Bon dia, diputats, diputades. Abans de començar amb l'ordre del dia, els faig avinent que, d'acord amb l'article 95 del Reglament, els recordo les següents delegacions de vot: la dels diputats Oriol Junqueras, Raül Romeva i Antoni Comín, que han delegat el seu vot en el senyor Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà –amb una precisió aquí: se'ns ha informat a la Junta de Portaveus que el vot del diputat Toni Comín avui no seria exercit–, i dels diputats Jordi Sànchez, Josep Rull, Jordi Turull i Carles Puigdemont, que han delegat el seu vot a la senyora Elsa Artadi, portaveu del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Sí; senyor Fernández, per què em demana la paraula?
Por una cuestión de orden relacionada con estas delegaciones de voto.
Digui, senyor Fernàndez; trenta segons.
Simplemente para trasladar que, efectivamente, desde el momento en el que el señor Comín anuncia que no ejercerá esa delegación de voto, desaparece uno de los dos riesgos que había encima de la mesa, y es que los acuerdos de este Pleno fueran declarados nulos de pleno derecho. Pero debemos trasladar y trasladarle a usted, presidente, que el otro riesgo, desde el momento en el que se mantiene la delegación de voto, desde un punto de vista administrativo, no desaparece, y es que aquellas personas, aquellos miembros de la Mesa que han permitido esta situación podrían seguir incurriendo en un delito de prevaricación. Y es nuestra obligación trasladar al presidente del Parlament esta circunstancia. Muchas gracias.
Molt bé, senyor Fernàndez. Disculpin, m'he oblidat, a l'apartat de les delegacions, la delegació de la diputada Najat Driouech, que delega el seu vot també al senyor Sergi Sabrià, president del Grup Parlamentari Republicà. [[Procediment relatiu al Compte general de la Generalitat corresponent al 2014]] [[257-00002/11]] Passem al primer punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació del Dictamen de la Comissió de la Sindicatura de Comptes sobre el procediment relatiu al Compte general de la Generalitat corresponent al 2014. Per presentar-lo, en tot cas, tindrà la paraula l'il·lustre senyor... [[veus de fons]] –si us plau, silenci–, l'il·lustre senyor Jaume Amat, síndic major. Permetin-me, en nom de la cambra, saludar-lo, i, evidentment, també a tots els membres de la Sindicatura de Comptes, que avui ens acompanyen. Moltes gràcies. I, com sempre, benvinguts. D'acord amb l'article 185.5 del Reglament, s'inicia aquesta presentació de l'informe sobre el Compte general de la Generalitat, com dèiem, per part de l'il·lustre senyor Jaume Amat, síndic major de la Sindicatura de Comptes, i després hi haurà una intervenció per cada grup parlamentari per un temps de deu minuts per cada grup. Senyor síndic major, quan vulgui. El síndic major de la Sindicatura de Comptes (Jaume Amat i Reyero) Moltes gràcies, molt honorable president. Molt honorable president, senyores diputades, senyors diputats, comparec davant d'aquest Ple del Parlament per presentar l'Informe de la Sindicatura de Comptes sobre el Compte general de la Generalitat corresponent a l'exercici 2014, d'acord amb allò que preveu l'article 185 del Reglament d'aquesta cambra. Ara explicaré perquè presento el 2014. Aquest informe ha estat aprovat pel ple de la sindicatura el 16 de novembre del 2016 –és a dir, fa quasi dos anys que el vam aprovar–, actuant com a ponent el síndic que avui us parla. Aquest informe va entrar al Parlament el 10 de febrer del 2017. A hores d'ara, el ple de la sindicatura també ha aprovat, el 13 de setembre del 2017, l'Informe 17/2017, corresponent al Compte general del 2015, que va entrar en aquesta cambra el 15 de novembre de l'any 17, de l'any passat. Aquest informe, el del 2015, resta pendent que la Comissió de la Sindicatura, que no es reuneix des del juliol de l'any passat, pugui preparar el dictamen que ha d'elevar a aquest Ple per, una vegada discutit, si als diputats i diputades els sembla bé, aprovar-lo, o no, aleshores, el dictamen; és a dir que estem encara en el tràmit i per això estem el 2014. La sindicatura està a punt d'aprovar l'Informe del Compte general del 2016 i al juliol, al juliol d'aquest any, la Intervenció General de la Generalitat ens retrà el Compte general del 2017, que es ret sis mesos i escaig després de tancat l'any, per tal que tinguem aquest any per poder veure el del 17. Ho dic per posar al seu lloc el Compte general del 2014, que, com tots fàcilment pensen, estem al 18; per què estem parlant del del 14? La raó, que no és una excusa, és aquesta. El Compte general de la Generalitat, en compliment de l'article 80 de la Llei de finances, l'article 80, a efectes del 2014 –després parlaré que a partir del 17 hi ha una modificació–, es forma pel Compte general de l'Administració de la Generalitat, el Compte de les entitats autònomes de caràcter administratiu i el Compte de les entitats gestores de la seguretat social. A aquests tres comptes, que els formula i els presenta la Generalitat mitjançant la Intervenció General de la Generalitat, la sindicatura ha d'afegir, unir a aquests comptes, els comptes de les quatre diputacions provincials, els comptes de les entitats autònomes de caràcter comercial, industrial, financer i anàlegs, els comptes de les empreses públiques i els comptes de les fundacions i consorcis que s'inclouen en els pressupostos. Aquesta estructura –que, des de ja anys enrere, la sindicatura ha criticat perquè no segueix una estructura normal, a on el compte hauria de ser únic i la sindicatura, més que unir, en el compte, el que hauria de fer és fiscalitzar-lo tot sencer– ha canviat. És a dir, a partir del 17, amb una modificació mitjançant la darrera llei d'acompanyament dels pressupostos, ha canviat, aquesta estructura, traient de l'estructura els comptes de les diputacions provincials –que encara hi eren, des del primer Estatut d'autonomia, que la història ens deia que era l'inici del Govern de la Generalitat, i per això encara estava al Compte General de la Generalitat–, i anant acostant-se al que seria un compte únic, a on la intervenció presenta el compte sencer i la fiscalització fa el que ha de fer, que és fiscalitzar tot el compte sencer de la Generalitat. Dit això, quin és l'objectiu d'aquest informe? L'objectiu és verificar l'adequació de la informació econòmica i financera de tots els comptes als principis comptables, i també el compliment de la legalitat, i així facilitar l'aprovació per part d'aquest Parlament, que és el que faran vostès avui, si ho creuen oportú, del compte general, en aquest cas, de l'exercici 2014. En la introducció d'aquest informe, la sindicatura segueix expressant el que els he dit fins ara: les observacions i limitacions en el procés de preparació del compte general i la manera aquesta de com s'han d'ajuntar en un sol compte els diferents comptes que neixen de les diferents entitats subjectes de la fiscalització. Fora del compte i fora també del pressupost, estan les universitats públiques i les empreses que depenen del món universitari. Aquestes no estan ni en el pressupost ni en el compte general. També hi ha una limitació que, a més, any rere any els diem, i reconec que és difícil de complir, que és que les auditories operatives o de gestor dels comptes retuts són impossibles de fer per part d'aquesta entitat en el moment en què el compte no afegeix les memòries justificatives de costos i rendiments dels serveis públics. És a dir, mentre no hi hagi costos i rendiments a partir de l'activitat feta, nosaltres, com a sindicatura, no podem analitzar la viabilitat, o no, d'aquests resultats. És un tema entenc que complex, però any a any repetim al nostre Informe que amb aquesta memòria seria.., més que senzill, és la memòria necessària per poder presentar, juntament amb l'anàlisi comptable i de legalitat, la tercera pota de qualsevol auditoria pública, que és l'auditoria d'objectius o de resultats. Entrant ja directament en el que seria l'informe del compte general del 2014, en l'apartat segon, on hi ha el resum de les conclusions, es diu, i el llegeixo textualment: «D'acord amb l'objecte, l'abast i la metodologia utilitzada, l'opinió de la sindicatura és que, excepte pels possibles efectes de les limitacions i pels efectes dels fets descrits en les observacions, el compte general expressa en tots els aspectes significatius, la imatge fidel del patrimoni i de la situació financera de la Generalitat de Catalunya a 31 de desembre del 2014, i també dels resultats dels fluxos d'efectiu i de la liquidació pressupostària corresponent, d'acord amb el marc normatiu aplicable i amb els principis i criteris comptables que conté. Això és l'opinió del compte general, que emmarca el que seria la conclusió general d'aquest informe. Junt amb aquesta opinió, l'informe presenta vint-i-vuit observacions. Bona part d'aquestes observacions són reiteratives, és a dir, excepte quatre de noves, la resta o són iguals, actualitzant-les amb les dades, o parcialment modificades, però es mantenen any a any. Això vol dir que resta feina per fer; és a dir, en el compliment d'aquestes observacions hi han qüestions, algunes de millora, altres de criteri, on podem arribar a entendre que no coincidim amb el criteri del qui ha fet el compte, i altres de millores, algunes entenem que complexes, com aquella que es deia dels costos, que una de les observacions és que no hi afegeix, no hi ha afegit la memòria dels costos i de resultats, però que, bé, seguim dient que aquest és el camí que s'ha de fer. Per això hi ha moltes observacions que es reiteren any a any. També en l'informe, en l'apartat de les seves conclusions, hi afegim les millores introduïdes respecte a l'informe anterior. No les llegiré; hi ha quatre millores generals respecte a l'informe del compte general del 2013, que és l'anterior al que ara estic presentant. Com a resum de les observacions més destacades, d'aquestes vint-i-vuit observacions, llegiré aquelles que creiem que poden representar el total de les vint-i-vuit. La normativa catalana, pel que fa a l'exercici 2014, seguia sense regular la necessitat de presentar un compte consolidat únic, allò que deia abans, amb l'activitat econòmica i financera del sector públic català; les necessitats de finançament de l'exercici 2014 han estat de 5.406 milions d'euros, segons els càlculs de la Intervención General del Estado, de la IGAE, i van suposar un dèficit del 2,75 del PIB de Catalunya, davant de l'objectiu de l'1, és a dir que no es va aconseguir l'objectiu de l'1, sinó que es va sobrepassar, de l'1 a 2,75, i tampoc el 2014 la Generalitat..., va incomplir o no va complir els objectius de deute públic i de la regla de la despesa, tal com l'informe explica. La inversió executada i no imputada del pressupost del 2014 ha estat estimada en uns 120,17 milions d'euros, que suposa un 12,6 per cent menys que el 13. Aquesta inversió no executada són les inversions que estan finançades any a any per sistemes..., pel que es diuen sistemes de finançament alternatiu –d'això ja n'hem parlat cada vegada que ho presentem–, i que no tenen efectes en la comptabilitat pressupostària però sí en el càlcul del dèficit no financer. Aleshores, per això ho ressaltem, atès que aquest sistema, que des del 2009, s'ha de dir, no s'utilitza, és a dir..., però que, lògicament, perquè és una inversió feta, arrossega el fet que el dèficit vagi creixent, tot i que pressupostàriament no és tant, perquè es comptabilitzen en el moment que es paguen, no en el moment que s'executa la inversió. Són aquests 120 milions d'euros, que en anys anteriors era molt més alta, la xifra; ha anat baixant. La utilització dels sistemes financers alternatius els darrers anys, suposa, seguint amb el mateix tema que us deia abans, el pagament de cànons i de lloguers vinculats..., que es comptabilitzin, vinculats als capítols de despesa corrent del pressupost. Aquesta despesa compromesa limita molt la disposició de crèdit, que també és assignat per fer front a despeses de funcionament, atès que la devolució d'aquestes operacions de finançament es fa pel mateix capítol pressupostari de despesa corrent, per la qual també es paguen les despeses de finançament; atès que les primeres estan pendents, retallen el marge que hi ha per poder pagar les despeses de finançament. S'han observat –n'hi han alguns, no els ressaltaré– alguns criteris d'enregistrament pendents de solucionar, amb aplicacions pressupostàries, tal com es detalla a l'expedient. L'Administració general de la Generalitat ha reconegut tres liquidats pendents de cobrament en concepte de l'impost sobre dipòsits d'entitats de crèdit per valor de 686 milions d'euros. El Tribunal Constitucional va declarar nul aquest impost. El 2014, el que dèiem, que aquests drets estarien pendents d'anul·lar; estem parlant del 2014. La despesa de l'Administració de la Generalitat, el CatSalut, l'ICS i l'ICASS realitzada durant l'exercici 2014 i no comptabilitzada pressupostàriament fou de 2.917 milions d'euros. En l'exercici anterior, la despesa reconeguda i traslladada era de 2.310. Això és el que es diu la despesa traslladada, és a dir, despesa que és de l'any aquell però que ha comptabilitzat l'any següent, és a dir que ha passat d'un any a l'altre; l'any passat se'n van passar 2.310 i el 14 se'n van passar 2.917. L'estat de romanent de tresoreria consolidat presentat no distingeix el romanent afectat del no afectat. Tot i la disminució d'un 52 per cent respecte a l'exercici anterior, encara tenim un romanent negatiu de 2.007 milions d'euros, la qual cosa pot generar –i així ho diem any rere any– tensions de tresoreria. L'import del risc viu dels avals concedits a 31 de desembre del 2014 va ser de 3.851 milions d'euros. Això suposa una xifra elevada d'avals més baixa que els anys anteriors; ha baixat quasi un 13 per cent respecte a l'any passat. I el 15 i el 16, que ja ho tenim, veiem que va baixant, el ritme dels avals. L'Administració de la Generalitat, el 2014, seguia aplicant el Pla general de comptabilitat pública aprovat el 1996. El que dèiem..., el que diem en aquest informe és que aquest pla de comptabilitat s'hauria d'adaptar al pla estatal de comptabilitat pública aprovat el 2010. Això ja està fet. És a dir, l'any 2014 no hi era; ara ja sí que tenim un nou pla de comptabilitat pública, aprovat el 2017. Aleshores, ara ja, això, per al 2017 ja no ho direm. Ho seguirem dient el 2015 i el 2016, perquè el pla de comptabilitat encara no hi era. El 2017..., és el problema d'aquest gap de temps entre l'exercici analitzat i l'informe presentat. Però és cert que això ja està solucionat. L'anàlisi de les operacions immobiliàries realitzades durant el 2014 –això és una novetat d'aquest any– evidencia que en dotze de les divuit operacions de compravenda d'immobles d'aquell any l'import adjudicat estava per sota del cost d'adquisició. Amb això, aquestes serien les observacions noves respecte a les del 2013 o aquelles que hem pensat que podien ser ressaltades. Davant d'aquestes observacions, la sindicatura què diu? La sindicatura reclama, com cada any, que s'adoptin les mesures necessàries per esmenar les observacions i deficiències exposades, especialment les recurrents any a any, com també que els responsables informin de les mesures correctores adoptades per complir amb aquestes recomanacions. Com a conseqüència d'allò exposat, s'ha posat de manifest, la sindicatura posa de manifest que es continua constatant la delicada situació financera de la Generalitat a 31 de desembre del 2014 pel que fa a les necessitats de finançament, al romanent de tresoreria i als fons propis negatius, a l'elevat endeutament financer i a la càrrega que provoquen els compromisos de despesa de futurs. Si analitzem les xifres més importants que es ressalten el 2014..., i després, atès que ja tenim les informacions del 15 i el 16, tot i que no estan a l'informe del 2014, intentaré col·locar-les en el lloc corresponent. El resultat pressupostari consolidat al 2014, com he dit abans, presentava un dèficit no financer de 3.709 milions d'euros. Aquests 3.709 milions d'euros s'assemblen al 2013, que en teníem 3.203; el 2015 puja a 5.321, però el 2016 baixa a 1.669. És a dir, la tendència del dèficit és aquesta. L'endeutament financer viu i consolidat per a tot el perímetre de l'Administració de la Generalitat i de les entitats gestores va ser, al final del 2014, de 54.699 milions d'euros, amb un increment del 14 per cent respecte a l'any anterior. El deute va creixent: el 14 en teníem 54.699; el 15... –a veure, no em vull equivocar..., on el tinc? [[pausa]] –, el 15 en tenim 61.802, i el 16, 65.533. El deute va creixent, perquè... Però el més important, a part de créixer, és veure si la tendència del percentatge de creixement puja o baixa. El total d'efectius, de persones que treballaven per tot el perímetre, a 31 de desembre del 2014, va ser de 124.105 persones, amb una remuneració total de 4.562 milions d'euros. Durant el 2014, la Generalitat ha seguit utilitzant diferents mecanismes extraordinaris de finançament creats per l'Estat espanyol, el detall del 2014, del que es va utilitzar, va ser: en pagament a proveïdors, que és una de les modalitats, es van utilitzar 2.309 milions d'euros; en el FLA, el Fons de Liquiditat Autonòmic, es van utilitzar 7.914 milions d'euros. En total, en el 2014 es van utilitzar, amb aquest tipus de finançament, 10.223 milions d'euros. Durant el 14 s'han adjudicat 23.733 contractes administratius, amb un valor d'adjudicació de 1.534 milions, que suposen un increment del 5 i escaig, 5,14 per cent, respecte a l'any anterior. Els comptes de les entitats autònomes de caràcter administratiu inclouen els comptes de dinou entitats, quatre menys que el 2013. Veiem que van baixant les entitats, amb aquesta, diguéssim, tendència a anar analitzant l'eficiència de cada una de les entitats i veient la possibilitat d'anar reduint-les; respecte al 13 hi han quatre entitats autònomes menys. I de totes aquestes que hem presentat, d'aquestes dinou, totes disposen..., ho han presentat dins del termini i amb tota la informació requerida per la llei. Les entitats, les que no són administratives, aquelles que he dit al començament que la sindicatura uneix en el compte de la Generalitat, se segueixen reduint d'una manera més notable que les altres, amb aquestes mesures de contenció de la despesa. El 2013 n'hi havien 173 i el 2014 n'hi han 160; si seguíssim 15 i 16 veiem que van reduint-se, aquestes entitats. O sigui, hem passat de 173 a 160. L'informe, com a procediment intern de la sindicatura, es va aprovar una vegada analitzades i contestades les al·legacions presentades, que també formen part d'aquest informe. L'informe va acompanyat d'un vot particular. També diré, atès el temps passat, que la Sindicatura de Comptes, respecte a l'exercici 2014 i respecte al perímetre d'entitats o de les entitats subjectives que estan en el compte, ja ha aprovat vint-i-un informes de fiscalització individuals de part de les entitats o de part de grups de despesa que estan en aquest informe del 14. És a dir, n'hi han vint-i-un més aprovats respecte al mateix exercici del 2014. Vull concloure, com cada any, reiterant la necessitat de resoldre les observacions que, any darrere any, anem assenyalant en el compte general i que, malgrat les limitacions en recursos d'aquesta sindicatura, seguim treballant per millorar la nostra feina i el que hem de fer i, entre aquestes millores, escurçar en allò que sigui possible els terminis actuals de presentació dels informes. Re més. Moltes gràcies per la seva atenció. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, síndic major. Ara és el torn dels grups parlamentaris. Començarem pel Grup Parlamentari de Ciutadans, és el torn del senyor José María Cano. [[Pausa. Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Per què em demana la paraula?
Per una qüestió d'ordre.
Digui.
Demano que es tregui el llaç de color groc que s'ha posat davant dels bancs de la meva formació, perquè no tenim per què tenir un banc buit i amb un llaç groc. Jo l'he retirat abans, perquè ja havia començat la intervenció del síndic, però, ara que ja estan començant noves intervencions i una altra diputada l'ha ficat, aquest llaç no representa ningú, no hi ha govern... Aquí sí que hi han diputats de la bancada que han optat per fer això, i ho respectem, però el que no volem és haver de tenir un llaç groc al davant justament de la nostra bancada i que no representa absolutament ningú. Per tant, demano que es tregui, o el traurem nosaltres.
No, no, vostès no trauran res, senyor Carrizosa, perquè li demano que no converteixin això en una olla de grills o un pati d'escola. [[Aplaudiments.]] Els demano això –els demano això. No els hi demano: els hi exigeixo. En tot cas, és la bancada del Govern. Desconec...
No hi ha ningú. [[Remor de veus.]]
Em deixen parlar, si us plau? Gràcies. És la bancada del Govern. S'hi ha posat aquest llaç, com hi han altres llaços en altres escons. Altres moments s'han posat símbols en aquests escons. Jo els demano, hi insisteixo, els exigeixo que no converteixin això en un pati d'escola. Farem el debat [[remor de veus]] ..., farem el debat, farem el... [[Remor de veus.]] Em poden deixar parlar, una altra vegada, o suspenc el Ple? [[Veus de fons.]] Escolti'm, si no saben guardar respecte a aquesta institució i al president del Parlament, em veuré obligat a cridar-los l'atenció...
Senyor presidente...
És la primera vegada que els crido l'atenció. [[Veus de fons.]] Exactament...
Respetar las leyes y respetar a todos los diputados; eso es lo que debe hacer esta cámara.
...això no és ni una olla de grills, ni un teatre, ni un pati d'escola, senyor Carrizosa. Acabarem aquest debat, i després parlaré amb els grups parlamentaris, perquè no permetré que això es converteixi en un pati d'escola.
Pues, como...
Acabem aquest debat, senyor Carrizosa.
Pues, como nosotros estamos de acuerdo con el presidente en no convertir esto en un pati d'escola y nosotros hemos sacado este lazo y otro diputado lo ha vuelto a poner, nosotros lo vamos a volver a sacar en este mismo acto. [[L'orador retira el llaç groc del banc del Govern. Aplaudiments.]]
Senyor Carrizosa... Senyor Carrizosa... [[Aplaudiments.]] Si em deixen... Si deixen parlar el president del Parlament... Senyor Carrizosa, primera, vostè no és ningú per treure símbols dels escons d'aquest Ple. [[Remor de veus.]] Vostè no és ningú per fer-ho. Per tant, com li he dit, li exigeixo que torni a posar el llaç on era [[rialles]] , li exigeixo que torni a posar el llaç on era... [[Remor de veus i rialles.]] Li exigeixo que torni a posar el llaç on era i, l'hi he dit, acabarem aquest debat i parlarem amb els grups parlamentaris. En tot cas, li crido l'atenció, i, si no, em veuré obligat a suspendre el Ple. Torni a posar el llaç on era. [[Carlos Carrizosa Torres diu: «No.]] I entregui... Torni a posar el llaç on era o entregui'l als serveis de la cambra. [[Carlos Carrizosa Torres s'aixeca per parlar.]] Senyor Carrizosa, no té la paraula –no té la paraula. No li he donat la paraula –no li he donat la paraula. Torni a posar el llaç, o en aquest moment suspenc el Ple i els crido a l'ordre. [[Remor de veus.]] Suspenc el Ple i parlo... [[Alejandro Fernández Álvarez demana per parlar.]] Senyor Fernández, acabo de suspendre el Ple.
Gràcies, diputats, diputades, membres de la Sindicatura de Comptes, seguim..., reprenem el Ple i reprenem el debat amb relació al Dictamen de la Comissió de la Sindicatura de Comptes sobre el procediment relatiu al Compte general de la Generalitat corresponent al 2014. En el moment de la suspensió temporal del Ple, tenia la paraula el portaveu del Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor José María Cano. Quan vulgui.
Gracias, señor presidente. Diputados y diputadas, equipo de la Sindicatura de Cuentas y público que hoy nos acompaña en esta presentación del informe de la cuenta general de la Generalitat de Catalunya correspondiente al año 2014. Hoy lo canalizamos mediante este informe, es la foto final, fruto de la gestión del dinero público que hizo el Gobierno de la Generalitat ese año. Analizamos si la foto final que nos muestra..., si esa foto final nos muestra la realidad económico-financiera resultado de la gestión que hizo el Govern de los recursos que son de todos los catalanes. Y, al ser de todos, debemos exigir a nuestros gobernantes que los gestionen y den cuenta de su gestión de forma escrupulosamente transparente. Pero, lamentablemente, ya les avanzo que esa no es la conclusión a la que se llega después de una lectura atenta del informe que debatimos hoy, porque la sindicatura les advierte, año tras año, de las irregularidades y la falta de transparencia de las cuentas que presentan. El informe nos muestra claramente que no fueron un govern serio dedicado a gestionar esta autonomía pensando en el interés general, el bien común y el bienestar de los ciudadanos. Nos muestra que fueron unos políticos opacos con unos presupuestos opacos y que presentaban cuentas opacas. La sindicatura advierte de la falta de transparencia detallando veintiocho alertas, veintiocho limitaciones sobre el contenido de las cuentas que presentan. Y, a la vez, emite una opinión general: la sindicatura se escandaliza ante la evidencia de que han provocado que estemos ante una situación financiera ruinosa y desesperada. Lo que sí que veo es que ya se han acostumbrado a que la Sindicatura de Cuentas les saque los colores con su informe todos los años. Supongo que es una vez al año y ese mal trago lo pueden pasar; una vez al año que vienen a este atril y pasan el mal rato. Una vez al año que se ponen en modo cínico y se llenan la boca diciendo que consideran imprescindible la labor de la sindicatura, que agradecen de todo corazón su diligencia, que son muy conscientes de la falta de recursos y, cómo no –su frase estrella–, que trabajaran como si no hubiera mañana en cuerpo y alma y se portaran bien el año que viene. Y una vez pasado el mal rato, les dicen: «Adéu-siau, fins l'any que ve, que els tornarem a dir el mateix. Pienso que estarán de acuerdo conmigo en que la mejor y única manera de agradecer la labor de la Sindicatura de Comptes es poner en valor su trabajo, es hacer caso a sus recomendaciones, porque ya va siendo hora de pasar de agradecer a cumplir las recomendaciones. Pero vayamos al origen. ¿Qué les motiva a tener esa falta de transparencia, esa ausencia de rigor a la hora de rendir cuentas ante la ciudadanía? Yo les respondo que no es más que un intento de maquillar contablemente años de gobierno de la Generalitat que solo tienen una preocupación, solo tienen un objetivo, solo tienen una obsesión: separarnos del resto de España y sacarnos de Europa. Y esta foto final de la ejecución del presupuesto 2014 es fiel reflejo de esa despreocupación, fiel reflejo de no ocuparse de los problemas reales de la ciudadanía. En 2014, esos presupuestos los anunciaban como los últimos presupuestos autonómicos, los presupuestos del 9-N. Y con esa excusa dejan de ocuparse del resto de temas: no se ocupan de las listas de espera de la dependencia, no se ocupan del paro, no se ocupan de la seguridad jurídica a los agentes económicos, no se ocupan de fomentar la innovación y la investigación, y no se ocupan ni de los autónomos ni de la economía. Sin embargo, eso sí que lo hacen: hacen otras cosas. Hay temas que les preocupan y mucho. Les preocupa mantener sus chiringuitos, les preocupa financiar sus inútiles estructuras de estado, y como se consideran el Govern dels millors, también se encargan de garantizar que haya un nutrido elenco de cargos públicos puestos a dedo, cien mileuristas agradecidos. Pero yo les digo que mientras que ustedes se recrean en sus objetivos imposibles, la que sufre es la ciudadanía, que ve cómo sus problemas empeoran. Una ciudadanía que sufre los recortes, que sigue sufriendo las mayores listas de espera en dependencia de toda España; con familias que siguen padeciendo que sus hijos vayan a colegios en barracones; con autónomos que siguen sufriendo para levantar la persiana cada día. Para la ciudadanía, les aseguro que su relato, su épica no soluciona ninguno de sus problemas; ellos son víctimas de su eterno procés. Y el no ocuparse de los problemas reales, el no realizar las reformas estructurales necesarias, el no racionalizar el gasto, el no eliminar duplicidades y triplicidades de la Administración, el gastar el presupuesto en chiringuitos y cargos de confianza, nos ha llevado a la triste foto que refleja este informe; foto que les avergüenza y que intentan camuflar y adulterar, porque esa foto es la foto de la quiebra de nuestra economía, es la foto de los recortes en los servicios, es la foto de una deuda pública insostenible, es la foto de la desorbitada carga fiscal que soportan los catalanes. Este informe se enmarca dentro del periodo 2010-2015, periodo en el que impusieron a nuestra comunidad autónoma los recortes más antisociales de toda su etapa democrática española: recortes por encima del 26 por ciento en políticas sociales, con especial crudeza en la sanidad, donde los recortes se situaron por encima del 31 por ciento; recortes donde los más perjudicados, como siempre, han sido los que menos tienen. Una comunidad en que la clase media y trabajadora, una de las más castigadas por la crisis, soporta con mucha diferencia los impuestos más altos de toda España; la comunidad autónoma que tiene más impuestos propios. Y como resultado de su despreocupación tomaron decisiones a la desesperada que les llevaron a malvender el patrimonio de la Generalitat. El informe de la Sindicatura de Cuentas nos alerta de que, en el 2014, para obtener ingresos extraordinarios, vendieron dieciocho inmuebles, de los cuales el 75 por ciento los vendieron para alquilárselos a precio de oro a los nuevos propietarios. Y en el 80 por ciento de los casos perdieron dinero al venderlos por debajo de su coste de adquisición, lo que llevó a que los ingresos de esa decisión fueran un desastre. Se recaudó solo el 30 por ciento de lo previsto: de los 1.000 millones de euros presupuestados se consiguieron tan solo 330. También utilizaron a la desesperada una ingeniería financiera que hipoteca el futuro de las arcas de la Generalitat, tal y como advierte el voto particular en el informe del síndic, el señor Jordi Pons Novell. Abusaron de fórmulas de colaboración público-privadas con el objetivo de financiar infraestructuras, operaciones que están teniendo un alto coste para la ciudadanía. Y al final de este tipo de contratos, lo que realmente pasa es que los amiguetes acaban obteniendo elevados beneficios si el negocio va bien, y, si va mal, la Administración es la que soporta las pérdidas. Y con toda esa improvisación y despreocupación que les he descrito, lo único que realmente crece en Cataluña es la deuda pública. El informe alerta de que la deuda pública se situaba a finales de 2014 en casi 56.500 millones de euros. Pero es que en estos momentos ya está por encima de los 77.500 millones de euros; es decir, teniendo en cuenta la población de nuestra comunidad, equivale a que cada catalán soporta 10.500 euros de deuda pública. Y ante esta situación económico-financiera desastrosa que nos han dejado, ¿qué hicieron? Intentaron presentar las cuentas maquilladas. Contabilizaron, como pendiente de cobro, impuestos que fueron declarados nulos por el Tribunal Constitucional, importes que no se llegarán a cobrar nunca. Pasaron facturas de un año al otro cuando no tenían partida presupuestaria. Y como colofón, al no ocuparse de los problemas reales, todo ese desmesurado esfuerzo que realizaron para maquillar la foto final, todos esos eslóganes que ustedes han desplegado durante todo este tiempo hablando de la falta de ingresos, se tornó en el más absoluto de los silencios a la hora de dar cuenta de su resultado de gestión. No tuvieron ningún interés en incluir en la cuenta general una memoria justificativa, no justificaron los costes de los servicios, no justificaron si cumplen o no los objetivos que tenían programados. Resumiendo: esta es una foto más de la ruina económico-financiera que nos ha dejado este procés. Pienso que ya va siendo hora de que aterricen en la realidad. Y también es la hora de que apliquen las indicaciones, recomendaciones del informe que debatimos hoy. Por último, no quiero acabar mi intervención sin agradecer el trabajo realizado por el equipo de la Sindicatura de Cuentas. En este caso, por todo lo expuesto, nuestro grupo se abstendrá. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Cano. Pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, és el torn del senyor Narcís Clara.
Senyor president... Síndic major, síndics i resta de persones de la Sindicatura de Comptes, senyores i senyors diputats, d'entrada, voldria agrair la feina desenvolupada per la sindicatura com a fiscalitzador extern dels comptes, de la gestió econòmica i del control d'eficiència de la Generalitat, dels ens locals i de la resta del sector públic de Catalunya. La feina feta ha estat, donat el gran volum de dades processades, exhaustiva, detallada i entenedora. D'aquí la nostra confiança en el síndic major i en la resta de membres de la sindicatura. Abans d'entrar en l'apartat de recomanacions i d'anàlisi dels principals resultats del procediment, voldria recordar que en la sessió 10.2 de la Comissió de la Sindicatura de Comptes de l'anterior legislatura es va aprovar per unanimitat l'Informe 24/2016, de la Sindicatura de Comptes, sobre el Compte general de la Generalitat corresponent al 2014. L'opinió de la sindicatura és que –i cito textualment– «el compte general expressa, en tots els aspectes significatius, la imatge fidel del patrimoni de la situació financera de la Generalitat de Catalunya, a 31 de desembre de 2014. I també dels resultats, dels fluxos d'efectiu i de la liquidació pressupostària corresponent a l'exercici anual finalitzat en aquella data, d'acord amb el marc normatiu d'informació financera aplicable i, en particular, amb els principis i criteris comptables que conté. La sindicatura certifica que s'han produït millores respecte a l'anterior exercici, que jo sí que les hi citaré: la Intervenció General de la Generalitat de Catalunya ha presentat, dins dels estats consolidats, el balanç i el compte del resultat econòmic patrimonial agregat; les modificacions de crèdit amb partides ampliables no afecten l'objectiu d'estabilitat del 2014; el CatSalut ha comptabilitzat les variacions de les previsions del pressupost d'ingressos; la Intervenció General de la Generalitat de Catalunya ha inclòs un apartat sobre recursos i litigis pendents en la memòria del compte de l'Administració general de la Generalitat de Catalunya, i, finalment, ha millorat la informació presentada en la memòria del CatSalut, de l'Institut Català de la Salut i de l'Institut Català d'Assistència i Serveis Socials. Naturalment, essent un informe complet sobre el compte de l'Administració general de la Generalitat de Catalunya, de les entitats autònomes de caràcter administratiu, de les entitats gestores de la seguretat social, de les entitats autònomes de caràcter comercial, industrial, financer o anàlegs, dels comptes generals de les diputacions provincials i de les empreses públiques, la sindicatura fa una sèrie d'observacions i recomanacions. Una part important de les quals, tanmateix, són recurrents d'exercicis anteriors i, a més, la majoria corresponen a qüestions relacionades amb normatives i procediments. La Intervenció General de la Generalitat m'ha informat que des de la Generalitat s'han anat implementant les recomanacions de la sindicatura i que a hores d'ara moltes d'elles han estat corregides. Per tot això, els comentaré només algunes de les que considero més rellevants a nivell econòmic. La primera és que l'Administració general de la Generalitat de Catalunya ha reconegut drets liquidats pendents de cobrament en concepte de l'impost sobre dipòsits en entitats de crèdit per 685.053 milions. Tots vostès, sens dubte, estan al corrent que el Tribunal Constitucional va declarar inconstitucional i nul aquest impost. Aquesta quantitat, lògicament, no es cobrarà, i, per tant, menys ingressos per destinar a polítiques socials. La segona fa referència a les necessitats de finançament de l'exercici 2014, que han estat de 5.406 milions, la qual cosa suposa un dèficit del 2,75 per cent del PIB. Aquest valor ha superat amb escreix el llindar de l'1 per cent establert pel Consell de Ministres. De fet, el mateix síndic, en una intervenció a la Comissió de la Sindicatura de Comptes, va advertir de la delicada situació financera de la Generalitat a 31 de desembre de 2014, especialment el que fa referència al romanent de Tresoreria, als fons propis negatius i l'elevat endeutament. La tercera fa esment del compliment de l'objectiu de deute públic. Segons el Banc d'Espanya, el deute de Catalunya a 31 de desembre de 2014 representa un 32,8 del seu producte interior brut, només un 0,1 per cent més que el valor, un cop revisat, que va fixar el Consell de Ministres, és a dir, un increment del 0,3 per cent sobre el valor prefixat. Finalment, em referiré a la regla de despesa. Segons l'informe del Ministeri d'Hisenda i Administracions Públiques, Catalunya l'any 2014 va registrar un increment del 2,5 per cent del nivell de despesa en relació amb l'exercici anterior, força per damunt –cal reconèixer-ho– de l'1,5 per cent, taxa de referència del PIB de mitjà termini de l'economia espanyola establerta com a valor màxim. No els sorprendrà que afirmi que aquestes desviacions respecte dels valors llindar establerts pel Govern de l'Estat estan fortament correlacionades amb l'estructura de poder dissenyada per l'Estat. En base a aquestes dades, un observador independent podria deduir en un primer moment que la gestió del Govern de Catalunya és ineficient. Ara bé, després d'una anàlisi més aprofundida, s'adonaria que Catalunya té les millors universitats de l'Estat, disposa d'una economia internacionalitzada i competitiva, té la taxa més alta d'exportacions de l'Estat i, per tant, conclouria que hi ha una contradicció evident entre aquestes dues realitats. Un estudi més complet i detallat li demostraria que a Catalunya cada any es produeix un terratrèmol financer. Com qualsevol altre símil, aquest també té les seves limitacions: no es tracta, com en el cas dels terratrèmols geològics, d'un fenomen impredictible. En l'actualitat només es pot determinar la probabilitat que ocorri un terratrèmol d'una certa magnitud en un determinat període de temps, deixant de banda els terratrèmols induïts per l'activitat humana, com molt bé saben els ciutadans de les Terres de l'Ebre, víctimes del projecte Castor. Doncs bé, aquest terratrèmol financer es produeix amb una perfecta periodicitat anual. Lògicament, el Govern de Catalunya, coneixedor del fet, està preparat i minimitza els efectes negatius, però tot i així la magnitud del moviment financer fa impossible anul·lar les seves repercussions. Òbviament, m'estic referint al dèficit fiscal. L'any passat, el Departament de Vicepresidència i d'Economia i Hisenda va publicar, amb dades proporcionades pel Ministeri d'Hisenda, que el dèficit fiscal el 2014 fou de 16.570 milions, que representa un 8,4 per cent del PIB de Catalunya. Catalunya és la tercera comunitat autònoma que més recursos genera i la catorzena en recursos reals rebuts. Recorden el principi d'ordinalitat? Aquest desfasament compromet els serveis a les persones i la competitivitat de l'economia. Si parlem de la regla de la despesa, resulta que entre 2010 i 2016 l'Administració central la va augmentar un 6,5 per cent i, en canvi, Catalunya la va haver de reduir un 17,3 per cent. No sembla que els valors definits pel ministeri siguin molt equitatius. Tornem al dèficit fiscal. Vostès es preguntaran, potser, què representa un 8,4 per cent del PIB, de quin ordre de magnitud estem parlant. Doncs bé, és aproximadament la mateixa quantitat que es va destinar el 2014 a despesa social. Per tant, amb aquesta quantia es podria doblar el pressupost i, així, arribar als estàndards europeus. I la mateixa que la Generalitat va destinar l'any passat, el 2017, a despesa social, Ensenyament i Universitats i Treball, Afers Socials i Famílies. Si fos un fet excepcional, podria ser fins i tot assumible, però no ho és; es produeix un any rere l'altre sense cap treva. Explicat utilitzant termes més gràfics: vostès es poden imaginar un corrent de diners que flueix de Catalunya en direcció sud-oest - oest, aproximadament amb un cabal de 40 milions per dia. En dues setmanes de dèficit fiscal podríem eliminar tots els mòduls prefabricats dels centres educatius i construir noves escoles i instituts. En tres dies pagaríem un nou hospital com el Moisès Broggi. Abaixar les taxes universitàries un 30 per cent té un cost que ronda els 47 milions, és a dir, un dia de dèficit fiscal. Parlem d'inversions? Sense dèficit fiscal, l'anomenat pla Zapatero de Rodalies s'acabaria en quatre mesos; en canvi, al ritme actual no serà fins al 2067. Aquesta dada del dèficit ofereix totes les garanties. Es podria adduir –sí, és cert– que han estat publicats altres valors de dèficit emprant altres metodologies, amb un resultat d'11.590 i 9.892 milions. Això és un 70 per cent i un 60 per cent, respectivament, del valor de referència que publicà la conselleria. Amb aquests nous valors, l'hospital Broggi es pagaria en quatre dies i cinc hores, i quatre dies i vint-i-dos hores respectivament. Es dedueix que, fins i tot movent-nos en la banda baixa de les prediccions, el resultat és escandalós.
Senyor Clara, se li ha acabat el temps.
Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Clara. És el torn, per part del Grup Parlamentari Republicà, de la senyora Noemí Llauradó.
Moltes gràcies, president. President, síndic major, membres de la Sindicatura de Comptes, diputats i diputades, en primer lloc, demanar-li disculpes al síndic major per la situació que hem hagut de viure abans de la suspensió del Ple. Suposo que no depenia d'una deferència institucional el que hem hagut de viure. També vull dir que lamento que la presentació d'aquest informe no s'hagi pogut realitzar amb la presència de la presidenta Forcadell, a qui en el seu moment es va poder lliurar l'informe, ni del vicepresident i conseller d'Economia, Oriol Junqueras, ni de la resta de membres del Govern, ni diputades i diputats... [[Aplaudiments.]] Ni diputades i diputats que avui es troben en una injusta presó preventiva o exiliats. Aquesta situació no és normal en un país democràtic, i ho farem avinent fins que tornin a casa. Tampoc no és normal que es faci en absència d'un govern els i les membres del qual han estat nomenats pel president de la Generalitat, però que des del Govern de l'Estat no els han volgut publicar, tot i ser un acte degut. En segon lloc, vull agrair i valorar molt positivament la tasca realitzada, un any més, per la sindicatura. La presentació d'aquest informe per part de la sindicatura davant d'aquest Ple és un dels procediments rellevants que hi tenen lloc, perquè per delegació d'aquest es porta a terme la fiscalització externa dels comptes, de la gestió econòmica i del control financer de la Generalitat. S'exerceix, per tant, una de les funcions més importants d'aquest Parlament, la funció de control. En anteriors ocasions s'ha dubtat sobre l'eficàcia d'aquesta funció de control, a causa del temps transcorregut entre el tancament de comptes i el debat al Ple d'aquest informe. En aquest sentit, trobem una millora important que avui debatem aquest informe corresponent al 2014, però que l'informe del 2015, com deia abans el síndic major, ja hagi estat tramès a la comissió. Analitzat l'informe, el nostre grup votarà a favor d'aprovar el dictamen que proposa aprovar el compte general i l'informe de la sindicatura, així com instar a seguir les seves recomanacions, ja que, com s'indica, el compte general expressa la imatge fidel del patrimoni i de la situació financera de la Generalitat a 31 de desembre del 2014 i perquè s'adequa a la legalitat aplicable. Dit això, i atès que l'informe indica que moltes de les recomanacions són recurrents en d'altres exercicis, voldria centrar-me en algunes observacions que o bé han estat ampliades o bé no figuraven a l'exercici 2013. Vull destacar també les al·legacions de la Intervenció General incloses al final de l'informe, on s'avancen respostes importants a les diferents observacions que, no obstant això, encara no estan reflectides als comptes del 2014; la més important, la modificació, a la qual també feia referència el síndic major, dels articles 80 i 81 de la Llei de finances públiques, a través de la Llei de mesures financeres per al 2017, per tal d'adequar-se a la nova realitat comptable de l'Administració pública i consolidar la informació pressupostària i financera del conjunt del sector públic. Així doncs, tot i que no ho començarem a veure fins que tinguem l'informe del 2017, en la passada legislatura s'ha donat resposta a les demandes més substancials del síndic, modificant la Llei de finances públiques per tal de consolidar la informació pressupostària de tot el sector públic i homogeneïtzar els saldos comptables, així com eliminar la necessitat d'unir els pressupostos de les diputacions al de la Generalitat, o també l'aprovació d'un nou pla general de comptabilitat que ha de desplegar els seus efectes en l'exercici del 2018. Entrant ja en les observacions, la cinquena, que ha estat ampliada, posa en relleu que les necessitats de finançament de l'exercici 2014 han estat de 5.406 milions d'euros. Suposen un dèficit del 2,75 per cent del PIB regional de Catalunya, davant de l'objectiu que estava fixat de l'1 per cent. Cal dir que en els darrers anys el Ministeri d'Hisenda ha fixat uns límits del dèficit molt estrictes per a les comunitats autònomes, que no es corresponen amb els mateixos principis de la Llei orgànica d'estabilitat pressupostària i, si bé és molt important complir els objectius d'estabilitat pressupostària, també ho és garantir la provisió dels serveis bàsics a la ciutadania. Cal recordar la situació en què ens trobàvem el 2014. Després d'uns pressupostos d'un 2010, 2011, 2012, prorrogats al 2013, que miraven d'equilibrar els comptes retallant, els pressupostos del 2014 representen un punt i a part on, malgrat una caiguda de 2.000 milions d'euros en els ingressos, es decideix no retallar més en la despesa i augmentar els ingressos, reduint les vendes de patrimoni a les quals feia referència el representant de Ciutadans i reformant l'impost de successions i donacions, incrementant el cànon de l'aigua o el cànon per a l'abocament de residus; noves fonts d'ingressos que exigien més de les rendes més elevades i que castigaven actituds perjudicials vers el medi ambient. Mantenir la despesa global el 2014 va permetre augmentar la renda mínima d'inserció fins a 173 milions d'euros, 42 milions de beques menjador i finançar un programa especial contra la pobresa infantil de 3 milions d'euros. Compromisos sens dubte insuficients per a la situació d'emergència que es vivia el 2014, però que marcaven un gir, amb una Generalitat compromesa a mantenir l'estat del benestar i augmentar els ingressos en comptes de retallar. I, sí, el Govern espanyol també ha hagut d'assumir els objectius de dèficit marcats per la Unió Europea, però ho ha fet amb un repartiment molt desigual de les càrregues entre les administracions públiques. L'Estat ha imposat la part més voluminosa de la retallada del dèficit a les comunitats autònomes, tot i que són les que tenen les competències per sostenir l'estat del benestar, els serveis socials i la cohesió social. La Generalitat –es diu en l'informe– també ha incomplert els objectius del deute públic i de la regla de despesa. És aquí on podem observar com el rumb impulsat des d'Esquerra de consolidar despesa i augmentar ingressos ha donat els seus fruits. La situació de les finances de la Generalitat el 2014 contrasta amb com les ha deixat el vicepresident Junqueras, tancant el 2017 amb un superàvit estructural primari i un dèficit del 0,58 per cent, complint amb l'objectiu del 0,6 per cent que estava assignat per al 2017. Un superàvit primari que era de 140 milions d'euros el 15 de setembre, quan Montoro va decidir intervenir els comptes de la Generalitat amb l'argument que amenaçaven l'estabilitat pressupostària, acusació que s'ha demostrat del tot infundada. I no només financerament hem millorat, també econòmicament. Avui mateix s'ha publicat que la Generalitat ha adjudicat a Hard Rock l'autorització per a la instal·lació i explotació del CRT, una notícia molt esperada al territori del Camp de Tarragona. Pel que fa a les noves observacions, es fa referència al reconeixement incorrecte de drets liquidats pendents de cobrament, en concepte de l'impost sobre dipòsits en entitats de crèdit, per un import de 685,53 milions d'euros. Efectivament, el Tribunal Constitucional, el maig del 2015, va declarar inconstitucional i nul aquest impost. Per tant, els drets pendents de cobrament no es van cobrar i han de ser anul·lats. En aquest sentit, l'Estat ha obstaculitzat novament una altra iniciativa de la Generalitat per aconseguir nous ingressos i garantir l'estat del benestar. No és l'única font d'ingressos que ha obstaculitzat en aquesta legislatura. El Tribunal Constitucional també ha suspès l'impost sobre la producció d'energia elèctrica d'origen nuclear, que hauria representat 60 milions d'euros anuals, i l'impost sobre grans establiments, que hauria representat 20 milions d'euros l'any. Finalment, la sindicatura continua constatant la delicada situació financera a 2014. Certament, era delicada; perquè, a banda d'un model de finançament injust que l'Estat ha obstaculitzat sistemàticament totes les iniciatives de la Generalitat per aconseguir nous ingressos o que incompleix compromisos com amb la Llei de la dependència, també existeix un flagrant dèficit fiscal. Així, reconegut pel mateix ministre Montoro a finals de l'any passat, el dèficit fiscal de Catalunya amb l'Estat va ser de 9.892 milions d'euros, un 5 per cent del PIB, al qual també feia referència el company de Junts per Catalunya. El dèficit fiscal és encara superior si tenim en compte el mètode de flux monetari, i se situaria en 16.570 milions d'euros, el 8,4 per cent del PIB. Per últim, faig referència al vot particular d'un dels síndics que alerta sobre la necessitat d'avaluar les fórmules de col·laboració publicoprivada; una observació que fem nostra i en la qual ja s'han fet importants avenços. La Llei de mesures fiscals del 2017 representa un salt important a l'hora de fiscalitzar la col·laboració publicoprivada. Res més. Gràcies, de nou, a la Sindicatura de Comptes per la seva feina. Constatem que el compte del 2014 millora respecte al del 2013. Esperem que el del 2015 continuï avançant en la mateixa direcció, encara que sabem que no veurem els avenços fins més enllà del 2017, quan l'actuació del Departament d'Economia, liderat pel vicepresident Junqueras, ha desbloquejat reformes necessàries i reiteradament reclamades en els informes de la sindicatura. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Llauradó. És el torn, ara, pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, del senyor Òscar Ordeig.
Gràcies, president. President Torra, diputades, diputats, amb el permís del president, que se n'ha descuidat, començaré felicitant la diputada Najat Driouech per la seva maternitat. [[Aplaudiments.]] I també lamentar algunes desqualificacions i alguns insults, que es qualifiquen per ells mateixos, i donar-li una abraçada, en nom segurament de tota la cambra, i dir-li que estem al seu costat. Gràcies. [[Aplaudiments.]] Bé. Diputades, diputats, en segon lloc, no sé si això despertarà tanta unanimitat, però també voldria parlar, també fer referència, abans d'entrar a l'informe del síndic, a un tema, jo crec, molt important que no..., ha passat com de puntetes en aquest plenari, i jo crec que ho hem de dir. I és que, per desgràcia, doncs, som la riota i som una vergonya arreu d'Europa per la sentència del cas Gürtel en la qual condemnaven el Govern del Partit Popular, el Partit Popular, per les pràctiques corruptes. I, per tant, jo crec que avui és més necessari que mai fer fora el Govern del Partit Popular, perquè..., no només per les retallades, no només per les polítiques de dretes en uns moments especialment difícils, sinó sobretot perquè són un perill per a Catalunya i per al conjunt de l'Estat. I molts dels problemes que la sindicatura diu que tenim en aquest informe a les finances del Parlament es resoldrien amb una negociació i amb un govern a l'altra banda que tingués ganes d'escoltar. I una última demanda als companys de Ciutadans: agrairíem que no miressin cap a la dreta aquesta vegada, que no miressin d'aguantar la corrupció del Partit Popular, i que ara sí que toca –ara sí que toca– fer un canvi i recolzar una moció de censura per iniciar una nova etapa, aquí i allà. Gràcies. [[Aplaudiments.]] Per altra banda, un agraïment a la sindicatura, a tot el seu equip, al síndic major per l'informe, pel treball que fan durant tot l'any. Reclamar, evidentment, a vegades la manca de recursos que tenen per intentar entrar amb més profunditat en alguns temes complexos. Des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, donem recolzament a la feina que fa la sindicatura, però, alhora també, com fem sempre, fem una reflexió política, també, dels comptes que estem debatent del 2014, que van passar moltes coses, immersos de ple en la crisi econòmica i totes les seves conseqüències, com també, a continuació, farem una reflexió comptable, una reflexió més tècnica, del que ha suposat l'informe del 2014. Lamentar que fem un debat amb quatre anys de retard, que molts dels temes que es comenten ja són obsolets, com han dit. Lamentar que no es pogués fer l'informe del 15, que també està fet i està entrat; que no poguéssim fer un debat conjunt, segurament amb més perspectiva, i així, potser, poder resoldre alguns temes amb més celeritat. En tot cas, lamentar que molts dels temes que avui aquí es debaten, que avui aquí votarem, es repeteixen un any rere un altre i, per tant, alguns s'han solucionat, és cert, però molts continuen una i una altra vegada constant. Reflexió política sobre el context que ens trobàvem el 2014, que s'ha de fer, és obligada: context de retallades en sanitat, en educació, en els diferents departaments de la Generalitat, en les diferents societats, en els treballadors públics de la Generalitat, de retallades que encara no han recuperat el seu poder adquisitiu; context de greus problemes financers, com es recull també, de la Generalitat, per la crisi, per una banda, però també per una mala gestió, per una política econòmica de l'Administració que s'ha demostrat a Europa, a Espanya i a Catalunya errònia –errònia. La política econòmica ha de ser anticíclica. La política econòmica en moments d'expansió ha de ser més restrictiva, en moments de recessió ha de ser expansiva, no al revés. Per tant..., creiem que això també s'ha demostrat. I, evidentment, un sistema de finançament insuficient. No es tracta d'estabilitzar les despeses o d'intentar quadrar els números i no tenir dèficit, que també; es tracta d'intentar millorar el sistema de finançament, que es demostra insuficient per finançar la sanitat, l'educació i els serveis bàsics del nostre país. Per tant, cal un nou sistema de finançament, que, recordem-ho, està caducat des del 2014. Per tant, aquest any ja havíem de tenir nou sistema de finançament. L'austeritat i les retallades van conduir a majors desigualtats socials, en contra del que segurament volíem tots; van conduir a un aturada de l'economia, o que se'n va ressentir, i com a conseqüència porten a una davallada dels ingressos per impostos; per tant, més dèficit, més deute. Per tant, entrem en un cercle perillós que no ajuda, precisament, a sortir d'aquesta situació. Hem dit també: com financem les infraestructures? Hi ha un vot particular que es diu, des del 2008, el vot particular, que és un clàssic del síndic Jordi Pons, que ens diu sempre el mateix: cal revisar... –i algunes venien ja del 2008, era un altre moment–, en tot cas, cal revisar com financem les infraestructures, sobretot amb aquests mètodes ajornats, que llavors no es contemplen en la despesa actual, però que hipotequen pressupostos futurs. Perquè en tinguin un exemple: el 35 per cent de la despesa d'un pressupost nou ja està hipotecada en compromisos anteriors. Per tant, hem d'intentar... –fins al 2041, això ens passa–, hem d'intentar, doncs, hipotecar menys les generacions futures, els governs futurs, i, evidentment, també, això posa un augment dels costos financers, etcètera. Com també la col·laboració publicoprivada, això que agrada tant als neoliberals, publicoprivat, que tot és bo; el privat, eh?, els diners privats sembla que a gestionar el públic són bons. Doncs no. Depèn –depèn. D'acord? No s'ha de ser dogmàtic ni en un costat ni en l'altre, però sí que potser hauríem d'analitzar millor, eh?, els costos, i sobretot el rescat que el sector públic ha de fer quan precisament el sector privat entra a gestionar un servei públic i, llavors, fa suspensió de pagaments o té problemes que llavors entre tots ho hem de rescatar. Com també la venda de patrimoni, que ha generat pèrdues a la Generalitat. Ja ho vam dir i ho tornem a dir: venem barat, perdem diners i ens n'anem de lloguer i lloguem car. Mal negoci, que no ha funcionat. Divuit operacions, de les quals en dotze –en dotze– vam perdre diners, que vol dir que vam vendre més barat del que vam comprar. Per tant, el contingut específic, molt, molt..., hi passo molt per sobre, perquè no tindré temps; evidentment, ja s'ha dit que engloba tota l'Administració de la Generalitat i altres entitats autònomes; evidentment, té una imatge fidel del patrimoni, però sí que recull molts aspectes a millorar. Cal els comptes consolidats. «Ja els tindrem, ja era hora! Impossible fer una foto fidedigna del que hi ha sense els comptes consolidats, i saber com els fluxos entre entitats i les bestretes que hi han entre entitats i Generalitat..., com afecten i es contraresten. Les diputacions no hi han de ser. Vostès ho diuen. Doncs, per tant, que no hi siguin, perquè l'Estatut del 2006 ja diu que no hi han de ser. Endeutament... «Ui, el tripartit, que malament que ho vam fer, aquests que malgastaven, que feien escoles, que feien hospitals: 28.000 milions d'euros de deute, 2010. Estem a vuitanta..., aproximadament, 80.000 milions, actualment; 2014, 55. Per tant, dir: «Home, de 28 a 80.000, doncs, l'endeutament ha pujat molt; i cal millorar el finançament precisament per no haver d'anar finançant la despesa corrent també amb més i més deute. Llei d'estabilitat pressupostària i del deute públic. Continua creixent –continua creixent. Vam incomplir amb un 2,75 el dèficit, un 32,7 el deute respecte al PIB. Incomplim la Llei d'estabilitat; una llei d'estabilitat que no ens ha agradat mai, que la incomplim. Que, per cert, era el gran acord entre el Partit Popular i Convergència al Congrés, i que, evidentment, s'ha demostrat errònia, i que, evidentment, s'ha demostrat que s'ha hagut d'anar modificant, perquè aquí no complia ningú. I, a més a més, agreujava la situació de les finances i la situació als serveis públics i la situació dels ciutadans. Es va haver de fer, evidentment, un pla econòmic financer, necessitats de finançament de 5.400 milions, inversió executada i no imputada. Que hauríem d'intentar gastar allò que tenim pressupostat, i, en tot cas, fer les modificacions pertinents per poder gastar diners que estan pressupostats. Com també hem dit, 685 milions d'euros de l'impost de dipòsits bancaris que s'hauran d'anul·lar. Clar, és que el PP amb això..., clar, és que també donem molts motius, perquè ni fan ni deixen fer. Ni arreglen el finançament ni et permeten posar impostos per augmentar els teus ingressos. Llavors, en què quedem? I no és el Constitucional. Escolta, el Govern del PP va crear l'impost a tipus zero precisament perquè nosaltres no poguéssim fer..., precisament perquè no hi hagués doble imposició, precisament perquè el Constitucional suspengués. Una vergonya, és veritat; però, és clar, si això vingués acompanyat d'una millora del finançament..., però tampoc és el cas. Dos mil nou-cents milions d'euros gastats i no comptabilitzats, bàsicament de salut, que això també és un clàssic; retard en els pagaments a farmàcies. Les despeses plurianuals, com he dit, hipotequen pressupostos futurs. El risc diu..., també ens avisen que és excessivament alt. Hi ha d'haver una millora del finançament. Memòria justificativa, molt important. Estem farts a la comissió que ens diguin que es fan procediments de contractació des dels diferents departaments de manera irregular, que les remuneracions dels treballadors potser no es fan prou bé, de societats, d'Administració de la Generalitat... I, per tant, la memòria podria, també, detallar aquells procediments de contractació que no són prou correctes. O veure quins procediments fem servir per controlar-los millor. Deficiències, com hem dit, amb l'immobilitzat material del CatSalut; venda d'immobles; indemnitzacions, ens avisen. Hi pot haver indemnitzacions pel cas d'Aigües Ter Llobregat...
Senyor Ordeig...
...–acabo, president–, i, per tant, això també és important tenir-ho en compte. Ja acabo, president. Només dir, en resum, el que he dit al principi: pitjors anys de la crisi, de les retallades, decisions errònies han dificultat molt les finances de la Generalitat, com també la situació que han viscut molts ciutadans a casa nostra. Compartim i recolzem la tasca de la sindicatura, la bona feina. Donem suport, evidentment, a la seva gestió; però, evidentment, en cap cas... –i ho hem dit i ho diem–, en cap cas, compartim la gestió política que s'ha fet, que es va fer, d'aquest pressupost. Per aquest motiu, facilitarem la seva aprovació amb una abstenció però no hi podrem donar suport.
Senyor Ordeig...
Moltes gràcies, membres de la sindicatura, president, diputades, diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Ordeig. És el torn, ara, per part del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, de la senyora Jéssica Albiach.
Gràcies, president. I bon dia a totes i a tots, i agrair..., començant agraint especialment la feina que ha fet la Sindicatura de Comptes, en general, i també en aquest informe en concret. Aquest informe, per nosaltres, ve a desvetllar dues coses principalment. La primera és la situació d'infrafinançament que pateix la Generalitat –la patia el 2014 i també la pateix ara– i la utilització de mecanismes opacs de finançament, que, per un costat, generen incentius perversos per a la classe política i que, a més, faciliten la corrupció. I m'explique: sobre la situació d'infrafinançament de la Generalitat, el dèficit a 2014 va ser del 2,75 per cent quan l'objectiu era arribar a l'1 per cent. I, de fet, el dèficit va arribar a 5.400 milions d'euros, tot i que els pressupostos consolidaven les retallades. Ja se n'ha parlat, a bastament, en les anteriors intervencions, però cal recordar que era l'any en què augmentaven les quotes d'escolarització, dels menjadors escolars, que s'havia reduït ja a la meitat el finançament de les escoles bressol i el 2015 ja la Generalitat deixava d'aportar, que la Marea Blanca plantava cara a Boi Ruiz i a les seues tisores, que els gerents dels hospitals públics alertaven que anàvem cap a la liquidació del sistema sanitari públic... En definitiva, es feia palesa una situació d'infrafinançament. I aquesta manca de recursos suposa un model «austericida que no només passa a Catalunya, que és comú al sud d'Europa i que ha convertit Catalunya en un dels territoris amb més desigualtat; una desigualtat que va començar amb les retallades i que encara avui arrosseguem. De fet, l'altre dia, ens explicaven en un informe que un de cada quatre menors està en risc de situació de pobresa. I això ve principalment per dos motius. El primer, l'escanyament, l'asfixia financera que patix la Generalitat per part del Govern de l'Estat; un estat que, a més, té una vocació recentralitzadora clara i que actualment compta amb el suport de Ciutadans, i en ocasions..., avui sembla que comença a canviar la història, però en ocasions ha comptat amb el suport del PSOE i del PNB –ara també ho hem vist amb l'aprovació dels pressupostos. El sistema de finançament actual està absolutament obsolet. I, malgrat que afecta una bona part dels territoris de l'Estat, crec que també és important destacar, i no és cap misteri, veure que també s'utilitza el finançament per premiar o per castigar els diversos territoris en funció de si col·laboren o no col·laboren amb el Govern de l'Estat, i Catalunya també està patint aquesta situació. Ara bé, tampoc vull deixar de recordar que va ser Convergència i Unió que va votar a favor de la Llei d'estabilitat financera i sostenibilitat financera, una eina amb la qual s'intervenen els comptes de la Generalitat, quan el Partit Popular tenia majoria absoluta i no necessitava per a res els vots de Convergència i Unió. Jo crec que s'ha de dir tot. I, a més, també ho volem aclarir, la culpa, és cert, de la situació d'infrafinançament és del Govern de l'Estat, però no tota –no tota–; ací també tenim una part de responsabilitat, perquè podem parlar de la fiscalitat de dretes que venim arrossegant, bé, els darrers anys. Durant l'anterior legislatura, el Govern de Junts pel Sí va tindre l'oportunitat, en quatre ocasions, d'asseure les bases d'un sistema fiscal que siga més just i més redistributiu, i no van voler, ni Esquerra Republicana ni el PDECAT ni els independents van voler fer aquest pas, no van voler apujar els impostos als que més tenen. Nosaltres parlem d'una reforma de l'impost de successions i donacions que únicament afectaria el 5 per cent de la ciutadania de Catalunya; d'una reforma de l'impost de patrimoni que únicament afectaria els quinze mil declarants que tenen les rendes..., les grans fortunes, i d'una reforma del tram de l'IRPF que pertany a la nostra competència, només s'aplicaria al 5 per cent més rics. Per tant, i ací faria un matís a la intervenció que ha fet abans el diputat de Ciutadans, les rendes més altes de Catalunya no són les que més paguen; per això jo crec que és la gran diferència: mentre vostès veuen espanyols, nosaltres veiem ciutadania, una que és privilegiada i l'altra que està patint. Jo crec que aquest matís és fonamental. I el factor comú d'aquestes causes d'infrafinançament, nosaltres el trobem en un règim neoliberal, que imposa austeritat als països de la perifèria europea només en favor del deute i de la banca privada. El Govern de la Generalitat protesta perquè Espanya tracta Catalunya com si fora una colònia, però no esmenta que Alemanya i la Unió Europea tracten els països del sud també com si foren colònies. Sovint, se situa la Unió Europea i Alemanya com la part bona i l'Estat com la part dolenta en l'actual conflicte d'interessos, i s'esquiva atribuir responsabilitats de forma correcta. És veritat que el Govern del senyor Mariano Rajoy escanya i és repressor, però és que no és menys veritat que ho fa en consonància amb les polítiques fiscals que emanen del Pacte fiscal europeu i de Maastricht, i que reprimeix, sense grans escarafalls de la Unió Europea, i encara no hem sentit el Govern de la Generalitat demanant un replantejament dels pactes econòmics europeus quan reivindica sobirania. Això els fa molt poc creïbles i ens fa sospitar que l'Estat és per la dreta catalana un mal real, sí, però que li permet no apuntar als problemes socioeconòmics de fons del nostre temps. I la segona realitat que posa damunt la taula aquest informe, que també recull el vot particular del síndic Jordi Pons i Novell: la utilització de mecanismes opacs de finançament d'infraestructures immobles que generen incentius perversos per als governants i que faciliten la corrupció. Ens estem referint al que s'anomena també «col·laboració publicoprivada, ja s'ha dit; altres diuen que són operacions d'enginyeria financera i comptable, o, si ho volen, també li podem dir «comptabilitat creativa. En definitiva, són mètodes cada vegada més sofisticats, que cada vegada compliquen més l'exercici de transparència i que tenen uns elevats costos per al país. Com deia el senyor Pons i Novell, explica que aquestes fórmules són operacions de difícil control, que suposen decisions que tenen efectes a vint-i-cinc o a trenta anys, quan sabem que els governs s'escullen per a quatre, que impliquen un trasllat generacional de costos, que poden afectar, com ja he dit, el principi de transparència pressupostària, que hipotequen els pressupostos futurs i que imposen un determinat model de gestió de les infraestructures; en definitiva, que aquestes operacions hipotequen el futur del país. I, en aquest cas, en l'informe que se'ns presenta, ho veiem en nombrosos casos, però n'anomenaré només un, el CatSalut. Vam veure que per al 2015 ja tenia el 70 per cent, el 99,3 per cent i el 47,8 per cent de les despeses d'inversió de capital i de pagament del deute compromeses. Així no es pot funcionar. Més coses que hem trobat. S'inclouen ingressos de l'impost sobre dipòsits en entitats de crèdit per 685 milions d'euros que nosaltres creiem que, per principi de prudència, no s'havien d'haver inclòs. Vostès saben que estem a favor de l'impost als bancs, però el que diem és que, si ja sabien que el Tribunal Constitucional, per un tema de competències, anava a tombar aquest impost, no es pot incloure, per principi de prudència, en el pressupost. De tota manera –també m'agradaria fer un matís–, entenem que van servir per reduir el dèficit al seu moment, i si això va servir per evitar més retallades, doncs, li donem la benvinguda. També s'amaga deute en les transferències destinades al Gran Teatre del Liceu, amb la liquidació del pressupost de despeses del CatSalut, amb l'Autoritat del Transport Metropolità... Entenem, novament, que es va amagar el deute per reduir el dèficit. I novament els torne a dir: si va permetre evitar més retallades, doncs, li donem la benvinguda. Ara bé, nosaltres no estem per la «deutecràcia, però tampoc per la manca de transparència. Per això, creiem que cal auditar el deute amb un procés obert i participatiu, que pose els llibres a l'abast dels catalans i de les catalanes per esclarir-ne aquestos mecanismes dels quals estem parlant, que són més o menys opacs i que no acaben de quedar clars en els comptes que se'ns presenten. I vaig acabant. Aquest informe el que trau a la llum són uns comptes que, quatre anys més tard, senzillament ens han de servir com a lliçó per saber el que hem de fer i el que no hem de fer, el que genera més benestar o el que agreuja la desigualtat, i de com el model convergent de retallades no soluciona els problemes i és el contrari del que Catalunya mereix. I hem de pensar en solucions, solucions que per nosaltres passen necessàriament per dos camins. El primer, una reforma del sistema de finançament; no poden deixar buida la cadira a Madrid per negociar un nou sistema de finançament. Igual que no deixen buida la cadira al Congrés, no deixen buida la cadira per negociar un nou sistema de finançament. Sabem que no és el seu model, però és que mentrestant Catalunya i els catalans no poden esperar més. Per tant, una mica de responsabilitat. El nostre model passa per una relació bilateral amb l'Estat, amb una hisenda tributària pròpia, no només per recaptar, sinó també amb capacitat impositiva. Nosaltres volem la sobirania fiscal. Però és que, mentre això arriba, els catalans i les catalanes no poden esperar més, amb una Generalitat que està absolutament ofegada. I també passa –també passa– per una reforma fiscal, que ja ho he explicat. I acabo. Els darrers huit anys, hem tingut tres pròrrogues pressupostàries. Tenim l'esperança, tenim la confiança que aquest octubre comencem a treballar en un nou pressupost per al 2019, i ens agradaria molt que, quan arribe a la Sindicatura de Comptes i l'audite, no ens haja de fer novament les vint-i-cinc recomanacions, perquè això seria que ho estem fent molt bé. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Albiach. Ara és el torn del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, de la senyora Natàlia Sànchez.
Bé, bon dia, diputats, diputades, president. Diputades de Ciutadans, per fi hem descobert què és el que veritablement importa als catalans: el color groc. Moltes gràcies per donar-nos aquesta informació..., per la qual trenta-sis diputats estan aquí per perseguir, per aquesta croada patriòtica contra el color groc. Amb la seva actitud, avalen i donen ales a la ultradreta violenta. Quan diem que el feixisme necessita la complicitat de les institucions per campar impunement al carrer, parlem d'això. I els hauria de fer vergonya. Tenen una responsabilitat molt elevada. I, per saber guanyar, com sempre s'omplen la boca de que han guanyat aquestes eleccions, se n'ha de saber, per guanyar, i vostès estan demostrant que no en saben ni una mica, de guanyar; ara, sí, el color groc, perseguim-lo. [[Aplaudiments.]] I parlant sobre les qüestions que de veritat interessen els catalans..., i també faig referència a la intervenció que ha fet Ciutadans sobre el compte general i sobre els comptes que avui parlem. Precisament, s'haurien de preguntar, en aquests comptes, quines són les qüestions que veritablement interessen i quin model econòmic vostès proposen, que segurament no és tan diferent del model econòmic dels neoliberals, siguin d'on siguin, vinguin d'on vinguin, perquè defensen el mateix tipus de polítiques. I, per tant, aquesta pregunta també se l'haurien de fer. Sobre el compte general, nosaltres ens centrarem en dues qüestions bàsiques –algunes ja s'han citat–: el compte general sobre el deute públic, i també parlarem sobre el vot particular del síndic Pons; dos punts, dos aspectes sobre l'economia, sobre els comptes i sobre les polítiques que representa aquest tancament de comptes que estan, entenem, relacionats, perquè els números són política, l'economia és política i el sistema econòmic determina directament el nostre dia a dia. Avui, tractem els comptes generals del 2014. Aquell any governava..., hi havia aquell govern dels millors, el d'Artur Mas, i del senyor Andreu Mas-Colell, com a conseller. Per cert, els companys del PSC, jo pensava que..., a més, han estat durs amb les polítiques i amb la gestió; de fet, han dit literalment que no donaven suport..., això, que en cap cas compartien això. És sorprenent, perquè el senyor Espadaler era conseller d'Interior; per tant, és la persona, aquí, en aquest plenari, amb més propietat per venir a defensar uns comptes que han portat la majoria de les classes populars a viure amb una precarietat absoluta. Perquè, el 2014, la desocupació, segons l'Idescat, estava al 20,3 per cent; el 2014, es va consolidar la despesa pública social catalana com una de les més baixes de la Unió Europea, i el 2014 també va ser l'any en què els índexs de pobresa econòmica van seguir pujant fins al 40 per cent, com ens trobem a dia d'avui. Avui, doncs, es tanquen uns comptes que, des del nostre punt de vista, responen a una idea continuista de les polítiques de retallades i austeritat imposades a conseqüència de la crisi, fet que estableix una mena de fil conductor que per nosaltres té molt a veure amb les dificultats de gestió autonòmica i que té molt a veure també amb el règim del 78; té a veure amb el model de gestió publicoprivada que han explotat molt, moltíssim, els governs de Convergència, però també els governs del tripartit, potser d'una altra manera, i que han generat un sistema depredador deliberadament en contra de les classes populars i de les seves necessitats, i que el PDECAT, a dia d'avui, continua fent, posant els interessos de les empreses privades transnacionals per davant dels interessos de les classes populars, dificultant els processos de municipalitzacions. Per tant, recordin, potser els models econòmics no són tan divergents i l'economia és política i la política també és economia. Avui, la CUP - Crida Constituent hem de repetir una vegada més que nosaltres no som contraris a la qüestió del deute o del dèficit, sinó que nosaltres el que reprovem és que hi hagi qui faci negoci amb relació a aquesta qüestió. I pensem que el que es posa de manifest amb informes com el que avui tenim aquí és com els recursos dels contribuents acaben sempre a les mateixes butxaques, acaben servint per enriquir uns pocs i es fa a través de de figures absolutament abusives. «El deute creix, ha dit el síndic major, al qual agraïm la seva tasca, i a tot el seu equip, el deute creix; per tant, la participació dels contribuents en aquest deute també creix i, per tant, la precarietat també creix. Sobre el vot particular del síndic Pons, que senyala la qüestió de les dificultats o del perill de la relació de les formes de col·laboració publicoprivada, ja, en moltes ocasions, quan s'ha parlat del compte general, l'hem posat sobre la taula, perquè en definitiva nosaltres avui ens abstenim en la votació precisament per això, perquè pensem que aquest informe és insuficient i perquè pensem que no arriba a explorar tots els límits de la necessitat de combatre la corrupció, la corrupció que hi ha darrere de la col·laboració publicoprivada i la corrupció, en definitiva, del règim «deutocràtic. Finalment, ja acabo, avui, que parlem de comptes, recordin que no es pot fer política, hi insisteixo, sense economia; que no es pot parlar de prioritzar les necessitats de la gent i aplicar unes polítiques neoliberals que ho privatitzen tot i mercantilitzen la vida; no es pot dir que es vol fer república, sense entrar a fons...
Senyora Sànchez.
...a entendre –ja acabo– en quin és el sistema econòmic que ens atrapa i que ens lliga; no es pot fer república sense posar a qüestionar les polítiques que s'han dut a terme fins ara. I el moviment republicà haurà de reflexionar sobre una qüestió molt simple: que les eines de l'amo no serveixen per desmuntar la casa de l'amo i, per tant, cal lluitar des del carrer per avançar i per canviar aquest model econòmic, i, canviant-lo, realment sí que podrem construir república. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sànchez. És el torn, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. President de la Generalitat, síndic major, síndics, síndica, diputades i diputats, faig ús d'aquest torn de paraula per defensar el posicionament del nostre grup amb relació a l'informe del síndic amb relació als comptes de l'exercici 2014. Amb aquestes intervencions acaba el cicle pressupostari de 2014, que comença amb l'elaboració del pressupost en els departaments corresponents, que tenen la visibilitat amb l'aprovació per part del Govern, tenen entrada en el Parlament el gener del 2014, s'aprovaven els pressupostos, i en aquest moment es tanquen els pressupostos. I, per tant, és moment de fer valoració d'aquests pressupostos –d'aquests pressupostos– en relació amb aquest informe, però també amb relació al que es va dir en aquell moment. I en aquell moment es van presentar uns pressupostos amb un objectiu de dèficit de l'1 per cent –eren del voltant dels 2.000 milions d'euros–, i sentíem el conseller Mas-Colell rondinar, perquè deia: «Escolti'm, el que ens tocaria a Catalunya és el 2,2 per cent. I nosaltres els hi hem dit reiteradament: el problema no és l'objectiu de dèficit, ni el que tenim ni el que hauria volgut el conseller Mas-Colell; el problema és el dèficit que fa el Govern. Ni l'1 ni el 2,2: el 2,75, com es posa en evidencia en l'informe de la sindicatura, i, per tant, 5.400 milions de dèficit. Per tant, el problema no és l'objectiu, el problema és el rigor i la disciplina pressupostària. I això ens comporta, com a conseqüència, que l'objectiu final d'aquells pressupostos, que era arribar a un endeutament màxim a 31 de desembre de 60.000 milions..., arribem a un endeutament de 64.000 milions. Incomplim el dèficit, incomplim també el deute, l'endeutament públic, i per acabar-ho d'arrodonir, ja per no ser menys, incomplim també la regla de la despesa. Amb relació a la despesa no comptabilitzada en l'exercici en el que es realitza la despesa, que això posa en evidència, doncs, increments de despesa que es desplacen a futur, si bé en el 2013 eren 2.300 milions, en el 2014 passen a ser 2.900 milions. Quin és el gran gruix de despesa que es desplaça a futur? Què és allò que es deixa de pagar en el seu moment i passa a futur? Doncs coses segurament tan trivials per a alguns com sanitat i ensenyament: els concerts educatius, l'ICS i el CatSalut. I tot això suma aproximadament 2.000 milions; és a dir, una mostra evident de la sensibilitat social del Govern. Se m'acudeixen moltes altres coses per deixar de pagar o per desplaçar la despesa: per exemple, s'haguessin estalviat disgustos si haguessin desplaçat la despesa o haguessin deixat de pagar la celebració d'una consulta il·legal el mateix any 2014. Tresoreria, quin és el resultat de la tresoreria? El resultat és un romanent de 2.000 milions negatius –2.000 milions negatius. Al final tot acaba sent conseqüència del mateix. En el moment en què s'elabora un pressupost en el qual hi han ingressos ficticis –ho denunciàvem el gener del 2014, que hi havien més de 2.300 milions d'euros d'ingressos ficticis–, en el moment en què es contempla en el pressupost menys despesa de la que al final s'acabarà duent a terme, tot això provoca tensions de tresoreria, tot això provoca romanents de tresoreria negatius i tot això el que provoca és l'increment de l'endeutament, que és la situació que es posa en evidència en aquest informe. No anava a fer-hi referència avui, perquè és recursiu des de fa molts anys, però, home, jo crec que al final, que en aquest Ple els dos grups que posen més el dit a l'ull pel fet de que hi hagin mètodes de finançament diferits en els pressupostos que ens hagin hipotecat i que s'estigui pagant una hipoteca ara, en aquest moment, sigui el Partit Socialista i siguin els hereus d'Iniciativa per Catalunya..., home, com a mínim Esquerra Republicana ha tingut la dignitat de no parlar-ne. Però llegeixin-se l'informe! És que l'última inversió que es va fer a través d'aquest sistema de finançament va ser l'any 2009! Se'n recorden, qui governava el 2009? Vostès. I vostès venen a criticar ara aquí –és igual, a qui sigui, a ningú– que aquests sistemes de finançament estan minvant els comptes públics de la Generalitat? Sí; però és que alguns ja els hi dèiem quan vostès ho feien, que són els que en aquell moment ho van fer. Sobre la compravenda d'immobles crec que se n'ha parlat suficientment. Posar en relleu de que no només no es compleixen les previsions, sinó que les vendes que es fan –les males vendes que es fan– es fan amb pèrdues, es venen per valor de 330 milions d'euros, i, a més a més, amb unes pèrdues, entre reals i financeres, de 80 milions d'euros. L'absència de documentació, que és una altra de les consideracions que acostuma a fer la sindicatura en els seus informes, doncs, no ho volem deixar passar per alt, perquè entenem que és important que hi hagin les memòries d'avaluació dels objectius que s'han presentat en els pressupostos, i també la memòria de l'eficiència de l'ús dels recursos públics en la prestació de serveis públics.
Senyor Rodríguez...
I acabo ràpidament, president. Simplement, acabo recordant la constatació que fa la sindicatura al final del seu informe: es constata una delicada situació financera que fa referència a necessitats de finançament, per tant, al dèficit, a la tresoreria i als fons propis, a un elevat endeutament financer i als compromisos adquirits a futur. Creiem que en aquestes condicions no podem deixar cadires buides a l'hora de parlar de finançament autonòmic, que és el que, els agradi o no, al final acabarem tenint. Gràcies, president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Rodríguez. Un cop acabat el debat, cridem a votació. [[Pausa.]] Sí, per què em demana la paraula, senyor Rodríguez?
Sí; per demanar votació separada. Consta de dos punts, l'acord, i demanaríem que es votessin els dos punts per separat.
D'acord. Passem, doncs, a votar el Dictamen de la Comissió de la Sindicatura de Comptes sobre el Compte general de la Generalitat corresponent al 2014. Tal com s'ha sol·licitat, votaríem separadament el punt 1 i el punt 2. Comença la votació. Punt 1. Aquest primer punt s'ha aprovat per [[remor de veus]] ... 65 vots a favor, cap en contra i 64 abstencions. Els recordo que per votar han de ser presents a l'inici de les votacions. Facin cas del timbre, tenen temps de sobra. [[Veus de fons.]] Bé, en tot cas, serem una mica més..., donarem una mica més de marge amb el timbre, però recordin que no poden votar un cop iniciada la votació. Passem al segon punt; per tant, votem el segon punt del dictamen. Comença la votació. Aquest punt queda aprovat per 68 vots a favor, cap en contra i 63 abstencions. Per tant, es dona per aprovat el conjunt del Dictamen relatiu al Compte general de la Generalitat corresponent al 2014. Passem al següent punt –moltes gràcies, síndic major, membres de la Sindicatura de Comptes, gràcies–, passem al següent punt de l'ordre del dia. [[Veus de fons.]] Perdó. Sí, senyor Riera, per què em demana la paraula?
Gràcies, president. És per un aclariment que ens sembla necessari, atès que ens arriba que alguns mitjans de comunicació públics estan divulgant la notícia de que l'acord respecte a la solució final pel que fa al conflicte del llaç groc s'ha pres per unanimitat, i no ha estat així. Ens cal aclarir-ho. Efectivament, i com vostès saben, en la reunió a porta tancada que s'ha produït en la sala de reunions del president del Parlament, la CUP ha manifestat que no estava d'acord amb aquesta solució, per dues raons: entenem que els llaços grocs són legítims dins i fora de la cambra i en qualsevol escó, i en segon lloc, perquè pensem que, davant del feixisme, ni un pas enrere, i menys quan el feixisme s'expressa de forma agressiva i violenta en aquest Parlament, tal com s'ha vist quan el portaveu de Ciutadans ha retirat el llaç. Nosaltres no permetrem que el feixisme es normalitzi en el Parlament de Catalunya.
Gràcies, senyor Riera.
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Seguim –seguim... Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per una qüestió d'ordre, i també per al·lusions.
Trenta segons.
Sí; bueno, lo primero es que, de las intolerables manifestaciones del diputado de la CUP respecto al fascismo..., yo creo que fascismo es todo aquello que conlleva el supremacismo, la xenofobia, y que hace del espacio público, pues, como si fuera un espacio ideológico, sin respetar las ideas de todos. Lo que se pide aquí es que se respeten las ideas de todos y que se respete la neutralidad de los bancos del Gobierno. Y ese es el acuerdo a que hemos llegado mayoritariamente, excepto el grupo de la CUP, para que esta sesión pueda continuar. Que en esta sesión se haya hecho lo que..., se haya retirado el lazo...
Senyor Carrizosa, han passat els trenta segons.
...pero que en lo sucesivo queremos que se regule el que los bancos del Gobierno demuestren la neutralidad...
Se li ha acabat el temps, senyor Carrizosa.
...que esta institución merece. [[Aplaudiments.]]
Seguim amb el segon punt de l'ordre del dia, que és la Proposta de resolució de creació de les comissions parlamentàries. [[Proposta de resolució de creació de comissions parlamentàries]] [[252-00006/12]] Tenen en el dossier del Ple la proposta. En tot cas, passo la paraula al secretari senyor Pérez perquè llegeixi el conjunt de les comissions i quins són els àmbits d'actuació de cadascuna d'elles.
Si li sembla, senyor president, faré la lectura de les comissions; els àmbits estan en el..., però si vol els llegeixo.
Sí, disculpi. No, no cal. Ho podem donar per aclarit, eh? [[Pausa.]] Molt bé.
Sí. «Proposta de resolució de creació de comissions –la Mesa del Parlament, escoltada la Junta de Portaveus– legislatives: la Comissió d'Afers Institucionals, la Comissió d'Economia i Hisenda, la Comissió d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, la Comissió d'Interior, la Comissió d'Ensenyament, Comissió de Territori, Comissió de Medi Ambient i Sostenibilitat, Comissió de Salut, la Comissió de Cultura, la Comissió de Justícia, la Comissió d'Empresa i Coneixement, la Comissió de Treball, Afers Socials i Famílies, la Comissió de Polítiques Digitals i Administració Pública i la Comissió d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació. I de comissions específiques tenim les comissions de seguiment: Comissió d'Igualtat de les Persones, Comissió de Polítiques de Joventut i la Comissió de la Infància.
Gràcies, secretari segon. Atès que hi ha un acord unànime a la Junta de Portaveus i a la Mesa, els sembla que es pot aprovar per assentiment la creació d'aquestes comissions? [[Pausa.]] Sí? [[Pausa.]] Molt bé. Doncs donem per aprovades aquestes comissions legislatives que acaba d'explicitar el secretari segon. [[Proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre l'espionatge a periodistes i polítics per part del Govern de la Generalitat]] [[252-00003/12]] Passem, per tant, al següent punt de l'ordre del dia, el tercer punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre l'espionatge a periodistes i polítics per part del Govern de la Generalitat. Aquesta proposta ha estat presentada pels grups parlamentaris de Ciutadans, Socialistes i Units per Avançar, Catalunya en Comú Podem i el Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per tant, per presentar aquesta iniciativa iniciarem el debat amb els grups parlamentaris proposants, en un únic torn d'intervenció de deu minuts per a cada grup parlamentari i cinc per als subgrups. Té la paraula, en primer lloc, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor Matías Alonso. Els demano que si han d'abandonar l'hemicicle ho facin en silenci i ràpidament, si us plau.
Gràcies, president. Senyores i senyors diputats, avui defensem en aquest Ple la Proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre l'espionatge polític a Catalunya, un espionatge il·legal i antidemocràtic que, segons tots els indicis, s'ha fet durant molt de temps a periodistes, polítics i ciutadans que no combreguen amb les rodes de molí del separatisme. A periodistes com, per exemple, l'Albert Castillón, per un motiu que és essencial per a la defensa del seu règim, perquè Ciutadans està creixent molt i vol que s'hi acosti gent valuosa. Doncs mirin, en aquest cas, en el de la gent valuosa, en la que el talent es vulgui acostar a Ciutadans, no sé si tindran mai prou espies. O a representants sindicals del Cos de Mossos d'Esquadra, allò de «mosso espia a mosso, en un exercici cínic, suposo, de defensa de la llibertat sindical; un espionatge il·legal i antidemocràtic que han fet membres del Cos de Mossos d'Esquadra sota la direcció política de Convergència i Unió, del que queda d'aquesta federació electoral, i amb el suport explícit del seu soci principal, d'Esquerra Republicana de Catalunya, com a mínim. Fa anys que ho sospitem, fa anys que ho sabem, fa massa temps que ho denunciem i que volem que s'investigui. En aquest cas, aquí, on toca, al Parlament de Catalunya, perquè és la nostra competència. El control dels governs de la Generalitat i de l'ús partidista que en fa, dels recursos públics i dels funcionaris que tenen al seu càrrec la seguretat de tots; dels funcionaris que han de garantir la llibertat de tots, en un marc molt concret, el de les seves competències derivades del nostre ordenament democràtic. No té res a veure amb el marc fictici i antidemocràtic que primer la conxorxa de Puigdemont i Junqueras, amb Junts pel Sí i la semper fidelis CUP, i ara el president Torra, amb tota la colla d'amics de Puigdemont, l'esquerra conspiradora, sempre i com sempre, no pot faltar, la CUP, ens volen imposar, malgrat que tots plegats tenen 150.000 vots menys que la resta de forces representades en aquest Parlament. [[Aplaudiments.]] Perquè cal recordar-ho, cal recordar que tenen majoria en escons, perquè des del punt de vista de la normativa electoral seguim al 1979 i Catalunya és encara l'única comunitat autònoma espanyola que no té llei electoral pròpia, però ni han guanyat les eleccions, les hem guanyat nosaltres, Ciutadans, ni tenen cap majoria social que puguin fer servir d'hostatge per intentar legitimar el seu intent il·legítim i continuat de donar un cop frontal a la democràcia. Ni poden ni podran. Però, mirin, potser sí que podran avui aturar aquesta Comissió d'Investigació, encara que sigui uns dies o unes setmanes. Avui, tots els reaccionaris d'aquesta cambra parlamentària, els supremacistes del club d'amics de Puigdemont, els republicans autoanomenats d'esquerra, que prioritzen els seus interessos partidistes a la defensa efectiva de drets tan fonamentals com la igualtat, la llibertat i la solidaritat, i els antisistema, que donen recolzament entusiasta al règim corrupte instaurat per Jordi Pujol i Soley, del que volen seguir gaudint els seus entusiastes hereus, peti qui peti, tots els reaccionaris, com bé dic, rebutjaran amb el seu vot negatiu la creació d'aquesta comissió d'investigació. [[Aplaudiments.]] Vull recordar les paraules del diputat Guinó, amb motiu del debat en aquest Ple, la passada legislatura, el 8 de març de 2017, de la proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre el que volien anomenar «Operació Catalunya. Ja ho vàrem dir aleshores, la veritable Operació Catalunya és l'espoli sistemàtic que n'ha fet el règim corrupte establert per Jordi Pujol i Soley dels recursos públics que aportem tots els catalans. El diputat Guinó deia que li feia fàstic parlar d'aquest cas, que volien fer servir de tapadora del cop contra la democràcia que estaven enllestint i va dir, està al Diari de Sessions del Ple del 8 de març de 2017, a la pàgina 79, va dir textualment: «S'ha actuat, certament, en un estat teòricament democràtic, amb tots els elements i amb totes les característiques d'un estat no democràtic. I per tant, des del nostre punt de vista, totalitari. Doncs mirin, sí, aquestes paraules són plenament aplicables al cas que ens ocupa. I aquesta conducta totalitària, de fer servir els mitjans públics a través del Govern de la Generalitat, per controlar el dissident, a tothom qui no combrega amb les seves rodes de molí, és això, ni més ni menys, totalitarisme, i fa fàstic. I ja n'hi ha prou. Temps enrere, fins fa ben poc, pensaven que podien escapolir-se de retre comptes davant dels ciutadans de Catalunya. Temps enrere han gaudit d'àmplies majories parlamentàries que ja han perdut i que no tornaran, ho saben prou bé. Però ara no tenen la majoria social per pensar que poden fer i desfer a voluntat, sense un control efectiu. Per creure, com han cregut massa temps, que estan per damunt del bé i del mal i que poden actuar al marge de la democràcia i de les lleis, amb impunitat. No, senyors diputats dels grups que segueixen entestats a donar un cop a la democràcia de la Catalunya del segle XXI, això s'ha acabat. No se'n sortiran, s'ha acabat el bròquil! Mirin, senyores i senyors diputats, avui no és 2 de febrer, i la Catalunya actual no s'assembla massa a Pensilvània, ja ho vaig dir fa mesos, en aquest faristol. Més s'assembla a Transilvània, a la Transilvània de Nicolaie Ceauşescu, ni tenim entre nosaltres a ningú que tingui una tara prou important al seu ADN que el faci assimilable en el seu comportament a Phil, el gran protagonista del 2 de febrer als Estats Units. Tot i això, avui podria ser Groundhog Day, avui podria ser el dia de la marmota. I per què dic que ho podria ser? Perquè Ciutadans, juntament amb el PP, ja va demanar la creació d'una comissió d'investigació sobre l'espionatge polític a Catalunya, l'abril del 2013. Ara fa poc més de cinc anys. Una comissió que va ser rebutjada per aquest Ple, precisament, amb els vots en contra de Convergència i Unió i Esquerra. En aquella ocasió, malauradament, també hi va ser el PSC. Podria ser el dia de la marmota, però no ho és. No només perquè no estem a Punxsutawney ni és el dia 2 de febrer, ni tenim a mà cap marmota. Avui no és el dia de la marmota perquè Ciutadans hem guanyat les eleccions el 21 de desembre, amb més de 162.000 vots d'avantatge sobre la llista de l'ídol del separatisme fugit de la justícia. Avui no és el dia de la marmota perquè el Parlament de Catalunya, en aquesta dotzena legislatura, que potser acabarà d'engegar, qualsevol nit pot sortir el sol, crearà aquesta comissió encara que avui s'hi oposi Convergència i Unió, ara devorada pel monstre que ella mateixa va crear, però present en aquesta cambra, en el sí de tres grups diferents, Esquerra i la CUP. Avui no és el dia de la marmota, perquè la força parlamentària de Ciutadans ho fa impossible. Nosaltres i tres grups més d'aquest Parlament volem aquesta comissió. Aquesta comissió és una mesura d'higiene democràtica, imprescindible en aquests temps en què uns representants polítics temeraris volen donar un cop frontal al nostre ordenament democràtic i se senten còmodes en l'ús antidemocràtic i totalitari dels recursos del poder que han exercit massa temps a Catalunya. Vostès ho saben, reglamentàriament podrem forçar la creació d'aquesta comissió, de conformitat amb l'article 67 del Reglament del Parlament de Catalunya i ho farem, amb els objectius, l'àmbit d'actuació i els continguts del pla de treball que inclou la proposta que ara debatem en aquest Parlament. Ja sé que és inútil, però com que vostès, el club d'amics de Puigdemont i Esquerra, parlen tant de diàleg, els faig una proposta: retirin les seves esmenes, presentades amb l'única finalitat de bloquejar aquesta comissió d'investigació i votin a favor de la seva creació. Tenen l'oportunitat de fer un gest, aquest sí, veritablement democràtic, rebutjant qualsevol pràctica antidemocràtica i totalitària que s'hagi fet des del Govern de la Generalitat. És això el que debatem. No ho faran, i quedarà en evidència que realment són vostès més partidaris dels mètodes totalitaris i se senten còmodes amb la possibilitat de gaudir d'una policia política al servei de la seva dèria. Tot i això, els torno a dir: s'ha acabat el bròquil, no se'n sortiran i aquesta comissió d'investigació, ben aviat, començarà a treballar per la transparència contra els mètodes totalitaris i en defensa de la democràcia i dels drets fonamentals de tots els catalans. I així serà, amb el concurs dels grups parlamentaris que hem presentat aquesta proposta, Ciutadans, Socialistes, En Comú Podem, i el Subgrup del Partit Popular.
Senyor Alonso...
Moltes gràcies, senyores i senyors diputats.
És el torn, ara, per part del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, de la senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, president. Diputades, diputats, jo parlaré de la comissió, eh? S'ha de dir –i m'agradaria començar així– que uns quants diputats i diputades d'aquest Parlament hem intentat arribar i portar una proposta unànime, entenent que la comissió s'havia de fer, una proposta unànime sobre el pla de treball i sobre l'objecte de la comissió, però no ha estat possible. De tota manera, voldria agrair el to de la negociació, el to que es va tenir, perquè jo crec que hauria de ser el que s'hauria de preveure. Tot i així, sempre he tingut la percepció que aquesta comissió mai ha agradat a la majoria independentista, com tampoc va agradar mai la comissió del cas Vidal, aquella comissió de la legislatura passada, que al final, a través de posar-hi traves, la van fer inviable. Una cosa així es va intentar, en aquesta mateixa comissió, en el Ple anterior, quan es va retirar el punt de l'ordre del dia, demanant un nou període d'esmenes i després, presentant unes esmenes que semblaven ben bé fetes per buscar de nou el bloqueig. Tot i així, insisteixo, s'ha intentat. Però també ha quedat la sensació que la transparència no sembla ser un dels seus principis. Algú pot dir que ens hem quedat encallats amb el títol: Comissió d'Investigació sobre l'espionatge a periodistes i polítics per part del Govern de la Generalitat. Però, ja em perdonaran, perquè es que el títol és, en sí mateix, l'objecte de la comissió, la raó per la qual seixanta-cinc diputats i diputades d'aquest Parlament van demanar aclarir i escatir l'existència o no d'espionatge polític i activitats de seguiment i escolta a polítics, periodistes, dirigents sindicals i de moviments socials, per part del Govern de la Generalitat, usant el Cos dels Mossos d'Esquadra. Vostès ho volien ampliar amb una esmena a altres cossos policials. Miri, ja els ho vam dir, en principi, endavant tot el que millori o ampliï l'abast de la comissió, però no que la retalli o la faci directament inoperant, perquè cap govern ha de fer ús de les seves forces policials o agències d'informació per, de manera presumptament il·legal o il·legítima, fer seguiment i espionatge d'aquells i aquelles que no comparteixen el seu ideari. Voldria recordar per què va néixer aquesta comissió i la seva demanda. Es van aixecar les alertes dels grups parlamentaris, amb el coneixement de la documentació que va ser intervinguda per part del Cos Nacional de Policia als Mossos d'Esquadra quan anaven a destruir-la a la incineradora de Sant Adrià del Besòs, diríem que d'una manera poc habitual a com es fa. Sembla que el que ha sortit a la llum, el qual s'ha conegut pels mitjans de comunicació, és una petita part de la documentació interceptada i queda ja palesa l'extrema gravetat dels fets, ja que l'espionatge s'hauria produït per raons estrictament ideològiques i sobre persones i a moviments, sembla, no adeptes al procés. De fet, vostès havien presentat una esmena suprimint l'anàlisi d'aquesta documentació, amb la qual cosa, ja matàvem l'origen i ja no calia ni que continuéssim. És veritat que van estar disposats a retirar-la, és que ja..., però que demostrava, una vegada més, el poc que els agradava la comissió i que intentaven, de nou, una cosa que ja van intentar i que també s'hi ha fet referència, que és donar la volta a la comissió dels altres i per tant, portar-la al seu terreny. I aquest era un aspecte que no podíem tolerar. Perquè realment, el que ha de fer aquest Parlament és aclarir els fets esmentats i depurar les responsabilitats de tot tipus que hi hagin pogut donar lloc. I per això, els grups proposants, d'acord amb el Reglament, el nou, que es va haver de modificar a través del desastre de la comissió Vidal, han fet un esforç d'identificació de l'objecte de la comissió, així com dels organismes i departaments de la Generalitat que semblava que, d'una manera directa, estaven relacionats. Incorporàvem el CTTI, el Centre de Telecomunicacions i Tecnologia de la Informació, i el Cesicat, el Centre de Seguretat de la Informació de Catalunya, que amb les seves esmenes, també volien fer desaparèixer. I faig esment al Cesicat perquè, segons diuen els seus responsables, tots els seus informes es fan sempre sota l'encàrrec de Mossos d'Esquadra perquè, vull recordar que ja va estar en el centre de la polèmica l'any 2014, amb Felip Puig, per l'elaboració de fitxers amb dades personals de caràcter ideològic. La temptació d'usar els mecanismes i la tecnologia del Cesicat per obtenir tot tipus d'informació de certes forces polítiques o socials ha estat molt present per part d'alguns responsables polítics de la Generalitat de Catalunya. Si greu és el fet de sotmetre a seguiment a determinats líders polítics, socials i sindicals, així com a periodistes, pel fet de ser contraris al pensament –sembla, o volen dir que majoritari, que no és així, greu per il·legítim, perquè a més, trenca els principis bàsics de l'Estat de dret–, no és menys greu que hi hagin alguns responsables –i caldria determinar quins, si la comissió a la fi es pogués crear– que van donar l'ordre de destruir aquesta documentació a la incineradora, quina documentació completava totes les caixes, quant de temps feia que es preparaven les caixes, o va ser precipitat? Existeix, de veritat, un informe sobre el projecte de forces armades i intel·ligència de la Catalunya independent? I es portava al foc purificador el 26 d'octubre, perquè ja es veia que el que passaria l'endemà no aniria enlloc. És necessari aclarir els fets i que hi hagi llum, taquígrafs i transparència. Amb major i més clara informació, menys risc de manipulació, de falses notícies i de susceptibilitats, d'interpretacions partidistes i partidàries. És necessari també, i molt principalment, per al Cos de Mossos d'Esquadra. No hem d'oblidar –i jo crec que s'ha creat la comissió sobre els atemptats..., però, val la pena recordar-ho– que estem encara en risc d'alerta 4 sobre 5; que el proppassat mes d'agost el terrorisme gihadista ens va trucar a la porta de casa, a Barcelona i a Cambrils, i que necessitem uns serveis d'informació, d'anàlisi i expertesa del Cos de Mossos d'Esquadra bàsic i important, perquè una bona intel·ligència policial és prevenció per a la nostra seguretat. Però necessitem saber que treballaran per a tots i cada un de nosaltres, per la nostra seguretat, no que atenent ordres polítiques usaran els seus coneixements i instruments per seguir i informar-se sobre els que no pensen com els que tenen la responsabilitat política del cos. Cal, i és urgent, aquesta comissió d'investigació. Crec que el company de Ciutadans, el diputat Matías Alonso, els deia: «Retirin les esmenes i creem la comissió. En tot cas, si no, jo crec que en les negociacions i en les xerrades d'ahir va quedar clar que la comissió és important i que tots la volem. Esperem que sigui així, perquè, entre altres coses, cal recuperar la imatge corporativa d'un cos de Mossos d'Esquadra al servei de la ciutadania, de tota la ciutadania de Catalunya, que actuï com a element de defensa de la legalitat, la normativa democràtica i la cohesió interna del nostre país. El Grup Parlamentari Socialista i Units per Avançar expressem el nostre absolut convenciment de que la immensa majoria dels agents i comandaments de la policia de Catalunya, independentment dels seus legítims posicionaments personals respecte del conflicte institucional i polític que estem vivint, efectuen la seva feina diària amb l'exquisida neutralitat política exigible a la policia d'una societat democràtica, tot i que fa massa temps que Mossos d'Esquadra pateix una sobreexposició social i mediàtica, i diversos intents d'utilització política de la seva tasca. Creiem que això ha afectat greument el seu prestigi i la seva credibilitat professional, per això creiem important recuperar-lo. Hauríem desitjat poder ajudar, des de la comissió, que tots plegats fóssim capaços de fer-ho amb lleialtat i fugint de la instrumentalització política del Cos de Mossos d'Esquadra i d'altres organismes de la Generalitat de Catalunya. No ha estat possible. Espero que així sigui. No sé si hi haurà algun canvi, però en principi sembla que no ho seria. Però també els vull fer evident, i de manera ferma i palesa, que les seves esmenes tampoc ajudaven a cap d'aquests principis, i menys a la transparència, per fer possible el que determinàvem en aquesta comissió. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Escarp. És el torn ara, per part del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, del senyor Joan Josep Nuet.
Gràcies, president. Diputades, diputats, volem saber. Volem saber la veritat, i per això el nostre grup parlamentari ha subscrit aquesta iniciativa. Volem que el Parlament de Catalunya aprovi una comissió d'investigació, perquè a través d'un fet més propi de les pel·lícules d'espies es va començar a destapar una trama. Vostès saben que un operatiu dels Mossos d'Esquadra va ser enxampat a les portes de la incineradora de Sant Adrià de Besòs amb una càrrega abundant de dossiers i d'informes que parlaven de nosaltres. Perquè sí, diputats i diputades, parlaven possiblement d'alguns i d'algunes de les que m'estan escoltant. I volem saber i volem conèixer si és veritat que el Cos de Mossos d'Esquadra va destinar efectius a fer seguiments, intercepció de comunicacions orals, telefòniques i informàtiques, i escoltes de manera sistemàtica i prolongada a polítics, periodistes, sindicalistes, activistes socials, afins –i alguns no afins– al procés, amb intenció de conèixer les seves relacions i moviments. Volem saber qui ho va ordenar, quin comandament o quin càrrec polític va ordenar fer aquests seguiments. I volem saber quines són les persones que han estat objecte de seguiment. Diu una llegenda urbana que el conseller Puig va començar, que primer era un operatiu contra anarquistes, ocupes, independentistes i gent de malviure i que, de mica en mica, es va anar animant i li va anar passant, a aquest cos, noms de persones de qui li interessava acumular dossiers i informació. No sé pas amb quin objectiu, però me l'imagino. Volem saber –i crec que tots els diputats i diputades no es podran treure del cap aquest fet– si això és veritat; si això és cert o simplement estem equivocats i aquestes muntanyes de dossiers, doncs, eren literatura a la qual aquest conjunt de mossos es dedicaven en les hores lliures, i s'ho van inventar. Per tant, aquest és l'objectiu de la comissió. Aquesta comissió no és ni per reforçar el procés ni per anar contra el procés. Perquè per anar contra el procés no tot val, però els haig de dir que per reforçar el procés tampoc tot val. I, per tant, és millor que la policia de Catalunya es dediqui al que ha de fer, que és la seguretat de tots els catalans i les catalanes. I d'aquest tema, en volem respostes. I per això hem signat aquesta iniciativa. Quatre coses més que vull deixar clares. Primer, a la tarda d'ahir, jo diria que potser durant unes hores, hi havia 135 vots a favor d'aquesta comissió –135 vots a favor d'aquesta comissió. Després la cosa es va complicar i es va espatllar. Aquests 135 vots anaven a mantenir el títol d'aquesta comissió, per tant, la creació d'una comissió d'investigació sobre l'espionatge a periodistes i polítics per part del Govern de la Generalitat. Aquests 135 vots anaven a admetre l'ampliació d'aquesta comissió a la investigació d'aquestes pràctiques en tots els cossos i forces de seguretat, per tant, evidentment, als Mossos d'Esquadra, però també a la Policia Nacional i també a la Guàrdia Civil. Perquè, per desgràcia, sembla que aquests mètodes no són exclusius dels Mossos d'Esquadra, també sembla que la policia i la Guàrdia Civil els practiquen. O ho dic al revés: aquests mètodes d'espionatge no són exclusius de la Policia Nacional i de la Guàrdia Civil, sinó que sembla que també els Mossos d'Esquadra els practiquen. Per tant, aquests 135 vots anaven a admetre aquest tema. Tres, la legítima estratègia dels grups parlamentaris ha evitat aquest acord. I, per tant, també, d'això, se n'ha d'aprendre una lliçó. A vegades el que volem no és saber, el que volem és que ens barallem entre catalans. I aquesta no és una cosa positiva. I, per tant, també els he de dir que és possible que aquesta comissió torni. No sé si tornarà, però és possible que torni i que puguem fer aquest debat amb el nivell de racionalitat i de responsabilitat que un tema tan important mereix. I acabo. Nosaltres creiem que necessitem acords entre gent diferent. Aquest Parlament no tirarà endavant si algú es pensa que el que ell o el que ella pensa ho pensarem tots. Això no passarà, perquè no seríem reflex de la societat catalana. Per tant, acords entre gent diferent, entre gent que pensa diferent. I aquesta comissió era una oportunitat perquè el que havia de guanyar és el joc net, i el que havia, d'alguna forma, de ser investigat són les pràctiques brutes, fent servir la policia de Catalunya. I, per tant, queda clar que hem de preservar –i també és una cosa que hem dit des del minut zero–, preservem el Cos de Mossos d'Esquadra del partidisme barroer, perquè si posem el Cos de Mossos d'Esquadra, que és una conquesta democràtica de la societat catalana, al mig de determinats debats polítics, ens equivocarem. I també que el partidisme no devori la política –avui n'hem tingut, en aquesta sessió, una petita mostra–; que el partidisme no devori la política. I sobretot que el partidisme no ens aplegui..., no ens porti a posar la brutícia a sota la catifa, perquè la brutícia segueix existint. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Nuet. És el torn, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el senyor Alejandro Fernández.
Muchísimas gracias, presidente. Asistimos, en los últimos tiempos –perplejos y abochornados, no lo negaré–, a espectáculos de degradación de la vida pública. En algunas comunidades autónomas de España –Valencia, Madrid–, esos espectáculos corresponden a mi partido. En otras comunidades, como Andalucía, corresponden al Partido Socialista. Duelen mucho más los de mi propio partido; me avergüenzan más los de mi propio partido –supongo que a cada uno le pasaría exactamente lo mismo. Pero, dicho esto, ¿y en Cataluña? ¿Y en Cataluña? Lo digo porque cuando se habla de esta cuestión, a algunos, que siempre se llenan la boca hablando de Cataluña, les entra una extraña preocupación mesetaria y solo miran hacia otros lugares de España, en lugar de reflexionar sobre lo que ocurre aquí. Y estamos en el Parlament de Catalunya. Y, por lo tanto, aquí nos corresponde hoy hablar de Cataluña. Y me corresponde a mí, por lo tanto, desde el reconocimiento inicial que acabo de hacer, refrescar la memoria sobre lo que ocurre aquí en Cataluña. Porque aquí en Cataluña, quienes han robado a manos llenas son separatistas. Aquí en Cataluña, los que se han llevado el dinero a paraísos fiscales son los separatistas. Aquí en Cataluña, los que espían a las personas por sus ideas políticas son los separatistas. Aquí en Cataluña, los que han usado de manera ilegal datos fiscales y personales de los propios ciudadanos son los separatistas. En definitiva, aquí en Cataluña, los que han convertido la vida pública y política catalana en una charca ponzoñosa son los separatistas. Son ustedes, los separatistas, los que a la actuación democrática de la justicia la denominan «vulneración de los derechos civiles y, en cambio, intentan tapar y ocultar los casos de espionaje, o paralizan la comisión de investigación sobre el uso de esos datos fiscales y personales, la denominada «comisión viral. Aquí en Cataluña –repito: en Cataluña–, los que vulneran los derechos civiles de miles de catalanes con sus datos fiscales, o se les espía o se les roba, son ustedes, los separatistas. A nadie se le escapa que vivimos tiempos de necesaria regeneración de la vida pública, de recuperar el espíritu vocacional de servicio para todos nosotros. Y en otras comunidades autónomas, repito, esto, esta regeneración deberá afectar a mi partido, pero aquí, en esta parte de la España mediterránea llamada Cataluña, los que se tendrán que regenerar son ustedes, los separatistas. Y me dirán con razón: «No generalice –no generalice. Y tienen razón. ¿A que molesta? ¿A que duele? Pues, no lo hagan ustedes tampoco. Precisamente por ello separemos el grano de la paja. No sigan bloqueando las comisiones de investigación. Y si las permiten, y si permiten que se desarrollen adecuadamente, no nos veremos obligados a generalizar, porque quedaría demostrado quiénes de ustedes sí, y quiénes de ustedes no, han caído en esas prácticas corruptas o de vulneración de los derechos civiles. Muchas gracias.
Gràcies, senyor Fernández. És el torn, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, de la senyora Natàlia Sànchez. Disculpi..., tenia apuntat «senyora Natàlia Sànchez, veig que és la senyora Sirvent.
Bé. Això que està passant avui en aquesta cambra és cinisme, és frivolitat; és que no tinc paraules per descriure-ho. Prou d'equiparar tot el moviment independentista amb el nacionalisme burgès. Prou. Ho estan fent per fer créixer el nacionalisme ultrareaccionari que vostès representen conjuntament amb el Partit Popular. Ja n'hi ha prou d'equiparar tot l'independentisme i tot el moviment popular amb el catalanisme i el nacionalisme burgès. Per altra banda, vostè..., pensava que triarien una altra persona per defensar aquesta proposta de resolució, però és que ho ha fet un exoficial del Cos General de les Armes de l'Exèrcit de Terra d'artilleria durant més de vint anys. I, per tant [[veus de fons]] , vostè... Jo no els he interromput mentre parlen, espero que em deixin parlar.
Silenci, si us plau.
Vostè pertanyia a una organització jeràrquica patriarcal, amb una gran falta de transparència i violenta [[remor de veus]] , una organització armada. Jo no m'he rigut mentre vostès parlen; espero un respecte, si us plau. Per altra banda, vostè, senyor Fernández, ens ha comentat que, bé, que no sabíem que estàvem al Parlament de Catalunya, o si no sabíem que hi érem. Sí, sí que ho sabem, perquè és que ahir érem al Parlament de Catalunya intentant negociar aquesta proposta de resolució i quan vaig anar al seu despatx no hi havia ningú. [[Remor de veus.]] Per altra banda, la CUP - Crida Constituent estem molt d'acord amb poder investigar, per una qüestió de transparència, les activitats de seguiment i espionatge de tots els cossos de seguretat, i també de tots els cossos amb competència sobre la informació; però no només dels cossos que els interessa a determinades forces polítiques. Els grups parlamentaris del PP i de Ciutadans ja s'han encarregat de que nosaltres votem en contra d'aquesta proposta de resolució. Algunes volen, en comptes de fer política, fer oportunisme polític amb aquesta proposta de resolució; política d'aparador, titulars a la premsa, i no pas una veritable tasca d'investigació. En realitat els importa ben poc la tasca que es pugui fer amb aquesta comissió. El que volen vostès és explicar un relat esbiaixat, un relat parcial de la realitat, tot per un titular barat. Les paraules ho aguanten tot, veritat? Però és que tant Ciutadans com el PP només sabeu fer política al servei dels interessos dels de sempre, al servei de corruptes i de banquers, dels que cada dia precaritzen les nostres vides mentre repeteixen com a lloros els seus eslògans basats en una estratègia de màrqueting. Ja ho sabem, que dediquen molts recursos a la seva estratègia de màrqueting. Però han fet tot el possible perquè nosaltres ens posicionem en contra d'aquesta proposta de resolució. I nosaltres hem fet tot el possible per negociar i aprovar aquesta proposta de resolució. I ho han fet a última hora i en base a excuses barates. No ens han acceptat ni una esmena, i agraïm a Catalunya en Comú i al PSC, que han acceptat pràcticament la totalitat de les nostres esmenes, el tarannà negociador que hem pogut mantenir. I els emplacem a presentar novament aquesta proposta de resolució amb el contingut que hem acordat conjuntament i així ampliar l'objecte d'aquesta comissió, per poder fer un veritable exercici de transparència. Perquè nosaltres també volem saber. I, per tant, li prenem la paraula, senyor Nuet. I, per altra banda, ni al Grup Parlamentari de Ciutadans ni al del PP els importa gens treballar en aquesta comissió. El que volen és això, no?, el gran titular a la premsa, com sempre, ja ho hem vist aquest matí. El que volen és transmetre a l'opinió pública, per cobrir la seva estratègia electoralista, que la Comissaria General d'Informació dels Mossos d'Esquadra, el CTTI i el Cesicat, són els únics que desenvolupen activitats de seguiment, monitorització, persecució dels moviments socials, de sindicats, de periodistes, en favor d'uns interessos polítics. Com pot parlar vostè de policia política? Com té la «caradura de parlar de policia política? És cert que cal investigar les activitats dels Mossos d'Esquadra i les activitats del CTTI i el Cesicat; ho compartim, ja fa temps que la CUP ho demanem sense èxit. Però només investigar aquests cossos de seguretat i informació, i no tots els cossos de seguretat, no és un exercici de transparència. També ens agradaria conèixer el contingut de tots els papers que van haver-hi en aquella deixalleria, perquè només s'ha filtrat una part interessada d'aquests papers, i ja sabem com s'ha fet. I, per altra banda, vostès..., sabeu perfectament –perfectament–, els que us autoanomeneu «els abanderats de la transparència, que hi ha una coordinació molt fluida entre tots aquests cossos de seguretat i d'informació. Hi ha una col·laboració entre la Brigada Provincial d'Informació de la Policia Nacional, entre la Unitat d'Informació de la Guàrdia Civil i l'activitat del CNI a Catalunya, fins al punt de que aquestes unitats disposen d'una sala de coordinació, una sala de coordinació de les brigades d'informació. Per què no investiguen sobre quin paper tenen la Policia Nacional i la Guàrdia Civil...
Senyora Sirvent...
...en aquesta –sí, d'acord– activitat de coordinació? Per què no parlem del cas Macedònia? Per què no parlem dels sis subgrups de la Brigada d'Informació de la Policia Nacional? Quines relacions tenen vostès amb els comissaris i els inspectors? Per què no volen parlar d'això? Que els fa por? Que volen amagar alguna cosa? Per què no podem fer un exercici de transparència...
Senyora Sirvent, se li ha acabat el temps.
...però un exercici de transparència real? D'acord, senyor president. [[Aplaudiments.]]
És el torn ara, per part del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del senyor Ferran Roquer.
Gràcies, senyor president. President Torra, diputades, diputats, és la primera vegada que intervinc des del faristol, i vinc a parlar d'un tema d'interior i aquí no hi ha el conseller d'Interior legítim, el senyor Quim Forn, i el trobo a faltar i ho vull manifestar. Igual que trobo a faltar el president Puigdemont, el vicepresident Junqueras, el conseller Romeva, el Turull, el Rull, el nostre president, el senyor Sànchez, o la bonhomia de la senyora Bassa, que l'altre dia li van fer un homenatge a l'Alt Empordà i que emplenava de bonhomia això. És una llàstima que hàgim de parlar en aquestes condicions, però és el món en què ens trobem. Escoltin-me, la gent que els ha escoltat no s'han fet un capteniment ni una imatge real del que va passar ahir, eh? Nosaltres estàvem disposats a renunciar a la pràctica totalitat dels nostres preceptes a canvi de que s'ampliés l'objecte d'investigació d'aquesta comissió a totes les forces i cossos de seguretat de l'Estat que operaven a Catalunya, a totes. Només demanàvem això. No diguin que no volem transparència; en volem, i en volem molta, de transparència. Al final de la tarda –al final de la tarda– vam tenir la sensació de que el que volien fer era un espectacle mediàtic avui aquí, i a fe de Déu que ja ho havien aconseguit abans de parlar de la moció i després de parlar de la moció. Ens parlen d'uns papers que es van interceptar quan els Mossos d'Esquadra anaven a cremar-los a la incineradora de Sant Adrià de Besòs. Aquesta és una activitat que fan habitualment els Mossos, els departaments de la Generalitat, els departaments d'altres administracions i les empreses: cremen la informació que no els és necessària i que no els és útil. D'aquesta documentació que anava en aquesta furgoneta, no sabem quin era el contingut, no sabem si s'ha mantingut la cadena de custòdia, no hi ha un registre de quina informació es fa servir i quina no... Només coneixem informacions filtrades per part de la premsa. Ens parlen d'informacions de la premsa. Informacions de la premsa tan veraces com aquella que fa referència a un intent de captació d'un mosso d'esquadra per part d'agents del CTTI: dos agents del CTTI intentaven fitxar un mosso d'esquadra per treballar com a espia, eh? Havien trobat el cas perfecte. Uns nois que en nom del CTTI intentaven captar un mosso. I aquest mosso fa una denúncia, una denúncia de la qual es pren nota i s'investiga –s'investiga. És un cas que s'investiga i, ai carai!, es troba que aquests dos suposats elements del CTTI que volien captar el mosso eren dos nois que amb prou feines tenien la majoria d'edat i un dels quals estava enamorat del mosso. Això ho va reconèixer a la fiscalia, i el Jutjat 16 de Barcelona els va penar amb una multa de divuit mesos. Si aquesta és la informació, si aquest és el fil –que no té fil– que hem de tractar, que és més semblant a una novel·la que no pas a un cas d'espionatge, són els que hem de fer servir per fer una comissió d'investigació, em sembla que el Parlament té més importància que no pas tot això. Escoltin-me, parlen de seguiments a polítics –seguiments a polítics. Una de les feines que tenen els Mossos d'Esquadra és fer tasques de contravigilància a dirigents polítics. Ho han de fer de forma rutinària o ho han de fer a petició dels mateixos interessats. Han de fer feines de vigilància i, de fet, les fan, i molts de vostès n'han estat objecte: els membres del Govern, els caps dels grups parlamentaris d'aquest Parlament..., tots són objecte de vigilància per part dels Mossos d'Esquadra. No sigui que un excés de zel per part de la policia indiqui que els protegits són realment espiats. Esperem que no sigui així. I no em puc estar de fer referència a unes paraules del conseller Quim Forn en el Suprem. Al Suprem, el jutge li pregunta si és veritat que s'han fet feines de vigilància al senyor García Albiol i al senyor Millo. I li contesta al jutge, el senyor Forn: «Rotundament puc dir que de cap manera aquesta informació és veritable. De fet, al cap d'uns dies el Ministeri d'Interior va desmentir aquesta informació que tant mal em va fer. A aquestes paraules em remeto. I vostès preguntaven i ens deien que la ciutadania volia saber. I tant, que vol saber, la ciutadania!, i es fa preguntes, i moltes preguntes! I necessita respostes, i moltes respostes! Per exemple, la ciutadania es pregunta: «Qui va donar l'ordre als Mossos d'Esquadra perquè el dia 1 d'octubre milers de policies nacionals i guàrdies civils apallissessin ciutadans pacífics que anaven a votar? Això s'ho pregunta, la ciutadania. Qui va donar aquesta ordre? Qui? I qui va donar l'ordre que al migdia pleguessin de picar la gent? Algú va trucar a qui havia donat l'ordre? Algú de la Unió Europea, per exemple? Quant va costar, aquesta operació? Quant va costar? El senyor Cano parlava del dèficit de la Generalitat fa un moment, 77 milions. Sabeu quant deu l'Estat espanyol, que pagava «barcos amb dibuixos de ninots en el port? Sabeu quant deu? Deu el cent per cent del PIB. Aquells españoles azules, amarillos, urbanitas... els españoles rurals, els calbs, els peluts [[rialles]] , tots, deuen tot el que es produeix en aquest país durant un any, eh? Tots els españoles treballant davant una màquina, produint, amb prou feines donen com per pagar el deute que té l'Estat. Diuen, ens deia el senyor Cano –i he fet el compte allà dalt– que devíem, cada català, deu mil euros pel fet de ser catalans. Sap, senyor Cano, quant devem pel fet de ser espanyols? 24.608 euros. Miri si és car ser espanyol. [[Aplaudiments.]] Han vigilat diputats d'aquesta cambra? Han fet escoltes a càrrecs polítics? Per què hi havia helicòpters que sobrevolaven els edificis de la Generalitat al voltant de l'1 d'octubre? Quants cotxes de la Secretaría de Estado de seguretat camuflats hi havia a Catalunya? Quants? Per què hi havia infiltrats a les manifestacions pacífiques dels moviments independentistes? Quines instruccions tenien, aquests infiltrats? Qui els feia infiltrar? Què feia, amb qui es reunia i amb qui conspirava contra polítics honrats catalans el senyor Daniel de Alfonso? Una perla, aquest senyor, eh? –una perla. [[Rialles.]] Cobrava setanta mil euros indegudament només el 2015 –setanta mil euros! Per cert, viatjava a fer de caporal del ministre de l'Interior amb unes agències de viatge que s'havien contractat sense fer servir cap procediment de contractació. A casa del sabater, sabates de paper. Quantes unitats de la UDEF estan investigant i elaborant i filtrant informes falsos sobre polítics catalans? Qui els mana? Qui els paga? Això ho vol saber, la ciutadania. Qui va posar una balisa al cotxe del president Puigdemont? Qui? Quants agents secrets hi ha a Bèlgica i a Alemanya perseguint el president Puigdemont? Quants fiscals estan afinant informació als jutjats? L'operació Catalunya continua vigent? Qui dona cobertura a la ultradreta violenta? Qui li dona cobertura? Per què poden actuar impunement? I és que el procés, senyors de l'Estat, ha aixecat les tapes del clavegueram policial, i el que han vist no els agradat, ni a vostès ni a nosaltres. I això ens fa por. I això no ho dic jo, això ho diu un home d'estat, l'home d'estat per excel·lència, que l'últim servei que va fer va ser permetre la successió monàrquica, i ministre de l'Interior, Alfredo Pérez Rubalcaba. Deia a Onda Cero, aquest gener: «El Estado pagará el coste de quitar de en medio a Puigdemont. I ben orquestrat, perquè deia: «Lo que ahora estamos discutiendo es cuánto coste pagamos. I li feia una recomanació al Govern: «Sea hábil en la estrategia, porque el descredito del Estado sea el menor posible. L'home no se'n va sortir; el descredito ha estat terrible i cap justícia europea és capaç de convalidar un manament d'un jutge d'aquí. A la vista de tot això, és molt necessari que fem comissions d'investigació, n'hem de fer; n'hem de fer per saber què feien totes les forces i cossos de seguretat de l'Estat que van participar en operatius abans i després de l'1 d'octubre. Nosaltres les volem fer perquè ens interessa saber què va passar; vostès les demanaven perquè el que volien fer aquí era un xou mediàtic al qual no hem volgut entrar. I no volem focalitzar sobre els Mossos el que sembla que és transparència, quan el que volen fer és una cacera de bruixes a les forces de policia de Catalunya. Per tot això que els he dit, per tot això, votarem en contra de la seva proposta de resolució; no perquè tinguem por a la transparència. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Roquer. És el torn ara del Grup Parlamentari Republicà. És el torn del senyor Òscar Peris.
Molt bé. Molt bon dia. President, diputats, diputades, president Torra, moltes gràcies. I sobretot –sobretot– tenir ara, en la meva primera intervenció en aquest faristol, un record per als companys i companyes que són a presó i exiliats –abans els hem anomenat a tots–, i, per tant, crec que ja ha quedat així completament clar. La primera, la primera consideració important a fer, és que el Govern a qui vostès diuen voler interpel·lar avui és tancat en gran part en presons de l'Estat espanyol –més concretament, el que fou conseller d'Interior, en Quim Forn, pateix, ell pateix, la cara més amarga i inhumana de la repressió, que és la presó preventiva–, així com l'allunyament dels seus familiars i amics, obligant-los a fer més de 1.200 quilòmetres cada cop que els volen veure. També voldria fer una menció especial del company, i vallenc com jo, Cèsar Puig, que fou secretari d'Interior i va ser cessat pel 155. I sense tampoc oblidar un dels professionals més implicats en la seva professió i vocació, com el major Trapero, avui injustament relegat a feines i tasques administratives fruit del mobbing del 155. Aquests tres companys que he anomenat en un país normal seguirien ocupant, i amb honors, els seus llocs de responsabilitat per haver demostrat la seva capacitat professional en la gestió dels atemptats del passat mes d'agost a Barcelona i Cambrils, on en poc més de quaranta-vuit hores desarticulaven la cèl·lula terrorista que ens va colpejar a tots els catalans i catalanes l'estiu passat. I, per cert, d'això també ja en parlarem a bastament en la comissió creada al seu efecte. I, naturalment –naturalment–, dignificar i respectar la labor i la professionalitat del Cos de Mossos d'Esquadra; un cos exemplar, amb coses a millorar, com segurament tots els col·lectius professionals, però fora bo que deixéssim fora del debat polític i del joc polític entre partits els Mossos, professionals que segurament ens ho agrairien. La segona apreciació que m'agradaria fer, i així ens ho diuen, és que volen crear aquesta comissió d'investigació –i ho llegeixo literalment– «segons les informacions aparegudes a la premsa. Ai las! I aquí sí que m'he d'aturar; m'he d'aturar perquè m'he posat a cercar a premsa aquesta informació, i resulta que el primer mitjà que publica aquesta notícia és el mateix mitjà que té o tenia un canal directe amb la CIA –sí, així com els ho dic: amb la CIA–, que publicà al seu dia la famosa following is the text of the nota. Per tant, i per centrar-nos, ara sí, en el fons d'aquesta PR, com a diputat republicà sempre –sempre– estaré a favor de qualsevol mesura per enfortir la nostra democràcia, malgrat els esforços d'alguns per afeblir-la. Enfortir la democràcia, evidentment, vol dir que s'ha de vetllar pels drets polítics, pels drets civils i per la llibertat plena de moviments de qualsevol ciutadà, exigint màxima transparència i responsabilitats, quan pertoquen, a qui sigui i quan sigui, amb la voluntat clara que sempre qualsevol sospita ha de quedar esvaïda per preservar aquest bé comú que en diem «llibertat. I, per tant, sempre som partidaris de posar llum a aquells fets que no estiguin prou clars i que ens permetin descobrir per després millorar la societat. Podem parlar, per tant, de transparència –si volen, clar–, perquè la transparència no ens la podem fer a mida, com pretenien vostès, senyors de Ciutadans; la transparència és per exercir-la amb totes les lletres i amb tot el contingut de la paraula. I en aquest sentit anaven les nostres esmenes: en ampliar el focus, en obrir el zoom, en fer més gran aquesta comissió i fer-la bé. Per això els proposàvem algunes esmenes, com per exemple aquesta –per cert, que no va ser acceptada per vostès–: crear una comissió d'investigació sobre l'espionatge i les activitats de seguiment dels diferents cossos policials i de seguretat a determinats dirigents i membres de partits polítics, sindicats, moviments i organitzacions socials, periodistes i altres cossos policials, de seguretat, d'informació, de dins i fora de Catalunya. No la van acceptar. O aquesta altra: determinar si hi ha casos concrets en què dirigents i membres dels partits polítics, sindicats, moviments, organitzacions socials, periodistes, altres cossos policials, de seguretat i d'informació, van ser sotmesos a espionatge i a seguiment de les seves activitats. Tampoc la varen acceptar. Malauradament –i així ho he de dir, i així ho dic, amb aquesta sinceritat–, vostès no han volgut acceptar cap ni una esmena del nostre grup –d'Esquerra Republicana–, ni de Junts per Catalunya ni de la CUP. I aquí sí que voldria ser just comentant la molt bona predisposició dels companys diputats senyor Nuet, dels comuns, i la senyora Escarp, del PSC, que fins a l'últim moment, i amb voluntat sincera d'arribar a acords, vàrem estar asseguts a la taula negociant, quan ja teníem pràcticament un acord tancat. Segurament, doncs, com que veien que l'acord era possible, on fins i tot hi hagués pogut haver un acord amplíssim per crear aquesta comissió, han fet –i ho dic amb tristesa– el de sempre: bloquejar esmenes sense acceptar modificar ni una sola coma i portar el debat on volien, on cada cop estan més sols, senyors de Ciutadans, cada cop estan més sols, on se senten més còmodes i no els obliga a res –a res–; els obliga només, tan sols, a alimentar la confrontació, a alimentar el discurs de la divisió, i, amagats darrere d'aquesta pretesa proposta de resolució, tornar al «fregat, al terreny pantanós, on es mouen com autèntics depredadors. I em sap greu, molt; jo aquí he vingut a fer política i a fer-la per a tots els ciutadans. I si ens exigim controls, comissions d'investigació, mecanismes de prevenció, etcètera, que reflecteix aquesta mateixa PR, em resulta sorprenent que quan entomem el repte de sumar-nos-hi siguin precisament vostès els que vetin qualsevol esmena perquè tenen por d'alguna cosa. Que no podem demanar a altres cossos que també siguin inclosos en aquesta comissió? Que no podem ampliar mires i enriquir el contingut d'aquesta PR? Doncs sembla ser que no. En definitiva, Ciutadans ha fet al que ens té acostumats: a buscar la confrontació, la divisió, i a fer-se –com ara faran– les víctimes. S'han negat a acceptar cap esmena de cap dels tres grups que n'havien presentat, malgrat que aquestes milloressin la proposta i sobretot permetessin que es pogués aprovar fins i tot per unanimitat. L'objectiu d'aquest grup era clar: investigació, sí, però de tots els cossos policials, de tots. Tot i així sembla que l'objectiu de Ciutadans no és pas investigar, sinó assenyalar els professionals catalans. Ja ho han fet amb els professors i els professionals dels mitjans de comunicació públics, i avui ho pretenien fer amb el Cos de Mossos d'Esquadra. Tothom sap que Esquerra Republicana està disposada a investigar i posar llum en tot allò que calgui, perquè creiem en una democràcia de qualitat i amb la màxima transparència. Malauradament, Ciutadans sembla que ja té les conclusions fetes i sembla que no busca ni transparència ni esclarir els fets, sinó una plataforma de criminalització d'un col·lectiu. I, davant d'aquestes intencions, no volem entrar en el joc, i, davant d'això, la investigació sempre, sí, sempre; criminalitzar i assenyalar col·lectius, no, mai. Així doncs –i avui també n'hem tingut una constatació més, i ha sigut així i ha sigut un motiu, crec, jo, que no desitjat–, hem vist com a vostès els fa més por un llaç de color groc que no haver de donar suport a uns pressupostos del partit que ahir va ser condemnat per un cas de corrupció. Així doncs, davant aquestes intencions del Grup de Ciutadans, que en cap cas són per posar llum als fets sinó per desgastar la imatge del Cos de Mossos d'Esquadra, i davant la negativa per acceptar cap esmena, votarem negativament la seva proposta. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Peris. A continuació, per indicar les esmenes que s'accepten i el text que es posa a votació, té la paraula el senyor Alonso per dos minuts.
Gràcies, president. De l'escó estant, només dir que, com ja s'ha dit, hi ha hagut un intent de transacció que malauradament no ha arribat a bon port. I, per tant, s'han rebutjat per part dels grups proposants les esmenes presentades. I sotmetem a votació la proposta de resolució de creació d'aquesta comissió d'investigació amb el format original. Moltes gràcies.
Molt bé. Gràcies. Estem cridant a votació. Mentrestant, hi ha cap sol·licitud de votació separada? No? [[Pausa.]] Es pot votar tot en bloc, eh? [[Pausa.]] Passarem, doncs, a la votació d'aquesta Proposta de resolució de creació d'una comissió d'investigació sobre l'espionatge a periodistes i polítics per part del Govern de la Generalitat. Comença la votació. Aquesta proposta de resolució queda rebutjada per 64 vots a favor, 68 en contra i cap abstenció. No hi ha cap més punt de l'ordre del dia. Per tant, s'aixeca la sessió. Moltes gràcies.