aquí, nosaltres les votarem en contra i, lògicament, farem un sí majúscul al dictamen de la ponència i a les transaccions que, fins a l'últim moment, hem sigut capaços també de continuar signant i articulant, ja siguin tècniques o ja siguin també amb algun element de contingut. Donar les gràcies moltíssim també al lletrat i a la gestora de ponència i a tots els serveis d'aquí del Parlament. Bàsicament, perquè intentar coordinar els interessos, diguem-ne, dels grups parlamentaris, a vegades, amb els interessos governamentals i amb la dinàmica ordinària del Parlament, a vegades, és..., tots anem al mateix lloc, però anem amb marxes diferents i, per tant, articular la marxa bona perquè això pugui fluir i es pugui aprovar no ha sigut fàcil i jo sé que s'han fet esforços en aquest sentit, i també ho vull agrair de manera intensa. També, evidentment, a tota la gent que va comparèixer; als diferents sindicats i federacions que han comparegut i que ens han, diguem-ne, ajudat a entendre millor la necessitat nuclear d'aquesta norma. Tots deien o la gran majoria deien que potser és una llei que és un inici, que és un inici que encara caldrà complementar molt més, però que el valor de la norma és la capacitat d'aquesta d'aconseguir aquell punt comú per intentar, doncs, realment, tindre, d'una vegada per totes, una llei d'espais agraris. Per tant, això voldrà dir que tothom ha cedit aquí en els seus objectius nuclears, com a organitzacions, per poder desenvolupar la tasca agrària, però em sembla que, fruit d'aquest consens..., el Parlament avui, no podia ser d'altra manera, també ha de continuar amb aquest consens expressat al llarg d'aquests anys, mesos de ponència i, al final, ja, amb aquest dictamen, diguem-ne, definitiu. Per tant, sense més, l'agraïment a totes i a tots. Intentar parlar d'agricultura..., que no només sigui per aquesta llei. Tenim la sort que tenim al Parlament i a la comissió altres lleis del sector que també ens ajudaran a continuar parlant d'agricultura. I un agraïment especial també a la consellera, per la determinació i la feina feta en aquest sentit. I, naturalment, doncs, com a diputats també que se'n diu «de territori –tot i que penso que el territori és tot, eh?, però, a vegades, s'utilitza d'aquesta manera..., malament–, penso que no només hem de parlar de territori quan es parla d'agricultura, sinó que hem aconseguit fer una llei que prioritzi l'agricultura per damunt de qualsevol altre ús del sòl. Això vol dir que posem l'agricultura al mateix nivell de qualsevol ús, també legislatiu i legal al nostre país. Per tant, enhorabona i felicitem-nos-en totes i tots. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Digui'm, senyor Rodríguez. Per què em demana la paraula?
Per al·lusions i contradiccions amb la senyora Fornós i el senyor Solsona.
En tot cas, acabem el debat i, després, si li sembla...
No ha acabat?
No, no, perquè, ara, és el que anava a dir, que la consellera havia demanat una última intervenció, per fer agraïments, i en tot cas, després, senyor Rodríguez, li passaré la paraula. Consellera, quan vulgui.
Bé, molt bon dia. Moltes gràcies, president. Senyores i senyors diputats; representants de la Unió de Pagesos; de la JARC; de la Federació de Cooperatives Agràries; de Boscat; amics de l'horta de Lleida –també encantada que, avui, ens acompanyeu–; companys del departament, òbviament, director general de Desenvolupament Rural, directors de serveis territorials, també una salutació a l'Alba Balcells, que ha sigut cada dia qui ha seguit el batec d'aquesta llei al Parlament; diputades i diputats; membres, en definitiva, de la ponència, ho repeteixo, molt bon dia a totes i a tots. Avui és un dia molt feliç per a nosaltres i ho hem de dir. I està molt bé –vull pensar– que la felicitat formi part de la política i que hi hagi polítiques que ens facin feliços. I avui tinc el goig de dir que les polítiques que estem duent a terme amb aquesta llei ens han de fer, sens dubte, a tots i a totes més feliços. Avui ens trobem davant una reivindicació històrica –s'ha dit, eh?– del nostre sector, una reivindicació històrica que, per fi, es fa realitat. Avui, aprovarem, pel que sembla, la Llei dels espais agraris, aquesta que ja coneixeu totes i tots com la LEA, eh? Una llei que, encara que no tothom en sigui conscient, sapigueu totes i tots que és una llei de país. És una llei de país perquè és una llei imprescindible per al país, perquè els pagesos i les pageses, perquè els ramaders i les ramaderes són també imprescindibles per al nostre país, si és que volem i aspirem, evidentment –espero que sí–, a un país modern, a una país sa, a un país cohesionat, preparat, sostenible, ric, en definitiva, plural, entre moltes altres coses. Diria que n'ha parlat el diputat Ordeig, eh? L'any 2050 hi haurà al món 9.700 milions de persones que haurem d'alimentar i això vol dir que haurem de produir un 50 per cent més d'aliments i que, d'aquests, el 90 per cent vindrà de la millora dels rendiments i, evidentment, de la intensificació dels conreus. Les previsions, però, senyalen que, en el món desenvolupat, la superfície agrària es reduirà 50 milions d'hectàrees i afectarà directament la producció d'aliments. I, per tant, això vol dir que és vital o de vital necessitat protegir els espais agraris perquè, tal com hem dit i hem repetit 50 milions de vegades –i els dic que ho repetirem les que faci falta–: no hi ha aliments sense espais agraris. Per tant, la manera com hi arribem i com fem front a aquest repte ens marcarà, sens cap mena de dubte, l'esdevenir de moltes generacions. Això vol dir que, per a nosaltres, més que una necessitat, tirar endavant aquesta llei era..., és una obligació. És més, això vol dir que, per a aquest país..., i això vol dir que, per aquest Govern, més que una obligació ha de ser un bé suprem. Un bé suprem –i ho vull dir així– a perseguir; un bé suprem no només a perseguir sinó també a assolir. Necessitem espais agraris perquè sense ells no hi ha aliments. I, mirin, no sé a altres llocs, però en aquest país més o menys cinc àpats al dia els fem, i si aconseguim que els fem amb aliments bons, segurs i de qualitat, possiblement tindrem un país més vitaminat, més fort per als reptes, que en són molts, i per a les revolucions que tenim al davant. I amb aquesta creença hem treballat molt durant la passada legislatura –també s'ha dit–, amb la consellera Serret al capdavant. I aquesta, també ho hem fet, per tenir el text d'una llei que posi els espais agraris en el punt d'importància que els correspon, com a productor d'aliments, ho repeteixo, però també com a gestor del medi, i alhora també cohesionador territorial i social de país. És a dir que, Meritxell, ja la tenim aquí. [[Aplaudiments.]] No podem omplir-nos la boca, i ho vull dir molt clar –i ara que estem a punt de votar hi ha més diputats a l'hemicicle, i aprofito també per dir-ho–, que no hauríem d'omplir-nos la boca de la lluita contra el despoblament de les nostres comarques si no fem polítiques i lleis valentes i necessàries com la que avui aprovem. El que necessita aquest país són lleis valentes, com és la Llei dels espais agraris. Avui, però, és just i necessari seguir posant de manifest que aquesta llei és fruit d'un treball conjunt dels grups parlamentaris, de les organitzacions més representatives del sector, dels col·legis professionals, de les entitats municipalistes, de tots, i el valor que té és el d'haver-nos posat d'acord en un tema no gens menor com és el de la protecció de l'activitat agrària que es desenvolupa al territori. Vull expressar també que la meva intervenció no respon a altra cosa –i aniré acabant, eh?, president– que a una voluntat d'agrair profundament la col·laboració de tots els grups parlamentaris, i molt especialment als diputats que han participat en la ponència. Francisco, moltes gràcies; Òscar, Irene, en Marc Solsona, no només com a diputat, sinó com a relator en aquest cas, també –això és un bon relator, diguéssim, no?–; en Marc Parés, que no hem tingut l'oportunitat encara de conèixer-nos; la Yolanda, que hi va formar part..., gràcies. Gràcies a tots per la feina que em consta que heu fet, ha estat una bona feina i heu sabut preservar en gran mesura aquest consens en moments no poc fàcils, perquè estàvem també en dos comicis electorals, i això, diguéssim que no ajuda, eh? –no ajuda–, però vosaltres ho heu sabut fer, és a dir, que molt agraïda. Col·laboració també que esperem, doncs, que segueixi sent-hi en les tasques de desenvolupament i posterior implantació de la llei. Aquesta llei ens permetrà protegir els espais agraris, no des d'un punt de vista només de prohibir-hi, de no fer-hi res, que no és això, sinó des del punt de vista de la protecció de l'activitat agrària. Ara ja no podrà res condicionar l'activitat agrària, no es podran partir finques que un cop partides quedaven inviables; ja no es podran tallar camins rurals que quan es tallaven el que passava... –president, que bé que siguis aquí–, es dificultava la comunicació entre finques. És a dir, ja no ens podran posar les coses difícils. És una llei que proposa apoderar el territori a l'hora de definir la seva aplicació, ja que els plans territorials agraris específics seran els que definiran, amb la participació de la gent del territori, evidentment, aquest model de cogestió. I deixeu-m'ho dir també abans d'acabar, la llei estableix també altres mesures per disposar de tota la superfície agrària en condicions de que sigui productiva, a través de la creació del registre de parcel·les agràries en desús, que pretén –i que quedi molt clar– la mobilització de les parcel·les abandonades o que estan en desús, bàsicament perquè els joves tinguin un accés més fàcil a la terra, però també –també– per assegurar la competitivitat d'aquestes explotacions. D'aquesta manera contribuïm de manera molt decisiva a fixar la gent al territori i a evitar-ne el despoblament. Vull destacar només que no es tracta d'afectar la propietat, com algú insinua, eh? És a dir, és una llei valenta –com haurien de ser totes les lleis–, però tampoc anem, eh?, a fer coses extremadament rares, al contrari; si no facilitar que aquelles finques que no tenen activitat productiva, ho repeteixo, tinguin la possibilitat de ser llogades i de ser posades en producció. I ja està, per tant, acabo, eh? És una llei que en diem una «llei eina, eh? Aquesta LEA és una llei eina, perquè posa en mans de la gent diferents instruments que es desplegaran en funció de l'interès i la capacitat que mostri el territori per fer-ho, aplicant aquella política que nosaltres anomenem «cogestió republicana i que ens hem marcat com a eix de legislatura; una nova eina que també ens ha d'ajudar a garantir la mobilització de l'espai agrari, la defensa del món rural, com aquest espai que entenem, que volem entendre, que expliquem arreu, que és un espai generador de riquesa, però no només generador de riquesa sinó també d'oportunitats per al nostre país, que és també un productor d'aliments. Moltíssimes gràcies a totes i a tots per fer possible una llei que, sens dubte, marcarà un abans i un després en la protecció de l'espai agrari i la preservació de la producció d'aliments. Som aquí per treballar, hem vingut aquí per treballar de valent, eh? I si hem sigut valents per fer aquesta llei ho serem també, sens dubte, per desplegar-la i aplicar-la. Compto amb tots vostès per fer-ho possible, perquè aquest país segueixi sent un país on la pagesia i la ramaderia bateguin, i que amb el desplegament d'aquesta llei bateguin, sens dubte, amb la força que li correspon a un país que ho vol tot, perquè senzillament ho pot tot. Moltes gràcies a totes i a tots. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Senyor Rodríguez, ara sí. Quan vulgui.
Gràcies, president. En primer lloc, a la senyora Fornós, que ha fet una afirmació que és repetitiva, i que, com a tal, crec que també mereix la nostra matisació i puntualització, que és donar la culpa a l'aplicació del 155 a que a la legislatura anterior no es pogués fer la tramitació d'aquesta proposició de llei. Dir-li que té absolutament tota la raó del món, i, per tant, la responsabilitat és d'aquells que van provocar que s'hagués d'aplicar l'article 155. Tantes vegades com ho diguin vostès, tantes vegades ho direm nosaltres. I la segona qüestió. Home... [[Remor de veus.]]
Silenci...
...no ens retreguin que no puguem anar a la ponència a defensar les esmenes; prou esforç fem presentant esmenes. Però, mirin, ens és igual que vostès menystinguin les nostres esmenes dient: «Oh, com no les han vingut a defensar..., perquè vostès el que voldrien segurament és que no estiguéssim ni defensant la nostra posició. Doncs continuarem defensant la nostra posició amb la veu, amb les esmenes, i, com diu el meu company, hasta que se congele el infierno.
Molt bé, diputat. Passarem a la votació. Procedirem en primer lloc a la votació de les esmenes reservades de cada grup parlamentari; posteriorment votarem les dues esmenes transaccionals, una esmena tècnica, i per acabar votarem el text del dictamen. En primer lloc votarem les esmenes reservades del Grup Parlamentari de Ciutadans. Els recordo que el grup parlamentari ha retirat les esmenes 6, 94 i 96. És així, eh? [[Pausa.]] Sí? Votarem, per tant, doncs, les esmenes números 23, 49, 87 i 97, del Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. Aquestes esmenes han estat rebutjades per 39 vots a favor, 89 en contra, cap abstenció i 3 diputats o diputades presents que no han votat. Votem ara les esmenes números 67 i 70 –67 i 70–, del Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. Les esmenes 67 i 70 han estat rebutjades per 36 vots a favor, 89 en contra, 3 abstencions i 3 diputats o diputades presents que no han votat. Votarem ara, o votaríem ara, més ben dit, les esmenes reservades del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, però els recordo que les esmenes 9 i 26 han estat transaccionades i, per tant, les votarem més endavant, i que la que quedava viva, la número 43, ha estat retirada. Per tant, passem directament a votar les esmenes reservades del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Els faig avinent que el subgrup parlamentari ha retirat les esmenes 2, 20 i 24. És així? Correcte? [[Pausa.]] D'acord? Per tant, votem en primer lloc l'esmena número 48. Comença la votació. L'esmena número 48 ha estat rebutjada per 39 vots a favor, 89 en contra, cap abstenció i 3 diputats o diputades presents que no han votat. Passem ara a votar les esmenes 100, 103 i 106. Comença la votació. Aquestes esmenes han quedat rebutjades per 3 vots a favor, 88 en contra, 36 abstencions i 3 diputats o diputades presents que no han votat. Votem ara les esmenes números 7, 15, 41, 54, 59, 62, 68, 78, 82, 93 i 95. Comença la votació. Aquest grup d'esmenes han quedat rebutjades per 3 vots a favor, 125 en contra, cap abstenció i 3 diputats o diputades presents que no han votat. Votem ara les esmenes transaccionals que han estat signades pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el Grup Parlamentari Republicà i el Grup Parlamentari Socialistes i Units per avançar. En primer lloc, votem la primera esmena transaccional, de modificació de l'esmena número 9, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Comença la votació. Aquesta esmena transaccional ha estat aprovada per 92 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions i 3 diputats o diputades presents que no han votat. Votem ara la segona esmena transaccional, de modificació de l'esmena número 26, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Comença la votació. Aquesta esmena transaccional ha estat aprovada per 92 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions i 3 diputats o diputades presents que no han votat. Passem ara a votar l'esmena tècnica a l'article número 9, consistent en substituir «requalifiquen per «reclassifiquen. Comença la votació. Aquesta esmena tècnica ha estat aprovada per 128 vots a favor, cap en contra, cap abstenció i 3 diputats o diputades presents que no han votat. I finalment votarem el text del dictamen. Comença la votació. El dictamen ha estat aprovat per 125 vots a favor, cap en contra 3 abstencions i 3 diputats o diputades presents que no han votat. Així doncs, la Proposició de llei d'espais agraris ha estat aprovada. [[Aplaudiments.]] Suspenem el Ple fins a dos quarts de quatre de la tarda. Gràcies.
Bona tarda, diputats, diputades. Reprenem la sessió. [[Decret llei 8/2019, del 14 de maig, de modificació de la Llei 6/2017, del 9 de maig, de l'impost sobre els actius no productius de les persones jurídiques]] [[203-00016/12]] El cinquè punt de l'ordre del dia és el debat i votació sobre la validació del Decret llei 8/2019, del 14 de maig, de modificació de la Llei 6/2017, del 9 de maig, de l'impost sobre els actius no productius de les persones jurídiques. [[D'acord amb l'article 158.2, del Reglament, intervindrà en primer lloc el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. Vicepresident, quan vulgui.]]
Bona tarda, president. Consellera, consellers, diputades, diputats, benvolguts, per construir una societat lliure ens cal que els ciutadans tinguin present, tinguem present, que en formem part, d'aquesta societat, que ens hem d'implicar per millorar-la. Cal que participem tots de la vida pública, que ens preocupem, que el sistema educatiu funcioni i sigui de qualitat, que ens preocupem d'atendre aquelles persones que tenen dificultats, que ens preocupem per augmentar la productivitat de les empreses i la millora de les condicions laborals als treballadors, que vetllem per una societat inclusiva i cohesionada, que procurem per una vida saludable, tant la pròpia com la de tothom. Per construir una societat lliure, ens calen ciutadans actius que fiscalitzin les seves institucions de govern, en qui han dipositat la seva confiança, perquè els garanteixi tots aquests objectius. De la mateixa manera, per construir una societat justa, necessitem ciutadans que col·laborin activament en el sosteniment de l'estat del benestar, que sàpiguen que el seu esforç els és retornat en forma de serveis públics de qualitat que li garanteixen unes condicions de vida molt millors que no pas si no disposessin de cobertures socials. I ens calen ciutadans que col·laborin amb la hisenda pública, de manera honesta, que respongui de manera justa a les seves obligacions tributàries. I tots hem de ser conscients que quan no complim amb les nostres obligacions fiscals estem perjudicant el bon funcionament de la nostra societat, estem anant en contra d'una societat més justa i més lliure. Fa uns dies dèiem que una de les prioritats d'aquest Govern és lluitar contra la corrupció i el frau fiscal. I, efectivament, en els darrers anys tots hem anat dotant-nos d'eines per lluitar contra les pràctiques corruptes dins de les institucions públiques. Quan des de les institucions es dediquen recursos públics a satisfer interessos privats també s'està fent mal al conjunt de la nostra societat; es promocionen pràctiques injustes que provoquen greus deficiències en el nostre sistema polític i social. La lluita contra la corrupció, doncs, no només és contra el frau en la despesa, sinó també contra el frau en els ingressos. En els darrers tres anys, el Departament de Vicepresidència i d'Economia i Hisenda, a través de les trenta-dues oficines de l'Agència Tributària de Catalunya, ha portat a terme un total de 207.685 actuacions de control que han permès fer aflorar un total de 740 milions d'euros de recaptació. La lluita contra el frau fiscal per part de la Generalitat de Catalunya, en aquells impostos que gestionem, ens ha permès fer aflorar aquests 740 milions d'euros de recaptació complementària a la que ja es fa de forma voluntària, en el marc, doncs, del Pla de prevenció i reducció del frau fiscal i de foment de les bones pràctiques tributàries. La lluita, doncs, no és només contra el frau fiscal, sinó també contra aquells buits legals que permeten el que en diem «l'elusió fiscal; per tant, amb aparença de legalitat, un frau de llei en la utilització de la normativa tributària per eludir les obligacions de contribució, que són..., aquesta elusió fiscal és igualment perjudicial per construir una societat més justa. Hem de reduir, doncs, el marge d'aquells mals contribuents de..., que poden tenir en reduir la quantitat d'impostos que han de pagar mitjançant una utilització no correcta de la normativa vigent. I, en aquest sentit, la Llei 6/2017, de 9 de maig, va crear l'impost sobre els actius no productius de les persones jurídiques com a tribut propi de la Generalitat de Catalunya, que va entrar en vigor el 13 de maig del 2017. Voldria recordar que aquesta llei va ser objecte de recurs d'inconstitucionalitat, presentat pel Govern de l'Estat, el senyor Mariano Rajoy. La llei va quedar suspesa automàticament fins que el Constitucional va dictar, el 28 de novembre de 2017, una interlocutòria aixecant la seva suspensió. Però aleshores ja estava vigent a Catalunya l'aplicació de l'article 155 de la Constitució, la suspensió de facto de l'autonomia, que es va perllongar fins al 2 de juny del 2018, ara fa tot just un any. Aquesta situació va impossibilitar tant l'aprovació del desplegament reglamentari, com de qualsevol modificació de la llei. I recentment el Tribunal Constitucional ha dictat la Sentència 28/2019, de 28 de febrer, que ha declarat que l'impost s'adequa al marc constitucional vigent. Per cert, el nou Govern de l'Estat, que hi havia des de fa un any, no va retirar el recurs d'inconstitucionalitat. Validat, doncs, l'impost d'actius no productius de les persones jurídiques i tenint en compte que aquest tribut ja s'ha meritat –per tant, ja s'ha generat l'obligació pels contribuents– pels exercicis 2017, 2018 i 2019, el 30 de juny pel primer any i l'1 de gener pels dos següents, el Govern considera necessari i urgent adoptar les mesures que recull el projecte de decret llei per tal d'aplicar i recaptar l'impost i oferir als contribuents les eines per al compliment de les seves obligacions tributàries. El decret llei, com tots vostès hauran pogut llegir, conté un article únic, una disposició transitòria i una disposició final. En l'apartat primer de l'article únic es modifica l'article 4.2 de la llei que regula l'impost; es modifica el període de referència per al còmput dels beneficis no distribuïts de l'entitat, de la persona jurídica, que ha de permetre que un determinat bé o dret no sigui considerat improductiu i per tant resti exclòs de tributació; és una modificació de caràcter tècnic que fa possible l'aplicació d'aquest article de forma clara i precisa. La modificació consisteix en la supressió del terme «l'adquisició, continguda en la frase –obro cometes– «amb el límit de l'import dels beneficis obtinguts tant en el mateix any de l'adquisició com en els últims deu anys anteriors; d'aquesta manera, en suprimir la referència a l'any de l'adquisició, el període a tenir en compte sempre és de l'any que es liquida l'impost i els deu anteriors. En l'apartat segon d'aquest article únic, es modifica l'article 8 de la llei original, que és el que estableix la quota. Per una banda, unes precisions conceptuals –es substitueix «quota íntegra per «quota tributària i «base liquidable per «base imposable–, i una altra, d'aritmètica, pel que fa a l'import de la resta de la base imposable del segon tram, en què se substitueix la quantia de 167.129,43 euros per la de 167.123,43 euros. En l'apartat tercer, es modifica l'article 10 de la llei originària. Es regula el termini de presentació i d'ingrés de l'autoliquidació, que queda fixat en el període de l'1 al 30 de juny de cada any. Com tots vostès saben, aquest és un impost que fa de fórmula de tancament de les obligacions tributàries de l'impost de patrimoni. Per tant, ens ajuda, sobretot amb la informació que es proveirà amb aquest impost, de fer..., de tornar a fer tributar per patrimoni allò que li pertoca. Com vostès saben, l'impost de patrimoni és un impost de les persones físiques, que paguem les persones, paguen, doncs, qui està a dins del llindar, però tots en som obligats tributaris. Però hi ha una pràctica, consistent en posar a nom de societats mercantils, a nom de persones jurídiques, determinats béns que finalment, doncs, els acaba gaudint de facto..., són de la persona física. Per tant, allò de..., aquella pràctica de posar un determinat bé a nom de l'empresa per així evitar la tributació a través de l'impost de patrimoni. Per tant, malgrat l'activitat inspectora de l'impost de patrimoni, aquesta figura de l'impost sobre els actius no productius de les persones jurídiques, ens permet fer aquesta funció de tancament. I, per tant, té tota la lògica que puguem associar el termini de presentació de l'impost d'actius no productius amb el de l'impost de patrimoni, perquè van un amb l'altre, acompanyats. Tot i això, la disposició transitòria, i tenint en compte el temps transcorregut des de l'aprovació de la llei i l'entrada en vigor del tribut, s'habilita un termini extraordinari de presentació i ingrés pels anys que ja s'han meritat, 2017, 2018 i 2019, que es farà des de l'1 d'octubre al 30 de novembre d'enguany. Finalment, la disposició final estableix l'entrada en vigor d'aquest decret llei, doncs, que es va fixar en l'endemà de la seva publicació en el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya. Per acabar, voldria indicar que ha estat necessari aprovar aquest decret llei per fer possible la posada en marxa d'aquest impost durant aquest mateix any i no demorar la seva aplicació al proper exercici. L'impost d'actius no productius de les persones jurídiques, com els he explicat abans, pretén reduir les pràctiques d'evasió i elusió fiscal consistents en traslladar patrimoni personal –com habitatges, segones residències, iots, cotxes d'alta gamma, entre d'altres– a estructures societàries per ocultar veritables titularitats i reduir així el pagament d'impostos com l'impost de patrimoni. D'aquesta manera, aconseguim un sistema fiscal més just, ja que les persones que tributen de manera correcta pel seu patrimoni poden patir un greuge respecte a les que traslladen cap a persones jurídiques, cap a empreses, alguns d'aquests béns. I un sistema fiscal més eficient també l'aconseguim perquè s'incentiva invertir en actius afectes a l'activitat econòmica de l'empresa i no en actius d'ús personal i privatiu per part de socis i familiars. S'ha de posar, doncs, cada cosa al calaix que li toca. Les empreses existeixen per realitzar activitats productives, no per acumular i amagar els béns de luxe dels seus socis. Si algú té una propietat o habitatge que hauria de tributar com a impost de patrimoni i ara ho té a la seva empresa, no és correcte. D'aquí, la necessitat de convalidar aquest decret llei. És un bon impost, progressiu i estimulador de la creació de riquesa, que possibilita una redistribució més justa de la riquesa de la nostra societat. Tant de bo la recaptació d'aquest impost fos zero, perquè voldria dir que tot ja es tributa com s'ha de tributar i que ningú busca trampes per la porta del darrere. Esperem poder aplicar-lo al més aviat possible. Estarem amatents al seu impacte, que esperem que tingui efectes positius per al conjunt de la nostra societat, per l'increment de la productivitat de les nostres empreses, també. I vigilarem que no es donin noves pràctiques d'elusió fiscal per evitar pagar els impostos que toquen per raó del patrimoni que es disposa. Per tot això, demano al Ple del Parlament, en nom del Govern, que tingui a bé convalidar aquest decret llei que els acabem de presentar. Moltes gràcies per la seva atenció. Bona tarda.
Moltes gràcies, vicepresident. A continuació passem a la intervenció dels grups, per fixar la seva posició. Té la paraula en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor José María Cano. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Consellers, conselleres, diputados, diputadas, público que nos acompaña, muy buenas tardes a todos. Hoy, señor vicepresident, nos presenta un decreto para poner en marcha por la vía rápida y con carácter retroactivo el impuesto sobre los activos no productivos de las personas jurídicas, un impuesto que quiero recordar que fue una de las ocurrencias que la CUP utilizó como excusa para aprobar unos presupuestos de Junts pel Sí, y es un impuesto que pretende grabar todos los activos que ha ido adquiriendo una empresa y que, según su redactado, sean considerados improductivos. Es decir, es un impuesto sobre el patrimonio de una empresa. Nosotros en su día votamos en contra de este nuevo impuesto propio, y lo hicimos por su falta de rigor y por el tremendo daño que causaría a las empresas catalanas. Y es que a la hora de implementar un nuevo impuesto es imprescindible cumplir con determinados requisitos. En primer lugar, un nuevo impuesto debe evitar la doble imposición económica; es decir, en este caso, evitar que se acabe pagando dos veces por el mismo activo. Y es precisamente eso lo que ocurre y lo que se provoca con este impuesto. La sociedad mercantil tendrá que tributar por este impuesto que hoy quiere activar y el accionista volverá a tributar por el mismo concepto en su declaración sobre el patrimonio. Y es que el hecho de que una empresa tenga este tipo de activos hace que sus accionistas estén obligados a incluir el valor de las acciones en su declaración del patrimonio. De ahí la doble injusta imposición económica de esta medida. También actúa con muy poca rigurosidad lanzando el titular de que este nuevo impuesto que va a grabar doblemente los activos empresariales es un impuesto que solo afectará a los ricos y al lujo. Eso no es así, señores del Govern: este es un impuesto que soportarán las empresas y que lo que hará es generar problemas e inseguridad jurídica al tejido empresarial de Cataluña. Y también es muy poco riguroso decir que este impuesto, que soportarán doble e injustamente las empresas, las que nos quedan, porque solo afectará a las domiciliadas en Cataluña, tiene como objetivo principal redistribuir la riqueza. Miren, la principal fuente de empleo y, por lo tanto, de redistribución de riqueza es el crecimiento económico, y es evidente que para distribuir riqueza primero lo que hay que hacer es generarla, y la mejor forma de redistribución de la riqueza es que los empleados de las empresas y autónomos catalanes perciban un salario digno, y es evidente que para conseguirlo no ayuda que las empresas tengan que pagar un nuevo impuesto sobre los activos. Por lo tanto, deben ser serios y no disfrazar su afán puramente recaudatorio y de procés con la excusa de la redistribución de la riqueza, porque grabando la capacidad económica de las empresas catalanas no se redistribuye la riqueza, pasa todo lo contrario: deja de generarse. En segundo lugar, un impuesto debe estar técnicamente bien definido y tiene que evitar generar inseguridad jurídica y costes innecesarios a los contribuyentes. Sin embargo, el redactado de este impuesto no contiene una definición clara de lo que considera un activo improductivo dentro de una empresa y deja abiertos muchos interrogantes, y una indefinición en un tributo genera siempre inseguridad jurídica. Pero ya sabemos que ustedes son especialistas en abonar el terreno para la fuga de empresas de Cataluña. Además tenemos que considerar que desde el punto de vista empresarial las sociedades mercantiles tienen como prioridad maximizar el rendimiento económico de cualquiera de sus activos, por lo que el impuesto ya parte de una premisa equivocada. Por otra parte, es imprescindible, a la hora de implementar un nuevo impuesto, que los efectos positivos en términos de recaudación y en términos de beneficio social sean superiores a todos los efectos negativos de su puesta en marcha, tanto los directos como aquellos colaterales que se puedan producir. En este caso los propios técnicos tributarios ya se han pronunciado y han dicho que tendrá muy escasa o nula recaudación. De hecho, la memoria económica del impuesto ya es en sí un auténtico despropósito. Es una memoria que llega a las siguientes conclusiones: el Govern desconoce el número de contribuyentes afectados; el Govern desconoce el número y la tipología de los bienes; el Govern desconoce la posible recaudación del impuesto. Yo lo que no entiendo es cómo tienen la osadía de tener un impuesto si desconocen todo lo necesario para implementarlo. Porque la respuesta yo creo que es muy sencilla, y aquí entra también, como siempre, el procés, que acaba distorsionando las decisiones: lo único que mueve al Govern a la hora de plantear este impuesto es conseguir la base de datos del impuesto de sociedades que tiene la agencia tributaria española. Fíjense ustedes: este es casualmente el único objetivo que sí reconocen en la memoria económica. Desconocen si habrá recaudación, pero lo que sí conocen es que tendrá unos costes de gestión muy elevados tanto para los contribuyentes afectados como para la propia Administración. Desde el punto de vista de los contribuyentes, no solo tendrán que hacer frente a su pago, sino que las empresas deberán asumir los costes administrativos y el asesoramiento legal para saber cómo cuantificar y liquidar correctamente el tributo. Y desde el punto de vista de la Administración es necesario aprobar modelos, establecer un sistema de gestión y un sistema de recaudación efectivo, un servicio de asesoramiento y de información adecuado al contribuyente y un sistema de control tributario para verificar el correcto cumplimiento. Todo esto obliga a asignar unos recursos humanos y materiales, que todos tienen unos costes superiores a la recaudación que está prevista, y convierte a esta figura impositiva en un tributo totalmente ineficiente desde el punto de vista económico. Señores del Govern, el balance entre lo que se recaudará y los costes incurridos será negativo, un balance negativo que para nada contribuirá a la redistribución efectiva de la riqueza y que provoca el efecto totalmente contrario: mermará recursos a las empresas y mermará su capacidad de crecimiento económico. Y les tengo que decir que los recursos empleados en la gestión de este tributo, si realmente lo que se quiere es evitar la elusión fiscal, sin duda estarían mejor empleados en reforzar otras áreas de inspección o gestión tributaria, donde se obtendrían unos mejores resultados, que sí que contribuirían a recaudar más sin aumentar la presión fiscal. Y también decirles que esta ley no es ningún instrumento útil para luchar contra el fraude fiscal, como intentan vendernos. Para luchar contra el fraude fiscal lo que necesitamos es destinar recursos a la inspección tributaria, en vez de malgastarlos en una artimaña para clonar la agencia estatal tributaria. Y en vez de intentar clonarla, guiados por su afán nacionalista, lo que tienen que hacer es mejorar la colaboración con ella, cosa que impiden, incluso llegando a vetar su participación en las ponencias de tributos que tramitamos en el Parlament. Pero lo peor de todo son los efectos de su irresponsabilidad. Todo ese afán recaudatorio y toda esa mala gestión están afectando a la competitividad fiscal catalana. Nuestra comunidad autónoma es la comunidad autónoma con más impuestos propios y con uno de los índices de competitividad fiscal más bajos de toda España. Esas malas decisiones tienen consecuencias: las empresas y los patrimonios lo tienen muy en cuenta a la hora de invertir o no en Cataluña y a la hora de tomar la decisión de deslocalizarse o no. Miren, su desastrosa gestión y su irresponsabilidad provocan fuga de empresas y expulsión de inversiones, y eso sí que afectará negativamente al bienestar de la ciudadanía y a la redistribución de la riqueza. Ustedes tienen que ser muy conscientes de que decisiones como las de hoy no les salen gratis a nuestra economía ni a los catalanes y sus efectos son más graves en un momento en que necesitamos recuperar la seguridad jurídica, en un momento en el que necesitamos que las empresas que han huido de Cataluña vuelvan, en un momento en el que tendríamos que hacer caso a los planes de retorno de empresas que hemos propuesto desde Ciutadans. Pero en este momento, en un momento así, ustedes hacen todo lo contrario: aprueban medidas, como esta, que abonan más el terreno para la fuga de empresas. ¿No se han parado a pensar que esta medida provocará la huida de más empresas, empresas que en estos momentos ya nos están transmitiendo su preocupación ante la inseguridad jurídica que provocan con esta figura impositiva? Una inseguridad jurídica que las empresas se plantean evitar cambiando su domicilio social y fiscal fuera de nuestra comunidad autónoma, para no sufrir el acoso. ¿Ni tan siquiera se dan cuenta que los propietarios de arte están en estos momentos valorando la posibilidad de llevarse sus obras de arte fuera de Cataluña? En esta ley no se incluyen las exenciones que tienen en el impuesto sobre el patrimonio cuando los cuadros u objetos de arte hayan sido cedidos por sus propietarios o museos o instituciones culturales, sin fin de lucro, para su exhibición pública. ¿De verdad no llegan a prever que, además de la fuga de empresas, su irresponsabilidad también tenga como consecuencia la fuga de arte en Cataluña? Y esta ley también tendrá efectos sobre pequeños propietarios de inmuebles en alquiler, de manera que aumentarán los costes y, con ello, el precio de alquiler. ¿Me puede explicar qué tiene de redistributiva esta medida? Y además ustedes pretenden que todo ello sea con carácter retroactivo, quieren que sea desde el año 2017. Miren, en el pasado Pleno les dije que cuando pensábamos que habíamos tocado fondo siempre llega algo aún peor para la economía catalana. En el pasado Pleno decíamos que lo que nos había tocado es un gobierno separatista con las políticas económicas y fiscales del populismo de Podemos. Pues me quedé corto, tengo que reconocerlo, hay algo peor: un gobierno separatista con las políticas económicas y fiscales de Podemos y los de la CUP al mando de los impuestos. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar és el torn de la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. Bona tarda, vicepresident, consellers, conselleres, diputats i diputades. Bé, fa ara tot just dos anys –ho deia el vicepresident– es va aprovar aquest impost promogut per dos grups parlamentaris, un impost –deien en aquell moment– per gravar les grans fortunes. Així, el titular sonava bastant bé; el que passa és que finalment l'impost va ser bastant més modest del que es plantejava en els seus inicis. A més a més, es va fer una tramitació ràpida –sempre tenim pressa en aquest Parlament–, es va fer una única reunió de ponència, i tampoc es va poder aprofundir en un treball millor, en el que hauria d'haver estat aquest impost. De fet, nosaltres vam fer esmenes i no se'ns va acceptar cap, no es va poder treballar amb temps, però finalment es va tenir aquest impost a les grans fortunes, que, doncs, com dèiem, fa dos anys que es va aprovar. Miri, jo utilitzaré paraules, en aquell moment, del senyor Coscubiela, perquè em va agradar molt l'ús que en va fer per definir aquesta llei. Va dir: «Aquesta llei és una llei placebo. Fa veure, fa creure que ara estan preocupats per les grans fortunes, per tenir una política fiscal més progressiva, per fer pagar aquells que més tenen, i, per tant, dissimulen la seva falta de política fiscal, d'una reforma fiscal, que és la que necessitaria Catalunya, amb aquesta llei, amb aquest impost a les grans fortunes. Sembla que és molt encertat utilitzar aquesta paraula, utilitzar aquest adjectiu, per definir el que és aquesta llei i que ara vostès modifiquen amb aquest decret llei. I ho dic perquè no hem vist en aquest primer any de govern, ara que en parla tant el president Torra, doncs no hem vist que el senyor Aragonès ens hagi portat cap proposta, cap ni una, sobre reforma fiscal. El que necessita aquest país és una reforma fiscal integral que faci del model de fiscalitat a Catalunya un model més just i més progressiu. I això no ho hem vist, no ho hem vist en la llei d'acompanyament als pressupostos nonats del 2019, on no hi havia cap proposta sobre fiscalitat; cap, cap ni una. I ara, doncs bé, vostè ve aquí a explicar-nos i a dir-nos que s'ha de ser responsable, que qui més té ha de pagar més, que si un té un iot i el té a nom de l'empresa i és per a ús propi i gaudi de la seva família el que ha de fer és tributar... Sí, sí, i tant! I el que han de fer també vostès de veritat és fer una reforma fiscal seriosa, que faci pagar aquell qui més té, aquell qui més guanya i aquell qui més contamina. I això és el que vostès no fan. Han renunciat absolutament a la modificació del tram català de l'IRPF, han renunciat absolutament a modificar l'impost de successions i han renunciat absolutament a fer una modificació de l'impost del patrimoni, però venen a tapar les seves vergonyes avui aquí, a presentar-nos aquest decret llei que modifica tècnicament aquell impost «a les grans fortunes, que deien vostès, per intentar tapar la seva no política fiscal, la seva nul·la política fiscal en aquest país. I, per tant, nosaltres, com ja vam fer en aquell moment, ens abstindrem en l'aprovació d'aquest decret llei. Sincerament, tampoc entenem per què vostès fan aquests experiments. De fet aquest impost tampoc el va presentar el Govern, el van presentar uns grups parlamentaris. Com que el presenten grups parlamentaris, no hi havia ni memòria econòmica, tampoc sabíem de què estàvem parlant: si parlàvem de 30 milions, de 300, de 2..., no ho sabíem. No sabíem exactament quina era la recaptació d'aquest impost i, com deia també el senyor Cano, tampoc ho sabem ara. És a dir que no sé exactament, doncs, què pretén i què persegueix aquest impost. Bé, avui m'ha quedat una mica més clar, perquè el senyor Aragonès ha dit: «Bé, l'objectiu seria que tant de bo no recaptem res perquè la gent faci bé i tributi on toca el iot, les joies o el pis. Però, escolti, això no és frau? És a dir, si el que estem intentant perseguir aquí és el frau fiscal o l'elusió fiscal, posem recursos de control, d'inspecció, coordinem-nos amb l'agència tributària espanyola... Però hem de fer un impost per intentar canviar les conductes dels ciutadans? Com les multes, no?, és a dir, posem una multa per intentar persuadir. No. Nosaltres el que creiem que s'ha de fer és lluitar clarament contra el frau i l'elusió fiscal posant recursos. I no tenim clar, senyor Aragonès, que vostès els estiguin posant. Miri, si el que volen de veritat és que paguin aquells qui més tenen, vingui aquí amb una reforma fiscal dels impostos que li hem dit: IRPF, successions i patrimoni. Això és el que ha de fer: venir a canviar el model fiscal de Catalunya, i no portar-nos aquest impost que no sabem massa què ens comportarà. No creiem que compensi aquesta nul·la política fiscal que vostès porten, doncs, un any sense fer-nos. I no ho diem nosaltres, ho han dit la Plataforma per una Fiscalitat Justa o Intermón en els seus darrers informes. Vostès tenen una política..., Catalunya té una política fiscal injusta i regressiva, i això cal canviar-ho. Cal canviar-ho per justícia social. Hem de fer pagar aquell qui més té, aquell qui més hereta, aquell qui més contamina, i no ho estem fent i hi ha possibilitats de que això es pugui modificar. Miri, vostès parlen molt de sobirania fiscal i els agrada molt parlar de tenir més sobirania fiscal. Però és que no utilitzen tota la sobirania fiscal que ja tenen. Modificar aquests impostos, que ja són competència nostra, és augmentar i millorar en sobirania fiscal, i vostès no ho fan. I diuen que n'hauríem de tenir més..., però si no utilitzen ni la que tenen! Per tant, nosaltres el que els diríem és: «Escolti'm, faci una modificació seriosa dels impostos per als que ja tenim competències i en els que no estan vostès demanant a aquell qui més té que més pagui, per justícia social. I perquè evidentment cal, doncs, augmentar també, que és un dels objectius... Jo li diria al senyor Cano: «Un dels objectius també dels impostos és recaptar; recaptar, no perquè sí, sinó perquè volem mantenir l'estat del benestar. Que, per cert, s'ha retallat en els darrers temps amb les dretes espanyola i catalana. Aquí també hem vist retallades, però també a l'Estat espanyol. I nosaltres el que voldríem és tenir ingressos per millorar la qualitat, per exemple, de la nostra educació o de la nostra sanitat. I quan també surt en aquest Parlament molt sovint aquell mantra de que «és que paguem molts impostos i que a Catalunya es paguen molts impostos i som tots uns desgraciadets, doncs, miri, quan mirem les dades i ens comparem amb Europa –que sempre els dic que és millor comparar-se amb aquells a qui que ens volem assimilar i no amb els que van darrere nostre–, doncs, resulta que Catalunya i Espanya tenen una de les pressions fiscals més baixes amb relació a la Unió Europea. La pressió fiscal espanyola està a la cua dels països europeus, se situa al voltant del 32 per cent del PIB, mentre que la mitjana està entre sis i vuit punts per sobre d'aquesta. És a dir, no tenim una pressió fiscal molt més alta ni més alta que la resta d'Europa, al contrari, estem per sota. Hi ha capacitat per augmentar impostos; no a tothom, a aquells qui més tenen, a aquell qui té més capacitat de fer un esforç. O sigui, no diem que s'hagin d'apujar els impostos a tothom, estem dient: a aquell qui més capacitat té. Perquè el que ha passat sempre en aquest país, o en els darrers anys, és que se li han demanat esforços a aquell qui menys podia fer-los: funcionaris, pensionistes... I, per tant, el que nosaltres diem és: «Home, potser que toqui ja a aquells que tenen possibilitat de posar uns quants euros més a la bossa comuna. I ho torno a dir: i no perquè sí. Miri, ahir, a la Comissió d'Educació, que hi vaig anar a defensar una proposta de resolució sobre unes escoles de Mataró, vaig haver d'escoltar com els dos portaveus dels grups del Govern em deien que no podien pagar..., és a dir, que no podien fer gratuïtes les beques menjador als fills i joves, als nens i joves amb necessitats educatives especials «per culpa de les retallades, van dir, senyor Aragonès. Quins nassos, eh? Dir que no es poden pagar gratuïtament les beques menjador a les persones que tenen necessitats educatives especials per les retallades té molta tela. Sap què haurien de fer aquests dos portaveus? Parlar amb vostè i dir-li: «Escolti'm, jo no puc defensar això. Vostè el que ha de fer, senyor Aragonès, és venir aquí amb una reforma fiscal que li permeti tenir més ingressos per pagar gratuïtament aquestes beques menjador a aquests nens i joves que tenen necessitats educatives especials. Això és lo que haurien de fer vostès, perquè per a això serveix una reforma fiscal, per tenir més ingressos i millorar la qualitat de l'educació, que està per terra. Perquè tenim projectes educatius bons? Sí. Ahir vaig estar en una AMPA d'una escola de Mataró. Projectes educatius engrescadors, atractius. Quin és el problema? Que no tenim recursos per atendre bé ni les necessitats educatives especials, ni les persones amb diversitat... No hi ha prou recursos. Doncs, escolti'm, vingui aquí amb una reforma fiscal de debò, perquè aquesta que ens porta avui, aquestes modificacions d'aquest decret per a l'impost als béns no productius no sabem ni quant ingressarà, no sabem ni quant recaptarà. Sincerament, senyor Aragonès, tenim moltes necessitats en aquest país i he posat la pinzellada en l'educació: tenim molts problemes amb l'escola inclusiva, molts problemes amb la segregació escolar. Estem..., aquí no a la cua, sinó al capdavant de les desigualtats, amb moltes dificultats perquè l'ascensor social funcioni –com va funcionar als anys noranta– i el que cal és posar recursos. I els recursos s'aconsegueixen amb la sobirania fiscal que tenim, posant impostos, augmentant impostos a aquells que més tenen. És que és molt senzill. I no portar-nos aquí impostos que el que volen és evitar conductes que es poden evitar a través..., d'elusió i frau fiscal, posant més inspectors, més control o una coordinació més clara amb les altres agències tributàries. Nosaltres no hi podem votar favorablement, ja ens vam abstenir en el seu moment i lo que li demanem, senyor Aragonès, com li portem demanant fa molts mesos, és una reforma fiscal de debò. Vostè és d'un partit que es diu Esquerra Republicana de Catalunya; doncs, si us plau, doni exemple d'aquesta esquerra, d'aquest progressisme que demana un model de reforma fiscal justa i progressiva. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor David Cid.
Bé, diputats, diputades... Conseller, sap que el nostre grup, durant aquesta legislatura –i no només– ha tingut i té com una de les seves principals prioritats la lluita contra la desigualtat i la redistribució de la riquesa, sobretot tenint en compte també, a Catalunya, quines són les situacions a nivell social i quines són també les situacions de les finances de la Generalitat, per tal d'aconseguir més recursos. I evidentment durant tota la legislatura nosaltres li hem anat fent propostes per augmentar la capacitat fiscal a Catalunya, per redistribuir la riquesa, per lluitar contra les desigualtats. Ja en el seu moment, des del nostre grup parlamentari, vam votar a favor d'aquest projecte de llei, per tant, tampoc tindria sentit que nosaltres ara no ho féssim també favorablement i, per tant, nosaltres donarem suport a aquest decret, no? Sí que és cert que teníem la sensació, en el seu moment, quan es va aprovar el projecte de llei, que estàvem davant d'una figura impositiva que era llançar una moneda a l'aire i que no sabíem exactament quin seria, en aquest cas, l'impacte real que podria tindre tant per recaptar més recursos per a la Generalitat, però sobretot també per contribuir a redistribuir la riquesa. Hi havia un primer element, sobre la que és cert que nosaltres teníem dubtes i hi havia altres grups que directament deien que seria inconstitucional. I és cert que, al final, el Tribunal Constitucional ha dictaminat que aquest impost s'adequa al marc constitucional i que, per tant, no estem davant d'un impost que és sobre un fet imposable que estigui gravat, en aquest cas, per un altre impost. Per tant, és possible fer el que en aquell moment vam fer com a projecte de llei; per tant, posem-lo en marxa. Nosaltres vam contribuir en el seu moment a introduir, jo crec, millores en el text de la llei, per exemple, eliminar el límit exempt de cinc-cents mil euros; vam introduir també que s'havia de gravar, per exemple, el que feia referència a les joies i a les obres d'art. És a dir, en aquest cas, enteníem que no tenia sentit que empreses que no tenien en la seva activitat..., no només el fet d'embarcacions o cotxes, en el seu model productiu, sinó que també parlàvem de joies o obres d'art, doncs això també s'havia de perseguir. Tot i que nosaltres coincidim amb algunes intervencions que s'han fet per part d'altres grups que, evidentment, l'objectiu final no hauria de ser només o no hauria de ser principalment la lluita contra el frau fiscal, perquè enteníem que això hi havia altres maneres de fer-ho, i que el fet de gravar-ho, doncs, podria donar també la sensació de que estàvem, entre cometes, «permetent pràctiques que, en definitiva, són d'elusió fiscal o fins i tot de frau fiscal. Una de les coses que ens preocupava –i ens preocupa encara enormement– era saber quina capacitat real tindria de recaptació aquest impost –i se'n feia referència també ara. És a dir, una de les, diguéssim, particularitats que va tindre la posada en marxa d'aquest projecte de llei, que evidentment és legítim, és que no va vindre impulsat pel Govern d'aleshores, per un govern d'Esquerra Republicana i en aquell moment també Convergència Democràtica, o PDECAT, sota el paraigua de Junts pel Sí, sinó que va vindre impulsada per dos grups conjuntament, en aquest cas, pel grup de Junts pel Sí i per part de la CUP. Nosaltres vam votar en contra de les esmenes a la totalitat i vam intentar millorar-ne el text. Però això va provocar que no hi hagués elements que són, jo diria, importants quan s'impulsa un projecte legislatiu d'aquestes característiques, que és saber, per exemple, quina capacitat de recaptació té aquest impost i, en tot cas també, que hi hagués un informe preceptiu del Consell Econòmic i Social. De fet, nosaltres esperàvem també que la memòria econòmica, no?, en aquest cas ens expliqués, doncs, quines previsions feien, per part del Departament d'Economia, quina era la capacitat de recaptació d'aquest impost, doncs, per veure la potència que tenia, la necessitat que tenia aquest impost i, evidentment, si ho comparàvem amb altres figures fiscals, doncs, si estàvem davant d'una figura, en aquest cas, fiscal rellevant per contribuir a lluitar contra la desigualtat i per redistribuir la riquesa. Però, en tot cas, la memòria econòmica que ens han fet arribar, i llegeixo textualment, diu: «Aquesta Administració tributària desconeix, però, el nombre de contribuents afectats per l'impost, així com el nombre i la tipologia de béns que conformen la definició legal, que queden inclosos en el concepte d'“actius no productius” i, per tant, subjecte a tributació. I acaba dient: «Per tant, es desconeix quin és l'impacte de la recaptació d'aquest impost. És a dir, per tant, seguim tenint la sensació que estem llançant una moneda a l'aire; si m'ho permet, que seguim davant d'un impost que té una alta càrrega simbòlica, però que no té una alta càrrega de recaptació. Ho veurem..., o, en tot cas, que no té una alta càrrega de redistribució de la riquesa. I que tenim altres instruments que no hem sigut capaços d'abordar, com a mínim fins ara, en la legislatura, que tenen molta més capacitat de redistribuir la riquesa, que tenen molta més capacitat de generar ingressos per fer polítiques socials que necessita la Generalitat. N'hem fet referència a alguns en aquesta legislatura, per exemple, la modificació de l'impost, no?, de l'IRPF, l'impost de successions, actes jurídics documentats o fins i tot patrimoni, on tenim..., és veritat que hi han certs grups que el volen eliminar, però hi han altres comunitats autònomes que, diguéssim, amb la capacitat normativa que tenen, tenen uns trams més elevats que els que té la mateixa Generalitat, no? Per tant, fins ara no ha estat possible, veurem..., i els vam emplaçar, en tot cas, als pressupostos del 2020, a veure si això serà possible abordar-ho i, per tant, bé, veurem si aquest impost és capaç de generar més recursos per fer polítiques socials, que és el que nosaltres creiem que és prioritari en el marc que tenim avui a Catalunya, on tenim encara molts dèficits, des de, evidentment, el finançament d'escoles bressol; taxes universitàries de les més elevades de l'Estat, i no volen, en aquest cas, reduir fins al 30 per cent; seguim tenint dèficits en aquest cas d'atenció primària, de metges i metgesses, de personal sanitari..., per tant, necessitem..., nosaltres creiem que necessitem més recursos, no? També és veritat que segurament ara no ens respondrà, però, en tot cas, sí que li llancem algunes reflexions, doncs, que després ens poden, per altres vies, fer arribar. La primera és: és evident que és un tipus d'impost que es basa en l'autoliquidació i, per tant, vostès el que plantegen és que el posem en marxa ara i que la liquidació de les meritacions de l'any 2017, 2018 i 2019 es produeixin abans del 30 de novembre. Nosaltres ja entenem que hi hagi aquesta voluntat que sigui així, és evident que com abans millor, però també li volem traslladar quina és la capacitat real, si desconeixem quins són..., no?, en aquest cas, no tenim informació o el mateix departament no té informació ni del nombre de contribuents afectats, ni del nombre i la tipologia de béns. És a dir, com podem, en definitiva, tindre una capacitat de recaptació real sobre una cosa sobre la qual desconeixem el nombre de persones que haurien de pagar aquest impost i, fins i tot, sobre què haurien de pagar aquest impost, i volem que el paguin pels anys 2017, 2018, 2019 abans del 30 de novembre. I, en aquest cas, a més a més, que ho facin a través d'un mecanisme d'autoliquidació. Llavors, per tant, nosaltres el que també li plantegem al Govern és: quina capacitat real té de conèixer, no?, evidentment, aquest tipus de béns i que estan, doncs, d'aquesta manera sota un paraigua de frau o elusió fiscal. És evident, i ho diu també la mateixa memòria econòmica, que ens aniria molt bé tindre la informació sobre l'impost de societats, que això en aquests moments ho té l'Estat, per tant, també ens agradaria saber si estan fent gestions amb el Govern de l'Estat per poder tindre aquesta informació, perquè l'Agència Tributària de Catalunya, doncs, pugui treballar perquè hi hagi una campanya d'informació i perquè, també, no tornem a una situació, una altra vegada més, de frau fiscal, on molts contribuents no acabin aflorant aquests béns o no els acabin tributant. I, finalment també –acabo amb això–, és a dir, quina és, si en té..., doncs, des de l'Agència Tributària de Catalunya, la posada en marxa d'una campanya informativa sobre aquest nou impost, que, a més a més, informi tots els contribuents que estan en aquesta situació, que han de liquidar aquests tres anys: 2017, 2018 i 2019, per tal que, com a mínim, comencem a recaptar. Esperem que a final d'any, doncs, amb els informes mensuals d'execució econòmica sapiguem realment quina és la capacitat de recaptació d'aquest impost. Si, finalment, com nosaltres creiem, estem davant d'un impost molt més simbòlic que no realment amb una capacitat de redistribuir la riquesa i de recaptació, al que l'emplacem una vegada més és que ens prenguem «en sèrio una reforma fiscal progressiva i, en aquest cas, progressista, valgui la redundància, i també ambiental, i que, per tant, afrontem el gran debat sobre la fiscalitat a Catalunya, que té a veure amb aquells impostos que tenen un impacte real tant en la recaptació com en la redistribució de la riquesa. I això, avui a Catalunya, sobre el que tenim capacitat normativa..., estem parlant de successions, estem parlant de l'IRPF, estem parlant de l'impost de patrimoni i estem parlant també de la possibilitat que tenim avui sobre la taula, ja amb text en ponència, sobre el nou impost de la banca a través d'actes jurídics documentats. Crec que aquí tenim una capacitat fiscal important, podem mobilitzar al voltant de pràcticament entre 500 i 700 milions d'euros. Dubto que aquest impost tingui aquesta capacitat, no?, de recaptació. Per tant, en tot cas, l'emplacem als pressupostos de l'any 2020, a veure si, aquesta vegada sí, ens en sortim, amb aquesta reforma fiscal que Catalunya necessita, sobretot al servei de la gent que més ho necessita. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Acte seguit correspon el torn al Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent; és el torn, per tant, de la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, bona tarda. En primer lloc, i respecte a la intervenció del senyor Aragonès, crec que hauria estat un detall encara que sigui anomenar la CUP una sola vegada, perquè aquesta és una proposta que vam fer nosaltres i que vam treballar conjuntament. I Ciutadans ha anomenat la CUP tres vegades, però vostè no ho ha fet cap vegada. Per altra banda, no volem que aquest decret o aquesta modificació de la Llei d'actius no productius, aquest impost, sigui una excusa per no fer aquesta reforma fiscal de fons que demanaven tant el PSC com les companyes de Catalunya en Comú. Perquè és real, vostès no han tingut cap tipus d'intenció de fer una modificació ni a l'impost de successions, ni de l'IRPF, ni al patrimoni... I, per molt que ho vam intentar, no ho vam aconseguir ni la legislatura passada ni ho hem aconseguit tampoc aquesta legislatura. I, per tant, entenem que el que cal és una reforma fiscal profunda. Què és aquesta mesura que vam treballar conjuntament? Segons nosaltres, un humil gest per fer front a la lluita..., o sigui, al frau fiscal i, per tant, per lluitar contra el frau fiscal. És cert que és una mesura modesta, però nosaltres creiem que és interessant. Ara estem en període de pagar la renda, i tothom sap que el capital de treball, doncs, es grava, i segur que la gent que ens està escoltant o que la gent que ens escoltarà sap que quan va a pagar el seu impost sobre la renda paga diners. I cal també, aleshores, que aquelles persones jurídiques, que aquelles empreses que es comprin, per exemple, un Miró, o un Ferrari, o un iot o una avioneta, doncs també tributin, perquè aquests béns no són béns afectes a l'activitat empresarial, no són necessaris per desenvolupar l'activitat empresarial: són per a ús personal i recreatiu. I nosaltres el que volem és que ningú faci una elusió d'impostos i, per tant, es pagui i que paguem tots per igual, però que ho fem segons la nostra capacitat. I, per tant, que qui més té més pagui i qui menys té menys pagui. Per altra banda, ha dit el representant de Ciutadans que la millor manera de redistribuir la riquesa és augmentant la competitivitat de les empreses. Doncs mirin, les dades no ens diuen això que vostè afirma. El que ens diuen les dades és que la productivitat per hora treballada ha pujat deu vegades més que el salari mitjà; que, mentre les companyies a l'Estat espanyol han augmentat els seus beneficis en un 200 per cent l'any 2016 respecte a l'exercici anterior, nosaltres ni tan sols hem recuperat els nivells salarials de l'any 2000. I, per tant, està clar que més competitivitat empresarial no significa més redistribució de la riquesa, perquè al final aquesta competitivitat s'ha guanyat a costa de la misèria i de la precarietat de la majoria treballadora. I podríem fer encara una anàlisi més profunda de la situació si tinguéssim més temps, per acabar demostrant aquesta realitat. Vostès diuen que aquest impost és un impost que no és rigorós, que ens estem fent aquí una invenció, que això no funciona... Doncs mirin, el coordinador del Sindicat de Tècnics d'Hisenda, Miguel Ángel Mayo, va dir que aquest era un impost valent per intentar fer aflorar els béns de luxe que són personals i que estan dissimulats, i considera, a més a més, que aquest impost permetrà a l'Agència Tributària de Catalunya obtenir dades fiscals molt valuoses per estirar el fil del frau fiscal. Jo a vostè no li he escoltat cap proposta per combatre el frau fiscal; m'agradarà escoltar-lo, i segur que si vostès fan una proposta per combatre el frau fiscal ens hi trobaran, al seu costat. I, per últim, el que volíem expressar és que nosaltres intentarem que realment hi hagi aquesta redistribució de la riquesa, i ho seguirem fent des dels nostres quatre humils escons, perquè la correlació de forces és la que és. Però de moment entenem que aprovar avui aquesta llei amb aquestes modificacions perquè pugui ser ja eficient i eficaç és un primer pas.
Gràcies, diputada. Ara és el torn, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Conselleres, consellers, diputades i diputats, el primer que haig de fer és rebatre la idea inicial i conceptual que ha expressat el conseller d'Economia i discrepar profundament del concepte de societat lliure que vostè ha expressat. Per vostè –és freqüent en les esquerres, eh?–, per vostès, la societat és lliure quan vostès decideixen què fan amb els diners dels ciutadans. Per nosaltres una societat lliure és aquella en la que són els mateixos ciutadans els que decideixen què fan amb els seus propis diners. Per tant, crec que conceptualment és molt diferent allò que vostè ha expressat amb relació al que és una societat lliure i allò que nosaltres estem convençuts que és una societat lliure. Per tant, amb aquesta primera premissa, jo el que li demanaria és que no tingués vostè massa pressa a fer la reforma fiscal que li demanen el PSC, Podem i la CUP, perquè crec que, si vostès s'engresquen a fer una cosa d'aquestes, els ciutadans de Catalunya perdrem més llibertat. Amb relació al decret llei. Amb relació al decret llei hem de començar a parlar o hem de parlar de la llei, que és en l'origen del debat. El problema no és només el decret llei, sinó la llei. Nosaltres ja ens vàrem oposar a aquesta llei, des del primer moment fins al darrer, i bàsicament els arguments són els mateixos. És una llei ineficient. Algú ha dit: «Tant de bo que no sigui una llei simbòlica. No, el problema no és el simbolisme, el problema és l'eficiència d'una llei. Per què? Home, doncs perquè el dubte no està tant en el nivell de recaptació, que jo crec que poca gent té gaires dubtes amb relació al nivell de recaptació: serà molt baix. El dubte estarà en si els costos de gestió seran tan elevats que faran absolutament ineficient aquest impost. És a dir, ens costarà més recursos posar en marxa aquesta llei que no pas no fer-ho. Seria molt més eficient i molt més eficaç que tots aquests recursos que vostès poguessin destinar a gestionar aquest impost es destinessin efectivament a lluitar contra el frau. I aquest és el segon element de discrepància: aquest és un impost per evitar el frau, i el fan amb règim d'autoliquidació. És a dir, vostès venen a dir..., o vostès esperen que aquelles persones que gaudeixen d'actius que estan a nom de les empreses, per eludir impostos, facin una autoliquidació al senyor Aragonès dient-li: «Hola, jo eludeixo impostos, vinc a pagar-li a vostè el seu impost. [[Veus de fons i rialles.]] De veritat?, de veritat s'ho creuen, que això funcionarà així? No. Però, a més a més, era un impost mal plantejat, perquè d'inici, a més a més, el tipus impositiu era inferior al de l'impost del patrimoni. Quan els vam fer veure aquesta circumstància, llavors vostès van canviar el tipus impositiu i el van igualar a l'impost del patrimoni. Però vostès esperen de veritat que vinguin els contribuent a dir: «Hola, jo defraudo. Vinc a pagar-li l'impost, perquè quedi constància que jo defraudo, perquè tinc un bé de l'empresa del qual m'aprofito jo. Seguim. S'ha dit..., però és que és així, i la sentència del Constitucional, a més a més, també ho posa en evidència; i tenim l'experiència a Guipúscoa, precisament, que el que fan els impostos d'aquestes característiques és promoure la deslocalització fiscal de les empreses. Bé, jo ja m'imagino que això a vostè ja els va; vull dir, de fet, en els darrers anys n'estem plens d'exemples, no? Però, escolti'm, això no fa absolutament cap mena de favor al conjunt de la societat catalana. Això el que promou és que hi hagi deslocalitzacions d'empreses, canvis de domicili fiscal. S'ha parlat amb relació a la doble imposició. Una cosa és certa: no hi ha doble imposició pel fet impositiu. Pel subjecte impositiu, sí; pel fet impositiu, no. És el que diu el Tribunal Constitucional. Però, en definitiva, efectivament, hi ha una doble imposició amb relació al mateix objecte, d'acord? I, per tant, nosaltres conceptualment no ho compartim, políticament no ho compartim, ni que jurídicament pugui ser acceptable. I, finalment, el tema de la competitivitat, evidentment, no contribueix en res. És més, nosaltres tenim una proposició de llei per suprimir aquest impost. [[Sona el senyal acústic que indica que s'exhaureix el temps d'intervenció.]] I el decret llei simplement el fan vostès, una, per evitar el reglament...
Diputat...
...evitar de fer el reglament –que també ho suprimeixen de la llei, ja fan el decret llei, és més senzill–, i segona, per intentar recaptar tres anys. Però jo crec que la ineficiència quedarà ben palesa amb aquests tres anys...
Diputat, ha acabat el temps.
Per tant, el nostre vot, evidentment, serà contrari a la convalidació d'aquest decret llei.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del diputat senyor Lluís Salvadó.
Bé, bona tarda. Gràcies, president. Bé, intentaré..., tenia un discurs preparat, però, vistes les intervencions que s'han produït i tota la colla d'imprecisions que s'han anat desenvolupant per part d'alguns dels intervinents, intentaré més aviat respondre a algunes de les coses que s'han anat plantejant. I abans d'això intentaré fer una esmena al..., o acompanyo, o faig jo mateix l'esmena de reconeixement, com bé comentava ara la companya de la CUP, de que aquest és un impost que naix d'una proposició de llei impulsada per la CUP i per Junts pel Sí durant l'anterior legislatura i que, en tot cas, la paternitat i maternitat d'aquest projecte rau en els diputats Salellas i Reguant, conjuntament amb altres diputats del Grup de Junts pel Sí, i en l'aportació del coneixement jurídic i el coneixement sobre els impostos propis de l'actual directora general de Tributs i de l'actual secretària d'Hisenda, les senyores Espasa i Caba. En tot cas, sobre algunes de les qüestions que s'han plantejat, a veure, d'entrada, això és un impost extrafiscal. Per tant, si algú considera o espera que això sigui un impost amb una vocació recaptatòria, no és això. Si algú creu que això és l'impost de grans fortunes que en el seu moment se va plantejar a Euskadi, no és això. No és l'impost de patrimoni, no és l'IRPF: estem davant d'un impost estrictament extrafiscal i que la seua voluntat no és la de recaptar, sinó que la seua voluntat és la de ser una eina més eficient en la lluita contra el frau. I en este sentit aporta infinitat d'eines perquè el Govern de la Generalitat i l'agència tributària catalana tinguen moltes més eines per a lluitar contra el frau. Algunes precisions en aquest aspecte. Ara mateix, el portaveu del Partit Popular feia una certa conya sobre l'autoliquidació, amb certes contradiccions. Per una banda diuen: «Té uns costos de gestió enormes, quan simplement és una autoliquidació. Una autoliquidació és que l'empresa complimenta l'autoliquidació i la presenta; això són els costos de gestió, enormes, que té l'agència tributària catalana. Per tant, costos de gestió enormes, res de res. En segon lloc, evidentment que hi hauran costos de gestió, perquè treballarem en l'àmbit de la comprovació, en una comprovació que podrem fer –i que ara no podem fer–, en la mesura que pel fet de que disposem d'una llei que et permet disposar i reclamar certs censos sobre patrimoni que estan en estos moments ocults per part de les empreses, pel fet que disposes d'una llei que et dona cobertura podrem demanar aquesta informació, cosa que ara no podem..., perquè si no tens competències no pots demanar aquestos censos. I això, segons la Llei general tributària, te permet a l'agència disposar d'aquesta informació. Informació que mos permetrà ser molt més eficient en la lluita contra el frau. I, si alguns consideren que l'agència tributària catalana no ha de disposar d'aquesta informació, directament el que estan dient és: «Protegim, encobrim, aquells que en estos moments estan defraudant. Se posa també en dubte el fet de que no es presenti una memòria valorativa. És obvi: estem davant de patrimoni ocult. I el patrimoni ocult té una característica, que està ocult i que és desconegut. I, com que està ocult i és desconegut, és impossible que l'Administració de la Generalitat de Catalunya, en estos moments –ni ningú–, puga fer una valoració, una quantificació d'allò que és desconegut, d'allò que està amagat. Per altra banda, també se plantejava el fet de que l'objectiu, com ha dit el vicepresident, és la recaptació zero. I és obvi: no és un impost amb voluntat recaptatòria, és un impost de caràcter extrafiscal. I quan diem que la recaptació siga zero, voldrà dir que, si s'aconseguís recaptació zero, és que tot el patrimoni ocult ha deixat d'estar-ho, que tot el patrimoni que les empreses tenen a disposició i al fruit dels seus titulars, de persones físiques, això deixarà de ser-ho, és a dir que l'elusió deixarà de ser-hi, perquè este patrimoni passarà a ser explícit i deixarà de ser ocult. I això significa que certes empreses deixaran de deduir-se l'adquisició d'aquest patrimoni a la declaració de l'IVA i això incrementarà els ingressos de l'IVA. I significa que es deixaran de deduir les despeses associades a aquests béns. I, per tant, disposarem de més ingressos, no pas la Generalitat de Catalunya, sinó el conjunt de les administracions tributàries del nostre país. I això generarà majors recaptacions i això significa que a poc a poc anirem, com és la voluntat d'un impost de caràcter extrafiscal, que la seua recaptació tendisca a zero, de la mateixa manera que explicàvem, en el seu moment, que el que voldríem és que algun dia, de l'impost de les begudes ensucrades, la recaptació fos zero, i això significaria que els consumidors deixarien de consumir begudes ensucrades per a passar a consumir begudes molt més sanes. Per altre costat, també es plantejava, per part del senyor Cano..., que, per cert, ha fet el mateix discurs que va fer el senyor Espinosa fa dos anys, me'l vaig llegir i ha fet exactament el mateix discurs, no ha canviat ni tan sols el tema de la doble imposició, que potser fa dos anys tenia un cert sentit que algú parlés o que posés en dubte que hi havia una doble imposició, però, després d'una sentència del Tribunal Constitucional que diu «no hi ha doble imposició, que avui no hagen «tatxat aquesta part del discurs de fa dos anys té poca rigorositat sobre aquest aspecte. No hi ha doble imposició, de cap de les maneres, així ho diu el Constitucional, i mira que no és fàcil que el Govern de Catalunya puga aprovar un impost que el Constitucional no considere doble imposició, perquè fins i tot en el cànon digital van acabar contradient els criteris de la mateixa Comissió Europea sobre el que era doble imposició, en el cas de l'IVA, i el mateix Constitucional va contradir el que diu la Comissió Europea i va considerar que el cànon digital era una doble imposició. Per tant, mira que és complicat que el Constitucional no ho considere doble imposició, i, en aquest cas, no ho ha considerat. I, evidentment, no ho ha considerat perquè, a diferència d'alguns discursos que s'han fet, és un projecte de llei, és una llei, que es va treballar d'una forma tècnica molt molt adequada i que ha permès passar un impost molt complex, molt innovador..., ha permès passar el filtre del Tribunal Constitucional. Alguns vaticinaven la fuga d'empreses, al mateix temps que també deien que hi hauria una recaptació zero. Si hi ha recaptació zero..., fuga d'empreses, difícilment. Alguns plantejaven inseguretat jurídica; la llei està aprovada, és pública des de fa dos anys, malauradament. Per tant, inseguretat jurídica, zero. Han tingut suficient temps per adequar-se –les seues estructures i la seua presa de decisions– a aquesta llei, que fa més de dos anys que està aprovada i que, per tant, avui, podem començar a aplicar. Inseguretat jurídica, només en aquells que defrauden. Això sí, en aquells que tenen el patrimoni amagat, sí, tenen inseguretat jurídica. I, si volen marxar, doncs, ho sento; segurament, altres comunitats autònomes les acolliran amb més gust i amb més «carinyo. A Catalunya, aquelles empreses que defrauden, que provoquen elusió fiscal, de forma sistemàtica, més aviat no són gaire agraïdes, perquè el que pot caure els ingressos d'aquestes empreses ho millorarem tots plegats millorant la cultura fiscal del nostre país. Per altre costat, se plantejava també aquesta lògica d'aquestos actius, que, si estan en mans de titulars, només han de patir aquells que ho estiguen fent malament; aquells que ho estiguen fent bé, no han de patir en absolut. I, en tot cas, esperem que aquesta siga una eina més perquè l'Administració tributària catalana puga continuar fent aquesta feina extraordinària que està fent durant estos últims anys, especialment a partir del 2015, a partir del moment en què s'aprova el Pla de prevenció de la lluita contra el frau, que, com bé saben, perquè s'ha fet públic, el 2015, va permetre aixecar 190 milions d'euros de frau; el 16, 170; el 17, 197..., i aquest any 2018 s'han incrementat 183 milions d'euros. Mireu, una de les coses que vam aconseguir durant l'anterior legislatura era disposar, per primera vegada, al nostre entorn geopolític, del càlcul de la bretxa fiscal, allò que es coneix com el tax gap. Això només ho calculem aquelles administracions que tenen la vocació de no sortir a fer rodes de premsa explicant el frau que han detectat, sinó que tenen la valentia d'explicar aquell frau que no han detectat, aquella recaptació potencial que té el seu sistema. I això som una de les poques administracions del nostre context polític que ho ha fet i això ha evidenciat que tenim encara molta feina a fer en l'àmbit de la recaptació, de la lluita contra el frau de l'impost de patrimoni. I aquesta eina..., sent conscients que tenim molt de camí a fer en la lluita contra el frau en l'impost de patrimoni, mos dotem d'una eina que mos ha de permetre ser més eficients, tenir més capacitat per a lluitar per a fer aflorar aquells que eludeixen, aquells que evacuen patrimoni de la seva titularitat amb la finalitat de no pagar els impostos que els correspondrien. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, finalment, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Gemma Geis.
Bé, bona tarda. Diputats, diputades, consellers, conselleres, avui estem aquí debatent aquest decret llei, que té el seu fonament de la seva aprovació, com ja han dit els companys diputats amb anterioritat, en la Llei 6/2017, i, per tant, avui intentarem posar en funcionament aquesta llei amb l'aprovació del decret llei. Però m'ho pensava..., i en les intervencions dels diputats que m'han precedit en l'ús de la paraula no feien esment –i jo crec que fa falta parar-nos-hi a pensar un moment– a l'impacte de l'article 161.2 de la Constitució. És a dir, aquesta llei va ser aprovada –la sobirania del Parlament de Catalunya– i automàticament, doncs, el Govern Rajoy, com també han fet tantes altres vegades el Govern Rajoy o el Govern del color que sigui, del PSOE, doncs, acudeixen, amb la prerrogativa abusiva de l'article 161.2 de la Constitució, i automàticament es produeix la suspensió de qualsevol disposició que s'impugna davant del Tribunal Constitucional. Aquest és un precepte que no hi ha cap tipus de prevenció, d'anàlisi de fons, sinó que, automàticament, amb la seva simple impugnació, es produeix la seva suspensió. Llavors, què produeix? Doncs que es va aprovar una llei per part del Parlament de Catalunya; la seva sobirania és automàticament, ipso facto, impugnada a través de l'article 161.2, i ens trobem després, dos anys després, que estem avui aprovant aquest decret llei. Per tant, tots aquests que defensen la Constitució i que defensen la sobirania del Parlament i la sobirania fiscal, doncs, ens haurien de fer també un replantejament d'aquesta prerrogativa que en fan un ús abusiu normalment els governs espanyols, que és la de l'article 161.2. Dit això, aquesta llei, aquest decret llei que parlem avui, doncs, és..., com ha dit el diputat Salvadó, té una finalitat extrafiscal i el que pretén és..., i vaig llegir-ho també en els debats parlamentaris que hi va haver entre la CUP..., i vaig llegir també com el diputat Coscubiela va dir que era una llei que tenia efecte placebo, no? I, per tant, jo crec que aquí hi ha un compromís per part del Govern de Catalunya de tirar endavant aquesta llei. I, de fet, ara recordava que, en el programa electoral de Junts per Catalunya en el Congrés i el Senat, aquesta llei... i per tant aquesta política que deia la diputada Sirvent, modesta, però interessant, doncs, ja estava també en el programa electoral de Junts per Catalunya. Per tant, a aquest decret llei, nosaltres hi donarem suport, perquè entenem que no té un efecte placebo, sinó que hi tenim un compromís, en aquest sentit, de programa de govern. El diputat Cano l'he escoltat amb atenció, com també a l'Alícia Romero, la diputada del Partit Socialista, i quan vostès parlen de les finalitats d'aquest impost, doncs, escolti, ho deia molt bé el diputat Salvadó: aquest impost té una finalitat extrafiscal, que vol dir tendir a zero, i que el que pretén és una finalitat redistribuïda i, alhora, el creixement econòmic. I aquests objectius es plasmen en el text de la llei..., que discrepo del que han dit, crec que no hi han conceptes jurídics indeterminats, sinó que estan automàticament explicitats en el text del decret llei, i que el que volen, doncs, és evitar, no?, que aquests actius no productius passin a actius que siguin productius. Per tant, aquesta és una de les primeres finalitats. Quan parla de doble imposició, doncs, el mateix que li ha dit el diputat Salvadó: el Tribunal Constitucional ja va dictar la seva resolució. I jo crec que, d'aquest decret llei, un dels impactes, vicepresident, serà, doncs, que, amb aquesta política fiscal, el que estem fent és passar que aquests actius siguin productius quan ara estan en una situació d'improductivitat. Aquest decret llei també afavoreix el creixement econòmic perquè grava aquells actius d'aquelles persones jurídiques –no totes, perquè el decret llei estableix uns límits– que no estiguin destinats a l'activitat econòmica; per tant, defineix molt bé quin és el marc legal. I quan vostès diuen que afecta el creixement econòmic, jo crec que el decret llei deixa molt clar que no. Quan parla dels altres efectes del decret llei..., és evitar, no?, la política, les pràctiques evasives, evitar l'elusió fiscal, intentant que les empreses, aquestes persones jurídiques, en el context i en el supòsit, de fet, que estan al decret llei, doncs, amaguin capacitat econòmica a través del fet imposable. A més a més, aquest fet imposable: doncs, béns immobles, vehicles de motor amb una potencia igual o superior a dos-cents cavalls, embarcacions de lleure, aeronaus... Per tant, el fet imposable està correctament –correctament– delimitat. I no tornaré a repetir els aspectes tècnics que ha repetit el vicepresident Aragonès. Un quart objectiu és incentivar un ús més productiu dels actius, perquè les persones jurídiques que en siguin titulars cerquin usar el patrimoni de manera més eficient, de tal manera que passin de ser improductius a ser productius. I, en aquest sentit, cal una política fiscal expansiva per tal de donar sortida a aquests actius improductius. També en la memòria econòmica, i jo crec que està relacionat amb aquest caràcter extrafiscal de l'impost, s'adequa aquesta llei amb el decret llei. Per què? Perquè s'entén que no forma part del pilar estructural, o «peça bàsica, en paraules del Tribunal Constitucional, i, per tant, a través d'aquest decret llei, és absolutament legal. [[Remor de veus.]] Finalment, també dir que aquest fet imposable ja s'ha meritat i que, per tant, de 2017...
Silenci, diputats.
...–fem com a classe...–, del 2017, 2018 i 2019, doncs, ja es podrà fer aquestes autoliquidacions. I, finalment, quan parlem d'aquests impostos, el diputat Cid feia referència també als pressupostos, que crec que ens hi hem de trobar. Crec que el millor impost que podríem aprovar és l'impost de la independència. I recordava, quan parlàvem d'aquest impost dels actius no productius, un informe de Niño Becerra que analitzava el dèficit fiscal des de l'any 1980 al 2016 i elevava la xifra a 570.000 milions d'euros. I Niño Becerra es preguntava: «S'imaginen que hagués pogut fer Catalunya amb aquests 570.000 milions d'euros? Poden fer-se una idea de les inversions que s'hagués pogut realitzar en sanitat, en educació, en comunicacions, en atenció a la dependència, en instal·lacions culturals...? I els pitjors –i em fa recordar moltes de les intervencions que hi han hagut aquí en el Parlament– dels que ara critiquen les mancances en sanitat, en educació, en comunicació, en atenció a la dependència o en instal·lacions culturals són aquells que han contribuït que Catalunya, en l'actualitat, tingui aquest sistema de finançament. Per tant, nosaltres, com estava en el programa electoral, estem d'acord i donem suport a aquest decret llei. Creiem que és un decret llei amb unes particularitats i unes especificitats diferents. Estem a favor de que tingui una recaptació zero, perquè voldrà dir que s'haurà fet aquest pas dels actius improductius a productius, amb aquestes finalitats de l'elusió i d'evitar la corrupció i el frau fiscal. I sobretot el que no podem oblidar és aquest dèficit fiscal que existeix i que, per exercir la sobirania fiscal, el que ens trobem és un govern espanyol que cada dia acudeix a l'article 161.2 per suspendre totes aquelles decisions de sobirania fiscal que aprovem en el Parlament de Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Estem cridant a votació. Senyor Cano, per què em demana la paraula?
Sí, per contradiccions amb el senyor Salvadó.
Trenta segons.
Senyor Salvadó, vostè ha intentat mofar-se de la meva intervenció. El dubte que tinc és si ho ha fet per ignorància o no. Vostè hauria de saber que hi han dos tipus de doble imposició: l'econòmica i la jurídica. La doble imposició econòmica, que és la que jo he explicat aquí, és la que es produeix quan per un mateix actiu tributen dos subjectes passius diferents. Per tant, sí que hi ha una doble imposició econòmica. [[Aplaudiments.]]
Senyor Cid, per què em demana la paraula?
Per contradiccions amb la senyora Geis i el senyor Salvadó.
Trenta segons, també.
Mirin, el nostre grup anava a votar a favor d'aquest decret, finalment ens abstindrem. Perquè, clar, un impost que la seva voluntat és recaptar zero no és un impost, és una altra cosa. I, per tant, davant de rentats de cara i davant d'operacions d'estètica, amb nosaltres no comptin. Si volen fer una reforma fiscal com Déu mana, comptin amb nosaltres; si no, ens abstindrem.
Hem cridat a votació. Passarem a la votació. D'acord amb l'article 158.3 del Reglament, com saben, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret i els vots negatius són favorables a la derogació. Passem, doncs, a la votació sobre la validació del Decret llei 8/2019. Comença la votació. El resultat de la votació ha estat el següent: 68 vots a favor, 39 en contra, 23 abstencions. I per tant, vist el resultat, el Decret llei 8/2019 ha quedat validat. D'acord amb l'article 158.4 del Reglament, un cop validat el decret pregunto a la cambra si algun grup parlamentari vol tramitar aquest decret com a projecte de llei. [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Doncs atès que no hi ha cap petició en aquest sentit, aquest decret llei no es tramitarà com a projecte de llei. [[Interpel·lació al Govern sobre el sistema de protecció de la infància i l'adolescència]] [[300-00132/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el sisè, la interpel·lació al Govern sobre el sistema de protecció de la infància i l'adolescència. Presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula, per exposar-la, el diputat senyor Raúl Moreno. [[Pausa. Remor de veus.]]
Senyors diputats, surtin en silenci, si han de sortir, que puguem prosseguir amb el debat.
Gràcies, president. Senyores, senyors diputats, senyor conseller Homrani, alcaldessa de Rubí, Ana María Martínez..., membres del Col·legi d'Educadors i Educadores Socials, gràcies per seguir-nos des de la tribuna de convidats. L'1 de gener d'enguany, la Direcció General d'Atenció a la Infància i l'Adolescència, la DGAIA, tenia acollits 9.736 menors; quatre de cada deu són menors estrangers no acompanyats. Segons els càlculs de la conselleria de Treball, Afers Socials i Famílies, es preveu que al voltant de 5.500 MENAs –el doble que l'any 2018– arribin durant aquest any a Catalunya. La gran majoria d'aquests menors són de sexe masculí, tenen més de setze anys i provenen del Marroc. No és només a Catalunya que tenim aquest problema; també ho pateixen altres comunitats autònomes, com Andalusia i Madrid. Senyor conseller, l'hi he dit en altres ocasions: l'acollida d'aquests menors no acompanyats supera la capacitat de la mateixa Generalitat de Catalunya. Reconec que han fet un esforç important en la creació de noves places; que un procés d'acollida ben fet requereix una estratègia coordinada amb el Govern de l'Estat i una implicació de totes les comunitats autònomes, però també una bona coordinació entre els diferents departaments de la Generalitat de Catalunya. De la mateixa manera que li reconec la complexitat de la gestió d'aquest fenomen migratori, li he de reconèixer que cada dia estic més preocupat per la forma de gestionar-ho que han triat. Primer, crec que han incidit poc en un missatge que jo considero clar: vuit de cada deu menors no acompanyats a Catalunya són acollits, segueixen el seu procés d'acompanyament i d'inserció social amb més o menys dificultats, amb unes condicions segurament millorables, sí, però sense cap tipus de comportament delictiu. Més fàcil: vuit de cada deu menors no acompanyats no generen problemes d'inseguretat o d'incivisme; només dos de cada deu protagonitzen actes delictius, fins i tot amb reincidència. Ho dic perquè, si continuem posant l'accent o el focus en aquests dos de cada deu, desvirtuem, estigmatitzem i traslladem a la població un missatge poc real. Li diré més: l'actitud de la DGAIA i de la conselleria, en alguns casos –no dic que sigui de manera volguda–, contribueix a l'estigmatització d'aquest col·lectiu. Aquestes dades, per citar-ne la font, les van fer públiques els Mossos d'Esquadra en la reunió de la junta de seguretat feta a l'Ajuntament de Barcelona el passat 17 d'abril, monogràfica sobre MENAs, a la que ni la DGAIA ni el conseller d'Interior van assistir. Per tant, fantàstica coordinació. El Govern Torra-Aragonès ha sostingut una estratègia en el temps que –el nostre grup parlamentari ja ho ha dit en altres ocasions– és del tot errònia. Vostè no pot obrir centres d'acollida d'emergència allà on vulgui sense prèvia comunicació amb els ajuntaments, sense cap procés d'explicació als veïns i les veïnes, sense que es reuneixin les condicions òptimes per a l'acollida i el treball social posterior, i esperar, a més a més, que no se li generi cap tipus de conflicte. I si es genera conflicte, senyor conseller, vostè també és responsable, en conseqüència, d'una decisió que és directament seva. I així és com s'estigmatitza també aquest col·lectiu. Una trucada telefònica a un alcalde o alcaldessa no és la comunicació prèvia que nosaltres volem. Ajuntaments que no poden dir la seva; que no poden ni tan sols advertir si el lloc on es vol situar el centre és el més adequat, tant per la seva tipologia com per la seva ubicació; ajuntaments que no poden opinar i que han de gestionar la comunicació amb els veïns i amb les veïnes, i, si no ho fan com vostès consideren, poden ser fins i tot titllats de tenir actituds racistes o xenòfobes. Els alcaldes i alcaldesses no són mers executors de les seves ordres. De fet, molts d'ells i d'elles li podrien, ens podrien donar lliçons de com integrar persones provinents d'altres països del món, i no cinc mil: cent mil, dos-centes mil persones; lliçons de com assegurar la convivència als barris, de que per aconseguir una bona integració comunitària cal comptar amb la comunitat, amb les entitats. No es tracta només de posar llits enmig de les ciutats; als menors no acompanyats cal escolaritzar-los, formar-los, generar espais de trobada, de convivència amb el barri, amb les entitats, han d'entendre quins són els seus drets, quins els seus deures i les normes bàsiques de convivència. Com a mínim tenen la decència de reconèixer que ho fan malament, i la directora general de la DGAIA declarava el mes de març a TV3: «He observat que en ocasions els ajuntaments són reticents. Demanen, i amb tota la raó, la màxima transparència, claredat d'informació i que puguin decidir l'emplaçament, la qual cosa preveiem solucionar amb un protocol que es crearà després dels atacs recents a centres de menors no acompanyats. L'anomenat «protocol d'aterratge, a què a més a més vostè feia referència aquesta setmana, conseller, que va anunciar el mes de març, on és el protocol? L'única notícia al respecte que tenim és un esquema, és un powerpoint. El van utilitzar, aquest protocol, en el cas de Rubí? El protocol és una trucada d'una persona indeterminada del departament informant que es col·locarà un centre, com van fer a Rubí i a d'altres ajuntaments? No hi ha cap protocol, no existeix; no s'ha aprovat, i tornen vostès a prometre coses que després no fan. Podem parlar de Rubí, on per cert ja existeix un centre de menors, i vostès en proposen un segon; però també a Castelldefels, o també podríem parlar de Canet de Mar i d'altres ciutats i pobles de Catalunya de diferents colors polítics. Així no es fan les coses, senyor conseller. La seva negativa a aprovar uns pressupostos generals de l'Estat que aportaven a Catalunya 2.200 milions d'euros i la incapacitat del Govern de presentar-ne uns de propis ja es comencen a notar. Ahir, TV3, entitats socials denunciaven amb una frase molt gràfica: «Aguantem un mes més, però ja no podem aguantar més, ens quedem a zero. Calculen que vostès, el seu Govern, els deuen 48 milions d'euros. Quan cobraran, senyor conseller, les entitats que gestionen els centres de menors? Qui va ser la ment privilegiada que va decidir canviar la forma de pagament, amb el panorama que tenim en aquests moments? Algunes entitats, com denuncia La Confederació, han deixat de pagar nòmines el mes passat. No hi ha aigua calenta a l'hivern –no hi ha aigua calenta a l'hivern– i el menjar escasseja per sopar. Quan pagarà, senyor conseller? Aquest mateix matí el senyor conseller, vostè, reconeixia que estan a zero, que van a deute. Mentre el seu vicepresident fa discursos optimistes sobre la caixa de la Generalitat, la realitat és més crua: no tenen ni tindran segurament recursos suficients per atendre amb qualitat un problema tan important com l'acollida de menors a Catalunya, tant de MENAs com els que no són MENAs i que també esperen el seu recurs residencial. El Col·legi d'Educadors i Educadores Socials de Catalunya ha reclamat una acollida de qualitat. Consideren que els centres no poden ser dissenyats com a espais provisionals; centres sobreocupats, treballadors i treballadores amb màxima tensió, que pateixen agressions en condicions laborals molt millorables, alguns de baixa i amb depressió. Aquesta és la situació, per posar un exemple, del CREI Can Rubió, un centre públic que va patir el juliol del 2018 un motí per manca de personal i que el va tornar a patir ahir a les sis de la tarda: sis nois detinguts pels Mossos, després d'agredir amb barres de ferro diversos educadors. Vostès no han incrementat la seguretat en el centre, tal com es va comprometre després que els tècnics de prevenció ho demanessin. Cent quaranta-set agents per a la guàrdia pretoriana del president; ara, dos agents per a la seguretat del CREI és tota una utopia, senyor conseller. Bona part de l'equip es troba de baixa; no hi ha psicòleg, ni professor de gimnàstica esportiva, ni servei sanitari diürn al centre. Un exemple que podria traslladar-se a altres centres, com el cas del CREI Castanyers. Per cert, quina és la persona de referència de la seva conselleria per al compliment del Protocol per a la prevenció d'agressions aprovat l'any 2017? A veure si tenim més sort, perquè les entitats, quan truquen, no reben resposta a aquesta senzilla pregunta. Per altra banda, senyor conseller, pot afirmar en seu parlamentària que tots els centres de menors de Catalunya, els que vostè ha obert en els darrers mesos, tenen llicència d'activitat? No és un tema menor. La urgència justifica saltar-se tota la normativa, la de demanar permisos, per exemple, d'obres? O no els demanen per si de cas l'ajuntament s'assabenta que estan a punt d'obrir un centre de menors? Si existissin alguns d'aquests centres sense llicència, senyor conseller, què considera que caldria fer? L'estratègia sobre els MENAs que vostè va posar en marxa el mes de gener, on informaven que obririen cinc mil places, com va? Per què no s'ha tornat a convocar cap grup de treball des d'aleshores? Dins de l'estratègia s'incloïa el fet de no pagar les entitats, com estan fent en aquests moments? Vostès anuncien plans i plans, i, després de l'anunci, res de res. I ja li han associat un calendari o un pressupost, a aquest Pla estratègic de menors no acompanyats? O reconeixerà que no tenen diners o que no saben com pagar-lo? En una situació similar es troba el famós model d'acollida, el nou model d'acollida, del que no sabem tampoc res de nou. Models, plans, accions puntuals... Senyor conseller, caldria que féssim un plantejament global de com està funcionant la DGAIA al nostre país, més que res, perquè ens haurem de plantejar si el model que tenim és el millor model que podem tenir. Cal plantejar-se noves vies complementàries, famílies professionalitzades, d'acollida, plans d'inserció social i laboral suficients i adaptats per als menors. El model de centres residencials d'acció educativa intensiva, el model està esgotat, les ineficàcies superen les eficàcies, que també existeixen, però que queden relegades en un segon pla de forma injusta. Vostès estan aquí per resoldre problemes i no per perpetuar-los. Els grups de l'oposició també, senyor conseller, tenim una paciència finita. Si no compleix això que aprova aquest Parlament pel que té a veure amb el sistema de protecció als menors, no ens quedarà més remei que començar a demanar dimissions. Catalunya necessita una nova política d'acollida, coordinada i compartida entre governs, entre conselleries, entre institucions municipals i supramunicipals i amb les entitats socials i amb el conjunt de la ciutadania. Ho han anunciat, però no ho han aconseguit. Vull acabar, senyor conseller, amb una declaració seva el mes de març a RAC1: «A Catalunya –deia– «no tenim problema amb els MENA. És cert. El problema el tenim amb la seva nefasta gestió. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ara, per a la resposta, té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor Chakir El Homrani.
Gràcies. Consellera... Diputat, després d'escoltar la seva intervenció, escoltar-la atentament, després dels crits de «bravo, després dels somriures i els riures, fem una anàlisi. Ha sigut curiós, perquè ha iniciat la seva intervenció situant la complexitat del repte a abordar; no tenim un problema, és un repte. Ha situat la responsabilitat de l'Estat; res, els primers trenta segons, després ja ens n'hem oblidat. I després ha anat fent com una espècie de reguitzell d'elements –d'alguns n'anirem parlant–, de com enfocar les problemàtiques, els reptes, la gestió d'un fenomen complex, però em sap greu, perquè acusant de no voler donar lliçons acaba donant lliçons de com integrar aquestes coses rares que tenim, persones d'origen estranger, que venen d'altres llocs, famílies d'altres llocs..., de qui ens ha de donar lliçons i qui no pot donar lliçons. Ho trobo perfecte. Miri, començarem... Intentaré anar per ordre, perquè porto dos setmanes sense voler entrar en certes coses, perquè crec que..., i al final cadascú fa el que vol i el que considera. I pot ser erroni o no erroni, però crec que en aquestes dues setmanes hi han hagut moments en què hem jugat amb coses que després se'ns descontrolen –que després se'ns descontrolen. I crec que el paper que em pertoca –equivocat o no equivocat– és de tenir un punt de responsabilitat –un punt de responsabilitat–; perquè quan lliguem aquesta situació amb període electoral acaba passant el que acaba passant. I acaba passant..., un reportatge, que no sé si el va veure, el d'Antena 3. No sé si el va veure, el d'Antena 3, però és per posar-se a plorar. I ho dic així: és per posar-se a plorar. El reportatge d'Antena 3, el de Telecinco..., sobre una realitat que passava en un municipi d'aquest país i en el qual, crec que en un exercici de responsabilitat, no he volgut ni entrar-hi, ni entrar a fer judicis de valor, sent conscients de les dificultats que té cadascú, però crec que ho hem de dir així de clar: era per ficar-se a plorar. Després ens preocupem d'altres coses, però és per ficar-se a plorar. I ho dic així, i cadascú que s'ho agafi com vulgui i que ho plantegi com vulgui. A partir d'aquí, vaig situant. Em situa els pressupostos de l'Estat. En els pressupostos de l'Estat no hi havia res. Suposo que devia ser el mateix que havíem de fer amb el decret, aquell decret de 40 milions... Aquell decret que únicament tenia en compte el punt d'entrada dels nois i noies migrats sols, en comptes de quin és el sistema de protecció que els atén. Això dels 40 milions..., 1.060.000, si no em falla la memòria, 1 milió i escaig, que ara no em vull equivocar. És aquesta la lògica del Govern del PSOE? La incapacitat de planificar? La incapacitat de donar informació? Perquè per ara el nostre país té moltes virtuts però ara mateix no té la virtut de tenir frontera extracomunitària. Suposo que em devia parlar d'això. Igual que suposo que em devia parlar de... Jo soc absolutament respectuós, i puc entendre les dificultats de cadascú, però fa gairebé un any –gairebé un any–, que vam situar el problema que hi havia en les subdelegacions del Govern a l'hora de regularitzar la situació de persones a les que hem de regular; regularitzar la seva situació administrativa, bàsicament perquè entren al sistema de protecció. I puc entendre que se'm digui: «És que tenim un problema de personal. Després, per altres responsabilitats no puc entendre que no s'actuï, i que s'estiguin venent números, per a persones, per anar a la subdelegació a regularitzar la seva situació administrativa. Puc entendre les dificultats, però això també forma part del problema o dels àmbits que hauríem d'abordar. Em situa pressupostos estatals i em situa recursos. Jo soc molt honest, i el que situo –i quan tens responsabilitats de gestió en una administració n'ets absolutament conscient– és que, en pròrroga pressupostària, el crèdit de la DGAIA, d'una DGAIA en què hi havia el pressupost del 2017 dimensionat per al 2017, el crèdit finalitza. I què hem fet? Com el que hem anat fent durant el 2018: introduir fons de contingència, i els hem introduït en els moments que ha calgut, i hi ha hagut una absoluta responsabilitat per part d'aquest Govern, bàsicament perquè més enllà de la responsabilitat jurídica tenim unes responsabilitats moral i ètica. Ara, que el crèdit estigui superat genera altres elements de gestió de l'Administració. I això ho dificulta. I crec que en aquest faristol haig de dir les coses pel seu nom –i això ho dificulta. Ho dificulta perquè ho has d'anar generant. Igual que el canvi del sistema amb les ordres d'acreditació, que ha funcionat molt bé en gairebé tots els àmbits. Perquè no ha sigut un canvi de sistema en infància i adolescència, ha sigut un canvi de sistema en la globalitat del departament, per agilitzar, per donar resposta. Però en el lloc on tenim més tensió aquest canvi de sistema acaba afectant. Ara, és que això no es fa perquè sí..., es fa per una voluntat, però no es fa perquè sí, per una voluntat de molestar o per una voluntat de ficar més dificultats. És una necessitat d'un departament que té el 70 per cent de la contractació de tota la Generalitat, amb molta petita contractació, de facilitar tota la gestió administrativa, tant per a les entitats amb què treballem –sigui en l'àmbit d'infància, sigui en l'àmbit de persones amb discapacitat, sigui en l'àmbit de joventut, el d'acció social, sigui en qualsevol dels àmbits–, i corregir tota la situació dels contractes que s'havien de renovar anualment, amb tota una gestió de paperassa tant per a les associacions com per a l'Administració que no tenia cap sentit. I és un sistema que ens està funcionant, però sí que és veritat que en el lloc on tenim més la tensió, perquè el pressupost executat de la DGAIA comparat amb el pressupost ordinari és més del doble, doncs, ha generat tensions. I això ho hem situat, i estem corregint-ho. Ara, era un canvi de sistema que s'havia de fer. Perquè també existeixen altres elements de control, com són les intervencions, i que són elements de control que crec que tots i totes aquí compartim. I en l'àmbit dels recursos ho continuarem fent. I ho continuarem fent perquè crec que en cap moment hem volgut ni hem estat en situació de deixar d'assumir les nostres responsabilitats. I som conscients que ara mateix tenim alguns retards en pagaments. Ara ja hem fet els pagaments del mes de gener i febrer, a una cinquantena d'entitats, estem... En el Consell de Govern d'ahir vam aprovar 6 milions més que havien de passar a contractació, i el nou sistema de contractació i pagament acabarà millorant el sistema, i sent més transparent, més àgil i més sostenible. Ara, el procés d'adaptació dels tràmits de pagament que ha generat endarreriment en l'abonament de les factures l'acceptem i estem solucionant-ho, i treballant punt per punt, perquè és el que ens pertoca –és el que ens pertoca. Ara, és curiós que ho digui i que ho digui amb aquest punt de... –bé, no ho definiré–, qui, des de l'Estat... I, en les converses... –que te les responsabilitats, el seu grup polític a l'Estat–, i totes les converses que hem fet, no s'ha fet cap passa endavant, de les coses que vam demanar, que són molt senzilles, que és: informació, transparència en la informació de les arribades a costes, transparència entorn de la sortida dels sistemes de protecció... Perquè suposo que tots els que estem aquí som conscients que quan arriben al sistema de protecció català no han vingut de..., han passat per altres sistemes de protecció. Únicament amb aquesta informació ens podríem generar... Protocol d'aterrament. La nostra responsabilitat és acollir a tothom. Hem generat un protocol. Un protocol que té en compte l'exploració i la recerca d'espais; la planificació prèvia a l'obertura; l'obertura del servei, i després el tancament del centre, perquè en alguns casos és tancament. Perquè és una realitat, tenim una dificultat entorn de trobar els llocs. I és així, perquè és una realitat que passa en aquest país, i hem de donar aquesta resposta. Sobre el cas de Rubí, no hi entraré. Vam avisar amb una antelació, sí, amb una trucada. Se'ns va demanar: «Espereu. I després va sortir. No faré judicis de valors, però és que la qüestió és que, si no, què fem? És que són vuitanta nanos que a Sant Just Desvern han estat un any i no han generat cap problema. I els hem ficat una etiqueta a aquests vuitanta nanos, perquè no eren... Que no sé si ens en sortirem. I hauríem de fer-ho. I després sí que vull parlar de les accions de l'estratègia; del crèdit de Can Rubió, que m'ha quedat pendent... Però crec que aquesta reflexió global era obligatòria fer-la, i més, com a mínim, amb un cert to que crec que tots i totes hauríem de tenir quan parlem d'aquestes coses.
Gràcies, conseller. Té la paraula ara el diputat Raúl Moreno per a la rèplica de la interpel·lació.
Gràcies, president. Senyor conseller, justament aquesta interpel·lació va fora del període electoral, i ho vaig fer amb tota la intenció. Si a vostè no li agraden els reportatges d'Antena 3, doncs, parli amb Antena 3; però jo el que vull aquí és que parli de la seva gestió, no dels reportatges d'Antena 3, de si li agraden o no li agraden. Miri, decret de 40 milions d'euros, que no va tenir mai, que es van posar per a aquest tema. La Generalitat va rebre al voltant de 2 milions i mig d'euros. Jo ja li vaig traslladar, al Govern de l'Estat, que considero que els recursos s'han de repartir en funció de les comunitats autònomes que acullen, no del lloc d'entrada. I, properament, tindrà segurament notícies favorables, en aquest sentit. Per tant, això ho compartim –això ho compartim. Però, a més a més de queixar-se, intenti pressionar, buscar complicitats, –buscar complicitats–, no poden anar sols per la vida, demanant que es canviïn criteris sense que la resta de comunitats autònomes hi estiguin a favor. La Delegació del Govern sempre ha estat al costat seu –sempre–, oferint, fins i tot, equipaments, si eren necessaris. Sempre. I, si no, no tindré cap problema en facilitar aquesta reunió o aquests acords que puguin haver-hi amb la Delegació del Govern. No crec que sigui necessari, però si necessita ajuda en això, hi pot comptar, amb nosaltres. Però no és un problema només d'informació de per on entren, per on se'n van, per on arriben. No és només aquest problema d'informació. És un problema de la gestió diària. És un problema de concreció del que està passant. Diu: «Els pressupostos generals de l'Estat no aportaven res. Home, 2.200 milions d'euros. No está mal; en peores plazas hemos toreado. Però vostès van dir que no –van dir que no. I és que, a més a més, van dir que no a aquells i ni tan sols han presentat els seus; o sigui, no ens expliqui els seus problemes de gestió. Als ciutadans i ciutadanes, que vostès tinguin problemes de tresoreria, de gestió..., escolti'm, doncs molt bé. Jo parlo dels problemes de la gent, dels problemes dels centres, que no tenen aigua calenta, que alguns no paguen les nòmines als seus treballadors. A mi, sincerament em són igual els problemes econòmics que vostès tinguin, entre altres coses perquè han estat incapaços de posar-se d'acord i venir aquí i presentar un projecte de pressupostos. No és culpa nostra ni de l'Estat. Porti un projecte de pressupostos, i ens diu quina partida hi posarà. «Les ordres d'acreditació –diu– «han funcionat bé. Doncs, deu ser a qualsevol departament menys a les entitats d'infància, menys a les entitats socials d'aquest país. L'altre dia li feia una interpel·lació sobre els centres especials de treball i vostè sortia aquí a dir: «No es pot pagar perquè l'Estat no ha fet la conferència sectorial de treball. Al dia següent va pagar. Però si no es podia! Al dia següent va pagar vostè. Miri, les entitats poden entendre que hi hagin alguns retards en el pagament, però justament ahir a TV3 demanaven transparència, un calendari. Si vostè ja sap que tindrà problemes de pagament, informi de quan pagarà i de com. Reuneixi les entitats. Vostè hauria de reunir les entitats, socialitzar els problemes que poden tenir. Però és que a més a més no hi ha cap tipus d'informació, per part seva, a les entitats. I, a poder ser, en paguen unes, d'altres no... Bé, juguen a aquest joc de la divisió permanent. Senyor conseller, el protocol d'aterratge. Si us plau, ara, en el torn de rèplica. Vostè creu que és normal que es pugui instal·lar un centre de menors amb una trucada telefònica a un alcalde o una alcaldessa? Vostè està d'acord amb les declaracions de la directora general de la DGAIA, que reconeix que així no es fan les coses? I si així no es fan les coses, per què està trigant vostè més de tres mesos en fer un protocol d'aterratge, que, a més a més, no ha estat discutit amb les entitats representatives dels municipis? Quant trigarem a fer aquest protocol d'aterratge? I si consideren vostès que ho estan fent malament, per què continuen fent-ho amb el mateix sistema? Perquè, miri, Rubí i d'altres ciutats –jo no és que li vulgui donar lliçons– li he dit abans que li poden donar i ens poden donar lliçons de com integrar, de ciutats que han vist processos d'immigració molt més complicats i que han apostat, alcaldes i alcaldesses, per garantir la convivència, que també és un valor molt important, la convivència, la seguretat, que també és un valor molt important. I, per tant, el que vostè no pot fer és prendre una decisió, generar un problema, sortir corrents i dir: «Alcalde, alcaldessa..., vostè mateix, solucioni-ho. Ara, no li trucaran segurament, a l'alcalde o a l'alcaldessa, per dir: «L'escola aquella que ja vaig dir que li faria, la hi faré. No, per això no aixequen vostès el telèfon, ni per al CAP, ni per a altres tipus d'inversions. No, aquí això és molt més costós. Per tant, jo el que li reclamo i li ofereixo tot el nostre suport és per cercar un sistema normal, lògic, comú, amb informació, amb transparència... El mateix que vostè reclama al Govern de l'Estat, nosaltres l'hi reclamem a vostè. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per a la rèplica final, té novament la paraula el conseller.
Per ordre. Diputat, informació a les entitats. Ara mateix –ho dic de memòria, pot ser que m'equivoqui d'ahir o d'avui...–, és a dir, ahir o avui –i no sé quantes reunions hem tingut– hi havia una reunió amb la Fedaia, que és la federació, amb la FEPA també ens reunim... Aquest exercici el fem –aquest exercici el fem–, amb totes les dificultats. El que som és molt honestos a l'hora d'explicar com funcionarà i quines passes... Assumim totes les nostres responsabilitats, només faltaria, assumim totes les nostres responsabilitats. Ara, el que també..., és que ens pot agradar o no el reportatge d'Antena 3, però si alimentem aquest reportatge llavors tenim una mica de responsabilitat. I això també ho hem de fer, i això també ho hem de plantejar, i això també s'ha de dir en veu alta. I crec que pertoca dir-ho en veu alta. A partir d'aquí, jo sí que, com a mínim alguns temes que ha situat, perquè són molts temes..., i saben que en aquest tema procuro fer el mínim de soroll possible, en el sentit aquest d'entrar en polèmiques que crec que el que fan és donar-nos més dificultats a l'hora de la gestió d'un repte important; procuro fer el mínim soroll possible, perquè crec que és com s'ha de fer. Però el que sí que també..., és ser clar en algunes coses, i a vegades entre tots plegats no ens ajudem. I això és així, perquè els vuitanta nanos de Sant Just Desvern han quedat ja etiquetats. I això ens ho hem de plantejar tots i totes, que han estat un any a Sant Just, i no havia passat res –i no havia passat res. Però bé... Entorn de l'estratègia, coses que hem anat fent. I per això ho dic, eh? El protocol d'aterratge? És que la trucada és prèvia, és una trucada prèvia. I si se'ns diu: «Si us plau, esperem a que passi tot el procés, doncs nosaltres, creiem que d'una forma endreçada, esperem. Ja està, i no hi ha cap tipus de mala voluntat. Ara, a partir d'aquí, crec que hem viscut unes municipals on un dels temes que s'ha situat sobre la taula són les dificultats entorn d'edificis, d'habitatge, especialment en aquest país. Crec que en som tots conscients. Perquè és que, si no, acabarem fent el perro del hortelano, que ni come ni deja comer. I això, quan parlem de menors, no ens ho podem permetre. No ens podem permetre la lògica d'el perro del hortelano, que ni come ni deja comer. I crec que és en aquest sentit. I sap perfectament que en això ni faré soroll, ni cridaré, ni faré espectacle, perquè crec que el tema és prou important. A partir d'aquí, li he situat els punts del protocol... i 2 de maig per finals de juny. Crec que és un temps... I tenint en compte que estem en situació d'emergència, és un temps... És que hem generat 650 places aquest 2019, ja –650 places! A la majoria dels centres que s'han obert no hi ha hagut aquest soroll, perquè és que no es genera, aquest soroll. A partir d'aquí, de tant en tant passa. Jo crec que cadascú..., que assumeixi les seves responsabilitats i assumeixi el discurs públic que fa. Perquè la convivència, i tant que s'ha de protegir, la convivència. És que la meva frase és diferent: no és que s'hagi de protegir la convivència, és que la convivència és la solució, no és el problema. És que la convivència, el coneixement i el reconeixement al teixit comunitari són la solució, no són el problema. No hi han problemes de convivència. És que la convivència és el que dona solucions a certs neguits i pors. I soc absolutament conscient dels neguits i pors. I crec que no hi ha cap ajuntament que no digui que el departament ha anat, per via de DGAIA, per via dels directors i directores de serveis territorials, per via de la Secretaria d'Infància, per via de la Secretaria d'Immigració..., que no hagi anat a qualsevol trobada amb els veïns i veïnes. És que ho fem. És que sabem que és complex, i ho fem. I tant que ho fem –i tant que ho fem. I entorn de l'estratègia, per donar alguns exemples. El tema de l'assessorament als centres en l'àmbit de documentació; hem treballat amb Save the Children i Creu Roja. El Programa de mentoria, un dels programes dels quals estem més orgullosos i que està funcionant i que val la pena, i el d'acolliment. En som conscients, que... Ara, també som conscients..., estem creixent en l'acolliment, però som conscients de que és un perfil que és complicat i que hem d'acompanyar. Pensem que la mentoria pot ser una bona primera passa. El centre específic per a noies, on fem elements de detecció de tràfic, on incorporem la visió específica de gènere. El CAI que estem treballant, d'aterratge, aquí a Barcelona. Que no seria raonable que tinguéssim un centre d'aterratge a Barcelona, però passa. Encara que no estiguem a costes, passa. Doncs ho fem, i ho fem de la mà de l'Ajuntament de Barcelona. L'actualització dels protocols de la DGAIA... [[Sona el senyal acústic que indica que s'exhaureix el temps d'intervenció.]] Hi han molts elements que... I som conscients que hi ha molta tensió, i tant! I som conscients de que fan molta feina. I en el tema de Can Rubió sí que vull situar...
Vagi acabant, conseller.
Ho estem treballant, ho portem treballant. Can Rubió té vint-i-tres nanos i vint educadors. Ho dic per, també, situar... És a dir, vint-i-tres nanos i vint educadors...
Se li ha acabat el temps, conseller.
I continuarem treballant tant amb els representants dels treballadors com amb la dificultat que hi ha hagut per passar d'un CRAE terapèutic a un CREI, que aquesta ha sigut la gran dificultat a Can Rubió. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la seva inacció social]] [[300-00135/12]] Passam al setè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la seva inacció social, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar la interpel·lació té la paraula la diputada Noemí de la Calle. [[Sona el senyal acústic de crida a la votació.]] Perdó, m'he equivocat. [[Veus de fons.]] És un error, ja ho sé. [[Rialles.]] Disculpin, no hem cridat a votació; ha estat una confusió en la pantalla. [[Noemí de la Calle Sifré intervé sense fer ús del micròfon.]] Sí, sí, deu minuts –deu minuts.
Conseller, diputades, diputats..., hace unos días todos los grupos parlamentarios recibíamos un informe de La Confederació que venía a confirmar lo que desde Ciudadanos llevamos alertando desde hace ya años: la total inacción del Govern en lo relativo a las políticas sociales, el abandono de los catalanes en las cuestiones que más nos importan. Este informe habla de una década perdida, una tendencia que su gestión al frente de una conselleria tan importante como es la de Trabajo y Asuntos Sociales no solo no ha revertido, sino que ha empeorado de la forma más injusta. Una gran parte del problema es la falta de diálogo, la falta de realismo y la falta de autocrítica por parte del Govern. Falta de diálogo, porque a cada interpelación que les realizamos desde la oposición responden con un ejercicio de anestesia parlamentaria leyéndonos una lista a los Reyes Magos que nunca se cumple y que nunca es real. También falta de realismo y de autocrítica, porque es que son incapaces de reconocer y asumir que los indicadores sociales empeoran cada año, debido a la mala gestión y la falta de apuesta por las políticas sociales, porque en eso ustedes son campeones. Y durante mucho tiempo utilizaron el 155 como excusa para todo, aunque muchas entidades en privado, pues, nos reconocían que jamás habían cobrado tan bien como durante su aplicación. Porque ustedes utilizaron el 155 como excusa, por ejemplo, en los retrasos de los pagos a los centros especiales de empleo, cuando ya desde 2016 los impagos se sucedieron año tras año: impagos en 2016, en 2017, en 2018, en 2019. Este año a los CET se han sumado los impagos a los centros dependientes de la DGAIA. ¿Habrá algún año en el que paguen ustedes a tiempo? ¿Será 2020 el año en el que empiecen a hacerlo?, porque este año ya vamos tarde. Es más, ¿dejarán algún día de tener a las entidades secuestradas y volverán a presentar las convocatorias de subvenciones de forma plurianual? Y, miren, priorizar en políticas sociales no es hablar todo el día de lo que van a hacer, sino hacerlo. ¿Y cómo? Pues invirtiendo, invirtiendo en políticas sociales. ¿Sabe usted que el porcentaje que representó en 2018 el gasto en servicios sociales en Cataluña está muy por debajo de la media española? Y no hablo de números absolutos, hablo del porcentaje del total del presupuesto. Y el porcentaje que una administración le destina a políticas sociales revela el grado de prioridad que representa para un gobierno, y en su caso llevan muchos años dejando claro que no son su prioridad. Por ello no es de extrañar que los indicadores, como le decía, no solo no mejoren, sino que empeoren cada año. Y, como usted ya debe saber, tras la publicación de los informes del Observatorio de la Dependencia y de la Asociación de Directoras y Gerentes de Servicios Sociales, volvemos a ser campeones en desatención a las personas dependientes. Y, como ya recordaba esta mañana mi compañero Carlos Carrizosa, Cataluña posee la tasa de desatendidos más alta de todo el país: un 46 por ciento más elevada que la media nacional. Y el president esta mañana ha tenido la cara de decir que a nosotros no nos importa la dependencia, pero a quien no les importa lo más mínimo es a ustedes, que son los que tienen en su mano el poder para cambiar las cosas, y los datos no hacen otra cosa que empeorar. Y le daré otro dato: en Cataluña solo hay 3,42 plazas de acogida por cada cien mujeres con orden de protección, cuando la media en el conjunto de España es de casi diez. También somos campeones en pobreza infantil, y es que la inversión en infancia en Cataluña está muy por debajo de la media española y a años luz de la europea. Por no hablar de las políticas de discapacidad: en Cataluña hay más de medio millón de personas con discapacidad, pero la inversión en esta área apenas llega al 1 por ciento. ¿Es consciente, conseller, de que el hecho de tener una discapacidad supone un sobreesfuerzo económico anual de 23.000 euros, según ha cifrado Cocarmi? ¿Cuándo dejarán de ser las políticas de discapacidad las grandes olvidadas de este Govern? Y es que, sinceramente, le he de reconocer que ante la inexistente autocrítica del Govern es muy difícil ponerse en su lugar y empatizar con su gestión. Porque ustedes no son ni un gobierno realista, ni dialogante, ni autocrítico. Y mire que desde Ciudadanos lo hemos intentado presentando propuestas de resolución y leyes, como la Proposición de ley para la reducción de la presión fiscal en el IRPF a las rentas bajas, como la Proposición de ley para la mejora de la calidad en la prestación de servicios sanitarios y sociosanitarios o como la Proposición de ley para la prevención del maltrato infantil, y también impulsando plenos monográficos y comisiones sociales en las que pudiesen participar todos los grupos parlamentarios. Y le recuerdo: impulsamos un pleno sobre la priorización de la agenda social, impulsamos un pleno monográfico sobre infancia, impulsamos también una comisión de estudio sobre políticas de gent gran para que las entidades, usuarios, empresas del sector y todos los grupos parlamentarios tuviesen un foro donde se pudiesen abordar los problemas del colectivo de la gente mayor, ya que la interlocución con el Govern no estaba funcionando. Y gracias a la iniciativa de mi grupo parlamentario en este Parlament, pues hay un espacio donde poder debatir sobre el reto que supone el atender a las personas mayores con la dignidad que se merecen. También impulsamos una comisión de seguimiento de políticas de discapacidad, que, por desgracia, pues, ustedes nos tumbaron con la ayuda del Partido Socialistas, y que, por cierto, le recuerdo que las entidades aún están esperando aquel grupo de trabajo que ustedes les vendieron como excusa para votar en contra de la comisión que proponía Ciudadanos. Otra promesa incumplida. Incumplimiento tras incumplimiento también de todas las mociones y resoluciones sociales que se aprueban en este Parlament. Y no solo incumplen las resoluciones, sino que tampoco pagan a las entidades sociales. Ahora bien, de lo que nunca se olvidan es de regar económicamente con subvenciones a entidades o a medios de comunicación afines al proceso separatista, millones y millones que se van por el desagüe del procés. Y es realmente desesperante, porque ustedes tienen en sus manos las herramientas para revertir esta situación, pero están malgastando el dinero y un tiempo que las familias no tienen. Están malgastando una oportunidad valiosísima para mejorar la vida de los ciudadanos catalanes. Y es una pena, por no decir un insulto, que ustedes se gasten 20 millones de euros en propaganda institucional, y abrir el periódico y encontrarte con publicidad pagada por la Generalitat sobre lo bien que funciona la renda garantida, cuando todo el mundo sabe que la gestión es un desastre. No malgasten más el tiempo y el dinero de los catalanes y hagan su trabajo. Actualicen la cartera de servicios sociales. Están incumpliendo la ley que obliga a actualizar la cartera cada cuatro años. Han pasado doce años, y eso significa que las ratios de profesionales no son adecuadas, los módulos económicos están desfasados, las entidades no cubren los gastos, los trabajadores ven precarizados sus trabajos y los usuarios han visto cómo ha caído en picado la calidad de la atención; atención desigual dependiendo de si te atienden o trabajas en un recurso público o en uno concertado, porque los sueldos y las ratios de profesionales varían dependiendo si es público o concertado. Reviertan ustedes esa desigualdad. Porque ese es otro punto débil de su Gobierno. Ustedes hablan muy poco de desigualdad entre los ciudadanos de Cataluña. Les gusta hablar mucho de Cataluña como si fuera una cosa homogénea, enfrentándola normalmente al resto de España, pero la desigualdad en Cataluña es insoportable, es insostenible. ¿Sabe usted que la esperanza de vida varía en diez años en función del barrio de Barcelona en el que vivas? Y esto es un dato terrible. Además, el nivel socioeconómico de los padres afecta en la educación de los niños, en la sanidad, en la ocupación, en el futuro de esos niños. Necesitamos más inversión en infancia, porque en Cataluña no se está asegurando la igualdad de oportunidades en la infancia. Y eso se traduce en una pérdida de talento. Porque el talento no entiende de clases sociales, el talento crece en todas partes y necesitamos asegurar la igualdad de oportunidades en la infancia para que ese talento aflore y no se pierda. Una sociedad no puede permitirse la pérdida de talento, y la inversión en infancia es una de las mejores inversiones sociales y económicas que la Administración puede hacer por las futuras generaciones, es lo mejor que puede hacer por ese uno de cada cuatro niños catalanes que viven por debajo del umbral de la pobreza. Y no solo existe desigualdad de oportunidades en la infancia, sino también en edades avanzadas. Existe un desequilibrio territorial enorme en los recursos a la dependencia. Y hablo de municipios como Hospitalet de Llobregat, municipios como Ripollet, de zonas como Terres de l'Ebre, donde tenemos una población sumamente envejecida y un porcentaje de recursos de atención a la dependencia por debajo de la media. Las desigualdades territoriales en recursos sociales son insostenibles para muchas familias catalanas. La planificación no responde a las necesidades reales de nuestra sociedad. Y cuando ustedes conciertan plazas muchos nos echamos las manos a la cabeza porque no siguen criterios de necesidades sociales; la distribución de recursos no tiene ningún sentido. Como tampoco tiene ningún sentido lo que está ocurriendo con el sistema de protección a la infancia. Y no se escude en el aumento de la llegada de menores no acompañados para justificar el colapso del sistema, porque ya hace años que lo estábamos alertando desde la oposición, desde los propios centros, desde los sindicatos y desde el Col·legi d'Educadores i Educadors Socials. Y a ustedes les ha entrado por un oído y les ha salido por otro. Y no le negaré que desde mi grupo parlamentario sospechamos desde hace mucho tiempo, y no somos los únicos, ya que se encuentra ahora mismo investigado por los tribunales, y es que la situación actual de colapso respondería al ánimo de lucro por parte de algunas personas ya desde la época del tripartit. Y por ello ya le adelanto que vamos a pedir una auditoría de la gestión de la DGAIA de los últimos años para poner luz, para saber por qué hemos llegado a esta situación y sobre todo para que la DGAIA pueda cumplir su función, que es la de proteger a la infancia y a la adolescencia ofreciéndoles y garantizándoles un discurso digno y lleno de oportunidades. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, per respondre la interpel·lació, té novament la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani.
Gràcies. Conselleres, diputats i diputades..., diputada De la Calle, ha tractat diversos temes, en una línia molt general. Intentaré centrar-me en els temes concrets, en el que es fa, en els reptes que tenim i a partir d'aquí, ja, si vol... No entraré en certs altres aspectes que crec que no tenen molt..., més de valoració general. Sí que em fa gràcia, perquè en algunes qüestions no sé si el model que plantegen, econòmic i social, és el model de lluitar contra les desigualtats i de lluitar contra les situacions de discriminació. Però bé. I això en el dia a dia ja es veu, amb el que no fa falta que ens enganyem aquí, ni fa falta que fem aquí com els grans salvadors quan vostès representen un model econòmic i un model social on el que es fa és incentivar la desigualtat i la discriminació. A partir d'aquí, ha parlat de discapacitats i de persones amb diverses capacitats, ha parlat de la necessitat d'inversió en aquest àmbit, ha parlat de que aquest Govern no ha fet res entorn d'això. Aquest Govern ha sigut l'únic que, després de la pujada del salari mínim, ha fet directament una pujada en el mateix percentatge dels fons propis que hi dedica, que curiosament som l'únic territori que hi dedica fons propis, perquè no ho hauríem de finançar. I aquests fons propis representen 42 milions i mig. L'Estat en fica 50; estem a l'espera de, a la propera conferència sectorial, veure com es reparteixen els 84 de més que hi volen situar –que és això el que vaig dir, no els pagaments... No està el senyor Moreno, però com a mínim així ho aprofito. També som un territori on treballem a partir de la Convenció dels drets de les persones amb discapacitat de Nacions Unides. Això no es fa a la resta de l'Estat. Estem fent tot un treball en el marc del Codiscat de com hem de modificar la legislació i les polítiques públiques per complir la Convenció dels drets de les persones amb discapacitat. Estem treballant amb el sector. I no hi tenim cap problema. I ens hem marcat unes dates, que és juny-juliol, per tenir tancat tot un full de ruta entorn dels elements tarifaris, però no únicament dels elements tarifaris, sinó dels canvis de model, i crec que en breu tindrem respostes interessants, que van en la línia del que s'ha de fer en aquest àmbit, que és complir la Convenció dels drets de les persones amb discapacitat, donar suport al treball protegit, però, a la vegada, treballar per una veritable inserció en l'empresa ordinària. També m'ha situat la qüestió del sistema de protecció a la infància i l'adolescència. Jo aquí aprofito per fer una reflexió, perquè el sistema de protecció a la infància i l'adolescència d'aquest país..., que sempre està en l'ull de l'huracà. És molt curiós perquè nosaltres, amb Euskadi, som els dos únics territoris on el sistema de protecció va més enllà dels divuit anys. Tenim ara mateix, i estava buscant la dada... Ho dic perquè també ens situem, perquè molta gent que té responsabilitats de govern, en molts altres territoris, als divuit anys... [[el conseller fa un gest de desaparició amb les mans]] . Nosaltres ara mateix tenim 3.030 nois i noies majors de divuit anys en el sistema de protecció, sigui per la via de les ajudes als posttutelats o sigui amb recursos, sigui en pisos o sigui en centres. Jo ho dic perquè també aquest element el podríem explorar, perquè això segurament..., que és una de les preocupacions que ens fan arribar la majoria d'ajuntaments entorn de com es gestiona el fet de quan passen els divuit anys i tot el període d'apoderament, i amb processos que a vegades no has tingut tot el treball ni el temps necessari per fer un bon procés d'apoderament i inserció laboral. Ho recordo: 3.030. Amb Euskadi, els dos únics sistemes que tenen una mirada més enllà dels divuit anys. Crec que això també ho hem de situar. Igual que situo que el sistema està tensat i que hem de repensar-lo amb elements positius i elements que hem de canviar, perquè la diversitat dels nois ha canviat. Igual que sempre dic que parlar de polítiques d'infància no és parlar únicament del sistema de protecció, és molt més ampli. Si parlem únicament del sistema de protecció, estem parlant de deu mil, i crec que la infància, en aquest país, i l'adolescència representen més. Ja està, és fer aquesta... No m'ha situat un element... –trobo normal que no me'l situï–, un element que crec que és clau a l'hora d'entendre l'acció social i els serveis socials –crec que és normal que no me'l situï, perquè tenen poques responsabilitats o ni una en l'àmbit municipal, i ara tampoc ha canviat massa–, que és un dels elements claus en el teixit, que és el contracte programa de serveis socials. I aquí, igual que som absolutament conscients que en el contracte programa 2020-2023 hem de repensar l'àmbit de pobresa energètica, l'àmbit de sensellarisme, que és en el que estem treballant, ja li situo el «debe que tenim..., li recordo que, a partir del contracte programa, en aquest últim contracte programa s'han contractat més de 850 professionals a les àrees bàsiques de serveis socials, complint finalment la ràtio. I això ha sigut a base del contracte programa. Vuit-cents cinquanta professionals a tot el país. Que en el contracte programa..., aquest últim contracte programa ha permès iniciar el canvi de model entorn dels centres oberts cap als SIS, que s'ha fet a Terres de..., vam decidir fer-ho d'una manera diferent de com es feia habitualment, que era: començava a Barcelona i irradiava al territori. I ho hem fet d'una manera diferent: hem començat amb Terres de l'Ebre, Tarragona i Ponent; ara s'està fent Girona, i en el proper contracte programa entrarem a tot Barcelona; un canvi de model que ens permetrà també una visió molt més integral i amb molt més finançament que no pas el dels centres oberts entorn del sistema d'infància. Perquè al sistema d'infància no únicament parlem de la DGAIA, sinó que també parlem del contracte programa, amb un increment de més del 50 per cent en les EAIA; és a dir, hi han altres elements. I a partir d'aquí jo li situo els dos deures que estem..., els dos reptes que estem treballant pel futur contracte programa, perquè pensem que els hem de treballar, que és pobresa energètica i sensellarisme. També m'ha parlat de gent gran i de tot l'àmbit de dependència. Miri, hem de donar resposta a dos necessitats. Una, primer, no tota l'atenció a les persones dependents és sistema de dependència; hi han àmbits que compartim amb salut, per exemple les residències sociosanitàries, que hi donen resposta i que no estan comptabilitzades. També ho dic per situar-ho. Jo crec que tothom fa un gran esforç, fan un esforç importantíssim els ajuntaments d'aquest país, fem un esforç des de la Generalitat, amb les limitacions que tenim. I sempre que surto aquí, no?, també, i sempre ho diré: hi ha un problema, que és una llei mal finançada i que no es compleix el finançament de la llei. I el que hauria d'haver sigut un dret subjectiu no és un dret subjectiu. I aquí tenim un problema, i sempre el situo: set, dos, u. I crec que amb aquest tema queda clar: set, les administracions catalanes; dos, copagament; un, l'Estat, quan hauria de ser cinquanta-cinquanta, descomptant el copagament; si descomptem el copagament és vuit-dos. Jo crec que aquí tenim... Però, de la mateixa manera, el repte que estem treballant, tant en l'àmbit dels sindicats, com de les entitats, com de les patronals, és un doble repte que en algun moment –i aprofito aquí per situar-lo– haurem de ser honestos per situar-lo, que és: com incrementem la capacitat cobertora? I aquí s'ha fet treball, hem tingut acords amb l'Hospitalet, amb Santa Coloma, amb el Prat, amb Molins de Rei, amb Ripollet, ara estem treballant amb Granollers mà a mà, amb els ajuntaments, que és el que pertoca. Com incrementem la capacitat cobertora i com també tenim una política tarifària que tingui una representació també entorn de les condicions laborals dels treballadors i treballadores, especialment treballadores, perquè és un sector absolutament feminitzat. Crec que és un dels altres àmbits on hem de situar aquests elements. En breu ens posarem en contacte amb els grups parlamentaris perquè estem treballant ja el que són les bases d'un element que ha de ser vertebrador, que és l'estratègia de serveis socials, que ha de passar pel Parlament, i en breu els hi presentarem un primer esborrany amb una voluntat de treball entorn d'aquesta estratègia a partir del 2020, i que ha de ser aprovada, com marca la llei, pel Parlament. I hi continuarem treballant. I entorn de la renda garantida, amb les dificultats que hi han hagut, i jo soc el primer que ho he situat, amb les dificultats que hi han hagut, no podem relativitzar que estem donant resposta ara mateix a més de 120.000 persones; que estem complementant, perquè vam decidir tots plegats que fos complementària, més de quaranta mil persones que estaven amb una prestació no contributiva, responsabilitat de l'Estat, que tots i totes en aquest Parlament vam considerar que estava per sota del nivell de dignitat, amb tot el creixement i hi continuarem treballant. Jo aquí he situat també un dels altres elements. Al final, en polítiques d'ocupació, siguin actives o passives, hi destinem gairebé 1.000 milions d'euros anuals, perquè també tenim molt clar que la millor resposta contra..., la millor política social és el treball de qualitat. I aquí també tenim una altra assignatura que és clara, que és el treball de qualitat; si no, no hi donem resposta. Gràcies.
Gràcies, conseller. A continuació, per a la rèplica, té la paraula la diputada Noemí de la Calle.
Gracias, conseller. ¿Sabe con qué modelo se hace insostenible el estado de bienestar? Con su modelo: el modelo de los chiringuitos; el modelo, pues, de ser la comunidad autónoma con más altos cargos, donde más cobran estos altos cargos; el modelo del despilfarro en organización de reuniones; el modelo del despilfarro en atenciones protocolarias... Y es que ustedes, su Gobierno, son incompatibles con el estado de bienestar. Y, mire, yo esta interpelación o este tipo de interpelaciones..., ya las he realizado en varias ocasiones, con el mismo resultado, y es que el Govern no ha cumplido nada; diferentes resoluciones, también, en comisiones. Yo le voy a hacer diez peticiones que se han aprobado una infinidad de veces, presentadas por mi grupo parlamentario e incluso en otras ocasiones por otros miembros de la oposición. Y le voy a decir una cosa: con que se comprometa o cumpla solo una en esta legislatura, ya habrá hecho usted más que la anterior consellera. Vamos a empezar. La primera, ¿cuándo van a adaptar las leyes catalanas a la Convención internacional de la ONU sobre los derechos de las personas con discapacidad? Desde 2007, que fue ratificada por España esta convención; estamos en 2019 y todavía no se ha hecho. Esto no cuesta ni un duro, solo hay que coger las leyes y hacer la trasposición de la ley. A ver si nos ponemos con ello. La segunda, ¿cuándo dejarán de retrasar los pagos a las entidades? Porque los retrasos que yo recuerde se remiten a 2016, pero porque yo entré de diputada en septiembre de 2015; probablemente anteriormente ya existían estos impagos. ¿Cuándo dejarán de retrasar los pagos? ¿En 2020 pagarán a tiempo? La tercera, ¿cuándo volverán a convocar las subvenciones de forma plurianual para que puedan las entidades sociales hacer una buena planificación de esas actividades y pueden dejar de estar secuestradas por el Govern, secuestradas ya desde hace dos legislaturas? Cuarta, ¿cuándo presentarán la ley catalana de autonomía personal?, una ley que, con usted, ya han sido cuatro consellers los que la han prometido y ninguno ha cumplido. Cinco, ¿cuándo van a presentar el reglamento de la Ley de accesibilidad?, aprobada en 2014 y estamos en 2019. Cinco años han tenido para hacer este despliegue. Seis, ¿cuándo van a desplegar completamente la Ley sobre derechos y oportunidades en la infancia y la adolescencia?, aprobada en 2010. Casi diez años han tenido para desplegar la ley. Siete, ¿cuándo van a presentar un informe sobre el cumplimiento del Pacto por la infancia, firmado en 2013? Seis años han pasado. ¿Cuándo van a actualizar la Cartera de servicios sociales?, que deberían haberla actualizado en 2011. Usted hablaba del contrato programa; no deja de ser la Cartera de servicios sociales, que se actualiza, y de ahí vienen los programas marco. ¿Cuándo van a actualizar esta Cartera de servicios sociales?, que es la que tiene al sector como está. O sea, tal y como está..., ¡todo viene de aquí!, esta es la raíz. ¿Cuándo lo van a hacer? ¿Le vamos a arrancar un...? ¿Será hoy el día que le arranquemos un compromiso? ¿Será esta la legislatura en la que lo cumplan? Nueve, ¿cuándo van a desplegar y dotar presupuestariamente la Ley de lengua de signos catalana que se aprobó en 2010? Y diez, ¿cuándo van a cumplir la Ley del derecho a la vivienda de 2007? Doce años, ¿eh? Y en esa ley..., esa ley le recuerdo que fijaba el objetivo de que, en 2020 –que faltan solo seis meses–, se tenía que llegar a un mínimo del 15 por ciento de viviendas destinadas a políticas sociales. ¿Sabe actualmente en cuánto estamos? En un 2 por ciento. Faltan seis meses para el 2020. ¿Saben lo que han hecho ustedes para conseguir ese objetivo? Nada. Pero, ¿qué han estado haciendo ustedes durante todos estos años, aparte de, bueno, de liarla, como todos sabemos? ¿Qué puede ser más importante que atender los problemas de las personas más vulnerables? ¿En manos de quién están los catalanes, que tienen un Govern que ignora a las personas dependientes, que ignora a las personas con discapacidad, mientras alienta a los CDR, o hace propaganda de los fugados de la justicia? Y, miren, si le dedicasen la misma energía a acabar con las listas de espera que la que le han puesto a intentar sacar de la cárcel a un chorizo como es Oriol Pujol, en Cataluña no habría personas esperando cuatro años...
Senyora diputada...
...a acceder a una plaza pública en una residencia después de estar toda la vida pagando impuestos. Señores del Govern, basta ya de esta gran estafa que es el procés y basta ya de ignorar a los que más nos necesitan. [[Aplaudiments.]]
A continuació, per a la rèplica, té la paraula el conseller novament, per cinc minuts.
Conselleres, diputats i diputades... Diputada De la Calle, jo ja deia: «Aquí passa alguna cosa estranya. Vull dir, una primera part de la interpel·lació situa «persones amb discapacitat, gent gran, sistema de protecció d'infància i l'adolescència; jo li situo el contracte programa després en la resposta... Dius..., i ara, jo deia: «Està sent una interpel·lació raonablement lligada a aquests títols que els fiquen a les seves interpel·lacions, que són molt divertits i tenen una gran originalitat –tenen una gran originalitat. Lliga..., ara, deia: «És estrany, és Ciutadans. I estava esperant allò, quan sortiria el tema de los presos, los fugados de la justicia, únicament... És que jo quan els escolto..., jo no li faig gestos quan vostè parla; crec que és un exercici de respecte. Quan vostè parla l'escolto, anoto, no faig gestos, no intento..., tal. Per què? Perquè crec que és la manera, és el respecte entre tots i totes. Ja està. I l'hi recordo i l'hi recordaré cada cop que vulgui, si ho fan. Doncs, jo ja deia: «Què estrany. Perquè, és clar, els escoltem a vostès i penso: «És que ara quan surti del Parlament estaré enmig d'una versió apocalíptica d'aquest país, on tot està cremant, on res funciona, on jo no sé com... Devem ser una illa on tothom hauria d'estar marxant d'aquest país, davant de la gran gestió que es fa als altres llocs, perquè és que ens morim, no? És que els escoltem a vostès i dius: «Hi ha un drama, s'estan, allò, assassinant al carrer, i no es fa res. Jo crec que aquesta reflexió l'han de fer, l'han de fer perquè és que acaben generant... I vostè ha dit: «Deu elements. Deu elements en què estem treballant i deu elements que es veuran. I sembla mentida, perquè és que al Codiscat –i vostè si té aquesta relació, i estic segur que té aquesta relació amb el teixit d'entitats que hi ha al país– li explicaran que el grup de treball sobre –i que al juny finalitza– l'adaptació legislativa i l'adaptació de les polítiques públiques entorn de la Convenció dels drets de les persones discapacitades està funcionant. I si vostè va anar –i crec que va anar-hi–, a la plaça Catalunya i va parlar amb algun dels membres que sortien en aquell acte de reivindicació del dret a vot de les persones amb discapacitat, hi havien persones de l'àmbit de Dincat que estan participant d'aquell grup, i que estaven contentes de com estava evolucionant. Em parla del reglament d'accessibilitat. El reglament d'accessibilitat està en gestió. Ara, el reglament de... [[Veus de fons.]] No, no, és que està en els àmbits. I ens pot agradar o no ens pot agradar, però està en els àmbits de gestió interna que té un govern en qualsevol reglament. Dius... Ara, jo els hi dic: el reglament d'accessibilitat és exemplar perquè té una visió global, té una visió de tots els departaments. No hem volgut fer un aspecte..., una part per a cada departament; té una visió global. Vostè m'ha situat el tema de la Cartera de serveis socials. Jo l'hi situo –i és que els hi he explicat–: ara, per la mateixa llei, s'ha d'aprovar l'estratègia, que s'ha d'aprovar cada quatre anys. Ja els hi he dit. És que aviat els cridarem per presentar-los l'esborrany, perquè és el que ens pertoca. Igual que també ho estem... I per generar aquell element de treball, què hem de fer? Doncs, tant amb les entitats com amb els grups parlamentaris. Perquè..., a part, vostès saben que l'Estratègia de serveis socials ha de passar per aquest Parlament, i s'ha d'aprovar en aquest Parlament. I és el que ens pertoca fer. Sobre les persones amb discapacitat, jo també li voldria dir que és que no hi ha.., som, segurament –i crec que ho podem dir amb orgull–, el país, el territori –com n'hi vulguin dir, no entraré en discussions–, que tenim més incorporada la mirada de la Convenció dels drets de les persones amb discapacitat, entorn de les persones amb discapacitat. Així s'entén que tinguem especials dificultats amb centres especials de treball. A l'Estat no passa això, per què?, perquè les persones amb especials dificultats no estan en centres especials de treball, estan en serveis de teràpia ocupacional, perquè no es fa l'aposta per dotar-los d'aquestes oportunitats. Li situo un altre repte que estem treballant conjuntament amb el sector, que és l'envelliment prematur, que és un dels aspectes claus a què també hem de donar resposta. I després també em situava l'àmbit de la modificació i el canvi del sistema de protecció a la infància. Els hi hem dit i els hi hem situat, i, per exemple [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , estem treballant els indicadors amb la Universitat Autònoma de Barcelona, qualitatius...
Conseller...
...i quantitatius, del sistema de protecció, per iniciar aquest treball. Tenim molt clar que tenim aquests reptes, i els farem, igual que els estem fent.
Conseller, ha acabat el temps.
I no hi ha apocalipsis a fora d'aquest Ple. Gràcies.
Gràcies. La següent interpel·lació és sobre els serveis d'emergències, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Marc Parés. [[Pausa. Veus de fons.]] És veritat, hi ha una interpel·lació prèvia, eh que sí? [[Veus de fons.]] És que ho tinc en dos... D'acord –d'acord. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació museística de Catalunya]] [[300-00138/12]] El novè, doncs, és la interpel·lació al Govern sobre la situació museística de Catalunya, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Per presentar-la té la paraula la diputada senyora Montserrat Macià. Quan vulgui.
Gràcies, president. Consellera, diputades, diputats, amics que ens acompanyeu des de la llotja de convidats, personal del Parlament... Benvolguda consellera, com vostè bé sap, Catalunya és una terra riquíssima en patrimoni cultural que és un dels pilars fonamentals on es sustenta i es defineix la nostra identitat cultural, en tant que ens representa simbòlicament i ens exporta al món. Bona part d'aquesta patrimoni, tant el moble com l'immoble i també l'immaterial, és preservat, gestionat i difós per unes entitats gairebé heroiques que fa anys clamen polítiques clares i el reconeixement social i institucional: els museus –els museus. Els nostres epicentres de la memòria que després de fer nombroses travessies pel desert ja han deixat de ser sales de momificació de béns culturals per a convertir-se, a través de les seves col·leccions en espais per a la descoberta, el coneixement i la interpel·lació. Els nostres museus avui han deixat de ser la tipologia d'objecte, vitrina i etiqueta per esdevenir potents instruments d'integració de la societat o, com diu l'Icom, actors actius de les seves comunitats. Per a què els museus, tots –tots–, puguin acabar de complementar aquest cicle vital, que els orienta cap al futur, cal el suport, la implicació i la mirada absolutament enfocada del departament del qual vostè n'és la titular. I per això aquesta interpel·lació: saber quines accions farà el seu departament en aquesta direcció i quina és avui la situació dels museus al nostre país. Perquè sols d'aquesta manera, amb el seu acompanyament, consellera, les nostres institucions es podran posicionar convenientment a la línia de sortida adequada per encarar el tercer decenni del segle XXI amb tots els reptes que porta implícit. Unes institucions que... –i em permetrà, consellera, que faci un esquetx, perquè aquesta diputada que li parla ha dedicat vint-i-quatre anys de la seva vida professional al món dels museus, del patrimoni cultural–, unes institucions, deia, que per subsistir han hagut de lluitar amb l'eina de la imaginació i de la perseverança contra la crisi econòmica; han hagut de viure i denunciar el centralisme de la metròpoli i l'inherent desequilibri territorial; han hagut de reinventar-se i redefinir-se per interaccionar amb la societat, per mostrar el seu valor social, i per demostrar que la seva missió i utilitat no es pot avaluar únicament a través de dades de visitants ni d'ingressos propis, com molts cops l'Administració ha exigit, sinó per la qualitat dels serveis que ofereix, la transferència de coneixement i el rendiment social i cultural. Parlem de la institució museu, l'instrument que ens serveix per reinterpretar la història i per treballar per la cultura de la pau i la convivència. Però, és clar, les institucions les fan les persones, i en aquest cas els museus els fan uns professionals vocacionals que es converteixen en veritables experts de les col·leccions que gestionen i que hi han de desenvolupar tasques multidisciplinàries sovint desconegudes per la societat; uns professionals que molts cops, i sobretot als museus petits, viuen la precarització laboral, a la qual s'hi afegeix la bretxa generacional, per la qual cosa és necessària una revisió de les condicions laborals amb què es troben els professionals. I, sobretot, ara que estan immersos en el canvi de paradigma que viu la institució museística, transcendir el pes de la col·lecció, sostreure's de la fama d'elitistes i convertir-se en calidoscopis per interpretar el món a través del coneixement. Per entendre l'avui dels nostres museus deixi'm fer una mica d'història. Fa gairebé trenta anys aquesta casa aprovava la Llei de museus, l'eina jurídica que avui encara organitza el sistema de museus d'aquest país. En aquest sentit, aprofito per saludar el doctor Eduard Carbonell i Esteller, que ens acompanya des de la llotja de convidats, perquè ell va liderar la Llei de museus i la Llei de patrimoni cultural del 93, i, per tant, es pot considerar l'artífex del patrimoni..., l'artífex de l'arquitectura jurídica del nostre patrimoni cultural i un dels referents del món dels museus. La Llei de museus va ser pionera tant pel que fa a la mateixa definició del concepte de «museus com a l'estructura organitzativa, i, sobretot, perquè preveia una configuració descentralitzada dels museus nacionals a través de les seves seccions i del servei d'atenció als museus. Veníem d'una dècada fecunda, arran de la reinstauració de la Generalitat i la creació del Servei de Museus i la Xarxa dels Museus locals i Comarcals, que, recuperant els models de la Mancomunitat de Catalunya, van prefigurar la política museística. Els anys següents a l'aprovació de la llei es va prioritzar el suport als museus nacionals, als museus propis de la Generalitat i als participats, i va quedar pendent el seu desplegament. El 2008, arriba el Pla de museus del conseller Tresserras, que volia ser una actualització de la llei. Finalment, i entre altres bondats, aquell pla buscava donar resposta a les reivindicacions del territori, a través de l'establiment de les xarxes territorials i temàtiques, però tampoc es va acabar de desplegar del tot, perquè el 2012 es va anunciar un altre Pla de museus, presentat el 2015, que tornava a centralitzar els museus a través de les anomenades «constel·lacions temàtiques vinculades als museus nacionals, en creava de nous, alhora que els treia competències de gestió i autonomia a través de l'Agència del Patrimoni Cultural. Finalment, al setembre del 2017, al cap de poc que l'Estat hagués intervingut la Generalitat, el conseller Puig, avui a l'exili –al que envio des d'aquí la nostra estima i reconeixement–, presentava el nou Pla de museus 2030; un document estratègic, avalat pel consens i participació dels professionals de museus que marca les línies de treball prioritàries per situar el 2030 els museus del país al lloc on els pertoca. És un pla ambiciós, que posa l'èmfasi en els valors socials dels museus, amb propostes estratègiques de futur, realista econòmicament, i que torna a declinar-se a través de les xarxes territorials i la mirada posada al territori. La seva implementació, a través de la seva acció de govern, consellera –perquè el Govern governa–, de ben segur que permetrà el ressorgiment de les institucions museístiques, el seu reequilibri territorial i la superació de les debilitats actuals, especialment vinculades a la reformulació de la missió dels museus i la seva relació amb els públics, per una banda, i el sistema laboral dels professionals dels museus per l'altra. Potser els grans reptes que tenim, ara per ara, a més a més, d'incrementar el percentatge pressupostari dedicat a Cultura. Ens agradaria saber quin és l'estat d'execució de Museus 2030, sobretot tenint en compte que el document preveu un pla d'actuació calendaritzat i quantificat econòmicament per al període 2018-2021. De ben segur que la intervenció del Govern a través del 155 ha alentit accions importants. El pla preveu la dignificació de les condicions laborals dels professionals dels museus. Sabem que d'una forma més o menys generalitzada, sobretot als museus petits i de territori, els professionals estan en una situació, com ja hem dit, de precarització laboral, agreujada per l'externalització i el contracte de serveis a través del capítol 2 dels pressupostos del museu. Consellera, estem obligats a crear un nou sistema laboral que dignifiqui la professió i que nodreixi les necessitats bàsiques dels equipaments amb personal qualificat i de nous perfils. Sabem que la setmana vinent, el dia 5 de juny tindrà lloc el Fòrum presencial dels Museus, l'eina participativa prevista al pla, i que vol donar veu a tots els professionals per encarar el futur amb un sistema museístic sòlid. I el tema laboral serà una de les temàtiques tractades. Els resultats d'aquesta iniciativa s'hauran de traduir en accions, la qual cosa demostra el compromís del departament que vostè presideix de mitigar les debilitats i d'incrementar les fortaleses i encarar-nos cap al futur. El 2030 tindrem quatre museus nacionals que fonamentaran, amb la resta de museus, el Sistema de Museus de Catalunya. A banda del MNAC, el MNATEC, el Museu d'Història, fusionat amb el d'Arqueologia, i el Museu de Ciències Naturals. Consellera, pel que fa al Museu Nacional d'Història de Catalunya, ens agradaria saber si ja s'ha iniciat el projecte museològic i se n'ha concretat l'emplaçament. Altrament, el pla crea i implementa estructures de suport al sistema de museus. Algunes són institucionals, com és l'Agència de Patrimoni Cultural. L'agència, potser valdria la pena que en el procés de revisió i de modificació dels nous estatuts, es revisés la seva definició, les seves actuals funcions i, entre altres, els museus nacionals recuperessin la seva autonomia de gestió pressupostària que van perdre amb la creació de l'agència el 2015 per tal de fer-los més àgils i direccionar-los cap a l'excel·lència. Celebrem la voluntat estratègica del pla, d'ordenar els equipaments museístics i explicar eines de planificació i coordinació a través del mapa de museus. Entenem que el 2030 difícilment es podran justificar grans taques blanques en el mapa de Catalunya, símbols d'absències de museus registrats, com passa encara a la demarcació de Lleida o a les Terres de l'Ebre. O no aprofitar els grans nodes d'atracció patrimonial del territori, com és, per exemple, la ingent riquesa paleontològica de l'àmbit territorial del Museu d'Isona i de la Conca Dellà, enfortint-los i prioritzant-los. El Pla de museus pot convertir els museus del país en veritables eines de vertebració territorial, i recordem sempre que, de ben segur, amb les accions del seu Govern..., que vostè presideix, ens hi ajudarà. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn, per fer la resposta, de la consellera de Cultura. Consellera, quan vulgui.
Gràcies, president. Gràcies, senyora diputada. Comptem amb vostè, per la seva expertesa i per ser gran coneixedora del món dels museus, com acaba de demostrar. I, ben trobat, amic i col·lega, el doctor Eduard Carbonell. Catalunya, com vostè molt bé ha dit, i tots sabem, és un país amb una gran densitat cultural, artística i patrimonial, tot i que no vull aclaparar-los amb un devessall ingent de dades, sí que, quan parlem d'aquesta densitat, és necessari aportar una mínima bateria de xifres, per poder fer-se, clarament, una composició de lloc del fenomen. En virtut de les dades del balanç 2018 proporcionades pel Servei de Museus de la Direcció General de Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya, tenim 114 museus registrats, 379 col·leccions obertes al públic i 133 extensions de museus i col·leccions. Aquestes xifres projecten un total de 626 equipaments museístics, que, comparativament amb altres països europeus amb dimensions i població semblants a les de Catalunya, és una dada molt alta. Aquests equipaments, disseminats arreu del territori i focalitzant-se en temàtiques diverses, l'any 2018 van rebre 25.823.767 visitants. Aquesta xifra representa un increment del 7,3 per cent respecte als visitants de l'any 2017. Aporto aquesta dada, però no hem d'oblidar que el que interessa no és la quantitat de visites sinó la qualitat. Fruit de la confluència de molts vectors, alguns dels quals deixo al full, la Catalunya més recent ha tingut la voluntat política de materialitzar aquest espai viu que han de ser els museus. Com molt bé ha dit a senyora diputada, el 2017, sota la direcció de l'honorable conseller Lluís Puig, que enyorem i saludem també des d'aquí, es va presentar el Pla de museus de Catalunya, que, en un horitzó de tretze anys defineix i sistematitza la política global per als nostres museus. Es tracta d'un pla que parteix d'un ampli consens polític i institucional, i que després d'haver estat analitzat i consensuat amb tot el sector museístic, aborda el vast conjunt d'equipaments museístics del territori, fixant uns criteris d'actuació definits pel lideratge, la innovació, la transparència, l'ambició, la flexibilitat, l'equitat, i, per descomptat, el convenciment insubornable que la cultura és un dret universal, i que, per tant, nosaltres, com a Govern, tenim l'imperatiu de fer efectiu aquest dret. Es tracta d'un pla en què cristal·litza una estratègia nacional de museus, on, amb visió de futur, posant la vista en el 2030, però ja aplicant un pla executiu fins al 2021, es planteja una nova articulació de l'actual sistema museístic nacional, definit en aquella Llei de museus de 1990. És clar, el context econòmic, social, polític, cultural i tecnològic obligava a repensar els museus del segle XXI. Calia, per tant, una nova planificació i ordenació museística, l'establiment d'un mapa de museus de Catalunya. Calia crear i desenvolupar un sistema museístic equilibrat, sostenible i de qualitat. Calia mancomunar serveis per incrementar la visibilitat dels museus. Calia donar suport al desenvolupament del sector professional vinculat al patrimoni. Calia prioritzar la dimensió social dels museus, enfortint la vinculació entre societat i museus. Calia estimular la col·laboració entre departaments del Govern, com ara, per posar un exemple nodal, entre el Departament de Cultura i el d'Educació, tot estenent programes didàctics adaptats. Ara, el Departament de Cultura del Govern de la Generalitat ha iniciat els tràmits per tal de portar a aprovar el Pla de museus com a pla de govern, i, malgrat l'actual situació de pressupostos prorrogats –voldríem molts més diners per a Cultura–, aquest pla s'està desplegant des del 2018 en estreta col·laboració amb els principals agents de la gestió patrimonial. En aquest sentit, cal apuntar que s'han iniciat aproximadament el 75 per cent de les actuacions previstes en el pla –s'han iniciat. El desplegament d'aquest pla està regit per quatre eixos bàsics. El primer és el de l'acció social, que, com expressa el seu títol, designa la vocació social del pla. Les actuacions més destacades d'aquest eix són el pla d'accessibilitat que a finals d'any esperem tenir acabat, i que fem conjuntament amb la Direcció General de Cooperació Cultural. I té com a objectiu que els equipaments culturals siguin accessibles i inclusius, de manera que cap persona es vegi discriminada per la seva condició. Una altra actuació és el baròmetre social, una eina bàsica per donar indicadors de rendiment social i valor públic dels museus. El segon eix de desplegament és el d'actuacions de suport als museus, que contempla programes de millores de la seguretat als museus, o la política d'adquisicions dels nostres equipaments museístics. El tercer eix de desplegament és el d'actuacions de suport al sistema museístic, que contempla un punt tan important com les xarxes de museus, concebudes per canalitzar el suport als museus i als equipaments patrimonials. El quart eix de desplegament és el d'actuacions de millora d'equipaments, que té com a objectiu la renovació de les museografies i les inversions en equipaments museístics. Com a acció transversal del Pla de museus, la setmana vinent –i em sembla que ens hi trobarem–, presentem els resultats del I Fòrum dels Museus, entès com un espai de trobada de tots els equipaments museístics, en el qual periòdicament es revisarà l'estat del sistema de museus, es diagnosticaran punts d'interès i es fixaran reptes de creixement. En aquesta panoràmica d'horitzons ambiciosos i realistes, hi ha un projecte ramificat que –ja ho dic ara– assumeixo amb tota la responsabilitat i voluntat personals, diria, amb il·lusió i entusiasme. És aquella illa de museus, o illa cultural, conformada a la muntanya de Montjuïc, perquè, en aquell entorn conflueixen un conjunt d'equipaments que per la seva qualitat patrimonial són capaços de configurar un gran projecte museístic per al país. M'estic referint, a banda d'altres espais, al MNAC, la Fundació Miró, el Museu de l'Esport Olímpic, el CaixaFòrum, el Pavelló Mies van der Rohe, i em refereixo també, és clar, a aquest nou gran projecte, el Museu Nacional d'Història i Arqueologia de Catalunya, que ha de néixer a partir de la suma del Museu d'Arqueologia de Catalunya i el Museu d'Història de Catalunya. És un projecte que tanca un cercle de manera coherent: explicar els orígens i el desplegament de Catalunya. És un projecte orientat a aconseguir un museu de referència internacional, i és una proposta ambiciosa, que no només expressa la nostra voluntat de difondre l'art, el patrimoni i la història en el contínuum d'un diàleg museològic irrigat pel cos social, sinó que també fa evident el nostre determini d'internacionalització, de fer visible una tradició cultural, artística, d'un país de l'Europa meridional, que, per l'aportació de la seva qualitat patrimonial mereix ser homologat en un marc global, tot aquest projecte, sense oblidar la tasca de reequilibri que s'està fent, ja que també hem diagnosticat que tenim un mapa museístic desequilibrat, caracteritzat per una polarització excessiva, amb uns pocs museus ben dotats concentrats a Barcelona, però amb altres museus disseminats a la resta del territori que es troben en una situació crítica. Em pertoca agrair i donar el meu escalf a tots els professionals dels nostres equipaments culturals i a la directora general de Patrimoni Cultural, la senyora Elsa Ibar, que també ens acompanya. Sense ells, sense el seu esforç insubstituïble, res de tot això no hauria estat possible. Nosaltres no entenem la cultura com un fenomen aïllable de la cohesió social o de la qualitat democràtica d'una societat. És per això que mantenir viva la nostra memòria significa vitalitzar la nostra comunitat present. És per això que entenem que els equipaments culturals són un dels pulmons del nostre sistema cívic i social. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre els serveis d'emergències]] [[300-00133/12]] Ara sí, la següent interpel·lació al Govern és sobre els serveis d'emergències, i la presenta, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Marc Parés. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, diputades, conseller, bé, els serveis d'emergències de Catalunya es troben en una situació d'extrema precarietat. Ja sé que, com ha fet el president aquest matí, ara voldran penjar-se la medalla de que tenen un acord laboral amb alguns dels sindicats de bombers, no amb tots. Però la realitat és que som a les portes de l'estiu i, francament, per la informació que nosaltres tenim, el país no està preparat per fer front al risc que suposa aquesta època de l'any. I el problema no ve d'ara, és una problema que ve de lluny, però la situació està ja totalment al límit. Comencem pels Bombers. Fa un parell de setmanes, el Síndic de Greuges feia públic l'Informe sobre el Cos de Bombers de la Generalitat de Catalunya, on es deixava clar que el Cos de Bombers no té només un problema laboral, sinó que té problemes molt més estructurals. El sistema de bombers, basat en la coexistència entre bombers professionals i bombers voluntaris, ja va entrar en crisi l'any 2010 arran de les retallades, i de fet l'any 2012, molt sorprenentment, el Govern va excloure els bombers dels serveis considerats essencials i, per tant, va provocar que no quedessin exempts de les retallades. Com en tants altres àmbits, el senyor Artur Mas i el seu Govern dels millors ens van dir que arreglarien l'Administració, que la farien eficient, i el que ens trobem a hores d'ara, uns anys després, és que, en lloc d'eficiència, el que tenim és ineficàcia, és a dir, una administració pública que no és capaç de respondre als problemes de la gent i que si s'aguanta és per la gran professionalitat dels seus treballadors i treballadores públiques: metges, mestres, agents rurals o bombers, entre molts altres. Catalunya tenia 2.500 bombers professionals i 2.500 bombers voluntaris, i la realitat és que l'any passat els bombers professionals eren 2.093 –quatre-cents menys–, i els voluntaris, entre cinc-cents i vuit-cents –dos mil menys. Per no parlar de l'escassíssima presència de dones al cos: només n'hi ha quaranta-una. El problema ja es va detectar, o la mala situació del cos, des de l'any 2012. De fet, a data d'avui encara no s'han implementat moltes de les millores que es proposaven arran de l'incendi d'Horta de Sant Joan i de la comissió d'investigació parlamentària. L'any 2016, la Direcció General de Prevenció, Extinció d'Incendis i Salvaments havia elaborat el pla estratègic 2017-2022 –ja fa tres anys, d'això–, i en aquest pla s'instava a tota una sèrie de mesures de renovació, de manteniment de materials, de vestuaris, d'inversió en infraestructura, i es calculava que calien 207 milions d'euros per executar-lo. Però el pla va quedar en paper mullat, perquè no hi va haver dotació pressupostària i, per tant, no s'ha executat. En la mateixa línia, el projecte Bombers 2025, elaborat a finals de l'any passat, reconeix el col·lapse operatiu del Cos de Bombers i estableix que el que caldria ja són 240 milions d'euros d'inversió. L'any passat els bombers professionals van fer més de 500.000 hores extres; fa vuit anys que no es convoca cap plaça, i fa tretze anys que no es renova cap vehicle. D'una flota de set-cents, caldria renovar-ne tres-cents. Als professionals els manca material bàsic, el que tenen és obsolet, els falten pantalons, equipament per garantir la seva seguretat, obren els parcs amb tres bombers, quan caldria com a mínim ser quatre bombers. Fa anys era impensable que es tanqués un parc de bombers, i ara s'ha convertit en una normalitat. Les emergències no són només Bombers; també són, per exemple, els Mossos, i la situació del Cos de Mossos d'Esquadra també és deficient. Però, conseller, avui parlar dels Mossos, amb el que ha passat aquest matí al barri de Sants, em porta a demanar-li que ens ha de donar explicacions sobre el que ha passat aquest matí. Hem vist mossos donant cobertura a Desokupa, donant cobertura a la feina d'intimidadors i extorsionadors, intervenint en habitatges amb menors i amb una dona embarassada, i ho han fet violentament i saltant-se, un cop més, el protocol, agredint per sobre de la cintura. Vostè mateix, després de les càrregues de l'1 d'octubre, deia: «Sabem que és una pràctica que, per protocol, no s'ha de fer servir. Haurem de buscar quins són els agents que van actuar antireglamentàriament, tal com hem fet sempre. Li pregunto si ho faran també per les càrregues d'avui. Conseller, jo esperaria que la policia del meu país defensés les famílies vulnerables, que, per cert, són famílies que es troben fora de les meses d'emergència habitacional, pel seu col·lapse, i no que la policia es posi del costat dels extorsionadors. Quin és el model de policia que vostè proposa per a Catalunya? Quin és el model de país, en definitiva? I, pel que fa a les emergències en l'àmbit dels Mossos, més del mateix: vehicles en mal estat, falta de patrulles al carrer, nul·la voluntat de fer front al dèficit en zones on més ho necessiten... En deu anys, el 30 per cent de la plantilla passarà a segona activitat per raó d'edat i en quinze anys serà el 50 per cent de la plantilla. Ara sortiran cinc-centes places, però és conscient que hi haurà un èxode massiu de mossos cap a policies locals, perquè allà tenen millors condicions laborals, que els ajuntaments no poden assumir els costos de formació i que voldran agafar agents formats i amb experiència? I, en qualsevol cas, li pregunto, conseller: quins seran els criteris de distribució territorial d'aquests mossos? I per què va plantar l'alcaldessa de Barcelona a la junta de seguretat del mes d'abril? És que, conseller, no aconseguim entendre-ho. Quantes de les noves places de mossos es destinaran a Barcelona? En falten com a mínim cent cinquanta, ho sap, abans de l'estiu. La pregunta és fàcil: les proveiran o no? A més dels Mossos, a part dels Mossos, hi han altres serveis implicats en els serveis d'emergència: el Cos d'Agents Rurals. El Cos d'Agents Rurals figura en tots els plans d'autoprotecció i d'emergència; són els encarregats de vigilar els boscos de Catalunya, que representen el 64 per cent de la superfície. Aquest cos té només cinc-cents agents; això vol dir que molts dies són només dos o tres agents per comarca i que en caps de setmana pot ser només un i, per tant, no poden ni sortir, i, per tant, el que vol dir és que els boscos de Catalunya no estan vigilats. En aquest cas, porten onze anys sense que es convoqui cap plaça. La mitjana d'edat és de cinquanta-dos anys, i en tretze anys es jubilarà la meitat de la plantilla. El gener de 2017, a més, van patir el tràgic assassinat de dos dels seus agents, i dos anys i mig després l'únic que s'ha fet és comprar cinc-centes armilles antibales i una instrucció temporal, però no s'han implementat les recomanacions del comitè d'experts que es va crear arran d'aquests fets. I els agents continuen indefensos en termes d'autoprotecció. A més, el cos està integrat també en el 112, que els deriva una gran quantitat d'incidències, i això satura tota la seva activitat, que també inclou o hauria d'incloure feines de vigilància i feines de gestió ambiental. I això em porta al 112, un altre dels puntals dels serveis d'emergències. Arran dels atemptats de l'any 2017, com sap, es van evidenciar deficiències en el 112, perquè vam tenir una aturada de vint-i-un minuts durant l'atemptat, és a dir, vint-i-un minuts sense resposta, reconegut pel mateix director del CAGTU, i a la sala de Reus, en el segon atemptat, el de Cambrils, s'hi havien deixat únicament els serveis mínims de nit. Per tant, el que caldria, és evident, és millorar aquest servei, caldria professionalitzar el servei del 112 amb professionals experts en emergències, caldria millorar les condicions laborals. I, en lloc de reconèixer que el servei és deficient i que cal millorar-lo, vostès què fan? Doncs vostès acaben de treure una licitació que és idèntica en condicions laborals i econòmiques a totes les anteriors publicades per l'empresa pública CAGTU, que no inclou sistema de «retén de guàrdies o localitzables, que no estructura les sales del 112 ni el model intern que volen per atendre els ciutadans. La funció d'aquesta nova licitació simplement perpetua el model precari i desorganitzat del 112. Calen també millores en el 112. I, per últim, en els darrers plens hem constatat també la dramàtica situació del transport sanitari a Catalunya, i qui està parant el cop d'aquesta dramàtica situació són els Serveis d'Emergències Mèdiques, el SEM, que són els que estan actuant davant d'aquesta situació. I de nou, en lloc d'ampliar la plantilla, en lloc de millorar les condicions laborals perquè els metges vulguin anar al SEM, vostès fan tot el contrari i fan propostes totalment inassumibles, tenen el tema encallat i, el que és més greu, ni tan sols els apliquen l'increment salarial aprovat per a tot el sector públic i que s'ha aplicat a tots els treballadors de salut menys als del SEM. En definitiva, conseller, els serveis d'emergència a Catalunya –els Bombers, els Mossos, el Cos d'Agents Rurals, el 112, el SEM– estan, tots ells, en una situació de crisi. La situació és greu. Calen solucions, calen mesures estructurals i calen respostes urgents, conseller. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Bona tarda, diputats, diputades. Diputat, ha començat dient que ens volíem penjar una medalla. Doncs no, no ens volem penjar cap medalla. Després ens ha dit que els sindicats no van signar l'acord de Bombers. No és cert, un sindicat no ho va voler fer, és Comissions Obreres –suposo que el coneix de ben a prop–, i és l'únic, i és qui va anar en contra del 70 per cent, gairebé el 70 per cent del Cos de Bombers. O sigui, si els sindicats signen aquest acord és perquè pràcticament el 70 per cent dels treballadors i treballadores del Cos de Bombers van donar suport a aquest acord. Si hi ha algun sindicat que ha incomplert el mandat popular del Cos de Bombers és Comissions Obreres; els altres l'han ratificat. Per tant, en tot cas, més que argumentar-me a mi de que faltaven sindicats, potser el que ha de fer vostè és preguntar-li per què un sindicat –Comissions Obreres– no va voler signar un acord que estava referendat per gairebé el 70 per cent del Cos de Bombers. Per tant, ni medalla ni faltaven sindicats; en tot cas, en faltava un, i se li hauria de preguntar per què va anar en contra de la voluntat popular del Cos de Bombers. Que va ser un acord de mínims? Ho vaig dir jo la primera vegada, ho vaig dir jo a la presentació. No és l'acord que voldríem signar, no; voldríem signar un altre tipus d'acord. Però és el que podem signar i, per tant, l'hem signat. I l'hem signat després de vint anys en què només se n'han signat tres, d'acords; amb reivindicacions de feia més de deu anys. I l'hem signat. I l'hem signat els Bombers i nosaltres. I hi han uns compromisos que els volem començar a complir. I, tot i que algú ens ha dit que això ho hem fet a correcuita, és fals. Nosaltres ahir vam aprovar, el Govern va aprovar aquest acord, per què? Doncs perquè un dels meus compromisos és que això fos efectiu a partir de l'1 de juny. Per fer-ho efectiu a partir de l'1 de juny, s'havia d'aprovar abans de l'1 de juny, i l'últim Govern que teníem abans de l'1 de juny era el d'ahir. Per tant, havíem de signar el divendres perquè el dimarts pogués anar a Govern i perquè el dia 1 de juny es pogués fer efectiu. Perquè, si hi ha alguna cosa entre el Cos de Bombers i la direcció del meu departament és complicitat a l'hora de solucionar els problemes –complicitat a l'hora de solucionar els problemes. M'ha parlat de l'informe del Síndic de Greuges. De les vint-i-tres propostes del Síndic de Greuges que ens fa, de les vint-i-tres, quinze s'estan fent des del Departament d'Interior. Les altres no corresponen al Departament d'Interior: n'hi ha dues que corresponen a aquesta casa, al Parlament de Catalunya; n'hi ha una que correspon al Departament d'Economia; n'hi ha que corresponen als ajuntaments, a l'Ajuntament de Barcelona també; n'hi ha que corresponen a l'Estat... Per tant, de les vint-i-tres, la gran majoria, que corresponen a Interior, s'estan tirant endavant, donen solució a l'acord que tenim, dona solució l'acord Bombers 2025 –ha dit «2027, suposo que ha estat un error, 2025–, hi ha camí a la proposta que ens fa el síndic en la proposta de Bombers 2025, hi ha resposta en el conveni signat ara amb els Bombers... Per tant, s'hi està treballant. I les altres les estem tirant endavant. N'hi ha alguna que afecta l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya, que ja els hem demanat a ells que ho rectifiquin o que busquin la manera de com hi podem fer front. Per tant, dels vint-i-tres punts, ho repeteixo, quinze corresponen al Departament d'Interior i aquests quinze s'estan executant, si no estan executats ja. Miri, nosaltres, quan vam entrar al departament, el primer que vam fer –el primer que vam fer– va ser tenir molt clar que un país que vol tenir el departament de seguretat i d'emergències és un país madur, un país que vol tenir les competències plenes, un país que no li fa por o un govern que no li fa por fer front a les adversitats. I això és el Departament d'Interior, això és fer front a la seguretat i fer front a les emergències dels ciutadans i ciutadanes d'aquest país. Per tant, si no ens ha de fer por fer front a això, tampoc no ens han de fer por les adversitats que ens vam trobar quan vam entrar. Veníem d'uns mesos del 155, veníem d'una situació crítica –crítica–, a nivell d'infraestructures, a nivell d'acords amb els treballadors, a nivell de vehicles, a nivell de tot això que ha citat vostè. Això ho van diagnosticar en el primer moment. I ho vam explicar. Jo ho he explicat en aquesta casa. Perquè ningú pot fer front a un error si no el diagnostica ni el coneix primer. Un cop el coneixem, un cop el diagnostiquem i un cop l'expliquem, a partir d'aquí, comencem a tirar enrere, comencem a buscar solucions a tots els problemes que hem tingut. Vam diagnosticar, vam analitzar la situació, hem buscat solucions, i crec que les estem trobant, i les hem posat en pràctica –les hem posat en pràctica. I aquestes són les quatre activitats que vam fer d'inici per recuperar una situació de molta adversitat dins del Departament d'Interior. Segurament, altres departaments del Govern també s'hi han trobat, amb situacions similars, però jo puc parlar per la meva o la que a mi em correspon. Una situació crítica, és clar, vuit anys sense convocatòries a Bombers. És crítica; és una situació crítica. Quan tu..., la gent es fa gran, i agafa baixes i agafa les llargues malalties, si tu no vas omplint la saca de gent, és normal que en un moment donat allò es vagi fent petit, és normal. Per tant, has d'anar omplint la saca. Quan tu estàs vuit anys sense fer bombers, sense omplir la saca, doncs no tens gent; és normal. Per tant, com ho revertim, això? Fent més bombers, posant en pràctica més convocatòries. La primera, no van passar ni sis mesos que jo vaig ser conseller que vam tirar endavant la primera convocatòria, es va aprovar pel Govern; una de 250 bombers, la més important dels últims vint-i-cinc anys de Bombers a Catalunya, la més important, 250 bombers. A més a més, això ha anat acompanyat de promocions del Cos de Bombers. Això què vol dir? Doncs bombers de base que poden ascendir, poden agafar responsabilitats, poden agafar titulacions com sergent, com caporal, com inspector. Per què? Doncs perquè no només s'ha d'omplir la base; a més a més també s'ha d'anar fornint l'estructura i s'ha d'anar fent robusta. Per tant, tirem endavant promocions. I analitzem també la manca d'inversió durant molts anys. O sigui, el problema no només era laboral, sinó que també teníem una manca forta d'inversió. Per tant, com ho podem fer? Doncs tirant endavant totes les licitacions que podem. És més, vostè sap que el 3 d'octubre vam tenir un tancament de caixa al Govern. Vostè sap que el 2 de juny jo vaig ser conseller. Per tant, si compta, entre el 2 de juny i el 3 d'octubre passen quatre mesos, comptant l'agost pel mig. Per tant, executius, hi ha tres mesos. D'aquests tres mesos, compti, què hem de fer? He de nomenar els directors generals, els secretaris generals, i a més a més canviem la cúpula de Bombers, posem una nova cúpula. Tot això, en aquests tres mesos. Sap quant hem executat del pressupost del 18? El 98 per cent –de Bombers. Això què vol dir? Que tot el que vam poder ho vam invertir, que vam anar a tota pastilla, perquè vam diagnosticar el problema i sabíem que havíem de fer molta inversió. Per tant, vam fer tota la que vam poder –tota la que vam poder. I ara estem en marxa. De fet, tenim més de seixanta licitacions i escaig en marxa. Per què? Doncs perquè sabem que falta material, falten cascs, falta roba, falten mànegues, falten equips d'excarceració, falten camions, falten vehicles, etcètera. Per tant, estem anant a tota màquina per recuperar tots aquests anys de desinversió. Atenció, no critico el passat, no tinc temps de criticar el passat, no tenim temps de criticar el passat. Ens podem sentir molt bé criticant-los, podem pensar que ho van fer per una cosa o que ho van fer per una altra, però és perdre el temps. Per mi és perdre el temps. Nosaltres estem únicament i exclusivament concentrats a revertir una situació, una situació d'adversitat, com li he dit al principi, i que no me n'he amagat. El primer dia que vaig venir a aquesta casa ho vaig explicar, i els dies que he anat venint aquí ho he anat explicant. Per tant, estem donant la volta a la situació. És difícil, és costós. M'agradaria anar molt més ràpid, sí. Però amb els recursos que tenim i amb els terminis que ens dona l'Administració pública a l'hora de fer les coses, són els que són. Però que estem anant tan ràpids com podem. L'acord... La inversió que vam fer l'any passat: 9,3 milions d'euros, amb aquest 98 per cent, 9,3 milions d'euros, en roba, que ho vaig explicar quan vaig venir aquí, vestuari, manteniment de vehicles, manteniment d'edificis, equipament de rescat urbà, equipament de salvament aquàtic, etcètera; més 4 milions certificats en obres de millores de parcs, perquè teníem parcs..., tenim parcs que estan molt, molt, molt, però molt malament, molt, molt. Miri, un dels primers parcs que vaig anar a veure era el de Moià. Feia molt de temps que en tenien la meitat clausurat. Per què? Doncs perquè estava a punt de caure. I que feia molt de temps que teníem bombers que estaven en mòduls prefabricats. Per mi, és una vergonya; per mi, aquesta situació és una vergonya. I, per tant, la intentem revertir tan ràpid com podem. De cara a aquest any, què tenim previst? Doncs, miri, vostè sap que fa cosa d'un mes vam aprovar aquesta compra de noranta-dos BRP –bombes rurals pesants; són els camions aquests que veiem habitualment, que són els més, diguem-ne..., els que s'adapten a totes les situacions que poden tenir els bombers–, que és una compra de 40 milions d'euros. D'acord? En marxa què tenim? Doncs una compra de 263 vehicles lleugers, adquisicions de vehicles amb transformació, les bombes urbanes lleugeres, les bombes urbanes pesants, autoescales, vestuari GRAF i GRAE, subministrament de tres mil cascos. I el compromís –el compromís– de que els 250 que hem fet per aquest any, la promoció més important d'aquest any, dels últims vint-i-cinc anys d'història dels bombers, l'hem de repetir quatre vegades més. Una, dues, tres, quatre. Hi posarem mil bombers –mil bombers. I revisarem, d'aquí un any i mig, dos anys, revisarem si amb aquests en tenim prou, i si hem de prolongar o si hem de fer-les més grans, perquè l'objectiu és revertir la situació tan ràpid com puguem. I acabo. És molt important l'educació, és molt important la salut, és molt important el benestar social de tot el país, és molt important, però les emergències d'aquest país també ho són, perquè no hi ha benestar, no hi ha educació i no hi ha salut si no hi ha seguretat. Per tant, les emergències és un pilar també bàsic de qualsevol societat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica, és el torn ara del diputat de nou. Quan vulgui.
Bé; gràcies, conseller. Efectivament, les emergències són un pilar, totes les emergències, en plural. Les emergències habitacionals, també, i per tant el que han de fer és protegir les emergències habitacionals i protegir els vulnerables, perquè seguretat és protegir els vulnerables de les inseguretats i no posar-nos al costat de Desokupa, com ha fet aquest matí la policia de Catalunya. Per tant... [[Aplaudiments.]] No m'ha contestat sobre els fets d'aquest matí. Espero que ho faci ara, a la contrarèplica. Si no, en tot cas, conseller, doncs ja demanarem la seva compareixença en la Comissió d'Interior perquè expliqui per què els Mossos es posen al costat de Desokupa, si pensen o no pensen donar alguna directriu per canviar aquest paràmetre, i també –i també– perquè donin explicacions sobre reiterades situacions en les que veiem els mossos actuar incomplint el protocol, i per tant carregant per sobre de la cintura, perquè no és el primer cop. Aleshores, quan són situacions reiterades, creiem que cal prendre mesures. En tot cas, conseller, jo ja sé que no tot és culpa seva, i tampoc l'hi he dit, però vostè tampoc pot fer veure com si aquí hi va haver un canvi de govern fa dos dies. És a dir, la situació que vivim, com vostè mateix reconeix, ve de la desinversió dels últims nou anys, i aquí hem tingut els governs que hem tingut en els darrers nou anys. Però és veritat, es tracta de mirar endavant. Per tant, jo comparteixo amb vostè, doncs, que hem de fer un diagnòstic. Crec que el diagnòstic és compartit, que la situació és crítica, que calen solucions. Nosaltres tenim la sensació que el que s'ha començat a fer ara de moment són promeses i alguns pedaços, i és necessari que hi hagi un pla de xoc i és necessari actuar, però el que calen són mesures estructurals. De fet, fa poc més d'un mes que els diferents grups polítics d'aquesta cambra ens vam reunir aquí, en seu parlamentària, amb els sindicats, amb els diferents sindicats de bombers, i allà el que vam constatar, efectivament, que la situació és dramàtica, i el missatge també va ser molt contundent. Els diferents sindicats li van dir que sí, que arribarien a un acord en matèria laboral, com així ha estat, però tots ells van deixar molt clar que això no resolia el problema de fons, que el problema de fons és molt més gros, que cal un pla de xoc amb bombers per fer front a aquest estiu, però que cal un acord de país, que cal dur a terme una planificació estratègica on s'avaluï, es revisi i es defineixi el model, es calendaritzin accions, es calendaritzin inversions, i sobretot es dotin de pressupost, perquè la sensació és que anem adquirint compromisos que després no complim, i per tant cal revertir aquesta situació. Cal refer també el mapa de parcs i estudiar les necessitats de cada territori, ja que ara mateix tenim una situació d'inflació a l'àrea metropolitana i moltes zones del territori que suposadament estan cobertes però que en realitat no ho estan. Pel que fa..., també perquè vostè m'ha parlat de dates, no? Del compromís de que l'1 de juny, etcètera. Doncs miri... I que ho havien d'aprovar en el darrer Govern, o fa dos governs, per complir amb aquest compromís. Doncs en el cas dels agents rurals, el Cos d'Agents Rurals demanen que el Govern aprovi un pla estratègic que els van prometre on es parlava de la necessitat de 860 agents pel total del cos, i tots els sindicats del Cos d'Agents Rurals van advertir que, si no s'aprovava el pla durant el mes de maig, tornarien a les mobilitzacions. Doncs bé, estem a dia 29, i el pla estratègic no està aprovat. També el podien haver aprovat en aquest darrer Govern, i no ho han fet. D'altra banda, el 6 de març de 2019 al Ple del Parlament vostè va anunciar la intenció del Departament d'Interior de començar a elaborar, a partir del proper mes de juny, sí, per tant la setmana vinent, una llei d'emergències de Catalunya que substitueixi les lleis del 94 i del 97, i una llei de policia de Catalunya. Doncs bé, estem a les portes del mes de juny, i jo el que li pregunto és si començarem efectivament a treballar en aquestes lleis, amb quins terminis, de quina manera, amb quina participació. A nosaltres ens hi trobarà, perquè entenem que aquest marc legal és necessari, que és necessari actualitzar-lo, i per tant li estenem la mà per treballar en aquest marc legal tant del sistema de policia de Catalunya com del sistema d'emergències de Catalunya, perquè entenem que el país ho necessita. I, per tant, li demanem, conseller, que ens posem, que es posi a treballar ja. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per fer la darrera rèplica, és el torn de nou del conseller. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, diputades..., diputat, jo li demano que pari de mentir, si us plau. Igual com menteixen vostès quan diuen que els Mossos desnonen famílies... Saben que és fals –saben que és fals. Els mossos no desnonen a ningú; un jutge ordena a la policia actuar per desnonar una família, i és un jutge qui ho decideix. Els Mossos no desnonen. I això ho han dit vostès més d'una vegada. Per tant, prou de mentir, si us plau. Primera. Segona. Vostès saben que els ajuntaments tenen un acord, perquè qui ho va liderar, això, va ser l'alcalde Trias de Barcelona, un acord signat demanant a la justícia que abans de desnonar una família el jutjat corresponent fes una tramitació amb l'ajuntament perquè l'ajuntament digués si era una família vulnerable o no, perquè l'ajuntament pogués actuar amb anticipació. I jo els hi dic perquè en aquella signatura jo vaig ser-hi, ho va signar la regidora Maite Fandos, i jo era president de l'ACM, i jo vaig dir: «El que ha signat l'Ajuntament de Barcelona ho hem de signar tots els ajuntaments de Catalunya, i ho vam signar a través de les entitats municipalistes. Doncs bé, si hi ha desnonaments en aquest país és perquè l'alcalde o l'alcaldessa no fa la gestió, o el jutge no fa la gestió. Per tant, si a Barcelona hi ha desnonaments... Hi ha ajuntaments de Catalunya que se solucionen els problemes; a Barcelona, no. [[Veus de fons.]] Expliqui-m'ho. Però me diu..., vostè diu: «Vostès fan promeses i pedaços. Li recordo una promesa amb urgència habitacional: «Farem vuit mil pisos. N'han fet vuit-cents en quatre anys, i tots venen del Govern Trias. [[Remor de veus.]] Home, no me foti, home. No m'expliqui sopars de duro –no m'expliqui sopars de duro.
Silenci...
Treballem per les emergències? D'acord. Treballem per les emergències? D'acord. Però no me vingui a explicar coses que no són, si us plau. Jo, en les emergències i en buscar solucions, m'hi trobaran sempre; però venir-me a explicar coses que no són, no, si us plau. Igual com en els desnonaments, igual com dir que els Mossos col·laboren amb una empresa que es diu Desokupa. [[Remor de veus.]] És fals –és fals, és fals.
Silenci!
Tinc l'informe que explica el que ha passat...
Silenci!
Tinc l'informe del que ha passat avui. Hi ha hagut una sèrie de persones que s'han abalançat contra la policia, perquè volien entrar en conflicte, eh?, amb d'altres persones, i la policia es posa al mig. No desnona, ni... L'únic que fa és separar, posar-se al mig, perquè la gent..., no hi hagi baralles. I vostès me critiquen per això, i els d'aquí me critiquen per una altra cosa, i els d'allà els critiquen per una altra cosa. Sempre critiquen la policia. Per què? Perquè està al mig, perquè intenta que la gent no es baralli, coi, perquè intenta que no hi hagin agressions. Ho fan amb encert i ho fan amb desencert, a vegades, i s'equivoquen, com vostè, com jo i com tots ens equivoquem. I el dia que s'equivoquen..., com qualsevol funcionari, com quan un metge diagnostica alguna cosa que està malament, o quan un mestre s'equivoca; però hi han procediments per corregir aquestes pràctiques, per arreglar aquests errors. Els treballem i ho tirem endavant. De veritat que no defugim això, no ho defugim, i intentem buscar solucions a tot arreu. I torno una altra vegada al que estava parlant vostè, que eren les emergències –les emergències. Ha parlat del SEM, ha parlat d'agents rurals. Són competències que ara mateix no em pertoquen a mi, però jo, com a responsable d'emergències, me les faig meves. Per tant, qualsevol crítica, qualsevol solució aquí, tot i que no em correspon a mi, jo hi treballaré per buscar solucions. Jo li puc parlar més concretament de Mossos i de Bombers. De Bombers, parlem d'un acord de país. Miri, el primer que va posar sobre la taula l'acord de país va ser un servidor, amb els sindicats, al principi de jo entrar de conseller, i quan em van relatar tota la situació jo els vaig dir: «En això, hem d'arribar a un acord en el Parlament i l'hem de tirar endavant, i és per això que he acabat la intervenció, al final de la primera, dient que hem de vetllar perquè hi hagi una sèrie de pilars que una societat no es pot deixar perdre, i les emergències i la seguretat n'és un. És molt important per la societat. Si vostès es miren la piràmide, el segon requeriment és la seguretat de les persones, la tranquil·litat de viure en un país segur. Per tant, hem de garantir la seguretat i les emergències dels catalans i catalanes. Vol dir que hem de tenir més recursos? No; vol dir que la seguretat i les emergències són molt importants per una societat, és un pilar fonamental, i per tant les hem de garantir. I jo, el compromís..., i el compromís d'aquest Govern és garantir-ho. I per això hem tret mil places de tots els departaments –tots els departaments–; tots, tots els departaments hem cedit places de jubilacions per tenir mil places en seguretat i emergències. I un cop –i els hi vaig dir als sindicats– tirem endavant la solució a curt termini, que és un conveni laboral, encara que sigui de mínims; una sèrie de licitacions per recuperar tot el material que necessitem, i tota la inversió que durant molts anys no s'ha fet..., un cop tinguem tot això acabat tirarem endavant l'acord de país, i ho bastim amb una llei. Jo no els vaig dir que l'endemà mateix ens posaríem a treballar amb vostès; nosaltres hi hem estat treballant i hem deixat passar un període electoral. I, si no m'equivoco, crec que estan convocats a una reunió –si no és aquesta setmana serà la que ve–, perquè vam dir que un cop passades les eleccions ja ens trobaríem amb tots vostès. Per què? Perquè eren tan importants aquestes lleis que no volíem que entressin dins un debat de dues campanyes electorals. Per tant, hem fet la feina interna, per venir, per treballar amb vostès dues lleis: la d'emergències i la de seguretat, que fa més de vint anys..., i crec que aquest país es mereix..., més de vint-i-cinc, i crec que aquest país mereix tenir-les. Per tant, jo compto amb tots vostès per tirar-les endavant. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre l'acord de condicions laborals dels Bombers de la Generalitat]] [[300-00137/12]] La següent interpel·lació és sobre l'acord de condicions laborals dels Bombers de la Generalitat, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Ferran Roquer.
Gràcies, president. Conseller, consellera, secretari general, director general de Prevenció i Extinció d'Incendis, bé, avui és un dia en què parlarem de bombers, llarg. Conseller, jo en broma –ja ho sap vostè–, li dic sempre que qui el va nomenar per a aquesta conselleria no li volia bé. Sé que no és veritat, em consta que no és veritat, però en qualsevol cas vostè arriba a la conselleria d'Interior en un moment en què conflueix sobre aquesta conselleria una tempesta perfecta. Vostè hi ha fet referència, i jo explicaré què vull dir. El 2007 esclata a Estats Units una crisi financera deguda a la titularització d'actius tòxics. Els efectes d'aquesta crisi no tarden a estendre's a tot el món, a Europa, a l'Estat espanyol i a Catalunya. I arriba el maig del 2010, diversos líders europeus i fins i tot mundials alerten el senyor Zapatero que, o toca de peus a terra o, després d'Irlanda i de Grècia, serà el següent país que serà sotmès a un rescat. Comença una època d'ajustaments, comença una època d'ajustaments de la despesa..., el Pla E –se'n recorda–, els ajuts pel naixement de fills, cau la producció, cau la construcció, cau la recaptació de tributs, s'incrementa l'atur, s'incrementen les prestacions, cau el PIB, etcètera. El Govern de la Generalitat de Catalunya, en aquest context, després d'anys de despesa excessiva i de la realització d'obres, construccions i reparacions en pagament diferit –no ho perdem de vista– es veu obligat a fer uns ajustaments extraordinaris. Ajustaments extraordinaris que es veuen potenciats, es veuen afectats per successives deslleialtats que va tenir el Govern espanyol en aquell moment: la disposició addicional tercera de l'Estatut, les dificultats en l'accés al FLA, els tipus d'interès del FLA, etcètera. A aquesta situació, cal afegir-hi el continuat i endèmic dèficit fiscal que pateix Catalunya, que oscil·la entre els 8.500 i els 16.000 milions, segons el model que fem servir, i que fins i tot el Govern de l'Estat no s'atreveix a desmentir. En qualsevol cas, el que sí que és..., no sé en quines quantitats oscil·la, però metòdicament està entre el 5 i el 8 per cent de la riquesa d'aquest país. Què passa en aquestes circumstàncies? Doncs bé, els governs de la Generalitat es veuen obligats a reduir l'adquisició d'actius, reduir la renovació dels actius que tenia la Generalitat; es veu obligat a no ampliar plantilles; es veu obligat a no poder convocar ofertes públiques d'ocupació per substituir els funcionaris que deixen el cos; es veu obligat a no reposar els equipaments; es veu abocat a no poder construir edificacions. Mentre passa tot això, es produeix un increment de la població i segurament un increment de les demandes de la població. Aquesta situació –fa nou anys però és aquí mateix– afecta tots els departaments de la Generalitat, però en particular afecta el Departament d'Interior, i afecta el Cos de Bombers. Repassem-ho. L'any 2010 –s'ha dit aquí– hi havia 2.610 efectius en el Cos de Bombers, assoleix el màxim. Des de llavors fins ara, hem arribat a 2.315. Aquest fet, evidentment, provoca mancances de personal. I cal afegir-hi un factor afegit, en l'àmbit dels bombers: en els bombers no es pot contractar personal substitut, personal interí, s'han de fer convocatòries, i des que es fa una convocatòria fins que surt un bomber que ha passat per l'acadèmia i que està preparat per anar a un parc, passen, des de la convocatòria, aproximadament dos anys. Per esmenar aquest problema, només es pot fer utilitzant més intensivament els bombers que ja tenim treballant. I, per tant, s'havien de fer hores extraordinàries. Es realitzaven, de forma forçosa, amb el Decret 74/2014, de jornada i horaris del Cos de Bombers. Val a dir-ho, conseller, amb una retribució per hora sota de l'hora normal, un fet que és estrany i que ens costa d'entendre. Els sindicats, com a mesura de pressió, van demanar no fer hores extraordinàries, cosa que va significar una reducció dels efectius i fins i tot dificultats per mantenir els parcs oberts. Es va trobar vostè també, al mig d'aquesta tempesta, amb un parc mòbil obsolet, antiquat, i recordo que vostè va dir en aquest mateix Parlament que no hi havia una botiga on anar a comprar bombes rurals pesades, que les havia d'encarregar, que les havia de fer fer, i que des que vostè les encarregués fins que arribessin als parcs tardarien dos anys. Vostè es va trobar que els bombers no tenien material, no tenien vestuari, no tenien mànegues, no tenien material d'excarceració, no tenien equipament de rescat urbà, no tenien equip de salvament aquàtic, no tenien càmeres termogràfiques, el vestuari era antic, les caputxes de rescat, i els guants, les botes... Conseller, cal actuar immediatament en aquest sentit. Vostè ho va reconèixer en la compareixença, en la primera compareixença que va tenir a la comissió. En diversos àmbits, no som capaços de complir el Pla estratègic de Bombers. I vostè en parlava, vostè parlava del personal, parlava del parc mòbil, de l'envelliment..., fins i tot recordo que en algun moment va dir vostè que es va trobar amb uns camions que no tenien cinturons de seguretat. Es va trobar deficiències, i vostè ho reconeixia, en el material i l'operatiu necessari per intervenir en la mateixa emergència. Va parlar d'infraestructures, va parlar de diferents infraestructures que afectaven els setanta-tres parcs de bombers professionals i els setanta-set de bombers voluntaris. En aquesta tempesta, que vostè es troba en el moment d'arribar, vostè, al departament, hi ha l'aplicació de l'article 155 sobre el Govern de la Generalitat de Catalunya, que dificulta, que va dificultar... Arriba tard –vostè ho diu–, arriba amb pressupostos prorrogats... Es troba en una situació límit amb el personal, amb vagues; es troba diverses vagues, que..., fins i tot vam fer una reunió en aquesta casa amb els representants dels sindicats i diversos representants del Departament de Polítiques Digitals, del Departament de Vicepresidència, i vostè mateix, que la va presidir. Ahir el Govern va aprovar un acord entre el Departament d'Interior i els representants sindicals de Bombers. De quina manera, conseller, aquest acord millorarà la situació inicial del cos? Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Diputats, diputades, diputat... Li he dit al company diputat que a mi no m'agrada parlar del passat perquè no tinc temps de parlar del passat i em toca parlar del futur i buscar solucions. Per tant, l'anàlisi que ha fet vostè de com ens ho vam trobar està bé, eh?, però no hi dedicaré massa estona. En tot cas, puc explicar com hem arribat fins on hem arribat, no? I com hi hem arribat i com estem davant de la situació, com la podem afrontar. Concretament, l'acord, diguem-ne, laboral, el pacte de condicions, com n'hi vulguin dir, l'últim que se signa amb els Bombers és de l'any 2006 –l'any 2006. Per tant, ja entra dins d'una anormal situació tenir tretze anys sense un acord laboral, no? Però és tan anormal la situació, que l'any 2014, per una manca de bombers... [[L'orador mostra a la cambra un full en què es reprodueixen unes gràfiques.]] De fet, jo aquest dibuix els hi he ensenyat diverses vegades, eh? En vermell són les convocatòries que s'han fet de Bombers. Quan no hi ha una franja vermella és perquè no hi ha hagut convocatòria. Per tant, miri tot aquest forat d'aquí, aquest forat d'aquí, aquest forat d'aquí... Anys i anys que no s'ha fet Bombers. Allò que dèiem de la saca que no s'omplia. Aleshores, què fa el Govern en aquell moment? Li falta personal i diu: «Doncs, el que hi ha haurà de treballar més. I fa un decret, que no està acordat amb el cos, amb els sindicats, vaja, l'any 2014, en el qual els fa complir 1.790 hores, quan per a un funcionari són 1.688 o 1.684, no ho recordo ben bé. Això passava l'any 2014. L'any 2017 es fa la primera reunió entre sindicats i Govern de la Generalitat de Catalunya, per parlar de l'acord, per revisar la situació de les condicions laborals, d'acord? L'any 2017, a finals de l'any, s'aprova aquest pla estratègic que comentava el diputat de la interpel·lació d'abans, que no es dota pressupostàriament. Hi ha un acord i no es dota pressupostàriament. I el Cos de Bombers el nota com un engany –el nota com un engany–, perquè diu: «Home, em vau dir que faríeu tot això, ho vau aprovar pel Govern i no hi ha la dotació pressupostària. Per tant, se senten enganyats, no? Aleshores ve el 155 i arribem nosaltres. I aquest és el clima que ens trobem nosaltres. A partir d'aquí què fem? Doncs, ho he explicat: analitzem, expliquem quina és la situació, veiem quina és la situació, i intentem donar la volta. El primer que fem? Doncs, fer un canvi de comandaments, eh? El canvi de comandaments, el mateix cos també el demanava. Fem un canvi de comandaments i comencem a treballar la inversió, això que he explicat abans, que en tres mesos pràcticament executem el 100 per cent del pressupost, no? Això vol dir que hi ha hagut una màquina, el back-office del Departament d'Interior ha treballat a tota màquina, a marxes forçades, per licitar tot el que podíem, perquè no podia ser que arribéssim a final d'any i tinguéssim una partida sense gastar. Les havíem de gastar totes. Perquè no era una despesa, era una inversió, una inversió que feia molts anys que esperaven al Cos de Bombers. I comencem a treballar amb la revisió de l'acord. Comencem a treballar, en la part social, la revisió de l'acord. Es va avançant, al desembre fem l'aprovació aquesta de les 250 places de bombers, que, ho repeteixo, no és una aposta del Departament d'Interior, és una aposta del Govern de la Generalitat, perquè malauradament l'Estat, governant el PP i governant el PSOE, amb els socis del PP i amb els socis del PSOE, no ens aixequen la possibilitat de contractar personal a les administracions públiques. I hem d'utilitzar una eina que es diu «la taxa de reposició. A partir d'aquí, a través de la taxa de reposició, que és: de la gent que es jubila d'una administració, es pot agafar aquesta plaça i utilitzar-la en una sèrie de casos, com per exemple la seguretat i les emergències. Doncs, a partir d'aquí tots els departaments de la Generalitat perden places, que les cedeixen a Interior per poder tenir aquests 250 bombers i aquests 750 mossos, que va ser aprovat per aquest Parlament fa uns mesos –crec que va ser al mes de desembre– per una àmplia, amplíssima majoria. Però vostè ho ha dit, es triga molt a fer un bomber. Nosaltres reduïm, en el cas dels mossos, perquè és un termini més llarg o perquè l'última convocatòria va ser molt lenta..., reduïm un 28 per cent la convocatòria d'aquests 750 mossos, i reduïm un 21 per cent la convocatòria d'aquests 250 bombers. O sigui, necessitem gent i la necessitem ja. Per què? Doncs, perquè l'arquitecte fa la carrera i opta a unes oposicions; l'enginyer fa la carrera i opta a unes oposicions; l'economista fa la carrera i opta a unes oposicions; en el cas de mossos i de bombers, primer es fan les oposicions i després es fa la carrera, que no és una carrera, però són nou, deu mesos a l'institut. Per tant, diguem-ne que va a l'inrevés: no tenim una bossa d'interins de mossos o una bossa d'interins de bombers en el mercat, sinó que hem de fer primer les places. És per això que ha d'haver-hi l'esforç de tot el Govern i és per això que nosaltres hem reduït al màxim les convocatòries. Però es veu clarament com aquestes dues eren les anteriors i aquestes dues són les noves; com avancem, com anem tan ràpids com podem a posar bombers i bomberes en el Cos de Bombers. El mateix mes de desembre, com diu vostè, hi ha la voluntat o hi ha la decisió presa pels treballadors del Cos de Bombers de dir que, com que estan en una situació crítica, de fer moltes hores, i veníem de la situació crítica molts anys enrere, més d'aquest acord que es va aprovar pel Govern però que no hi va haver dotació pressupostària i, per tant, se sentien enganyats, doncs... A nosaltres en sis mesos no ens va donar temps d'arreglar-ho tot. Per tant, doncs, van prendre la decisió de no fer més hores extres. I això va suposar un tancament de parcs, perquè, quan no tens gent, la gent que tens ha de treballar més. Si aquesta gent deixa de fer hores extres..., que és una decisió lícita, eh?, no ho critico pas, ni ho qüestiono tan sols, però quan decideixen prendre aquesta decisió, aleshores s'han de tancar parcs. I hem estat quatre mesos en una situació crítica, molt crítica. Per sort..., i vostès ho van comprovar a la reunió que vam tenir aquí, que ja ho vam dir, com ha dit abans el company, que segurament estarien d'acord amb l'acord, amb el conveni que hem signat; que no era el millor, però que sí que volíem sortir d'aquella situació. Però jo crec... Perquè aquí també hi ha un punt de confiança entre els mateixos bombers, els mateixos sindicats i el departament. I vull pensar que també hi ha un punt de confiança, de veure que la situació és crítica, com els he dit i vam diagnosticar al principi, però que hi ha voluntat de capgirar aquesta situació. Per exemple, la compra dels noranta-dos camions, amb aquesta despesa o inversió de 40 milions d'euros. Per exemple, aquests 9,3 milions d'euros invertits en tres mesos, de l'any passat; 9,3 milions d'euros, que és una xifra important, i, ho repeteixo, amb la tramitació de l'execució pública, és dificultós fer una inversió de 9,3 milions d'euros, perquè sempre tens, doncs..., no tens temps, eh?, perquè abans no agafes la partida, abans no fas la convocatòria, abans no fas la licitació, abans no hi ha l'adjudicació, passa molt de temps. Però, bé, on hem arribat? Hem arribat a un acord, hem arribat a un acord en la part social i hem arribat a uns compromisos que estem executant d'inversió. Per tant, si vam diagnosticar al principi que el problema era laboral i d'inversió, hem d'afrontar com un repte l'acord de condicions i fer inversió. L'acord l'hem tirat endavant, l'hem tirat gairebé amb un 70 per cent de tota la plantilla. L'acord passa per contractar mil bombers en quatre anys, amb el compromís de fer la revisió que calgui entremig, per veure a veure com va l'evolució de la plantilla, eh?, perquè, si n'hem de fer més, doncs en farem més. L'acord també passa perquè, en cas de tenir una situació més favorable, econòmicament parlant, per part del Govern, doncs aquest acord es revisarà. Passa també per fer promocions internes, com he dit abans; promocions internes entre els mateixos treballadors per anar fent robust, anar fent fort el cos en general. Passa per equiparar el preu de l'hora extra al preu de l'hora normal com a mínim, perquè ara mateix estan cobrant el preu de l'hora extra per sota del preu de l'hora normal. Passa també per un complement que fa que no tinguem cap parc tancat a Catalunya; per tant, això és important, perquè, si més no, tot els parcs de funcionaris, tenim el compromís i tenim la garantia de que quedaran oberts. Passa per una reducció d'hores; si es recorden del decret que li he dit del 2014, que els donava 1.790 hores, doncs, s'aniran reduint. I jo el que vull és donar les gràcies als sindicats, vull donar les gràcies a tota la plantilla de bombers, vull donar les gràcies a tota la cúpula de bombers i vull donar les gràcies també a la part negociadora del departament, que entre tots han sabut trobar un espai per sortir d'aquest punt de, diguem-ne, no acord. L'han sabut trobar entre tots, enfoquem l'acord, hem avançat en el tema laboral, ara ens toca avançar en el tema d'inversions, i per això, doncs, és un acord que és realment important. Estem contents? Sí. Estem cofois? No. Per què? Doncs perquè queda molta feina per fer. Estem tranquils? No, perquè queda molta feina per fer. Ens n'anem a descansar? No, perquè ens queda molta feina per fer. A partir d'aquí, doncs hem fet un pas més; no és l'últim, hem de continuar caminant. Per tant, amb el suport dels mateixos treballadors i del departament i el compromís de sortir-nos-en, a aquesta situació li donarem la volta, n'estic convençut. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la gestió de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals]] [[300-00136/12]] La següent interpel·lació és sobre la gestió de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, exposa la interpel·lació la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; gràcies, president. Bona tarda, diputats, diputades, consellers. Señora consellera, ustedes han convertido los medios de comunicación públicos de Cataluña en un club privado hecho por separatistas y para separatistas, un club que excluye a más de la mitad de los catalanes; eso sí, pagado por todos. Miren, según el CEO, solo el 5,4 por ciento de los votantes de Ciudadanos y el 14,2 por ciento de los votantes del Partido Socialistas tienen TV3 como canal de referencia. ¿No les preocupa esto, señora consellera? Aunque, claro, yo..., no me extraña que no la vean, porque cualquiera que sintonice TV3 se ve sometido a su intoxicación nacionalista. Ustedes llevan años haciendo lo que les da la real gana con TV3 y con Catalunya Ràdio, incluidos los años del tripartito, cuando el PSC tuvo la genial idea de poner los medios de comunicación en manos de Esquerra Republicana. O sea, TV3 y la educación en manos de Esquerra Republicana: ¡qué gran idea!, señores del Partido Socialistas, de verdad; ¿qué podía salir mal? –¿qué podía salir mal? Y, claro, de aquellos polvos, estos lodos, al punto que tenemos al frente de la corporació a alguien a quien el propio abogado del director de Catalunya Ràdio describe como una «comisaria política de la Unión Soviética. ¿Y saben en qué ha desembocado todo esto? En que la cúpula de TV3 y Catalunya Ràdio sean imputados por delito de organización criminal. Bueno, en concreto es la fiscalía quien pide que se procese por el delito de organización criminal a la señora Núria Llorach, presidenta de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals; al señor Vicent Sanchis, director de TV3; al señor Saül Gordillo, director de Catalunya Ràdio, y al señor Martí Patxot, director de Marketing y Ventas de la corporació. Ahí es nada, consellera. Y yo le pregunto: ¿quién es el capo de toda esta banda? Y no solo hablamos del delito de organización criminal, sino también del delito de desobediencia por haber emitido los anuncios del 1 de octubre; anuncios que, por cierto, el Tribunal Constitucional ya había prohibido de forma expresa. Es que de hecho la señora Llorach fue apercibida por el Tribunal Constitucional. ¿Se acuerda usted de estos anuncios, señora consellera? Seguro que sí que se acuerda; usted y todos los catalanes, porque durante semanas Catalunya Ràdio y TV3 se dedicaron a emitir y a bombardear a los catalanes con centenares de estos anuncios que llamaban a la participación en un acto ilegal. Pero, claro, a lo mejor usted es de las que tienen poca memoria; yo le voy a recordar uno de estos anuncios. Mire, salían unas vías de tren y se veía una frase que decía: «Naciste con la capacidad de decidir. ¿Renunciarás a ella?, preguntaba. Y es curioso, es curioso porque millones de catalanes, a pesar de haber nacido también con la capacidad de decidir, la única cosa que pudieron decidir para evitar la propaganda que ustedes emitían, propaganda ilegal, fue cambiar de canal; no les quedó otra opción que cambiar de canal, un canal que es que además pagan con su dinero. Esta es la idea que ustedes tienen de neutralidad y de pluralidad para los medios de comunicación en Cataluña: que no te quede otra opción que cambiar de canal. Y es curioso también, es curioso porque ustedes también nacieron con esa capacidad de decidir. ¿Y sabe lo que decidieron, señora consellera? Decidieron desobedecer. A pesar de tener conocimiento expreso de la resolución dictada por el Tribunal Constitucional, con todas las advertencias del mundo, con todo el conocimiento de causa, ustedes decidieron desobedecer. ¿Por qué? Pues porque tenían planes, claro: dar un golpe en Cataluña para separarla del resto de España; ni más ni menos. Y lo decimos nosotros, sí, pero también lo dice la fiscalía, que insisto que los quiere procesar por un delito de organización criminal. ¿Piensa hacer alguna cosa, señora Budó? No sé qué le parece esto. Se lo digo porque además ya hemos visto cómo este Parlamento reprobaba al señor Sanchis y usted no ha hecho, ustedes no han hecho absolutamente nada al respecto. Y lo mismo con la señora Llorach, que es la presidenta en funciones más larga de la historia que yo haya visto. Y le recuerdo también que este Parlamento aprobó una moción pidiendo la dimisión, en 2017, de la señora Llorach, y estamos todavía esperando a que se vaya. Es que ustedes se llenan la boca hablando del mandato del Parlamento, pero solamente hacen caso a aquellos que les vienen bien. Pero vamos a hablar un poco de la señora Llorach. Sabemos que fue escogida por su carnet de Convergencia. Sabemos también que ejerce, según dice ella, una presidencia temporal –que a mí más bien ya le digo que me parece vitalicia. Y sabemos también más cosas, que las sabemos a raíz de la investigación judicial. Resulta que la señora Llorach se dedicaba a coaccionar al director de Catalunya Ràdio, el señor Gordillo, para que este emitiera los anuncios ilegales del referéndum, que también era ilegal. Y así consta incorporado en la causa judicial. El abogado del señor Gordillo, como ya le he dicho antes, compara las presiones de la señora Llorach con las de una comisaria política de la Unión Soviética, y aporta unos documentos, además, donde podemos ver estas coacciones. Así vemos, por ejemplo, en estos documentos, cómo la señora Llorach le dice al señor Gordillo: «Tú y tu conciencia sabréis, pero recuerda que entraste en la dirección de Catalunya Ràdio avalado por tu compromiso y la confianza que determinada gente depositó en ti. Yo, sinceramente, consellera..., esto es más propio de la mafia que de una presidenta de un medio público, sinceramente. ¿Cuál era este compromiso? ¿Cuál era este compromiso, señora Budó? ¿Hacer todo lo posible por culminar el golpe del 6 y el 7 de septiembre, incluso si esto suponía cometer delitos? Porque la señora Llorach era muy consciente de lo que pedía –bueno, más bien de lo que exigía–, y el señor Gordillo también era consciente, y de ahí sus reticencias iniciales. Yo les recomiendo a todos que busquen el contenido de estos emails de la señora Llorach, porque es que son muy ilustrativos de la estrategia y la instrumentalización de los medios de comunicación públicos en Cataluña, ¿eh? Está todo recogido en la causa. Incluso constan conversaciones de WhatsApp donde el abogado de Gordillo le aconseja y le dice: «No estás obligado a cumplir una orden si sabes que es ilegal –todo esto refiriéndose a esas órdenes que daba la señora Llorach. En otros momentos también Gordillo expresa temores ante las críticas de botifler y lamenta que las presiones que recibe se basen en cero argumentos, solo autoritarismo y patriotismo, a lo que el abogado le contesta: «Han perdido todos juntos el norte, el este, el oeste y el sur. Vaya, que tenía este hombre más razón que un santo. Yo..., señora Budó, si tratan así a los suyos, ¿qué no harán con el resto?, ¿qué no harán? Es que miedo me da. Yo insisto en que todo esto lo pueden encontrar ustedes en la causa abierta por el 1 de octubre. Yo, claro, yo supongo que al final, cuando uno ve que esto de la justicia va en serio y que te puede caer una condena, pues entonces sacas a relucir cualquier prueba que te parezca pertinente, como estos correos de la señora Llorach. También hay otros que lo que hacen es fugarse a Waterloo y dejar tirados a los suyos. Claro, para gustos, los colores, y con las estrategias, igual. En cualquier caso, señora Budó, ¿a usted esto no le parece un escándalo, de verdad? O sea, ¿que la directora de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals se dedique a dar órdenes a un directivo de la radio pública para que haga cosas que saben que son ilegales no le parece un escándalo? ¿No le parece un escándalo que la tele y la radio que pagamos todos los catalanes de nuestro bolsillo sirvan como maquinaria delictiva? Porque el fiscal insisto que le habla de «organización criminal, que es que son palabras muy graves, señora consellera, son delitos muy graves. A mí me da vergüenza lo que ustedes han hecho con la televisión y la radio públicas, que deberían ser de todos. El problema es que una vez más ustedes se piensan que son solo suyas, ¿no? Se piensan que el Parlamento es suyo, se piensan que los edificios públicos son suyos, se piensan que las calles son suyas, ¡se piensan que toda Cataluña es suya! Pero ya está bien, ¿no?, ya está bien. ¿Es que no se han conformado con manipular cada día, cada día desde los medios públicos catalanes, sino que además también los han situado al margen de la ley? ¿Qué se pensaban? ¿Que también iban a salir impunes de todo esto? ¿También se lo pensaban? Mire, a mí, personalmente le digo que a mí me gustaría que en Cataluña algún día pudiéramos hablar y dejar de reprocharle al Gobierno que utilice los medios de comunicación públicos para ir contra la mayoría de catalanes, y que dejen de utilizarlos como un altavoz más del procés. Pero, claro, a día de hoy nos resulta imposible. O, mejor dicho, señora Budó, ustedes lo hacen imposible, porque ustedes utilizan TV3 como aparato de agitación y propaganda al servicio de la causa separatista. O sea, salgan de la burbuja y dejen de sentirse impunes, señora consellera. Porque, miren, fuera de la burbuja del procés, la realidad cada día les quita la razón. Ayer mismo supimos que el Tribunal Europeo de Derechos Humanos, Estrasburgo, ahí donde ustedes tienen puestas todas sus esperanzas, ¡de nuevo nos ha vuelto a dar la razón a los constitucionalistas, otra vez nos vuelve a dar la razón! Porque, por más que TV3 se empeñe en denigrar la democracia española, resulta que España es una democracia plena reconocida internacionalmente. Dejen ya de distorsionar la realidad, como hizo por ejemplo usted misma ayer, consellera, diciendo que quince concejales, de cuarenta y uno, en el Ayuntamiento de Barcelona, son mayoría, señora Budó. ¡Que no –que no, que no–, señora Budó! ¡Que quince de cuarenta y un regidores no son mayoría, por más que usted se empeñe! Pero, claro, es que usted y ustedes son una fábrica de hacer fake news, y a lo último me remito; la última es de hoy mismo. O sea, que resulta que del creador de «en Alemania los han juzgado y los han absuelto, llega ahora «en la ONU nos vuelven a dar la razón. ¿Que no ven que no? –¿que no ven que no? Y por supuesto, evidentemente, TV3 y Catalunya Ràdio han corrido a dar bombo y platillo a esta noticia, esta noticia que ha dicho hoy el señor Torra. ¿Que no ven que no? ¿Que no se cansan de hacer el ridículo? Yo espero que me dé alguna respuesta de todo esto que le he explicado hoy, porque le insisto que me parece vergonzosa la utilización que hacen de los medios públicos que pagamos todos los catalanes. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó. Quan vulgui.
Bé, molt bona tarda a totes i a tots. Gràcies, president. Diputades, diputats... Miri, fa poc temps que ocupo i ostento aquesta nova responsabilitat com a consellera de la Presidència i és la segona interpel·lació sobre la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals que em fan a través del seu grup. I, per tant, el primer que puc afirmar és allò que vostès mateixos en la darrera interpel·lació ja em varen dir, que aquesta interpel·lació es podia convertir gairebé en una secció fixa de les sessions plenàries. I, miri, de fet jo estaria encantada que fos així, que això fos una secció fixa de les sessions plenàries, sempre que l'esperit de les seves intervencions fos un esperit constructiu, fos un esperit de debat polític real, fos un esperit de riquesa en les aportacions i de suma. Però res més lluny de la realitat. De fet, què podem esperar d'un grup polític que neix per carregar-se la immersió lingüística i que neix per tancar els mitjans audiovisuals públics catalans? Perquè aquesta és l'única voluntat i l'única raó de ser del seu grup. Ho han dit en reiterades ocasions, no estic dient res que no hagin dit vostès amb les seves pròpies paraules. I, per tant, què podem esperar d'un grup que només vol dels mitjans públics catalans tancar-los: tancar TV3 i tancar Catalunya Ràdio. Però la veritat és que jo crec que, de fet, aquí on som el que caldria, doncs, precisament és el que vostès no fan, que són aportacions de suma, com us deia, de construcció d'un debat polític real i no, aprovechando que el Pisuerga pasa por Valladolid, deixar anar, parlant dels mitjans de comunicació, tota la quantitat de barbaritats que acaba de dir la senyora diputada. Miri, de fet, som al Parlament de Catalunya, cosa que vostès també de vegades sembla que no sàpiguen el que és, una de les institucions més importants d'aquest país. Miri, som al Parlament de Catalunya, on la paraula ha de ser el vehicle per arribar a acords, no per crispar, no per confrontar, que és l'únic que saben fer des del seu grup de manera reiterada. De fet, l'hi deia, cap problema que aquesta secció sigui una secció fixa d'interpel·lacions sobre el tema, però la veritat és que..., siguin més originals, siguin més originals perquè els que vostès plantegen són sempre –sempre– els mateixos plantejaments recurrents, com també ho és la seva forma d'actuar. Mirin, senyors de Ciutadans, és molt fàcil d'entendre: des del Govern no s'exerceix cap tipus de control polític sobre els mitjans públics. I la garantia d'això recau precisament en el model de mitjans públics de comunicació. I d'això, si volen, en parlem. I parlem de com és a través del Parlament que s'ha de modificar la cúpula que dirigeix els mitjans de comunicació. I li podem recordar que aquest acord estava pres aquí al Parlament, i que varen ser vostès que van saltar del «barco i no van voler seguir treballant aquesta renovació dels càrrecs de la cúpula de la corporació catalana. L'hi recordo, canviar la cúpula de la corporació depèn d'aquí del Parlament, i vostès van saltar del «barco quan vostès estaven..., i formaven part de la comissió que havia de prendre aquest acord. Per tant, memòria, la de tots. Miri, i tant que hem de parlar dels mitjans públics de comunicació. I els convidem, de fet, a tornar a seure a parlar d'aquest tema. Potser ara que s'ha acabat el cicle electoral podran seure i parlar-ne, perquè, de fet, el Govern mai ha dit que no se'n vulgui parlar. Van ser vostès que van saltar, ho repeteixo, del «barco. Hem de parlar, i tant que n'hem de parlar, dels mitjans públics de comunicació, d'un model que funciona, d'un model que explica Catalunya al món i que explica el món des d'una òptica catalana, un model de televisió i de ràdio nacionals de qualitat. Això són els mitjans de comunicació públics catalans. I el nostre model està basat en tres criteris: en el criteri d'independència, en el criteri de professionalitat i de viabilitat econòmica. Miri, vostè parlava de dades, de dades del CEO, unes dades que, lluny de la seva interpretació, no deixen de repetir-nos reiteradament que els mitjans públics de comunicació són els de màxima audiència, que el mes d'abril una altra vegada hem estat líders en audiència, durant vint-i-un mesos seguits. Aquest és l'èxit dels mitjans públics catalans. Dels trenta dies que té l'abril, TV3 ha estat la cadena més vista en vint-i-set dies, i deu dels quinze programes del rànquing més vistos són de TV3. Els informatius, no cal dir-ho, són líders en totes les seves edicions i es mantenen al capdavant del rànquing qualitatiu, i també són líders en imparcialitat, qualitat i credibilitat. Els telenotícies de TV3 són líders en imparcialitat amb un 94 per cent i líders en credibilitat amb un 96,2 per cent. Escoltin bé aquests tres criteris: imparcialitat, qualitat i credibilitat, cosa que vostès voldrien, precisament, que no tinguessin els mitjans públics catalans. Podem parlar del criteri d'independència –això que tant denuncien que no és així, eh?–, i de com assegurem aquesta independència, perquè el nostre model també és un model d'èxit en aquest aspecte. Parlem del control sobre els mitjans, que són de tres tipus i que garanteixen aquesta independència: el control parlamentari, el control del Consell de l'Audiovisual i el control de la Sindicatura de Comptes. Tres tipus de control amb rigorosa transparència, perquè els informes de tots ells estan publicats i hi tenen accés directe. Mirin, parlàvem d'audiències i de lideratge, eh?, i no serà cap casualitat que una vegada més, com els he dit, els programes especials, també els de seguiment –agafem aquí...– de les nits electorals, han estat els que han tingut una audiència de major èxit. Un excel·lent resultat de la programació especial de les eleccions generals i també de les eleccions municipals i de les eleccions europees de diumenge passat, en què més de 3.200.000 espectadors van connectar amb TV3. Un diumenge electoral que lidera la quota de pantalla. Tot el contrari –tot el contrari–, com ja deu saber, del cas de les compensacions obligades per la Junta Electoral Central, que van enfonsar les audiències. I això és el que passa –això és el que passa– quan els criteris no són professionals –això és el que passa quan els criteris no són professionals. I si vol comentem les dades del CEO també, que posen de relleu que TV3 és el canal preferit per informar-se. Segons la primera onada del 2019, més de la meitat dels enquestats segueix la informació a través de TV3 i del Canal 3/24. I en l'àmbit de la ràdio, un terç ho fa a través de Catalunya Ràdio i de Catalunya Informació. També es destaca l'augment important del seguiment dels canals temàtics d'informació. Vostès coneixen i disposen d'aquestes dades. I si a més els queda clar el model, que defensa uns objectius sorgits del consens i del servei públic, que garanteix la independència i la professionalitat, i que practica la màxima transparència, llavors podrem a avançar. I jo els convido a avançar, malgrat tot, els convido a avançar. I a avançar cap a on? Doncs, cap als reptes de futur que planteja el nou món digital. I és des d'aquesta òptica que hem de parlar de la necessitat de la modificació de la Llei de l'audiovisual, així com de la Llei de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Vaig acabant. Mirin, les nostres posicions en molts temes –i els mitjans de comunicació probablement n'és un dels més clars– són tan distants que en podríem dir directament oposats. I això, en una democràcia, és normal i és desitjable en una societat plural. Però el que no és normal i el que és molt greu i és molt preocupant, que s'ha volgut crear un relat interessat, com ens ha fet avui la diputada aquí, un relat interessat sobre els nostres mitjans, que això sí que són pures fake news, el relat que ha fet vostè aquí. Vostès, senyors de Ciutadans, hi han contribuït, i molt, a construir aquest relat; de fet, són els ideòlegs d'aquest relat. I estic convençuda que qui més ha criticat i critica TV3 són aquells que no la veuen mai, que no la miren mai. I si la veuen, i si la miren, demostren una intencionada mala fe al voler manipular la pluralitat, l'objectivitat i la qualitat del servei. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica, és el torn de la diputada. Quan vulgui.
Gracias, presidente. La verdad es que ha rizado usted el rizo. Ahora resulta que los que manipulamos somos nosotros. Vamos, consellera, por favor, si es que de verdad, de verdad que... Usted es nueva, que lo ha dicho usted misma, pero los mantras se los conoce al dedillo, y a lo mejor, como es nueva, pues no acaba de conocer bien bien..., no sabe bien bien lo que ha dicho, pero, mire, yo se lo voy a explicar. Mire, critíquenos por aquello que nosotros decimos, no por aquello que a ustedes les gustaría que nosotros dijéramos, como por ejemplo eso que ha dicho de eliminar TV3. No, no, no, no..., nosotros lo que queremos es que dejen de manipular y dejen de utilizar TV3 como aparato de propaganda separatista. [[Aplaudiments.]] Eso es lo que nosotros queremos. A ver ya si les entra un poco en la cabeza. Pero, claro, es que usted ha venido aquí hoy, no ha hecho nada de autocrítica, porque usted traía el discursito que le han escrito de casa y se ha limitado a no decir nada más; no me ha contestado a nada, porque yo le he hecho varias preguntas. ¿Qué le parece que la fiscalía opine que los directivos y la cúpula de TV3 hayan cometido un delito de organización criminal? ¿Qué le parece? ¿Quién era el cabecilla de la banda? Dígamelo. Dígamelo porque es que, de verdad, no me ha contestado absolutamente a nada. ¿Sabe qué le digo? Que no deja de ser sintomático de la extrema politización de TV3, el hecho de que su aceleración separatista coincida precisamente con el momento en que a los partidos separatistas se les ha caído la careta y han desatado ya definitivamente su separatismo radical, cuando ha llegado a su máxima expresión. ¿Cuándo ha sido esto? Con la investidura del señor Torra, una persona que es capaz de decir que los españoles nos dedicamos a expoliar o que los castellanohablantes, pues, somos bestias taradas con forma humana. Eso es lo que está pasando. No se trata solo de la desobediencia, que tampoco me ha dicho usted absolutamente nada del delito de desobediencia, que eso ya es grave. No se trata solo del delito de organización criminal que aprecia la fiscalía, que también es muy grave. Se trata de que un día tras otro ustedes manipulan, se trata de la falta de neutralidad, se trata de la ausencia de pluralidad y de la utilización partidista de los medios de comunicación en Cataluña, ¿eh? Es que ustedes todo lo hacen igual y además sin reparos. Y el mensaje que ustedes llevan años lanzando a la ciudadanía es muy irresponsable y es peligroso también. O sea, ¿que tienes una condena por corrupción, como el señor Oriol Pujol? No pasa nada, el Govern te da un premio y te dan del tercer grado. ¿Que te multa la Junta Electoral por tener una pancarta separatista en la Generalitat? Oye, pues mira, con el nacionalismo puedes ser hasta presidente de la Generalitat. ¿Qué estás imputado por la justicia? Pues puedes ser director de TV3 y de Catalunya Ràdio. Ese es el mensaje que ustedes están lanzando. Porque además es que el uso partidista que hacen de TV3 es doble. Cuando no la utilizan para sus ilegalidades la usan como maquinaria de propaganda del procés, ¿eh? Que, por cierto, me ha hecho mucha gracia también. Me ha dicho que es que ustedes se someten al control parlamentario. ¡Pero qué control parlamentario si el señor Sanchis está reprobado por la cámara y no hace ni caso –no hace ni caso–, que parece que no va con él la cosa! [[Aplaudiments.]] ¡Reprobado por este Parlamento!, señora Budó. Y más cosas. Hasta cuatro veces hemos tenido que ir a la Junta Electoral en este periodo de elecciones por la utilización descarada que han hecho de los medios de comunicación. Cuatro veces hemos ido, cuatro veces nos han dado la razón. ¿Pero es que a usted le parece normal que tengamos que ir a la Junta Electoral porque TV3, ella solita, no es capaz de garantizar la neutralidad? ¿De verdad? ¿De verdad no le parece bochornoso? Que estamos hablando de la televisión pública, la de todos los catalanes, i resulta que tenemos que ir a la Junta Electoral a reclamar los abusos que ustedes cometen. Y no solo es en periodo electoral. No, no, es que ya le digo que es cada día, porque la línea editorial que sigue es clarísima. Y entonces tenemos que ver cosas, como por ejemplo que se nos deshumanice, ¿no?, que incluso se nos animaliza, como hicieron el otro día con el presidente de mi partido. Pero bueno, claro, esto va en plena concordancia con lo que opina el señor Torra, que nos llama «bestias taradas. ¿Sabe lo que demuestra esto? Que TV3 funciona como correa de transmisión del mensaje separatista, ni más ni menos, señora Budó. Y tenemos que ver también, por ejemplo, cómo ustedes se ríen, se ríen en TV3, de la donación de un riñón, como hicieron con el señor Millo, que se ríen ustedes de algo tan sensible que es que me parece miserable; es lo más miserable que he visto yo en una televisión pública, ¿eh? Tenemos que ver también a colaboradores de TV3 que se dedican a insultar a mi compañera, la señora Arrimadas. Le recuerdo que Toni Albà la llamó «mala puta, señora Llorach... –señora Llorach, no. ¿La señora Llorach sabe lo que hizo? Lo justificó diciendo que bueno, que es que era sentido del humor. «Sentido del humor, dijo la señora Llorach. Pero luego vienen aquí a dar lecciones de feminismo, ¿eh? ¿Que te llamen «mala puta qué es, señora Budó?, ¿eso qué es? Eso no es nada machista, ¿verdad? No. No, no, porque cuando luego en TV3 ponen ejemplos de machista, mire usted qué casualidad, qué casualidad que solo encuentran ejemplos de personas constitucionalistas, y en concreto de mis compañeros, de Nacho Martín y de Jordi Cañas, que los llaman machistas, ¿sabe por qué?, por interrumpir en una tertulia. Vaya, lo que hacemos todos y todas, señora Budó. [[Aplaudiments.]] Mire, yo..., háganselo mirar –háganselo mirar. Una televisión pública nunca debe ser una herramienta para fomentar el odio. [[Sona el senyal acústic que indica que s'exhaureix el temps d'intervenció.]] Una televisión pública no puede convertirse en teleprocés, y las instituciones públicas...
Diputada, ha acabat el temps.
...–acabo, acabo, president– no son un escaparate donde, ustedes, poner su propaganda separatista. Lo que es de todos los catalanes no es propiedad del separatismo...
Diputada, ha acabat el temps...
...tampoco los medios públicos. [[Aplaudiments.]]
Per a la rèplica té la paraula la consellera.
A veure –gràcies, president–, vostès no es cansen mai?, no es cansen mai de creuar certes línies vermelles aquí en el Parlament de Catalunya? [[Aplaudiments.]] Realment, no es cansen mai? Això sí que és surrealista. Escolti, miri, al gra. Sempre hi ha tres instàncies en joc: la Junta Provincial de Barcelona, que resol habitualment a favor de les al·legacions de la corporació; després ens trobem que la Junta Electoral Central resol el contrari, i finalment la corporació ha de recórrer al Tribunal Contenciós Administratiu i esperar uns anys a la seva resolució. Però, mirin, la Junta Electoral Central, aquesta que vostès emanen aquí i expliquen que és el salvador de la pàtria... Potser sí que vostès l'han agafat com el salvador de la pàtria. Perquè, escolti, miri, va ser la Junta Electoral Central, precisament, la que no volia que el molt honorable president Puigdemont es presentés a les eleccions europees. I sap què? Que no només s'hi va poder presentar, sinó que les va guanyar. [[Aplaudiments.]] I, miri, li recordaré una altra cosa, perquè, posats a fer memòria, seguim-ne fent tots plegats. Escolti'm, jo li recordo també el que en el seu moment va dir el Col·legi de Periodistes de Catalunya: va dir que una vegada més «la Junta Electoral Central s'extralimita en les seves funcions. I de fet –de fet– el Col·legi de Periodistes entén que representa una intromissió en tota regla en un dels pilars centrals de la democràcia, com és la llibertat d'expressió i la no-ingerència política. Miri, si volen parlar de manipulació, els convido a escoltar els treballadors d'altres mitjans públics. Els convido a escoltar com els de Televisió Espanyola, en reiterades ocasions, han denunciat la manipulació i la censura imposada per la direcció dels informatius de Televisió Espanyola. Els treballadors són taxatius quan afirmen que no hi ha pluralisme a la televisió espanyola. Això no ha passat mai amb els treballadors de TV3. Suposo que també recorden que la cadena pública espanyola va ser expulsada –va ser expulsada– del Comitè d'Informatius de la Unió Europea de Radiodifusió després d'informes negatius per manipulació informativa. Hi ha estudis sobre informatius, però també sobre tertúlies, i els resultats sempre són els mateixos; sempre –sempre– són els mateixos, i és que les tertúlies dels mitjans de comunicació d'àmbit català, públics i privats, són més plurals que els de les cadenes espanyoles. Mirin, totes les dades desmunten les acusacions contra els mitjans públics catalans, el que em porta a pensar que els atacs contra els mitjans públics són part d'una estratègia per justificar-ne la intervenció, que és la seva voluntat política –l'hi he dit al principi, en la primera intervenció–, que és un dels motius pels que va néixer el seu grup polític. Critiquen molts programes de TV3 reiteradament, programes que tenen grans audiències, com per exemple el FAQS, eh?; però el que haurien de criticar, el que haurien de criticar i denunciar són casos com els de la seva presentadora, que quan estava a la televisió espanyola va demanar més pluralitat en el seu programa i poc després va ser acomiadada per ingerència i indisciplina. Mirin, nosaltres, els mitjans públics catalans, els volem plurals, els volem independents i els volem lliures, i els volem lliures i independents. I per això –per això, per això– reitero, per acabar, que la governança dels mitjans públics serà la que el Parlament de Catalunya vulgui que sigui, com s'ha fet fins ara, no com el que vulgui el Grup de Ciutadans. Serà el que el Parlament de Catalunya, amb les seves majories, vulgui i decideixi. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Moltes gràcies.