Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2014. godini. Izvinjavam se, obaveštavaju me poslanici da nemaju nove kartice koje su nekima podeljene, nekima nisu. Sačekaćemo jedan minut da službe završe taj deo posla. Možemo da nastavimo sa radom, poslaničke kartice su podeljene. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 109 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 132 narodna poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodna poslanica Olgica Batić.
Hvala. Poštovana predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega imam nekoliko pitanja za Ministarstvo finansija. Moje prvo pitanje jeste kada, kako i na koji način da lekari koji su pritom privatnici, zapravo vlasnici privatnih ordinacija isto tako kao i veterinari, a koji su u majskim poplavama izgubili apsolutno sve, mogu da plate poreze i doprinose kada apsolutno u ovom momentu njima niko ništa ne plaća. Mislim na pružaoce usluga, a isto tako i na državu. Lekovi, potrošni materijali, benzin itd, u nedogled bi se moglo nabrajati, sve to oni moraju da kupe. Dakle, usluge moraju da pružaju, a niko ih ne plaća. Pomoć nisu dobili, a što se tiče veterinara država im nije platila ni maj, ni jun, ni jul za urađeni državni program zaštite stoke. To su oni uradili pre poplave i zato nema zaraze. Moje drugo podpitanje u vezi sa ovim jeste iz kojih razloga je gotovo postala praksa, da ne kažem manir u poslednjih nekoliko godina da se veterinarima na ime izvršenih usluga konstantno kasni sa plaćanjem i to obično do tri ili četiri meseca? Oni svoje zaposlene koje imaju nisu otpustili, govorim prvenstveno o Obrenovcu, ali i o drugim poplavljenim područjima, veterinari su počeli da rade osmog dana nakon poplave, dok su lekari počeli da rade 15 dana nakon poplave. Oni moraju da rade, prinuđeni su na to, ali njihove naplate nema, iz nekih razloga, opšte poznatih, ona izostaje. Ukoliko država veterinarima ne plaća 90 dana, pomenut maj, jun i jul, što je postala praksa i postao manir, onda bi bilo dobro, a ujedno je to i predlog demohrišćanima da veterinari državi plate doprinose tek onda kada država plati ono što im duguje. U suprotnom oni će zatvoriti svoje ordinacije. Seljaci će ostati bez usluga jer nema državne veterinarske službe. Do sada kao što znamo, veterinari koji imaju privatne ordinacije sve svoje obaveze prema državi su uredno izmirivali. Konkretno u Obrenovcu zbog opšte poznatog stanja oni više nisu u mogućnosti da to čine. Dalje, što se tiče lekara isto vlasnika privatnih ordinacija na području Obrenovca, oni su svoj apel već upućivali i Generalnom sekretarijatu Vlade i Ministarstvu zdravlja, ali sve preko Lekarske komore Srbije. Nije teško pročitati Zakon o zdravstvenoj zaštiti koji svojim odredbama propisuje da privatna praksa može privremeno prestati sa radom, sa obavljanjem određenih zdravstvenih delatnosti ukoliko obavesti resorno ministarstvo, a to je Ministarstvo zdravlja o razlozima za privremeni prestanak. Ovde mi se čini da ne treba navoditi razloge, jer je razlog samo jedan, a to je danas opšte poznato. S druge strane, isti taj Zakon o zdravstvenoj zaštiti propisuje da kada privatna praksa ne ispunjava uslove u pogledu kadra, u pogledu opreme, u pogledu prostora i lekova, Ministarstvo zdravlja može da donese rešenje o privremenoj zabrani rada. Sve je to svojim dopisom Ministarstvo zdravlja navelo u odgovoru Lekarskoj komori Srbije, iz jednog jednostavnog razloga, a to je zato što na lekare uopšte u privatnoj praksi primenjuju oni propisi kojima se uređuje oblast privatnog preduzetništva. Zato pitanje koje postavljam Ministarstvu finansija jeste vrlo jednostavno, dakle lekari privatne prakse nakon poplava nemaju opremu, nemaju prostorije, oni su to izgubili tom elementarnom nepogodom. Imaju kadar koji trenutno ne može da radi, jer nemaju uslove kako bi taj kadar morao da se uposli i najlakše je sve zaposlene otpustiti i ugasiti privatnu ordinaciju, ali čini mi se da takvim nečim svi gube. Moje pitanje je šta će u ovom slučaju Ministarstvo finansija preduzeti i da li postoji mogućnost da država nekako poveže staž u upravo ovim nabrojanim kategorijama, dakle preduzetnicima neko izvesno vreme, sve dok se ne steknu uslovi, naravno za njihov ponovni rad? Pored Ministarstva finansija naravno odgovor na ovo pitanje moglo bi mi dati i Ministarstvo rada, budući da je ono resorno, pored rada zaduženo i za zapošljavanje, kao i za boračka i socijalna pitanja. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Riza Halimi.
Hvala gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, moje pitanje je upućeno Vladi, a tiče se diskutabilnih i totalno netačnih podataka o broju Albanaca u Srbiji, a pre svega broj Albanaca u opštinama Preševo, Bujanovac i Medveđa izneti u službenom izveštaju Republičkog zavoda za statistiku sa popisa stanovništva iz 2011. godine. U tom izveštaju za ove opštine pod fusnotom je napisano da se podaci odnose samo na popisano stanovništvo. Kada se zna da u uslovima bojkota albanskog stanovništva nisu funkcionisale opštinske popisne komisije, prvo pitanje se postavlja – na koji je način Republički zavod za statistiku došao do apsolutno netačnog podatka da u Opštini Preševo ima samo 416 Albanaca, a u Bujanovcu samo 244 Albanca? Pošto su ovo totalno netačni podaci o broju Albanaca u Srbiji, počeli su da se primenjuju od početka 2013. godine tako što je drastično smanjeno finansiranje Albanskog nacionalnog saveta, a podatak da Opština Preševo sada sasvim netačno se prikazuje samo sa 3000 stanovnika je direktno uticao da se Opštini Preševo ukida Osnovni sud, a pre toga i Javno tužilaštvo. Postavlja se pitanje da li se ova vlada slaže sa politikom drastičnog kažnjavanja albanske nacionalne manjine zbog pomenutog bojkota? U ovom kontekstu se postavlja pitanje zašto se ne prihvata preporuka Savetodavnog komiteta Okvirne konvencije za zaštitu nacionalnih manjina Saveta Evrope o fleksibilnijem pristupu kod korišćenja pomenutih netačnih popisnih podataka, kako se ne bi negativno odrazili na snižavanje manjinskih prava Albanaca u Srbiji? Na kraju postavljam pitanje zašto se manipuliše sa navodnom odlukom albanskih političkih lidera da zamrznu razgovore sa Vladom i u kontekstu dodatne preporuke Savetodavnog komiteta da se u dijalogu sa predstavnicima albanske manjine dolazi do alternativnih izvora podataka o broju Albanaca u Srbiji? Prvo, poznato je da Republički zavod za statistiku stalno prati vitalne događaje i kretanje stanovništva u celoj državi, u svim opštinama, pa i po etničkom kriterijumu. Drugo, zašto je i dalje potrebno da Vlada i dalje koristi otrcanu frazu o navodno zamrznutom dijalogu od strane političkih lidera Albanaca kada u Narodnoj skupštini umesto ranije jednog sada ima dva predstavnika Albanaca, kada lokalne vlasti u Preševu i Bujanovcu u kojima ima aktuelno više odbornika albanske nacionalne manjine nego u ranijim sazivima, kao i Nacionalni savet Albanaca sve vreme se obraćaju centralnim vlastima za pomoć u rešavanju veoma teških životnih problema? Naravno, albanskom stanovništvu u Srbiji, kao doduše i svim građanima ove države nisu potrebne političke farse i stvarno je potrebno da se konačno prestane sa dosadašnjim igrama bez granica i da se pređe na konkretne mere i konkretne rezultate. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nada Lazić.
Hvala lepo. Poštovana predsednice, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, moje pitanje upućujem Ministarstvu saobraćaja, a odnosi se na nastajanje divlje deponije uz autoput Beograd-Novi Sad. Zakonom o javnim putevima, članom 7. predviđena je i zaštita puta, članom 15. je predviđeno, odnosno definisano da upravljač javnog puta je dužan da obezbedi zaštitu puta, a članom 29. definisani su zaštitni pojasevi za sve kategorije puteva, pa tako za autoput taj pojas iznosi 40 metara. U članu 30. u ovom pojasu zabranjeno je između ostalog i otvaranje deponija smeća, odnosno deponija otpada. Upravo ovakva jedna deponija, ne malih razmera, se na naše oči širi i povećava uz sam autoput na deonici pre skretanja za Nove Banovce. Uništena je ograda u dužini preko 100 metara. Postavljam pitanje Ministarstvu saobraćaja, odnosno ministru saobraćaja, kako svoj posao obavlja upravljač „Putevi Srbije“, upravljač autoputa kada kod tog skretanja nastaje ova deponija gde slobodno dolaze kamioni puni šuta i ostalog otpada i ostala privatna lica koja tamo odlažu otpad, kada je u obavezi onoga ko gazduje putevima, a to su u ovom slučaju „Putevi Srbije“, njegova je obaveza da svakodnevno, kaže član 45, obavlja poslove zaštite puta? Moje pitanje odnosi se takođe i na to šta radi Inspekcija za puteve koja je u nadležnosti ovog istog Ministarstva i da li treba da se dogodi neka nesreća ili neki drugi incident ili kada deponija dostigne takve razmere da se nakon njenog čišćenja pravi bilans koliko je sredstava za takvu namenu potrošeno, a zapravo ne vodimo računa da to sprečimo? Još nešto, podsetiću da u ovom istom zakonu je kaznom od 200.000 do 1.000.000 dinara predviđeno da se kazni pravno lice ako u pojasu kontrolisane izgradnje otvara deponiju otpada, odnosno smeća, u ovom slučaju to bi bili „Putevi Srbije“ koji bi trebalo da budu kažnjeni. Zanima me šta preduzima Ministarstvo po ovom pitanju? Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski.
Moje pitanje biće upućeno vršiocu dužnosti ministra privrede, gospodinu Vujoviću. U ovom visokom domu raspravljamo o zakonima koji su važni za funkcionisanje zemlje. Zbog javnosti Srbije i zbog rasprave o ovim zakonima, veoma je važno da imamo kompletne informacije kada su u pitanju neki sistemski zakoni. Recimo, vrlo je važno što smo dobili tačan podatak koliko je radnika zaposleno u javnom sektoru. Imamo podatke koliko firmi duguje za neisplaćene poreze, komunalne i ostale dažbine. Imamo podatke koliko je mladih ljudi nezaposleno. Ali, moje mišljenje je da nam nedostaju još neki veoma važni podaci i informacije, i zbog javnosti i građana Srbije, ali i za raspravu o sistemskim zakonima koji su i ovih dana na dnevnom redu. Zbog toga ću postaviti nekoliko pitanja ministru Vujoviću. Pre svega me interesuje koji je iznos povlašćenih i subvencionisanih kredita koji nisu vraćeni? Kada će se utvrditi tačan iznos za ove kredite i kada će se preduzeti mere protiv onih koji ih do sada nisu vratili? Odnosno, odgovornost njihova i kada će početi vraćanje tih kredita. Drugo pitanje se odnosi na negde oko 60 zaposlenih radnika na lizing, kojih ima u celoj Srbiji, a najviše u visokoprofitabilnom NIS-u. Zbog toga je moje pitanje upućeno ministru Vujoviću – šta će biti sa njima? Koji je njihov status? Treće pitanje – Srbija je na 144. mestu u svetu po kršenju prava malih akcionara. Koliko će novi zakon o privatizaciji i stečaju, o kojem ćemo ovih dana raspravljati, uspeti da popravi ovo neslavno mesto po ovom pitanju na kojem se Srbija nalazi? Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Pitam predsednika Vlade Republike Srbije na koji način će da primeni član 25. Zakona o Vladi koji ima rubrum preuzimanja ovlašćenja ministra kome je prestao mandat, izbor novog ministra? U tački 2. taj član kaže: „Predsednik Vlade dužan je da predloži Narodnoj skupštini izbor novog ministra u roku od 15 dana od prestanka mandata prethodnog ministra“, reči: „dužan“ i činjenica da sutra ističe 15 dana otkad je prestao mandat bivšem ministru finansija Lazaru Krstiću, čija je ostavka konstatovana 15. jula, dakle, najdobronamernije pitam, dan pre isteka roka definisanog Zakonom u članu 25, kako će predsednik Vlade da poštuje sopstveni zakon i da li će? Ako neće, mislim da nam je dužan objašnjenje zašto ovaj rok sutra neće biti ispunjen. Ako hoće, mi se radujemo izboru novog ministra i zakazivanju sednice u poslovničkom roku. Potpitanje u vezi s tim je činjenica da je bivši ministar finansija Lazar Krstić u medijima i ovde u Skupštini govorio o milijardu dolara ili evra kredita, da smo juče i danas čuli da se radi o potpisivanju 517 miliona evra ili dolara, zavisi od medija, pa tražim objašnjenje o kojoj se sumi radi, kako je kredit potpisan i da li je istina ono što je ministar Krstić najavio, ili je istina ovo što danas vidimo o kreditu koji je potreban za popunu deficita budžeta? Drugi deo mog obraćanja posvećen je zahtevu, Ministarstvu rudarstva i energetike, a zahtev je da mi se dostavi izveštaj za 2013. godinu o naknadi za korišćenje mineralnih sirovina, gline i sirovine za opekarsku i keramičku industriju, keramička glina, opekarska glina, les, vatrostalna glina, kaolinisani granit i felspad. Nadoknade kao neporeski parafiskalni namet uvedene su 2011. i 2012. i postoji i Uredba Vlade o visini naknade za korišćenje nemetaličkih sirovina za dobijanje građevinskih materijala, sa iznosima cena: za keramičku glinu 27 dinara, za opekarsku glinu 16 dinara, za les 16 dinara, za vatrostalnu glinu 22 dinara, za kaolinisani granit 27 dinara i felspad 27 dinara. Od bivšeg ministra rudarstva i energetike, gospodina Bačevića, tražila sam izveštaj o tome, s obzirom na to kako se raspodeljuju prihodi od ovih naknada: 40% su prihod budžeta Republike Srbije, 40% budžeta lokalne samouprave na čijoj se teritoriji vrši eksploatacija, 20% sopstveni prihodi ministarstva, te molim ministra da naloži da mi Ministarstvo dostavi izveštaj za 2013. godinu o primeni ove uredbe i naplati naknada za nemetalične sirovine. Pitanje je sa puno dobrih razloga postavljeno. Pošto je sve do 2012. godine trajalo ubeđivanje i borba da se glina i nemetaličke sirovine uopšte uvrste za naknade i da se uopšte zna da se takva vrsta sirovine eksploatiše na teritoriji Republike Srbije, radi se o iscrpivom, ograničenom resursu i zato je važno da znamo da li se odgovarajuća nadoknada uplaćuje po odgovarajućim propisima u budžete Republike Srbije, AP Vojvodine i lokalne samouprave. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik dr Slobodan Gvozdenović.
Hvala najlepše. Moje pitanje upućeno je Ministarstvu za upravu i lokalnu samoupravu, a sve u svetlu činjenice i novonastale situacije u Skupštini grada Valjeva i odluke Upravnog suda koji poništava razrešenje, odnosno koji poništava rešenje o razrešenju predsednika Skupštine grada, prof. dr Mihajla Jokića. Naime, šta se desilo? Dana 28. februara, na sednici Skupštine grada, razrešen je dužnosti profesor dr Mihajlo Jokić sa mesta predsednika Skupštine grada i na toj istoj sednici novonastala većina predvođena SPS po kratkom postupku razrešila je i sve ostale funkcionere SNS, kao i direktore ustanova i javnih preduzeća imenovanih po konkursu na četiri godine, bez mišljenja nadzornog odbora. Upravni sud odlučuje i donosi odluku 19.06, gde se poništava rešenje Skupštine grada o razrešenju profesora Jokića i ta odluka koja je doneta 19.06. ne utiče na stav vladajuće većine predvođene SPS, koja održava sednice 2. i 4. jula, gde se donosi niz važnih odluka, rekao bih na desetine važnih odluka, a između ostalog i odluke o rebalansu budžeta, promeni rada Direkcije i svih ostalih preduzeća vezanih za štete koje su nastale u poplavama. Mi saznajemo iz medija i nezvanično za ovu odluku Upravnog suda 24.07, a pošto sam i odbornik u gradskoj Skupštini, kao i svi odbornici nismo o tome zvanično obavešteni. Još uvek odluka Upravnog suda nije ispoštovana i profesor dr Mihajlo Jokić nije vraćen na mesto predsednika Skupštine grada, niti je dobio bilo kakav dokument iz gradske Skupštine. Što je još gore, Skupština donosi i niz drugih rešenja koja nisu u skladu sa zakonom, kao što je npr. rešenje o imenovanju direktora javnog preduzeća „Kolubara Stubo-Rovni“ po četvrti put na mesto vršioca dužnosti direktora, iako zakon striktno kaže da je to dozvoljeno samo dva puta, odnosno jedanput, a drugi put u posebnim slučajevima. To sve govori da je bilo niz nepravilnosti u radu Skupštine grada Valjeva i ta većina predvođena gradonačelnikom Terzićem zapravo je izgubila svaki legitimitet. Ono što je interesantno i što građane interesuje jeste, šta će se desiti nakon odluke Upravnog suda, obzirom da su posle 28.02. održane pet sednica skupština grada i donete na desetine važnih odluka. Prema tome, moje pitanje je upućeno Ministarstvu za upravu i lokalnu samoupravu i ono glasi - šta će preduzeti povodom ovog novog činjeničnog stanja, a pozivajući se na ovu odluku Upravnog suda i da li će uvesti inspekciju i najzad građanima Valjeva odgovoriti šta se dešava sa ovom većinom koja vlada gradom? Hvala.
Pošto se više niko od predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Dragan Jovanović, Snežana Malović, dr Sulejman Ugljanin, Enis Imamović, Sabina Dazdarević, Meho Omerović, Branko Đurović i Bojan Kostreš. Saglasno članu 86. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge zakona iz dnevnog reda koji je određen u zahtevu Vlade za održavanje vanrednog zasedanja. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas, da sam pored predstavnika predlagača dr Dušana Vujovića i ministra privrede pozvala da sednici prisustvuju Nenad Mijailović pomoćnik ministra privrede, Marijana Radovanović v.d. direktor Agencije za privatizaciju, magistra Ivanu Matić v.d. direktora Agencije za licenciranje stečajnih upravnika, Zvonko Obradović direktor Agencije za privredne registre, dr Branka Radulović prof. Pravnog fakulteta u Beogradu i Branko Radović savetnika direktora Agencije za privatizaciju. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, u saziv Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2014. godini koja je sazvana na zahtev Vlade, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije, članu 48. stav 3. Zakona o Narodnoj skupštini i članu 249. Poslovnika Narodne skupštine, dostavljen vam je zahtev za održavanje Sedmog vanrednog zasedanja u 2014. godini, sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Sedmo vanredno zasedanje Narodne skupštine u 2014. godini određen je sledeći D n e v n ir e d: 1. Predlog zakona o privatizaciji, 2. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju, 3. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku registracije u Agenciji za privredne registre, 4. Predlog zakona o javnom informisanju i medijima, 5. Predlog zakona o elektronskim medijima, 6. Predlog zakona o javnim medijskim servisima Narodni poslanik Katarina Rakić, na osnovu člana 92. stav 2. i člana 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine predložila je da se obavi zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o privatizaciji, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju i o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku registracije u Agenciji za privredne registre (tačke 1, 2. i 3. dnevnog reda). Zatim, zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o javnom informisanju i medijima, Predlogu zakona o elektronskim medijima i Predlogu zakona o javnim medijskim servisima. Da li narodni poslanik Katarina Rakić, želi reč? (Ne) Zahvaljujem se. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za je glasalo 142, protiv 12, uzdržanihnema, nije glasalo 20 od ukupno prisutnih 174 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila ovaj predlog. D n e v n ir e d: 1. Predlog zakona o privatizaciji; 2. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju; 3. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku registracije u Agenciji za privredne registre; 4. Predlog zakona o javnom informisanju i medijima; 5. Predlog zakona o elektronskim medijima; 6. Predlog zakona o javnim medijskim servisima. Prelazimo na rad po dnevnom redu. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz 1, 2. i 3. tačke dnevnog reda, a pre otvaranje zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas, da shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe ukoliko to već nisu učinile da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine otvaram zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o privatizaciji, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju i o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku registracije u Agenciji za privredne registre. Da li predstavnik predlagača dr Dušan Vujović, ministar privrede želi reč? (Da)
Hvala lepo. Koristim ovu priliku da kratko kažem samo koja je suština zakona koji se danas nalaze na dnevnom redu, koji je osnovni cilj tih zakona i šta očekujemo da sprovođenjem tih zakona postignemo. Kao što znate, po starom Zakonu o privatizaciji, privatizovano je 2.288 preduzeća, to je pozitivna strana. Sa druge strane, u tom procesu privatizacije 161 preduzeće je završilo u statusu restrukturiranja, znači, nije uspešno prošlo kroz proces privatizacije i našlo se u portfelju Agencije za privatizaciju. Pored toga u Agenciji su se našla još preduzeća koja nikada nisu ni pokušala privatizaciju već su se našla u svojinskom statusu koji do sada nije imao dobro rešenje u zakonskoj regulativi. Od 584 preduzeća koja se danas nalaze u statusu, odnosno u portfelju Agencije za privatizaciju država ima ogromne troškove. Procene su da su godišnji troškovi oko 800 miliona dolara. To su direktni budžetski troškovi i indirektni troškovi na propuštenom dohotku, propuštenoj zaposlenosti, propuštenom izvozu, a da ne govorimo o efektima, poreznim efektima na regionalni razvoj i na uopšte ekonomski potencijal Srbije. Smisao ova dva zakona, Zakona o privatizaciji i izmene i dopune Zakona o stečaju je da se otkoči taj proces, da se konačno završi proces restrukturiranja, status restrukturiranja i da se shodno odlukama Ustavnog suda u stvari pređe u normalnu situaciju u kojoj će prava svojine biti zaštićena, u kojoj će prava poverilaca biti zaštićena. Kao što znate mi smo odlukama o izmeni i dopuni zakona 20ž produžili taj rok i sada u tim rokovima donosimo ovaj zakon koji će omogućiti da po pravilima novog Zakona o privatizaciji završimo na uredan pravni način takvo međustanje, ja bih ga nazvao čistilište koje smo zvali restrukturiranje. Karakter ovog zakona je takav da ima ponovo status specijalnog zakona, posebnog zakona, „lex specialis“, da bi se otklonile prepreke koje bi možda proizašle iz protivrečnosti sa drugim zakonima. Ključna karakteristika ovog zakona jeste da nudi fleksibilniji izbor modela, metoda i mera privatizacije koji će omogućiti da preduzeća pronađu potencijalne partnere, investitore, kupce i vrate se u privredni život, ako je to moguće, odnosno potraže rešenje u stečaju, ako to nije moguće. Glavni principi zakona koji danas nudimo jeste poštovanje fer tržišnih uslova u svim procesima, u procesima procene, u procesu privatizacije, u procesu realizacije i privatizacije, odnosno stečaja. Isto tako, cilj je da se zaštite svi ključni instituti tržišta, posebno institut zaštićenih poverilaca, institut svojine uopšte. Očekujemo da ovaj zakon ostvari sinergiju svih državnih tela koji su angažovani u ovom procesu i sadejstvuje sa drugim zakonima. Takođe, ovaj zakon predviđa da Agencija za privatizaciju može biti predlagač stečaja i likvidacije i isto tako definiše rok 31. decembar 2015. godine kao krajnji rok za transformaciju društvene svojine u privatnu svojinu. Cilj ovih zakona biće sprovođen, kao što rekoh, primenom odgovarajućih modela, metoda i mera. O čemu je reč? Pored prodaje kapitala koja je bila predviđena prethodnim zakonom i koja je često nailazila na prepreke u situacijama kada kapital ima nultu vrednost ili čak negativnu vrednost, ovaj zakon predviđa i mogućnost prodaje imovine. Imovina može da se prodaje u svakoj situaciji i može biti predmet prodaje ukoliko se obezbede odgovarajući uslovi da se ta imovina usaglasi sa vrednošću potraživanja koja postoji. Pored toga Zakon predviđa strateško partnerstvo kao model prodaje i prenos kapitala bez naknade. Prenos kapitala bez naknade je poznat još iz starih zakona o privatizaciji gde je on korišćen da se 30% društvenog kapitala prenese bez naknade radnicima, u ovom zakonu se taj model proširuje i na potencijalne partnere u privatizaciji, da bi se prenosom svojine kontrolisao proces privatizacije, odnosno davale stimulacije budućim vlasnicima da ostvare one ciljeve na koje su se obavezali u ugovorima o privatizaciji. Metodi, ostavili smo samo dva metoda u zakonu. Jedno je klasično prikupljanje ponuda, tzv. tender sa aukcijom, odnosno nadmetanjem nakon toga, a drugo je jednostavno prikupljanje ponuda. I, konačno u merama koje prate, odnosno prethode procesu privatizacije predviđamo mogućnost otpisa dugova da bi se usaglasile obaveze sa aktivom, odnosno imovinom, i mogućnost konverzije dugova u svojinu, u kapital, u ekviti, kojem će se, kao što rekoh, moći kontrolisati ovaj proces i osloboditi preduzeća ograničenja koji u tom procesu postoje. Novi Zakon o privatizaciji omogućava da se usvajanjem ovog zakona u kratkom roku pozovu svi zainteresovani partneri i investitori da podnesu validne programe privatizacije, odnosno ekonomsko restrukturiranje preduzeća koja se nalaze u teškoćama. Cilj je dakle, da preduzeća imaju tržište da imaju mogućnost da ekonomski prežive, a da su u sklopu tog procesa nalaze rešenja za finansijska dugovanja i ostale probleme sa kojima su ta preduzeća bila suočena, a koja nije bilo moguće rešiti u okviru prethodnih zakona. Paralelno sa Zakonom o privatizaciji predlažemo Zakon o izmenama i dopunama Zakona o stečaju. Kao što verovatno znate iz statistike, srednje trajanje procesa stečaja u Srbiji je bio između tri ili četiri godine. Posle ukidanja automatskog stečaja retko koje preduzeće je tražilo rešenja unapred pripremljenim programima restrukturiranja. Cilj ovog zakona je da se poveća transparentnost i spreče zloupotrebe u procesu stečaja, da se povećaju prava poverila. Do sada su poverioci imali sekundarnu ulogu u tom procesu. Poverioci snose teret stečaja, gubitak imovine, gubitak potraživanja. Prema tome, na njima mora da postoji veća odgovornost u tom procesu. Takođe, cilj zakona je da se ukloni čitav niz praktičnih problema koji su uočeni u praksi. Brži, jednostavniji, transparentniji, proces bi trebalo da dovede do povećanja stepena namirenja poverilaca da povezana lica koja su često služila kao način da se izbegnu obaveze i produži poslovanje i uslovima stečaja će dobiti adekvatan tretman, tj. biće u četvrtom isplatnom redu, tako da će oni praktično kao i nosioci osnovnog kapitala imati pravo samo na rezidualnu vrednost u procesu stečaja. Uvodi se obaveza objavljivanja tromesečnih izveštaja u toku stečajnog postupka. Ograničava se nivo predujma mikro privrednih društava, oni su do sada imali dosta visoke troškove u ovom procesu. Onemogućava se direktan izbor stečajnog upravnika od strane sudija. Dakle, sudije imaju svoju ulogu, ali ne nužno da biraju stečajne upravnike, ponekada i protiv želje poverilaca, koji kao što rekoh, snose najveći trošak u tom procesu. Uvodi se obaveza poverilaca da predlože stečajnog upravnika, ali ili da se saglase sa imenovanjem stečajnog upravnika koji predlaže sud, ili neko drugi u tom procesu. Produžava se rok kada se to može uraditi. Utvrđuju se prava i obaveze založnih poverilaca. Založni poverioci imaju specijalan tretman u svim tržišnim privredama, pa prema tome i kod nas. Mislim da je to jedno od važnih obeležja kod nas, ali se oni isključuju iz glasanja. Njima se garantuju prava, ali oni ne glasaju u postupku. Ubrzava se reorganizacija kao način razrešenja problema preduzeća u stečaju, smanjuju se troškovi i uklanjaju se problemi uočeni u praksi, kao što je obaveza pružanja potrebnih podataka, obaveza obaveštavanja suda i stečajnih uprava kao postojanja jemstva i drugih instituta. Treći zakon koji ćemo danas razmatrati je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku registracije u APR. Izmene su dosta kratke, ako bude bilo konkretnih pitanja ja sam spreman da na njih odgovorim u procesu rasprave. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zoltan Pek.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su reformski zakoni i bilo je krajnje vreme da se ovi zakoni donesu, jer agonija ovih naših preduzeća koja su u restrukturiranju i tu privatizacija već dosta dugo traje. Kao što smo čuli od gospodina ministra, 584 firme su portfoliju, u Agenciji za privatizaciju, koje čekaju da ova privatizacija što brže i što efikasnije odradi. Od tih preduzeća imamo 161 preduzeće u restrukturiranju i oni su dosta u tom procesu i sa ovim zakonom bi trebalo to da rešimo. Kao što smo čuli od gospodina ministra, svake godine gubimo iz budžeta oko 800 miliona dolara koje ulažemo u ova preduzeća i krajnje je vreme da smanjimo ovaj trošak. Poslanička grupa SVM će glasati za ove zakone. Kada stupi ovaj zakon, nakon osam dana od objavljivanja u Službenom glasniku, novi investitori imaju 30 dana da predaju svoje programe, a onda će Agencija za privatizaciju ili ministar privrede imati priliku da odobre one metode ili modele koji su najbolji za firme koje su predale svoje zahteve. Kao što smo čuli, ovaj zakon je „leks specijalis“, znači poseban zakon ako se preklapa sa drugim zakonima, onda on ima prednost u vidu drugih zakona. Ovaj zakon ne važi, ne primenjuje se na sportske organizacije, osnivače medija, preduzeća koja proizvode naoružanje i vojnu opremu i preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju, zapošljavanje osoba sa invaliditetom. To je jedna pozitivna stvar, pošto imamo još drugih zakona, mislim na ovaj drugi paket, pa ćemo nekako rešiti problem sa medijima. Što se tiče Agencije za privatizaciju, ona ima značajnu ulogu, jer ona će da sprovodi i da kontroliše ceo tok privatizacije. Ako gledamo kupce, sada kupac može biti strano fizičko lice, iz naše zemlje strani ulagač, bilo ko ko određene uslove ispunjava, znači da je izvršio ili nema neizvršenih obaveza prema državi. Ako gledamo, treba tražiti saglasnost od organizacije koja kontroliše pranje novca. Ovim zakonom predviđena su četiri modela privatizacije, prodaja kapitala, prodaja imovine, strateško partnerstvo i prenos kapitala bez naknade. Pored modela imamo dva metoda, kao što je gospodin ministar rekao, javno prikupljanje podataka sa javnim nadmetanjem, tu je za model prodaje kapitala i imovinu i javno prikupljanje, mislim na ponude, a to je za model strateškog partnerstva. Kao što smo čuli imamo i dve mere, tu je otpis duga i pretvaranje duga u trajni ulog ili tzv. konverzija. To je isto novina, jer Vlada će doneti odluku o ovim merama i samo tada ako subjekat ispuni jedan od uslova, kao što su strateški značaj subjekta u tom regionu ili veličina imovine subjekta, ili veličina i broj zaposlenih. Znači, jedan od ovih uslova mora da ispuni subjekat privatizacije da bi se uvele ove mere. To su u stvari podsticaji za nove investitore, takozvane „subvencije“ i do sada smo imali subvencije države investitorima kod otvaranja novih radnih mesta, ali sa ovima isto dajemo mogućnost da imamo više zainteresovanih za privatizaciju ovih firmi koji su pred privatizacijom. Znači, kod otpisa duga, Vlada može doneti odluku da državni poverioci subjekta privatizacija otpisuju dug sa stanjem 31. decembra 2013. godine, ako subjekat privatizacije posluje u celim ili većinskom, društvenom ili javnim kapitalom. Znači, otpis duga se možde odraditi jedino ako se subjekat privatizuje prodajom kapitala ili strateškim partnerstvom kroz dokapitalizaciju. Kao što smo čitali, ovaj zakon predviđa i rok dokle treba odraditi privatizaciju. Rok je 31. decembar 2015. godine i investitori imaju isto rok da podnesu svoje programe i predloge nakon stupanja na snagu osmog dana, nakon stupanja na snagu ovog zakona i posle će Agencija za privatizaciju uz savet ministarstva odrediti koji model i koji metod će biti ostvaren u vezi privatizacije svakako kombinacija je moguća. Znači, za subjekte privatizacije koji posluju sa većinskim kapitalom Republike Srbije, model i metod donosi Vlada, a ako autonomna pokrajina ili lokalna samouprava ima većinski kapital kod firmi onda nadležni organ autonomne pokrajine i lokalne samouprave donosi metod kako će se odraditi model, naravno na osnovu predloga Ministarstva za privredu. Ako gledamo samu Vojvodinu, pošto sam ja poslanik iz Sente, iz jednog Vojvođanskog grada, ja sam izvadio neke podatke u vezi firmi koje su pred privatizacijom u Vojvodini. Ima ih oko 95 firmi. Ako samo gledamo koliko radnika imaju te firme, oko 10 hiljada radnika, jer oko četiri i po hiljade radnika su u onim firmama koje su u privatizaciji i oko šest hiljada radnika imaju one firme koje su pred rekonstrukcijom. Najviše ima firmi u Vojvodini koje očekuju privatizaciju iz građevinske delatnosti, ukupno ih je 18. Imamo puno veterinarskih stanica iz Subotice, iz Inđije, iz Sente odakle ja dolazim i ovde su poljoprivredna gazdinstva i društva, ima ih oko 10 komada. Ovde u Vojvodini najznačajnija firma i najveća firma je ko ima više od 1000 radnika je Pančevačka azotara, ali imamo i takve firme koje imaju više od stotinu radnika i koje isto čekaju na privatizaciju, to je poljoprivredno dobro „Doža Đerđ“ iz Bačke Topole, „Potisje Precizni liv“ iz Ade koji ima 100 radnika ili 103 radnika, onda „Potijski vodovodi“ iz Horgoša, „Gornji Banat“ iz Kikinde i neću dalje da nabrajam ove firme. Mi se nadamo da će ove firme sa ovim zakonom naći svoje investitore i najzad stati na noge i početi da rade za tržište. Što se tiče Zakona o stečaju, ovaj zakon predviđa likvidaciju brisanja i reorganizaciju samog preduzeća. Mi se nadamo da će biti više reorganizacije nego likvidacije. Kao što je gospodin ministar rekao da dosadašnja praksa je bila to da ona firma koja nije plaćala dugove, automatski je odlazila u automatsku blokadu, pa onda i stečaj, pa se otvorila druga firma, „Ki firma“ takoreći, prenosili su kapital na „srodnika“ i tako su radili u praksi. To ćemo sa ovim zakonom, nadam se, da sprečimo i povećaćemo transparentnost celog stečajnog postupka i kao što je gospodin ministar rekao da će prava poverilaca imati ili će prava povećavati. Jedan od ključnih predloga u ovom zakonu je vezana za povezana lica, koja od sada neće biti članovi Odbora ni Skupštine poverilaca i stavljaju se u poslednji četvrti red, isplatni red. To je, ja mislim, jedna od najpozitivnijih novina u ovom zakonu. Imali smo i problema u praksi sa izborom stečajnih upravnika, a ovaj zakon po članu 3. vrši jednu izmenu člana 20. Zakona o stečaju, koji briše ovaj stav. Do sada je tu bila praksa da je nadležni sud mogao da izabere sa metodom slučajnog odabira sa liste aktivnih stečajnih upravnika, stečajnog upravnika, sa područja nadležnog suda, ali bilo je i u zakonu takve prilike da je izabrani stečajni upravnik sa liste aktivnih stečajnih upravnika sa cele teritorije naše zemlje i to su iskorišćavale sudije i onda su tako imenovani stečajni upravnici. Ovaj problem ćemo rešiti sa posebnim aktom i metodom slučajnog odabira sa jednim algoritmom će se raditi i nadam se da će u praksi doneti ono pozitivno, kao što je predviđeno u zakonu. Kao što je gospodin ministar rekao da od sada stečajni upravnici tromesečno moraju dati svoje izveštaje, ali ne samo stečajnom sudiji, nego i Odboru poverilaca i to pismeno, u elektronskoj formi, da bi se to stavilo na internet stranicu i onda ova ako se povećava transparentnost celog stečajnog postupka. Što se tiče prava poverilaca, kao što je gospodin ministar rekao da će se poboljšati, znači imaće više prava i nosiće i teret samog stečajnog postupka, Skupština poverilaca se bira na prvom poverilačkom ročištu i na tom ročištu obaveza stečajnog upravnika je da podeli listu prisutnim poveriocima o pregledu potraživanja lica koja su povezana sa stečajnim dužnikom. Ovako ćemo izbeći, da se ne bi birala ova lica u Skupštini i sam Odbor poverilaca, jer kao što znamo to je bila jedna loša praksa i oni su kočili sam postupak stečaja i kao i donošenje plana reorganizacije, znači sam postupak je bio ovako kočen. Kao što smo čuli da Odbor poverilaca ima duži rok od 30 dana, da traži smenu stečajnog upravnika, jer ovih 30 dana nije bilo baš sasvim dovoljno da upoznaju rad stečajnog upravnika i mislim da je to pozitivno svakako. U ovom zakonu još stoji da odbor poverilaca može da angažuje stručno lice da bi propratio ili izvršio analizu poslovanja samog stečajnog dužnika. Važno je pitanje još da razlučni i založni poverioci isto ne mogu se birati u odbor poverilaca, ni u Skupštini. Važno je da ne mogu ni glasati za plan reorganizacije, ali zakonom je kazano da njihova prava ne mogu se umanjiti, a ni menjati sa ovim planom reorganizacije. Što se tiče plana reorganizacije, pozitivno je da je preciziran datum kada treba doneti i kada počinje primena plana reorganizacije i dokle se mogu dati primedbe za ovaj plan, jer sa primedbama su odugovlačili samo usvajanje plana i to je dovelo stečaj u beskrajnost. Sam plan reorganizacije se odsad objavljuje u jednom visokotiražnom listu. Do sada su bila tri lista. Još jedna pozitivna stvar, ukida se obaveza dobijanja saglasnost Komisije za zaštitu konkurencije prilikom donošenja plana reorganizacije, ali to sigurno ne važi za srednja i za velika pravna lica. Kao što smo čuli statistiku, jako je loša statistika u vezi stečajeva. Kod nas stečajevi traju otprilike u proseku dve godine, ali neke i pet godina. Mislim da imamo suviše malo supervizora koji nadgledaju stečajnog upravnika. Ako sam dobro čitao, imamo oko 330 aktivnih stečajnih upravnika i samo pet supervizora. Trebalo bi broj supervizora da povećamo. Ono što je važno i što treba da iskažemo jeste da ovaj zakon ne važi retroaktivno. Znači, oni stečaji koji su početi sa drugim zakonom, sa tim zakonom i završavaju stečaj. Još jedna statistika. Prema podacima Agencije, imamo oko 1400 aktivnih stečajeva koji su u privatnom vlasništvu onih firmi i 557 aktivnih slučajeva kod subjekata koji imaju većinsko vlasništvo države. Kao što sam rekao, stečaji su do sada dosta dugo trajali - dve do pet godina. Nadam se da ćemo sa ovim zakonom rešiti ovaj dug rok. To bi trebalo da se odradi u roku od dve godine. Do sada smo imali dosta prilike ili onih koji su pravili stečaj, u stečaju smo imali problema sa onim objektima ili sa imovinom koji su u rekonstrukciji i nije nevažna stvar da pokretanje stečaja je bilo dosta velika suma ili puno dinara. To je sada smanjeno. Znači, mogu se odvesti u stečaj lakše, sa manje para i mislimo da je, ako gledamo sam stečaj kao postupak, ne bi trebalo samo da mislimo na bankrotstvo, nego bolje bi bilo da ove firme idu u reorganizaciju ili da se vrate ponovo na tržište, da se ožive i, naravno, da žive dalje. To bi bilo najbolje u ovom zakonu i zato glasamo za ovaj zakon. Savez vojvođanskih Mađara će glasati za ove zakone. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Pek. Reč ima narodni poslanik Žika Gojković. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, u našoj zemlji jednostavno nema spasa od bankrota ako ne obnovimo aranžman sa Međunarodnim monetarnim fondom do kraja godine i ne napravimo ogromne uštede u javnom sektoru. Nama je svima jasno, nadam se da tu sada više nema nikakve dileme, bez obzira da li je u pitanju pozicija ili opozicija, da po tome uradimo devizne rezerve u vrednosti od nekih 7 milijardi evra i posle čijeg trošenja nam sledi scenario koji će biti gori i od grčkog. Da bismo sklopili povoljan aranžman sa MMF-om, neophodno je da usvojimo, između ostalog, zakone koji se danas nalaze pred nama, a koji predstavljaju veoma važan korak ka ekonomskom ozdravljenju Srbije. Nova rešenja o kojima danas raspravljamo treba da omoguće da se po tržišnim uslovima završi privatizacija u 584 društvena preduzeća i konačno reši status 161 firme u restrukturiranju. Posao koji mora da se obavi mora biti transparentan, završen do početka 2017. godine, a državna kasa bi trebala da bude punija za oko 760 miliona evra, koliko su u stvari godišnja izdvajanja za sve gubitaše u Srbije. Zakon o stečaju i pre nego što je ušao u skupštinsku proceduru izazvao je pažnju javnosti. Svi smo svedoci brojnih natpisa u medijima u poslednje vreme, što je naravno dobro, jer naša javnost i treba da zna neka dešavanja u stečajnim postupcima. Dobro je što će se izmenama zakona vreme trajanja stečaja ograničiti na dve godine, jer sada ima stečajeva koji godinama traju, a stečaj služi samo za zadovoljenje materijalnih potreba stečajnih upravnika i tiho devastiranje stečajne mase. Iz svega toga stečajni poverioci ostaju kratkih rukava, među njima naravno i radnici bez zarađenih plata. Posle ću se vratiti na ovaj primer, jer smatram da je ovo jedna od najvažnijih tačaka ili jedna od najvažnijih tema u ovim izmenama zakona kada govorimo o stečaju. Inače ću većinu svog govora posvetiti izmenama Zakona o stečaju, jer sa jedne strane smatram da su ponuđena danas poslanicima više nego dobra rešenja kada su u pitanju izmene zakona. S druge strane, iz praktičnih razloga imamo tri vrlo važne teme, bar mislim na ove tri objedinjene u jednoj tački i mislim da je bilo možda malo vremena da bi mogli i konkretnije i ozbiljnije da razgovaramo bar u jednom izlaganju o ovako važnim temama. Mislim da je možda korisnije za vladajuću koaliciju bilo da, vladajuću stranku, najveću stranku, SNS, o ovoj temi govorimo danas mnogo više, jer ponuđena rešenja su veoma kvalitetna i možemo da kažemo da je samo žalosno to što ova rešenja nisu ranije bila u skupštinskim klupama. Nažalost, u prethodnom periodu bilo je brojnih primera u kojima su pojedina preduzeća namerno uvedena u stečaj sa ciljem da ih kupi baš određena osoba, tajkuni, i na taj način se domognu vredne imovine stečajnog dužnika. Naročito je u tu svrhu korišćena mogućnost prodaje imovine stečajnog dužnika direktnom pogodbom koju su vodili stečajni upravnici. Od tada mislim da su i krenule velike priče, tj. teme koje se tiču stečajne mafije. Sam taj termin se nekako upravo kroz ovakav način rukovođenja počeo pojavljivati u javnosti. U ovakvim slučajevima u nepovrat su otišli i neki naši poznati brendovi, poljoprivredna preduzeća sa hiljadama hektara oranica po bagatelnoj ceni, a svi znamo da vrednost obradivih površina raste i tek u narednom periodu će da raste što se više budemo približavali punopravnom članstvu EU. Na taj način su se stotine miliona evra prelile u džepove pojedinaca. Poseban slučaj su stečajevi banaka i drugih finansijskih organizacija, jer neki traju i više od jedne decenije. Mislim da je potrebno obratiti pažnju na slučajeve u kojima stečaj jednog preduzeća izazovu sami vlasnici preko povezanih lica, svojih drugih firmi i na taj način se štite od poverilaca, koji su, da kažem narodski, ojadili i za više stotina ili čak i više milijardi dinara. I pored unapred pripremljenog plana reorganizacije, praktično nastavljaju loše upravljanje preduzećem i nastavljaju sa izvlačenjem kapitala u korist sopstvenih računa u bankama, često i u inostranstvu, što smo imali prilike da vidimo. Svuda u svetu je stečaj put za brzo eliminisanje iz privrednog života lošeg privrednog subjekta i početak rada novog na zdravim osnovama, a samo je kod nas trenutno stečaj za izbegavanje obaveza i nastavak ruiniranja privrednog subjekta. Nadam se da je to bio slučaj do sada, tj. do momenta usvajanja ovog zakona. U celoj priči oko stečajeva ne možemo izbeći ni temu o stečajnim upravnicima, možda i najvažniju temu, a među kojima ima i Supermena, Betmena, Spajdermena, koji vode ove postupke u preko 30 preduzeća, a ima i onih koji su u momentu sticanja adekvatne licence ostali samo stečajni upravnici na papiru, jer nikada do sada nisu dobili priliku da vode nijedan stečaj, iako su imali više nego dobre reference, ali očigledno slabe reference kada su u pitanju partijske knjižice. U brojnim preduzećima posao stečaja vodi Agencija za privatizaciju, i to je posebna tema o kojoj bi mogli da razgovaramo i mislim da će se moje kolege, koji su se bavili ovim temama… Na prvom mestu Aleksandar Martinović koji je imao prilike da se susretne sa svim problemima, kada je u pitanju Agencija za privatizaciju, i da na neki način pokuša da reši ogromne, nagomilane probleme koje niko nije rešavao godinama. Treba reći da nije baš jasno iz ovih izmena zakona da smo tu napravili nekakvu jasnu promenu u odnosu na sadašnje stanje, jer je sukob interesa vlasnika i poverilaca u prošlosti bio više nego jasan. U postojećoj praksi posebno brine činjenica da u najvećem broju stečajeva, nakon prodaje imovine, ni svi poverioci ne budu namireni, a ne bi trebalo da bude tako, a to jasno govori o lošem vođenju ovih postupaka i oni se zapravo pretvaraju u proces likvidacije preduzeća. Ima i drugačijih primera i mislim da treba o njima takođe govoriti u javnosti, jer nekako smo prosto opsednuti i bombardovani svim onim negativnim stvarima, ne samo kada je u pitanju ova tema, već kada je u pitanju celokupna privreda našeg društva. Mislim da je isticanje onih koji pozitivno rade, koji su iz celog tog procesa izlazili kao čisti, a završavali procese tako da bi svi bili namireni, da bi svi bili srećni... Takvih primera je vrlo malo. O takvim primerima se i u medijima jako malo govori. Jedan od tih primera je, iz grada iz koga ja dolazim, iz Sombora, stečaj preduzeća „Rade Končar“, gde je stečajni upravnik uspeo da proda imovinu stečajnog dužnika, namiri sve poverioce i pored toga da još preostane pozamašna suma novca koja je ostala na računu stečajnog dužnika. Nažalost, ovakvih primera je jako malo. Mnogo je više primera gde je pojedinac sam sebi isplatio, jer je tako mogao po zakonu, u jednoj firmi, kao nadoknadu za dobar i kvalitetan rad, 42 miliona dinara. Četrdesetdva miliona dinara u vreme kada je minimalac 16, 17 hiljada dinara i kada ljudi preživljavaju sa 100 evra mesečno. To nikome nije jasno, a pogotovo nije jasno kako su ti ljudi do dana današnjeg mogli da opstanu a da ne budu pozvani na odgovornost. To su uglavnom ljudi koji su imali podršku pojedinih političkih partija, ne bih govorio koje su to političke partije. Izređale su se sve stranke na vlasti i to je postao jedan sistem vrednosti koji niko nije želeo da remeti, iz kojeg se duboko zavlačila ruka u džep svih građana ove zemlje, a briga za opštim dobrom, javnim dobrom nikoga nije interesovala. Mislim da je odgovornost za ono što je urađeno do sada jedna od najvažnijih stvari kojima moramo da se pozabavimo,kako mi poslanici, tako i, gospodine ministre, ljudi u vašem ministarstvu. Rekao sam da je jedan od najvećih problema, u praksi se pokazalo da su postupci za usvajanje planova i reorganizaciju u nekim slučajevima trajali u nedogled. Izmenama zakona su ograničeni rokovi za usvajanje planova reorganizacije, govorio je moj kolega o tome, koji daju mogućnost preduzeću da preživi, da nastavi sa obavljanjem delatnosti, reprogramom ili konverzijom dugova u kapital. Nedostatak je bio, kao što je već rečeno, što je svaki poverilac mogao da uloži primedbe na predloženi plan i nije postojao rok do kada to treba da se završi. To su poverioci obilato koristili i to je bio beskonačan proces. Sada je sve decidno određeno, i to poslanička grupa iz koje dolazim pozdravlja. Plan reorganizacije se podnosi u roku od 90 dana. Sada je i taj propust prethodnog zakona otklonjen i primedbe mogu da se dostave 15 dana od dana dostavljanja plana. Posle toga nema više odugovlačenja, kao što se sada dešava, da sudija u aprilu zakaže ročište za novembar, decembar mesec, pa ondadođu praznici, pa se opet odloži i tako u nedogled. Dati su rokovi za svaki korak stečajnog postupka. Oni nisu dugi i to pozdravljamo. Problem je ako se imovina ne proda, ako stečajni upravnik ne organizuje prodaju, ako nema zainteresovanih kupaca, ali tu nijedne izmene ovog zakona neće moći da pomognu. Odugovlačenje stečajeva firmi koje izdaju u zakup svoj poslovni prostor i drugu imovinu na ekskluzivnim lokacijama od koga ubiraju prihode, gde se nikome ne žuri da se taj proces okonča. To je bio slučaj do sada. Kao što sam i sam rekao, ne mogu da se setim nijednog primera da je neko ko je radio na štetu države i na štetu građana, radnika do sada bio priveden ili odgovarao pred zakonom. Uglavnom se to sve zataškavalo. Ogroman kapital se izvlačio, bilo za pojedince, bilo za tajkune, bilo za stečajnu mafiju, političke stranke. Nažalost, jako malo smo mogli da čujemo da se neko bunio protiv toga i nažalost jako malo se o tome govorilo u ovom parlamentu. Ono što je posebno opterećenje, to su osiguravajuća društva, gde su stečajevi trajali i više od 10 godina. Poređenja radi, dok je proces privatizacije išao po ubrzanom postupku, imali smo primer banaka… Sada imamo situaciju da kada traje taj proces toliko dugo, invalidi, ljudi koji su povređeni pre 10, 15 godina, koji su u kolicima, radno nesposobni, ne mogu da naplate štetu dok se ne okonča stečaj u tim osiguravajućim društvima, što je apsurd, jer to su ljudi kojima je pomoć neophodna i za koje bi država trebala najviše da brine. Kada smo već kod banaka, dodao bih i to da imamo šest državnih banaka, a da je optimalno, kako je rečeno u Ministarstvu finansija ili u Ministarstvu privrede, ne mogu tačno da se setim, dve-tri. Moramo naći rešenje za nenaplative kredite, zakonska i operativna rešenja da bi banke mogle da ih se oslobode. To će olakšati razvoj novih firmi i njihovo kreditiranje. Jasno je da rešavanje pitanja državnih banaka nije nimalo naivan i lak posao, ali odlaganje ovog posla stvara nesigurnost u finansijskom sistemu, i to vam je poznato, gospodine ministre. Srpski pokret obnove i Demohrišćanska stranka godinama unazad upozoravamo na probleme koje možemo imati zbog višegodišnjeg neracionalnog, pa čak i bahatog trošenja državnih finansija, pogotovo u periodu od 2007. do 2012. godine. Uporno govorimo o bezobzirnoj pljačkaškoj privatizaciji za koju su svi znali, pogotovo kada govorimo o poljoprivrednim preduzećima u Vojvodini, gde se sa džakovima para dolazilo na razne licitacije i otimala imovina građana. Jako je tiha bila Agencija za privatizaciju. Jako je bila tiha policija, a joštiši sudovi koji su ovakve predmete prolongirali u nedogled i dozvoljavali da se ovakva privatizacija završi tako da imamo u svakom gradu po pet-šest državnih preduzeća, zemljoradničkih zadruga i slično, koje su tajkuni potpuno uništili, a dokrajčila je država sa svojim nekvalitetnim kadrovima, koji u tim preduzećima obitavaju, moram reći, pod kišobranom Agencije za privatizaciju, gde ne možete nikoga jasno okriviti, ali čelni ljudi koji su vodili Agenciju za privatizaciju, koji su dolazili iz političkih stranaka, očigledno da se nisu oslanjali na znanje i kvalitet ljudi koji rade u Agenciji za privatizaciju, već su više svoje vreme provodili čineći svojim političkim partijama. Nažalost, to je najočiglednije bilo od 2000.do 2012. godine. Zato se danas nalazimo u situaciji kada se moraju platiti računi. Nažalost, kako to obično biva ti računi obično idu preko leđa građana koji godinama žive u teškoj bezizlaznoj situaciji. Dobra strana je to što oni koji danas donose odluke su toga svesni i verujem da će nova Vlada, gospodine ministre u kojoj ste i vi, uraditi sve što je potrebno da bi država izbegla bankrot, jer mu nikada bliže nismo bili. Naravno, verujem da ćemo ova upozorenja koja i Vlada sama sebi nameće, prvi put jasno govori građanima o situaciji u kojoj se nalazimo, je samo korak koji će povesti ka ozdravljenju naše nacije jer, budimo iskreni, niko nam neće pomoći ako ne pomognemo mi sami sebi. Srpski pokret obnove i DHSS će podržati ove predloge zakona i izmene zakona koje se danas nalaze pred nama, sa željom da ovi zakoni budu što pre, ne samo usvojeni u Skupštini, nego i realizovani na terenu. Imali smo prilike u prošlosti da vidimo da smo donosili mnoge dobre zakone koji su usklađeni sa evropskim propisima, koji su bili reformski zakoni, ali se oni nažalost nisu sprovodili. Ja vam, gospodine ministre, želim svu sreću u ovome što vas čeka, jer pred vama je jedan vrlo ozbiljan zadatak i krivica za ono što se dešavalo naravno nije na vama, ali će se verovatno meriti svaki vaš potez. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Gojković. Reč ima narodni poslanik Đorđe Stojšić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući. Poštovani predstavnici Vlade, Agencije, privatizacija je verovatno kao ni jedna druga tema imala loš odziv u javnosti u proteklih 20 i nekoliko godina i kad god se pojave neki problemi u privredi, uvek se krivi proces privatizacije. Mislim da to nije baš tako, s obzirom da od početka tog procesa institucija i ljudi koji ga sprovode nisu imali podršku od ostatka sistema, i ne samo to, nego su imali i aktivnu opstrukciju. Da bi pričali o ovom procesu na pravi način, mislim da moramo dati određenu retrospektivu od kada je on počeo. Počeo je kada smo svi gledali one čuvene serije „Dinastiju“ i „Dalas“, pa smo mislili da ćemo svi živeti kao što žive oni u tim serijama krajem osamdesetih. Onda je došao Ante Marković i čuvene reforme i praktično je samo sprovedeno ono što je već u praksi postojalo kao samoupravljanje, tj. akcije su podeljene nosiocima kapitala tada, a to su bili zaposleni u preduzećima. Nažalost, taj proces je brzo okončan jer su reforme zaustavljene od strane nacionalističkih elita u bivšim republikama i to je jedna druga, duga i tužna priča koja je danas davno prošla. Nakon toga došle su devedesete i po meni je tada nastupila prava privatizacija, tj. masovna pljačka društvenih preduzeća, a ona se odvijala tako što se kroz makaze cena i galopirajuću inflaciju izvlačila supstanca iz društvenih firmi, jer su samo povlašćeni mogli sa njima da posluju. Inflacija je galopirala, obaveze se nisu plaćale i povlašćeni pojedinci su sticali enormna bogatstva u tom periodu. Došle su i revalorizacije prethodno sprovedenih privatizacija, jer je država shvatila da joj nedostaje sredstava da vodi ratove, pa je državni kapital ponovo uspostavljen u firmama koje su tada privatizovane. Neke su preživele i na veliku sreću do dan danas dobro posluju, ali bilo ih je izuzetno malo. Mislim na „Hemofarm“, „Sintelon“ i samo nekoliko takvih slučajeva. Nakon 2000. godine u proces se krenulo veoma smelo, za vreme vlade Zorana Đinđića i to je verovatno jedini period kada je privatizacija sprovođena sistemski i na pravi način. Cilj je bio da se proizvede privredni rast, da se generišu strane i direktne investicije, da se smanje gubici koji su opterećivali manje-više celu privredu i da se poveća efikasnost i konkurentnost. Devedesetih godina su izgubljena tržišta, tehnološki je došlo do zaostajanja i praktično kada je počela privatizacija 2000. godine mislim da je privreda bila u izuzetno lošem stanju, neka od tih preduzeća su nastavila da posluju tako što su dobila nove vlasnike. Neka nažalost nisu. Da li su krivi samo oni koji su ta preduzeća kupili ili ne, to je stvar za neku dublju i detaljniju analizu. Nažalost došlo je i do nekih negativnih efekata, a to je da je uglavnom jedina presudna bila cena, tako da ste ili mogli da punite budžet ili su investicije mogle da završe u privredi. Po mom mišljenju nije moglo oba. Privredi su trebale investicije, ali tada je država koja je bila pred bankrotom uglavnom forsirala model da je prevashodno i primarno bilo bitno da se postigne što veća cena za taj kapital. Podržavljena su društvena preduzeća i država je suvereno raspolagala sa tim kapitalom, što je takođe upitno, da li je to bio najbolji model? Ono što je takođe možda bio negativan efekat jeste to da su budući nosioci kapitala bili uglavnom oni koji su stekli sredstva da bi učestvovali u toj privatizaciji devedesetih godina, ali pošto su se uglavnom bavili prometom akcizne robe i prehrambenih proizvoda iz Mađarske, u međuvremenu nisu mogli da studiraju menadžment i finansije, te nisu znali kako upravljati sa preduzećima koja imaju hiljade i hiljade zaposlenih i da je to jedan potpuno drugi nivo odgovornosti. Ako imate novca ne znači da znate da ga pravilno ulažete i negativni efekti su dalje proizašli iz toga. Od 2005. godine mislim da se taj proces zaustavlja i određene partijske i neke druge elite su bile uglavnom za to da se proces privatizacije zaustavi. Dobar deo preduzeća je ušao u neku sivu zonu i tu možemo reći da su to preduzeća iz restrukturiranja, da su to preduzeća gde su raskinuti ugovori o privatizaciji i neki veliki sistemi koji su večni gubitaši. Bili su pod nekim pokroviteljstvom države iz razloga što zapošljavaju veliki broj ljudi. Po meni privatizacija se nije odvijala na isti način u svim delovima zemlje. Dolazim iz Vojvodine i mislim da možemo neke primere navesti da ukoliko je postojala politička volja na različite načine se postupalo sa različitim preduzećima, npr. privatizovan je PIK „Bečej“, dok je PKB proglašen za nekakvo državno dobro od neviđenog značaja. Takođe prodat je DDOR, dok je „Dunav osiguranje“ ostalo kao državno jer moramo imati jedno državno preduzeće. I u jednom i u drugom slučaju ovo koje je prodato iz Vojvodine, a drugo je u Beogradu. Prodata je „Jugoremedija“ dok je „Galenika“ proglašena za lokomotivu razvoja i ostala u državnom vlasništvu. Zatim, prodata je „Vojvođanska banka“ i „Panonska banka“ itd, dok je „Komercijalna banka“ ostala u državnom vlasništvu, koja je takođe u Beogradu i ona je isto od velikog državnog značaja. Da ne idem dalje, ali recimo „Boril“ i „Zastava“ su imali status da je država investirala stotine miliona evra i dala velike subvencije, dok „Matroz“ koji je u mojoj opštini i koji je bio jedini proizvođač celuloze i papira u bivšoj Jugoslaviji, pored „Krškog“ pušten je u stečaj i država nikada ni dinar nije dala, ne bi li pokušala da to preduzeće preživi. Dakle, politika je uglavnom diktirala način na koji će se ovaj proces sprovoditi i efekti su manje-više poznati. Danas kada pričamo o ovom procesu, mislim da treba pozdraviti nameru da se on završi što pre, mislim da nemamo više šta da čekamo i da ponuđeni instituti u ovom zakonu koji ste predložili su manje-više poznati. Po meni su dobri, da li će dati i željene efekte, ne znam. Javna ponuda uz nadmetanje je nekakav model mešavine onoga što su nekada bili tenderi aukcija, prodaja putem ugovora je nešto što se ranije zvalo prodaja putem javnog tendera, zamena ispunjenja i prodaja imovine i akcionarski fond, koji se ranije akcijski, i prodaja na tržištu kapitala su sve manje-više modeli koji su i ranije postojali, tako da ono što je bitno je samo da kada donesemo ovaj zakon se to što pre i na pravi način primeni. Upravo tu dolazimo do problema da i dalje određenim strukturama ne odgovara da se privatizacija sprovede do kraja, jer postoji veliki broj preduzeća koja su u sivoj zoni i njima se upravlja na vrlo neekonomski način. Ne bi sada da imenujem sva, ali su ona i te kako operativno u dobroj kondiciji, ali mislim da ne postoji želja nekih političkih struktura da se ona privatizuju. Postoje modeli koji su primenjeni u regionu. Tu bih naveo prevashodno Rumuniju, koja je napravila društvo za upravljanje fondovima i uvela neke strane fondove. Mislim da je kod njih to slučaj sa Frenk Templtonom i nekim drugima koji upravljaju državnom aktivom, ali to rade na ekonomski način, gde se zatim izlazi na tržište kapitala, rade se javne ponude itd, i grupisan je ceo sektor, cela državna aktiva je grupisana u nekoliko tih fondova, onda se rade emisije hartije od vrednosti, itd, itd. To vi verovatno znate bolje nego ja, ali mislim da je tržište kapitala nešto što je potpuno zanemareno u našoj zemlji i ono praktično ne postoji, a teško ćemo sprovesti pravu privatizaciju do kraja, ukoliko ne obratimo pažnju i na taj aspekt. Što se tiče Zakona o privatizaciji, mi smo dali nekoliko amandmana kao Liga socijaldemokrata Vojvodine i prevashodno se odnose na raspodelu sredstava iz prihoda od privatizacije, i to kako lokalne samouprave i Autonomna Pokrajina Vojvodina dolaze do tih sredstava, što je u Nacrtu postojalo, kasnije izbačeno. Ne znam da li možete to da nam pojasnite, ali to je za nas izuzetno važno, tako da ukoliko se naši amandmani prihvate mi bi za taj zakon mogli glasati. Što se tiče stečaja, tu je situacija takođe izuzetno složena, a odnosi se na trajanje stečajnih postupaka, odnosi se na mogućnost stečajnih upravnika da uopšte sprovode stečaj. U velikoj većini slučajeva oni nemaju sredstva da ih sprovedu do kraja, niti su kadrovski osposobljeni da ih sprovedu. Dolazite u paradoksalnu situaciju da kada se stečajevi otvore, stečajni upravnik nema sredstava ni da objavi oglas u novinama, a kamoli da angažuje procenitelje ili nešto drugo. Mislim da bi moralo da se povede računa o tome na koji način se uopšte otvara stečaj, odnosno da li kada se on otvori ta osoba koja stečaj vodi može da ga sprovede do kraja. Takođe, unapred pripremljeni planovi reorganizacije, to je jedan segment koji bi trebao da simulira ono što se u Americi zove čuveni chapter eleven, ali mislim da on nije doživeo takav uspeh kod nas i trebao bi da zaštiti preduzeće od poverilaca, odnosno da se taj plan i reorganizacija kasnije sprovode. Kod nas je to uglavnom spisak lepih želja i predlaže ga aktuelni vlasnik poveriocima koji su potpuno nezainteresovani da se time aktivno bave. Mislim da je država tu morala da potpuno drugačije pristupi tom problemu u smislu da svu lošu aktivu banaka, a to smo pričali nekim prethodnim ministrima koji su se bavili domenom finansija, da kompletno lošu aktivu banaka izmesti u jedan novi entitet i da se onda država pojavljuje kao poverilac, gde bi sa druge strane se emitovale nekakve hartije kao što su bile obveznice stare devizne štednje, itd. U svakom slučaju, očekivati od finansijskog sektora da će vam restrukturirati realni sektor je potpuno nerealno i mislim da danas imamo izuzetan problem, da imamo 30% loših plasmana u aktivi banaka i da banke uopšte nemaju način da se sa tim problemima izbore. Onda dolazimo do tih čuvenih, unapred pripremljenih planova reorganizacije koji su samo mrtvo slovo na papiru, verovatno ni jedan od njih se neće nikada sprovesti do kraja. Propadaju preduzeća koja operativno mogu da funkcionišu, ali iz razloga prezaduženosti teško da to mogu da čine. U svakom slučaju, što se tiče nas iz Lige SDV ukoliko se naši amandmani uzmu u obzir i prihvate mi ćemo glasati za ove zakonske predloge, ukoliko ne, glasaćemo protiv, a vama želim puno sreće i nadam se da će neka od ovih rešenja dati neke pozitivne rezultate. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospodine Stojšić. Reč ima narodni poslanik Riza Halimi.
Hvala gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je bilo konačno vreme da se ovim zakonima, ovim setom zakona pokuša da se promeni aktuelna veoma teška ekonomska situacija i posledice iz veoma loše dosadašnje privatizacije. Ovi predlozi koji idu u smeru ostvarivanja ciljeva u daljem postupku privatizacije, pod uslovima, kako se kaže, fer tržišnim uslovima ili u pravcu ostvarivanja socijalne stabilnosti i obezbeđivanje ekonomskog razvoja preko obezbeđivanja očuvanja postojećih radnih mesta i naravno traženja novih radnih mesta, verovatno su to osnovni ciljevi koje ovom reformom treba postići. U članu 4. Zakona o privatizaciji su predviđeni principi, odnosno načela privatizacije koja su jasna, veoma prihvatljiva. Međutim, veoma je važno kako obezbediti ostvarivanje u praksi ovih principa. Pitanje je kako sprečiti da se ne ponavlja i dalje dosadašnja negativna praksa u kojoj je ranija društvena i državna imovina se prodala u bescenje, što čak ja u ovom pravcu ovde mislim da ono što se spominje, ta privatizacija bez naknada, pa i do sada je bila prisutna. Kada apsolutno sa veoma niskim, smešnim cenama prodate veoma solidne i dobre firme. U ovom slučaju je veoma važno kako sprečiti katastrofalne situacije kada je privatizacija značila otpuštanje radnika, i još više, neispunjavanje osnovnih obaveza za isplatu doprinosa za PIO i zdravstveno osiguranje i stvaranje od radnika veoma teške socijalne slučajeve. Bukvalno su ljudi isterani iz firmi, iz ranijih društvenih preduzeća na ulice. Kako sprečiti da se uz totalni nedostatak transparentnosti privatizuje imovina kao na primer u slučaju trgovinskog preduzeća „Bratstvo“ u Preševu, da se u konkursu za aukcijsku privatizaciju namešta nezakoniti uslov da kupac mora da ima hotel sa četiri zvezdice? Zamislite, trgovinsko preduzeća, treba da ima hotel sa četiri zvezdice. Na ovaj način sprečeni su zainteresovani kupci iz Preševa koji su i onako koristili pod zakup poslovni prostor ove firme. Zakonskim radnjama ovo preduzeće je prodato kupcu iz Vranja koji je obezbedio sporazum o navodnom zajedničkom poslovanju sa hotelom „Maestral“ u Budvi. Trgovci iz Preševa su nastavili da koriste poslovni prostor pod daleko skupljim zakupnim cenama, naravno, kod novog gazde, a kasnije su morali da kupuju prodavnice sa tri do četiri puta većim cenama u odnosu na cenu koju je snalažljivi gazda-kupac, sa hotelom od četiri zvezdice, uplatio Agenciji za privatizaciju. Očigledna korupcija iz ovog primera aukcijske prodaje nije bila sprečena i dosadašnjim zakonom, iako sam ja više puta postavljao poslanička pitanja na ovu temu. Šta da se kaže o firmi „7. juli“ sa 150 radnika u Preševu, koja je prodata privatniku sa svega pet-šest radnika, koji nije uspeo da uspostavi proizvodnju? Za čudo, i nakon poništavanja privatizacije, uspeo je preko partijskih veza da po veoma niskim cenama preko akcija kupi istu firmu. Konačno je uspeo da otera sve radnike i da prebaci sve mašine u sedište svoje firme u Leskovcu. Još je drastičniji slučaj prodaje „Elektrokontakta“ iz Preševa za svega 2.500 evra, iako se kapital ove firme ceni na preko 500.000 evra. Nadam se da će se ovim zakonima obezbediti stvaranje uslova za razvoj privrede, jer je to do sada bilo nemoguće. Stvarno je ogromno pitanje kako obezbediti poboljšanje trenutno katastrofalne situacije u kojoj je u opštini Preševo stopa nezaposlenosti sa ranijih 45% porasla na skoro 80%? Drastičan ekonomski pad i srozavanje i onako nerazvijenih opština Preševo, Bujanovac, Medveđa, pa i drugih susednih slično nerazvijenih opština ovog područja, odvijao se i uz prisustvo vladinog koordinacionog tela, koje se nije uopšte bavilo ovom problematikom. Oni imaju neke interesantnije stvari, neke njihove slobodne ideje, ali sa ovakvim životnim problemima do sada, sa izuzetkom prošle i ove godine, nešto su sa subvencijama privatnike pomogli, ali u procesu privatizacije apsolutno nisu bili uključeni, kao da to apsolutno uopšte nije briga vladinog tela. Veoma je važno u ovim trenucima kako sprečiti dalje ruiniranje neprivatizovanih firmi, a i firmi koje su išle pod stečaj, koje dugo vremena ne rade. Nakon stečaja, i pored određenih inicijativa, nije uspela da se uspostavi proizvodnja. Izgleda da tu ima neki kratki spoj, nedostatka veze između Agencije za imovinu gde je prešla ova imovina koja je išla pod stečaj, lokalnih samouprava i sudova koji donose odluku za stečaj. Za čudo, i pored interesovanja u tako nerazvijenom području da pokrenu proizvodnju, do sada apsolutno nijedan konkretan korak nije učinjen. Doduše, u situaciji nakon postavljanja granica sa Makedonijom, nakon nove situacije sa Kosovom, poslovna klima je tu degradirana, daleko je lošija nego u neko ranije vreme kada su takođe ove opštine imale status nerazvijenih, ali nakon ovih, da tako kažem, istorijskih događaja, došlo je do drastičnog devastiranja ovog područja i nije se do sada uspela uspostaviti bar elementarna klima za poslovanje. Par puta sam ovde postavljao pitanje – zašto samo sa Makedonijom Srbija nema, u budžetu se svake godine daju određena sredstva iz IPA fondova za prekograničnu saradnju sa Hrvatskom, sa Bugarskom, Rumunijom, Mađarskom, sa svima redom, a sa Makedonijom još uvek nema?Ranije su sve firme sa tog područja imale prirodnu saradnju sa svim firmama u Skoplju, Kumanovu, pa sve do Ohrida. Ako dodamo i sve prepreke koje su u međuvremenu postavljene sa Kosovom, onda je ta nova degradirana situacija u kojoj se do sada nije uspelo ništa konkretno uraditi u prevazilaženju ove katastrofalno teške situacije, da se pokuša bar malo da se poveća zaposlenost, jer stopa od 80% je neshvatljiva za druge sredine, ali je ona veoma prisutna u Preševu. Nadam se da će se ovim novim zakonskim rešenjima i odredbama stvoriti povoljniji uslovi da se u duhu intenzivnijeg procesa ekonomskog preobražaja, da taj talas dolazi do tog područja i da će se spreči dosadašnji proces ruiniranja i povećanja jaza između ovih drastično nerazvijenih opština u odnosu na neki prosek u državi koji je, doduše, niži nego ranije, ali je ovo područje još drastičnije nerazvijeno. U tom pravcu ova nastojanja pozdravljam i mislim da su ovi predlozi zakona prihvatljivi. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Petar Petrović. Izvolite.
Uvaženo predstavništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, svoje izlaganje ispred poslaničke grupe JS počeću od trećeg zakona ove objedinjene rasprave, a to je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku registracije u Agenciji za privredne registre, i reći ću da ćemo mi kao poslanička grupa podržati ovaj zakon, jer ovaj zakon je u stvari tehnička primena već postojećeg Zakona o računovodstvu, koji je jednostavno primorao da mora da dođe do promene ovog postojećeg zakona, da se ne bi sa dva ili više zakona ista oblast regulisala zakonskim normama. Kada su u pitanju ova dva zakona, Zakon o privatizaciji i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju, poslanička grupa JS će oba zakona u načelu podržati, iz razloga što smatramo da su ovi zakoni samo nastavak rada Vlade na donošenju reformskih zakona koji imaju za cilj da se popravi ekonomska i privredna situacija u Republici Srbiji, da se stvori mogućnost zapošljavanja novih radnika, kao i da se očuvaju postojeća radna mesta radnika koji rade u određenim preduzećima. Da se govori o ovom Zakonu o privatizaciji ne može a da se ne pomene Zakon o privatizaciji koji je donet davne 2001. godine, sa određenim izmenama. Čini mi se da su devet ili deset puta vršene izmene i dopune postojećeg, sada važećeg Zakona o privatizaciji. Poznato je da smo svi te 2001. godine očekivali da ćemo donošenjem Zakona o privatizaciji napraviti privredni bum u Republici Srbiji, prelaskom određenih preduzeća iz društvenog u privatni kapital. Nažalost, u mnogo slučajeva to se nije obistinilo, pa su čak i mnoge u to vreme, u vreme privatizacije, dobre firme, dobra preduzeća došla u situaciju da su ostali bez imovine, ostali radnici bez posla, našli se na biroima za zapošljavanje, negde sa otpremninom, negde bez otpremnine, ali u svakom slučaju bez posla, bez radnog mesta, bez prava na zaradu, bez mogućnosti da od svog rada i od svoje zarade izdržavaju svoje porodice. Poznato je takođe da smo te 2001. godine privatizovali ono što je i tada najbolje bilo u Srbiji, kao što su fabrike cementa, fabrike duvana i neke druge fabrike, da ih ne pominjem. Šta smo iza toga dobili znamo i sami. U svim tim fabrikama nažalost došlo je do smanjenja broja zaposlenih. Zarade, koliko mi iz JS znamo nisu baš bile i pratile, bar u nekom dostupnom obimu zarade koje su radnici koji su radili u tim firmama imali u inostranstvu od strane onih koji su te firme kupili. Ali, dobro da se ne držimo mnogo prošlosti, to je bilo, pokazalo se kao loše, a zato je i ova vlada rešila da nam ponudi novi zakon privatizaciji od koga očekujemo da će stvoriti mogućnost da se popravi privredni ambijent i ekonomska situacija u Republici Srbiji i da se stvore mogućnosti, kao što sam rekao na početku, za brže zapošljavanje nezaposlenih mladih i školovanih ljudi, kao i očuvanje postojećih radnih mesta. Ono što je za nas iz JS vrlo bitno jeste da se i posle primene i usvajanja ovog zakona mora od strane Agencije za privatizaciju mnogo oštrije kontrolisati ugovori koji se budu zaključili sa novim kupcima društvenog kapitala, jer smo imali do sada slučaj da je mnogo puta dolazilo do odlaganja primene ugovora, davanja nekih novih rokova, a sve je to imalo za cilj, nažalost i za posledicu, da su radnici ostajali bez posla, da mesecima, pa i godinama u nekim firmama nisu primali svoju zaradu i da su jednostavno doveli sebe u stanje socijalne potrebe. Da se to ubuduće, posle stupanja na snagu ovog zakona ne bi dešavalo, mi iz JS očekujemo da će Agencija za privatizaciju brže, savesnije, odgovornije i stručnije pratiti primenu i realizaciju ugovora od strane kupaca koji budu kupili ovaj društveni kapital. Ono što je dobro i što pozdravljamo u predlogu ovog zakona jeste da imamo sada četiri modela privatizacije, to je ono što je govorio ministar Vujović, ali bih posebno istakao ovaj model prodaje imovine i naročito dela imovine. To je nešto novo i mi sada imamo situaciju da u određenim i velikim preduzećima koji se nalaze u vrlo lošoj situaciji, sa velikom imovinom, ali imovinom za koju nije zainteresovan niko od kupaca, ali je zainteresovan za deo te imovine da bi mogao preko kupovine da osmisli neku proizvodnju i zaposli određen broj radnika. To je dobro, a ja ne bih pominjao te naše velike firme koje su u postupku restrukturiranja, da ne bih neku zaboravio, tako da i o tome treba voditi računa. Mi to pozdravljamo i smatramo da je to dobro, kao što je i metoda prodaje akcija, kapitala, putem tendera itd. Ono što je takođe vrlo dobro jeste što je konačno oročeno i nadamo se da će taj rok biti ispoštovan i da neće biti produžavan da do 31. 12. 2015. godine se okonča proces privatizacije društvenih firmi, odnosno društvenog kapitala u Republici Srbiji imajući u vidu sledeću činjenicu, a to je da mi danas imamo 584, ako dobro pamtim cifre, firme koje nisu privatizovane, a od toga 161 preduzeće se nalazi u tzv. postupku restrukturiranja. Tu se jednostavno iz budžeta u malo slučajeva moraju dotirati te firme da bi mogli da isplate koliko toliko zaradu radnicima koji su ostali da rade u tim firmama. Međutim, ono što bi vas gospodine Vujoviću zamolio da i preko Ministarstva, i da preko Agencije povedete računa, ima u mnogim firmama koje se nalaze u restrukturiranju, ima jedan određen broj radnika gde radnici primaju određene, rekao bih vrlo skromne zarade, a da menadžment prima abnormalno visoke plate. Moje informacije govore da u nekim takvim firmama ima direktora, menadžera, da ih nazovemo kako hoćete koji primaju po 500, 600 hiljada dinara platu. Mi iz JS pitamo kako ih nije sramota da nosi kući 500.000 dinara a da njegov radnik prima 25.000 dinara? Koji su to rezultati poslovanja tog menadžmenta u takvim firmama? O tome treba posebno voditi računa u narednom vremenskom periodu. Ono što ste u zakonu rekli da treba primenom ovog zakona da se privatizuju i da se ožive firme koje imaju tzv. održivo poslovanje, odnosno firme koje imaju neku budućnost poslovanja u Republici Srbiji i da mogu svojom prodajom, odnosno kupac, da jednostavno on oživi tu firmu, da radnici mogu da rade u toj firmi, da se zaposle novi ljudi itd. Nažalost, ono što ne bude moglo moraće da ide u drugi postupak stečaj, likvidaciju itd. Ne bih se više zadržavao na ovom zakonu o privatizaciji, jednostavno rekao sam i ponavljam da će poslanička grupa JS podržati ovaj predlog zakona u načelu, jer očekujemo i uvek ćemo podržati one zakone koji imaju za cilj da se reformiše privreda u državi Srbiji, da se stvore ekonomski uslovi i privredni ambijent, da se zapošljavaju ljudi, da se sačuvaju postojeća radna mesta, da se stvaraju uslovi da se u Srbiji može konačno, normalno živeti od svog rada, odnosno od svoje zarade. Kada govorimo o stečaju, a istovremeno bih rekao da ovo što ću reći se odnosi na Zakon o privatizaciji, jednostavno pored ekonomskih uslova koje su imali, jednostavno su nas terali, terali su Vladu da predloži ovaj novi zakon i izmene i dopune Zakona o stečaju, jesu i pravne obaveze, a to je činjenica da je Ustavni sud u više svojih odluka osporio određene odredbe postojećeg Zakona o stečaju i postojećeg a privatizaciji. Ovo je sada i neko usaglašavanje sa tim odlukama, a takođe i iz primene postojećih zakona i Zakona o privatizaciji i Zakona o stečaju, se uverilo da treba ići za određenim izmenama i dopunama ovih zakona, odnosno ponuditi novi tekst Zakona o privatizaciji, a postojeći Zakon o stečaju izmeniti u onim odredbama, onim članovima gde se uvidelo da primena ne daje dobre rezultate, da ima mnogo nedoumica, nedorečenosti, promašaja itd. Bitno je sledeće, da je ovim izmenama i dopunama Zakona o stečaju oročeno koliko može da traje stečaj, da ne može da traje u nedogled bez obzira što prema statističkim podacima u Srbiji veoma mali broj stečaja traje mnogo godina, čini mi se da je dva ili tri posto, ali treba i to oročiti da se u jednom određenom vremenskom periodu to okonča i da se kaže to je to i tada ide likvidacija ili se izlazi iz stečaja. Čini mi se da postoji jedna odredba, a to je tzv. pred stečajni postupak koji će takođe omogućiti da se brže rešavaju određeni problemi u određenim firmama koje sebe dovedu u situaciju da uđu u stečaj. Ono što je posebno dobro i što posebno pozdravlja JS, odnosno poslanički klub jeste da je sada kod stečajnog dužnika od koga se namiruju obaveze da su povezana lica stavljena u tzv. četvrti stepen prava da namiruju svoje obaveze, jer smo u prošlosti imali mnogo slučajeva, neću da kažem da li je tu kršen zakon ili da li je bilo tu nekih nečasnih radnji, ali u svakom slučaju bar je na ovaj način onemogućeno da ta povezana lica dovode sebe u povoljniji položaj u odnosu na neke druge poverioce da bi mogli da namire svoja potraživanja od strane stečajnog dužnika. Takođe, na jasniji način, kvalitetniji način su pojašnjena prava založnih poverioca gde se tu dosta tumačilo ovako ili onako, a dobro je što i kod izbora stečajnog upravnika je sada pravo poverioca da predlaže ili daju saglasnost na ime tog lica koje će voditi stečajni postupak u nekoj firmi kod koga oni imaju neka svoja prava, odnosno gde bi trebalo da ostvare neka svoja prava, jer do sada je bilo slučajeva, a imamo i u praksi takvih slučajeva da je iz ovih ili onih razloga, a vidite iz čitave moje diskusije, a ne kažem da je bilo nekih nečasnih radnji, jer za ono za šta nemam dokaze, o tome neću ni da pričam. Ali, u svakom slučaju, dešavalo se da jedan stečajni upravnik vodi po 10, 15 ili ne znam koliko firmi i ja samo pitam kako je moguće fizički da izdrži da vodi kvalitetno, odgovorno, savesno i stručno stečajni postupak u toliko firmi? Na osnovu svega ovoga može se zaključiti da će poslanički klub JS u Danu za glasanje podržati ovaj zakon i pozdravljamo napore Ministarstva privrede i kompletne Vlade da donošenjem novih reformskih zakona stvorimo uslove da otvorimo nova radna mesta, da sačuvamo postojeća radna mesta, da podignemo zarade zaposlenima, da se može normalnije živeti u Republici Srbiji od svog rada. Hvala lepo.
Zahvaljujem, gospodine Petroviću. Reč ima ovlašćeni predstavnik, narodni poslanik dr Vesna Besarović. Izvolite.
Zahvaljujem. Predloženi Zakon o privatizaciji je značajan deo paketa reformskih zakona, na koji se Vlada obavezala i sada ga uputila Narodnoj skupštini na razmatranje i usvajanje. Suočeni smo sa nemogućnošću efikasnog okončanja postupka privatizacije za 584 subjekta privatizacije u postojećim zakonskim okvirima, a od toga portfolio neprivatizovanih preduzeća čini 161 preduzeće u restruktuiranju. Ukupne obaveze preduzeća iz portfelja Agencije za privatizaciju iznosile su 31. 12. 2013. godine oko 6,6 milijardi evra, a od toga su 3,2 milijarde evra obaveze prema državi. Trend rasta obaveza nastavlja se i u 2014. godini, što zahteva promenu zakonskog okvira putem uvođenja transparentnih modela za privatizaciju kapitala i imovine, koji su zasnovani na realnim tržišnim uslovima. Predlog zakona o privatizaciji koji je pred nama sadrži nove modele i načine privatizacije, ali i korigovana rešenja iz dosadašnje dobre prakse, koja su redefinisana, da bi odgovarala promenjenim ekonomskim i socijalnim odrednicama. Cilj postavljen ovim predlogom je da se postupak okonča do kraja 2015. godine, uz ojačanu i promenjenu ulogu Agencije za privatizaciju, koja pre svega treba da obezbedi transparentnost i formiranje cena po tržišnim principima. To je naročito važno za preduzeća koja su posle poništenih privatizacija sada u situaciji, kako mi to kažemo – ni na nebu, ni na zemlji, a među kojima ima preduzeća koja bi mogla na tržištu da opstanu. Pored ovog prvog cilja, a to je okončanje započetih a neuspelih privatizacija, Predlog zakona treba da pruži svoj doprinos u stvaranju povoljnog okruženja i za nove investicije, da bude podsticajni faktor ekonomskog razvoja i očuvanja socijalne stabilnosti. Treba imati u vidu i da se sprovođenjem uspešnih privatizacija koje ovaj predlog zakona treba da omogući i promoviše, ostvaruju prava ostalih učesnika u postupku privatizacije, mislim na radnike, poverioce i manjinske akcionare, u nekom procentu koji je svakako veći od ništa, što je sada slučaj. Predlog zakona je u liniji harmonizacije sa pravom EU i predstavlja značajan deo korpusa privrednih i reformskih zakona. Cilj Predloga zakona je i minimiziranje negativnih fiskalnih efekata i „raščišćavanje“ dugovanja koja preduzeća u privatizaciji imaju prema državnim poveriocima. U diskusijama koje su prethodile donošenju Predloga zakona o privatizaciji, izrečene su opravdane zamerke da se ne može privatizovati svako preduzeće, tj. da odluka o privatizaciji može da se donese samo za onaj subjekt koji ima perspektivu održivog razvoja. Zbog toga će procena održivosti poslovanja, koju uvodi novi zakon o privatizaciji, zajedno sa informacijama iz pisama o namerama potencijalnih investitora, poslužiti kao osnov ili treba da posluži kao osnov za donošenje odluka o modelu, metodu i merama privatizacije preduzeća koje je subjekt privatizacije. To znači da će se za preduzeće koje nema perspektivu održivog razvoja, podneti predlog za stečaj, umesto da se po svaku cenu privatizuje, što je dosadašnje iskustvo pokazalo neuspelo. Popis i procena imovine, obaveze i kapitala koju vrši sam subjekt privatizacije je deo mera na putu sprovođenja koncepta održivih privatizacija. Ekonomska logika koju zagovara Predlog zakona je da sva preduzeća na koja se ovaj zakon odnosi nađu pravi model kako bi bila u stanju da izađu iz sadašnje situacije i nastave da posluju – varijanta A, ili da uđu u stečaj – varijanta B. Zašto po hitnoj proceduri usvajamo ovaj zakon? Zato što je direktna šteta od toga da se 584 preduzeća ne nalaze na tržištu, već pod okriljem Agencije za privatizaciju, što ta šteta iznosi oko 800 miliona dolara godišnje, uz plate za oko 100 hiljada ljudi koji ne rade po tržišnim principima, plus propušteni porezi, doprinosi. Indirektnu štetu predstavlja negativan uticaj neprivatizovanih preduzeća na finansijsku disciplinu na tržištu. Prema tome, sa izmenama Zakona o stečaju, za preduzeća koja imaju kredibilan program održivog razvoja, biće doneta odluka o metodu, merama i modelu privatizacije, a za preduzeća koja, nažalost, nemaju tu šansu, biće doneta odluka o stečaju. Novi zakon o privatizaciji uvodi obavezu privatizacije za subjekte privatizacije sa društvenim kapitalom i za subjekte koji posluju javnim kapitalom. Modeli privatizacije su prodaja kapitala, prodaja imovine, prenos kapitala bez naknade i strateško partnerstvo. U samom postupku privatizacije, modeli se mogu kombinovati, zavisno od potrebe. Modeli se biraju na bazi izraženog interesovanja investitora i finansijsko-poslovnog položaja preduzeća koje je predmet privatizacije. Predviđa se i prenos kapitala bez naknade za zaposlene. To smo imali i ranije. Ali, sada se predviđa i prenos kapitala bez naknade za strateške investitore u slučaju pozitivnih rezultata koje oni ostvare u svom poslovanju. To bih ja mogla da nazovem i nekom vrstom nagrade za investitore i ona zaista predstavlja značajnu novinu, pod uslovom da se ostvari zakonski predviđen uslov, a to je pozitivno poslovanje. Naravno, odluku o tome donosi Vlada, na osnovu izveštaja o rezultatima poslovanja. Metodi privatizacije su javno prikupljanje ponuda sa javnim nadmetanjem kod prodaje kapitala i imovine i javno prikupljanje ponuda putem objavljivanja javnog poziva za izbor strateškog partnera, gde Vlada određuje kvalifikacione uslove. Ja lično pozdravljam što je ranije predloženi metod direktne prodaje, odnosno direktne pogodbe, koji je bio u ranijim predlozima odnosno nacrtima zakona, izostavljen. Smatram da ovaj metod direktne pogodbe u sebi sadrži prilično ozbiljne nedostatke i može potencijalno da otvori vrata za razne oblike nedozvoljenih ponašanja. Jedan od novih modela privatizacije predviđen predlogom zakona je i prodaja imovine u postupku privatizacije, koja kada je to potrebno ima pozitivne efekte kroz održavanje zaposlenosti, stvaranje novih radnih mesta, povećanje poreskih prihoda i veće namirenje poverilaca. Kao takva, ona ima značajne prednosti u odnosu na prodaju imovine u stečaju gde imamo razne druge situacije koje mi ne možemo da kontrolišemo, kada kažem mi, mislim na Agenciju, kao npr. da je kupac slobodan da promeni delatnost subjekta privatizacije. Kada je reč o prodaji u okviru postupka privatizacije, Agencija može i da postavi uslove koje partner mora da poštuje i ima veći stepen, naravno kontrole, nego kada se to sve dešava u postupku stečaja. S obzirom da je alternativa privatizaciji preduzeća stečajni postupak, novi Zakon o privatizaciji, on nudi uslove da privatizovano preduzeće postane solventno ili da to bude u razumnom roku, čime država može da dođe do budžetskih prihoda kroz poreze. Poznato je da fiskalni efekti mera nisu pozitivni kod privatizacije jer dolazi najčešće do otpisa potraživanja državnih poverilaca i konverzije duga u kapital, ali, ako se to sagleda sa pozicije daljeg rasta poreskog duga preduzeća u privatizaciji, državnih subvencija i troškova održavanja subjekta koji ne generiše prihod, onda je to ipak povoljnije rešenje za državu i privredno okruženje. U svemu tome se sagledava i namera privlačenja stranih investitora i strateških partnera koji bi bili spremni da učestvuju u privatizaciji preostalog kapitala i imovine u subjektu privatizacije. Atraktivnost te namere mora počivati na novom pristupu koji predlog zakona ima, ne po svaku cenu i ne za svakog, privatizacija, već samo za preduzeća sa održivim konceptom razvoja. Tako će doći do oživljavanja privredne aktivnosti, povećanja zaposlenosti, davanja mogućnosti radnicima, poveriocima i malim akcionarima, što smatram veoma značajnim, da započnu sa ostvarivanjem svojih prava. Posebnu pažnju privlači način regulisanja strateškog partnerstva kao modela privatizacije kroz institucionalni odnos domaćih ili stranih investitora sa subjektom privatizacije ili Republikom Srbijom. Partnerstvo se sprovodi zajedničkim ulaganjem, putem osnivanja novog privrednog društva, novog privrednog subjekta sa Republikom, pri čemu je ulog Republike, i to je vrlo novo i zanimljivo rešenje, imovina koju je Republika stekla po osnovu potraživanja koja ima prema subjektu privatizacije, a koje je otpisala kao potraživanje u odnosu na subjekta privatizacije. Drugi način je dokapitalizacija postojećeg subjekta privatizacije. U svi slučajevima Agencija ima ulogu kontrolnog organa na osnovu izveštaja ovlašćenog revizora. Realno je očekivati da će novi propisi obezbediti pravni okvir za sprovođenje postupka privatizacije po novim pravilima, a to znači efikasno i transparentno okončanje postupaka koji su započeti po fer tržišnim uslovima i usaglašavanje sa ostalim propisima, pre sveta mislim na propise Zakona o stečaju kao i da ćemo uspeti da ceo postupak oročimo, a to znači da se rok predviđen zakonom, decembar 2015. godine ostvari. Sada nekoliko reči o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju. Osnovi zadatak predloga ovog zakona je stvaranje uslova za „pročišćavanje“ postojećeg poslovnog okruženja i stvaranje dobrog poslovnog ambijenta kroz efikasnije sprovođenje stečajnih postupaka. Primena postojećeg zakona je ukazala na ne odgovarajuća pravna rešenja, na ne precizna formulisanja koja su generisala proizvoljnost i nedovoljnu transparentnost u postupanju. To je omogućavalo različite zloupotrebe do korupcije kao ekstremnost ili u blažoj varijanti neažurnost, nezainteresovanost da se postupak okonča na što profesionalno bolji način od strane stečajnog upravnika, stečajnog sudije pa do poverioca koji su se pasivizirali u mnogim postupcima, što deluje paradoksalno, ali zaista imamo i takva iskustva. Predlog zakona sadrži nekoliko značajnih novina kojima treba da se otklone uočeni nedostaci i usklade propisi sa savremenim Zakonom o stečaju, kao i da se zajedno sa Zakonom o privatizaciji ponudi jedan moderniji, prepoznatljiviji poslovni ambijent stranim investitorima. Javnim objavljivanjem svih podataka u toku stečajnog postupka, na internet strani ovlašćene organizacije je jedna od novina koju zakon sadrži. Postupak će postati transparentan za sva zainteresovana lica. Zatim, reguliše se i status povezanih lica koje smo već čuli, koje je pomenuto. Povezana lica su lica koja su povezana sa stečajnim dužnikom na nov način, tako da se ta lica sada namiruju četvrtom, poslednjem isplatnom redu i ne mogu da biraju, niti da budu birana, što je takođe važno, u Odbor poverilaca, kako bi se sprečilo preglasavanje stečajnih poverilaca od strane povezanih lica. Nov je i položaj stečajnog upravnika, koji je dobio nove obaveze. On se bira uz saglasnost poverilaca, proširen mu je delokrug poslova, na primer, na pobijanje pravnih radnji kada je to neophodno, što do sada nije bio slučaj. Uvodi se stručni nadzor nad radom stečajnih upravnika od strane ovlašćene organizacije i predviđaju mere koje se po sprovedenom disciplinskom postupku sprovode. Obavezu izveštavanja koju ima stečajni upravnik je redefinisana, kao i njegova odgovornost za nastalu štetu. Novine su u formiranju i radu Skupštine poverilaca i izbora Odbora poverilaca, kao i načina odlučivanja Odbora poverilaca. Nov položaj razlučnih poverilaca, to su poverioci koji imaju založno pravo na stvarima i pravima, o kojima se vode javne knjige, imaju pravo na prvenstveno namirenje iz sredstava ostvarenih prodajom imovine. Značajna novina je i nov položaj založnih poverilaca, to su lica koja imaju založno pravo na stvarima i pravima stečajnih dužnika, a nemaju istovremeno i novčano potraživanje prema stečajnom dužniku, koje je založnim pravom obezbeđeno. Predlogom zakona je predviđeno da založni poverilac nije dužan da podnese prijavu potraživanja stečajnom postupku, ali je dužan da obavesti sud o postojanju zaloge na imovini stečajnog dužnika. Založni poverilac ne glasa za plan reorganizacije, ali se planom reorganizacije ne mogu menjati niti umanjiti njegova prava. Predlogom Zakona o stečaju se utvrđuje dan početka primene plana reorganizacije kao dan pravosnažnosti rešenja o potvrđivanju plana reorganizacije. Ograničava se zatim nivo predujma za mala ili kako ih zakon naziva „mikro“ privredna društva, kako bi se olakšalo otvaranje stečaja za njih i sprečila proizvoljnost određivanju tog istog predujma. Jedna od novina je i ukidanje obaveze dobijanja saglasnosti Komisije za zaštitu konkurencije prilikom podnošenja plana reorganizacije, koja je do sada postojala, osim ako je stečajni dužnik srednje ili veliko pravno lice prema zakonu kojim se uređuju kriterijumi za određivanje srednjih i velikih pravnih lica. Ova promena takođe ima opravdanja kada su u pitanju mala preduzeća zbog uštede u troškovima zbog uštede u vremenu. Predlog zakona sadrži i nove odredbe o međunarodnom stečaju, novo poglavlje, pa primenom pravila o sedištu glavnog poslovnog prometa, koje je najčešće registrovano sedište, strana pravna lica, koja ispunjavaju taj uslov, sprovode i moraju da sprovode stečaj u Republici Srbiji po ovom zakonu. Nov Zakon o stečaju treba da otkloni uočene nedostatke u stečajnom postupku, treba da spreči npr. izazivanje namernih stečaja, što smo imali u praksi, da redefiniše pojedina pitanja, a sve u duhu povećanja stepena namirenja poverilaca, smanjenja troškova stečajnog postupka i ubrza postupke koji se sada vode, čiji se prosek kreće između tri i četiri godine, kod banaka je on mnogo duži, to znamo, na evropski standard koji glasi jedna do dve godine. Time bih završila izlaganje. Na kraju da kažem da SDPS će u danu za glasanje će podržati Predlog zakona o privatizaciji i Predlog zakona o izmenama i dopunama o stečaju. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milan Krkobabić. Izvolite.
Uvaženi gospodine predsedavajući, gospodine ministre, poštovane kolege, pred nama su zakonska rešenja koja dotiču ne tako mali broj privrednih subjekata. Tačan broj mislim da ni sada ne znamo, ni onih u restrukturiranju, niti onih koji su predmet promene vlasničke strukture ili privatizacije, ali dobro, usaglasićemo se oko broja. Ne znamo možda ni tačan broj zaposlenih, ali nije mali. Svi ti ljudi danas sa pažnjom iščekuju ovo. Kad kažem sa pažnjom iščekuju, nisam rekao očekuju, jer su ovi gotovo deceniju i po u stanju iščekivanja. Stanje iščekivanja dovodi do demobilizacije, dezorijentisanosti i suprotno od onog što je stanje jednog normalnog očekivanja, što bi bila normalna mobilizacija, normalna privredna aktivnost. Ova preduzeća trenutno su po strani. Ona su u nekoj privrednoj zoni sumraka i nadam se da ćemo ovim zakonskim rešenjima pokušati da ih vratimo. Slušao sam pažljivo gospodina ministra. Pomoglo mi je i izlaganje uvažene koleginice. Stekao sam punu sliku o ovim zakonskim rešenjima. Nešto malo sam pročitao i pratio i mogu da izrazim uverenje da će ovo biti pomak u rešenju ovog, rekao bih, velikog problema. Jedno novo zakonsko rešenje govori o prodaju imovine ovih preduzećai kažu novo zakonsko. Podsetio bih vas samo, gospodine ministre, možda ćete se složiti samnom, da je način privatizacije u Srbiji uglavnom išao u tom pravcu da se kupovala imovina preduzeća i upravo zato što se kupovala imovina preduzeća, naš bruto društveni proizvod danas jedva doseže 60% onoga iz 1989. godine. Zarađivačka sposobnost preduzeća bila je u drugom planu. Sposobnost tih preduzeća da rade, da zarađuju bila je nebitna. Ovo je bitno zbog gledalaca koji nas prate. Uglavnom su ljudi kupovali i ranije samo imovinu preduzeća. Bilo je interesantno ono koje ima poslovnu zgradu koja može da se sruši i tu ćemo da sazidamo 100 ili 200 hiljada kvadrata koje danas ne možemo da prodamo. Prema tome, ovo zakonsko rešenje, samo nešto ozakonjava, što je inače bila praksa. Uvaženi profesor Jovan Ranković je to definisao. Kaže, kupovala se imovina preduzeća, dugovi su ostajali državi, a radnici su dobijali socijalni program, što znači put pod noge. Nadam se da će ovim zakonskim rešenjima ova agonija u kojoj se nalaze ovi privredni subjekti biti završena. Mi nemamo više vremena. Nemamo vremena da čekamo 15 i još 15 godina da bi tih stotinak hiljada ljudi, ovde mislim i na preduzeća u restrukturiranju, definitivno znali gde su. Berlinski zid je pao davno. Iluzije da će svi biti bogati su srušene, ali i one poslednje, da će zadržati radna mesta. Izgleda da će i ona biti srušena. Prema tome, ako ova zakonska rešenja, koja smatram da su dobra, okasnela ali dobra, primenimo, e sad, dolazimo upravo do te reči – primene, i najbolja zakonska rešenja ovde su uvek bila problem, ne ona kao takva, nego upravo njihova primena. Koliko su u stanju subjekti na koje se odnose ta zakonska rešenja, mislim na državne organe, da se to u praksi realizuje, to će pokazati vreme. Tu je obaveza na vama, gospodine ministre, na agenciji, na svim ljudima. Ono što je dobro u ovome svemu to je ta oročenost vremenska. Jednostavno, stavili smo reper do kada i kada to moramo da završimo. Do sada to nije bio slučaj. Što se tiče tih stečaja, jasno je kako su se odvijali, na koji način, u kojim rokovima. Sve smo mi to znali. Ova Skupština je usvajala zakonska rešenja. Ovde su sedeli ljudi i svaki put su svi bili veoma zadovoljni tim novim zakonskim rešenjima. Ona su bila najbolja moguća. Da li su bila, govore 24 sporne privatizacije. Ne bih se bavio njima da li su sporne ili nesporne, za mene je mnogo bitnije kao za nekog ko se bavi privredom da li su bile uspešne ili neuspešne. Ovde je najmanje bitno ko će biti vlasnik. Bitno je da li ćemo uspeti neke od tih privrednih subjekata da stavimo na noge, da li ćemo ih uključiti u sistem, da li će ona početi da privređuju, da li će ti ljudi moći da ostvare svoje zarade, a budžet Srbije da bude adekvatno punjen. To je poenta. Sve ovo što mi radimo je jedno sredstvo. Osnovni cilj je ovo – pokretanje privredne aktivnosti. Pred nama je taj ključni i bitni cilj. Mislim da niko u ovoj sali neće biti protiv ovakvih rešenja. Naravno, očekujemo i amandmane na pojedine stvari koji će u znatnoj meri doprineti. Mislim da treba da ih prihvatimo tamo gde god postoji argumentovano obrazloženje da nešto može da se popravi, jer nam je zajednički cilj da ovaj posao privedemo kraju. Ovo nije politički poen ni jedne političke partije, niti treba da bude. To je ostatak nečeg, stoji nam tu i mi to moramo da rešimo što je pre moguće. Ne bih dužio. Poslanička grupa PUPS u danu za glasanje daće podršku ovim zakonskim rešenjima. Pomno će pratiti kako se ona u praksi sprovode. Na kraju ponovo taj apel. Apelujem na vas, na vaše saradnike, na određene institucije da nije dovoljno da to izglasamo. Najmanje je to bitno. Bitno je, naravno, ali kako ćemo to u praksi realizovati, tu moramo da uložimo celokupnu energiju. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Krkobabiću. Reč ima narodni poslanik dr. Janko Veselinović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, ministre Vujoviću, koliko se sećam, vi ste prvi put u Skupštini da branite jedan zakon. Da li je tako? To nije baš pohvalno za ovu Vladu, pošto je ova Vlada govorila o tome da će ići sa agresivnim zapošljavanjem i mogli smo očekivati zakone iz vaše oblasti i oblasti finansija koji će pospešiti to zapošljavanje. Vi ste danas ovde da branite Zakon o stečaju. Da li znate kako se zakon o stečaju zove u praksi, kako se studentima objašnjava? To je zakon o pravnoj smrti privrednih društava. Da li je Zakon o stečaju zakon kojim vi dajete nadu privredi, nezaposlenima, ljudima koji su ostali bez posla ili ovim zakonom, kao i Zakonom o privatizaciji, stvarate novu armiju nezaposlenih? Različite su procene. Da li je tako? Od 20 do 50 hiljada koje će Zakon o privatizaciji ostaviti bez posla. Nije čudo što vam jutros vladajuća koalicija nije dala aplauz, čak i na našu opomenu nije se čuo nijedan jedini aplauz na vaše izlaganje. Vlada jedna prilično mirna atmosfera, da ne kažem turobna, po pitanju podrške ovim zakonima. Ne vidi se da ovi zakoni donose dobro Srbiji. Oni jesu navrat na nos napravljeni, dva ili tri dana pre isteka 100 dana ove Vlade. Stavljeni u proceduru kao 99% zakona koji su stigli u ovu Skupštinu po hitnom postupku i ko je od narodnih poslanika uspeo da pročita svih ovih pet stotina stranica. Prethodni govornik ovlašćeni predstavnik PUPS-a kaže da je slušao vaša izlaganje, da je nešto pomalo pročitao, pa kako može da podrži zakon koji nije pročitao.
Gospodine Veselinoviću, nemojte da komentarišete izlaganje drugih poslanika. Vratite se na temu, molim vas.
Molim vas da me ne prekidate. Da li je dovoljno da neko dobije mesto direktora javnog preduzeća, odnosno da ostane na tom mestu… [[Isključen mikrofon.]]
Isključio sam vas. Zamolio sam vas da se vratite na temu, da ne komentarišete govore drugih poslanika i da poštujete dostojanstvo Narodne skupštine. Izvolite.
Izvinite, predsedavajući, koji član Poslovnika zabranjuje da komentarišem izlaganje prethodnih govornika? Imate neku poruku, slušate. Da li je tako? Predsedavajuća vas opominje kako ćete voditi sednicu. Da li je tako? Dakle, niste mi objasnili koji član Poslovnika zabranjuje komentarisanje govora prethodnih govornika.
Molim vas, nastavite.
Nastavio sam i nastaviću, ukoliko mi dozvolite. Vratite mi vreme.
Vratio sam vam vreme, nastavite.
Pitam – da li je dovoljno da neko dobije ili zadrži poziciju direktora javnog preduzeća da bi podržao zakon i da se ne nađe na spisku devet direktora javnih preduzeća koji su juče smenjeni? Da li je to jedan od mehanizama po kojem ova Vlada funkcioniše? Da li će to doneti nova radna mesta? Da li će to omogućiti da se isplaćuju penzije u ovom iznosu ili će one biti smanjene narednih dana, kao i plate? Da li to donose ovi zakoni o stečaju i privatizaciji? Kakva je moralna vrlina da neko priča o prethodnih 12 godina kada su ipak isplaćivane neke plate i neke penzije, pa da se sada osvrće na taj period, kao period u kome je bilo loše? Ovo nije nikakav reformski zakon. Ovde nema nikakvog agresivnog zapošljavanja, već mogućnosti da zaposleni izgube svoja radna mesta. Nije to najstrašnije. Ne stvarate im nikakve mogućnosti, gospodine ministre, da se zaposle. Koji ste zakon stavili u proceduru koji omogućava privlačenje stranih investicija i otvaranje novih radnih mesta? Ko će nadoknaditi ovih 20 ili 50 hiljada ljudi koji će ostati bez posla? Na koji način ćete zaposliti te ljude? Da li imate odgovor, gospodine Vujoviću? Da li ste pripremili taj odgovor za ovih 100 dana, koliko sedite u Vladi? Nije vama lako. Vi ste i ministar finansija i ministar privrede. Da li ćete to biti narednih dana treba da čujemo, ali vi jednostavno nemate rešenje za to. Svakim danom smo sve dužnija i dužnija zemlja, sa sve većim deficitom, sa sve manje prihoda koje država ubira zbog crnog tržišta i sive ekonomije, nema radnih mesta. Šta ste učinili, gospodine Vujoviću? Lepo je provozati se od Beograda do Niša. Lepo je odigrati partiju šaha, ali šta građani Srbije imaju od te partije šaha, šta imaju od pesme koja se čula u tom autobusu? Ko može da zapeva u Srbiji posle ovakvih zakona?
Gospodine Veselinoviću, zamolio sam vas da se vratite na temu. Nemojte pričati o autobusima, o bilo čemu drugom, nego se vratite i govorite o zakonu.
Ovo je ono o čemu pričamo, a to je da onemogućavate opoziciju da govori. To što vas gospodin Babić opominje sa mesta da se ja vratim na temu, to ne obavezuje vas da obavezno reagujete. Jako se dobro držim teme i jako dobro znam da ovi ljudi koji ostanu bez posla, prema ovom zakonu, nemaju mogućnost da se zaposle, jer nema zakona koji su stvorili te uslove. Gospodine Vujoviću, vi ste na početku vašeg izlaganja rekli da je ovo leks specijalis. To povlači za sobom određene pravne posledice. Leks specijalis derogira zakone koji se odnose na istu materiju i koji bi mogli biti predmet ovog leks specijalisa, a mislim na Zakon o privatizaciji. Daćete mi odgovor, ako je moguće, gospodine Vujoviću, da li ovaj zakon o privatizaciji derogira član 1. Zakona o poljoprivrednom zemljištu, koji kaže – vlasnik poljoprivrednog zemljišta ne može biti strano fizičko, odnosno pravno lice. Kako ste vi jutros predstavili ovaj zakon, to je činjenica da derogira. Znači, vlasnik može da postane i strano pravno ili fizičko lice. Pitam vas – da li to znači da će zemljište, poljoprivredno zemljište moći da postane vlasništvo stranih fizičkih lica? Pre neki dan ste izjavili, tačnije 15. maja, da ste pogledali dobro vaš sef i da tamo niste našli ugovor zaključen sa „Etihadom“ o privatizaciji JAT airways. Mogu zamisliti vas, ministre, kako preturate po tom sefu i posle toga kažete – nema ugovora, gde je ugovor. Da li ste zvali posle toga predsednika Vlade i pitali ga gde je ugovor sa „Etihadom“? Da li ste u međuvremenu saznali? Imamo ovde hronologiju neispunjenih obećanja vezanih za taj ugovor. Od 1. avgusta 2013. godine izjave Siniše Malog, tadašnjeg predsednika Privrednog veća Beograda, Aleksandra Vučića, tadašnjeg potpredsednika Vlade, opet Siniše Malog, kao gradonačelnika, Zorane Mihajlović. Izjave se uglavnom odnose za 15 dana, sedam dana, za mesec dana ćete videti ugovor sa „Etihadom“. Ovde se radi o privatizaciji. Ovde se radi o sprovođenju Zakona o privatizaciji. Gospodine ministre, u ovom zakonu nema novih odredbi koje bi zaštitile od ovakvih privatizacija, kojima ćete zaključiti ugovor, ne sa stranom kompanijom, nego sa stranom državom, državom u kojoj je vlasništvo nad kompanijama po sistemu – država to sam ja i sa tim državama nije zabranjeno zaključivanje ugovora neposrednom pogodbom. Mi iz opozicije pričamo o tome kada kažemo da ta mogućnost nije prevaziđena. Postoji mogućnost neposredne pogodbe sa stranom državom. Ukoliko to bude po principu kako je rađeno sa „Etihadom“, sa prodajom JAT airways, zemljišta u Vojvodini i Srbiji, onda ćemo imati sefove u kojima neće biti ugovora. Ne možemo gospodine Vujoviću da podržimo ove zakone. Ne samo iz razloga što nismo uspeli da sagledamo pravne i ekonomske posledice njihove primene, nismo mogli. Dakle, u 24 sata, 600 stranica pročitati, šest zakona iz različitih oblasti, to nije moguće. Ne samo zbog toga, nego zato što imamo loše iskustvo sa vašim zakonima i loše iskustvo sa vašim kadrovima. Pominjali smo pre toga da nemate u Vladi ministra za finansije. Pa koji je već ovo ministar za finansije? Koliko promena u Vladi je bilo? Kako možemo da verujemo da ovi zakoni ne nose neke posledice koje će biti veoma loše za Srbiju? Kako možete da garantujete za ovakve zakone, za njihovu primenu, da oni neće biti na štetu javnih preduzeća, recimo? Propisuje se obaveza javnih preduzeća da otpišu dug preduzeća koja su u restrukturiranju odnosno preduzeća koja bi trebala da se privatizuju. Pa zar to nije samo prebacivanje tereta sa jednog privrednog subjekta na drugi? Dakle, imamo preduzeće koja se privatizuje, imamo s druge strane javno preduzeće koje otpisuje potraživanje prema tom preduzeću koje se privatizuje i šta postoji mogućnost? Postoji mogućnost da se to nadoknadi kroz cene usluga koja ta preduzeća daju, recimo cene struje, da se poveća cena struje, da bi se nadoknadio taj gubitak, ili da se poveća izdvajanje iz budžeta za ta javna preduzeća. To je zatvoren krug. Iz tog zatvorenog kruga niko nema nikakve koristi. Ne možemo, gospodine Vujoviću kao što vi danas niste dobili aplauz od ljudi koji su vas birali za ovaj zakon, pošto i oni verovatno ne veruju da će on doneti bilo šta novo, iz razloga što nije dovoljno precizirana uloga Agencije za privatizaciju. Nije jasno uređeno u kojim slučajevima, odnosno pod kojim uslovima će Vlada nadležnom organu AP, grada, opštine, uopšte predložiti odluku da se neko privredno društvo privatizuje? Dakle, nema jasnih kriterijuma za to. Daju se velika diskreciona prava vašem ministarstvu, ili novospojenom ministarstvu koje će možda nastati od vašeg ministarstva i Ministarstva finansija. Česte su odredbe da će neka pitanja biti uređena podzakonskim aktima. Bilo bi normalno ukoliko idemo na transparentnost da se ta pitanja urede zakonom. Imamo ozbiljan problem i kod konverzije potraživanja državnih poverilaca u kapital, jer to na neki način takođe predstavlja oprost duga. Jer, ako država kao poverilac oprašta dug tom subjektu ona opet postaje vlasnik tog privrednog društva na bazi te konverzije. I šta smo tu dobili? Dakle, država se nije izvukla iz tog privrednog društva, iz tog preduzeća, nego je ostala tamo, zarobila neka potraživanja za kapital koji vredi ili ne vredi. Nacrtom zakona o stečaju nisu obuhvaćene izmene koje se odnose na preciziranje većih ovlašćenja skupštine poverioca i nije jasno kada skupština poverioca može da traži smenu stečajnog upravnika ukoliko je nezadovoljna sa njegovim radom. Nisu ni ovim zakonom dovoljno precizirana ovlašćenja Agencije za privatizaciju. U izmenama i dopunama Zakona o stečaju, opet se daju prevelika ovlašćenja ministarstvu jer se ovde opet uvode odredbe koje kažu da će ministar određena pitanja regulisati podzakonskim aktima. I ovde smatramo da bi bilo bolje da su te odredbe ugrađene u tekst zakona. Uvaženi ministre, dakle, dugujete nama poslanicima ali i građanima Srbije odgovor, šta će mimo fraza koje slušamo prethodnih mesec dana, tipa – Beograda na vodi, dolaska stranih investitora o kojima nema ni traga ni glasa, novim kadrovskim rešenjima u javnim preduzećima koja se najavljuju, pa se onda postavljaju VD stanja koja će trajati neko vreme. Šta ćete učiniti vi iz vaše nadležnosti da pokušate da amortizujete posledice ova dva zakona, izmene i dopune Zakona o stečaju i izmene i dopune Zakona o privatizaciji koji ne donose nikakve novosti, koji samo na nešto drugačiji način regulišu pitanja? Nije jasno da li će Zakon o privatizaciji ubrzati privatizaciju i da li ćemo recimo naredne dve ili tri godine završiti proces privatizacije. Taj proces se odlaže već desetinama godina. Nijedna vlada taj proces nije uspela da završi. Jedno od osnovnih obećanja ove Vlade jeste bilo da će rešiti to pitanje i to ne tako što će radnike poslati na ulicu, radnika na ulici je već dovoljno, nego tako što će stvoriti uslove da ta preduzeća počnu da rade, a ako ne mogu da rade da ti radnici dobiju mogućnost da se negde zaposle. Nit rada nit glasa od toga nema, ministre. Koje radno mesto je, ne otvoreno, nego u perspektivi u Srbiji, koji to investitor treba da pokrije i zaposli ljude koji će ostati bez posla? Nemate odgovore, gospodine ministre. Nećemo ga dobiti ni narednih dana, a bojim se ni narednih meseci. I možda ćete i vi kao gospodin ministar finansija Krstić čiju funkciju sada obavljate, shvatiti da jednostavno nemate tim koji može da reši ta pitanja. Mislim da vi to lično i sada već shvatate, jer vi ste čovek koji je dugo u privredi i verovatno shvatate u kakvoj ste poziciji i verovatno vam je jasno da ova zemlja sa ovakvom Vladom nema mogućnost da stvori uslove za nove investicije, da stvori uslove za nova radna mesta. Naprotiv, da stvori manje radnih mesta, da smanji plate, da smanji penzije, i da u narednom periodu dođe dodatno do urušavanja privrednog sistema. Na ta pitanja gospodine Vujoviću, građani Srbije očekuju odgovore. Promena ovih odredbi zakona o stečaju, privatizaciji, ne znače ništa. Evo gospodine predsedavajući, pošto vam daju sugestije i verovatno traže od vas da intervenišete, ja ću završiti svoj izlaganje. Hvala.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik, šef poslaničke grupe SNS, gospodin Zoran Babić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, član 106. stav 1, u školi bi profesor posle ovakvog izlaganja rekao – sedi, jedan. Ne da je promašena tema nego je promašena učionica, promašen predmet, i ja od vas gospodine predsedavajući očekujem da ne dozvolite dalje unižavanje ugleda Narodne skupštine, ako narodni poslanik diskutuje o zakonu, a unapred kaže da ga nije pročitao. O čemu diskutujemo onda ovde? Na zadatu temu? Da svako može da uđe u ovu salu i da govori o čemu hoće, o autobusima, o šahu, o sefovima, o pesmama, o svemu samo ne o onome što znači život u Srbiji. Licemerni osmeh na licu prethodnog govornika znači da se smeje 400.000 ljudi koje je ostavio bez posla, koje je njegov režim, njegova vlada koju je podržavao ostavio bez posla. A sada pita gospodina Vujovića gde su radna mesta. Sada pitam gospodina Vujovića gde su radna mesta? Pitam vas, gospodine Veselinoviću gde su radna mesta, tadna mesta koja ste upropastili, koja ste sagoreli? Ja vas, gospodine Veselinoviću, iako nemam pravo ličnog obraćanja, pitam – gde su vama odgovori? Gde su odgovori onome ko sada kritikuje i traži odgovore? Gde su odgovori na 800 miliona evra koliko košta, direktno …
Gospodine Živkoviću, nemojte da dobacujete sa mesta.
… i indirektno koliko koštaju firme u restrukturiranju, koliko koštaju firme koje nisu privatizovali, koliko koštaju povećane penzije, koliko koštaju povećane plate u javnom sektoru od 68%, a imali smo pad privrednog rasta i pad proizvodnje? Na osnovu čega? Samo da bi se dobili izbori. I sada kukanje na tom zlohudom sudbinom i traženje odgovora. Ova Vlada Republike Srbije koja ima punu podršku poslaničke grupe SNS, ne samo da li ima aplauze ili nema aplauza, ima glasova i ima poverenje, ne samo poslanika, već i poverenje građana Srbije, svoja obećanja ispunjava.
Zahvaljujem gospodine Babiću. Reč ima ministar u Vladi, doktor Dušan Vujović. Izvolite.
Kao nestranačka ličnost ću pokušati da odgovorim na neka pitanja. Prvo da ih podelim na dve grupe, ako mogu. Jedno su pitanja koja se odnose na zakone koji su danas predmet diskusije, a drugo su pitanja o kojima je možda bolje govoriti u sklopu izveštaja Vlade od sto dana rada koji se očekuje 3. avgusta ili 4. avgusta. Drugo, ne bih voleo da se gubimo u frazama, hajde da razgovaramo o suštini. Znači, ako pođem od vaše prve ocene da je to zakon o pravnoj smrti, stari zakon je bio zakon o pravnoj smrti, umiranja na rate. Mi pokušavamo da taj Zakon o stečaju i Zakon o privatizaciji budu zakoni o reanimaciji. Mi ulazimo u jedan rezervat gde postoje polumrtva preduzeća, gde pokušavamo da izvučemo i spasimo što se spasiti može. Prema tome, možemo da se saglasimo ili ne saglasimo oko toga da li predlažemo dobre stvari. Nemojte da sporite motiv, molim vas. Naš cilj je da pokušamo od ovih 56.389 radnika u restrukturiranju i još dopunskih 36.601. radnika u preduzećima koja se nalaze u portfoliu Agencije za privatizaciju spasemo maksimalni broj radnih mesta, aktiviramo resurse koji godinama ne doprinose rastu društvenog proizvoda, koji godinama stoje i gube vrednost. Prema tome, to je naš cilj. Da li to ovaj zakon dobro rešava? O tome možemo da razgovaramo i molim vas da konkretnim rešenjem u zakonu i amandmanima na ta rešenja postignemo najbolje moguće rešenje. To je moj apel, nestranački apel onome što radimo ovde. Mislim da postoji nešto što prevazilazi interese politike, interese pojedinačnih stranaka u ovoj situaciji. Drugo jako važno. Povodom javnosti o radu, mi smo nameravali da počnemo rad na, kao što znate, povukli smo sve zakone iz suštinske procedure onog momenta kad nas je parlament imenovao i imali nameru da u roku od 15 dana vratimo te zakone, odnosno da krenemo sa radom na vraćanju tih zakona u proceduru. Sticajem nesrećnih okolnosti, poplava, taj rad je odložen za dve nedelje i mi smo krajem maja krenuli u taj posao, a ne 14. maja, kao što smo planirali. Uključili smo sva ministarstva i najširi deo stručne javnosti koji smo mogli da nađemo u tim rokovima. Kao što vidite, u našem timu je profesor Branko Radulović sa Pravnog fakulteta koji je jedan od najboljih stručnjaka u oblasti stečaja, u oblasti privatizacije smo imali ne samo naše ljude i naše iskustvo nego direktno i indirektno uključene sve međunarodne organizacije koje su praktično radile u ovoj zemlji i u svim drugim zemljama. Znači, pokušali smo na sve moguće načine da uključimo pamet koja nam je bila dostupna. Nastavljamo da očekujemo i danas i koliko god bude trajala ova rasprava da nam svi pomognu konkretnim predlozima da ta rešenja na najbolji način primenimo da bismo postigli cilj koji smo sebi postavili. Čim smo to završili javna rasprava je zbog nekih administrativnih sitnih čekanja, dokumenti su stavljeni na sajt Ministarstva privrede, javna rasprava je zvanično završena 14. jula, trajala je punih 20 dana sa četiri regionalna široka skupa, Niš, Kragujevac, Novi Sad i Beograd, i pet-šest većih skupova profesionalnih gde smo pokušali da privučemo sve moguće ljude koji su imali nešto da kažu o tim zakonima. Javna rasprava je završena 14. jula, mi smo radili dan i noć od tada da uključimo sve primedbe, ako obratite pažnju na ono što je stavljeno na naš sajt i ono što se pojavilo kao zakon u Skupštini, mi smo sva kontraverzna pitanja pokušali da isključimo. Tamo gde postoje druga rešenja u drugim zakonima pokušali smo da izbacimo iz ovog zakona da ne bismo sebe sputavali stvarima koje mogu biti kontraverzne, koje mogu biti predmet bilo kakvog političkog, partijskog ili drugog sporenja. Cilj nam je da ovaj zakon ne rešava ono što ne mora da rešava, da rešava ono što je problem, a problem je ovih, kao što pomenuh, sve zajedno 92.990 ljudi koji čekaju rešenje i naš je cilj da ponudimo to rešenje. Da vam objasnim suštinu, danas nisam hteo na početku da pričam mnogo o tome. Da bismo krenuli napred mi imamo nekoliko krupnih stvari koje moramo da sklonimo, koje nam se nalaze na putu, da bismo išli napred. Ne možete vi sa 92.000 ljudi i potraživanjima, ukupnim obavezama od 6,6 milijardi evra da idete napred, to vam se nalazi na putu finansijskog sistem, na putu zapošljavanja, na putu svega što država pokušava da radi. Nije naša dobra volja da gubimo vreme na to, to je nužnost. Vi morate da sklonite te metastaze da biste mogli da preživite i idete napred. Ne očekujemo mi bog zna šta, neće biti lako. Ljudi koji dobiju otpremnine će dobiti bar nešto, ono što je jako važno, dobiće jasan signal da želimo novi početak, da želimo da ljudi shvate da su ostali bez posla, onog momenta kada su ušli u restrukturiranje da će ostati bez plata, ali dobiti socijalnu pomoć sada i da će krenuti sa novim pogledom u budućnost, da traže sebi posao, da traže sebi budućnost. Želimo da tako bude. Da li ovaj zakon nudi rešenje? Ne. Hirurgija ne nudi rešenje, to je nužan, bolan put na pravcu ozdravljenja, a nije samo po sebi rešenje. Da li ono što radimo paralelno, rebalans budžeta i dogovor sa fondom, da li je to rešenje? Ne. To je put da okrenemo ovaj ekonomski brod i situacija u kojoj se dug povećava, da to zaustavimo, da zaustavimo deficit, da ga do 2017. godine smanjimo na održivi nivo i da to bude novi početak. Ne mogu da odgovaram na sve stvari koje su se dogodile od pamtiveka do 27. aprila. Verujte, voleo bih da znam sve odgovore, ali ne znam. Rekao sam ono što sam video iz dokumenata o primopredaji i sravnjivanju stanja u kancelariji, sefu koji sam nasledio. Prema tome, rekao sam istinu o tome. Šta se dešava trenutno? Kao što znate, revizije nekih ugovora, dopune, itd. su na Vladi i postoji procedura, zakon i sve ostalo. Između ostalog, mi smo iz zakona sklonili direktnu pogodbu zato što smo smatrali da se ona realizuje na osnovu međudržavnih ugovora koja ratifikuje ovaj parlament. Vi to ratifikujete, ne ja. Ti ugovori imaju snagu jaču od pojedinačnih zakona i prema tome na ovom parlamentu je da ubuduće svaki ugovor koji bude ratifikovao analizira i njegove pravne, društvene i druge posledice, istovremeno i pozitivne i negativne. Da li je ovo reformski zakon? Ovo je reformski zakon kao i svaka hirurgija u širem kontekstu. Znači, ovo je reformski zakon kao i Zakon o radu zato što definiše nove uslove, nove pravne i institucionalne uslove da se krene u novo ulaganje. Da bi investitori došli, da bi ovde ulagali, da bi Srbija održala i podigla svoj kreditni rejting ona mora da sredi neke probleme koje smo nasledili. Pošto nisam partijska ličnost nije moje da ocenjujem ko je politički, partijski i na druge načine odgovoran, moje je da pokušam da nađem rešenje i izlaz iz ove situacije. Da ste mene pitali odgovorio bih vam za javna preduzeća, kao što već predviđamo da uradimo. Sledeći zakon u nizu će biti Zakon o javnim preduzećima i Zakon o stimulisanju investicija. Jedan je ponovo usmeren na čišćenje postojeće situacije i na efikasnije upravljanje javnim sredstvima koja nisu mala u javnim preduzećima. Profesionalizacija upravljanja, čišćenje tih preduzeća i uključivanje odgovornosti od parlamenta, od tzv. Državne revizorske institucije koja u svim zemljama koje imaju dobro uređena javna preduzeća je vrhunski organ koji to sve mora da odobri, će biti predlog u centru ovog zakona. Naš predlog zakona će biti da će DRI biti glavni sudija koji će na kraju reći da li je to dobro ili ne. Ministarstvo će podeliti odgovornost. Ministarstvo privrede, ko god bude na čelu, će određivati kako ta javna preduzeća efikasno da koriste državnu imovinu u EPS-u, u Pošti, u „Srbijagasu“, na svakom mestu, i ne samo javna preduzeća. Ako pročitate Zakon o ministarstvima, koji ste vi doneli 25. aprila, zaduženje ovog parlamenta i Ministarstva za ekonomiju će biti da utiče na sva preduzeća koja rade državnim kapitalom. Znači, da tamo utičemo na kvalitet izbora menadžmenta, na određivanje strategije, poslovne politike, imenovanja i razrešenja, nadzorne organe. Pogledajte zakon, to sve tamo piše. Očekujem da ćemo imati raspravu kada to budemo razrađivali o tome kako to da uradimo najbolje i kako to da u Zakon o javnim preduzećima pretočimo u stvari koje mogu da se primene. Znači, potpuno se sa vama slažem, samo mislim da je pravac kritike preuranjen. Ne možemo sve za 100 dana da uradimo. Ovo što smo uradili, radimo stvari po redu. Odmah nakon 100 dana nas očekuje rebalans budžeta, do sledeće subote, i nacrt dogovora sa Fondom, kao preduslov da imamo trogodišnji program koji nam je nužan da bismo zaokrenuli ovu tešku finansijsku situaciju. Mi ne možemo sa 8% deficita da pređemo na 3% održivih u jednom koraku. To niko ne može da uradi i zato tražimo prostor da to uradimo za tri godine. Onda, u okviru toga donosimo zakon o stimulacijama, gde želimo da na pravi način stimulišemo prave investicije. To je moja ideja. Kako se to rešava u realnosti, to zavisi od svih nas. Ne samo od zakona, nego zavisi od svih nas. Kao što znate, Uredbom Vlade je diskreciono odlučivanje minimizirano. Određeno je da pet ministara odlučuje o svim stimulacijama i privlačenju stranih investitora. Svaki vaš predlog da se to poboljša, naš predlog je da to bude zasnovano na stručnim predlozima, a ne na diskrecionim odlukama pojedinaca, nego stvarne ocene ekonomskih mogućnosti i oportunosti privlačenja stranih investicija. Šta ćemo uraditi? To upravo predlažem. Uradićemo kombinaciju teških kratkoročnih koraka, paralelno sa kratkoročnim stimulacijama, da bismo to naslonili na zakone koji trasiraju put da za tri godine to uradimo. Šta radimo za tri godine? Cilj onoga što govorim je da minimiziramo bolne troškove za stanovništvo, za zaposlene, a da maksimiziramo uštede koje možemo da ostvarimo u javnim preduzećima i na svim drugim mestima. Kao što sam pominjao, u EPS-u gubici u transmisiji energije su 18%. U svetu su 6% do 7%. Naplata je 84%. Pomnožite 0,82 sa 0, 84 i dobićete da Srbija samo dve trećine prihoda ostvaruje od energije koja je iz visokonaponske mreže prešla, koja je isporučena. Samo dve trećine. Znači, jednu trećinu bacamo u startu. Kako koristimo tu energiju? Srbija ima najveće učešće elektroenergije u društvenom proizvodu po jedinici društvenog proizvoda. Najmanje je korišćenje sijalica koje štede energiju sedam prema jedan, a svi u svetu to rade. To je jeftina investicija i daje ogromne efekte, a mi to ne radimo. Srbija ima mogućnost da proizvede vakumska stakla koja štede energiju 30 i više procenata. Mi ni to ne radimo itd. To je samo jedan primer u javnim preduzećima koji govori da Srbija može nekoliko stotina miliona evra, umesto da ih štedi na zdravstvu, na školstvu, na platama i penzijama, da uštedi sprečavanjem da se pare bacaju, da se greje vazduh, a da se pare bacaju. Moj predlog je da u narednim godinama uštedom onih stvari koje samo mogu da povrede, vi ste pominjali i drugi su pominjali, visoke plate privilegovanih ljudi u javnim preduzećima, koji možda i ne znaju gde im je kancelarija, a da se za račun tih ušteda postigne ono što je boljitak i ono što je osnova za budućnost. Treće, ne malo važno, jako je bitno da ono što mi radimo bude utemeljeno korak po korak i da nam svi veruju, da sami ljudi kod nas poveruju da više neće moći nekvalifikovani i nesposobni ljudi da dođu na mesta gde se odlučuje o upravi u društvenim resursima. Ne kažem da je to lako. Ne kažem da ne postoje očekivanja da će izbeći, da će proći ova grmljavina i da će izbeći te stvari, ali vam tvrdim da je naša namera da to sprovedemo. Prema tome, ovo što planiramo ne može da se završi ni za 100 dana, ni za godinu dana. Nisam na početku rasprave govorio namerno o planu implementacije. Svi su ovde rekli da je primena ovih zakona najvažnija. Slažem se, mi imamo vrlo detaljan plan primene, ali nisam hteo pred rudu da skačem i da govorim o tome. Mi planiramo, ako se ovo usvoji do kraja jula ili početka avgusta, da u roku od desetak dana, čim zakon postane pravosnažan, završimo elementarne tehničke pripreme i izađemo sa pozivom partnerima i investitorima zainteresovanim za svih 584 preduzeća koja su glavni cilj ove privatizacije. Druge privatizacije će ići na osnovu drugih kriterijuma. Kada će se privatizovati „Telekom“ ili neko drugo javno preduzeće zavisiće od čitavog niza ekonomskih faktora, gde ja predlažem da ovaj parlament bude uključen u odlučivanje, ali to je pitanje na duži rok. Ovo je sada pitanje rešavanja onoga što se zove breme prošlosti. To je nasleđeno. Ponavljam, neću ulaziti u to ko je kriv, ali je činjenica da je to tako i da to moramo da rešavamo. Šta nas očekuje? Očekuje nas da posle 30 dana, očekujem do polovine ili kraja septembra da ljudi kažu – godišnji su odmori, ostavite par nedelja, ništa se neće promeniti. Ništa se neće promeniti za tih par nedelja, da dobijemo kvalitetne predloge i da pokušamo da što veći broj preduzeća nađe kupce, ali je najvažnije da budu oni koji mogu da održe ta preduzeća na tržištu. Bez toga ta preduzeća nisu preduzeća, ona su socijala, ona su samo kanal kroz koji mi usmeravamo socijalna davanja. Nisam protiv socijalnih davanja, ali sam protiv zavaravanja. Ne smemo da mislimo da je to održivo na duži rok. Kao što rekoh, ti ljudi su ostali bez posla pre 15 godina, a sada će ostati i bez plate, dobiće socijalnu pomoć. Ostaće bez plate, ali neće ostati bez mogućnosti da dobiju novi posao ako ovo uradimo na pravi način, verujte mi. Prema tome, taj skok, to je kao skok padobranom. Postoji jedan momenat da li će se padobran otvoriti. Ja kažem – mi nudimo neke zakone koji će nam pomoći da otvorimo taj padobran i cilj nam je da minimiziramo trošak, ali da postignemo nešto. Verujte mi, ovo sam radio od Tajlanda 1979. godine, pa do čitavog niza drugih zemalja. To funkcioniše, ali moramo svi da budemo na istom poslu i da radimo istu stvar. Konačno, oko preciziranja uloge Agencije za privatizaciju, Ministarstva itd, želim jednu vrlo važnu stvar da vam kažem. Mi ne možemo i ne treba da eliminišemo diskreciono odlučivanje, ali mora uz njega da ide odgovornost. Nisam protiv diskrecionog odlučivanja, ali Agencija mora da primi na sebe odgovornost da predloži model, metod i mere. Ne može se bez toga. Ne postoje kriterijumi koji mogu bez Agencije i bez institucija da funkcionišu. Ono što je bitno, jeste da se zna ko je predložio i zbog čega, da li je on falsifikovao podatke da postoji tržište tehnologija, menadžment, ljudi, kreditna sposobnost, investitor i da je pokušao da izigra ceo proces. Ako neko stručno to potpiše, kao što će potpisati ove velike konsultantske kuće da nešto ima smisla, i nakon toga Ministarstvo to oceni i nađemo investitora, investitor ponudi novac i kredibilni program, tvrdim da ima smisla da ja kao ministar to potpišem na osnovu njihovog predloga. Prema tome, ja nisam protiv diskrecionog odlučivanja sa odgovornošću, ali sam protiv toga da se naprave kriterijumi da se ne zna ko je odakle nešto odlučio, da se nekim kanalima, koji su potpuno vama nejasni i meni nejasni kao ministru, nešto dešava, da neko dobija neke stimulacije ili oprost dugova ili bilo šta što se dešava bez pravila, bez znanja javnosti, pod nekim velom tajne. To želimo da izbegnemo. Prema tome, mislim da je međukorak da imamo neke stvari koje su specificirane, ali nas vode pravom putu. Šta želim još da kažem? Konkretne sugestije. Mislim da koleginica Marijana Radovanović i koleginica Ivana Matić ovde predstavljaju te dve ključne agencije u tim stvarima. Mislim da su one svesne odgovornosti koju na sebe prihvataju. One mole da ih svi podržimo u tom procesu. Znači, mi moramo da skinemo stigmu da Agencija za privatizaciju služi kao mesto za pranje para i pravljenje privatnih dilova. Vi u tome treba da nam pomognete. Evo koleginice Marijane, uslov da prihvati da bude vršilac dužnosti je da znamo šta radimo i po kojim kriterijumima. Toliko za sada, a konkretne primedbe za zakon molim vas da dostavite u formi amandmana.
Zahvaljujem ministru Vujoviću. Reč ima narodni poslanik Krkobabić, po Poslovniku. Izvolite.
Cilj jedne korporacije ili kompanije je da bude profitabilna, da raste i razvija se, da investira i da bude društveno odgovorna prema zaposlenima i svom okruženju. Ovo mi je jedinstvena prilika da me građani Srbije čuju, da razbijemo neke zablude. „Pošta“ nije monopolista, „Pošta“ je tržišno pozicionirano preduzeće. „Pošta“ je profitabilna. Tu je kolega Ćirić koji ovo sve može da potvrdi. Neto dobit, poštovani prijatelji, iz 2012. godine od 11 miliona evra uvećana je u 2013. godini na preko 25 miliona evra, investicije od 45 miliona evra sopstvenih sredstava i izmirene sve obaveze prema zaposlenima. Danas smo imali Nadzorni odbor i mogu da vas obavestim da je poslovni dobitak, ovo je veoma bitno i za građane Srbije, ove kuće za šest meseci veći za 60%, poslovni dobitak u odnosu na prethodnu godinu. Cilj ove Vlade, ne samo ove Vlade, nego svih nas ovde su rezultati i odgovornost. To su ciljevi sa kojima možemo da napravimo pomake. Da li će neko biti direktor javnog preduzeća ili neće, odlučiće Vlada Srbije, ali poštovaće te rezultate. Što se tiče mene i poslaničke grupe, naša podrška je principijelna, naša podrška je jedan koncept koji je utemeljen u ovoj Skupštini, izložen od strane premijer i ona je suviše krupna da bi se vezivala za jednu takvu sitnu stvar, kao što je direktor javnog preduzeća. Za mene je to čast i odgovornost.
Zahvaljujem gospodine Krkobabiću, vreme. Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe. Izvolite.
Uvaženi ministre, poštovani saradnici, predstavnici institucija, sa ovim prethodnim diskusijama koje su izlazile u granicama oštre kritike, ja ću se vratiti na daleko realniju diskusiju, tako što ću ukazati da Zakon o izmenama i dopunama Zakona o stečaju, Zakon o privatizaciji, Zakon o izmenama i dopunama Zakona o postupku registracije kod Agencije za privredne registre, nesumnjivo predstavljaju reformske zakone koji se moraju usvojiti kako bi se nastavio proces usaglašavanja domaćeg zakonodavstva sa zakonodavstvom Evropske unije. To je obaveza Vlade Republike Srbije i mi tu obavezu moramo prihvatiti i zajedno sa Vladom Republike Srbije doprineti da kroz usvajanje ovih reformskih zakona Republika Srbija postane stalna članica Evropske unije. U tom smislu, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije, ne samo iz ovih razloga, već iz razloga koje ću navesti u kasnijem toku ove diskusije, a iz razloga koje će u svojim diskusijama izneti moje kolege iz poslaničke grupe, podržava nesumnjivo ova zakonska akta. U danu za glasanje mi ćemo za ta zakonska akta glasati. U ime poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije najpre početi od zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju. Nesumnjivo je da je postojeći Zakon o stečaju, koji u sebi sadrži kako norme materijalno-pravne prirode, tako i norme procesno-pravne prirode, dobar osnov da se ovim izmenama i dopunama dobiju kvalitetna poboljšanja, koja će u svakom slučaju obezbediti ostvarenje ciljeva stečajnog postupka i stečaja, kao pravnog instituta. A koji su to ciljevi gospodine ministre, stalno se u toku današnjih rasprava prenebregava nešto što je osnovni postulat stečaja? To su dva cilja. Prvi je cilj – da se ostvari interes poverilaca u što većem obimu, kroz što kvalitetnije i u najvećoj mogućoj meri namirenja njihovih potraživanja, a da se to ostvaruje i kroz drugi cilj, a drugi cilj je – ustrojstvo efikasnog stečajnog postupka, a efikasan je onaj postupak koji traje što kraće i sa što manje troškova. Međutim, ova dva cilja idu ka jednom cilju. Taj jedan cilj je stvaranje poslovnog ambijenta. Hajde da se ne varamo, poslovni ambijent u Srbiji se ne može postići samo sa ova dva reformska zakona. Potrebno je doneti druge, mi smo jedan već doneli, to je Zakon o radu, jer se jedino na taj način obezbeđuje pravna sigurnost, kako privrednim subjektima u našoj zemlji, tako i potencijalnim investitorima koje treba da privučemo. Ono što je nesumnjivo značajno, jeste da je fokus javnosti, kako stručne, tako i opšte javnosti bio usmeren upravo na institute stečaja. Ovde prisutne kolege i šira javnost i te kako dobro zna koliko su mediji pisali o zloupotrebama, zloupotrebama stečajnih upravnika, zloupotrebama stečajnih sudija, koliko je dolazilo do povreda ravnomernog namirenja poverilaca, koliko je puta dolazilo do neadekvatnog tumačenja pojedinih odredaba Zakona o stečaju, što je dovodilo do neujednačene sudske prakse, a ta neujednačena sudska praksa generiše pravnu nesigurnost. Pravnu nesigurnost kako za stranke u postupku, tako i za sve one koji očekuju sudsku zaštitu. Zato poslanička grupa Socijalističke partije Srbije podržava nova rešenja u Zakonu o izmenama i dopunama Zakona o stečaju, kojim se sprečavaju zloupotrebe, koruptivna delovanja, kao i svaki drugi vid protivpravnosti. Obzirom da u svojoj advokatskoj profesiji značajnu pažnju posvećujem stečaju, ovom prilikom ću dati sebi slobodu i u ime svoje poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije da iznesem jedan lični stav, a to je da su izmene i dopune učinile mnogo, a mnogo u tom smislu što se postigao jedan veliki kvalitet. Taj kvalitet se manifestuje uvođenjem četvrtog isplatnog reda u koji se svrstavaju lica povezana sa stečajnim dužnikom i što je najvažnije ta lica ne mogu biti birana u stečajne organe. Ali, hajde zarad građana da objasnimo koja su to povezana lica sa stečajnim dužnikom, Nekako se beži od toga. Pa, to su prevashodno bliski srodnici stečajnog dužnika, koji su osnovali preduzeća, to su u pravoj liniji deca, suprug u poboljšanoj liniji, braća, sestre, njihova deca. Oni kao fizička lica i kao osnivači preduzeća su povezana lica sa stečajnim dužnikom i postoji velika mogućnost zloupotreba ukoliko bi bili u stečajnim organima, jer bi preglasali stečajne poverioce, oštetili stečajne poverioce zarad pribavljanja koristi na nedozvoljen način. Zato je to dobro rešenje i zato će to poslanička grupa Socijalističke partije Srbije nesumnjivo podržati. Ono što bi trebali da znate gospodine ministre i vaši saradnici, posebno apelujem na gospođu Matić, kao kreatora ovog zakona, da ima u vidu nešto što ovde nije sistematizovano, a to je da povezana lica ne smeju ni u kom slučaju da budu ni kupci imovine u stečajnom postupku. Mi imamo u stečajnoj praksi, u privrednim sudovima situacije gde supruzi, muževi, žene, deca, kupuju imovinu stečajnog dužnika, pa čak kupe i stečajnog dužnika, kao pravno lice. Pa zar to nije flagrantan vid kršenja i zloupotreba prava o stečajnom postupku i oštećenja poverilaca? Da li možete zamisliti da stečajni dužnik bude kupljen od supružnika vlasnika stečajnog dužnika? Upravo se takve situacije dešavaju u sudskoj praksi i to je sudska praksa identifikovala. Međutim, mi u svakom slučaju reagujući na ovakve primere istovremeno ukazujemo i na to da ste doprineli mnogo kroz transparentnost, uvođenje transparentnosti u stečajni postupak, jednostavno iz razloga što ćemo imati mogućnost da na najtransparentniji način uočimo rad stečajnog upravnika, stečajnih organa, za sud neću ni komentarisati. Ne želeći da prepričavam odredbe koje se vezuju za status, izbor stečajnog upravnika gospodine ministre o tome ste diskutovali, u ime Socijalističke partije Srbije želim da iznesem jednu dobronamernu sugestiju. A to je da se dobro razmisli da u budućem zakonu o stečaju ne bude sistematizovana ni jedna jedina odredba o stečajnim upravnicima, već da se donese potpuno nov zakon, kao sistemsko rešenje koje će se zvati zakon o stečajnim upravnicima, jer će se tim zakonom definisati sve ono što je potrebno, počev od dobijanja licence za rad stečajnog upravnika, do načina izbora stečajnog upravnika u stečajnom postupku. Sankcije, odgovornost za štetu, odgovornost za propuste, pa ako smo mogli da donesemo Zakon o javnim beležnicima, zašto ne bi mogli da donesemo zakon o stečajnim upravnicima. Posebno tu želim da apostrofiram ulogu Agencije za privatizaciju, gospodine ministre, kao stečajnog upravnika koji poslove stečajnog upravnika obavlja preko poverenika, a poverenici su fizička lica koja moraju ispunjavati zakonom propisane uslove da bi mogli da budu stečajni upravnici. Šta se dešava? Uspeli ste što poslanička grupa Socijalističke partije Srbije podržava da određene anomalije koje su se pojavile kao pravila u radu Agencije za privatizaciju, postepeno otklanjate. U stečajnoj praksi se dešavalo da Agencija za privatizaciju na regularan način isplaćuje poverenike, odnosno isplaćuje njihove naknade, a istovremeno privrednim sudovima ispostavlja troškovnike u znatno većim iznosima, u odnosu na iznose koji su isplaćivani na ime naknada poverenicima. Na taj način, dolazi do umanjenja stečajne mase, a samim umanjenjem stečajne mase, verujte ostaju uskraćeni da se za taj deo namire. Dobro je gospodine ministre, što ste i to prepoznali, pa se sada upravo i taj vid zloupotreba, upravo u agencijama za privatizaciju otklanja i to snažno podržavamo Vladu Republike Srbije u borbi protiv ovakvih anomalija. Ono što mislim, takođe, da bi trebalo da se afirmiše kroz ovu diskusiju o Zakonu o stečaju, jeste da su veoma precizno, veoma jasno definisani određeni instituti koji će pomoći sudovima u radu. Konkretno jasno se definiše nesposobnost plaćanja stečajnog dužnika. Sada to ne moramo dokazivati u postupcima. Sudovi ne moraju da izvode preterano veliki broj dokaza. Uticaćemo na efikasnost rada sudova i vrlo brzo će se doneti odluka u sudovima. Međutim, ono što pored ostalih instituta koje ste dobro regulisali, kao što su razgraničenje razlučnog do založnog poverioca, odlično regulisani Institut međunarodnog stečaja, čini mi se da posebnu pažnju zavređuje jedan institut koji je novi, koji je dobar, a to je zahtev za ispravku greške u zaključku. Šta to znači? U slučaju da je osporeno potraživanje i treba da se uputi, bilo stečajni upravnik, bilo poverilac na parnicu zbog osporavanja potraživanja dolazimo do grešaka od strane sudova i sudija, pa se pogrešno uputi ili poverilac ili se pogrešno uputi stečajni upravnik. Da ne bi trpeli štetu, ni stečajni upravnik, ni poverilac, imaju pravu da se ta greška otkloni, da se šteta spreči i da traže zahtev za ispravkom greške. Ali, čega se ja bojim? Bojim se privilegovanih sudija. Zbog toga što za njih nismo propisali nikakvu sankciju, pa ne možemo ni zamisliti, a kamoli doživeti u sudskoj praksi da sudija ne zna koga treba da uputi na parnicu. Pa to je nezamislivo. U ovom slučaju dozvoljavamo da samo sudija otkloni greške, a gde je odgovornost? Gde je odgovornost za naknadu štete? To nemamo, nažalost, sistematizovano i o tome bi trebalo povesti računa u nekom budućem zakonskom aktu koji će ovo da reguliše. Da ne bih prepričavao sve ono što je sadržano, ja ću se u svojoj diskusiji vezati za nešto što mi se čini da bi bilo dobro da se razmotri o budućem radu kako vašeg ministarstva, tako i Agencije za licenciranje stečajnih upravnika. Moram da pohvalim tu agenciju kao jedino zdravo telo, jedino zdravo jezgro u jednom sistemu koji je u jednom trenutku bio ruiniran, ili barem pokušan da se ruinira, gde Agencija za licitiranje stečajnih upravnika pokazala svoju snagu i zaštitila stečajne upravnike. Ovo otvoreno govorim zbog građana. Šta je to što nije definisano u ovom zakonu gospodine ministre? Pre svega vidite kako dobro znate kao što znaju i građani da je u Srbiji na delu vraćanje imovine, odnosno sprovođenje postupka restitucije. Mi imamo ogroman problem gospodine ministre. Imovina koja je predmet restitucije, koja treba da se vrati građanima od kojih je oduzeta po Zakonu o nacionalizaciji, najamnih zgrada i građevinskog zemljišta je sada istovremeno u stečajnoj masi, nalazi se u imovini stečajnog dužnika. Tu se stečajni postupci obustavljaju. Mi imamo ogromne probleme, ne možemo da vodimo stečajne postupke zbog toga. Taj problem mora da se reši. Drugi problem koji treba da se rešava jeste zašto nije u zakonu predviđena dozvoljenost tužbe za poništaj kupoprodajnog ugovora u stečaju. Malopre sam naveo primer, gospodine ministre, da muž, žena, sin, ćerka, kupuju od stečajnog dužnika. Gde je ovde u zakonu propisana mogućnost da se tužbom poništava takav ugovor koji je nesumnjivo štetan, manjkav, koji ima svoju anomaliju koja mora da se otkloni. Takva dozvoljenost tužbe, nažalost, ovaj zakon nije predvideo. Nadam se da će u nekom budućem zakonskom aktu, jer je stečaj promenljiva kategorija, prilagođava se, kako vremenu, tako i okolnostima, a naročito prihvatanjem standarda ekonomski razvijenih sistema. Nadam se da ćete i ovaj dobronameran predlog poslaničke grupe SPS prihvatiti. Šta je još što nije obuhvaćeno? Često se dešava da deo imovine koji ulazi u stečajnu masu, ostane neprodat, nije prodata cela, bez obzira u kom delu su namireni poverioci. Zašto se ne predvidi mogućnost da se deo imovine koji nije prodat preda poveriocima, jer je cilj stečaja i stečajnog postupka namirenje poverilaca. Molim vas da to najdobronamernije prihvatite. Dalje, postoji veliki broj stečajnih postupaka koji traju preko 20 godina. Zašto? Zato što se radi o stečajnim dužnicima, čije je sedište na teritoriji AP Kosova. Mi i te kako dobro znamo koji su to razlozi koji onemogućavaju prodaju te imovine. Znamo koji je to balast za Republiku Srbiju u odnosu na EU, ali je to balast i za stečaj i za stečajne postupke. Za ovo nisu krivi privredni sudovi, ni sudije, već ovde treba imati jedan stepen tolerancije kada govorimo o kritici u odnosu na stečaj i razumete situaciju kada se vezuje za AP Kosovo i za AP Vojvodinu. Na kraju, kada govorimo o stečaju, pošto ću preći na odredbe Zakona o privatizaciji, moram da skrenem pažnju na nešto što bi vi trebalo da imate u vidu, a to je nešto, što je sticajem okolnosti propušteno da se obuhvati ovim zakonom. To je tzv. konsolidovani stečaj. Moram da vas podsetim na neki način da postoji veliki broj situaciju u stečajnoj praksi gde imamo kompanije, holdinge, koncerne, velike sisteme, grupne sisteme, gde u slučaju pokretanja stečaja dolazi do zloupotreba, zato što se stečaj otvori nad holdingom, a spašava se namerno deo tog holdinga, namerno se spašava društvo sa ograničenom odgovornošću. Mi moramo da imamo sistem koji će regulisati to pitanje gde su u pitanju povezanosti privrednih subjekata kroz povezanost preko kapitala i onda je logično da se stečaj odvija prema svim segmentima, holdinga, kompanija. Moram da ukažem na jedan jako pozitivan primer. Upravo je Privredni sud u Užicu imao Pilot postupak kojeg je izuzetno uspešno rešio, tako što je nad holdingom, Vojin Popović iz Novog Pazara, tako što je kompletan stečaj sproveo, tako što je stečajni postupak podelio na pet, uspešno okončao stečajne postupke i uspešno namirio poverioce. Neka to bude primer za dalji rad i sistematizovanje konsolidovanog stečaja kao pravnog instituta u stečajnom postupku. Nadam se da ćete ove sugestije, krajnje dobronamerne poslaničke grupe SPS prihvatiti, jer one odgovaraju i ulaze u koncept Vlade Republike Srbije za donošenje reformskih zakona, a mi kao partija koja sadrži osnovno načelo, socijalne pravde, želimo da tu socijalnu pravdu afirmišemo i preko ovih zakona. Kada govorimo o Zakonu o privatizaciji, ne razumem kritičare koji su danas bili toliko kritični, a da se nisu setili nekih činjenica koje niko ne može da dovede u sumnju, šta je to generisalo sve probleme u privredi Republike Srbije? Ne sumnjivo je da se moralo krenuti u rešavanje nagomilanih problema koji su generisani nakaradnim Zakonom o privatizaciji iz 2001. godine, a podsećanja radi, SPS je bila protiv tog zakona i uvek će biti protiv takvih zakonskih rešenja. Zašto? Zato što je upravo te 2001. godine počelo uništavanje privrede, odvođenje brojnih preduzeća u privrednu smrt, uz ogroman porast nezaposlenih, slanje ljudi na ulice, evidenciji biroa i Nacionalne službe za zapošljavanje, bez izgleda da se ponovo zaposle. Država je oštećena. Budžet Republike Srbije nije popunjen, nisu se naplaćivali doprinosi PIO. Koliko je procenata uspešno privatizovanih firmi, a koliko je procenata privatizacije koje su raskinute ili poništene. Ta disproporcija je ogromna. Možemo ciframa od jedan do deset da merimo procente koliko je uspešno privatizovanih preduzeća, a preko 90% ili do 90% je onih koji su skandalozno prošli, jer su raskinute i poništene privatizacije. Zašto? Zato što nisu postojali kontrolni mehanizmi, da se privatizacija prati, da se subjekti privatizacije zaštite. Zato što nije niko vršio uvid u rad, kako Agencije za privatizaciju, tako i u rad same Agencije za privatizaciju, koja je morala da sprovodi nadzor nad postupkom privatizacije, kada su u pitanju subjekti privatizacije. Šta se dešava? Dešava se da se zaključuju sporni ugovori. Investitori ne ispunjavaju ugovorne obaveze, ne unose investicije, ne izmiruju plate zaposlenih. Šta je onda posledica jedne takve privatizacije? Sigurna privredna smrt subjekta privatizacije. Najočigledniji primer gospodine ministre za to, jeste preduzeće „Magnohrom“ iz Kraljeva. Kako je to preduzeće privatizovano? Upravo na ovakav skandalozan način. Kupci su zaključili ugovor, ni jednu od ugovornih obaveza nisu izmirili, iz pogona preduzeća „Magnohrom“ je izneto sve, od mašina, uređaja, aparata, tehnoloških sistema i ostale su sablasno prazne hale. Kakva je sada vrednost preduzeća „Magnohrom“? Pa tolika koliko vredi građevinska vrednost pogona koji zuje prazni i ruinirani su. Koliko imamo mi „magnohroma“ u Srbiji? Koliko hoćete. Zato vas podržavamo kao socijalisti u ovom predlogu zakona, zato što ste ove probleme prepoznali i zato što ih uspešno rešavate i zato ćete uvek imati snažnu podršku za takvo rešavanje problema. Međutim, ono što je na neki način ne odgovoreno, a moliću vas da u daljem toku, nemam još mnogo vremena, da odgovorite, jeste, činjenica je da smo skoro i nedavno izmenili odredbu člana 20ž i produžili smo postupak sprovođenja restrukturiranja nad subjektima privatizacije u restrukturiranju, a sa druge strane, imamo odluku Ustavnog suda Republike Srbije, kao i odluku Vrhovnog kasacionog suda da su iz te zabrane sprovođenja izvršenja nad subjektima privatizacije u restrukturiranju izuzeti zaposleni. Zaposleni su i sada i pre mogli da naplaćuju i da namiruju svoja potraživanja u izvršnim postupcima, oni su privilegovana kategorija izvršnih poverilaca. Šta se sada dešava, imajući u vidu da usvajamo ovaj predlog zakona, koga zaista bezrezervno podržavamo, da li ćemo poštovati odluku Ustavnog suda i odluku Vrhovnog kasacionog suda i zaposlene i dalje zadržati u kategoriji poverilaca koji moraju biti maksimalno zaštićeni? Nadam se da će vaš odgovor na ovo moje pitanje biti pozitivan zbog toga što je poslanička grupa SPS u milion slučajeva na ovaj problem ukazivala. Zahvaljujem se još jednom i iskazujem čvrsto uverenje poslaničke grupe SPS da će u Danu za glasanje sva tri zakonska akta od nas poslanika SPS-a biti bezrezervno podržana i na taj način podržana aktivnost Vlade Republike Srbije.
Zahvaljujem gospodine Jovanoviću. Reč ima šef poslaničke grupe Demokratske stranke, narodni poslanik Borislav Stefanović. Izvolite.
Poštovane kolege narodni poslanici, gospodine ministre Vujoviću, gospodine predsedavajući, imamo pred Narodnom skupštinom dva zakona koja ste po običaju od 31, 30 po hitnom postupku, bez prave javne rasprave, bez sagledavanja bilo kakve perspektive uticaja ovog zakona, pre svega na proces zapošljavanja u Srbiji, uporno vas molimo da nam pokažete, date bilo kakav merljivi prikaz uticaja zakona koji predlažete na povećanje stope zaposlenosti u Srbiji. To smo molili i vašeg prethodnika, ili ne znam kako da ga nazovem, gospodina Krstića, to sada molim i vas, da nam date neku cifru, bilo kakvu, koliko vi procenjujete da će biti povećanje zaposlenosti u Srbiji na osnovu ovih zakona koje greškom nazivate reformski zakoni? Pošto građani to moraju da razumeju, to nisu nikakvi reformski zakoni, ovo je… (Vladimir Đukanović dobacuje s mesta: Demagogija.) Vašu demagogiju samo demagogijom možemo da rušimo. Ovo je prva Vlada Republike Srbije, prva je dakle ova vlada koja je 30. decembra prošle godine usvojila tzv. Radulovićev Predlog zakona o privatizaciji, da bi nepunih mesec dana kasnije tadašnji prvi potpredsednik Vlade odlučio da vrati mandat narodu i zatraži podršku za brže reforme kojih nema. Zbog raspisivanja izbora, Radulovićev predlog je povučen, da bi u junu 2014. godine se pojavio na sajtu Ministarstva privrede sasvim drugi nacrt zakona o privatizaciji, koji nema nikakve veze sa onim Radulovićevim. Onda ste dali novi nacrt, treći, koji nema veze ni sa onim prethodnim, ni sa onim pre njega. Onda je vaša vlada 27. jula to ekspresno usvojila i ekspresno ga poslala u Skupštinu da mi nešto o tome pričamo, koji dobijamo materijal možda 24 časa pre toga. Tri različita zakonska teksta za svega 10 meseci. Ministar privrede promenjen tri puta za dve godine, ministar finansija tri puta za dve godine, ministar poljoprivrede tri puta za dve godine, dajete nam zakon, tri različita teksta za sedam meseci i šta nam to govori? Po našem mišljenju, Kabinet premijera tretira pitanje privatizacije kao još jednu jeftinu i jednokratnu političku kampanju, zvanu jesen-zima, ekskluzivna kolekcija, nekada upotpunjena autobuskim vožnjama i pesmom, a nekad brzometnim zakonima, kao u ovom slučaju i o tome će naravno pričati samo onaj ko to preživi. Reformatori će ovim reformama, po našem mišljenju, odvesti 600 preduzeća u totalni kolaps, a ono malo ljudi što prima platu, završiće na ulici i pred narodnim kuhinjama ako i njih ne privatizujete, pre svega ovoga. Možda su zbog ovih rešenja koja Vlada predlaže, neka mešavina nekompetentnosti i loših namera da se kroz rasprodaju državne imovine okonča projekat gašenja srpske privrede, koji se uspešno sprovodi evo već pune dve godine. Smatramo da ekonomskom politikom, koja se zasniva na otpuštanju radnika i smanjenju plata i penzija ne može ništa da se postigne i sigurno nećete uspeti da izvučete Srbiju iz krize. Da li zaista mislite da će bilo koji ozbiljan investitor pohrliti u Srbiju, jer ste promenili par članova Zakona o radu, naravno na vrlo loš način, privatizaciji ili stečaju, a istovremeno ste podigli sve poreske stope i u narednih šest meseci nameravate da podignete cene energenata, od 30% do 50% i kažite mi koji će to biti investitori, ne morate njihova imena da kažete, možete njihove inicijale, možete njihovu nacionalnost, da bi nam zagolicali maštu, možete da kažete da su vrlo zainteresovani, samo nam dajte neku projekciju. Naravno da neće, ali zato imamo makete, imamo prazna obećanja umesto investicija i nažalost građana Srbije sve više nezaposlenih i nažalost konstantno smanjivanje plata, a evo najavljena su nova smanjivanja plata i nova smanjivanja penzija ili smanjenje, da se ispravim. Pri tome, rešenja koja nudite će dovesti samo do masovnog otpuštanja, vi to i ne krijete i da će sprovođenje ovih zakona dovesti do gubitka, otprilike, cirka, kako vi kažete, 100.000 radnih mesta. Strateško partnerstvo koje predlažete kroz dokapitalizaciju i osnivanje novog pravnog lica, po definiciji nije privatizacija, jer državni, odnosno društveni kapital nominalno ostaje identičan, ne privatizuje se, zato to ne može biti predmet Zakona o privatizaciji, već Zakona o privrednim društvima, mislim da je to neko i pričao ovde od kolega i da je ta procedura već detaljno uređena, kao što znate. Po prvi put od kad postoji privatizacija u Srbiji, znači od 1989. godine, uvodi se mogućnost prenosa bez naknade kapitala ili imovine nedefinisanom strateškom investitoru, kao najdrastičniji primer sistemske korupcije, prvi put od 1989. godine. Pri tome, nije jasno na osnovu kojih kriterijuma Vlada donosi odluku šta je od strateškog značaja za državu i ko može biti strateški investitor, osim možda nekog ličnog odnosa, nekome se sviđa pa zato? To ste i vi govorili malo pre o tome. Nije mi jasno kako se kontrolišu ugovori o strateškom partnerstvu, a najbolji primer je taj već izvikani ugovor sa Etihadom, kako uopšte možemo kontrolisati ispunjenje ugovornih obaveza kad niko ne zna šta tamo piše. Imamo tu primer sa fabrikom SISU, „Pribojem“ i FAP. Bog otac zna šta tamo piše, ko se šta dogovorio. Niko ne može ništa da kaže, nažalost, ali dobro, neću da vam kvarim idiličnu sliku koju slikate građanima Srbije. Mislim da je i moj kolega govorio o tome da ni ministar privrede nije imao uvid u taj ugovor, voleo bih da vi kažete ovde pred poslanicima da li ste imali uvid u taj ugovor i šta evo vi konkretno kao iskusan čovek sa Etihadom mislite o tom ugovoru, pošto je bilo te priče da li je bio u vašem sefu ili nije bio u sefu? Vi kažete, čak sam primetio sa dozom pozitivne energije, kako je izbačen metod neposredne pogodbe iz ovog nacrta, iz Predloga zakona, a znate da ste to radili zato što su vam to rekli predstavnici međunarodne zajednice. Rekli ste da je nedopustivo i oni su vama rekli da je nedopustivo da imate takav koruptivni element u predlogu zakona, pa kad ste već to rekli, po meni, trebali ste reći – mi smo to izbacili, jer to ima snažan koruptivni element u sebi, a ne da kažete – mi to izbacujemo, samim tim ovaj zakon je fenomenalan. Morate nam reći što ste to izbacili? Rekli ste, to se prenosi na druge pravne osnove ugovaranja, da objasnim građanima Srbije. Drugi pravni osnovi su međudržavni sporazum sa Emiratima koji je jedinstven u istoriji ugovornog prava u Evropi, međunarodno-privatnog prava ili javnog prava, koji omogućava potpuno status belog medveda za bilo kog privatnog investitora iz Emirata, koji može da radi šta god hoće, što je protivustavno inače. Zato nemate koruptivni element ovde, jer šta će vam, imate sporazum sa Emiratima koji sve lepo i glatko sređuje, a znate i da je protivzakonito i protivustavno i verujte mi, neće to tako tek proći. Znate i vi dobro, jako dobro svi, uključujući i gospođu iz Agencije, u šta ste se upetljali. Nemojte posle da bude – nismo mi naprednjaci. Nemojte posle da bude – nismo mi, naprednjaci, mi smo vodili, izvinjavam se SNS-u, dakle, mi smo vodili jedan resor, nemamo mi veze s ovim, jel znate, nismo mi puštali struju, mi smo samo stavljali dalekovode. Ne. Svi delite odgovornost. U očima građana Srbije, bez uvrede, ja mislim da je to korektno, vi ste naprednjaci, nema tu – mi smo stručnjaci. Kakvi ste vi to stručnjaci ako vam premijer radi šta on hoće a vi ćutite na sednici Vlade? Meni da kaže premijer Vujović, ja bih se uvredio. Jel možete vi njemu, Vučiću da kažete? Ne verujem. Mislim da nije korektno. Ali, ja vas znam kao časnog čoveka. Nije ovo samo jedina opasna novina u zakonu. Prvi put se spominje mogućnost privatizacije preduzeća čiji je osnivač lokalna samouprava, poštovani građani, a što je uvod u privatizaciju lokalnih komunalnih preduzeća, nenormalno dizanje cena lokalnih komunalnih usluga i dodatno urušavanje i inače potpuno uništenog standarda građana Srbije. Čak postoji ideja da privatizujete, da centralizujete poreski sistem, potpuno, i da na lokalu više nema izvornih prihoda. Zašto to ne kažete poslanicima? Doduše, to i nije inicijalno bio vaš resor i ja vas ne mogu da krivim za sve što je mladi ministar Krstić nameravao, ali kažite građanima Srbije do kraja šta hoćete da uradite. Šta će nama lokalne samouprave? Vi ste dokazali da Srbija može i iz autobusa da se vodi. Uspešno. Nikoga ne vređam. Ali, lokalna samouprava nam nije potrebna. Šta će nam? Ukinite im sve i nema šta, samo ih skupite da daju plaketu. Ono što je isto opasno – prvi put se dozvoljava da predmet privatizacije bude i poljoprivredno zemljište, kolege su govorile o tome, ako je društveno, mešovito ili u svojini preduzeća, što osim što je suštinski pogrešno, predstavlja i kršenje Ustava, kao što smo već rekli. Prvi put se dozvoljava i mogućnost prodaje imovine za trećinu procenjene vrednosti. Prvi put. Za trećinu vrednosti. To ste već probali kod „Vršačkih vinograda“, pa smo mi malo digli galamu, pa je malo digao Radulović, pa ste stali. Ali, evo ga, u zakonu. Za trećinu ćete da prodajete firmu. Zašto to ne kažete? Mi smatramo da je to ekonomski neopravdano i potpuno besmisleno prodavati preduzeće ispod fer i tržišne cene. Ali, sada me ubedite da nije. Kažete da je loša bila Đinđićeva privatizacija. On nije ništa platio. Građani Srbije nisu. A gospodin Vučić kaže – sada ćemo mi da platimo samo da dođu. Kako možete da se poredite s tim? Umesto da se ovim zakonom skraćuje rok za privatizaciju i restruktuiranje, dodatno se produžava do 31. decembra 2015. godine. Nije jasno zašto niste sproveli vaš akcioni plan iz juna 2013. godine? Vi donesete neke planove i onda ih se ne držite uopšte. Rekli ste da svi postupci moraju do juna 2014. godine da se završe. To je sada. Ništa nije završeno. Ko je odgovoran što se jedan zvaničan akt Vlade nije poštovao? Bar da je jedan. Moram da kažem da ste zakonom predvideli da potencijalni kupac u preduzeću u pismu o zainteresovanosti, hoće čovek da kupi preduzeće, navede model privatizacije, indikativnu cenu, investicioni program, plan poslovanja i broj zaposlenih, na neodređeno vreme, i sve to bez obilaska. Znači, čovek vam pošalje, i ne obiđe tamo šta ima, i uvid u dokumentaciju – pa, koji ozbiljan investitor to može da uradi? Evo, recite mi jednog. Sve će to da vam pošalje. Bez da je video. Bez da je izvršio uvid u dokumentaciju. Kako to može? Ima tu još dosta nedostataka, ali, mene, recimo, zanima sledeće - zašto Agencija kontroliše sprovođenje ugovora o privatizaciji koji sama zaključuje? Zašto tu aktivnost jednostavno ne izmestite u ministarstvo ili u neku drugu instituciju? Jer, besmisleno je da zaposleni u Agenciji sami sebe kontrolišu. Smatram da je nova prijava potraživanja još jedno zamajavanje poverilaca, naročito radnika i bivših radnika koji su do pre samo mesec dana pozvani da to isto urade. Kao i pre dve godine, a sada se ta ista procedura, samo pod drugim nazivom, ponovo sprovodi. Bolje da pošteno kažete tim ljudima da neće dobiti ni dinar od svojih potraživanja, nego da ih zamajavate. O stečaju ćemo više govoriti u okviru samog amandmanskog procesa, podnećemo veliki broj amandmana na oba zakona. Smatram da tu nema ništa novo ni revolucionarno. Niti se bilo šta ubrzava, niti se bilo šta završava. Ali, imate softver gde se pritisne da se izabere stečajni upravnik. Ali, ne piše koliko puta onaj tamo može da pritisne. I onaj ga pritiska dok mu tamo ne dođe stečajni upravnik iz SNS. Jel to znate? Raspitajte se. Ministre, ima li načina da se to onemogući? To bi trebalo da se izbegne, jer nema jasnog ograničenja i čovek može da klikće koliko hoće. Drugo, vi ste rekli da neće više biti, kako kažete „muvanja, nameštanja i lakiranja“. To ste vi rekli. Ja bih voleo da to tako bude, jer sam se u prvi mah obradovao, znajući vas i znajući gde ste radili. Međutim, ja sam ipak očekivao od eksperta Svetske banke i trećeg ministra privrede za dve godine. Toliko o izvesnosti poslovanja i svega ostalog. Ali, vi ste me ovim zakonom demantovali, jer upravo Zakon o privatizaciji omogućava sprovođenje tih kompleksnih ekonomskih procedura, kao što su „muvanje, nameštanje i lakiranje“. Upravo ovaj zakon. Samo što je malo usmeren, rekao bih, u jednu stranu, u međunarodnom smislu. Pošto znam da će sad krenuti napadi na DS vezano za privatizaciju, rekao bih samo par stvari. Samo jedna od 24 privatizacije je sprovedena za vreme vlasti DS. Ta se privatizacija zove „Sartid“. I tu nije podignuta nijedna optužnica. Molim kolegu koji će sada da ustane da navede jedno preduzeće koje smo privatizovali od 2008. do 2012. godine, nošen ličnim teretom saznanja da Vlada Aleksandra Vučića hoće da rasproda EPS, „Telekom“, Aerodrom, „Lutriju“, delove „Srbijagasa“ i „Dunav osiguranje“. Inače, dragi građani, osiguravači su vas častili sa 45% povećanja obaveznog osiguranja za vozila, što ne može niko da objasni. Vraćam se na temu. U svakom slučaju, mi smatramo da se na ovaj način protivustavno prolongira isplata poverilaca, iako je 14. maja stupila na snagu odluka Ustavnog suda kojom je utvrđeno da su neustavne ranije odredbe, imali smo ministra Selakovića koji je ovde nevešto pokušao da objasni to. U stvari, kupovali ste pet meseci i ništa više. Sada se ovim zakonom ponovo odlaže pravo poverilaca na naplatu potraživanja i to za dodatnih 60 dana od dana donošenja odluke o modelu privatizacije, član 94. Pre toga ostavljate rok od 45 dana, pa onda imate rok od 30 dana i imate rok 30 dana. Dakle, 30, plus 30, plus 45, plus 60, to vam je 165 dana ili pet i po meseci zamajavanja desetine hiljada poverilaca, koji čekajuna naplatu potraživanja, a koji imaju podršku u odluci Ustavnog suda Srbije i suda u Strazburu, a pošto je koncept ove Vlade rušenje svih institucija i njihove nezavisnosti i razgradnja pravne države, onda ovo i ne čudi, samo se nameće pitanje – šta će građani zaključiti o reformama vaše Vlade kada budu pisani naredni izveštaji o napretku i šta će međunarodna zajednica da kaže? Prema predloženom zakonu o privatizaciji, gospodine ministre, privatizacija se zasniva na sledećim načelima: stvaranje uslova za razvoj privrede, smanjenje negativnih fiskalnih efekata, obezbeđenje javnosti i transparentnosti, onemogućavanje korupcije, formiranje prodajne cene prema fer tržišnim uslovima i stvaranje uslova za socijalnu stabilnost. To su vam ovi prijatelji iz većine već nabrojali hvaleći zakon. Ni jedan od šest ciljeva koje ste proklamovali neće biti ostvaren, s obzirom da sadašnju ekonomsku politiku ove Vlade, disharmoniju, političko beznađe koje je prisutno u samoj Vladi i težnja da se firmama iz Arapskih Emirata poklone desetine hiljada hektara poljoprivrednog zemljišta u Vojvodini. To znate da je veliki problem, evo, samo na primeru strateškog partnerstva između JAT-a i „Etihada“, kako izgledaju ciljevi koje proklamujete ovim zakonom. Stvaranje uslova za razvoj privrede, prvi vaš cilj, a uslove definišete prema merilima kompanije koja se zove „Etihad“, tako što po više osnova subvencionišete stranu kompaniju, stavljate je u privilegovan položaj u odnosu na druge prevoznike i time kršite osnovna ustavna načela i ono što piše u Ustavu, da razvoj Srbije počiva na tržišnoj privredi, otvorenom i slobodnom tržištu. Proklamujete princip smanjenja negativnih fiskalnih efekata, gubitak JAT-a, koji je Kabinet gospodina Malog i gospodin Vučić uspešno restrukturirao u 2014. godini, iznosi 73 miliona evra, dok je u 2012. godini JAT zabeležio gubitke od 36miliona evra, duplo manje, dvostruko manje nego pre dolaska „Etihada“. Da li je tačno da svaki građanin Srbije plaća 40 do 50 miliona evra godišnje subvencije „Etihada“? Da li je tačno da ništa živo na aerodromu ne plaćaju? Da li je tačno da direktora aerodroma hapsite za druge kompanije, a ne za ovu. Zato što je ova privilegovana. Jeste li vi svesni da je to protivustavno? Jeste li svesni da ne možete davati zemlju u Vojvodini arapskom investitoru mimo Ustava i zakona ove države? Jeste vi svesni u koje polje, figurativno rečeno, ulazite? Princip javnosti i transparentnosti, govori činjenica da od 29. januara do 20. februara, pa na šest meseci taj ugovor nikada nije objavljen itd. Onemogućavanje korupcije u Odboru kompanije „AIR Srbija“ sedi gospodin Dragan Đoković. Da li znate ko je to? Gospodin Đoković je savetnik za borbu protiv korupcije u kabinetu gospodina Vučića. Ništa njima tu nije sumnjivo. Kako im to ne miriše na korupciju, a sede tamo u odboru? (Predsedavajući: Vreme.) Dakle, ima tu još puno stvari, vreme mi ističe za nekih deset sekundi, gospodine predsedavajući. Moram da kažem oko ranijih privatizacija. Hajde da se svi sada pozabavimo, npr. „Beopetrolom“, koji je privatizovan dok je važan deo Agencije vodio gospodin Siniša Mali, a posle bio direktor u „Beopetrolu“. Hajde sada o tome, recimo, da razgovaramo, a možemo i o drugim stvarima na raspolaganju sam. Hvala.
Reč ima šef poslaničke grupe SNS gospodin Zoran Babić, replika.
Poštovane kolege, poštovani građani Srbije, pošto je nekoliko puta izrečena i zamerka Vlade Republike Srbije zato što se vozi autobusom, evo sa ponosom se vozimo autobusom, umesto skupih, besnih automobila, bahatog trošenja sredstava koja je radila prethodna Vlada do 2012. godine. Nama nije teško da uđemo u autobus, a imamo i obraza i časti da uđemo i u gradski prevoz i ne krijemo se od građana Srbije blindiranim automobilima, niti bilo čim drugim. Ne vidim šta je tu loše, voziti se autobusom. Ne želim da se bavim proročanstvima „baba Vange“ izrečenim u ovoj Skupštini, a koja provejavaju još od 2012. godine da će biti kataklizma samo kada neko drugi dođe na vlast, ko će šta prodati, ko će koliko smanjiti, ko će šta uraditi. Vrlo čudne su te interpretacije koje se u protekle dve godine, ma kako izrečene, ne dešavaju. Čuli smo jednu vrstu predavanja o preuzimanju odgovornosti. SNS nikada nije bežala od odgovornosti. Odgovornost je naša i za prethodnu i za ovu Vladu Republike Srbije, ali bih voleo da gospodin Stefanović i DS konačno preuzmu odgovornost za period do 2012. godine, a ne da za sve što nije bilo dobro upere prst u SPS, pa upere prst u Dinkića, ali samo ne prst na čelo i da dobro razmisle o svemu onome što su radili do 2012. godine. Da li ovo predavanje gospodina Stefanovića znači da su DS i gospodin Stefanović odgovorni za 400 hiljada ljudi koji su ostali bez posla? Ako to znači, dobro je, makar su nanišanili prstom ka čelu. Čuli smo poslednjih 20 minuta jedan dobar literalni rad, verovatno napisan u „Ces Mekon“, verovatno napisan tamo gde su sve privatizacije do 2012. godine napravljene. (Predsedavajući: Vreme.) Završiću, ako mi dozvolite, jednom rečenicom. Vidim ideološka lutanja nekih poslaničkih grupa i nekih stranaka ovde, vidim i u izjavama predsednika tih stranaka, vidim da DS odustaje od evropskog puta i evropske perspektive Srbije, jer zakoni koji su dobili podršku i dobili saglasnost EU, kao dobri, životni zakoni, odjednom nisu dobri za DS koja više postaje srpska, nego što želi evropsku budućnost.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović, replika.
Uvaženi gospodine predsedavajući, očekujem minut više za mene. Dakle, ne odričemo se mi evropskog puta, ali neću uopšte u to da ulazim. Moja pitanja nisu bila nikakav literalni rad. Postavio sam vrlo konkretna pitanja ministru. Napravio sam određene komentare. Trudio sam se da budem pristojan, da ne izazivam te reakcije kod vas. Sve privatizacije u naše vreme su bile tenderske. Sve privatizacije su kontrolisale, preko svog savetnika u Beogradu, ljudi iz Svetske banke u kojoj je ministar Vujović imao istaknuto mesto, a gospodin Siniša Mali je vodio komisiju Centra za tenderske privatizacije. Dakle, ako ustajete da to kažete, molim vas, prijateljski savet, morate prvo da razumete da ne kritikujete mene, nego kritikujete ljude koji vam sada sede u Vladi. Ako je to bilo pljačkaški, a tražim, mimo „Sartida“, za koga ne smete da kažete, recite mi jednu od 2008. do 2012. godine privatizaciju. Ne možete da mi kažete. Nije to tema. Tema je ovo. Nemojte nas prozivati za to. Mi smo cenu platili dva puta na izborima. Kažete, kada ćete vi preuzeti. Mi smo preuzeli odgovornost. Nas su građani katastrofalno porazili, a vas su nagradili, ali su vas nagradili za obećanja, a nas su porazili za greške, jer je mnogo lako ne praviti greške kada ne radiš ništa. Gospodine Babiću, mislite o tome. Ono što je sigurno, u ovoj Vladi sedi gospođa Mihajlović, ministarka koja je bila savetnica gospodina Labusa, gospodin Vujović, jedan od osnivača G17, onda imate Ivicu Kojića, koji vodi kabinet gospodina Vučića, a bio je desna ruka Mlađanu Dinkiću, imate gospodina Sinišu Malog, direktor Centra za tenderske privatizacije koje su sprovođene pod okriljem Svetske banke. Evo, čovek vam sedi ovde. Molim vas, dajte da vidimo šta ne valja u zakonu, pa o tome da pričamo. Nemojte ponovo svaku rečenicu – u prethodnom periodu, u prethodnom periodu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, po replici.
Zahvaljujem se, gospodine predsedavajući. Neću od ove Skupštine praviti sudnicu. Spornim privatizacijama se bave pravosudni i istražni organi, oni koji imaju da se tim poslom bave. To bacanje rukavice u lice – ajde recite, pa reći će sudije. Evo, oko „Azotare“, pa su rekle sudije. Nemojte da nabrajamo ministre koji su završili iza rešetaka i koji su u sudskim sporovima. Gospodine Stefanoviću, malo će biti jedna sednica da nabrojimo sve članove DS koji su se o zakon ogrešili, ali neću da preuzimamo ono na šta Narodna skupština nema pravo i ne bi trebalo. Niste preuzeli odgovornost. Sada vam je odgovoran Siniša Mali, samo ne vi. Opet je onaj prst, koji je trebao da vam završi na čelu, završio u džepu i na pogrešnom mestu, gospodine Stefanoviću. Nećemo pričati o lošim stvarima ovog zakona zato što ovaj zakon pegla sve ono loše iz prethodnog zakona. Kakav je bio vaš koncept? Zašto niste završili privatizaciju? Zašto imamo 584 firme u portfoliju Agencije za privatizaciju? Zbog čega 161 firmu imamo u restrukturiranju? Zbog čega imamo godišnji trošak od skoro 800 miliona evra na te firme u restrukturiranju i na firme koje nisu privatizovane? Da li je to koncept da bi se pravio neki virtuelni socijalni mir? Zbog ne imanja političke mudrosti, hrabrosti, ideje, zbog nesposobnosti koju ste pokazali, zbog toga imamo teg oko vrata, oko nogu, a tražite da trčimo i da napravimo svetske rekorde. Hoćemo da skinemo te tegove. Na ovim zakonima, reformskim zakonima skidaju se tegovi, pravi se atmosfera da ljudi u Srbiju dođu, da investiraju, da kupe te firme i da počne normalno da se živi i radi.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović, po poslovniku.
Prinuđen sam da se javim po članu 107. i članu 106. Gospodine predsedavajući Zakon o privatizaciji donet je 2004. godine. Znači, zbog građana Srbije mi moramo to da preciziramo. Nemojte dozvoliti da se tako izbaci stvar, znači menjan je posle, ali je donet tada. Druga stvar, ja sam postavio konkretna pitanja, i na konkretna pitanja nisam dobio odgovor. Ako ministar možda može u kasnijem nekom momentu da odgovori bar na deo ovih, ja bih bio zaista zahvalan. Ne želim uopšte da ulazim u ovo blato i ovo valjanje šta je bilo, kad je bilo. Znači, mene zanimaju odgovori na ova pitanja. Mene zanimaju odgovori, dakle, molim vas ministre, kad već imam priliku, ako mi da predsedavajući to je pet sekundi, dakle, ovaj predlog nema odredbe kojom bi se omogućila kontrola pranja novca. I ovaj predlog ponovo ostaje nepokriven, a kontrola izvršenja ugovora nakon privatizacije. To je rekla gospođa Jelisaveta Vasilić, ona je članica Saveta za borbu protiv korupcije. Vi znate za tu njenu izjavu. Mene zanima na koji način će se vršiti ta kontrola?
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović, po Poslovniku.
Poštovani predsedavajući, uvaženi gospodine Bečiću, član 107. Poslovnika, odnosi se na način vođenja sednice. Naime, imate nejednak pristup, gospodine Bečiću u odnosu na poslanike pozicije i opozicije. To ste danas jasno pokazali dajući mogućnost šefu poslaničke grupe SNS da govori koliko on hoće puta, i po kom osnovu hoće, i kada vam god dovikne, vi mu date reč. Tražio sam pravo na repliku. Niste mi dali iako sam u njegovoj diskusiji i diskusiji gospodina Vujovića, istina gospodin Vujović je govorio o temi, imao mogućnost da se osvrnem na njegovo izlaganje. Gospodin Babić je lično rekao neistinu u svom izlaganju, da sam ja rekao da nisam pročitao zakon. Ja nisam rekao da ja nisam pročitao zakon, nego prethodni govornik koji je to javno priznao. Vi mi niste dali reč na to. S druge strane, počeli ste da delite i opoziciju. Gospodin Stefanović je dva puta pomenuo autobus, i niste ga opomenuli, ja sam samo jednom pomenuo autobus i oduzeli ste mi reč. Hvala vam.
Gospodine Veselinoviću, molim vas, poštujte dostojanstvo Narodne skupštine. Sami ste rekli da je ministar posle vašeg izlaganja govorio o temi, nije bilo razloga da vam dam repliku. Znate po Poslovniku nemate pravo, i zbog čega ste pokušali kroz Poslovnik da kažete ono što ste hteli u replici. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović, po Poslovniku.
Ukazujem na povredu član 107, vezan za dostojanstvo parlamenta. Mi imamo jednog narodnog poslanika koji se javi za povredu Poslovnika, kaže koji je član, a onda uopšte ne govori o povredi Poslovnika, nego postavlja političku temu na tapet i vodi takvu vrstu diskusije. To je zaista uvreda za ovaj parlament, zato što pokušavate da izvrdate ruglu sam Poslovnik. Inače, kada već govorimo, ja to prosto moram da kažem, vezano za te privatizacije, ne optužujemo vas mi da su pljačkaške, to vas je optužila Evropska komisija i Verica Barać. Oni su vam rekli da su 24 privatizacije za koje su tražili da se ovde istraže bile pljačkaške. Morate vi, ipak malo da mislite o tome. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Đukanoviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, po Poslovniku.
Član 107. gospodine predsedavajući, mada kako se u nekim trenucima vode sednice i kako neko može da priča o čemu god hoće, neko drugi može da priča dokle god hoće. Član 107. dostojanstvo Narodne skupštine, Narodna skupština ima svoju zakonodavnu i kontrolnu ulogu kao najdominantnija, ali Narodna skupština sigurno nema ulogu da svađa Srbiju sa bilo kojom drugom državom na ovom svetu Danima slušamo tirade narodnih poslanika opozicije, ne cele, ali predvođene agregatnim stanjima DS, kako im smetaju investicije iz UAE, kako im smeta „Beograd na vodi“, kako im smeta da se Beograd pokrene, da se Srbija zaposli, kako im smeta kada arapske kompanije koje imaju, a svi na ovom svetu znaju kakve resurse i kolike resurse, a ćutali su i nisu im smetali resursi Darka Šarića. Tu nije bilo nikakvog problema. To su bile direktne inevsticije. Kao što su bile direktne investicije kada Mišković proda svoju firmu, i to je bila direktna investicija. Ali samo da dođu respektabilne, svetske kompanije iz UAE, da dođu u Srbiju, umesto da ih dočekamo na crvenom tepihu i raširenih ruku kao što se i očekuje, očekuju ljudi koji investiraju, koji ostavljaju sredstva ovde, koji stvaraju nove vrednosti, koji otvaraju radna mesta, ne, iz ove Narodne skupštine, od strane DS bilo kojeg agregatnog stanja i bilo kojeg dela šalju se poruke mržnje, poruke nedobrodošlice. Imali pravo Narodna skupština na to? Imate li vi pravo kao predsedavajući da tako nešto slušate i da tako nešto tolerišete? Naravno da nemate. Zbog toga mislim da je prekršen Poslovnik, član 107.
Da li želite da se u danu za glasanje izjasnimo o povredi Poslovnika? (Ne.) Hvala. Reč ima ministar u Vladi dr. Dušan Vujović. Izvolite.
Pošto je gospodin Stefanović zamolio direktan odgovor, sada ću kratko odgovoriti na nekoliko stvari koje je pomenuo u svom izlaganju. Mislio sam da to možemo da ostavimo za kasnije. Prvo pitanje uticaja zakona na zapošljavanje, postoji jedna analiza koja je napisana u obrazloženju koje je zajedno sa zakonom stavljeno na raspolaganje svima u javnoj raspravi i kasnije na odborima jutros i danas, koji objašnjava nužnost donošenja tog zakona, sistemski karakter tog zakona i Zakona o stečaju. Ekonomska analiza koja pretpostavljam nije dovoljno jasna i prihvatam vašu sugestiju da uradimo detaljniju analizu, mogu da vam dam osnovne skice. Iz teza o tome koliko ta preduzeća danas koštaju, da ona drže oko 100.000 zaposlenih koji u stvari ništa ne stvaraju, a računaju na socijalnu pomoć, na plate i ostalo, zamislite da oko 100.000 ima propušteni društveni proizvod. Sada kada smo radili procene poplava, od jedne milijarde 525 miliona evra procenjenih, ukupnih efekata poplava, pola su direktne štete, a pola su ekonomski gubici zbog toga što su ekonomski resursi stavljeni van funkcije. Zamislite koliko je slična suma od 800 miliona u koju su uključeni resursi koji se ne koriste. Prihvatam vašu sugestiju i pokušaćemo u najkraćem roku da napravimo analizu i da procenimo koliko to deluje. Indirektni efekti na ugled Srbije i na to da investitori ne žele i banke ne žele da rade u okruženju u kome pare nestaju u crnu rupu, u preduzeća u restrukturiranju, pošto ona ne plaćaju ni komunalne usluge, ni kredite, to stvara loš utisak. Mnogi ljudi, 99.000 su gnevni i očekuju neko rešenje, pozitivno ili negativno je takođe negativan utisak. Ali, napravićemo tu analizu, slažem se sa vama. Drugo, oko postojao je nacrt zakona iz prošle godine koji je po automatizmu povučen iz procedure. Pošto smo krenuli da pravimo iz početka, tako smo radili i sve druge stvari, procena je bila da taj zakon, pošto je ključni model, tamo se to nije tako zvalo, bio privatizacija kapitala, da ne bi odgovorio glavnom zadatku, a to je da pokuša i da se privatizuje, naglašavam, imovina u delatnosti koja uključuje i fizičku imovinu i nematerijalnu imovinu. Znači „Galenika“, ne samo zgrada, mašine, nego znanje, licenca lekova, način da se prave ti lekovi koji mogu da se izvezu na određena tržišta gde Srbija ima povlašćeni pristup. To je ta prodaja imovine koja inače nije moguća zato što su obaveze dva i po puta veće od procenjene vrednosti aktive. Dakle, ovaj zakon pokušava da odgovori na realni problem privrede, a ne na neke apstraktne principe, uključujući principe mojih kolega iz međunarodnih finansijskih organizacija, koji imaju malo drugačije principe i koji nisu toliko opterećeni realnim problemima privrede, kao što smo mi sada u ovoj funkciji. Sa drugom kapom se drugačije razmišlja. Taj novi predlog zakona je diskutovan na radnoj grupi 20 dana i stavljen je na javnu raspravu 20 dana pre 14. jula. Da nismo promenili zakon, mnogo bih se lošije danas osećao pred vama, nego zato što smo promenili zakon uzimajući u obzir sugestije, predloge, primedbe iz javne rasprave. Prema tome, direktno smo u javnoj raspravi dobili sve sugestije na osnovu kojih smo napravili izmene zakona. Mislim da to jeste smisao javne rasprave. Znači, zašto inače sprovoditi javnu raspravu ako ne bismo izbacili stvari koje su nam ljudi rekli. Rekli su nam da izbacimo mnogo važnije od svih ovih drugih stvari, finansijsko restrukturiranje koje je trebalo da bude dobra mera, ali suviše komplikovana, suviše dugačka, suviše veliki fiskalni rizici, suviše dugački rokovi i mi smo rekli - pošto to postoji u drugim oblicima u UPPR itd, nemojte to da radimo u okviru ovog zakona, a to je suviše komplikovano i zato smo to izbacili. Na sličan način smo prilagodili sve ostale stvari u zakonu na osnovu primedbe koje smo dobili. Konkretna primedba o uklanjanju metoda direktne pogodbe, direktne prodaje itd, nije uopšte došlo između narodnih organizacija. To uopšte nije njihova primedba. To je primedba naše stručne javnosti, čak i nekih političkih partija koje nisu u parlamentu itd. Znači, mi smo uvažili rizike koji su sa tim povezani i u stvari oportuno za takvo rešenje ne postoji u zakonu i zato smo ga na sopstvenu odgovornost očistili iz teksta koji smo odneli na Vladu, bez konsultacija sa bilo kim u Vladi van radne grupe i ministarstva koje je bilo neposredno u pripremi tog zakona. Prema tome, kratko moram da kažem, ne odvodimo mi 600 preduzeća u kolapsu, oni se nalazu u kolapsu već jako dugo. Nije ovo zakon, kako ste rekli, koji uvodi pravnu smrt, ovo je zakon koji one koji su kliničkoj smrti pokušava da vrati u život. Potpuno obrnuto u medicinskom poređenju. Ovo je zakon koji pokušava u Odeljenju za rak da pronađu one pacijente koji mogu da prežive, da izvrši reanimaciju, vraćanje u život, a ne guranje u smrt. Dami ovo radimo sa preduzećima koja su dobra onda bi to tako moglo da se kaže, to sigurno nije tako. Ponavljam, ovo nije politička polemika, ovo je stvarno ekonomska suština. Imamo jako mnogo podataka za 161 preduzeće. Pozivam vas sve kada budemo objavili ovaj zakon da dođete da sudelujete u radu radne grupe koja će prolaziti kroz sva preduzeća i tražiti partnere. Mislim da je vaša uloga u tome da partnerima kažemo na vreme. Većina tih partnera se već znaju. Ne postoje tu preduzeća koja će prvi put nekome da se jave 15. avgusta i da kažu – pošaljite predlog. Ako nekome bude potrebno dopunsko vreme da posle preliminarnog iskazivanja interesa, posle toga će biti objavljen tender ili poziv, znači oni će imati 30 dana da iskažu preliminarni interes, pa će onda posle toga agencija u roku od 45 dana to ocenjivati, pa ćemo posle toga objaviti odluku da idemo na tender ili prikupljanje ponuda. Imaće tih 30 dana plus 45 dana, plus još 30 dana, imaće 100 dana da pripreme. Ko za 100 dana ne može da pripremi plan kako da izvuče neko preduzeće iz teškoća mislim da verovatno nije kredibilan investitor. Poslednje, jako važno, mislim da smo ogromnu pažnju tome posvetili. Dozvolite mi da pročitam član broj 13. koji je potpuno nov u zakonu i svim našim zakonima - pribavljanje mišljenja i saglasnosti. Član 13. kaže: „Agencija“, to je Agencija za privatizaciju, „pre zaključenja ugovora pribavlja od nadležne Organizacije za sprečavanje pranja novca mišljenje o nepostojanju smetnji na strani kupca, odnosno strateškog investitora za zaključenje ugovora. Mišljenje iz stava 1. ovog člana mora se dostaviti najkasnije u roku od 15 dana od datuma prijema zahteva agencije“. Kažemo da u roku od dve nedelje moramo da dobijemo mišljenje. „Agencija najkasnije tri dana po zaključenju ugovora dostavlja nadležnoj Organizaciji za sprečavanje pranja novca pismeno obaveštenje o zaključenom ugovoru sa kupcem i najkasnije od tri dana po uplati kupoprodajne cene pismeno obaveštava o izvršenoj uplati. Agencija je dužna da na zahtev nadležnog Organa za sprečavanje pranja novca bez odlaganja stavi na uvid, odnosno dostavi svu dokumentaciju kojom raspolaže, a koja je nastala u postupku zaključenja ugovora, odnosno u postupku realizacije ugovora i postupke po instrukcijama dobijenih od nadležnog organa“. Ne postoji jača formulacija da sprečavamo da se novac nečistog porekla pojavi u procesu privatizacije. Ako možete da pojačate ovaj tekst, molim vas pojačajte tekst, a mislim da nije u redu da nam to zamerate pošto smo se stvarno potrudili da to uključimo u zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mladen Grujić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, kolege narodni poslanici, u pripremi za ovu sednicu pokušao sam da napišem sebi presek stanja privatizacije u Srbiji za ovih 14 godina. Pokušavao sam i shvatio da je to bespredmetno. Ovih 14 godina propasti i urušavanja srpske privrede bolje da ostavim istoriji da nam sudi, a boga mi i istražnim ogranima. Istorija nas neće pozitivno oceniti. Naprotiv, pitaće se šta bi ovim ljudima da unište privredu i industriju sopstvene zemlje. Hajde sada da vidimo šta ćemo sa ovim što je ostalo, da spašavamo šta se spasiti može. Bolesna je situacija da imamo državnu, privatnu i nekakvu nedefinisanu imovinu koja se nekada zvala društvena imovina. Onima što pozivaju da se ne ukidaju društvene firme i da se ne prekida proces restrukturiranja preduzeća moram da kažem da o ekonomiji ne znaju ništa. Ove firme već godinama ne mogu ni da pozajmljuju novac od banaka, ne mogu da kupuju ili prodaju imovinu ili opremu, a to su osnovne ekonomske kategorije. Daću vam neki konkretan primer. Bio sam skoro u Gradskoj pekari u Kruševcu, „Branko Perišić“, još jedno od preduzeća u restrukturiranju. Imaju silose u koje može ceo Rasinski okrug da skladišti žito, kukuruz, suncokret, ali to niko ne radi iz prostog razloga što to niko ne sme da uradi, jer u slučaju da nešto nije u redu ne mogu da povedu sudski postupak protiv skladištara žita jer preduzeće „Branko Perišić“ je zaštićeno na sudu, jer je u postupku restrukturiranja. Ko sme da se usudi da radi sa takvim preduzećem? Oni ne mogu ništa, ni da prodaju, ni da kupe od opreme, što je neophodno, jer oprema je potrošna stvar. Sada vi imate tih nesrećnih dvestotinjak zaposlenih koji dolaze svaki dan na posao, proizvode nešto, ali i oni znaju da nemaju čemu da se nadaju, jer gledaju kako im se firma kruni i polako urušava, a privatna konkurencija raste. Navodim njihov primer, jer je samo jedan od 160 i nešto preduzeća koje su u restrukturiranju koja nemaju čemu da se nadaju. Glasam za ovaj zakon da bismo okončali ovu agoniju. Neka propadne šta ne može da živi, šta može neka nađe vlasnika, a šta je od strateškog interesa neka preuzme država. Bitno je da ovaj proces koji traje skoro 15 godina se okonča, jer nema nikakvog smisla da nešto traje 15 godina, ma koliko su na početku namere bile dobre i iskrene, nadam se. Ironija sudbine je da danas zajedno raspravljamo o Zakonu o privatizaciji i Zakonu o stečaju. Nema jasnijeg znaka o tome šta nas čeka od ove činjenice. Dajte onda bar da sav ovaj mrtvi kapital društvenih firmi kroz stečaj, ako ne može drugačije, uvedemo nazad u novčane tokove. Suština stečaja je da mora biti brz i pravedan. Dajte još jednom da potvrdimo ovde i kroz ovaj zakon zbog koga se vodi stečaj. Vodi se zbog poverilaca, pa onda zbog radnika i na kraju zbog vlasnika preduzeća, ako išta ostane. Dobro je da to opet naglasimo, jer smo zaboravili ovo pravilo zbog koga se vodi stečaj. Zgađen sam paradiranjem po medija vlasnika bankrotiranih firmi koji nas bombarduju svojim izjavama, planovima razvoja, novim idejama. Hoće li neko već da kaže tim ljudima da te firme više nisu njihove? To izgleda malo ko od njih razume. Mi iz NS smo dostavili određene amandmane na Zakon o stečaju samo sa jednim ciljem, ne da menjamo suštinu vašeg predloga, već samo da ga unapredimo, barem kako mi to vidimo. Na putu do Skupštine svaki put prođem kroz Krunsku ulicu i uvek gledam u prozor kancelarije u kojoj piše „Sartid“, preduzeće u stečaju. To se više niko ne seća od kada su oni u stečaju. Uvek vidim neke čike i tete kako sede za stolovima, ne izgledaju mi ni zabrinuto ni užurbano. Oni će dočekati penziju baveći se vođenjem stečaja „Sartida“. Mislim, u Krunskoj prođem i pored DS, ali tamo ne vidim neku užurbanost takođe, kao ni u „Sartidu“, ali to nema nikakve veze sa ovim što govorim. Izvinjavam se predsedavajućem. Gospodine ministre, da li se slažete da je ovo više smešno nego tužno - „Sartid“, preduzeće u stečaju, pa i najstariji u ovoj sali su zaboravili da je postojalo preduzeće „Sartid“, a uredno neki ljudi dobijaju platu vodeći stečaj, ne znam u čije ime niti u čijem interesu. Dozvolite da vam dam samo primer Građevinskog preduzeća RAD. Ko se ne seća tog preduzeća, jednostavno je, kada prelazite Novi Beograd, sa leve strane ogromna bela palata, nezavršena, to je Građevinsko preduzeće RAD. O tom stečaju čujemo ili taj stečaj dobija na nekoj dinamici samo kad im hapse stečajnog upravnika ili kada postavljaju novog. To se relativno često dešava. To su jedini momenti kada čujemo da se nešto dešava u stečaju Građevinskog preduzeća „Rad“. Slušam kolege iz opozicije kako se zakukavaju da će sto hiljada ljudi ostati bez posla. Moguće, sa time što, samo da vas podsetim, neće oni ostati bez posla, oni će ostati i bez plate. Bez posla su ostali u proteklih 14 godina. To je ta velika razlika. Mi pokušavamo da unesemo ove izmene u Zakon o privatizaciji i vidim ga kao iznuđeno rešenje, da se ovde ne lažemo, sa kojim pokušavamo da spasemo šta se spasiti može. Neophodno je da negde podvučemo crtu i da krenemo iz početka. Ovih par stotina firmi ne mogu da ostanu u ovom međuprostoru između države i privatne imovine, i svima je to jasno. Zato vas pozivam da svi glasamo za ovaj zakon, jer, nažalost, to je jedino što u ovoj tačci privatizacije, posle 14 godina, sada možemo da uradimo. Svi drugi vozovi su već prošli. Zahvaljujem vam se.
Zahvaljujem se. Reč ima doktor Aleksandra Tomić. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, poštovani ministre, kolege poslanici, danas smo čuli dosta diskusije o Zakonu o privatizaciji, o izmenama i dopunama Zakona o stečaju, a i onaj deo zakona koji podrazumeva izmenu i dopunu prilikom registracije u Agenciji za privredne registre pokazuje suštinski da je ovo jedna osnova za političku platformu ekonomskih reformi sa kojima je SNS, na čelu sa sadašnjim premijerom, izašla pred građane Srbije i za to dobila podršku. Ukoliko se ne setimo prošlosti ne možemo uopšte da kreiramo budućnost. To je ono što smo nasledili, ali rezultat spornih privatizacija koje su se obavljale u proteklih 10 godina i malo više, bogami i 12 godina, pokazao je da je svega osam privatizacija od 24 sporne, koje je Evropski parlament dao kao nalog u junu mesecu 2011. godine da se ispitaju, završeno prema zakonima koji su tada važili. Ali, očito postoji ta razlika od osam do 24, koji su se obavljali na volšebne načine, odnosno bez zakonske regulative. Rezultat svega toga pokazuje da je prošle godine, 2013. godine je utvrđena šteta koja je naneta direktno budžetu Srbije, a ona iznosi 7,7 milijardi dinara. Kao rezultat toga imamo 56 osoba koje su lišene slobode, 11 slučajeva koja su procesuirana, gde je pokrenuta istraga za 93 osumnjičene osobe, tri bivša ministra i direktora jedne agencije. Šezdeset šest istraga je pokazalo da postoje, zbog određenih malverzacija su pokrenute i u 11 firmi, a da su u četiri preduzeća praktično slučajevi zaključeni bez određenih osnova. Koji su efekti privatizacije u proteklih 12 godina pokazuje jedna studija koju je praktično Socijalno-ekonomski savet doneo 2011. godine u novembru mesecu. U toj studiji su čak učestvovali i gospodin Orbović i gospodin Rajić, koji su ispred Unije poslodavaca i koji kažu da su rezultati uopšte privatizacije katastrofalni, da broj ljudi koji su izgubili poslove od privatizacije do 2005. godine 31.12, zbog raskinutih 346 privatizacija, iznosi 137.000, a kod onih koje nisu privatizovane izgubilo je posao 117.000 radnika koji su radili u tim preduzećima. Kako kaže moj prethodnik, oni su odavno izgubili posao, samo je sada pitanje te naknade koju mi nazivamo platom, a koja ide iz budžeta permanentno u godišnjem iznosu od 800 miliona dolara ili 750 miliona evra, koju jednostavno dajemo svi mi svojim učešćem. Došlo je vreme kada jednostavno za neke stvari crta mora da se podvuče i prošlost mora da se kaže javno i ta istina koja negde boli one koji su vodili ceo taj proces privatizacije pokazuje da je kapital od 584 preduzeća koja su ostala neprivatizovana potpuno negativan, da je imovina tih preduzeća šest milijardi evra, da je oko 100.000 ljudi koji rade pod znacima navoda, odnosno primaju naknadu iz budžeta za nešto što ne možemo uvek da nazovemo potpuno rad, jer nema stvaranja nove vrednosti. Imamo otprilike 200 miliona evra neplaćenih troškova komunalnih preduzeća, odnosno budžet ne prihoduje ta sredstva. Šta onda uraditi u tom slučaju, osim uvesti određeni vid ekonomskih reformi, uvesti jedan lex specialis, ali sada prvi put prema određenim modelima, metodama i merama. To je bilo i ranije slučaj i neki poslanici tvrde da je to postojalo i pre. Da je postojalo pre, verovatno ne bi dolazilo do ovih spornih privatizacija. Kada kažemo da sve firme koje rade dobro liče jedna na druge, onda kažemo da one koje ne rade dobro imaju problema jer su svaka slučaj za sebe. Upravo je ovaj zakon hteo da definiše sve slučajnosti u lošem poslovanju, u velikim problemima kod privatizacije, sa ovim metodama, merama i modelima. Na kraju, dosta smo toga slušali o tome da li su oni dobri ili nisu i da li ih treba popravljati sa još više slučajeva iz prakse. To ćemo raditi o zakonu u pojedinostima. Ali, ono što je važno, to je da postoji studija koja je urađena, poređenje određenih ekonomskih efekata, na sajtu Agencije za privatizaciju još iz 1997. godine, kada smo pričali o prvom Zakonu o svojinskoj transformaciji, koji je započeo tada sa 1400 preduzeća, određeni zaključci i poređenja na 2001. godinu, kada se prvi Zakon o privatizaciji praktično pojavio ovde. Kada vidite te rezultate i ove današnje rezultate koji su krajnji rezime celog procesa privatizacije u Srbiji, onda nije ni čudo i čak mislim da je jako malo da su 24 firme ušle u određene sporove koje možemo da nazovemo sporne privatizacije, jer ne pričamo o nekim malim preduzećima koja su preko privatizacije vrlo brzo završila u stečaju. Ali, treba reći da nije slučajan bio loš princip privatizacije povezan sa stečajem, jer je država učestvovala u tome. Učestvovala je kroz davanje Fonda za razvoj, kroz novac od poreskih obveznika, koja je, recimo, za firme gospodina Miškovića izdvojila 1,2 milijarde dinara, koje su kasnije išle u stečaj. Za jedan „Farmakom“ su izdvojile, primera radi, 731 milion dinara, koje su sada praktično u stečaju i ima četiri i po hiljade zaposlenih radnika. Sada pitam – zbog čega se to dešavalo u periodu kada su postojali adekvatni zakoni? Očito da je ta zakonska regulativa išla na ruku tajkunima i da je postupak stečaja praktično bio u saglasnosti sa političkim establišmentom koji je vladao u to vreme i pokazalo se da su ovakva zakonska rešenja praktično prevaziđena, da ako želite da konsolidujete finansije, ako želite da uredite sistem, ako želite da završite sa društvenim kapitalom, onda morate da donesete ovakav predlog zakonskih rešenja koji će zaista ući u kompletnu reformu privrednih aktivnosti. Zaista će se ona pokazati kao dobra i neće proći puno vremena, već za godinu dana će praktično taj zamajac privrednih aktivnosti krenuti napred. Ono što je važno još reći, jeste da je Zakon o stečaju u prošlosti pokazivao da su vlasnici privatnog kapitala praktično fiktivno otvarali firme i da su čak javne nabavke bile meka za ovakva preduzeća, a da su ćerke firmi ili neka druga privatna preduzeća služila samo za isisavanje para, pogotovo ako pričamo o javnim preduzećima koja su raspisivala tendere, odnosno javne nabavke koje su tada imale praktično jako puno rupa i koje su pokazivale da sve ono što može da ide kroz male nabavke se pokazalo da kao rezultat toga stepen korupcije u Srbiji je dostigao bio abnormalne cifre, da jednostavno više niko od investitora nije hteo da dođe u Srbiju da radi sa našom privredom. Privatizacija je često bio slučaj, predmet, znači, sinergija ova dva zakona, su bili slučaj u kojima su se pokazali da su se razvijali više tajkuni i razvijale sve više firme na tržištu koje su bile u stečaju, da je to postao način funkcionisanja kako privreda treba da radi i samim tim budžet Srbije je postajao sve siromašniji, potrebe za uzimanjem kredita su postajale sve veće. Ti krediti su postali sve skuplji i skuplji i došli smo do ovoga do čega smo došli, da nam je bruto društveni prihod praktično postao omča oko vrata, da je jednostavno javni dug počeo da raste i svi negde zaboravljaju tu prošlost. Sada smo došli, kada treba da povučete određene poteze u kojima treba da pokažete odlučnost i svi oni koji su učestvovali u ranijim privatizacijama i kreirali uopšte ova zakonska rešenja sada bi da napadaju, ali jednostavno su zaboravili da odgovornost za sve odluke i za sva zakonska rešenja nisu samo na onima koji su direktno vršili funkcije u agencijama za privatizaciju, ministarstvima, nego i na političkoj eliti koja je u tom vremenu činila određenu političku većinu. Ono što treba reći da ovim novim zakonskim rešenjima se praktično prevazilaze svi modeli koji su do sada postojali, da se uvodi praktično očuvanje novih radnih mesta, stabilizacija privrednih aktivnosti koliko je to moguće, ozdravljenje privrede, kako je rekao gospodin ministar. I da kroz određene modele mi sada dobijamo i podršku Fiskalnog saveta, to ovde nije toliko poentirano, ali mislim da je jako važno, jer se mnogi pozivaju da Fiskalni savet ima običaj da ima suprotno mišljenje od predlagača, međutim, to je institucija koja je odavno već govorila da sa društvenim kapitalom treba prestati. Ono što je dobro, to je da pored Fiskalnog saveta Kancelarija za evropske integracije je podržala ove predloge, tako da je i ovaj predlog išao na Odbor za evropske integracije. Praktično je taj dokument pokazao da je Srbija sada na evropskom putu i nikada neće ni odustati od toga jer jednostavno promene koje sada uvodimo kroz ova zakonska rešenja više niko ne može da zaustavi. Ono što je još važno reći da Zakonom o stečaju praktično uvodi se veća transparentnost, uvodi se sa novim predlozima sprečavanje zloupotreba koje je bilo evidentno, uvodi se praktično uklanjanje određenih problema koji se javljaju povećanjem ne izmirenja poverilaca, tako da su stečajni upravnici zajedno u saradnji sa sudijama koji su vodili postupke u prošlosti, bili mali bogovi koji su vršili funkciju rukovodioca cele imovine ali i onih poverioca da, od prilike, bilo važno na kojem mestu se nalazite u izmirivanju tih poverioca, pa onda otvarate veliki prostor za korupciju. Tako da samim tim sada te mogućnosti više ne postoje. Ono što je važno, da samim ovim smanjujemo troškove koji će ići stečajnim upravnicima. Važno je da više odluka neće biti diskreciono pravo sudija, o tome ko će biti stečajni upravnik. Važno je da se kaže da obaveze koje se objavljuju mora da budu transparentno u roku od tri meseca kroz izveštaje objavljene. Da se ograničava onaj predujam za mala preduzeća jer, nije bilo u mogućnosti nijedno preduzeće malo koje je otišlo u stečaj da otvori stečajni postupak, jer nije u situaciji da plaća određene takse koje nisu bile u mogućnosti da prevazilaze određene troškove. To je sada na nivou od 50.000 dinara. Tako da nije bilo, sada nema više direktnih izbora stečajnih upravnika i važno je da taj odbor poverilaca bude u smislu toga da ne može više da dolazi do tog koruptivnog elementa u kome će se izvlačiti novac kroz određene vrste pozajmica, pa čak u tom četvrtom nivou i da se vrši ubrzavanje kroz određenu reorganizaciju, da se pokuša da ono što može da se izvuče iz stečaja i da postane ekonomski održivo zaista funkcioniše na tržištu kapitala. Na kraju, izmene koje se odnose na određene probleme, kada pričamo o međunarodnom stečaju, a sada vidimo da, s obzirom da mnoge firme posluju i imaju te izvorne orjentacije, i kupovina postoji kod stranih investitora, mi moramo da se usaglašavamo svoje propise sa međunarodnim propisima, naravno ovo je jedan od zakona, izmena i dopuna koja će se uskladiti sa tim. Osim ova dva zakona koja su se pokazala da sa svojim rešenjima, znači, ova Vlada ima viziju o tome kako treba izaći iz ovih problema sa kojima se Srbija nosi u poslednjih 13 godina. Treba reći da su i druge države od 2008. godine čak u svojim 65 zakonskih rešenja do sada takođe rešavale na ovaj način kao što je Vlada koju predvodi gospodin Vučić. Pokazali smo na neki način hrabrost da se uhvatimo u koštaca sa onim rešenjima koja su godinama gurana pod tepih. Ono što je dato uz ovaj set zakona, o tome se možda manje pričalo, izmene i dopune, prilikom registracije, kada govorimo o privrednim subjektima vezano za Agenciju za privredne registre, važno je reći da izveštavanje koje je vezano uopšte za poslovanje, za svaku fiskalnu godinu više se ne vezuje za taj 28. februar 2012. godine, nego je on više statističke prirode, nego se vezuje za polovinu godine, odnosno za 30. jun. Zašto je to sada važno? Zato što u tom delu vi otvarate potpuno transparentno, što se tiče samog izveštavanja, da svako ko je zainteresovan ko želi da radi, može na potpuno transparentan način kroz Agenciju za privredne registre da otvori praktično izveštaj o poslovanju uopšte određenom privrednom subjektu i može na osnovu toga čak da vidi ukoliko nije pravilno zaveo svoje poslovanje, takvi izveštaji će biti takođe na transparentan način. U obavezi su do 30. oktobra da budu praktično objedinjeni na „veb“ stranici APR-a. Zašto je to bitno. Pa, zato što na potpuno transparentan način više neće biti posrednika ni u jednom procesu, mi u procesu registracije određenih firmi, ni u procesu privatizacije, ni u procesu stečaja. Danas kada pričamo uopšte o ovim zakonskim rešenjima, treba reći, odnosno pohvaliti rad ovog Ministarstva i treba reći da su svi ovi predlozi metodološki pokazani, jedna preciznos. Do sada, sve ove detalje, zakoni su uvek imali kroz određene predloge, što bi rekli, rupe koje bi određeni privredni subjekti jako brzo koristili i onda, zarad toga pokušavali da na neki način zaobiđu zakonska rešenja i prežive i ne plate ono što su obaveze, a to je porez države, odnosno punjenje budžeta, jer kao što se vidi, nikada nije bilo na adekvatan način, a pogotovo kada pričamo o stečaju i naplati potraživanja, ona su uvek išla u manjem procentu, nego što bi to trebalo da postoji. Ovaj zakon treba podržati, ne samo zato što su reformski, nego zato što se pokazalo da ipak struka daje uvek prednost nad politikom, da sa stanovišta struke negde možete i kao ministar da ubedite i one koji nisu u poziciji da podržavaju ove zakone, pa da podrže i ovakva zakonska rešenja, jer su ona u interesu države, da nikada više pojedinci ne mogu da nadmaše državu, pa zvali se oni i tajkuni ili kontraverzni biznismeni, da nikada više ne možete doći u situaciju da jednostavno ne znate odakle kapital dolazi kada je u pitanju privatizacija i da nikada više nećete doći u situaciju da donosite određene odluke, a da nemaju zakonski okvir. Dobro je što ste nam na stručan način pokazali da ipak, da biste uopšte debatovali na ovu temu morate, pod jedan, da pročitate zakon, morate da znate koja su zakonska rešenja. S druge strane, ne smete da zaboravite da smo se mi kao država, to je otprilike bila negde sugestija onih koji ne misle kao oni koji podržavju zakon, da određena rešenja koja se odnose i na poljoprivredna zemljišta kada su u pitanju investitori, mogu da budu i praktično deo kada pričamo o stranim investitorima, mogu da budu deo imovine i predmet kupovine i prodaje su zaboravili, da smo se mi obavezali prema Sporazumu o stabilizaciji i pridruživanju EU, da jednostavno zakon važi za sve, da je tržište otvoreno, da samo konkurentska utakmica pobeđuje i da su to evropske vrednosti za koje se svi zalažemo. Prema tome, u tom delu privrednih aktivnosti mi ne možemo da pravimo neke prednosti za određene, a za druge, kada su u pitanju određene delatnosti da kažemo – za ovo ne može. Za poljoprivredno zemljište ne može da važi, a za 16 hektara na Novom Beogradu, za određene firme koje su u one 24 sporne privatizacije, za njih to važi. Prema tome, bez obzira da li govorimo… (Predsednik: Vreme, već je 20 minuta.) Sve ovo će biti i predmet određenih razgovora na odboru koji ćemo voditi o zakonu u pojedinostima, kroz veliki broj amandmana. Mislim da SNS nema razloga da bude nezadovoljna i mi ćemo podržati ove zakone.
Hvala vam. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stav 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova, a zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Sada određujem pauzu do 15,45 časova. Hvala vam.
Poštovani narodni poslanici, pošto ministar još nije stigao predlažem da mi nastavimo sa radom, i da govore po redosledu narodni poslanici koji žele da govore u odsustvu ministra. Reč ima Dubravka Filipovski.
Zahvaljujem gospodine predsedavajući, s obzirom da nas čeka još puno rada, ja sam kao što ste i rekli predložila da počnemo sa raspravom iako imam neka pitanja za gospodina ministra, ali očekujem da će u međuvremenu stići. Cilj ovog Zakona o privatizaciji je da se ubrzaju preostale privatizacije, da se stvore uslovi za ekonomski razvoj i očuvanje socijalne sigurnosti u zemlji i namera Vlade Republike Srbije je da se za sva preduzeća nađe pravi model da izađu iz sadašnje situacije. Pozdravljam nameru Vlade u tome, utvrđuje se i konačan rok za privatizaciju društvenog kapitala, to je decembar 2015. godine. Moje mišljenje je da smo mi za ovih 25 godina, jer podsetiću vas prvi zakon o društvenom kapitalu donet je 1989. godine, prošao je kroz jedan težak, mučan i bolan proces i ovo je prvi zakon u nekoliko kojih je bilo unazad, koji predviđa okončanje procesa privatizacije u Srbiji. Svaki od ovih zakona koji sam rekla i Zakon o društvenom kapitalu iz 1989. godine i Zakon o privatizaciji iz 2001. godine, koji je, bez obzira na menjanje izmene i dopune preživeo do današnjeg dana, dovodio često do veoma problematičnih situacija. Mi nažalost, imamo preduzeća koja su punih 25 godina u procesu privatizacije i ne mogu da ovom prilikom ne pomenem jedno od njih, to je „Šahovski informator“ a.d. iz Beograda, koji je u oblasti spoljne trgovine iz perioda SFRJ bio lider u ovoj oblasti, zbog toga što je imalo svoj unikatni proizvod koji je bio broj jedan u svetu u oblasti izdavanja socijalizovane literature i zahvaljujući njemu je stekao lidersku poziciju. Kao što je bio avangarda u svom radu i u svemu što je predlagao, tako je među prvima i krenulo u proces privatizacije. Ta privatizacija traje do današnjih dana, to preduzeće pokušava nekako da opstane na tržištu i da se izbori sa brojnim problemima. Dva osnovna razloga zbog čega nisu imali uspešnu privatizaciju je neažurnost rukovodstva, ležernost nekoliko prethodnih rukovodećih struktura, ali i nemar i nebriga nadležnih institucija. Dakle, prava paradigma dugovečnosti našeg postupka privatizacije. Ne mogu ovom prilikom da ne spomenem Zakon o uslovima i postupku pretvaranja društvene svojine u druge oblike svojine, koji je na neki način posle 2000. godine izvršio prisilnu reviziju velikog broja privatizacije početkom devedesetih godina i koji je sveo učešće zaposlenih, odnosno malih akcionara u ukupnom kapitalu njihovih preduzeća na zanemarljiv procenat. PIK Čačak je jedno od retkih preduzeća koje je privatizovano po ovom zakonu, a koje je dugogodišnjim sudskim procesima uspelo da se izbori na tržištu, da obnovi svoje poslovanje i da danas uspešno radi. Ne mogu, a da ne pomenem ni 4,8 miliona građana Srbije koji su se upisali u besplatne akcije i podatak da je 2,5 miliona građana prodalo akcije NIS-a i to po cenama značajno nižim od onih po kojima se ova kompanija trenutno kotira na berzi. Sve su to posledice neuspešnih privatizacija i 365 raskinutih ugovora i 24 privatizacije koje moraju da budu u okviru sudskog postupka. Mi danas kao društvo i kao država trpimo posledice tih neuspešnih privatizacija koje se i te kako odražavaju na našu privredu. Zašto postupak privatizacije društvenog i državnog kapitala još uvek u Srbiji nije okončan, pitanje je po mom mišljenju za jednu duboku, ozbiljnu i nepristrasnu analizu i sa ekonomskog i sa političkog i sa sociološkog i sa istorijskog aspekta? Ali, smatram da su dva bitna elementa doprinela dosadašnjoj ukupno lošoj privatizaciji. Prvi je, apsolutni izostanak elementarne edukacije najširih slojeva stanovništva, a drugi je po mom mišljenju neizgrađenost i nedostatak integriteta institucija. U ovom sazivu ja i moje kolege poslanici iz poslaničke grupe Nove Srbija i ostali poslanici sigurno dobijaju svakodnevna obaveštenja od akcionara „Agrobanke“, koji nas obaveštavaju da će svoja vlasnička prava potražiti na međunarodnim sudovima, što svakako nije dobro za prilike u kojima se Srbija nalazi, za pre svega, privlačenje stranih investicija. Takođe, sve ovo vreme u postupku privatizacije je u igri veoma često bio kapital sumnjivog porekla, koji uglavnom potiče iz naše zemlje, ali se vešto kamuflira iza inostranih investicionih fondova sa egzotičnih destinacija, izporeskih rajeva. Zbog toga je iz sadašnje perspektive naš osnovni zadatak kao nosioca zakonodavne vlasti da pokušamo da stvorimo kvalitetan pravni okvir koji će omogućiti konačan i brz završetak ovog mučnog procesa privatizacije. Želim da vas obavestim da je poslanička grupa Nove Srbije podnela amandmane koji su u cilju samo boljeg razumevanja ovog zakona, više su tehničke prirode. Što se tiče Zakona o stečaju, želim samo da kažem da se ovim zakonom obezbeđuju uslovi za poboljšanje poslovnog ambijenta, za efikasnije sprovođenje stečajnog postupka i sprečavanje zloupotrebe i korupcije u ovom procesu. Poslanička grupa Nove Srbije će u danu za glasanje podržati ove predloge zakona, a svakako ćemo se aktivno uključiti i u raspravi o pojedinostima, kada za to bude vreme. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Živković. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Hvala ministru što se vratio da čuje diskusije poslanika. Tri zakona su u ovoj raspravi. Prvi je Zakon o postupku registracije. Tu nemamo primedbe. To je usaglašavanje sa izmenama Zakona o računovodstvu i nekih drugih zakona, tako da ćemo glasati za taj zakon. Drugi zakon je Zakon o stečajnom postupku. I tu nemamo bitne primedbe. Taj zakon je značajno bolji nego prethodni. Imamo jedan amandman kojim tražimo da se briše član 2. koji predviđa legitimacije za stečajne upravnike. Mislim da je to nepotrebna militarizacija tog posla. Šta će stečajni upravnik da dobije, koliko će biti značajniji, pošteniji i važniji ako ima legitimaciju? To je potpuno besmislena stvar. On ima rešenje kojim je postavljen na tu funkciju i ako mu to ne pomaže u vršenju njegovog posla, teško da će legitimacija da mu pomogne. Nadam se da će prihvatiti taj amandman i onda ćemo glasati i za taj zakon. Imamo i treći zakon koji ne valja ništa, a to je Zakon o privatizaciji. Nas dvojica ćemo glasati protiv tog zakona. Zašto zakon ne valja? Zato što razlozi za donošenje zakona počinju sa tim da je ostvarena stabilizacija makro-ekonomskog okruženja, te su time stvoreni uslovi za nastavak privatizacije. Gde je to ostvarena makro-ekonomska stabilnost u okruženju? U Srbiji? Danas? Jedino ako je makro-ekonomska stabilnost neka bajka, a pošto nije bajka, pošto svi znamo šta to znači, u Srbiji apsolutno nije ostvarena makro-ekonomska stabilnost. Za privatizaciju ostalih 584 preduzeća, od kojih je 161 u restituciji, postoje sasvim dovoljni atributi i u postojećem zakonu ako se on sprovodi dosledno, ako se sprovodi onako kako je sprovođen u prve, dve, tri godine onaj prvi zakon iz 2001. godine i ako se ne sprovodi na način na koji je sprovođen od 2004. godine do današnjeg dana. Šta je sa tih 584 preduzeća? U restituciji je 161. Praktično, jedna polovina je odmah spremna za stečaj, pošto to nema nikakvo poslovanje. Za nekih 58, od ovih ostalih 423 preduzeća, nije utvrđeno da su na adresi gde su prijavljena. Citiram direktorku APR. Znači, nisu pronađeni. To je posao za forenzičara, a ne za ekonomiste ili za neke finansijske eksperte. Mahom su to mala preduzeća. Vrlo mali broj ljudi je tamo zaposlen. Nema tu nikakvih stotine hiljade ljudi. Ako izuzmemo ovih 161 u restituciji među četiristo i nešto van restrukturiranja, praktično tu ima tridesetak hiljada ljudi. Mislim da je fer prema njima da im se kaže da njihova sudbina neće biti popravljena tako što će se produžiti njihova nada, donošenjem novog zakona koji traje godinu i po dana, a praktično treba pola godine da on počne da se sprovodi. Ako 10 godina te kompanije, ta preduzeća nisu našli zainteresovanog kupca koji je spreman da uđe u avanturu privatizacije, mislim da je nerealno da očekujemo neka velika čuda. Tu ima nekoliko velikih preduzeća. To su: „Simpo“, „Lasta“ i još nekoliko preduzeća. Sva ostala su mahom preduzeća koje je teško pronaći na adresama gde su prijavljena ili ako ih nađete, nemate šta da nađete, osim njihove table. Mislim da je donošenje novog zakona samo gubljenje vremena i da je postojeći zakon mogao već da da sve te efekte. Ako tražimo pravi razlog zašta se donosi novi zakon, to je pokušaj konvalidacije nekih prljavih poslova koji se rade poslednjih godinu, dve dana. Pre svega su vezani za neke tajne poslove, kao što je „Etihad“, kao što je zemljište u Vojvodini, kao što je prodaja hotela na Kopaoniku, kao što je fabrika čipova koja ne postoji, a to je pokušaj da aktuelna vlast sakrije svoje nezakonito ponašanje donošenjem ovog zakona. Gospodine ministre, nadam se da vi nećete biti jedan u seriji ministara koji su posle šest meseci shvatili šta im se radi iza leđa i da ćete na vreme shvatiti zabludu ovog zakona.
Poštovani narodni poslanici, primili ste ostavku narodne poslanice Miljane Zindović na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i Izveštaj Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine povodom razmatranja ove ostavke, koji je utvrdio da je podnošenjem ostavke nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 2) Zakona o izboru narodnih poslanika, pa predlaže da Narodna skupština, u smislu člana 88. stav 3. i stav 4. istog zakona, konstatuje prestanak mandata ovoj narodnoj poslanici. U skladu s tim, a saglasno članu 88. stav 1. tačka 2) i st. 3. i 4. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, konstatuje da je prestao mandat pre isteka vremena na koji je izabrana narodnoj poslanici Miljani Zindović danom podnošenja ostavke. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović. Izvolite.
Hvala, uvaženi predsedavajući. Uvaženi gospodine ministre, moram ovde da izrazim jedno veliko zadovoljstvo zato što je malopređašnji govornik pričao nam ovde o privatizaciji i to je veoma dobro što je on pričao zato što je on danas jedan živi svedok kako se privatizacija odvijala u nekom periodu, jer je bio direktan učesnik u mnogim od tih različitih poslova. Recimo, ja bih mu savetovao, a to bi bilo za javnost dobro, da nam napiše knjigu kako se to prodaje „Beopetrol“, a onda kada se dobiju, pošto je malopre pričao o crnim i tamnim poslovima i ne znam čim, pa baš me zanima kako je on dobio određena sredstva, a priča se da su tu neke torbe radile, da je nekome pet miliona evra dato itd. Umesto da ta sredstva uloži u vinograde, on očekuje subvencije od države, da mu država da vinograde i tako da se još duplo koristi. Dobro je danas takvi pričaju o privatizaciji, da javnost zapravo vidi kako se pljačkala država, jer zato što je baš danas on ovde davao jednu izjavu, a to je još jedan u nizu dokaza da nikada ne čita zakon, a sada ćemo da govorimo o zakonu… (Predsedavajući: Molim vas, vratite se na zakon.) … zato što je rekao da neko želi da direktnim pogodbama privatizuje ovaj ostatak preduzeća. Konkretno je mislio na premijera Vučića. Da obavestim gospodina Živkovića, direktne pogodbe su izbačene iz ovog zakona. Nema direktnih pogodbi, a on je autoprojekcijom navikao na sebe da baš tako radi. Imamo situaciju da nam neko danas deli moralne lekcije kako se ovde odvijala privatizacija. Uzgred budi rečeno, za „Beopetrol“ ne optužujem ga ja, nego ga optužuje član tenderske komisije, koji je prisustvovao prilikom prodaje „Beopetrola“. Mislim da se čovek zove Ratko Stojanović i on je dao izjavu za novine. Kada pričate o privatizaciji, setite se perioda kada ste donosili zakone kojima ste omogućavali da preduzeće pokrene samostalno postupak privatizacije, i to kroz prospekte, tako što preduzeće sastavi prospekt, pa onda inicira sopstvenu prodaju. Prevedeno na srpski, dovedete nekog vašeg direktora, koji je zadužen da preduzeće obogalji, a onda on sastavi prospekt i da Agenciji za privatizaciju, pa onda tako krene privatizacija preduzeća. Tako smo dobili koliko god hoćete afera, a inače za sve te afere, opet ponavljam, ne optužujemo vas mi, to vas je optužila Evropska komisija, jer ona je rekla da su 24 privatizacije sporne i zato su se one rešavale, čak je i Verica Barać o tome pisala. Zašto o svemu ovome pričamo? Ljudi moji, danas smo u situaciji da spašavamo šta se spasiti može. Slažem se sa jednim kolegom, koji je govorio, a i sa vama uvaženi ministre, da je ovo na neki način iznuđeno. Da je sreće, pa da je ovaj zakon donet 2001. godine, možda bi se država zaštitila, možda se ne bi ovako rasprodala naša imovina, možda se ne bi preduzeća ovako upropastila, kao što su se upropastila. Danas je – spašavaj glavu, daj šta daš. U pravu ste kad kažete – ne možete hirurgijom da nešto lečite. Hirurg izvrši operaciju. Da li ćemo preživeti? Ne znam. U takvoj smo situaciji da lečimo nešto, a da li ćemo uspeti da se izlečimo, to je veliko pitanje, jer smo potpuno devastirani, uništeni, upropašćeni. Moram da pohvalim neke stvari vezano za Zakon o privatizaciji, posebno kontrolu vršenja privatizacije. Moram da priznam, uvaženi gospodine ministre, nemam toliko poverenja u Agenciju za privatizaciju, a niti u ovu Upravu za sprečavanje pranja novca. To jesu institucije koje bi i te kako trebale da budu transparentne, da se odlikuju nekim poštenjem. Međutim, u dosadašnjoj praksi, moram da priznam, to baš i nije bilo tako. Ljudi se plaše. Znate, koga su zmije ujedale taj se i guštera plaši. Ljudi koji tamo to budu radili, a nadam se da će sada raditi daleko poštenije, plaše se kako će oni vršiti tu vrstu nadzora. Moram da priznam, Vlada je ovde uzela mnogo jaču kontrolu, nego što je to bilo do sada, i nad samom Agencijom i nad ovim što će Uprava za sprečavanje pranja novca da radi. Moram da vas pohvalim za još neke stvari, vezano za direktnu pogodbu. Možda je to brži metod da se preduzeće proda. Međutim, bili smo svedoci da u ovoj zemlji očigledno nema dovoljno svesti šta znači imati državnu imovinu i šta znači ući u neko strateško partnerstvo ili pokušati da nešto prodate a da to bude na korist države. Nažalost, te direktne pogodbe su se uvek završavale veoma štetno po radnike i veoma štetno po državu. Ovde je to bio izvor korupcije. Mislim da je dobro što to nije uvedeno u zakon i što je tako nešto izostavljeno. Ovo su bolji metodi da se privatizacija sprovede. Možda će to malo usporiti, ali se nadam da ljudi koji rade u ovim preduzećima koja su u restrukturiranju… Inače, kada govorim o tim preduzećima, jedan poslanik je u prvom delu sednice rekao – od 2008. godine nismo ništa privatizovali. To je tačno. Nisu, jer su držali preduzeća u restrukturiranju, hranili su ih svojim partijskim kadrovima. To je tačno. Nisu ih zanimali, nije ih interesovalo da probaju da privatizuju neko preduzeće i da privreda počne da radi. Ne, nego su držali ta preduzeća na infuziji, trošile su se narodne pare, trošio se budžet, zapošljavali su se partijski kadrovi i kada je država došla do kolapsa, kada je došlo do bankrota, ona su se setili da pričaju kako će radnici izgubiti posao. Posao su, što je neko već rekao, izgubili još kada su ušli u postupak restrukturiranja, a sada će izgubiti plate, jer nigde na belom svetu nema da se plaća nerad. Ne možete da ne radite ništa, a da vam se plaća. To je nešto što je normalno. Znate, kada je neko vodio računa samo o tome da sebe sačuva na vlasti, onda je apsolutno pribegavao takvu metodu i daj da se optereti što više državni budžet i da se što više država upropasti. O mnogim detaljima ću i te kako govoriti u drugom zakonu, kada bude po amandmanima. Moram da se osvrnem vezano za Zakon o stečaju. Dosta dobrih stvari se sada uvodi, ali mi smo sa tim stečajem imali toliko problema i plašim se onoga ko će vršiti tu vrstu kontrole nad ljudima koji budu stečajni upravnici. Žalosno je što većina građana misli, čast izuzecima, bilo je među stečajnim upravnicima časnih i poštenih ljudi, ali zbog delatnosti mnogi od njih su više smatrani, upotrebiću taj izraz, gangsterima, nego što su bili stečajni upravnici. Ako je neko uništavao, namerno uništavao ta preduzeća, jer se dešavalo da stečajni upravnik namerno uništava preduzeće, a onda on učestvuje u kupovini tog preduzeća, njegovih lokala, kompletne njegove imovine sa svojim nekim prijateljima ili konzorcijumom, da ne pričamo o tome kako su dobijali poslove. Dobro je što se ovde konačno menja izbor stečajnih upravnika. Pozivam vas da što pre donesete taj podzakonski akt, kako bi se to što pre regulisalo. Imali smo sada jednu neverovatnu situaciju da ono što bi trebalo da bude izuzetak postalo je praksa, a praksa je bila ta da sudija namerno izabere nekog stečajnog upravnika i onda taj ima, recimo, 20, 30 predmeta, a neko nema nijedan zato što nije pristao da učestvuje u nekim prljavim radnjama koje su se odvijale. Stečajni upravnik bi trebalo da bude častan posao, da se mi ponosimo tim ljudima koji su stečajni upravnici, da oni sami imaju dovoljno veliku svest da moraju da rade nešto što je na korist države, na korist građana, na korist tim ljudima koji su tamo zaposleni. Nažalost, imali smo primere gde su stečajni upravnici svoj položaj koristili da upropaste neko preduzeće, a kasnije i sami da učestvuju u privatizaciji. Pozdravljam ovo što je promenjeno i zato što će sada izbor stečajnih upravnika zavisiti od ovih algoritama, odnosno svega što se bude odvijalo u privrednom sudu, tj. od ovog softvera. To nije softver gde možete da klikćete po 100 puta, pa da izaberete nekog stečajnog upravnika koji se vama sviđa, nego je to softver gde možete jednom da kliknete, gde će vam izaći ime stečajnog upravnika koji će rukovoditi stečajem u određenom preduzeću. Moram da pozdravim transparentnost, vezano za rad stečajnih upravnika, zato što će biti dužni da podnesu pismeni izveštaj stečajnom sudu, ali će morati u preduzeću, gde su inače stečajni upravnici, da se nađe na internet sajtu, tako da će svaki njihov izveštaj građani moći da vide i da budu upoznati sa tim šta radi stečajni upravnik, tako da su mu mogućnosti za određene zakulisne radnje i te kako smanjene. U svakom slučaju, ovo su dva zakona koja će spasiti našu privredu i koji neće dozvoliti da neko uzme pet miliona evra i da omogući nekim pumpadžijama da imaju lokacije gde god im padne na pamet i da vodi takve zakulisne radnje, kao što je to radio neko ko je bio naš bivši premijer.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani gosti, smatram da u radu ove Narodne skupštine mora da postoji neki red i smatram da je prekršen Poslovnik u čl. 106, 107. i 109. Smatram da predsedavajući Narodne skupštine nije adekvatno reagovao na remećenje reda koje je sproveo i učinio gospodin Đukanović, koji je takođe narodni poslanik. Obrazložiću ovaj svoj stav. U članu 106. piše da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres. Gospodin Đukanović je u prva tri minuta svog govora govorio o svemu, osim o sadržini tri predloga zakona koja imamo na dnevnom redu. Govorio je o autoprojekcijama, o sličnim stvarima, ali nije o onome što je tačka dnevnog reda. Član 107. kaže – govornik na sednici Narodne skupštine je dužan da poštuje dostojanstvo Narodne skupštine. Na sednici Narodne skupštine nije dozvoljeno korišćenje uvredljivih izraza. Dok tužilac ne kaže da postoji sumnja da je neko opljačkao i dok sud to ne utvrdi nepobitno, ni jedan narodni poslanik i bilo ko ne sme za bilo kog drugog narodnog poslanika da kaže da je opljačkao nešto. Taj narodni poslanik preuzima ulogu tužioca, sudije i krši član 107. našeg Poslovnika Narodne skupštine. Na kraju prekršajni član 109, gospodine Arseniću, gospodine predsedavajući, vi ste imali obavezu kada je ovo utvrđeno da najpre upozorite gospodina Đukanovića da se ne drži tačaka 106. i 107, a kada ste primetili da nastavlja da krši i remeti red rada naše Skupštine, da mu izreknete meru opomene, na osnovu člana 109. Neki narodni poslanici su ovde bili kažnjeni sa skoro osam hiljada dinara zbog toga što su predsedavajućoj postavili pitanje – jel da, a za ovakve slučajeve nemamo ni opomenu, ni upozorenje.
Moram da konstatujem ste vi u pravu, molim sve narodne poslanike da se drže dnevnog reda. Pokušao sam gospodinu Đukanoviću da ukažem da u prvom delu, znači govorom o tom prvom delu izlaganja njegovog, da je mimo teme. On čovek me nije čuo, ajde s obzirom na žar govora malo sam tolerisao, ali vaše je pravo da u danu za glasanje ako želite da se o tome izjasnimo. Da li želite da se izjasnimo u danu za glasanje?
Želim da se izjasnimo, ali pošto ste vi već sami rekli da sam u pravu, ja očekujem da svi narodni poslanici koji su danas ovde prisutni u danu za glasanje glasaju da je povređen Poslovnik.
Gospodo narodni poslanici morate da me poštujete toliko da mogu da završim komunikaciju sa narodnim poslanikom sa kojim razgovaram. Ne aludiram ni na koga kako će ko odlučivati, moje je pravo, neću biti toliko tvrdoglav da negiram ono što je tačno. I sam sam spreman da prihvatim grešku i molim vas da me tako gledate. Nemam pravo ni na koga da aludiram i mislim da me dovoljno razumete. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, po Poslovniku.
Gospodine predsedavajući, 32, 27. i 107. članovi Poslovnika Narodne skupštine. Loše je gospodine predsedavajući kada čovek ima duple aršine, kada ima duple standarde, još gore je kada se ti dupli standardi promovišu. Neko je ovde uputio gospodinu Đukanoviću kritiku kako unižava ugled Narodne skupštine, kako nije pričao o zakonima, braneći onoga ko razlikuje postupak restrukturiranja od postupka restitucije. Ko je onda u temi gospodine predsedavajući? Ko se pripremamo za Narodnu skupštinu? Neko ko ne može dva pojma da zapamti, a ima pravo da priča i da drži moralne pridike i vama i nama. Sa druge strane gospodine predsedavajući, kada sam govorio o duplim standardima i o duplim aršinima, nekoga je zabolelo to što je gospodin Đukanović iznosio podatke koji su javna tajna u našem društvu, koji su deo nekih postupaka u okviru pravosudnog sistema Srbije. A sa druge strane taj neko može da govori o Etihadu, može da govori o zemlji u Vojvodini, može da govori o „Beogradu na vodi“ na krajnje degradirajući način. Ili ćemo imati iste standarde i da se ne promoviše sa jedne strane kada odgovara da se koriste stvari koje su ružne i da se takve stvari promovišu i stvari koje su neistinite. Molim vas da imate iste standarde za sve, kao što ću zamoliti narodne poslanike da pre nego što će da govore da se dobro pripreme. Međutim, ovde sve više pokazalo da ne boli reč gospodina Đukanovića, boli kazna od osam hiljada dinara. Pojeftinilo grožđe, osam hiljada dinara je mnogo u ovom trenutku.
Mislim da sa ovakvim načinom govora nećemo nigde stići. Molim vas da budete tolerantni, da uvažavate jedni druge. Na žalost moram da priznam i ovde pred vama svima kažem da instituciju povrede Poslovnika koristite da biste vršili repliku. Mogu to delimično da prihvatim kao stil rada da tako kažem, ali ipak u tome svemu i vas Babiću molim da birate reči. Da li se neko pripremao ili nije, to je njegov problem, najmanje je vaš. Ko se nije pripremio to narod čuje, ko se pripremio to takođe narod čuje. Da li želite da se izjasnite o povredi Poslovnika? (Ne.) Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đukanović.
Reklamiram povredu člana 109, opomena se izriče narodnom poslaniku koji je prišao govornici bez dozvole predsednika Narodne skupštine. U drugom javljanju uvaženi kolega uopšte nije dobio vašu dozvolu, a počeo je da priča i zloupotrebljavao je govornicu. Zaista mi nije jasno zašto toliki žar kod njega i takva netrpeljivost? Očigledno istina mnogo boli i zaista mu se izvinjavam. Inače, nisam uzeo ulogu tužioca. Ulogu tužioca je uzeo narod i zato vas je smestio tu gde vas je smestio sa takvim procentom glasova. Hvala.
Opet vas sve molim. Ne vidim da je ovo bilo reklamiranje povrede Poslovnika. Niko nije prišao govornici. Molim vas da se uozbiljimo. Gospodine Đukanoviću i vas pitam da li želite da se izjasnimo? (Ne.) Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević, povreda Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani gosti, vama se posebno izvinjavam što prisustvujete jednoj ovakvoj raspravi. Moja namera u prethodnom obraćanju je bila, a sada se pozivam i na član 103, samo da ukažem na to da u ovom domu, u ovoj Skupštini Srbije treba da postoji jedan red kako bismo predlozima zakonima koji dolaze iz Vlade Srbije mogli na odgovarajući način da diskutujemo. Nas dvojica smo se pripremili za raspravu, a sada smo imali situaciju da se gospodin Babić javlja na osnovu članova 27, 32. i 107, a da umesto da objasni u kojoj su vezi sadržina tih članova sa njegovim govorom, replicira gospodinu Živkoviću. Na primer, član 27. kaže – predsednik Narodne skupštine predstavlja Narodnu skupštinu, saziva njene sednice, predsedava njima i vrši druge poslove u skladu sa zakonom i Poslovnikom. Poštovani predsedavajući, ni na koji način niste mogli da povredite član 27, niti je gospodin Babić uspeo, niti pokušao to da objasni. Sada reklamiram novu povredu Poslovnika član 103. jer se gospodin Babić javio na osnovu povrede Poslovnika, replicirao gospodinu Živkoviću umesto da objasni na koji način ste povredili Poslovnik Narodne skupštine. Vi, ni gospodina Babića ni gospodina Đukanovića kada se i on javio, a po istim osnovama i nije upotrebio pravo na reč, niste upozorili, a potom i opomenuli da ne treba da krše Poslovnik, već da svi zajedno treba da se usmerimo i da popravimo ove predloge zakona. Podsećam da je gospodin Živković u veoma dobroj nameri sugerisao Vladi da se dogovorimo oko izmene člana 2. i da Vlada ima jednu širu saglasnosti oko jednog dobrog predloga zakona.
Hvala. Znate dobro da instituciju opomene koristim uvek u krajnjoj nuždi. To mi je najlakše, ali imajući sve u vidu, računam na vašu saradnju i tolerantan sam do određenih granica. Isto tako bili ste prisutni i čuli ste da sam u svom obrazlaganju povrede Poslovnika na to ukazao. Prema tome smatram da sam na taj način uticao na dalji način reklamiranja povrede Poslovnika. Koliko će se ko držati toga, to je sad stvar svakog pojedinca, ja stvarno tu ne mogu ništa da učinim, sem, u krajnjem slučaju, da primenjujem kaznene mere. Mislim da kaznene mere treba stvarno u krajnjoj nuždi primenjivati. Mi smo ovde ipak ljudi od autoriteta, znanja, zvanja i ja verujem da ćete to, moj ovakav apel uvažiti i razumeti me i omogućiti da ovu Skupštinu dostojanstveno vodim. Hvala vam lepo. Repliku ima Zoran Živković, jel tako? Izvolite.
Hvala. Potpuno je nevažno šta su govorili prethodnici ali zbog javnosti da kažem, pošto je izrečeno puno neistina. Pomenut sam lično, izrečene su neistine vezano za recimo jedan primer privatizacije „Lukoil“. Na tu privatizaciju kao i na sve privatizacije koje su izvršene od januara 2002. godine do februara 2004. godine sam ponosan i spreman, bez obzira što predsednik Vlade niti Vlada ne učestvuje ni u jednoj privatizaciji, da za sve to snosim odgovornost, etičku, krivičnu i kako god hoćete, i tu nema nikakve, posebno za privatizacije kao što je recimo „Lukoil“, koju je vodio vaša sadašnja perjanica, Siniša Mali, a posle, čuo sam danas, to nisam proverio, i radio u tom „Lukoilu“. Moguće da je to neki sukob interesa, ali to se desilo posle 2004. godine kada ja nisam mogao da utičem na to. Proces privatizacije „Lukoila“ na tenderu je bio potpuno čist. Ne znam da se vodi bilo kakva istraga o mene, a trebalo bi da znam ako se vodi, niti je vođena, niti će biti vođena. Što se tiče koferčeta, to proverite sa vašim koalicionim partnerima. To je vezano za neku drugu priču, a ono što ste pogrešno interpretirali, a to je da sam ja pomenuo Vučića, nisam. Ako hoćete da ga pomenem, naravno da sumnjam u njegove poslove oko „Etihada“, zemlje i ne znam čega svega sa našim vekovnim prijateljima Arapima, bez bilo kakvog negativnog odnosa prema njima. Mislim da sam ja čovek koji ne treba da dokazuje ni svoj patriotizam, ali ni svoju toleranciju. Konačno, ovo govorim zbog javnosti, a potpuno je nevažno šta o tome misli neka loto devojka koja je juče izgubila direktora ili šta o tome misli banjski zelenaš koji je preprodavao grobove. Hvala.
Hvala. Po poslovniku Zoran Babić. Izvolite.
Član 107. gospodine predsedavajući. Ako neko izrekne da je potpuno nevažno šta su pričali prethodni govornici i ako misli na svog drugog člana stranke od dvojice, onda je to uredu, ali ako misli na narodne poslanike SNS mora da zna da je SNS i poslaničku grupu SNS ovde postalo pola građana Republike Srbije, sa podrškom od 50%. Omalovažavanje je Narodne skupštine kada dolazi kritika od onoga ko je mogao da reši privatizaciju u Srbiji, koji je mogao da stavi tačku na tu privatizaciju, koji je mogao da, ne da uvodi firme u restrukturiranju i da bude rodonačelnik restrukturiranja Molim vas, držati moralne pridike od strane onih koji su sve što je moglo da se upropasti u ovoj državi upropastili, koji su ljude ostavljali bez posla, bez budućnosti, bez perspektive, koji su javni dug napravili ovakvim kakav jeste da sada sole pamet i da drže moralne pridike. Sa kojim pravom? Da li vi vodite sednicu ili drugi vode vas? Na koji način će se vršiti rasprava ovde? Da li će neko imati pravo da ovde izriče i govori o čemu god hoće, a da ne pogleda sebe u ogledalo?
Gospodine Babiću, molim vas, stvarno to više neću tolerisati. Ne možete reklamirati povredu Poslovnika, a govoriti o ne slaganju sa izlaganjem drugog govornika. Molim vas, nemojte više to da činite. Razumem vašu potrebu da vi to izlažete, iznesete vaše ne slaganje, ali nemojte meni stavljati ono što nije po Poslovniku, molim vas. Đukanović, po kom osnovu? Nemojte, molim vas, završavamo. Neću više dozvoliti, dosta je više. Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, gospodine Arseniću, poštovani gosti iz Vlade Srbije i raznih tela koja se bave ovim pitanjima o kojima mi razgovaramo danas u okviru zajedničkog načelnog pretresa. Želeo bih da objasnim i argumentujem naš stav u odnosu na predloge koji su došli iz Vlade Srbije. Zamolio bih vas ukoliko je moguće nakon ove rasprave koju smo imali za posebnu pažnju, pažljivo smo se pripremali za analizu sadržine ovih predloga zakona i smatramo da zaslužujemo jedan ozbiljan komentar sa vaše strane. Nova stranka, nas dvojica poslanici NS, glasaćemo za Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku registracije u Agenciji za privredne registre. Primetili smo da se predlogom predviđa usklađivanje normi različitih zakona, radi se o izvesnoj vrsti harmonizacije. Mislim da nema nikakve dileme za svakoga ko je razuman čovek da to treba da se prihvati. Prema tome, za ovaj predlog zakona glasamo za. Kada govorimo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju, tu dajemo uslovnu podršku ovom predlogu zakona, odnosno predlagaču i želeo bih to da pojasnim, pa da vidim da li možemo da se dogovorimo oko toga da vi nešto malo izmenite u predlogu zakona, a da mi nakon toga glasamo za taj predlog zakona. Poslanici NS podržaće ovaj predlog zakona ukoliko prihvatite naš amandman koji smo podneli jutros na član 2. Mi zahtevamo brisanje člana 2. iz ovog Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju. Smatramo da je podrška predloženim izmenama postojećeg zakona potrebna baš u ovom trenutku, danas u Srbiji, jer je najveći broj izmena na tragu konstituisanja efikasnog stečajnog sistema kao neophodnog elementa tržišne ekonomije. Mi treba da budemo usmereni ka tržišnoj ekonomiji, ka stvaranju uslova da ona postane funkcionalna. Ipak, neophodno je po našem sudu brisanje člana 2. koji predviđa, kao što je rekao Zoran Živković malopre kada je govorio, ali možda neki nisu najbolje slušali o čemu je tu sve govoreno, koji predviđa uvođenje legitimacija za stečajne upravnike. Mi postavljamo pitanje zašto legitimacija? Smatramo sledeće, zloupotrebe koje bi ovim članom mogle da se ozakone, dakle smatramo da postoji mogućnost nekih zloupotreba, smatramo dovoljnim razlogom, dakle sama ta mogućnost zloupotrebe, za otkazivanje naše podrške zakonu u celosti. Molim vas još jednom, ako imate vremena samo da razmislite da li je u opštem interesu da se briše član 2. i da usvojimo predlog zakona onakvim kakav jeste, bez člana 2. Smatram da većina u ovoj Skupštini, koliko god brojna bila, uvek treba da nastoji da obezbedi širu saglasnost za predloge koji dolaze iz Vlade. Mi iz NS smo i do sada oko svih predloga zakona nudili mnoga, po mom sudu bolja, rešenja, nijedno nije usvojeno. Evo prilike da Vlada prihvati ovaj amandman i da imamo saglasnost oko dva predloga zakona koji su ovde. Treća stvar, nas dvojica, Zoran Živković i ja, nećemo glasati za predloženi zakon o privatizaciji i uložićemo svu svoju energiju, a mislim da se primećuje da je imamo, u obaranje ovog zakonskog predloga ovde u Skupštini Srbije. Iskoristio bih ovih minut i nešto vremena samo da objasnim zašto. Ovaj predlog zakona čini 95 članova i mi smo podneli 95 amandmana kako bismo ovaj predlog zakona doslovce anulirali i u raspravi o pojedinostima objasnili zašto mi smatramo da je bilo pogrešno u ovom trenutku da se usvaja potpuno novi zakon o privatizaciji. Naša ideja je bila da se menja postojeći i u ovom predlogu koji ste vi poslali primećujemo član 6. npr. koji se tiče obaveznosti i roka za sprovođenje privatizacije. Tu lepo piše, u stavu 1. – privatizacija je obavezna za subjekte privatizacije društvenim kapitalom, tu nema dileme, to već znamo, ali u stavu 2. kaže – društveni kapital subjekata privatizacije mora se privatizovati najkasnije do 31. decembra 2015. godine. Mi smo smatrali da je bilo potrebno uneti ovo u izmenu u postojeći zakon i iskoristiti instrumente kojima raspolažemo i u postojećem zakonu i da se proces privatizacije konačno okonča do kraja 2015. godine. Smatramo da je bilo gubljenje vremena, toliko vremena, resursa i snage trošiti nepotrebno na usvajanje potpuno novog predloga zakona o privatizaciji. Hvala vam.
Gospodine Đukanoviću, po kom osnovu? (Vladimir Đukanović, s mesta: Po povredi Poslovnika, član 104.) Kad je učinjena povreda Poslovnika? (Vladimir Đukanović, s mesta: Niste mi dali repliku. Sada reklamiram povredu Poslovnika. Dužni ste da mi date povredu Poslovnika.) Molim vas, ne možete. Gospodine Đukanoviću, pročitajte Poslovnik. Vi ste tražili repliku, nemojte sa mnom da se igrate, nisam vam dao repliku i vi koristite onda automatski instituciju povrede Poslovnika. Dao sam reč drugom poslaniku i sada nemate pravo na povredu Poslovnika. Reč ima narodni poslanik Marković.
Gospodine predsedavajući, povredili ste upravo član 103. Poslovnika, koji kaže da narodni poslanik ima pravo da usmeno ukaže na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine. Dakle, dužni ste bili da date kolegi Đukanoviću reč. Još nešto, ja visoko cenim prijatelja gospodina Živkovića u pokušaju da popravi ono što je nepopravljivo… [[Isključen mikrofon.]]
Molim vas, ne možete, vi ste reklamirali povredu Poslovnika i nemojte sada replicirati. Ja ne vidim uopšte razloga zašto vi želite sa mnom da stupite u sukob. Stvarno ne vidim razlog, osim ako hoćete da pravimo cirkus ovde. (Vladimir Đukanović, s mesta: Ja vidim razloga i reklamiram povredu Poslovnika.) Ja sam vama, gospodine Đukanoviću, objasnio zašto vam nisam dao povredu Poslovnika. Vi, hajde da budem blag, veoma blag… (Vladimir Đukanović, s mesta: Da li ste svesni šta radite? To je moje pravo.) Molim vas, nemojte da dobacujete. Vi pokušavate da izigrate Poslovnik, a ja ne dam to. Prema tome, ne možete. Molim vas da sednete. Reč ima narodni poslanik Biljana Pantić Pilja.
Hvala vam, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, predlozi zakona koji su danas na dnevnom redu ovog vanrednog zasedanja korak su dalje ka napretku reformi koje sprovodi premijer ove Vlade, Aleksandra Vučića. Osvrnuću se na Predlog zakona o privatizaciji koji je leks specijalis u odnosu na ostale zakone. Ministar i neke moje kolege su već rekli da imamo 584 društvenih preduzeća i 161 jedno preduzeće u restrukturiranju na koje će se odnositi ovaj zakon. Ovim zakonom stvara se povoljan privredni ambijent za poslovanje, za zdrav osnov za srpsku privredu, jer imali smo u poslednjih 10 godina za vreme bivšeg režima katastrofalne privatizacije koje su došle sada na naplatu. Koliko novca država Srbija svake godine daje za firme koje ne ostvaruju prihode zbog svih spornih privatizacija koje smo imali, a koje možemo nazvati – kako je opljačkana Srbija? Po kom principu su vršene privatizacije? Kupovale su se firme sumnjivim novcem, fingirali su se stečaji da bi se izigrali poverioci, pa su se onda poništavale te iste privatizacije. Firme su kupovane od strane raznih fantomskih firmi sa sedištima na Kipru ili raznim egzotičnim destinacijama. Imali smo primer „Jugoremedije“ iz Zrenjanina, koja je kupljena od firme koja je bila registrovana na Kipru, a čiji je vlasnik sada na Interpolovoj poternici. Ili kupovina „Veterinarskog zavoda“, koji je kupljen na tenderu od strane konzorcijuma „Zekstra“, a koji u to vreme nije ni postojao. Niko iz tadašnje vlasti nije ni pokušao da ispita poreklo novca sa kojim je izvršena kupovina tih firmi, niti ljude koji su vršili kupovinu istih preduzeća. Sada kada se klupko odmotava, dolazi se do dokaza da su u spornim privatizacijama učestvovali neki bivši ministri. Prosto je neverovatno da niko iz bivše vlasti nije želeo da se bavi sistemom na koji su vršene privatizacije. Kupi se jedno preduzeće, založi se imovina tog preduzeća radi uzimanja kredita, uzme se novac od banke i kupi se drugo preduzeće i tako u krug. Niko ne pita šta je sa radnicima i šta je sa tom firmom. To je tipičan primer pranja novca. Nije mi jasno zašto bivši režim doneo na vreme zakon o sprečavanju pranja novca i finansiranja terorizma, da bi znali poreklo novca kojim se kupuju firme u Srbiji. Šarić je tokom 2008. godine više od 20 miliona evra oprao kupujući firme po Srbiji, a sada bivšem režimu smeta „Etihad“ ili kupovina zemljišta u Vojvodini. Kada je Šarić kupovao zemljište u Vojvodini, niko nije pitao odakle su došli novci. Navešću vam i primer firme iz Novog Sada „Dunav grupa agregati“, koja je kupila novosadsku firmu „Heroj Pinki“. Na koji način? Uzimanjem kredita bez obezbeđenja, gle čuda, od Razvojne banke Vojvodine. Do 2010. godine firma „Heroj Pinki“ je prevozila 1,4 miliona tona šljunka, 1,2 miliona tona peska, a nakon kupovine od strane gospodina Borovice 10 puta manje, da bi 2012. godine firmi bio blokiran račun zbog neisplaćenih zarada. Radnici firme su pretili u nekoliko navrata blokadom Dunava, štrajkovima, i sadašnji gradonačelnik Miloš Vučević se sastao sa njima i molio ih da ne blokiraju plovni put na Dunavu. Pokušao je da reši probleme koje je stvorio bivši režim svojim poslovanjima. Da stvar bude još gora, umesto da bivša vlast spreči ovakav način privatizacije firmi, oni su nastavili da sarađuju sa gospodinom Borovicom, kome su dali da radi u gradu Novom Sadu Bulevar Evrope. Javno su mu uplatili novac, 600 miliona dinara, od kojih je utrošeno opravdano nekih 130 miliona, a zaostali novac ne zna se gde je završio, pa je ugovor raskinut. Bivši režim nije imao volje da donese novi zakon o privatizaciji, da uskladi propise sa EU, a pre svega da vodi računa o radnicima firmi koje su prodavane u postupku privatizacije na sumnjiv način i sumnjivim licima. Usvajanjem ovog predloga zakona promeniće se praksa da imamo propale privatizacije, iz kojih su mnogi političari izašli punih džepova, a radnici nisu dobijali plate. Onaj ko je otvoreno protiv ovog zakona, uništavao je privredu Srbije 12 godina, a uništava privredu Vojvodine već 14 godina, i nadam se neće još dugo. Svi koji su protiv ovog zakona su protiv radnika, radnih mesta i protiv pronalaženja strateškog partnera za firme u restrukturiranju. Ova Vlada podnošenjem ovakvog predloga zakona jasno stavlja do znanja da se bori za svaku firmu, za svakog radnika, za svako preduzeće. Ovim zakonom ubrzaće se i učiniće se transparentnim proces privatizacije i dovešće se do uspešno sprovedenih privatizacija, pa će SNS u danu za glasanje podržati ovaj, kao i ostale zakone. Hvala vam.
Hvala vam. Olgica Batić nije tu. Reč ima narodni poslanik Vladimir Marinković. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Poštovani ministre, predstavnici Agencije za privatizaciju, Agencije za privredne registre i Agencije za licenciranje stečajnih upravnika, dame i gospodo narodni poslanici, prvenstveno moram da izrazim stav da SDPS podržava i logiku i strategiju Vlade i samog premijera da Srbija mora da ubrza. U svakom slučaju, posle usvajanja Zakona o radu, koji predstavlja jednu vrstu vododelnice u našem ekonomskom i privrednom životu, usvajanje Zakona o privatizaciji i o stečaju je nešto što će zasigurno, ne zaposliti ljude, ne privući po prirodi stvari strane i domaće investitore, ali će doprineti onome čemu naša zemlja stremi već 25 godina, a to je da postanemo tržišna ekonomija u punom kapacitetu i u punom smislu te reči. Imajući u vidu podatke koje su moje kolege prethodno napominjale, o kojima su govorili i sam ministar i kolege jutros na Odboru za privredu, da je u portfoliju agencije preko 500 preduzeća, da imamo preduzeća u restrukturiranju kojih je preko 150, to govori u prilog tome da imamo još uvek društvenu svojinu, iako to nije u skladu sa Ustavom i zakonima i naravno da to negativno utiče na sve ono što nam je potrebno da bi mogli da privučemo što više investitora i da bi mogli da podignemo nivo naše privede na nivo razvijenih zemalja Evrope i sveta. Ono što je želja ove Vlade, u svakom slučaju, i ono što mislim da treba da se uradi i što je prosto definisano u ovom procesu, to je da mi moramo dinamično da idemo u reforme i da ono što budemo uradili, kada je u pitanju zakonska regulativa, uradićemo do kraja ove godine. Sve drugo, kao što je ministar rekao, činiće implementaciju i činiće ono što nadam se što ćemo uspeti za vreme ovog mandata i sama Vlada, i parlament Republike Srbije, ispunjavanje onih ciljeva koji su definisani, a najvažniji ciljevi su da se naša tržišna ekonomija razvija i da zaposlimo što veći broj ljudi, da se izborimo sa najvećim problemom. To Socijaldemokratska partija uvek stavlja u svoj prvi plan, a to je problem nezaposlenosti naših građana, 25% nezaposlenih samo kroz podizanje nivoa preduzetništva, samo kroz nove investicije, samo kroz inovacije, kroz nove ideje, kroz investicije u obrazovanje, kroz dinamičnu privatizaciju i kroz stavljanje na noge onih preduzeća koji se sada nalaze u nekom, kako da kažem, veoma čudnom agregatnom stanju. Kolege su govorile o tome, ljudi rade, odlaze na posao ne primaju plate, nemaju tržište, nisu konkurentni i ovaj zakon kroz nove modele, a pogotovo tu se fokusiramo na strateška partnerstva koja su moguća, na potencijalne „džoint venčer“ aranžmani između države inostranih ulagača. Moguće da dođemo do nivoa know now ili znanja i do prelivajućeg efekta tih investicija koji za najveći i najbitniji cilj imaju novo zapošljavanje. Kolega Đorđe Stojšić iz Lige socijaldemokrata Vojvodine u svom govoru jutros je govorio o tržištu hartija od vrednosti. Ne mogu, a da ne pomenem da je prihod Komisije za hartije od vrednosti od tarifa i od transakcija u 2013. godini bilo samo pet stotina hiljada evra. Svi dobro znamo da kroz zaduživanje putem izdavanja i emitovanja hartija od vrednosti, da je to prvenstveno u razvijenim zemljama jedan od boljih puteva za dolaženje privatnih preduzeća, a zašto ne i javnih i državnih preduzeća do svežeg kapitala, a ne kod Komercijalnih banaka čiji su krediti skupi. Kroz ovaj zakon omogućiće se i kroz kupovinu udela, i kroz kupovinu akcija, omogućiće se da taj broj transakcija bude što veći i da ono što je za ekonomiju jedne države veoma važno da proradi, da profunkcioniše tržište hartija od vrednosti. Ne mogu da se ne osvrnem i na ono što se događalo u proteklih 15 godina. Analize pokazuju da preko 70 milijardi evra je ušlo u našu zemlju u procesu privatizacije, kroz razne oblike investicija pogotovo stranih direktnih investicija, kroz otpis dugova našoj zemlji od strane Pariskog i Londonskog kluba. Sama ta cifra iznosi oko četiri i po milijarde evra. Nama se dogodilo u proteklih do 2012. godine, ono što se zove u ekonomiji, to je jedna egzotična teorija, to je teorija katastrofe. Obično one privrede i one ekonomije koje imaju nisku osnovicu, koji imaju pad drastičan pad privrednog rasta mi smo to imali u onom periodu pod sankcijama i devedesetih godina. Obično kada krenu da se reformišu mogu da dođu do velikog privrednog rasta. Ono što je najbitnije za jednu Vladu i jednu državu da ono što imaju od sredstava da akumuliraju od investicija bar 15% što bi dovelo do toga da naš bruto domaći proizvod u današnje na današnji dan posle 14 godina bude za duplo veći nego što je to sada, a to je negde oko 30 milijardi evra. Možete li zamisliti samo kakvi bi potencijali i kakve bi mogućnosti naše zemlje bili kada bi naš BDP bio 60 milijardi, kada bi novac koji smo kroz, a slobodno mogu da kažem, ne podsticanje privredne delatnosti, ne podsticanje preduzetništva, jer to i nije bio cilj kada smo ga odlili, ubacili u budžet, ubacili u potrošnju, nemamo ništa od njega i sada se borimo sa nekih 20% budžeta uz fiskalni deficit da to plasiramo u državne i u kapitalne investicije kako bi mogli da dođemo do radnih mesta. Naravno, svaka škola se plaća. Mi smo ovu skupo platili, ali ono što je bitno i što stalno govorimo jeste da postoji politička volja, da je i celokupna javnost, stručna, politička, da se slažu u tome da reforme moraju da budu dinamične, da moraju dinamično da se implementiraju, jer bez toga nećemo moći da dostignemo nivo bilo kakvog privrednog rasta, a kamo li onaj koji nam je potreban, a to je u principu negde oko 5% na godišnjem nivou. Ono što treba da dođe u narednom periodu, a nadam se da je to već u septembru mesecu, i ono što nepobitno i paralelno treba da se radi, a to je donošenje zakona ne o stranim ulaganjima, nego o ulaganjima, jer će se konačno izjednačiti strani i domaći ulagači gde ćemo dobiti, gde ćemo privući one najbolje ulagače. One koji proizvode, oni koji izvoze, jer bez izvoza, bez podsticaja investicija u izvozne aranžmane naša zemlja ne može da očekuje bilo kakav privredni i ekonomski rast. Zato će se u tom zakonu naći jedan stav koji podrazumeva da ćemo privlačiti, da ćemo se truditi da privlačimo kompanije sa liste 500 najboljih kompanija, ali koje pri tom poštuju tržišnu utakmicu, koji poštuju radnička prava i čitav set i korpus radno-socijalnih prava koja su nam ovde potrebna, a koje nadam se i ove izmene i dopune Zakona o radu koji će u tom nekom smislu garantovati, u tom smislu da će se olakšati i novo zapošljavanje, da će naše tržište rada biti fleksibilnije i da nećemo imati ni 90, ni 80, ni 50 hiljada ljudi koji će ići na neki posao, a neće imati zaradu. Da će nas subvencionisanje, što predstavlja, slobodno mogu da kažem, rak ranu svake ekonomije koštati 700, 800 miliona dolara godišnje, a fiskalni deficit po projekciji će nam biti negde oko milijardu i 300 miliona. Znači, mi smo u jednom brodu koji ima puno rupa, ali gde je moguće napraviti, uraditi, jednom dobrom, brzom i kvalitetnom akcijom, strateškim planom, strateškim ciljevima, znajući šta treba da uradimo i dokle treba da dođemo taj naš cilj možemo definitivno da ispunimo. Ono što bih predložio resornom ministru i naravno kao socijaldemokrata ne mogu da ne govorim o tom problemu, i ne mogu da govorim o ljudima i o 90 hiljada radnika samo kao o nekom broju i da ga nadogradimo samo na onu cifru od 700 hiljada ljudi koji već ovde ne rade, a to je da već sada analiziramo i donesemo jasan plan prekvalifikacije, dokvalifikacije, moguće primene austrijskog, nemačkog iskustva donošenja zakona o radnim fondacijama gde će se ti ljudi koji će potencijalno izgubiti svoj posao prekvalifikovati, dokvalifikovati. Jer, nisu njima toliko, naravno, egzistencijalno su im bitne otpremnine, ali ono što je njima najbitnije u ovom trenutku, u 21. veku jeste znanje. Država mora da im ponudi znanje. Država mora da im ponudi ambijent da oni mogu da nauče. Mora da im ponudi plan u kom smeru i u kojim sektorima će se država razvijati i u skladu sa tim da i sami u sebe ulažu u skladu sa tržišnim principima i tržišnom ekonomijom koja ovde bude funkcionisala. Naravno, ministar je govorio i o novom Zakonu o javnim preduzećima. Veoma je važno da javna preduzeća korporativizujemo. Razgovarao sam i sa koleginicom jutros na odboru, direktorom Agencije za privatizaciju o tom problemu i predložio bih ministru da se razmišlja i o tome da ona javna, ona državna preduzeća koja smo pokazali da ne možemo da vodimo, zašto ne damo nekome na upravljanje. Hajde da vidimo da li to neko može. Ne da ga kupi, ne da ga privatizuje, neka upravlja, neka upravlja za proviziju, za procenat, pa onda možemo kada mi steknemo uslove, kada sa 6% visokoobrazovanih kadrova dođemo na 15 ili 20%, kada kvantitativno i kvalitativno pojačamo nivo i funkcionalnog, i formalnog obrazovanja, da preuzmemo taj posao upravljanja našim preduzećima, a da ne govorimo o tome da je jako potrebno da dobro, kvalitetno, efikasno, efektivno upravljamo našom imovinom. Ja ću vas podsetiti na to da je, evo, završavam uvaženi predsedavajući, nemam vremena govorio bih još o ovome. Naravno SDPS i njeni poslanici će u danu za glasanje podržati ove zakone, uz molbu da prihvatite naše skromne sugestije. Hvala.
Zahvaljujem profesore Marinkoviću. Reč ima narodni poslanik Milan Korać. Neka se pripremi narodni poslanik Đorđe Milićević. Izvolite gospodine Korać.
Poštovani predsedavajući, poštovani narodni poslanici, poštovani ministre, mi smo pre 10 dana usvojili dva značajna zakona. to je Zakon o radu i Zakon o penzijama. Danas usvajamo dva ista tako značajna sistemska zakona. To je Zakon o privatizaciji i Zakon o stečaju. Mislim da ovaj zakon u odnosu na raniji zakon, je daleko fleksibilniji jer rešavanje pitanje procedure i postupka privatizacije, što je bio nedostatak ranijeg zakona, tako da je ta privatizacija sprovođena kako se kome u vremenu svidelo i nije bilo odredbi koje su to precizirale. Ovaj Zakon o privatizaciji u članu 5. govori šta je predmet privatizacije. U tačci 1. privatizacija - vrši sedruštvenih, odnosno javnog kapitala ili imovine i preduzeća i drugih pravnih lica, uključujući i javna preduzeća. Znači, ovde se pretpostavlja da će doći do privatizacije komunalnih javnih preduzeća. Do sada ta preduzeća nisu privatizovana. Mislim da sigurno će poboljšati poslovanje pojedinih komunalnih preduzeća, po mom mišljenju što ne bi trebalo privatizovati, jer mislim da nešto mora da ostane kao javno preduzeće u vlasništvu države, odnosno lokalnih samouprava, to je pitanje vodovoda. Voda će imati sve veći značaj u budućnosti. Mi se već danas sukobljavamo da pojedine opštine iako osnivaju ta preduzeća u vodovodu, ne mogu da reše taj problem jer on mora da se regionalno rešava, obzirom da nema uslova da se dobije pitka voda, tako da ova preduzeća ne bi trebalo ni pod kojim uslovima da se privatizuju. Druga stvar, što je ministar naglasio, da pojedinci koji imaju određena ovlašćenja za sprovođenje zakona moraju da prihvate veću odgovornost za ono što rade, ali zakon možda bude idealno donesen a da bude zloupotrebljen kako od pojedinca koji ga sprovodi, može da bude zloupotrebljeno i od strane države. Naveo bih samo jedan primer koji je toliko eklatantan da ga moram naglasiti. U starom zakonu i u ovom zakonu, govori da predmet akcija bez naknade koja se prenosi radnicima i bivšim radnicima koji su penzioneri, može da bude vrednost imovine do 30% i da po svakoj godini dobija se 200 evra. Ja bih sada izneo primer koji je u NIS-u, najvećem preduzeću Srbije, a imalo je to preduzeće najveći kapital, došlo je do toga da je zakonom koji je sproveo Dinkić, o pravu građana na akcije, i treba svaki da dobije 1000 evra, a dobio je 20 ili 30 evra, pošto nije bilo kapitala i on je doneo u tom zakonu jedan član gde kaže da u javnom preduzeću NIS može da se sprovede privatizacija na osnovu procene vrednosti imovine. U ono vreme kada je vršeno pregovaranje o prodaji NIS Rusiji, a on je to znao vrlo dobro, on je našao jednu stranu firmu koja je dala procenu, vrednost te imovine da je 2 milijarde i 200 miliona evra. Onda je na bazi toga odredio da zaposlenima i penzionerima pripada svega 4% vrednosti te imovine. Pošto nije bilo te imovine, nego je utvrđena u ugovoru na osnovu knjigovodstvene i druge vrednosti, da je 930 miliona evra. Tada ta imovina ne može da podmiri 4% od vrednosti. On je jednostavno jednom mahinacijom sproveo da radnici ne mogu da dobiju više od 70 evra. To je čisto zloupotreba od strane države prema zaposlenima. U ugovoru koji je nastupio posle pola godine, radnici koji su bili na osnovu ugovora koji je zaključen između naše države i Rusije, radnici su imali pravo na 700 evra za svaku godinu staža. To je jedna zloupotreba i to zloupotreba koja se od pojedinaca vrši, što rekao ministar – mora biti odgovornosti velike za ona ovlašćenja koja pojedina lica imaju. Druga stvar koju bih naglasio, u ovom zakonu se govori u članu 17. da od prodaje ove imovine, da se sredstva uplaćuju u budžet Republike, odnosno u lokalne samouprave. Mislim da to nije dobro rešenje. Na ovaj član sam dao amandman o čemu ću pričati kada bude bilo reči o tome. Mislim da bi morala ova sredstva od privatizacije da se upotrebe za investicije za otvaranje novih radnih mesta, a ne kao što je ovde uopšteno rečeno, oni će se upotrebiti na osnovu programa. Kojeg programa? Možda bude i auto put, tu nema nikakvog zaposlenja? Ovde bi ovaj član morao da pretrpi određenu korekciju da bi od tih sredstava od prodaje imovine išlo u investicije, jer znamo vrlo dobro da je u prošlosti, da su sredstva upotrebljena za budžet i potrošena su na osnovu čuvanja socijalnog mira koji je bio. Jednostavno su se izgubila kao takva. Ako bi se ovo preciziralo da se upotrebe tačno za određene investicije u cilju podsticaja zapošljavanja. Ima ovde i drugih odredbi zakona koje preciziraju stvari, ali ima jedna oblast koja je ostala nedorečena, a to je o javnim preduzećima kao što je EPS, JAT, a koja nisu privatizovana. Tu bi morao zakon da se donese, da na osnovu jedne realne procene vrednosti te imovine, ti radnici koji su stvarali tu imovinu i koji tamo rade, ili koji su radili, da imaju pravo na besplatne akcije u visini 200 evra. To bi u ovom zakonu trebalo da nađe svoje mesto, da bi bio potpun. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević.
Uvažena gospođo predsednice, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kao što je moj prethodnik rekao, pred nama je danas drugi po redu set reformskih i sistemskih zakona koje je Vlada Republike Srbije uputila republičkom parlamentu na razmatranje. Rekao bih da to još jednom potvrđuje i posvećenost i opredeljenost Vlade kada je reč o reformama. Danas, nakon usvajanja Zakona o PIO i Zakona o radu, mi pravimo još jedan kvalitativan pomak, još jedan korak dalje koji vodi ka ozdravljenju ekonomskog sistema naše zemlje i koji vodi ka novom i ka većem zapošljavanju u Srbiji. Srbija mora da se reformiše i zato moraju da se preduzimaju hrabri i ekonomski potezi, ali nekada teške i bolne političke odluke. Reformski proces mora da se nastavi. Moramo da usvojimo set sistemskih zakona, jer bez usvajanja seta sistemskih i reformskih zakona u republičkom parlamentu neće biti pozitivnog pomaka, a to jeste suština i krajnji cilj svih nas. Nije moguće bez sistemskih zakona poboljšati ono o čemu je tokom današnje rasprave bilo reči, nije moguće poboljšati poslovnu i investicionu klimu u Srbiji, poboljšati poslovni ambijent, nije moguće od Srbije napraviti atraktivnu investicionu destinaciju. Građani Srbije su na nedavno održanim vanrednim parlamentarnim izborima vrlo jasno rekli - da – modernizaciji, da – promenama, da – reformama. Rekao bih da ova Vlada Republike Srbije ima jedan jak politički legitimitet, jedan jak politički mandat, ali, rekao bih da ova Vlada Republike Srbije ima i jednu odlučnost i rešenost da reši sve ono što nije, da ponudi odgovore rešenja na sve ono što nije bilo dobro u prethodnom i proteklom vremenskom periodu. Mi danas govorimo o Predlogu zakona o privatizaciji, veoma važan i značajan zakon, ali, rekao bih, i sama tema privatizacije je veoma bolna i teška za građane Srbije, jer, malo je građana Srbije koji na neki način nisu osetili negativne efekte dosadašnjeg procesa i postupka privatizacije u Srbiji, mislim na period od 2001. godine do danas. Već je o tome bilo reči. Dakle, da, aktuelni zakon jeste usvojen 2001. godine i po tom aktuelnom zakonu privatizovano je negde oko 2.300 preduzeća. Međutim, ova cifra i broj sam po sebi apsolutno ništa ne govori. Ono što je suštinsko pitanje kada je reč o ukupnom broju privatizovanih preduzeća od 2001. godine do danas jeste – koliko je uspešnih privatizacija u Srbiji, koliko je neuspešnih privatizacija, koliko je raskinutih ugovora kada je reč o privatizacijama i koliko ima nekakvih, hajde da kažem, nedefinisanih statusa na teritoriji Republike Srbije, u smislu da su, navodno, preduzeća privatizovana, ali postoje osnovani razlozi za raskid privatizacije, jer onaj koji je privatizovao preduzeće ne ispunjava i ne izvršava ugovorom propisane obaveze i, nažalost, teret u takvim situacijama uglavnom pada na poštenog radnika koji želi za pošten posao poštenu platu i dostojanstven život. Nažalost, imamo slaba preduzeća, nekako čitav, celokupan ambijent je loš, imamo slabu zakonsku regulativu i iz svega onoga što se moglo čuti tokom današnje rasprave i što se može videti, jeste da postojeća zakonska regulativa nije u mogućnosti da okonča i završi ovaj izuzetno važan postupak i proces privatizacije u Srbiji. Brojne su greške u prethodnom vremenskom periodu od 2001. godine do danas i ne bih govorio o tome. Dakle, nije u mogućnosti da okonča ovaj izuzetno važan proces i postupak u Srbiji, što zbog nedorečenosti zakonske regulative, što zbog konflikata sa pojedinim zakonima. Od zakona o kojima danas govorimo, zakon o privatizaciji jeste fleksibilan i lično mislim da je to veoma dobro, jer to jeste pravi način i put, jedini mogući način i put, da se izađe iz jedne nedefinisane situacije, aktuelne situacije u kojoj se danas nalaze firme i preduzeća. Od zakona o privatizaciji mi očekujemo pre svega da se isprave one greške i nepravilnosti koje jesu uočene tokom proteklog vremenskog perioda, ali, isto tako, očekujemo da ovaj zakon o privatizaciji da odgovore i reši problem, već je o tome bilo reči, za 600 preduzeća koji se nalaze na spisku Agencije za privatizaciju, koja zapošljavaju negde oko stotinu hiljada radnika, imaju vrednost imovine od nekoliko milijardi i, naravno, kad kažem ukupan broj preduzeća, mislim i na 161 preduzeće koje jeste u procesu restrukturiranja, ali, sve to košta i jeste kamen o vratu republičkom budžetu i košta oko 800 miliona evra. U potpunosti se slažemo da ovakva situacija i ovakvo stanje ne može da se beskonačno odlaže, da se prolongira u nedogled, da se daju minimalne zarade, državne subvencije, a pri tome imamo teret od 800 miliona evra. Dakle, slažemo se da nije dobro imati fiktivan posao, biti kamen oko vrata republičkom budžetu a ne privređivati, nemati proizvodnju i nemati apsolutno nikakav profit. Ono što mi očekujemo od ovog zakona jeste da otkloni prepreke koje su do sada postojale i koje su onemogućavale da se poboljša poslovni ambijent u Srbiji i da pokrene privredu. Već je bilo o tome reči. Dakle, ovaj zakon nudi i mere i metode i modalitete koji, što se nas tiče i po našem mišljenju, odgovaraju u potpunosti stvarnim potrebama firmi i preduzeća. Kada kažem – firmi i preduzeća, mislim na preduzeća koja nisu privatizovana, preduzeća u procesu restrukturiranja, da nađu strateškog partnera, da nađu investitore i da pokrenu pravi i jedini mogući model proizvodnje. Dakle, mi ovde ne govorimo, vi ste se slikovito izrazili, o podržavanju opstanka preduzeća, ili o preživljavanju preduzeća, govorimo o realizaciji jedne ideje, o jednom sistemskom pristupu da se preduzeća okrenu ka sebi i kažu da li imaju suštinu postojanja ili ne. Takav koncept verujemo da će podstaći i ekonomski rast u smislu da će zdrava preduzeća pronaći strateškog partnera investitora i nastaviti da proizvode i rade, a s druge strane, iz budžeta Republike Srbije neće se izdvajati za preduzeća koja gube i koja nisu privređivala i koja nisu imala apsolutno nikakvu proizvodnju. Ekonomska logika što se tiče poslaničkog kluba SPS-a je potpuno jasna – da se iznađe jedini pravi i mogući put da se izađe iz aktuelne situacije nedefinisanog statusa u kojem se danas nalaze preduzeća koja nisu privatizovana. Jer, nedopustivo je da preduzeća stoje u nekom nerešenom i nedefinisanom statusu. Od ovog zakona mi očekujemo da će ovaj zakonski predlog nakon usvajanja omogućiti da se na jedan efikasan i fer način, po tržišnim uslovima, okonča promena vlasništva preduzeća, da čitav proces bude transparentan i da postoji jedan nivo maksimalne odgovornosti, što se podrazumeva. Od novih rešenja o kojima je već bilo reči tokom današnje rasprave, mi očekujemo da se okonča postupak privatizacije u Srbiji, ali da to bude u interesu i Republike Srbije, sindikata, zaposlenih i, naravno, u interesu poverilaca. Smatramo da je veoma važno da u ovom trenutku i Vlada Republike Srbije i sindikati budu na jednoj strani. U suprotnom, to bi bila veoma loša poruka za strateške partnere i investitore koji razmišljaju o eventualnom dolasku na naše tržište. Što se tiče ciljeva koji se žele postići, usvajanjem ovog zakonskog predloga oni su za nas potpuno prihvatljivi i opravdani – da se otklone propusti i isprave greške koji su uočene u proteklom vremenskom periodu, da se da jedan jasan, adekvatan, realan odgovor za probleme, kada je reč o 600 preduzeća koja se nalaze na spisku Agencije za privatizaciju i, naravno, jasna je intencija predlagača ovog zakona, to je mišljenje poslaničkog kluba SPS, da u čitavom procesu što manje ljudi u Srbiji ostane bez posla. Ono što je takođe važno i što je značajno, jeste da je održana jedna kvalitetna javna rasprava, kada je reč o sistemskim zakonima o kojima danas govorimo i da su mnoge sugestije i predlozi koji su se mogli čuti tokom javne rasprave upravo deo ovog zakonskog predloga. Takođe, važno je da imamo pozitivno mišljenje i relevantnih institucija – Fiskalnog saveta, Evropske komisije i Svetske banke. Ono što kao poslanički klub smatramo da je veoma važno pitanje kada je reč o samom postupku i procesu privatizacije, to je kontrola izvršenja ugovora nakon privatizacije. Smatramo da akcenat mora i treba u narednom vremenskom periodu da bude na kvalitetnoj, dobroj, kontinuiranoj kontroli i privatizovanih preduzeća, dakle, preduzeća koja su privatizovana po aktuelnom zakonu od 2001. godine do danas, i preduzeća koja će biti privatizovana po novom zakonu o kojem danas govorimo. Jer, ako ne budemo imali takav vid kontrole, to bi definitivno moglo biti pogubno po srpsku privredu. Dakle, mora da postoji valjana i dobra kontrola, tako da nema više rokova od strane Agencije za privatizaciju, onda se ne ispune i ne izvrše obaveze koje su definisane ugovorom, preduzeća odu u stečaj i, nažalost, opet teret pada na one zaposlene, odnosno na radnike. Ono što želim da navedem kao primer zašto je važna kontrola i zašto akcenat treba staviti na kontrolu jeste jedan dopis koji sam imao prilike proteklih dana da dobijem od zaposlenih iz jednog valjevskog preduzeća. Valjevo, nažalost, jeste jedan od gradova i opština na teritoriji Republike Srbije koji je osetio negativne efekte i negativne posledice dosadašnjeg toka privatizacije, koja je bila veoma loša i, rekao bih, katastrofalna. Nekada moćni privredni subjekti, industrijski giganti koji su zapošljavali najveći broj građana Valjeva i koji su izgradili Valjevo, danas faktički ne postoje. Dopis koji sam maločas spomenuo tiče se jednog preduzeća koje je privatizovano, ali nekako postoji nedefinisan status. Da ne bih improvizovao, pročitaću ono što sam dobio od strane zaposlenih iz ovog preduzeća. Reč je o „Krušik akumulatorima“ iz Valjeva, firma koja je privatizovana 2007. godine. Agencija za privatizaciju, stoji u ovom dopisu, je po isteku pet godina dala četiri naknadna roka vlasniku da isplati zakonom zagarantovane minimalne zarade i stoji da te zarade nisu isplaćene. Upravni odbor Agencije za privatizaciju je u dva navrata preporučio Komisiji Agencije da se raskine ugovor o prodaji „Krušik akumulatora“. Agencija, stoji opet u ovom dopisu, nije poštovala preporuku. Ministarstvo privrede, navodi se, je izvršilo upravni nadzor nad postupanjem Agencije za privatizaciju u slučaju „Krušik akumulatora“, što je rezultiralo vraćanjem nadzora nad postupanjem vlasnika uz peti dodatni rok za uplatu minimalne zarade u roku od 15 dana zaposlenima „Krušik akumulatora“. Taj rok je, navode, istekao 22. aprila 2014. godine i vlasnici nisu postupili po nalogu i Agencija je zatražila instrukcije od Ministarstva privrede. Inače, plate u ovom valjevskom preduzeću nisu isplaćene od oktobra 2012. godine, a doprinosi za PIO od maja 2012. godine, doprinos za zdravstvo od kraja 2012. godine. Rešenjem Vlade Republike Srbije od 7. jula 2011. godine „Krušik akumulatori“ su navedeni kao preduzeće od posebnog značaja za odbranu naše zemlje za odbranu države. Dakle, ovo navodim samo kao jedan loš primer loše privatizacije koja je sprovedena u periodu od 2001. godine do danas. S druge strane, navodim ga iz jednog prostog razloga, da bih ukazao koliko je važno akcenat staviti na kontrolu privatizovanih preduzeća i, naravno, navodim ga jer računam na opredeljenost Vlade da da odgovor na ovako nedefinisane situacije u kojima se nalaze brojna preduzeća na teritoriji Republike Srbije. Za sam kraj reći ću samo, što se tiče Predloga zakona o stečaju, ono što je i ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba SPS rekao, mi smo ubeđeni da će usvajanjem ovog zakona biti stvoreni uslovi za poboljšanje poslovnog ambijenta u Srbiji, efikasnije sprovođenje stečajnog postupka, sprečavanje zloupotreba i korupcije u ovom veoma važnom postupku, veoma važnom procesu, da će se povećati transparentnost, otkloniti problemi koji u ovom trenutku postoje u praksi i povećati prava poverilaca. Na samom kraju ću još jednom reći, u danu za glasanje poslanički klub SPS podržaće predložene zakone. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik dr Darko Laketić. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, uvažene kolege narodni poslanici, zaista mislim da je ovo prvi ozbiljniji pokušaj da neko reši problem preduzeća u restrukturiranju i državnih preduzeća koja već godinama akumuliraju gubitke i generišu dubiozu. Ozbiljnost koju je premijer uneo u novu Vladu, u rad Vlade i potezi koje vuče, definitivno govore o tome koliko je značajno i koliko je neophodno prekinuti subvencionisanje gubitaša koji na godišnjem nivou odnesu i preko 740 miliona evra. Ono što je takođe bitno, a citirao bih i ministarku Udovički, ukoliko hitno ne počnu reforme, radićemo za kamate. Zakon o privatizaciji se odnosi na 584 preduzeća, uključujući i preduzeća u restrukturiranju, kojih je 157. Ona budžet koštaju oko 740 miliona evra godišnje i zato je zakonom predviđeno da se njihov status okonča do aprila iduće godine, do godišnjice Vlade. Rok za privatizaciju ostalih je kraj iduće godine. Ono što je vrlo bitno, a vezano je za Zakon o stečaju, jeste da će privatizacija biti moguća i prodajom kapitala, prodajom imovine, strateškimpartnerstvom, prenosom kapitala bez naknade itd. Agencija za privatizaciju treba da obezbedi transparentnost i formiranje cene po fer i tržišnim uslovima. Pomenuo bih i Zakon o stečaju koji pre svega treba da obezbedi uslove za bolji poslovni ambijent, efikasnije sprovođenje stečajnog postupka i sprečavanje zloupotreba i korupciju u tom procesu. Cilj je da se povećaju prava poverioca i da se otklone problemi koji su uočeni u ranijem periodu. Ono što je naročito značajno jeste da su u ovom slučaju poverioci ti koji odlučuju o izboru stečajnog upravnika. To je vrlo značajno i zbog ubrzavanja samog stečaja i zbog efikasnosti u celom tom procesu. Ono što bih ja hteo da naglasim jeste da privatizacija preostalih 600 državnih preduzeća neće biti pljačkaška. Ne može se desiti da 1.000 najboljih, najkvalitetnijih, najuspešnijih preduzeća u Srbiji bude prodato, ako se može tako nazvati, za dve milijarde evra. Isto tako, ta činjenica sama po sebi govori kakva je bila privatizacija. Želeo bih da kažem gospodinu Martinoviću, nije tu, da zaista greši ako misli da su samo u Vojvodini žute dahije pravile zulum. Navešću primer privatizacije iz Prokuplja, odakle dolazim. Naime, Prokuplje je privatizaciju dočekalo sa 10.700 zaposlenih, od čega 6.700 u privredi. Evo šta su uradili. Kompanija „Hisar“ - nakon 5. oktobra, dva i po miliona maraka novca, robe, sirovina, akcija komercijalnih banaka i oko 1.000 zaposlenih. Nakon ispumpavanja novca od strane DOS dahija prodat „Pioniru“ i danas zapošljava oko 150 radnika. Kompanija „Prokupac“ - pre privatizacije 72 radnika, privatizovano, trenutno pokrenut stečajni postupak. Preduzeće „Milan Toplica“, fabrika vode - pre privatizacije 100 radnika. Privatizovan od strane ljudi protiv kojih se vodio postupak u tzv. stečajnoj mafiji. Nakon toga je poništena privatizacija, prodat „Invest international“ 2011. godine i do danas ta kvalitetna voda otiče u reku Toplicu. Tačnije, Milan Toplica je odoleo Turcima, ali ovim savremenim dahijama definitivno nije uspeo. Kompanija „Topličanka“, industrija pamučnog prediva - upošljavala je pre privatizacije 1.200 radnika. Nakon toga, privatizovana iz stečaja. Danas su proizvodni pogoni prodati privatnicima koji su od njih napravili poslovni prostor. Nema radnika. Kompanija „Fiaz“, fabrika azbestnih kočionih obloga – zapošljavala je 619 radnika. Danas nema radnika u „Fiazu“. Fabrika obojenih metala – pre privatizacije 1.000 zaposlenih. Jedna od uspešnijih fabrika u Srbiji. Privatizovana je i sada oko 75 radnika radi, koji neredovno primaju lični dohodak. Fabrika šupljeg stakla – pre privatizacije 493 zaposlena, privatizovana i sada nema radnika. Fabrika ravnog stakla – pre privatizacije 64 zaposlena, privatizovana i sada nema radnika. Preduzeće „Univerzal promet“ – pre privatizacije upošljavalo je oko 300 radnika. Nakon toga je iz stečaja prodato 2005. godine i sada nema radnika. Preduzeće „Toplica“ - kupljeno iz stečaja. Nekada je imalo 160 radnika, a sada nema radnika. Trgovinsko preduzeće „Trgopromet“ – pre privatizacije 271 zaposlen, a sada Doo „Trgopromet“ dva radnika. Ko je kriv što je više od 5.000 radnika ostalo bez posla i zašto njihovi članovi porodice nemaju hleba? U ime svega ovoga postavio bih pitanje - kako je moguće da je veliki broj čelnih ljudi u Demokratskoj stranci, oni koji su nastupali u ime Demokratske stranke, odjednom uspeo da se toliko materijalno obezbedi i obogati da se to za neke ne može ni izmeriti, a dobro znamo da za mnoge od njih te pozicije su bile prva radna mesta, bez radnog iskustva i prvi posao u životu? Danas oni nas ubeđuju da toga nije bilo. Kako da poverujemo na osnovu ovoga? Ko je kriv za 5.000 izgubljenih, upropašćenih radnih mesta u Prokuplju, a koliko u Srbiji? Pitao bih – da li postoji sprega između tih ljudi koji su sistematski uništavali imovinu i sudskih organa? Da li je iko procesuiran? Takođe, postavio bih pitanje – da li su ljudi koji su oštećeni imali mogućnost da odbrane svoju imovinu ili raznoraznim varkama i pravnim smicalicama praktično nisu bili u situaciji da reše svoje probleme? Zaista vas molim da razumete zašto emotivno govorim o svemu ovome. Jedan ogroman broj ljudi u Prokuplju je ostao bez posla i grad se nalazi na ivici socijalne bede. Sve ono što je urađeno apsolutno treba i da se procesuira, govorimo o kriminalnim radnjama i delima. Isto tako smatram da će novi zakon, zakon koji se predlaže o stečaju i privatizaciji, definitivno doneti boljitak u ovoj oblast. Žao mi je što ovakav zakonski akt nije donet i kada su drugi bili na vlasti. Hvala vam još jednom.
Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović.
Hvala, gospođo predsednice. Uvaženi ministre, poštovane kolege saradnici, imajući u vidu da sam danas pokušao što iscrpnije da ukažem na određene odredbe Zakona o stečaju, sada se javljam samo iz jednog jedinog razloga, a to je da se demistifikuju neke odredbe ovog zakona koje se vezuju za kolege, stečajne sudije, kao i da se konačno otkloni jedna nedoumica, imajući u vidu danas brojne kritike koje su iznete na račun stečajnih upravnika i zloupotrebe koje se pojavljuju u radu stečajnih upravnika, a povezane sa sudijama. Naime, kod građana se stvara jedna vrsta predrasude, pa čak i generalizovanje, generalizacija, ocene da su manje-više sve stečajne sudije u nekom, pod znacima navoda, dilu sa stečajnim upravnicima i da se na taj način prave određene zloupotrebe i koruptivna delovanja. Naravno da to nije tačno i naravno da i postojeći zakon sadrži odredbe kojima se jasno uređuje način izbora stečajnih poverilaca, konkretno u nekim privrednim sudovima izvlačenjem iz bubnja, ali ovo što je sada normirano u ovim predloženim izmenama i dopunama je daleko kvalitetnije rešenje, a to je primena algoritma. Ono što je po meni najvažnije jeste da stečajni upravnici, osim iznetog, ne mogu biti ni u kom slučaju povezani sa licima koja su vezana za stečajnog dužnika. Na taj način se sužava i onako ograničena diskreciona moć ili diskreciono pravo stečajnih sudija u izboru stečajnih upravnika, a dozvoljava se u svakom slučaju da poverenici imaju, odnosno stečajni poverioci imaju i te kako udela i povećanje udela u izboru stečajnih upravnika. Ono što je bitno istaći jeste činjenica da niko danas nije pomenuo odredbe koje se vezuju za kaznene odredbe koje se odnose na novčane i druge kazne koje se izriču stečajnim upravnicima u disciplinskom postupku, kada se utvrde povrede dužnosti od strane stečajnih upravnika. Ovim predviđenim izmenama i dopunama su te sankcije veoma precizno navedene i one kao takve imaju i te kako veliku ulogu u preveniranju, odnosno preventivnom delovanju u odnosu na stečajne upravnike i njihov rad, kako se te povrede ne bi ponavljale. Zašto sve ovo govorim? Upravo zbog onog danas predloga koji sam izneo, da je neminovno razmišljanje poseći za potpuno novim zakonom o stečajnim upravnicima i hteo sam da iznesem još jedan argument, koji danas nije iznet. Zašto pored Agencije za privatizaciju stečajni upravnik ne bi mogao da bude pravno lice, odnosno privredno društvo? I te kako može. Samo kako može? Može jednostavno tako što mora imati opremljenost, kako sa stanovišta kadrovske strukture, a naročito sa stanovišta stručnih referenci, odnosno podizanja stručnosti lica zaposlenih u tom privrednom društvu ili pravnom licu koje može i treba i, po meni, mora da obavlja poslove stečajnog upravnika kod takozvanih kompleksnih stečajeva. Koji su to kompleksni stečajevi? Danas smo i te kako razmotrili i analizirali. To je jedna vrsta apela da se bukvalno na taj način dođe do konačnog rešenja. Na kraju, da ne bih dužio, jer sam smatrao da je ovo bitno istaći, ukazao bih samo na jednu odredbu, gospođo Matić, za koju smatram da bi možda mogla da bude jasnija. U članu 32. se kaže – na predlog odbora poverilaca za razrešenje i istovremeno imenovanje novog stečajnog upravnika, a za koji se izjasnilo najmanje tri četvrtine članova odbora, stečajni sudija razrešava stečajnog upravnika i kada ne postoje razlozi za razrešenje iz stava 1. ovog istog člana, ali postoje drugi razlozi koji su u vezi sa ispunjavanjem obaveza stečajnog upravnika. Moramo priznati da je malo neodređena formulacija, ali da postoje drugi razlozi, a nisu taksativno navedeni. Nadam se da će ova moja dobronamerna primedba imati i te kako uticaja u daljem zakonskom normiranju, odnosno preciziranju normi koje se odnose na stečajne upravnike. Hvala vam još jednom na razumevanju, sa isticanjem da će poslanička grupa SPS podržati zakonska akta, o kojima danas razmatramo. Prijatno.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković.
Hvala, gospođo predsedavajuća. Ne mogu da ne primetim, odnosno da ne izrazim zadovoljstvo što ste preuzeli predsedavanje. Uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, današnjim dnevnim redom, odnosno predloženim zakonima, Predlogom zakona o privatizaciji, Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju i Predlogu zakona o izmenama i dopunama o postupku registracije u Agenciji za privatne registre, nastavlja se proces donošenja reformskih zakona u Narodnoj skupštini. Želim da izrazim zadovoljstvo zbog toga. Želim da najavim da ću podržati ove predloge, odnosno da ću glasati za iste u danu za glasanje. Kada je reč o Predlogu zakona o privatizaciji, želim da isteknem potrebu za donošenjem novog zakona koji bi rešio sve one probleme koji su do sada sprečavali okončanje postupka privatizacije u postojećim zakonskim okvirima. U tom pogledu imamo velike probleme, kao što su: prodaja kapitala najvećeg broja preostalih preduzeća koja su prezadužena, nelikvidna i nesolventna, a posebno kod onih preduzeća čiji ukupan iznos obaveza prevazilazi vrednost ukupne imovine, prodaja imovine kroz postupak restrukturiranja o čemu smo pričali, ali i svi ostali probleme koji su napravili nesagledive posledice na postupak privatizacije. Ne želim da se vraćam duboko u prošlost i da spominjem da smo od 2001. godine sproveli oko 2.300 postupaka privatizacije, čiji rezultat je, najblaže rečeno, poražavajući. Očigledno je da važeći propisu nisu se pokazali najefikasnijim. Ako izuzmemo širok spektar posledica tih 584 preduzeća, čiji je status ostao nedefinisan, dakle 161 preduzeće je u restrukturiranju i 423 ostala preduzeća, i fokusiramo se samo na činjenicu koliki trošak nam ona zapravo prave. Dakle, samo finansijski momenat. Neophodno je preduzeti sve mere kako bi građane i privredu u tom smislu rasteretili. Zakon o kom raspravljamo daje predloge za rešavanje dosadašnjih ograničenja koja su otežavala postupak privatizacije, predlaže nova rešenja u pogledu modela i metoda privatizacije, ali i mere koje stvaraju preduslove za primenu upravo tih modela privatizacije, koje ovaj zakon definiše, kao što je prodaja kapitala, prodaja imovine, prenos kapitala bez naknade i strateško partnerstvo. Stvaranje uslova za razvoj privrede, onemogućavanje korupcije, stvaranje uslova za socijalnu stabilnost, formiranje prodajne cene prema fer tržišnim uslovima i obezbeđenje javnosti i transparentnosti, svakako su ciljevi koji se donošenjem ovog zakona postižu. Želeo bih da istaknem da ćemo uvođenjem novih i redefinisanjem postojećih modela i metoda privatizacije stvoriti uslove za brže i efikasnije okončanje privatizacionog postupka, što će svakako pozitivno uticati na sve učesnike u postupku privatizacije. Dakle, radnike, poverioce, male akcionare, budžet i konačno sam subjekt privatizacije. Želeo bih da napomenem i da zakon propisuje rok za okončanje privatizacije društvenog kapitala i taj rok je 31. decembar tekuće godine, odnosno 2015. godine, kada očekujemo tu punu stabilizaciju makro-ekonomskog okruženja, kao posledicu okončanja procesa transformacije vlasništva, imovine i kapitala u društvenom i državnom vlasništvu. Kada je reč o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju, ono što bih istakao je da je se predloženim rešenjima obezbeđuju uslovi za efikasnije sprovođenje stečajnih postupaka, da se otklanjaju različiti problemi koji su u praksi postojali i samim tim stvarani su uslovi za pozitivan poslovni ambijent. Ono što je jako važno to je da se otklanja dosadašnja nepreciznost i nepotpunost u stečajnoj regulativi, a omogućava se brže i transparentnije namirenje stečajnih poverilaca. Otklanjanje mogućnosti različitih zloupotreba, otklanjanje mogućnosti korupcije, ustanovljavanje većih obaveza stečajnoj upravnika, povećanje transparentnosti stečajnog postupka, samo su neki od pozitivnih efekata ovog zakona. U odnosu na važeći zakon, primena ovog zakona će dodatno smanjiti troškove stečajnog postupka, što je posebno izraženo kod mikro i malih preduzeća, odnosno privrednih subjekata. Način na koji će se ubuduće birati stečajni upravnik je svakako transparentniji i bolji od prethodnog modela koji je predviđao direktan izbor stečajnog upravnika od strane sudije, što svakako utiče na sprečavanje potencijalnih zloupotreba, što ja vidim kao još jedna u nizu konkretnih benefita. Nadzor nad radom stečajnog upravnika, izmene isplatnih redova, rešavanje problema, dugotrajne likvidnosti pravnih lica, tretman založnih poverilaca takođe su oblasti koje su ovim zakonom dobile precizniju dimenziju i značajniju ulogu. Može se zaključiti da će ovi zakoni doneti višestruke doprinose kako bi se uredilo tržište i privreda Srbije, te da ćemo efikasnim i transparentnim modelima prečistiti naš ukupan privredni portfelj.
Reč ima narodna poslanica Suzana Spasojević.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, koleginice i kolege poslanici, izmene i dopune Zakona o stečaju i pravatizaciji o kojima danas raspravljamo izazvale su dosta polemike u javnosti. Prvenstveno zbog značaja koji ovi zakoni imaju i na ekonomiju i na privredu i na celokupni poslovni ambijent u Srbiji. Kada govorimo o Predlogu zakona o stečaju ne možemo, a da ne govorimo i o nedostacima i problemima u dosadašnjoj primeni Zakona o stečaju koja se pre svega ogledala u neprimerenoj i nepotrebnom dugom trajanju stečajnog postupka, niskom stepenu namirenja poverilaca, probijanje rokova od strane nadležnih sudova, visokih troškova stečajnih postupaka itd. Sve u svemu trpeli su i preduzeća i radnici i poverioci, ali najviše je trpela država. Sigurno da svi mi koji dolazimo iz različitih sredina imamo niz primera loše privatizacije. Smederevo, odakle dolazim je bukvalno osakaćeno lošom privatizacijom. Sve je privatizovano na skandalozan način i prestalo je da postoji. Mnoga preduzeća su više od deceniju u stečaju. Ostalo je bez posla hiljade radnika i to nije jedina posledica i jedini negativan efekat. Na primer „Vodomen“ koji je u Smederevu uništen je lošom privatizacijom. To je veliki poljoprivredni kombinat i zbog te loše privatizacije ne samo da je ostalo mnogo radnika bez posla, već je uništena celokupna poljoprivredna proizvodnja u smederevskom kraju. Još jedan od efekata loših zakonskih rešenja je i taj da su na primer objekti i atraktivno zemljište za izgradnju i za neko buduće investiranje se nalaze u stečajnoj masi preduzeća i već godinama su zarobljena na taj način. Tako da smo došli u situaciju da nam i preduzeća i radnici u tim preduzećima budu taoci loših zakona. Novim zakonskim rešenjem će se otkloniti uočeni postojeći nedostaci i unaprediti osnovni pokazatelji dobrog stečajnog postupka, smanjenje troškova stečajnog postupka, stepen namirenja poverilaca i brži stečajni postupak. Ovakvim predlogom zakona stvaramo uslove za efikasan i brz stečaj koji ujedno štiti i interese preduzeća i interese poverilaca. Šta su osnovna pitanja građana i zaposlenih kada je stečaj u pitanju? Prvo, kada preduzeće ulazi u stečaj? Koliko će stečaj trajati? Kojom brzinom će se stečajni poverioci namirivati i šta su obaveze stečajnih upravnika? Takođe, ključno pitanje je i odgovornost stečajnih upravnika. Kome su stečajni upravnici do sada odgovarali za nesavesno poslovanje, jer u preduzećima u stečaju uglavnom se sve svodilo da se kapital tih preduzeća proda i ništa nije preduzimano da se organizuje zdravi deo firme, da se organizuje proizvodnja i da se to preduzeće eventualno stavi na noge i kome su odgovarali za zaista nepotrebno duge stečene postupke? Imamo primere da su neka preduzeća zaista sedam, osam godina pa i skoro deceniju u stečaju, a čuli smo da je prosek nekih tri, četiri godine. Moram da naglasim da je zaista dobro ono što je predviđeno ovim zakonom, a to je veća transparentnost, veoma je bitna i za privatizaciju i za stečaj, jer informacije u vidu izveštaja o ekonomskom finansijskom stanju u preduzeću, o tržišnoj vrednosti preduzeća, o upisu poverioca moraju da budu dostupna javnosti. Kada je reč o Zakonu o privatizaciji mnogi su mišljenja da taj zakon kasni, jer sve što je u Srbiji vredelo je već prodato. Međutim, nije baš tako. Danas smo čuli od ministra da Agencija za privatizaciju u svojoj nadležnosti ima još 161 preduzeće u restrukturiranju koja zapošljavaju oko 50.000 radnika i 419 preduzeća koja nisu uspela da nađu vlasnike ili su ugovori o privatizaciji raskinuti, a u njima radi skoro 36.000 radnika. To je skoro 90.000 radnika. Kada dodamo na cifru od 700.000 radnika koji su nezaposleni, to je zaista za sve nas zabrinjavujući podatak. Činjenica je da privatizacije u Srbiji nisu dobro sprovedene, ali ovaj zakon će nam omogućiti da ih barem dobro završimo. Novim zakonom o privatizaciji bi konačno trebao da se reši status firmi koje su godinama u restrukturiranju i koje imaju u prethodnoj godini oko 400 milijardi dinara gubitke. Problem je što ta preduzeća godinama ništa nisu proizvela, a duguju i za porez i za komunalne troškove i bankama i državi i uglavnom je slučaj da su dugovi preduzeća veći od imovine kojom preduzeće raspolaže. Ta preduzeća su i tehnički i tehnološki zaostala, jer se u njih godinama ništa nije ulagalo, tako da će za većinu njih biti zaista veliki problem da se pronađe ili novi vlasnik, kupac ili strateški partner. Ova Vlada nije kriva što je do ovakve situacije došlo, ali je na ovoj Vladi sada najveća briga oko toga šta sa radnicima iz preduzeća koja neće moći da pronađu novog vlasnika i koja će morati da se likvidiraju? Socijalistička partija Srbije ne želi da ni jedan radnik ostane bez posla, a uverena sam da to svi u ovoj sali i mislimo i želimo. S obzirom da predlozi zakona o privatizaciji i stečaju pružaju nove mogućnosti u smislu toga da će prodaja državnog vlasništva biti fleksibilnija i da će biti omogućena i prodaja delova firmi, pretpostavka je da će i broj zainteresovanih za kupovinu biti veći. Cilj donošenja ovih zakona jeste upravo u tome da se jednostavnim, efikasnim, transparentnim zakonima privuku investitori i strateški partneri koji će biti spremni da učestvuju u privatizaciji preostalog društvenog kapitala i imovine preduzeća u privatizaciji. Kao što je to danas i ovlašćeni predstavnik SPS, Neđo Jovanović, rekao, SPS će u Danu za glasanje podržati predloge ovih zakona. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić.
Zahvaljujem uvažena predsednice. Poštovani ministre, drage gošće i gosti, koleginice i kolege, pred nama se nalazi set od tri zakona – Predlog zakona o privatizaciji, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o stečaju i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku registracije u Agenciji za privredne registre. Reći ću samo jednu jedinu reč za ovaj treći zakon, to je u stvari usklađivanje normi ovog zakona sa novim zakonom o računovodstvu. Ono o čemu treba mnogo više i detaljnije govoriti je pre svega Zakon o stečaju. Zakon o stečaju, to su doneta dva zakona 2009. i 2011. godine, dosta dobri i korektni, ali vreme je pokazalo da se moraju menjati u određenim segmentima. Pre svega, dužina trajanja stečaja tri do četiri godine, kako je malo pre koleginica i rekla, a u mnogim situacijama i do 10 godina. Ovim predlogom zakona smatramo da će se sigurno skratiti rokovi trajanja procesa, doći ćemo do mnogo bolje transparentnosti samog stečajnog postupka. Mnogo više pažnje se poklonilo ovim predlozima zakona, pre svega pravima poverilaca i ovim predlogom zakona sam proces će biti mnogo brži i jednostavniji. Ono što posebno treba istaći i napomenuti to je izbor stečajnih upravnika. Do sada je to u većini slučajeva bio slučaj da stečajni sudija bira stečajnog upravnika. Zakon o kome je danas najviše reči i bilo u toku rasprave je upravo Predlog zakona o privatizaciji. Svi prethodni zakoni koji su doneti od 1989. godine koje smo pomenuli, po meni onaj iz 1989. čini mi se da je bio jedan od boljih zakona, s tim što je imao jednu veliku manjkavost, nije imao ročnost, odnosno nije imao obavezujući karakter, no je dozvoljeno da se privatizuje po tom zakonu onaj koji je smatrao da treba i može se privatizovati. Sva ona preduzeća gde smo danas čuli o uspesima neke privatizacije pre svega su i privatizovani po tom zakonu iz 1989. godine koji je bio mnogo bolji i transparentniji od ovog zakona koji je bio pre nas. Više puta smo čuli u današnjoj raspravi da je ostalo još 584 preduzeća u procesu privatizacije, od toga 161 preduzeće u restrukturiranju. Nažalost, iz grada iz koga ja dolazim, iz Kraljeva, tu su pet preduzeća na listi preduzeća za restrukturiranje, i što je još veća žalost, tu su dva preduzeća koja pre svega isključivo zapošljavaju invalide MAK-DI i „Plast Metal“. Prethodna privatizacija, makar na primeru grada Kraljeva govori koliko je loše i nesavesno izvedena. Reći ću da od preduzeća za koje ja znam da su privatizovana većina više i ne postoje. Tu je jedan veliki gigant „Jasen“ koji postoji, i dalje radi pod istim imenom, ali ne postoje više ni „Slovo“, ne postoji nijedno veliko trgovinsko preduzeće iz one stare Jugoslavije, a to su bili „Tehnometal“, „Trgopromet“, „Papirpromet“, „Poljopromet“, koja su bila velika preduzeća u trgovinskoj sferi na nivou Jugoslavije, one iz osamdesetih godina. Posle ove privatizacije ni jedno jedino preduzeće od njih ne postoji ni imenom ni prezimenom. Imovina preduzeća je podeljena nakon dve ili tri godine, kolika je bila obaveza po zakonu, i svi oni, a obično su to bila udruženja koja su se javljala na aukcije i tendere, podelili su imovinu, prodali su sve lokale koje su mogli da prodaju i na taj način su se namirili za ona sredstva koja su uložili. Što se tiče radnika, ni jedan jedini nije ostao u radnom odnosu. Posebno bih pomenuo ovde problem „Magnohroma“ koji je pomenuo i kolega Neđo Jovanović na početku današnjeg izlaganja, industrije koja i dan danas i u Evropi i u svetu im plasman za svoje proizvode, a pre svega mislim na fabriku vatrostalnih proizvoda. Najveća tragedija, a o tome sam govorio svojevremeno i izlagao u jednom poslaničkom pitanju, je da je nakon krajnje neuspele privatizacije gde se „Magnohrom“ prodao nekoj indijskoj firmi, pozivali su se na Mitale, onu veliku svetsku korporaciju koja se bavi čelikom, verovatno i jesu bili po prezimenu samo iz iste porodice. Kada pominjem čelik, upravo i jeste priča da je industrija čelika u krizi, ali „Magnohrom“ sa svojom vatrostalnom proizvodnjom i danas kada je industrija čelika u krizi ima obezbeđeno tržište. Šta se desilo? Nakon neuspešne privatizacije jedna od tunelskih peći u „Magnohromu“ je isečena, prodata kao staro gvožđe i preko dve susedne države završila na KiM. Isti oni koji su je rasklopili tamo su je i sklopili. I to su uspešne privatizacije? Molim vas, gde je tu bila kontrola, gde je šta ko gledao? Šta radi „Magnohrom“? Radi jedan mali deo sada koji se bavi proizvodnjom pre svega elektrotermičkih proizvoda, bavi se opet nekim proizvodima za koje verovatno, zato što je to i prljava tehnologija i prljava proizvodnja, u Evropi niko i ne radi, a to su grejne ploče za šporete. Bavi se jednim delom proizvodnjom TA peći. Šta se dešava sa Fabrikom vagona? Fabrika vagona, još ružnija, još crnja priča. Fabrika koja ima stogodišnje iskustvo, fabrika koja ima kapacitete i koja je imala kapacitete prodata je korporaciji iz Ukrajine. Hajde što je prodata fabrika, nego uz fabriku mi smo tom dobrom privatizacijom prodali i Stratište, prodali smo i mesto gde su 1941. godine mnogi Kraljevčani streljani, prodali smo i školu, prodali smo fudbalsko igralište. Znači, toliko smo dobro i kvalitetno vodili računa o privatizacijama da nismo znali šta smemo a šta ne smemo da prodamo. Da ne pričam da i u ovom trenutku i za Fabriku vagona i za „Magnohrom“ postoje i strateški partneri, postoje i ponude, postoje i tržišta. Da se ne bih vraćao više u istoriju, samo ću reći da upravo ovaj zakon o kome sada raspravljamo i koji predlažemo ima sledeće ciljeve – stvaranje uslova za razvoj privrede, obezbeđivanje javnosti i transparentnosti onoga što nam je najviše i nedostajalo do sada, onemogućavanje korupcije, formiranje prodajne cene prema fer tržišnim uslovima i stvaranju uslova za socijalnu stabilnost. Zakon pre svega ne nameće unapred metod privatizacije, kao što je bio slučaj sa prethodnim zakonom, već će se naknadno procenjivati šta je najbolji model, da li prodaja kapitala, prodaja imovine, strateško partnerstvo ili prenos kapitala bez naknade. Ono na šta ću posebno ukazati je i mišljenje Fiskalnog saveta gde se veoma pozitivno izrazio o predloženom zakonu o privatizaciji. Da bih omogućio i kolegama iza mene da nešto kažu, u svakom slučaju SNS će u Danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Olivera Pešić.
Poštovana predsednice, uvaženi ministre, koleginice i kolege, pre nego što počnem svoje izlaganje o Predlogu zakona o privatizaciji dozvolite mi da vas u samo nekoliko rečenica informišem kakve je katastrofalne posledice ostavila privatizacija koja je urađena na teritoriji grada Leskovca, odakle ja dolazim i čije građane predstavljam u ovom visokom Domu. Od 2002. do 2011. godine na teritoriji grada Leskovca privatizovano je ukupno 53 preduzeća, od toga je 51 preduzeće privatizovano metodom aukcije, dok su dva preduzeća privatizovana metodom tendera. Sektor za kontrolu Agencije za privatizaciju raskinuo je 20 kupoprodajnih ugovora. Od tih 20 preduzeća 11 preduzeća je u postupku stečaja, pet preduzeća je brisano iz registra, jedno preduzeće je prodato iz stečaja, dva se nalaze u restrukturiranju, dok je jedno preduzeće vraćeno osnivaču na dalju nadležnost. Do 2011. godine raskinuto je 18 ugovora o privatizaciji, a u 2011. i 2012. godini raskinuta su još dva ugovora. Trideset društvenih preduzeća je ostalo neprivatizovano. Zbog ovakve privatizacije u periodu od 2002. do 2011. godine 14.000 radnih mesta je zatvoreno. Dakle, 14.000 mojih sugrađana je ostalo bez posla. Nakon detaljne analize uspešnosti privatizacije koja je urađena na teritoriji grada Leskovca, došlo se do zaključka da je apsolutno uspešna privatizacija urađena samo u jednom preduzeću, što čini 1,9% od ukupnog broja privatizovanih preduzeća. U ostalim preduzećima, u našem slučaju to su 42 preduzeća, odnosno 80% privatizovanih preduzeća, sprovedena je apsolutno neuspešna privatizacija. Egzaktni podaci o odnosu uspešnosti privatizaciji u gradu Leskovcu i na teritoriji Republike Srbije se ne mogu izvući, ali ako se ima u vidu nešto veći procenat raskinutih ugovora u odnosu na broj izvršenih privatizacija, kao i neki raspoloživi finansijski podaci, ima ozbiljnih indicija da je stepen uspešnosti privatizacije znatno ispod republičkog proseka. Takođe, ako uzmemo u obzir broj prodatih preduzeća i prihod od njihove prodaje na nivou Republike Srbije i grada Leskovca, dolazimo do zaključka da je učešće leskovačkih prodatih preduzeća u ukupnom broju od 2,23%, a da njihovo učešće u ukupnom prihodu od prodaje iznosi svega 0,89%. Poznato nam je da prihod od prodaje preduzeća na aukcijama i tenderima ubira Agencija za privatizaciju, koja nakon pokrića troškova privatizacije sredstva uplaćuje u budžet Republike Srbije, odakle se sredstva kasnije usmeravaju prema jedinicama lokalne samouprave kojima sleduje 5% ostvarenih prihoda. Obzirom da je veliki deo aukcionih prodaja ostvaren na rate, priliv u budžet Leskovca je bio manji od 5% sume prodajne cene, tako da je naš grad i po tom osnovu bio oštećen. Novim Zakonom o privatizaciji, koji je danas na dnevnom redu, stvoriće se uslovi za ekonomski razvoj, doći će do minimiziranja negativnih fiskalnih efekata, obezbediće se javnost i transparentnost i na taj način će se onemogućiti korupcija. Prodajna cena će se formirati prema fer tržišnim uslovima, tako da više neće moći da se desi da jedno preduzeće bude prodato po ceni koliko u tom trenutku iznosi vrednost zalihe koja se nalazi u magacinu u tom preduzeću, kako je učinjeno u postupku privatizacije društvenog preduzeća „Zdravlje“ iz Leskovca i još nekih drugih preduzeća. Takođe, novim zakonom će se stvoriti uslovi za očuvanje socijalne stabilnosti kroz otvaranje novih ili očuvanjem postojećih radnih mesta. Novi zakon predviđa primenu određenih mera za ublažavanje obaveza preduzeća. Takođe, ovim zakonom napraviće se jasna selekcija između preduzeća koja mogu pronaći vlasnika i svoje poslovanje nastaviti u tom smeru i onih preduzeća koja s druge strane ne mogu da prođu kroz privatizaciju da svoje resurse mogu da vrate u novčane tokove kroz stečajni postupak. Novi zakon definiše i obavezan rok za sprovođenje privatizacije društvenog kapitala i uvodi mehanizme kojima se otklanjaju rizici od korupcije i pranja novca. Naime, pre zaključenja ugovora Agencija za privatizaciju pribavlja od nadležne organizacije za sprečavanje pranja novca mišljenje o nepostojanju smetnji na strani kupca. Jasno je da je došlo do zastoja u privatizaciji, tj. do sprovođenja veoma malog broja privatizacija, zbog nedovoljne motivisanosti investitora da po postojećim uslovima preuzimaju obaveze iz postupka privatizacije. Činjenica je da na osnovu važećeg Zakona o privatizaciji nije moguće efikasno okončati postupak privatizacije i zbog toga ću u danu za glasanje podržati ovaj predlog zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima Radmilo Kostić.
Hvala, gospođo predsednice. Gospodine ministre, članovi agencija, poštovani narodni poslanici, obzirom da smo od jutros od osam sati, pre svega na Odboru za privredu, pa kasnije ovde u raspravi čuli i prednosti i eventualne neke nedostatke koje ovi predlozi zakona sadrže, bio bih veoma kratak i istakao bih dve-tri stvari. Čuli smo u jednoj diskusiji da nije bilo ozbiljne javne rasprave oko ovih zakona. Pre mesec i po dana ja sam i bio učesnik prve javne rasprave u Nišu, organizovane u privrednoj komori, tako da u nekih pet-šest sati diskusije sa privrednicima i akterima iz Nišavskog, Pirotskog, a čini mi se da je bio uključen i Jablanički region, ljudi su dali predloge i sugestije. Stoga je neko i pomenuo da je ovo treći predlog zakona u stvari, ali upravo je i nadležni ministar i ljudi iz ministarstva su sigurno uzeli u obzir i sve primedbe i sugestije, pa danas imamo ovakav Predlog zakona koji je po meni jedan dobar zakon, koji sadrži jasne modele, metode i mere i rokove za sprovođenje ovog postupka. Problem je što se niko u Srbiji u zadnjih 15 godina nije ozbiljno bavio ovim preduzećima, nego je to puštano da bi se održavao socijalni mir, neka socijalna sigurnost. Međutim, ako uzmemo u obzir da je generisani dug ovih 584 preduzeća viši od 6,5 milijardi evra i da svake godine iz državnog budžeta izdvajamo nekih 750 do 800 miliona evra za stanje u kakvom se nalazi naša privreda, to je jednostavno neodrživo. Ministar je pomenuo, a i koleginica pre mene, da je novina završna reč pre sklapanja ugovora Uprave za sprečavanje pranja novca. Svedoci smo bili u prošlosti da su neke privatizacije sprovedene na način gde se nije znalo poreklo novca, da su stajale neke of šor kompanije za koje nismo znali ko su vlasnici i mislim da ovaj zakon otklanja takve sumnje i sigurno ima jednu perspektivu. Verovatno bi i sam ministar, mi kao narodni poslanici i građani Srbije bili srećni kada bi sva 584 preduzeća prodali makar za jedan dinar, a očuvali svih 90.000 radnih mesta. Međutim, volja je jedno, a realnost je drugo. Ali, ako uspemo da rešimo jedan dobar procenat tih preduzeća, biće sigurno dobro. Usput moramo raditi na tome da kroz dovođenje novih investitora kroz grinfild investicije obezbedimo posao za radnike koji su u tim firmama i dan danas bez posla. Ovaj Zakon o privatizaciji je na neki način i dobra ponuda za investitora, to je stvarno jedna specifičnost ovog zakona, jer mogu se kombinovati različiti modeli i metode. Tako da, po prvi put se dešava da imamo jedan fleksibilan zakon koji stvarno ima samo za cilj da se reši status svih tih preduzeća, a i samih radnika. Ono što je neka preporuka, a mi smo o tome i jutros na odboru razgovarali, treba verovatno, u stvari sasvim sigurno pojačati i kadrovske resurse i u Agenciji za privatizaciju, a i u Ministarstvu privrede, kako bi stvarno mogli da poštujemo ove rokove. Mislim da je čak i koleginica iz Agencije za privatizaciju primila sa odobravanjem da treba sigurno sedam do deset državnih sekretara u ovom Ministarstvu privrede da ovaj posao dovedemo kraju. Ne treba zaboraviti, obzirom da ovaj zakon ne tretira neke već privatizovane subjekte, pa bih ja, kao što su i moje kolege iskoristile govornicu, istakao problem preduzeća iz mog kraja, iz Pirota, pre svega „Tigar“ a.d. i „Prvi maj“ Aha Mura. Ovom prilikom se i zahvaljujem ministru jer je smogao snage da u nekom prekidu javne rasprave organizujemo sastanak sa njima, da ljudi predstave svoje probleme. Recimo, imamo u „Tigru“ jedan strateški proizvod za državu. Videli smo sad u nedavnim poplavama šta znači gumena čizma. Nemaju konkurenciju, a imaju odlično tržište. Takođe, slična je situacija i sa „Prvim majem“ iz Pirota, koji ima ozbiljne ugovore sa nemačkim partnerom „Hugo Bos“. Stvarno bih molio ministra još jednom, ovako javno, da se nađe najbolje rešenje da u ta dva preduzeća, obzirom da zapošljavaju negde oko 3.000 radnika, na bilo koji način sačuvamo ta radna mesta, jer za Pirot bi to bila katastrofa da nekih 12.000 ljudi ostane bez egzistencije. Hvala puna.
Reč ima Tanja Tomašević Damnjanović.
Hvala. Poštovana predsednice, poštovani ministre, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, danas su pred nama veoma važni i veoma dobri predlozi zakona i ja ću se u svom izlaganju fokusirati na Zakon o privatizaciji. Novi Zakon o privatizaciji daje rešenje za probleme koji su onemogućavali postupak okončanja privatizacije u postojećim zakonskim okvirima, posebno za prodaju imovine kroz postupak restrukturiranja. Višegodišnja privatizaciona agonija Vršačkih vinograda i industrijskog i kulturnog simbola grada iz koga dolazim je jedan od primera. Osnova ideja Zakona o privatizaciji jeste ostvarenje ciljeva fiskalne konsolidacije kroz minimiziranje negativnih fiskalnih efekata, stvaranje povoljnog investicionog ambijenta koji će omogućiti povećanje socijalne stabilnosti kroz otvaranje novih i očuvanja postojećih radnih mesta u realnom sektoru. Zakon uvodi potpuno nove modele i načine privatizacije i time omogućava individualni pristup u ocenjivanju performansi održivog poslovanja. Uporedna tačka za ispravnost procene performansi održivog poslovanja su pisma o namerama potencijalnih investitora. Provođenjem navedenih procedura stvara se realna i pouzdana osnova za donošenje odluke o modelu, metodu i merama privatizacije kod preduzeća sa održivim poslovanjem. Zakon stimuliše uspešnu prodaju kapitala i dokapitalizaciju, jer u slučaju prodaje imovine nije moguće primeniti mere za pripremu i rasterećenje subjekata. Otpis i konverzija duga uslovljeni su uspešnom prodajom kapitala ili dokapitalizacije. Problem entiteta preduzeća koje nemaju performanse za održivo poslovanje rešava se jedinom mogućom i ekonomski opravdanom alternativom, a to je stečaj. Ovakav zakonski okvir nudi ekonomski opravdana i socijalno prihvatljiva rešenja i SNS će u danu za glasanje podržati ove predloge zakona. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Mićin, a neka se pripremi narodna poslanica Milena Turk. Gospodin Mićin, prijavite se. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani, kao što predsednik Vlade gospodin Vučić obećao danas, a pre isteka 100 dana Vlade, su pred nama dva zakona iz seta reformskih zakona i to Zakon o privatizaciji i zakon o izmenama i dopunama Zakona o stečaju. Zašto je bilo neophodno doneti novi zakon o privatizaciji? Zato što je stari Zakon o privatizaciji donet još 2001. godine i išao je na popravni čak pet puta, 2003, 2005, 2007, 2010. i 2012. godine. Međutim, i pored očiglednih nedostataka nije suštinski menjan iako se pokazao kao loš. Zašto kažem loš? Zato što se pokazalo da se primena starog zakona nanela veliku štetu i privredi i građanima Srbije, pri čemu je srpska industrija skoro potpuno uništena. Veliki deo građana je osiromašio, a veliki deo je ostao bez posla. Tako na primer, u industriji je 1990. godine radilo 1,1 milion ljudi, 2000-te godine 750 hiljada ljudi, a danas manje od 275 hiljada ljudi. Prihod od privatizacije od donošenja zakona do danas, dakle za 13 godina je iznosio samo 3,5 milijarde evra, a za upoređenje to je količina para koju svake godine naši ljudi koji rade u inostranstvu donesu u Srbiju. Dakle, to je vrlo malo para. Prodajom ovih preduzeća po starom zakonu je ostvarena izuzetno mala dobit, ni malo srazmerna onome što su preduzeća koja su bila predmet privatizacije zaista vredela. Da je zakon bio loš pokazuje nam podatak da je od 2.300 prodatih preduzeća privatizacija raskinuta u čak 680 slučajeva, pri čemu smo dobili veliki broj preduzeća koja su državi vraćena potpuno opljačkana. Zašto? Zato što je stari zakon ovim vlasnicima omogućavao da ispumpavaju kapital iz preduzeća i da ga prenesu na svoje druge firme, da rasprodaju imovinu i ne isplaćuju plate radnicima. Takvo ponašanje kupaca kapitala po prethodnom zakonu je između ostalih manjkavosti bilo omogućeno i plaćanje na rate, jer su novi vlasnici imali dovoljno vremena da rasprodaju imovinu i pre nego što bi okončali kupovinu. Dakle, stari zakon je omogućavao i zloupotrebe kupcima kapitala i upravo iz tog razloga danas imamo niz krivičnih postupaka sa spiska 24 sporne privatizacije gde u velikom broju je pokrenuta istraga, pri čemu su optužnice podignute protiv više od 60 osoba, a pri čemu je uhapšeno preko 50 osoba. Među osumnjičenima su i visoki državni funkcioneri koji su bili na vlasti pre 2012. godine. Hapšenje visokih državnih funkcionera u vezi spornih privatizacija sprovedenih po starom zakonu nam pokazuju da je proces privatizacije u Srbiji po starom zakonu bio praćen velikom ili sistemskom korupcijom, odnosno da je u korupciji i u privatizaciji bila uključena celokupna birokratska hijerarhija, izborni sistem i cela struktura vlasti i to od lokalnog do najvišeg nivoa. Upravo je ovakva koruptivna sprega novih biznismena i političkog faktora obeshrabrivala potencijalne investitore, umanjila prihode od privatizacije i dovela do stvaranja armije nezaposlenih. Kako bi se delimično neutralisali loši efekti prethodnog zakona i kako bi se proces privatizacije učinio efikasnijim, fleksibilnijim i transparentnijim, pred nama je danas novi Zakon o privatizaciji. Novi Zakon o privatizaciji predviđa fleksibilniji pristup određivanju modela, metoda i mera privatizacije i predviđa četiri modela privatizacije, a to su prodaja kapitala, prodaja imovine, strateško partnerstvo i prenos kapitala bez naknade. Dve metode privatizacije i to javno prikupljanje ponuda i javno prikupljanje ponuda sa javnim nadmetanjem. Tri mere, a to su finansijska konsolidacija, otpis duga i pretvaranje duga u trajni ulog ili konverziju. Sve ove metode, modeli i mere su prilagođeni stvarnim potrebama firmi koje se nalaze u procesu restrukturiranja ili koje nisu privatizovane ranije, a sve u cilju kako bi se za ova preduzeća našao pravi model privatizacije i kako bi se na taj način izvukla iz sadašnje loše situacije. Novim zakonom će biti omogućena i prodaja delova firmi, a ne samo celina kao što je do sada. Novina Zakona o privatizaciji je to što će početna cena iznositi najmanje jednu polovinu procenjene vrednosti kapitala, odnosno imovine, a ranije je to bilo samo 20%. Nova početna cena na drugom prikupljanju ponude u javnom nadmetanju biće najmanje jedna trećina, a sada je 10% procenjene vrednosti kapitala, odnosno imovine. Ono što je možda najbitnije jeste da novi zakon predviđa i kontrolu tokova novca, tako što ugovor o privatizaciji neće biti moguće potpisati sa licem koje ne dobije odobrenje Agencije za kontrolu pranja novca. Tako da se neće više moći desiti situacija da nam neko na aukcijama podizanjem tablice kupi za godinu i po dana čak 20 preduzeća za jednog čoveka koji je, najblaže da kažem, vrlo sumnjive prošlosti. Budući Zakon o privatizaciji će imati status specijalnog zakona, odnosno „lex specialis“ što znači da će u slučaju kolizije sa drugim zakonima on imati prednost primene što će sigurno doprineti i efikasnosti njegove primene. Što se tiče novog Zakona o stečaju, neophodnost njegovog donošenja proizilazi iz činjenice da je trenutno više od 30 hiljada preduzeća u Srbiji u blokadi. Da analize pokazuju da su po starom zakonu poverenici uspevali da naplate samo trećinu potraživanja. Takođe, u primeni starog zakona dešavalo se da firma ode u stečaj, ali da rukovodstvo pre toga proda svu imovinu i tada se više niko nije mogao naplatiti. Dešavalo se da određeni stečajni upravnici vode preveliki broj stečajnih postupaka. Tako smo imali situaciju da je pre 2012. godine jedan stečajni upravnik vodio čak 65 stečajnih postupaka i imali smo situaciju da su čak 72 stečajna upravnika vodila preko 15stečajnih postupaka. Što morate priznati je preveliki broj da samo jedno lice vodi toliki broj stečajnih postupaka. Novim Zakonom o stečaju izbeći će se negativni efekti starih zakona i promeni će se sama suština stečaja. Suština stečaja nije samo bankrotstvo preduzeća, nego i postupak reorganizacije kako bi preduzeće ukoliko je moguće nastavilo da živi, privređuje i isplaćuje plate zaposlenima. Šta su osnovne novine i prednosti u Zakonu o stečaju. Dakle, brži i efikasniji proces sprovođenja stečajnog postupka. Stečajni postupci će nakon usvajanja novog zakona o stečaju trajati najduže dve godine. Trenutni prosek trajanja je tri i po godine, ali mnogi traju i mnogo duže. Novim zakonom omogućeno je poveriocima da u procesu stečaja aktivnije učestvuju, određuju stečajne upravnike i snose troškove toga, a sve u cilju sprovođenja efikasnijeg stečajnog postupka. Kontrola rada stečajnih upravnika će biti stroža a u slučaju utvrđivanja nepravilnosti u njihovom radu, ovlašćeni organ će po spremnom postupku imati pravo na izricanje mera od opomene pa sve do oduzimanja licence. Zakon predviđa i zaštitu poverilaca od otuđenja stvari, pa tako ukoliko stečajni dužnik neovlašćeno otuđi stvar u toku stečajnog postupka, ili u toku prethodnog stečajnog postupka stvar neovlašćeno otuđi na radnjama privremenog stečajnog upravnika, poverilac ima pravo da traži nadoknadu celokupne štete. Novim zakonom otklanja se mogućnost da bivši vlasnik ili povezano lice koje je firmu dovelo do stečaja, dospe u odbor poverilaca i time neposredno utiče na proces donošenja odluka u stečajnom postupku. Novim zakonom takođe, daje se veća uloga Agenciji za licenciranje stečajnih upravnika, jer će ona po novom zakonu pored kontrole rada stečajnih upravnika, izdavati licence, vodiće imenik stečajnih upravnika, organizovanje polaganje ispita svake godine i druge aktivnosti koje su joj poverene od Vlade. Dakle, novi zakon o privatizaciji i izmene i dopune Zakona o stečaju, učiniće ove postupke bržim i efikasnijim. Povećaće transparentnost kako postupka privatizacije, tako i postupka stečaja. Omogućiće efikasnije sprečavanje zloupotreba u ovim postupcima, otkloniti probleme u praksi i ono što je možda najbitnije, zaštititi i povećati prava svih učesnika u ovim postupcima. I zato ću upravo i glasati za ove izmene. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine Mićin. Reč ima narodna poslanica Milena Turk, neka se pripremi poslanik Milinko Živković.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, Dame i gospodo narodni poslanici, takođe ću se fokusirati na zakon o privatizaciji, budući da dolazim iz opštine Trstenik, iz opštine u kojoj je fabrika „Prva petoljetka“ jedno od 164 preduzeća u restrukturiranju. Imam obavezu da govorim o ovom gigantu kao radnik fabrike i da pomenem da je ovo preduzeće i dalje jedno od vodećih u oblasti mašinske industrije na Balkanu. Nekada je zapošljavalo 17 hiljada radnika, danas je taj broj znatno manji, 3200. Međutim, i dalje ogroman za naš kraj imajući u vidu koliki broj porodica zavisi od opstanka ovog preduzeća i od rada u ovoj fabrici. Ovaj zakon upravo stavlja akcenat na preduzeća koja su od strateškog značaja za region, i propisuje izvesne pogodnosti koje se odnose na rasterećenje obaveza ovakvih subjekata privatizacije. „Prva petoljetka“ je jedinstveno preduzeće u ovakvoj proizvodnji, i njeni su korisnici brojne i domaće firme poput NIS-a, EPS-a, poput Termoelektrana. Međutim, u proteklom periodu usled uvođenja sankcija ratova, ali i lošeg poslovanja „Prva petoljetka“se našla u situaciji u kojoj je danas. Zašto govorim o lošem poslovanju? U godinama koje su za nama subvencije koje su bile namenjene usavršavanju proizvode, širenju tržišta, usvajanju novih proizvoda koji su bili namenjeni osavremenjavanju mašina, bile su trošene za isplatu plata, bile su trošene za stranačko zapošljavanje. Međutim, danas ćete čuti da je za to kriv menadžment firme i niko ne postavlja pitanje čiji je kadar bio taj menadžment, da li je neko kontrolisao njegov rad, da li je neko ikoga ukorio ili sankcionisao za loše poslovanje. Međutim, to su pitanja koja ostaju otvorena. Ipak bi se fokusirala na neke pozitivne stvari koje donosi ovaj zakon. Ovim zakonom država pokazuje da brine za preduzeća koja se nalaze u restrukturiranju. Da brine za zaposlene, da ima nameru da poveća produktivnost i da održi zaposlenje. Ovaj zakon pruža jednu široku mogućnost, ne propisuje nikakvestroge tokove, već omogućava šansu za opstanak ovakvim preduzećima, iako je u postupcima privatizacije dolazilo do zastoja, ovakva rešenja u ovom zakonu, omogućavaju transparentne i realne modele za privatizaciju preduzeća, onih koji imaju održivo poslovanje. U ovakvom zakonu o privatizaciji, šalje se jasna poruka da se u Srbiji menja klima poslovanja, privlače se investitoru i potencijalni strateški partneri. Oni takođe uviđaju da se u Srbiji klima menja i to jasno pokazuju u pismu o nameri, odnosno zainteresovanosti koja već stižu, a „Prva petoljetka“ je dobila takvo pismo od svetski poznatih firmi u oblasti hidraulike i pneumatike. Sve ovo daje nadu da se fabrike mogu očuvati i spasti i mi duboko verujemo u mogućnosti koje pruža ovaj zakon. Ja bih navela posebno jedan član, član 77. koji govori o uslovnom otpisu duga i pretvaranje duga u trajni ulog, odnosno postizanju pozitivne vrednosti kapitala i privlačenje investitora. Imajući u vidu do koje mere su preduzeća u restrukturiranju prezadužena, ovakva rasterećenja obaveza subjekata privatizacije su veoma značajna. Takođe, jedna stavka koja je ranije bila problematična u procesu privatizacije, a to je početna cena preduzeća je sada određena kao najmanje polovina od ukupne procenjene vrednosti, što je značajan pomak, jer do sada je početna cena koja je važila ocenjivana kao nerealna, jer uz obaveze koje su usledile kupcu za očuvanje broja zaposlenih ili uz očuvanje delatnosti, to je bila dodatna stavka koja opterećuje. Uz transparentnost ovaj zakon takođe nudi i omogućava eliminisanje korupcije, jer će za svaki proces i svaku procenu biti konsultovana i traženo mišljenje organizacije za sprečavanje pranja novca i uz sve ove pozitivne efekte, u danu za glasanje, ja ću podržati ovakav nacrt zakona.
Reč ima narodni poslanik Milinko Živković, a neka se pripremi narodni poslanik Vojislav Vujić.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, građani Srbije, pred nama su dva bitna predloga zakona, dakle o privatizaciji i o stečaju. Zakon o privatizaciji i zakon o stečaju čekao sam sa strepnjom i zebnjom, kao i svi radnici, poverioci, mali akcionari i na kraju subjekti privatizacije. Ovi zakoni se odnose na subjekte privatizacije koji posluju u većinskim, društvenim i državnim kapitalom. Uvođenjem novih i redefinisanju postojećih metoda i modela, stvoriće se uslovi za brže okončanje privatizacije i ispoštovati dva osnovna načela privatizacije, onemogućavanje korupcije i formiranje fer tržišne prodajne cene. Postojeći zakon nije ispunio očekivanja. Najplastičniji primer pošasti prethodnih privatizacija zadesio je RT Bor, sredinu iz koje ja dolazim. Ušli smo u restrukturiranje 2004. godine, a od te godine do 2008. godine, prodato je 15 preduzeća iz sastava RTB, 13 je privatizovano, a jedno preduzeće je podržavljeno i IP Majdanpek u restrukturiranju, kao i RTB bazni deo. Imali smo 22,5 hiljade radnika, a sada nešto možda više od pet hiljada radnika. Znači, 17,5 hiljada radnika je izgubilo posao. Danas u tim privatizovanim preduzećima jedva radi 950 radnika. Tada nastaju naše muke od 2004. godine. Prodata su preduzeća prerade, gde smo ubirali pare, a mi danas prodajemo samo sirovinu, katodni bakar, i bakarnu žicu, što je pogubno, što je u dva navrata, gotovo pred samom prodajom bio i bazni deo RTB, ali na svu sreću do danas nije prodat. Prilikom jedne posete, sada uvažene guvernerke NBS, Jorgovanke Tabaković, izjavila je – kamo lepe sreće da je bilo više ovakvih neuspešnih privatizacija, kao što je bio slučaj sa baznim delom RTB Bor gde bi nam danas bio kraj. Tom prilikom prodata su preduzeća u čiju je izgradnju RTB Bor uložio 371 milion dolara, za samo 12 miliona dolara, a od toga samo dva ili tri miliona su pripala RTB Boru, a ostali su dugovi i kamate. Zahvaljujući tome što bazni deo nije prodat, ovo preduzeće danas, iako u restrukturiranju, ostvaruje poslovni prihod od 340 miliona dolara za godinu dana. Ovo preduzeće plaća poreze i doprinose za plate od 270 miliona dolara. Ovo preduzeće plaća struju 400 miliona dolara mesečno. Ovo preduzeće plaća plate od 620 miliona dinara i ovo preduzeće plaća PDV od 270 miliona dinara za mesec dana i na kraju ostvaruje poslovni dobitak u protekle četiri godine, ostvarilo je poslovni dobitak od 150 miliona dolara, više od 50% nego za koliko je RTB bio planiran da se proda. Rudarsko topioničarski bazen Bor danas investira oko 250 miliona dolara za izgradnju topionice i fabriku sumporne kiseline. Kupio je opremu za 85 miliona evra, flotacije je revitalizovao za 30 miliona evra u Majdanpeku i Boru i otvorio noviji rudnik „Cerovo“ za 18 miliona dolara. Da nije dugova čak iz šezdesetih godina, da nije zaostalih obaveza za već gore pomenute privatizacije, RTB bi ostvarivao dobit i poslovao normalno tržišno. Svoju šansu vidimo u ovom zakonu i mogućnošću da Vlada može da donese odluku za rasterećenje obaveza RTB, jer ispunjava sve uslove, a ne samo jedan potreban iz člana 75. predloga zakona. Strateški značaj za region, ja bih rekao i za Republiku, veličina imovine preko milijardu i po evra, broj zaposlenih preko pet hiljada, veličina prihoda 340 miliona dolara tržišni potencijal strano orjentisan preko 98% u prodaji. Metodi i modeli bi verovatno bili kombinovani, a cilj privatizacija sa manjinskim partnerom ili strateško partnerstvo i kako do toga doći. Državna preduzeća da konvertuju svoja potraživanja učešćem u kapitalu novog RTB, reč je OEPS i bankama, Borska banka, Invest banka, Beobanka, Fond za razvoj i da RTB sa manjinskim ulaganjem u pojedine oblasti nastavi normalno da radi tržišno. Normalno, RTB bi ostao u većinskom vlasništvu države, jer je reč o strateškoj proizvodnji. Dao bih na kraju jednu sugestiju, da kod obaveza kupca gde se pominju investicije, socijalni program, kontinuitet poslovanja i drugo, stoji i plaćanje takse ili naknade lokalnoj samoupravi, na kojoj se preduzeće koje više ne radi, na kojoj se nalazi, ne bi stajale ruine, a lokalna samouprava bi posle niza godina kada preduzeće ne radi vratila ga u svoje vlasništvo. Na kraju, oba predloga zakona su odlična, od njega će imati koristi i radnici i poverioci, mali akcionari, subjekti privatizacije i budžet. U danu za glasanje sa zadovoljstvom glasaću za oba predloga. Hvala.
Zahvaljujem gospodine Živkoviću. Pošto u sali nije gospodin Vujić, sledeći je Aleksandar Senić, takođe nije u sali, narodna poslanica Gordana Čomić nije u sali, reč ima narodni poslanik Goran Kovačević. Izvolite.
Dame i gospodo, Srbija ima brojne ekonomiste, eksperti u svim ekonomskim oblastima, ekonomske institucije, ekonomske fakultete i suštinski možemo da kažemo da u Srbiji danas imate ekonomsku elitu i ekonomski unakaženu državu. Na jednoj strani svo znanje iz oblasti ekonomije, a na drugoj strani makroekonomske rezultate koji su tragični. Danas imate jedan segment srpskog društva i to možemo da čujemo i u ovoj Skupštini, koji nikako da shvati da posle 25 godina od završetka procesa tranzicije, odnosno prestanka jednog uređenja koji možete nazvati socijalizam na putu ka komunizmu, postoji grupa ljudi u srpskom narodu koja to ne shvata. Kao da uvek i iznova kada dođu ovakvi predlozi zakona na red, pitaju se – kako i zašto? San i verovanje da je moguće u Srbiji, jedinoj zemlji u Evropi, zadržati fabrike radnicima kao model koji funkcioniše u socijalizmu, nikako da nestane i to verovanje je potkrepljeno sa činjenicom i uverenjem da je moguće nastaviti da se preliva društveno bruto proizvod iz jednog dela društva u drugi, a sve sa ubeđenjem da to tako treba. To uverenje kao da nikako ne može da nestane iz države Srbije. Proces privatizacije u Srbiji krenuo je pre od prilike 25 godina, donošenjem prvog zakona 1989. godine i u to vreme, nekako u isto, i druge evropske zemlje koje su pripadale jednom ekonomskom sistemu, krenule su u proces privatizacije. Taj proces privatizacije je okončan u gotovo svim drugim zemljama, osim u Srbiji. U Srbiji nije okončan zato što postoji ideja i uverenje da u stvari ovoliko dug proces privatizacije traje da bi se imovina što više obezvredila. U stvari, postoji jedna namera da u procesu privatizacije se dođe što lakše do resursa koji su u vlasništvu države Srbije. Mi danas govorimo o Zakonu o privatizaciji. Praktično 25 godina od početka procesa, nalazimo se na početku, i kao ništa, ovaj predlog zakona govori koliko smo u stvari vremenski u ekonomskom zaostatku. Da danas krenete kroz Srbiju, ono što bi mogli da shvatite jeste da ne postoji i jedan ekonomski proces koji se desio u poslednje vreme, a da izaziva ovoliki bes građana Srbije. Tu nema nikakve dileme i treba jasno reći da građani Srbije prepoznaju državne institucije koje su bile uključene u ovaj proces kao prevarene i pojedince koji su učestvovali u ovom procesu isto tako. Možemo da krenemo od najvećeg mesta do najmanjeg i čućemo stotine priča koje ne da nemaju nikakvu ekonomsku logiku, nego govore o jednom teškom osećaju nepravde koje je prema imovini građana Srbije učinila država. Naše društvo praktično je vekovima stvaralo i skupljalo odgovarajuće resurse i te resurse je naše društvo materijalizovalo u različitim oblicima. Ponekad se čini da je to bio i proces koji nije bio dovoljno pravedan. Ako se setimo posle završetka Drugog svetskog rata, srpsko društvo je skupilo odgovarajuće resurse i sva ta imovina bila je koncentrisana krajem osamdesetih godina u jednom titularu svojine. Teoretski, građani Srbije su bili vlasnici celokupne te imovine. Danas posle nedovršenog procesa privatizacije, možemo da kažemo da je jedan mali deo naših sugrađana postao vlasnik svega toga, a da nikada ne znamo u stvari koliko su tu konverziju imovine platili. U srpskoj javnosti smatra se da je to strašno niska cena konverzije. U Srbiji sam proces privatizacije, kao i u drugim evropskim zemljama, krenuo je sa jednom jedinom idejom – da se izvrši transfer imovine iz društvenog u privatni, ali vremenom proces privatizacije u stvari pretvorio se i postao privatizacija po modelu prodaje. Imali smo dva potpuno različita modela privatizacije, onaj prvi ako izuzmemo zakon iz 1989. godine, ako se osvrnemo na zakon iz 1991. do 2001. godine vaučerski odnosno akcionarska i od 2000. godine do danas ovaj. Godine 2001. kada smo menjali zakon i model privatizacije, ako se sećate, ti ekonomski eksperti su nam govorili da ćemo promenom zakona koji ne valja i donošenjem novog zakona omogućiti Srbiji da vrlo lako izvrši transfer vlasništva, poveća DBP, istovremeno očuva nivo zaposlenosti barem na nivou koji je do tada postojao. Ako pogledate danas, shvatićete da je pitanje šta je bilo iskreno. Ako je jedan od ključnih subjekata privatizacije država i njen interes, ona jeste izvršila transfer imovine iz jednog materijalnog stanja u novčano i tako dobijena novčana sredstva potrošila u podmirenje budžetskog deficita, odnosno javnu potrošnju koja je proisticala iz budžetskih obaveza i može, naravno, da se postavi pitanje opravdanosti i raspodele tih sredstava i naravno može da se postavi ključno pitanje pohlepnosti naše generacije, koja je istorijske prihode, koji su neponovljivi, potrošila i ostavila generaciju i našu da podmirujemo budžetske deficite, a da nemamo imovinu. Teško se proces privatizacije, ovakav kakav znamo od 2001. godine, može nazvati privatizacija. To je u stvari bila javna potrošnja koja je finansirana iz prodaje imovine Republike Srbije. Danas zaboravljamo taj prvi model privatizacije u koji smo krenuli 1991. godine i koji je dao nešto drugačije rezultate. Možda vaučerska i akcionarska privatizacija ne bi dovele do povećanja društvenog bruto proizvoda, možda ne bi dovela do povećanja broja zaposlenih, jer, da budemo objektivni, proces privatizacije primarno tome i ne služi, to su sekundarni efekti. Vaučerska privatizacija primenjena je u gotovo svim evropskim zemljama. U dve nije. Ako koristite češki ili ruski model i kombinaciju, videćete da su gotovo sve zemlje to uradile. Ono malo procesa privatizacije što je učinjeno u Srbiji, a proces privatizacije je započet u 350 preduzeća, okončano u 18, nesporno je da je došlo do šireg ekonomskog zadovoljstva u odnosu na model iz 2011. godine. Svi građani Srbije, da smo zadržali taj model, bili bi vlasnici preduzeća ili imovine. Nesporno je da bi, prodajom akcija na berzi, ostvarili svoju ličnu korist i nesporno je da bi danas imali razvijenije tržište hartija od vrednosti nego ovo koje imamo i koje se gasi. Sticao se utisak tih dvehiljaditih godina da nije socijalna pravda kada se kupe desetak stanova, desetak automobila u nekom manjem mestu u Srbiji i da to nije u redu, ali po novom modelu jeste u redu kada se kupi jedna ili dve vile na Dedinju ili jedna ili dve jahte. Zato se proces privatizacije od 2001. godine u srpskom narodu doživljava kao velika nepravda. Ta nepravda je pogodila drugi faktor privatizacije, građana Srbije. Da li znate kako? Sve naše porodice, sve naše generacije su ulagale u poslednjih 40 godina u različite fondove, socijalističke, kako god. Da li se oni zvali fondovi solidarnosti, stambeni fondovi, investicioni fondovi, ulagalo se. Po završetku procesa privatizacije nisu gotovo dobili ništa. Zato se oni osećaju gubitnicima tranzicije. Pravi dobitnici tranzicije jesu oni koji su najodgovorniji, a to su državni službenici. Naravno, ovde se vrlo često, kada se govori o privatizaciji, govori o vašim primerima. Zaboravlja se jedan mali deo ljudi koji su regularno, pošteno kupili preduzeća, poštujući svoj novac koji su ulagali, stvarali i razvijali ih i ma ko šta mislio, to je budućnost razvoja i rasta srpske ekonomije. Mi danas treba da promenimo jedan model. Kada pogledate ovo što Vlada Republike danas predlaže, moje je veliko zadovoljstvo što imamo sidro zakona. To sidro zakona je sadržano u članu 2. Nacrta, gde vi kažete da ćete proces privatizacije završiti do 31.12.2016. godine. Pozdravljam vas, ministre, Vladu, u javnoj raspravi ko god je taj rok skratio za godinu dana, okončanje procesa privatizacije u Srbiji biće završeno 31.12.2015. godine. To je suština. Proces privatizacije mora da se završi. Gospodine ministre, korektno je to što ste rekli, da ova dva zakona imaju indirektno veze sa budžetom Republike Srbije. To jeste tako. U procesu privatizacije se nalazi još oko 584 preduzeća, od kojih je 161 u restrukturiranju i sada imamo različite podatke. Vi kažete 800 miliona dolara, možete da pročitate 750-760 miliona evra, ali koštaju budžet Republike Srbije. Da ne govorimo o indirektnim koristima koje bi u svom poslovanju budžet ostvario. Oni danas koštaju direktno. Smanjenje tog transfera svakako predstavlja značajan efekat ovog zakona. Za 20 godina, koliko traje proces privatizacije u Srbiji, 2288 preduzeća je ušlo u proces privatizacije i završilo, 114 preduzeća prosečno godišnje. Ova vlada kaže da će četiri puta raditi više i imati četiri puta veće probleme u sledećih godinu i po dana nego vlade prosečno u prethodnim godinama. Imaće tehničke, operativne probleme i to svakako govori o radu ove vlade. Da ne govorimo o teškim strateškim odlukama koje se danas … Gospodine ministre, kada govorite o tehnikama, odnosno o metodima kojima ćete ući u proces privatizacije, u stvari oni ne mogu da budu drugačiji. Oni su široki kao retko kada, a razlog za to treba tražiti u stvari u dve činjenice. Prvo, zato što ne možemo da budemo, a jesmo već sada, zemlja koja 10 godina zaostaje za drugim evropskim zemljama i moramo da ubrzamo proces privatizacije. Drugi ključni razlog, zato što ogroman broj preduzeća u Srbiji, nije poslovna tajna, ima negativan kapital. Ona i ovako ne bi već suviše dugo mogla da funkcionišu a da nije bilo različitih oblika subvencija od strane države Srbije. U takvim uslovima u kojima Vlada želi da očuva socijalnu stabilnost i da vodi računa o svakom zaposlenom, i u preduzećima u restrukturiranju i u preduzećima koja će biti privatizovana, praktično ovim izborom modela stvara se šansa da se za svako preduzeće pojedinačno upravo zbog ove situacije o kojoj govorimo napravi model koji će zaštititi ako je moguće što veći broj i interese ljudi koji tamo rade. Predlog zakona sadrži potpuno jasne kontrolne mehanizme i način funkcionisanja, odgovornost svih učesnika i o tome ne bih. U predlogu člana 61. do 64. praktično imate besplatnu podelu akcija. Ja znam da 200 evra, koliko je predviđeno, možda u ovom trenutku nije da se zatvore svi porodični gepovi koji postoje kod jednog iscrpljenog ekonomski naroda, ali svakako ja to doživljavam kao želju Vlade i želju ljudi koji su predložili ovaj zakon da kažu hvala svima onima koji su generacijama ulagali i ulažu danas u ta preduzeća, a istovremeno i kao obavezu da kao vlasnici dela tog preduzeća vode računa o njihovom funkcionisanju, doduše kao manjinski akcionari, ali ako rešimo problem koji postoji nesporno na tržištu kapitala i tržištu hartija od vrednosti, može biti mnogo značajnija institucija. Kao i drugi zakoni koje ova Vlada predlaže, ovaj zakon objektivno nije reformski. Za svetsku ekonomiju jeste reformski za srpske uslove. Ovaj zakon, kada god govorimo i o ovom i o budućim ekonomskim zakonima, moramo da sagledamo situaciju kako ekonomsku, tako i društvenu u kojoj Vlada predlaže ovaj zakon. Da su makro-ekonomski parametri drugačiji, možda bi, gospodine ministre, i vi predložili drugačiji zakon. U vremenu u kome živimo, u uslovima u kojima imamo ogromne društvene izazove, ekonomski praktično kolaps, ja sam ubeđen da Vlada Republike Srbije jeste predložila najbolji zakon o privatizaciji koji je u ovom trenutku moguć i zato će SNS podržati ovaj zakon.
Zahvaljujem, gospodine Kovačeviću. Za reč se javio narodni poslanik Dragan Šutanovac. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, gospodine ministre, uvaženi predstavnici ministarstva, drage kolege, zakon o privatizaciji o kome danas govorimo, takođe o stečaju, su zakoni koji su izuzetno važni. Danas ukoliko kažemo da nakon 14 godina, a čak i 25 godina od početka privatizacije, taj posao nismo završili adekvatno, to ne mora da bude samo razlog loših zakona, već naprosto nekih naših navika i načina na koji razmišljamo. Gospodine ministre, kao čovek koji nije član nijedne stranke, kao neko ko je dugo vremena proveo u inostranstvu i kao neko ko je analizirao naše privredne tokove, siguran sam da ćete se složiti da je najskuplja stvar na svetu rat. Ne postoji nijedna skuplja stvar, naravno, život se ne računa, za privredu, za ekonomiju, za razvoj, od rata. Nažalost, Srbija je 90-ih godina prošla kroz ratove koji su potpuno devastirali našu privredu, uništili našu ekonomiju, doveli nas u situaciju da imamo milione ljudi koji su sa radnim mestom a nezaposleni i u situaciju u kojoj 2000. godinu dočekujemo kao zemlja koja je potpuno devastirana. Šta želim da kažem? Želim da kažem da je Srbija 2000. godine dugovala oko 14,3 milijarde evra. Godine 2012. Srbija, uz uspone i padove, duguje 14,7 milijarde evra, a Vlada u kojoj vi sedite i prethodne dve vlade koje su bile praktično iste, ali rekonstruisane, napravila je dug u ovih nepunih dve godine gotovo sedam milijardi evra, odnosno, juče je na televiziji rečeno da dugujemo nešto više od 20,5 milijarde evra, uz to da smo se u ovoj godini zadužili oko 517 miliona. Pitanje je kako je moguće da smo se zadužili 517 miliona, ukoliko je ministar Krstić u predizbornoj kampanji slavodobitnički rekao, odnosno potpisao ugovor o novom zaduženju od milijardu evra? U isto vreme, od te 2000. godine do 2012. godine, uz te privatizacije kakve su bile, plate u Srbiji su se povećale 10 puta, izvoz se povećao četiri puta a BDP tri puta. Pozivam vas da, kao odgovoran čovek, kažete na kojoj privredi bazirate danas stanje u Srbiji i da li su sve te privatizacije zaista tako loše kao što kolege koje imaju žal za 90-im godinama pokušavaju da ih prikažu? Ko su danas preduzeća i kompanije koje najviše plaćaju porez u Srbiji i da li se radi upravo o kompanijama koje su privatizovane u vremenu tog, kako kažu kolege, lošeg zakona, a koji je doveo do toga da upravo te firme danas budu nosioci privrednog razvoja Srbije, jer bi bez tih firmi naša privredna situacija bila znatno gora? Ono što je takođe zabrinjavajuće, već dve godine slušamo ovde kako bez stranih investitora ne možemo da nastavimo sa razvojem naše privrede, ekonomije i društva. U ovoj godini imamo stotinak miliona evra stranih investicija, a 2011. godine, koja je bila loša godina za tu Vladu, imali smo gotovo 1,8 milijardi evra stranih investicija i bili smo nezadovoljni. Smatramo da ovaj rezultat koji danas pokušava da se na neki način filuje, uz novi način računjanja u Narodnoj banci Srbiji, da se prikaže da je gotovo 500 miliona evra stranih investicija, što nije tačno, u stvari treba da bude vaš, kao ministar privrede a sutra i kao ministar finansija, apsolutno najveći problem. Izgovorili ste ovde nešto što zaista sada već možemo da smatramo da je paušalno, ne zato što vi to kažete, već zato što predstavnici Vlade svako malo nam govore druge cifre. Znači, ja vas molim da kao čovek koji će voditi srpske finansije, verujem da ćete biti izabrani, kao čovek koji vodi privredu, nama kažete koliko to ljudi zaista danas radi u javnom sektoru, odnosno koliko ljudi danas radi tako što prima platu iz budžeta, a koliko ljudi radi u tom javnom sektoru koji je samodohodovan? Da razdvojimo te dve stvari, jer je očigledno da se manipuliše time, zašto što je nemoguće da ta količina ljudi radi u javnom sektoru, odnosno, postoje oni koji rade u sektoru koji dohoduje, spadaju u javni sektor, ali daleko od toga da primaju platu sa budžeta. Takođe, šta se desilo u Srbiji od 2012. do 2014. godine, a to je da nikada veće poreze nismo imali. Povećan je porez na dobit 50%, povećan je PDV za nekih 12%, a budžetska rupa je enormno velika i u potpunom je neskladu sa zahvatanjem u odnosu na građane Srbije i sa onim što mi danas opterećujemo i privredu i zaposlene. Ono što ste vi rekli, da li je paušalna cifra ili nije, voleo bih da nam to egzaktno kažete, ako ne možete danas, onda pismeno, 800 miliona evra godišnje država plaća za gubitaše. Čuli smo cifru od 600 miliona, čuli smo za 700 miliona. Koliko je to zaista i koliki broj ljudi je zaista zaposlen u tim preduzećima za koje naša država, odnosno budžet, odnosno građani Srbije koji plaćaju porez, izdvajamo novca? Koliko je to u stvari minimalnih zarada i da vidimo da li se uopšte isplati da takva preduzeća postoje kao takva, ili se isplati dati ljudima minimalne zarade, a za ta preduzeća naći način kako da ih se država oslobodi. Čuli smo da postoji predlog premijera da se čak da dva godišnja gubitka, to je nekih 204 miliona evra, nekome ko bi preuzeo „Sartid“, obaveze i nastavio da radi. Gospodo, 204 miliona evra je izuzetno velika suma novca. Podsećam da je svojevremeno prodat za 20 i nešto miliona, a dohodovao je i u svoje vreme je bio najveći poreski obveznik u Srbiji i najveći izvoznik, a došao je u situaciju koju je i veliki broj zemalja u svetu doživeo, taj slom građevinske industrije a samim tim i građevinarske industrije i dolazimo u situaciju da nas danas košta 102 miliona evra. Koliko ljudi radi u „Sartidu“, kolika je prosečna plata i da li je moguće da sa tih 102 miliona evra ti ljudi ne mogu da imaju pristojan život odnosno zbog čega smo u situaciji da nekome nudimo 204 miliona, znači, dva godišnja gubitka? Ono što takođe vas kao ministra privrede želim da pitam, a sutra kao ministra finansija, tiče se naših međunarodnih ugovora koje smo sklopili, a na osnovu kojih će neko sutra imati privilegiju u privatizaciji i korišćenju dobara koja pripadaju državi Srbiji, odnosno svim građanima Srbije. Šta to znači? Znači da postoje ugovori kao što su sa Emiratima da sutra na osnovu tog ugovora mogu da se pojave privatne kompanije iz Emirata koje će imati povlašćeni status u odnosu na kompanije koje su došle iz zapadnih ili istočnih zemalja i koje su ovde investirale veliki novac i za veliki novac kupovale naša preduzeća. Netačno je, apsolutno netačno, da su sve privatizacije bile loše. Ono što je očigledan problem ovde, a slušam vrlo pažljivo, to je što postoji neki žal za mladošću 90-ih godina. Kada se priča o tome kako je, eto, u mom mestu radilo toliko ljudi, to je potpuna neistina, jer te 2000. godine, upravo nakon rata, prosečna plata u Srbiji nije bila ni 50 maraka, ljudi su imali radno mesto, imali su posao, odlazili su na posao, bez da imaju šta da rade. Zaboravljamo da smo imali sankcije, da smo sipali gorivo iz plastičnih flaša, zaboravljamo šta se sve dešavalo te 2000. godine. Ali, opet, ako uzmemo da uporedimo, dug Srbije je tada bio 14,3 milijardi, 2012. godine 14,7 a danas je 20,7. Znači, gotovo šest i više milijarde evra je napravljeno, dragi moji prijatelji, za nepune dve godine. Još uvek, kažem, ne znamo šta je sa ovim dugom koji je potpisao ministar Krstić, koji je podneo ostavku. Moguće da je razlog bio taj što je podneo ostavku, pošto očigledno da postoji neka računica koja nije jasna. Zanima me, rekli ste da postoji mogućnost prenosa kapitala bez naknade. Ko će o tome da odlučuje? Na koji način? Nisam od onih ljudi koji misle da su svi ljudi koji učestvuju u procesu privatizacije i u Agenciji ljudi koji su korumpirani, ljudi koji su skloni koruptivnim aktivnostima. Naprotiv, znamo da dolazite iz sveta u kome postoje poreznici koji mogu da se dogovaraju u ime države sa poreskim obveznicima. Verujem u ljude koji rade u države. Imam potpuno uverenje da postoje ljudi spremni i sposobni da rade tu vrstu ekonomije u ime naše države. Naravno da treba da postoji kontrola. Nažalost, ovaj zakon, na neki način, onemogućava. Zbog čega? Zato što ste i vi sami, kao predlagač, pošli od toga da ste vi, ne mislim lično, ali vi kao sistem, nepošteni, pa ne možete ući u dogovore prilikom privatizacije. To je nešto što šalje jako loš signal nama kao poslanicima, jer nemate očigledno poverenja sami u sebe, ali verujem i investitorima koji se pitaju zbog čega ne mogu na taj način da ugovaraju one poslove za koje očigledno ne postoji interesovanje, pre svega, u samoj Srbiji. Nalazimo se u jednom trenutku kada je Srbija došla praktično do dna. Ovo je pik zaduživanja srpske Vlade i nikada ovoliko srpska Vlada, u tako kratkom roku, se nije zadužila. Nažalost, ne postoji privredna aktivnost koja može da servisira tako visok dug. Najavili ste smanjenje penzija i plata za 10% i ni dinara više. Onome ko ima penziju od 6.000 dinara to će biti veliko kao kuća, tih 600 dinara. Ko ima platu 14.000 dinara, biće i njemu veliko kao kuća. Ne znam da li imate svest o načinu na koji žive obični ljudi u Srbiji, koji su svoje penzije zaradili i zašto bi njima bilo ko smanjivao. U isto vreme imamo u strukturi države one koji rade u javnom sektoru koji imaju četiri ili pet puta veću platu od vaše. Vi ste im, kao resorni ministar, nadležni, a oni imaju pet puta veću platu od vaše. Predlagao sam ovde, neko će reći da je to demagogija, neko da je populizam, ukoliko ne možemo, nemamo snage, nemamo jaku ekonomiju, da podignemo minimalac u Srbiji, hajde da pokušamo da u tom javnom sektoru, u kome radi veliki broj ljudi, ne znam koliko, ograničimonajvišu platu. Hajde da kažemo da je najviša plata koliko ima predsednik Republike, a menadžerske ugovore sa onim ljudima koji će sutra da vode kompanije i koji će na osnovu svojih zasluga i dobiti koje ostvaruje kompanija dobiti bonuse koji će biti zadovoljavajući. Neprirodno je da neko ima platu 400 hiljada dinara ili 500 hiljada dinara, a njegovo preduzeće je najveći gubitaš u Srbiji. U isto vreme vi imate platu, ne znam da li vi primate platu ovde još uvek, ali plata ministra privrede je cirka 102.000, 103.000 dinara. Ima li ikakve logike da direktor „Dunava“ prima 450.000 dinara, ima reprezentaciju, ima sve uslove za rad bolje od vas, to znam kao bivši kolega, a da mi danas sankcionišemo one koji imaju platu od 26.000 dinara tako što ćemo njima naplatiti 10% poreza na tu platu, koja je ionako, srpski rečeno, crkavica od koje teško može da se živi u bilo kom mestu u Srbiji, a posebno u Beogradu. S druge strane postoji problem regionalnog razvoja. Koristim priliku da vam se obratim, pošto niste dolazili u Skupštinu ranije. Mislim da imate mogućnost, takođe, da uradite jednu reformu koja se tiče i privatizacije, a tiče se i zaposlenih u javnom sektoru. Danas mi koji smo zaposleni u javnom sektoru plaćamo porez državi, a najveći deo poreza na platu ide upravo lokalnoj samoupravi tamo gde živimo. Šta to znači? Znači da oni ljudi koji žive u opštinama gde nema, a nema poslanika više-manje, gde nema bolnice, univerziteta, suda, policije, vojske, nemaju prihod po osnovu poreza na platu od nas koje oni izdržavaju. Ako želite da pomognete regionalni razvoj Srbije, ukoliko želite da pomognete svim ovim ljudima koji danas govore ovde sa setom, sećate se šta je sve bilo devedesetih godina i ti kombinati koji su radili i koji su devastirani potpuno, hajde da vidimo da li možemo te sume novca koje se slivaju danas najviše Beogradu kao lokalnoj samoupravu, pa Nišu, Novom Sadu itd, da to podelimo na broj stanovnika tih opština. Ja, kada plaćam porez i svi mi ovde, mi primamo platu na osnovu toga što neki građani u celoj Srbiji plaćaju porez. Zbog čega se njihovim lokalnim samoupravama ne vraća taj novac, već se vraća samo onim samoupravama gde mi živimo, odnosno obavljamo posao? To je izuzetno važna stvar. Ukoliko želite da razvijate regionalno celu Srbiju, ukoliko želite da vidite gde su te privatizacije najlošije prošle, upravo je to u tim opštinama u kojima ne postoji adekvatan državni aparat i iz koga ne mogu da se naplaćuju. Postoji niz stvari, ja sam otvorio i koristim priliku da vas pre svega pozdravim i vidim i da vas pitam nekoliko stvari, zanima me da nam odgovorite konkretno šta je to prenos kapitala bez naknade? Ko će to da dogovara i na koji način i ukoliko to može, zbog čega ne može onda dogovorno da se prodaju određena preduzeća? Znam da konkretno u Švajcarskoj ukoliko prebacujete kompaniju iz neke druge zemlje, imate visoke prihode možete da se dogovorite sa poreskom upravom da vam porez bude manji od onoga koji je opšteprihvaćen. Za to sam. Potpuno podržavam da ljudi iz države imaju slobodu, da rade svoj posao u korist države i u isto vreme da policija, tužilaštvo, razne inspekcije proveravaju. Ne mislim da je pametno da mi ovde kao poslanici optužujemo jedni druge za bilo šta, ukoliko tužilaštvo, policija ili sudovi nisu doneli nikakav zaključak ili nisu doneli određene presude. Gospodine ministre, neće vam biti lako i nije vam lako na ovojpoziciji. Za ovo kratko vreme nemate čime da se dičite, ali rezultati vlada u kojima su sedele vaše kolege su poražavajući. U Ministarstvu finansija je još gore. Gospodin Krstić će ostati upamćen kao ministar koji je povećao sve poreze, a vi ćete startovati kao ministar koji je smanjio sve plate. Od samog starta ćete imati problem ukoliko ne nađete adekvatan način da rešite probleme na prihodnoj strani pre svega, kako da uposlite ljude i kako da napravimo adekvatan proizvod koji može da se proda, a o tome isto možemo da razgovaramo, da li je realan kurs dinara taj koji može da pomogne razvoju srpske privrede ili ne? Da li ovaj kurs koji postoji doprinosi izvozu iz Srbije ili ne ili pomaže uvoznicima? Ukoliko ne budete o toj strani razmišljali, mislim da ćemo ući u još veći problem iz koga ćemo se teško izvući. Želim da apelujem na vas, pošto očigledno postoji jedno veliko nepoznavanje, neznanje, želja da se nešto zaobiđe, postoje preduzeća u Srbiji koja mogu izuzetno dobro da rade. Imala su veliki uvoz do 2012. godine, u poslednje dve godine to je lošije, kod nekih i znatno lošije. Govorim o preduzećima iz odbrambene industrije. Kada govorite da su to preduzeća koja duguju najviše poreza, onda moramo biti svesni da su to preduzeća koja su potpuno porušena 1999. godine i da država, osim u nekim trzajima, do 2012. godine je investirala ta preduzeća. Danas se određene linije otvaraju zahvaljujući aktivnostima koje su bile do 2012. godine, ali molim vas da skrenete pažnju kolegama i da pokušate da nađete način kako da se pomogne toj grani privrede koja je preko 90% izvozno orijentisana. „Prvi partizan“ iz Užica izvozi oko 97% svojih proizvoda. Po ovoj ceni evra verujte mi da je to izuzetan uspeh. Nemojte dozvoliti da zbog toga što postoji nerazumevanje takve fabrike dođu pod udar poreske politike u kojoj postoji opasnost da one praktično nestanu, a imaju proizvode koji mogu da se izvoze i pre svega su izvozno orijentisani. Hvala i očekujem odgovor. Celo popodne govorite, verujem da imate spremljene odgovore.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, replika.
Ono što me posebno iznenadilo i iziritiralo je jedna rečenica gospodina kolege prethodnog govornika – ne postoji privredna aktivnost koja može da pokrije toliki dug. Zašto se niste vodili takvom idejom i takvom politikom kada ste povećavali plate u javnom sektoru i penzije? Zašto tada niste vodili računa da ne postoji privredna aktivnost koja može da pokrije povećanje plate od 68% u javnim preduzećima? Zašto se tada niste vodili politikom i idejom da ne postoji privredna aktivnost da biste podigli penzije za 72%, totalno nerealno? Eto, tu je odgovor gde su nova zaduživanja. Eto, tu je odgovor gde je stanje u našim javnim finansijama. Kakvo je to dodatno prosvetljenje? Kakva je to dodatna ideja? Tada ste zavrtali ruku Mirku Cvetkoviću, kada je na Vladi rekao – kuda vodi to nerealno i neutemeljeno povećanje plata u javnom sektoru ipenzija? Rekli ste mu šta on zna. Postoje stenogrami sa Vlade. Vi i još neke kolege u Vladi. Sada je naknadna pamet. Sada ne postoji utemeljenje u privrednoj aktivnosti. Kada se govori o platama u javnom sektoru, da, bezobrazno su velike. Bezobrazno su velike, ali bih više voleo da sam ovde čuo kako je bilo 2010. i 2011. godine, kako su direktori u javnim preduzećima imali manju platu nego ministri, pa da je anomalija ovo što je nasleđeno 2012. godine. Ali toga nema, nije bilo ni ograničenja. Prethodna Vlada je bar imala hrabrosti da kaže – da, imamo ograničenje na 160.000 dinara. Prethodna Vlada je bar donela odluku da se stopira zaposlenje u javnom sektoru, da se uradi spisak zaposlenih u javnom sektoru. Da li je neka vlada to do 2012. godine uradila?Naravno da ne, jer je to bila partijska prćija i mesto gde su se zapošljavali partijski kadrovi. Na ovaj način se šalje jasna poruka da je DS protiv radnika u Srbiji, da je protiv 88.000 radnika koji rade u 584 preduzeća u portfoliju Agencije za privatizaciju, da je protiv 58.000 ljudi koji rade u ovih 160 firmi u restrukturiranju, jer da je ovaj zakon koji je do sada važio bio dobar rešio bi sudbinu tih ljudi, nastavila bi se proizvodnja, ljudi bi radili, zarađivali i imali svoju platu. Nije rešio. Vi želite da zadržite takav princip po kojem ljudi u Srbiji ili neće raditi ili će biti na trošku budžeta. Neodrživo je. Zbog toga je to jasno opredeljenje DS da je protiv zaposlenja i da je protiv radnika u Srbiji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Šutanovac, replika.
Žalostan je način na koji vodite Skupštinu. Ovako se Skupština ne vodi. Uvaženi kolega Babić ne razume i ja se ne ljutim. Gospodine Babiću, ako nađete da sam ja, pošto ste mene lično pomenuli… (Predsedavajući: Gospodine Šutanovac, nemojte se lično obraćati narodnom poslaniku.) Ako gospodin Babić nađe da sam ja na Vladi govorio nešto protiv Mirka Cvetkovića, izvinuću se javno i Mirku i svima vama. Ako ne nađe… Vi ste čovek koji govori najtužnije i najžalosnije neistine ikada izgovorene u ovoj Skupštini. S druge strane, nije mi žao, verujte mi ni jednog momenta, što smo te mizerne penzije koje sada hoćete da smanjite povećali. Naprotiv, drago mi je. Apsolutno mi je drago. Da smo nastavili privrednu aktivnost kao 2012. godine, danas bi Srbiji bilo mnogo, mnogo bolje. Zaduženja koja ste napravili i koja su rekordna, to je rezultat nesposobnosti rada ove Vlade koja živi u maketama u Beogradu na vodi, u kanalu Beograd-Solun, u nekim imaginarnim politikama u kojima će od septembra meseca svi građani u Srbiji osetiti mnogo, mnogo veliki pad standarda. Kada jednom penzioneru oduzmete 10% od penzije, oduzeli ste seljaku koji proizvodi ono što penzioner kupuje. Zato kada govorite da smo mi protiv radnika i protiv seljaka, govorite notorne neistine, besramne, ali siguran sam da će to, pre ili kasnije, i radnici i seljaci shvatiti, pa će vam već pokazati ono što misle o vašoj vlasti.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik, šef poslaničke grupe Srpske napredne stranke, gospodin Zoran Babić. Izvolite.
Kada nestane argumenata tada kreću lične uvrede. Nema veze, to više govori o onome ko ih odapne i ko ih koristi. Evo, videli smo i čuli nešto što je više za „Riplija“, 2012, 2011. godina, med i mleko teku u Srbiji, fenomenalna industrijska aktivnost, sve funkcioniše, sve radi, samo je 400.000 ljudi ostalo bez posla. Pa kako? Pa, evo zbog čega prethodni govornik govori protiv radnika, zato što je s jedne strane ostavljao ljude sa posla, a činjenica je da od 2008. do 2012. godine 358.000 ljudi je ostalo bez posla uz tu fenomenalnu privrednu aktivnosti. Ne bavim se gospodinom Mirkom Cvetkovićem zato što nije ovde, ali ne bavim se od onog trenutka kada je kao zvaničan stav Vlade do 2012. godine rekao – Srbija je statistički izašla iz krize, ali to njeni građani neće da osete. Pa, džabe što smo izašli iz krize, ako građani neće osetiti da su oni izašli iz krize. Zbog toga govorimo o činjenicama. Da je sve to tako sjajno i bajno bilo do 2012. godine, ne bi se ljudi odlučili za promene. Ne bi rekli – dosta je. I pored takve medijske torture, političke torture, svega čime smo bili izloženi kao Srpska napredna stranka i Aleksandar Vučić i Tomislav Nikolić, ne bi pobedili na izborima da je sve bilo tako bajno i sjajno, ali ne govorite istim principom. Ukoliko sada važi pitanje koje ću još jednom postaviti, ne postoji privredna aktivnost koja može da pokrije toliki dug, i meni bi bilo drago da podižemo plate i penzije, ali ne postoji utemeljenje, neozbiljno, diletantski je podizati rashode, ako nema prihoda. Na taj način stavljate kamen oko vrata svim građanima Republike Srbije. Diletantsko vođenje ekonomije je bilo do 2012. godine. Neiskreno, neodgovorno.
Zahvaljujem. Za reč se javio narodni poslanik Vladimir Đukanović, povreda Poslovnika.
Član 107, dostojanstvo Skupštine. Strašno je kada se takve neistine iznose, to zaista vređa dostojanstvo Skupštine i svih nas ovde poslanika. Da pričamo o privrednoj aktivnosti, samo u prvom kvartalu 2012. godine zatvoreno je 14.260 privatnih preduzeća. Koja privredna aktivnost je tu postojala? O čemu mi pričamo? Zato reklamiram ovu povredu Poslovnika, bili ste dužni da kada neko iznosi takve strašne neistine da ga opomenete. Hvala vam.
Zahvaljujem gospodine Đukanoviću. Za reč se javio ministar u Vladi, dr Dušan Vujović. Niste pomenuti gospodine Šutanovac, a i ministar ima prednost. Jedino ako se javite po Poslovniku. Ne želim da kršim Poslovnik, tako da javite se po Poslovniku.
Prekršen je član 107.
Ne možete isti član.
Mi smo druga poslanička grupa, vaša poslanička grupa, on ga je prekršio sam što je govorio.
Gospodine Šutanovac, molim vas pogledajte Poslovnik. Ne možete po istom članu da se javite.
Član 106. Vratite mi vreme, gospodine Bečiću, vešto mi uzimate, da ne kažem kradete vreme svaki put, vratite vreme na nulu. Gospodo, činjenica da je ova Vlada obezbedila stranih investicija u ovoj godini od stotinak miliona evra …
Šta je povreda Poslovnika gospodine Šutanovac? Član 106. je – govornik može da govori samo o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres.
Tačno, to je upravo Babić i promašio, tačku dnevnog reda. Tačno to, hvala što ste citirali. Opet mi vratite vreme.
Gospodin Babić je govorio, imao je pravo na repliku i u replici ima pravo da govori.
Gospodin Babić je potpuno pogrešio i nije govorio o tački dnevnog reda.
Ne vredi se sa vama ubeđivati.
Igore, nemoj to da radiš. Nije korektno, pa zašto to radite?
Gospodine ministre, da li želite reč? Izvolite.
Ja ništa ne radim, izvinjavam se. Molim vas, rešite to. (Predsedavajući: Samo izvolite gospodine ministre.) Imaćete priliku da meni replicirate, evo sačekajte jedan minut. Jedino mi je žao što nisam u srednjoj školi naučio stenografiju da zabeležim sve misli koje ste rekli. Ima jako dobrih misli, ima nekoliko stvari koje sam hteo, na koje ću da odgovorim, a ima nekoliko stvari za koje sam hteo da vas zamolim da organizujemo posebne rasprave, ako budemo u prilici da o tome razgovaramo, pošto one više pripadaju diskusiji koja bi bila primerena razmatranju rebalansa budžeta, budžeta za nekoliko narednih godina, odnosno čini mi se i jedna smirena analiza uzroka ekonomskog stanja u kome se nalazimo i puteva izlaska. Sigurno ću se potruditi da napravimo jedan dokument koji će biti tema ove rasprave, da ona ne bude čisto politička nego da bude zasnovana na nekoj analizi koja će svima poslužiti kao osnova da posmatramo šta se dogodilo od početka krize do danas, kako smo došli ovde gde smo i koji su nam putevi izlaska. Ako dozvolite, samo po temi nekoliko komentara. Mislim da moj tim, radna grupa koja je radila ove zakone i današnja diskusija gde niko nije pomenuo da je prethodni zakon bio tako loš niti smo ocenjivali da su sve privatizacije bile loše. Daleko od toga, mi smo rekli da je 2.228 privatizacija završeno, da je mera neuspešnosti ne u tome što je dobro urađeno nego da je rezultat tih procesa 584 preduzeća koja se nalaze u port foliju Agencije za privatizaciju, koja nisu sposobna da privređuju. Poslaćemo vam poseban papir koji analitički objašnjava ovih 800 miliona dolara koje pominjemo. Samo jedna jednostavna analiza, minimalni lični dohoci 100.000 ljudi koji rade u tim preduzećima, to je oko 3.000 evra godišnje bruto plata sa porezima i doprinosima, to vam je otprilike oko 200, 300 miliona. Neplaćene komunalne dažbine, prirodni gas, struja itd., dugovi „Srbijagasa“ koji se odnose na preduzeća koja su u problemima restrukturiranja su oko 200 do 300 miliona evra, da ne pominjemo dugove za potrošenu elektroenergiju i sve ostalo. Vrlo je lako doći do te cifre i mi ćemo vam poslati precizne analize koje to govore. Ako tome dodamo izgubljenu novostvorenu vrednost, kada bih tih 100.000 ljudi radilo i zarađivalo bruto platu od oko 400, 500 evra, neto plata od oko 300 evra, onda ćete dobiti još mnogo veće iznose. Ako gledamo efekat toga na postojanje velike i rastuće količine kredita koji se ne servisiraju i širenje atmosfere beznađa, nerada itd, o tome možemo da razgovaramo posebno, onda mislim da su pozitivni efekti sklanjanja tog problema ogromni. To je rezon da se donosi ovaj zakon, da očistimo samo nešto što nam je stvarno prepreka na putu napred. Manje je važno, mada mislim da je izgleda politička rasprava o tome bitna, manje je važno kako smo do toga došli, mnogo je važnije kako da tražimo izlaz iz te situacije. Drugo što sam želeo da kažem, vrlo važno, a to je da ne ulazimo u teme koje nisu ovde na ključnoj liniji. Za mene su pitanja regionalnog razvoja presudna i često se ona poklapaju sa pitanjima preduzeća u restrukturiranju. Danas ste čuli nekoliko vrlo dokumentovanih izlaganja različitih političkih partija ovde o tome kako preduzeća u restrukturiranju promašene privatizacije i problemi imaju višestruko negativne efekte, znači da su postojala u stvari preduzeća koja su veliki deo zaposlenosti u nekim krajevima i regionima. Vi znate, kad je problem „Simpa“, nije samo problem „Simpa“, nego je problem celog grada i celog regiona. Slično se odnosi i na Prokuplje, kako je kolega argumentovano govorio, a slično se odnosi i na Trstenik i na mnoge druge. Prema tome, rešavanje ovih problema će ići ruku u ruku, odnosno zajedno će ići sa rešavanjem problema regionalnog razvoja, infrastrukture i svega ostaloga. Treće što sam hteo da pomenem jako važno, mislim da su ove poplave pokazale da ekonomski resursi koji se ne koriste imaju skoro isti efekat kao i direktna šteta koja je nastala u ovim poplavama. Znači, mi smo na poplavama imali 700 miliona direktne štete, iako je procenjeno 800 miliona evra ekonomskih gubitaka, zbog toga što privreda stoji, zbog toga što je izgubljena setva i žetva, zbog toga što će biti izgubljeno korišćenje infrastrukture preduzeća i svega ostalog. Slična stvar se odnosi na preduzeća u restrukturiranju. Važna stvar, nismo danas govorili mnogo o političkim aspektima ovih procesa, to ostavljamo za neku narednu raspravu, ali želim samo da dam jedan odgovor na postojanje modela prenosa kapitala bez naknade. Prvo, ostavili smo ga zato što ovaj zakon ima za cilj da završi privatizaciju društvene svojine sa rokom koji smo stavili u zakonu i tamo teorijski postoji mogućnost da se i dalje vrši kompenzacija, odnosno podela akcija bez naknade zaposlenima. Koliko će to biti značajno u apsolutnom iznosu, manje je važno, ali važno je da se sačuva taj princip. Drugo, takođe jako važno, što nismo objašnjavali mnogo do sada, a to je da mere stimulacije novih investitora, privlačenje novih investitora može da se radi na više načina. Način koji je bio dominantan poslednjih nekoliko godina je davanje keš stimulacija, stimulacija za nova radna mesta. To je dobar način, ali taj način je dosta skup i udara u nešto što je nama vrlo ograničeno, a to su slobodna sredstva u budžetu. Mi ćemo nastaviti taj način u sklopu naših mogućnosti, ali želimo da aktiviramo druge načine. Drugi način je korišćenje infrastrukture i drugih pogodnosti reformi privrednog sistema, da će investitori dolaziti zato što je u Srbiju dobro investirati, a ne zato što će morati da troše sredstva da bi kompenzirali loše regionalne ili gradske zakone. Primeri uspešnih gradova, kao što su Inđija, kao što su Stara Pazova itd, pokazuju da tamo gde na nivou opštine stvari funkcionišu dobro, da investitori dolaze mnogo pre, mnogo ranije i mnogo više traže ta mesta da investiraju, nego mesta gde postoje problemi. Neki od tih problema su objektivni, a neki su subjektivni, ali je činjenica da investitori traže nešto što nije samo keš, nego su uslovi lokalni. Treće, jako važno, to su poslednji primeri privatizacije ugovora o razumevanju i namera investitora pokazali da je ponekad bolje koristiti nenovčane stimulacije da bi se ostvarile one stvari u programu ili u ugovoru o privatizaciji koje smo pre ostavljali bez takve podrške. Da budem precizan, masovno su privatizacije koje su rađene početkom 2000-ih godina imale uslove povećanja proizvodnje i povećanje održavanja zaposlenosti. Tu nisu postojale stimulacije, nego su samo postojale kaznene odredbe koje su često rezultirale u poništavanju ugovora o privatizaciji i raskidanju tih ugovora. Prenošenje svojine kao stimulacije je jedan od najboljih načina da investitori budu zainteresovani da ostvaruju plan za koji su se obavezali. Šta to znači? Država može da otpiše obaveze preduzeću i da pokloni, pod znakom navoda, sve nekom stranom investitoru kao preduslov za investiranje, ali može isto tako istu količinu, recimo 100 miliona evra, da konvertuje u ekviti, u kapital i da taj kapital koristi kao stimulaciju za podržavanje zaposlenosti. Znači, nešto što je inače nenaplativo potraživanje pretvori u imovinu i tu imovinu koristi da bi, recimo, po tranšama, pet godina po 20%, nakon ostvarenja rezultata u zapošljavanju, proizvodnji i izvozu, davala stranom investitoru, prenosila to što će često biti povezano i sa njegovim investiranjem i proizvodnjom, a ne samo zaposlenošću i izvozom, kao što sam pomenuo do sada. Prema tome, to je smisao odredbe, da se sačuva prenos kapitala bez naknade, kao mogućnost gde će se zakonom dozvoliti, ali vrlo transparentno, da se to koristi kao način stimulacije, umesto keša ili podobnosti. Znači, drugim rečima, ako je alternativa da se da 6.000 evra po radnom mestu, ili da se da 2.000 evra po radnom mestu, 2.000 evra kroz pogodnosti lokalne infrastrukture, a 2.000 evra kroz transfer nečega što inače nije keš, to je nešto što će biti precizirano zakonom koji će ići u sadejstvu sa ovim zakonom, a to će biti novi zakon o stimulacijama i privlačenju investitora, koji očekujemo da ćemo dati u skupštinsku raspravu za jedno dva meseca, otprilike, kad stignemo da napravimo precizno sve. Imaćete priliku da sudelujete u pripremi tog zakona. Znači, to je suština. Suština je da dozvoljavamo fleksibilnost, da ona bude eksplicitno napisana u predlozima Agencije za privatizaciju, eksplicitno odobrena od strane ministarstva i da bude predmet na uvid u javnosti i na uvid u kritike svih koji su u ovom procesu. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Poslaniče Šutanovac, po kom osnovu? (Dragan Šutanovac, s mesta: Pitajte ministra.) Ministar ne vodi sednice i ne daje replike. Žao mi je, ja ne pišem zakone, ne možete dobiti reč. (Dragan Šutanovac, s mesta: Imali smo debatu lično ministar i ja.) Slušala sam sve vreme debatu, ali debata nije pravo na repliku. Jako mi je žao. Pretpostavljam, ali kada vi budete predsedavajući, vi nemojte da poštujete Poslovnik… (Dragan Šutanovac, s mesta: Da li toliki strah postoji ovde od reči koje govori opozicija?) Vi ste uzeli sada reč, a da je i niste dobili.
Otkud toliki strah? Dva minuta replike da porazgovaram sa ministrom imam priliku. Prvi put se čovek pojavio u Skupštini i pri tom se meni obraćao. Pitajte ga. Meni se lično obraćao. Pitajte gospodina. Evo, ako on kaže da nije, ja neću. Gospodine ministre?
Prošlo je već 19 sekundi.
Vi ste mi dali reč?
Da.
Pa vi ste srce. Hvala vam puno. Gospodine ministre, vidite kakva je ovde tortura u parlamentu. Nas malo ima, ali očigledno naš glas ne sme da se čuje. Prvo, da vas zamolim da vašim kolegama koji sede sa vama ne smanjujete platu. Ako ima viškova, smanjite radnu nedelju onima koji su viškovi, pa im dajte i manju platu. Ne mora da traje sedmica pet dana radnih, može četiri. Njima dajte manju platu, a ovi ljudi koji danas sede ovde i slušaju fenomenalna izlaganja zaslužuju povišicu, a ne smanjenje plate. Druga stvar, ne znam da li znate, Srbija je zemlja, verovatno jedna od retkih, u kojoj dobit ne ulazi u ukupan prihod građana. Znači, ono što zarade ljudi svojim radom plaćaju na kraju godine još jedan porez, ukoliko prebacuju dva miliona, a oni koji su privatizovali te kompanije izvlače neviđenu dobit. Ta njihova dobit se oporezuje samo sa tih 15%. Tu je novac koji vi treba da tražite na prihodnoj strani, za šta je Vlada bila nesposobna do sada, ali ja imam poverenja u vas da ćete vi biti sposobniji nego svi ministri koji su bili do sada od 2012. godine. Tu da nađete novac da platite one ljude koji danas sede ceo dan ovde i slušaju, verujem, stvari koje nisu mogli da pretpostave da će čuti. Zahvaljujem. Hvala i vama, Majo, puno hvala.
Inače, da vam kažem, ministar ne vodi sednice, toliko znate kao poslanik, ali iz poštovanja prema ministru i prema vama koji mislite da se neko boji javno izgovorene reči, dozvolila sam repliku mimo Poslovnika. (Dragan Šutanovac, s mesta: Pa, bilo vas je malo strah, malo vam nije bilo svejedno, ali…) Ovo ne čujem, to je već dobacivanje. Isključite mikrofon. Reč ima Aleksandar Senić, sledeći prijavljeni govornik.
Zahvaljujem. Poštovana gospođo predsednice, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, svi se slažemo sa tezom da je neophodno izvršiti privatizaciju ostalih skoro 600 preduzeća i rešiti problem oko 90.000 zaposlenih, ali ja lično imam zamerku na preciznost i transparentnost koja je predviđena, tj. nije predviđena ovim zakonom. Preciznost koja se odnosi na neke odredbe zakona, a transparentnost, to što postupak privatizacije, naročito kada je u pitanju zasnivanje ili ostvarenje strateškog partnerstva, uopšte ne podrazumeva transparentnost u procesu. Na primer, članom 26. je definisano da javni poziv sadrži podatke od značaja za sprovođenje postupka. Ko definiše i po kom kriterijumu šta su podaci od značaja za sprovođenje postupka? Zašto tim članom i stavom 2. člana 26. nije definisano npr. da javni poziv mora da sadrži poslovno ime subjekta privatizacije, podatke o strukturi vrednosti kapitala, opis i vrednost kapitala imovine itd? Dakle, ponovo ponavljam ili ponovo postavljam pitanje – ko definiše šta sadrži javni poziv, tj. koji su to podaci od značaja za sprovođenje postupka privatizacije kod javnog poziva? Članom 38. zakona koji reguliše ustupanje ugovora o prodaji kapitala je definisano da prijemnik može biti lice koje ispunjava propisane uslove za kupca kapitala. Dakle, kako je definisano može – a ne mora. Što znači da neko ako ne ispunjava uslove da bude kupac kapitala može na posredan način da dođe do toga da kupi neko preduzeće. Mi smo predvideli amandmanom da prijemnik može biti samo lice, tj. jedino lice koje ispunjava propisane uslove za kupca kapitala. Dakle, još jedna nepreciznost u Predlogu zakona. Kod strateškog partnerstva, kada je u pitanju način sprovođenja, šta je urađeno da se zaštite prava poverilaca? Dakle, zakonom nije predviđeno, ili bar mi nismo našli, da su zaštićena prava ostalih poverilaca, dakle, onih koji ne učestvuju u strateškom partnerstvu. Mi smo dali amandman kojim predviđamo da se preostali poverioci subjekta privatizacije namiruju, a u slučaju da nisu namireni potrebno je da se saglase o načinu svoga namirenja kada se uspostavlja strateško partnerstvo. Na kraju, ono što se tiče transparentnosti, nije predviđeno da se ugovor o strateškom partnerstvu igde objavljuje, već samo da ugovorne strane sporazumno uređuju ugovorom svoje strateško partnerstvo. Dakle, to ostavlja jednu veliku mogućnost za zloupotrebe. To ostavlja mogućnost dobijanja novog slučaja „Etihad“. Mene zanima npr, gospodine ministre, lično da li ste vi videli taj ugovor? Pošto dobijamo razne informacije, prema nekim informacijama po tom ugovoru Srbija je dužna da isplati neke penale za prvih šest meseci ove godine u iznosu od 62 miliona evra. Ne kažem da je to istina, ali zbog toga što, evo, 1. avgusta je godinu dana od potpisivanja ugovora sa „Etihadom“, mi još uvek nismo videli taj ugovor, ne znamo šta on sadrži, možemo da nagađamo da li je to istina ili nije. Dakle, predvideli smo da ugovor o strateškom partnerstvu, naravno amandmanom koji smo uložili, da se obavezno objavljuje na zvaničnoj internet stranici Agencije za privatizaciju i Vlade Republike Srbije u roku od tri dana od dana potpisivanja. Smatramo da je neophodna transparentnost u radu da ne bismo imali slučaj „Etihad“ koji i dalje ostaje misterija i enigma u našem pravnom sistemu. Mi kao najviši zakonodavni organ koji ima kontrolnu i nadzornu ulogu nad radom Vlade nismo obavešteni o tome, npr, šta sadrži ugovor sa „Etihadom“, čak postavljamo pitanje da li on zaista i postoji? Dakle, kao što imamo teoriju da je Srbija u gubitku po tom ugovoru 62 miliona evra postoji i nova teza da ugovor nije ni potpisan, nego da samo postoji predugovor. Imamo najavu svih predstavnika, ili skoro svih predstavnika iz Vlade i bivše i sadašnje da će taj ugovor biti objavljen prvo do 20. februara, pa do 28, pa do kraja izborne kampanje, pa onda u maju vi kažete da, kao ministar privrede, niste zatekli taj ugovor u sefu Ministarstva. Dakle, neophodno je da se i u Zakonu o privatizaciji i u izmenama Zakona o stečaju odrede klauzule koje onemogućavaju korupciju, dakle, u skladu sa preporukama Agencije za borbu protiv korupcije i da se poveća preciznost određenih odredbi koje smo mi uradili davanjem određenih amandmana. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Nikolić.
Poštovana predsednice, poštovane kolege, uvaženi ministre, celog dana pratim diskusiju na predlog Zakon o privatizaciji sa velikom pažnjom kao industrijalac, kao jedan veliki privrednik. Zaista moram da dodelim velike komplimente na zakon. Ovaj zakon po prvi put od 2000. godine, pa na ovamo daje nade da će se konačno stati na put nečemu što je urađeno suprotno Ustavu, a to je po meni restrukturiranje deset, dvanaest godina itd. Postoji restrukturiranje i u Nemačkoj gde sam ja dugo živeo i radio, ali to traje tri do šest meseci, da firma sabere minusni saldo, plusni saldo, obaveze potraživanja i da u roku ne dužem od šest meseci iznađe rešenje izlaska iz krize i da li može da stane na noge ili ide u stečaj. Ali, evo nažalost gde smo mi došli. Za one koji eventualno ne znaju i za javnost, osnivač sam jedne velike stranke do skoro i bio sam u vrhu stranke u tri mandata kao jedini privrednik. Upravo tu istu stranku sam napustio 2002. godine iz jednog jedinog razloga zbog lošeg modela privatizacije. Tada sam se pobunio i nazvao da će to biti grobarizacija, a ne privatizacija srpske privrede, što se nažalost i obestinilo. Sama činjenica da u to vreme, da su prodate tri šećerane za tri dolara, suprotno zakonu tada nije postojao zakon kao što ste vi danas ministre izmenom i dopunom ovog zakona omogućili svakome ko želi da učestvuje u privatizaciji kroz javni poziv. Najjednostavnije je da mu ne trebaju nikakve partijske veze, niti neke privilegije, da nema nikakvu funkciju, već jednostavno ako ima kapitala zna i ume dovoljno da napiše pismo namera i da uputi kako je to napisano i izmenama i dopunama zakona o kome danas raspravljamo, Zakona o privatizaciji. Menazaista raduje, zahvalan sam što ćete sa ovim zakonom, ili što ćemo sa ovim zakonom ispraviti jednu veliku nepravdu, a rekao bih i kršenje Ustava. Po Ustavu svi privredni subjekti imaju ista prava i iste obaveze. Nažalost to nije tako u ovom slučaju bilo, jer neko je suprotno Ustavu dao pravo nekome da deset, dvanaest godina na plaća poreze, ne plaća doprinose, ne plaća dugove. Moja kompanija koja radi i ima ogromna potraživanja, ali do sada nisam mogao da tužim firme u restrukturiranju. Moram kratko samo da podsetim poslanike, 2008. godine svi su dobili jedno upozorenje koje smo uputili svim poslanicima, odnosi se na privatizaciju jednog velikog giganta u Šumadiji, a to je „Zastava“ u Kragujevcu gde je tada iznet jedan apel i molba da se „Fiat“ ne prodaje kako je prodat. Tada nije bio raspisan nikakav javni poziv kako je to predviđeno u vašem zahtevu, uvaženi ministre, već se neko dogovorio ispod žita i napravio nakaradni ugovor u kome niko dan danas ne zna šta piše u tom ugovoru. Danas imamo situaciju da na 80 kilometara od Kragujevca, SARTID vapi za kupcem, za prodajom lima. „Fiat“ nažalost taj lim ne kupuje iako ga je Zastava kada je proizvodila fijatov model punta, radila 100% od tog lima. Dakle, jedna takva privatizacija bez javnog poziva da učestvuju i druge automobilske kompanije, dovela je verovatno do tako lošeg ugovora, pa imamo danas situaciju da smo uništili preko 25.000 radnih mesta u Srbiji, počev od Sombora pa do „Autostakla“ Pančevo, pa od čuvenog velikog giganta metalnog kompleksa DMB gde su radili motori u Beogradu itd, gde je ostalo nekoliko hiljada radnika bez posla, da bi danas radilo samo 2.000 radnika, a ono koliko je meni poznato čak tamo poreze i doprinose moraju da plaćaju poreski obveznici Republike Srbije. Kakvu korist mi imamo tamo? Nikakvu ja bih rekao. Zašto? Bescarinska zona. Nema PDV, nema carina, nema ništa. Ako se ne proda neki „Fijat“ slučajno u samoj Srbiji da građani plate, da kupac plati PDV, Republika Srbija nema apsolutno nikakve koristi. Mi smo tada upozorili 2008. godine, pa smo rekli održavanje kursa dinara u januaru 2010. godine 210 miliona, od prodaje NIS 400 miliona. To je spiskano i potrošeno za nepuna dva meseca, a odmah posle toga od MMF smo dobili, odnosno tadašnja Vlada, tadašnji hvala bogu bivši režim, dobio još 500 miliona evra od MMF. Mi smo ih upozorili tada da je to najskuplja Vlada i rekli smo Srbija će vredeti koliko će proizvoditi. I evo danas, na žalost nalazimo se u jednoj izuzetno teškoj situaciji. Ja sam duboko uveren da će ova Vlada istrajati na onom preko potrebnom, a to je žestoka i oštra borba protiv kriminala, mita i korupcije. Iz tih razloga sam upravo, kao predsednik Pokreta za privredni preporod Srbije u koaliciji sa najvećom i najjačom strankom SNS. Ja im se zahvaljujem što su mi dali mogućnost da svojim doprinosima i svojim programima i projektima koje imamo kao Pokret za privredni preporod Srbije, prvom želim da učinim to za moje deveto unučadi, a onda za moje četvoro dece, pa za celu Srbiju kao iskusan privrednik, okupili smo pre šest godina odnosno 2008. godine preko 700 dokazanih istaknutih, uspešnih privrednika, poljoprivrednika, preduzetnika, agronoma, inženjera, tehničara i doktora nauka iz raznih struktura. Više od godinu i po dana smo tragali šta bi to bili najbolji projekti koji bi mogli da uposle Srbiju, jer onaj ko uposli Srbiju rešio je sve probleme Srbije, bez uveća BDP, vama gospodine ministre ne treba to da prevodim i tumačim. Nema uvećanja nacionalnog dohotka niti realnog sačuvanja nacionalne valute, tako da je našim projektima predviđeno da u prve dve godine izgradimo hiljadu plantaža voća i povrća. Dakle, 50 miliona sadnica da ova Srbija zasadi, zamislite kolege koji živite u unutrašnjosti, šta to znači 50 miliona sadnica? To znači 50 miliona sadnica košta 75 miliona ako to bude domaća sadnica. Ako to bude uvezena sadnica iz Poljske ili Italije, onda je to samo 150 miliona. Za dve godine je to neosetno za naš budžet, a čak imamo i povoljna kreditna sredstva za ovakve projekte. Tri sadnice će narednih 25 do 40 godina, vinova loza, rađati i uvećavati samo bruto produkt kroz sirovinu 3 do 3,5 milijarde, a ako se ne budu dobro primenile agrotehničke mere, a 3,5 milijarde ako se budu dobro primenile agrotehničke mere. Pored ovoga, predviđeno je da izgradimo hiljadu farmi sitne i krupne stoke širom Srbije, celu Srbiju smo snimili, imamo dobru bazu podataka na terenu sa kojim kapacitetima se raspolaže po okruzima, gradovima, opštinama. Na taj način ćemo zaustaviti dalji uvoz 83% svinjskog mesa, koliko je to na žalost u zadnjih par godina. Srbija koja je nekada imala zlatnu podlogu, dinar je tada imao zlatnu podlogu i prvi put i samo tada je bio konvertibilan, a mi smo u to vreme obezbedili, odnosno tadašnja Vlada je obezbedila konvertibilnost izvozeći suve pršute, kruške, šljive, jabuke, jer tada hladnjače nisu postojale. Na ovaj način, izgradnjom više od hiljadu farmi, manjih farmi širom Srbije, stvaraju se uslovi da se gradi nekoliko stotina fabrika za preradu mesnih prerađevina poput čuvenog brenda „Zlatiborac“, koji se na žalost danas uvozi iz Argentine meso, pakuje ga, uređuje ga, napravi odličan brend i njegovi suhomesnati proizvodi se prodaju i na našoj i na ruskoj pijaci i čak i evropskoj pijaci od 30 do 35 evra po kilogramu. Samo na taj način kroz najveći mogući stepen prerade sirovina poljoprivrednih proizvoda, prvenstveno, može se ostvariti velika razlika, zaposliti samim tim veliki broj nezaposlenih i uvećati nacionalni dohodak naše napaćene jadne Srbije. Ne bih širio ovu temu o projektu i programu, tako da nemojte da se plašite bivše kolege iz bivše partije moje,ima Srbija nade i te kako, Srbija ima dobru budućnost, na pravom smo putu. Ako premijer Vlade Srbije bude istrajao, a ja sam uveren duboko da hoće, jer je tvrdoglav kao ja, Srbiji će svanuti u najkraćem vremenu i pokrenućemo Srbiju i Srbija će stati konačno na put, odnosno zaustavićemo odlazak mladih talenata koji idu trbuhom za kruhom na žalost i dalje. Na taj način, stvarajući i povećavajući nacionalni dohodak, uvećavajući standard, stvoriće se uslovi da se ponovo na selu poboljša život i samim tim, ponovo ono što preti Srbiji, a to je bela kuga, da se počne rađanje, a na taj način će krenuti i rađanje Srbije. Zahvaljujem se.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, pokušaću da o Predlogu novog zakona o privatizaciji govorim jezikom brojki i da objasnim građanima zašto se novi zakon donosi. Novi zakon se donosi zato što postojeći zakon je prouzrokovao veoma loše efekte po srpsku privredu. Dakle, ako govorimo jezikom brojki prema podacima Agencije za privatizaciju, od 2001. godine do danas, imali ste ukupno 28 uspešnih privatizacija. Šta znači relativno uspešna privatizacija? To znači da kupac kapitala nije fabriku pretvorio u skladište jabuka ili u salon automobila, nego je nastavio sa proizvodnjom i nastavio, omogućio da se radnicima isplaćuju plate. Takvih preduzeća slovom i brojem od 2001. godine kada je usvojen postojeći Zakon o privatizaciji imate ukupno 28 i da ne bi bilo nikakve zabune, to su sledeća preduzeća: „Impol Seval“ Sevojno, „Zdravlje“ Leskovac, „Južni Banat“ Bela Crkva, Cementara „Kosjerić“, Cementara „Novi Popovac“, Duvanska industrija Vranje, DIN, Fabrika duvana Niš, Industrija smrznute hrane „Frikom“ Padinska Skela Beograd, „Merima“ Kruševac, „Goša“ Smederevska Palanka, „Sava Kovačević“ Vrbas, „Dušan Petronijević“ Kruševac, „Kolubara gas beton“ Vreoci, „8. mart“ Subotica, a.d. „Rudnik“ Rudnik, a.d. „Jugoprevoz“ Kruševac, „Goša montaža“ Velika Plana, a.d. „Gornja Trepča“ Gornja Trepča, „Elektroremont“ Subotica, „Budućnost“ Bačka Palanka, „Rad Zastava“ Kragujevac, „Mor Stivens revizija i računovodstvo“ DOO Beograd, „Aerodrom ketering“ DO Beograd, a.d. „Tehnika“ Vršac, a.d. „Sreten Gudulić“ Užice, a.d. „Proleter“ Ivanjica, a.d. „Vino Župa“ Aleksandrovac, a.d. „Plastika“ Nova Varoš. Sve ostale privatizacije od 2001. godine bile su sa čisto ekonomskog aspekta potpuno neuspešne, a bile su neuspešne zato što je Zakon o privatizaciji iz 2001. godine bio loš. Kolege iz opozicije su pokušale da svale odgovornost za loš Zakon o privatizaciji na prvu Vladu Vojislava Koštunice koja je formirana početkom 2004. godine, ali su pri tom zaboravili da kažu da ta Vlada koja je predložila izmene i dopune Zakona o privatizaciji iz 2004. godine, u stvari nije izmenila jednu odredbu Zakona o privatizaciji iz 2001. godine koja je bila, po mom mišljenju veoma loša i koja je uzrok mnogih loših privatizacija u Srbiji, a to je da je početna cena prodaje društvenog kapitala iznosila 20% od knjigovodstvene vrednosti preduzeća, što je bilo mnogostruko puta manje od tržišne vrednosti tog kapitala. To je jedna stvar. Druga stvar, novi Zakon o privatizaciji će konačno da reši na ovaj ili na onaj način problem preduzeća u restrukturiranju i da podsetim građane Republike Srbije, nije ova Vlada izmislila postupak restrukturiranja, dakle, opet ako govorimo jezikom brojki. U 2002. godini četiri preduzeća su uvedena u restrukturiranje, nijedan postupak restrukturiranja nije okončan. U 2003. godini 21 preduzeće, u 2004. godini 16 preduzeća, u 2005. godini 14 preduzeća, u 2006. godini sedam, u 2007. godini dva, u 2008. godini osam, i sada pazite kako raste broj preduzeća u restrukturiranju, godine 2008, dakle, osam, 2009. godine 14, 2010. godine 82, 2011. godine 28, godine 2012, deset i te katastrofalne, po mišljenju opozicije, godine u 2013. godini svega dva preduzeća u restrukturiranju, 19 okončano i u 2014. godini svega dva preduzeća u restrukturiranju, a dva preduzeća okončan postupak restrukturiranja. Dakle, od 2012. do 2014. godine imali ste evidentan pomak u rešavanju problema preduzeća u restrukturiranju tako što su za, dakle svega dve godine u 21 preduzeću je okončan postupak restrukturiranja što je duplo više od svih okončanih postupaka restrukturiranja počevši od 2002. godine pa do 2012. godine. Dakle, to su zvanični podaci. Vlada Republike Srbije je u junu 2013. godine, danas su neke kolege iz opozicije podsmešljivo govorile o tome, ali to je činjenica, dakle Vlada Republike Srbije je u junu 2013. godine usvojila akcioni plan za okončanje restrukturiranja koji se odnosi na 179 preduzeća u restrukturiranju i prema tom akcionom planu za 26 preduzeća je odmah trebalo obustaviti ili okončati restrukturiranje ili pokrenuti stečajni postupak, a za 153 preduzeća trebalo je naći rešenje na drugi način. Od tih 26 za sedam nije obustavljeno, odnosno nije okončano restrukturiranje jer nisu ispunjeni svi uslovi. Na osnovu preporuke Vlade Republike Srbije donete su, dakle kao što sam rekao 2013. i 2014. godine ukupno četiri nove odluke o restrukturiranju za preduzeća „Galenika“, „Politika“, „Trajal“ i „Elektro porcelan“ tako da je prema podacima Agencije za privatizaciju trenutno 162 preduzeća u restrukturiranju. Mislim da se, gospodine ministre, taj broj možda za jedno preduzeće ne slaže sa brojem preduzeća u restrukturiranju koji je naveden u Predlogu zakona o privatizaciji zato što se spominje, ako se ne varam, 161 preduzeće. Zašto sve ovo govorim? Ovo govorim zato što su brojke neumoljive. Dakle, brojke govore da su vlade u Srbiji od 2012. godine zaista pokazale spremnost da se konačno reši problem preduzeća u restrukturiranju i Predlog novog zakona o privatizaciji je pokušaj odgovora ove Vlade Republike Srbije na lošu ekonomsku politiku koju su sprovodile sve vlade Republike Srbije od 2001. godine pa do 2012. godine. Da li će za sva preduzeća bez obzira da li ih je 161 ili 162 preduzeća, da li će za sva ta preduzeća biti nađeno idealno rešenje? Neće, ali će neko rešenje biti nađeno i srpska privreda će ovim zakonom o privatizaciji konačno doći u mogućnost da stane na zdrave noge. Da li će ona stati na zdrave noge za dva meseca ili za šest meseci? Neće, zato što su problemi generisani godinama i ono što je generisano godinama ne može da se izleči preko noći, ali svaka čast ovoj Vladi što je krenula svojski, sistematski da pokuša da reši problem preduzeća u restrukturiranju. Što se tiče broja, odnosno statistike privatizovanih preduzeća, ta statistika je poražavajuća za sve vlade koje su upravljale ovom državom od 2001. godine pa do 2012. godine. Dakle, statistika privatizovanih preduzeća kaže sledeće - u 2002. godini ukupno je prodato 220 preduzeća, u 2003. godini 709, u 2004. godini 238, u 2005. godini 221, u 2006. godini 235, u 2007. godini 294, u 2008. godini 240, u 2009. godini 76, u 2010. godini 27, u 2011. godini tri, u 2012. godini tri i u 2013, 2014. godini nije bilo prodaje preduzeća. Statistika broja raskida privatizacionih ugovora je takođe poražavajuća za sve Vlade koje su upravljale ovom državom od 2001. godine. U 2003. godini raskinuto je 24 ugovora o privatizaciji, u 2004. godini 90, u 2005. godini 75, u 2006. godini 56, u 2007. godini 69, u 2008. godini 73, u 2009. godini 90, u 2010. godini 128, u 2011. godini 41, u 2012. godini 25, u 2013. godini 12 i u 2014. godini jedno. Dakle, broj raskida privatizacionih ugovora, a ugovori su raskidani zato što kupci kapitala nisu poštovali ugovorne obaveze, govori o tome da je postojeći Zakon o privatizaciji evidentno loš. Bilo bi dobro da su kolege iz opozicije predložile neku alternativu postojećem zakonu. Nisu predložile. Jedina alternativa postojećem zakonu je predlog zakona, novi Predlog zakona o privatizaciji, za koji će SNS da glasa. Ono što bih takođe želeo da kažem, ne zbog kolega iz opozicije, jer nekima od njih prosto ne vredi govoriti, oni se prave da su slepi i gluvi na ono što se dešava oko njih i na činjenicu da je Vlada Aleksandra Vučića u stvari dobila jedan veliki teret, jedno veliko breme i to breme je gomilano godinama od promena u Srbiji 2000-te godine, pa do proleća 2012. godine. Mislim da ne postoji nijedna Vlada u Evropi i u svetu koja je u stanju da za dve godine reši ono što je nakaradno rađeno punih deset godina. Pojedine kolege su pokušale da, i to se ponavlja već iz sednica u sednicu, da za sve ono što je bilo loše tokom 90-tih godina, ako ste primetili optuže, zamislite, SNS. O Srpskoj naprednoj stranci mogu da mislim i ovo i ono, ali činjenica je da je SNS formirana 2008. godine. Kako stranka koja je formirana 2008. godine može da bude odgovorna za lošu ekonomsku situaciju koja je postojala u Republici Srbiji tokom devedesetih godina? Mi smo ovde optuženi da je SNS odgovorna za to što nije bilo šećera i ulja u prodavnicama, što su postojali redovi za benzin, što su na teritoriji bivše Jugoslavije izbili građanski ratovi, odnosno sukobi, što su uvedene sankcije, itd. To prosto faktografski, istorijski nije tačno. Ono što takođe nije tačno, to je da DS ne snosi nikakvu odgovornost za te famozne 90-te godine. Podsetio bih kolege iz opozicije, ne znam da li su zaboravile na, na primer, gospodina Miodraga Perišića, on je bio ministar u Saveznoj Vladi početkom 90-ih godina ispred DS. Hoćete li da se podsetimo čiji je kadar bio Slobodan Radulović? Demokratske stranke. On je promenio stranačku pripadnost tek onda kada je ušao u jednu od socijalističkih vlada tokom 90-ih godina i prešao u novu demokratiju, ali on je kadar DS i sada po toj logici ja bih mogao da kažem da je DS odgovorna za ono što je bilo loše u Srbiji tokom 90-ih godina. Ono što takođe želim da kažem, Demokratska stranka, to je moj utisak, je postala radničko-seljačka stranka 2012. godine kada je otišla u opoziciju. Od 2001. do 2012. godine to je bila stranka i stranke koje su je pratile, koja je u Srbiju uvela najliberalniji mogući kapitalizam. Dakle, oni su rekli bogatašima koji su se obogatili ko zna na koji način – gospodo, bogatite se još više. Rezultat te loše ekonomske politike je ova porazna statistika o kojoj mi sada govorimo. Dakle, ako hoćete da govorite jezikom brojki, Srbija je u ovoj situaciji zbog katastrofalne ekonomske politike koja je vođena od 2001. godine, pa do 2012. godine. Zbog građana Republike Srbije, pre svega onih koji žive u Vojvodini, želim da kažem da ono što pojedine kolege iz opozicije iz sednice u sednicu govore jednostavno nije tačno. Dakle, Vlada Republike Srbije, ako ja dobro razumem stvari, nema nameru da prodaje poljoprivredno zemljište u Vojvodini bilo kome. Namera je da se našim strateškim partnerima i prijateljima iz Ujedinjenih Arapskih Emirata, poljoprivredno zemljište u Vojvodini, koje je u državnoj svojini, da u zakup po cenama po kojima se inače daje, odnosno po cenama koje su izlicitirane na licitacijama za zakup državnog poljoprivrednog zemljišta u Vojvodini. Dakle, niko nema nameru da poklanja vojvođansku zemlju, kako to neko kaže, Arapima ili bilo kome drugom, nego da se zemlja daje u zakup. O čemu se ovde u stvari radi? Pokrajinska administracija, koju vodi DS, vodi kampanju protiv Vlade Republike Srbije tako što se građanima Vojvodine predstavlja kao zaštitnik njihovih ekonomskih interesa i njihova politika je otprilike sledeća - Pokrajinska Vlada, ako ćemo po novom Statutu, je ta koja vas štiti od zle i pokvarene Vlade Republike Srbije, koja pokušava da proda inače uspešna poljoprivredna gazdinstva u Vojvodini, koja su sva sistematski upropaštena tamo nekim Arapima, a mi smo ti koji vas branimo. Ja sam ovde govorio i mogu kolege iz opozicije da se ljute koliko hoće, ali govorio sam faktografski, govorio sam činjenično. Demokratska stranka, i to govorim sa punom odgovornošću, i danas može da pokaže kako se vodi ekonomska politika i ona to pokazuje na primeru AP Vojvodine. Pošto su oni danas stalno postavljali pitanje ministru, naše pitanje je – izvinite, ko je odgovoran za pljačkašku transformaciju „Metals banke“ u „Razvojnu banku Vojvodine“,ko je omogućio da kapital, koji je stečen na potpuno nelegalna način, uđe u „Razvojnu banku Vojvodine“, ko je davao kredite povlašćenim firmama iz Vojvodine bez bilo kakvih garancija, kako je moguće da je ista osoba bila i predsednik kreditnog odbora „Razvojne banke Vojvodine“ i istovremeno član nadzornog odbora „Tesla banke“ u Zagrebu gde je većinski akcionar Fond za kapitalna ulaganja AP Vojvodine, jedna vrlo opskurna institucija u kojoj se poslovi i dan danas dobijaju bez tendera, u kojoj se poslovi zaključuju na burazerski način, institucija koja i dan danas daje pare u Vojvodini isključivo onim opštinama gde je DS na vlasti? Dakle, umesto što drže lekcije Aleksandru Vučiću, i vama, gospodine ministre, o tome kako se navodno domaćinski upravlja državom, pitajte ih - izvinite, šta vi, gospodo, za to isto vreme radite na jednom dobrom delu teritorije Republike Srbije,koji se zove AP Vojvodina? Moja koleginica Biljana Pilja je danas o tome veoma podrobno govorila na bazi činjenica, na bazi nečega što vide svi građani koji žive na teritoriji AP Vojvodine. AP Vojvodina se sistematski pljačka od 2000 godine. Od 2012. godine, nažalost, taj postupak je nastavljen i taj postupak traje i dan danas. Meni je žao što ovde nije gospodin Žika Gojković iz SPO da vam kaže kakva je realna situacija u poljoprivrednim preduzećima u Somboru, u Kuli, Vrbasu, itd, a sva ta preduzeća navodno brani aktuelna pokrajinska administracija. Ta preduzeća su u stečaju, ta preduzeća ne rade. Pojedinci iz tih preduzeća daju državnu zemlju u zakup bez licitacije. Pogodbe se prave u kafanama, uzimaju se velike provizije i to ova Vlada Republike Srbijepokušava da zaustavi. Ne postoji druga alternativa nego da se pronađe strateški partner za poljoprivredna preduzeća koja se nalaze u Vojvodini. Vlada Republike Srbije je našla strateškog partnera u našim prijateljima iz UAE. Ako vi imate neke partnere, dovedite ih, nemamo ništa protiv, ali nemojte mi reći da je alternativa ovome što radi Vlada – hajde da se dogovaramo u kafani, uz muziku i večeru, kako ćemo da izlicitiramo, odnosno da damo u zakup bez licitacije poljoprivredno zemljište i da se u javnosti predstavljamo kao zaštitnici ekonomskih interesa građana Vojvodine. Dakle, sa ovakvom politikom koja je vođena, Srbija ne može daleko da dogura. Ova Vlada je dobila u nasleđe ogroman problem i taj problem ona pokušava da reši na svaki mogući način. Nije tačno, i to želim da naglasim, da će Vlada da smanjuje plate. Vlada pokušava da smanji plate u javnom sektoru ne zato što bilo ko u Vladi mrzi javni sektor, na kraju krajeva Vlada je kruna javnog sektora, nego prosto zato što nema višerealnog ekonomskog opravdanja za tolike plate, nema realnog ekonomskog opravdanja za povećavanje plata, za povećavanje penzija. Jednostavno, nema, odnosno ima, ali onda država rizikuje da u 2015. ili 2016. godini definitivno bankrotira. Ja ću reći moje lično mišljenje. Bolje je mi danas da se malo stisnemo, da se malo stegnemo, da malo štedimo, nego da to za 10 ili 20 godina po hiljadu puta gorim uslovima moraju da rade naša deca. Ja sam prvi spreman da se ove mere Vlade Republike Srbije primene na mene zato što sam uveren da će moja deca bolje da žive, da neće morati da prolaze kroz sve one užase tranzicije kroz koje smo prolazili mi koji smo bili svedoci svega onoga što se dešavalo u Srbiji od 2001. godine, kao što smo bili svedoci mnogo toga lošeg što se dešavalo tokom devedesetih godina. Kao što kaže jedan uvaženi kolega iz opozicije, nismo mi zaljubljeni u devedesete godine. Ko može biti srećan situacijom u kojoj se Srbija i srpski narod nalazili devedesetih godina? Niko. Zašto je SNS kriva za ono što je loše rađeno tokom devedesetih godina? Dakle, i zakon o privatizaciji i izmene Zakona o stečaju su pokušaji odgovora ove Vlade Republike Srbije na ekonomske izazove koji su prouzrokovani lošom ekonomskom politikom koja je u ovoj državi vođena punih deset godina. Zato će SNS za ove zakone da glasa, ne zato što smatra da su oni idealni, ne zato što smatra da će oni doneti brza rešenja, ne zato što smatra da će ta rešenja biti po volji baš svakom pojedinačnom radniku ili građaninu Republike Srbije, nego zato što duboko veruje da mi ovu državu moramo da ostavimo našoj deci i našim potomcima u mnogo zdravijem u političkom i ekonomskom stanju, pa ako hoćete i kulturnom i moralnom nego što smo je zatekli 2012. godine.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Borislav Stefanović. Izvolite.
Ovo je više potreba da vama kažem, predsednice, nego da odgovaram. Imali smo priliku da čujemo kolegu koji je od 21 minuta, 19 i nešto proveo apsolutno i potpuno posvećeno pisanju političke optužnice protiv DS i potpuno van teme dnevnog reda i onda to tako ide i onda se očekuje da neko za dva minuta ovde ustane i odgovori na 21 minut neistina i besmislica, pri čemu ja moram samo dve stvari da kažem. Katastrofalnu situaciju smo, kao što znate, zatekli 2000. godine. Tada, a umalo i do kraja je dotični gospodin bio u toj partiji do 04. jula te kobne godine kada je rekao da nema razlike u izdajništvu između Tomislava Nikolića, Vučića i Tadića, a i to mu nije bilo dovoljno, nego sada slušamo o tome šta sve ne valja u Vojvodini, koja, zamislite, vodi svoju ekonomsku politiku. To nema nigde u svetu. Ekonomsku politiku sprovodi Vlada Republike Srbije krajnje neuspešno. Ako imate neke dokaze za bilo koga da je izvršio bilo koje krivično delo, obavestite o tome tužilaštvo ili stanicu policije i neka ljudi rade svoj posao. Lakše će biti i meni i vama da ne gubimo vreme na ovo, već da vidimo da li vi imate ikakvog kapaciteta i da li ste u stanju da bilo šta dobro u ovoj zemlji uradite. Ja neću da trošim gram svoje energije na to da branim nekoga ako je počinio krivično delo i neću da izađem iz ove sale dok tu stvar potpuno ne utvrdimo, ali onda krenite i po opštinama gde držite vlast, pa pogledajte ko gradi puteve po Srbiji, čijim mašinama se to radi i koje stranke je taj čovek član i čija je desna ruka.
Zahvaljujem vam, poslaniče.
Možemo i mi da kažemo do kraja.
Zahvaljujem vam. Razumem vas, dva minuta. Taman ste završili rečenicu, Poslovnik ste pisali, ja zaista ne mogu mimo toga. Trudim se koliko mogu. (Borislav Stefanović, sa mesta: Nisam ja.) Prihvatam da niste vi. Zoran Babić po Poslovniku. Samo da kažem da Martinović nije bio u Vladi, ali to će vam on sigurno odgovoriti. Izvolite.
Gospođo predsednice, član 107, jer kad god neko nema argumenata posegne za nekim uvredama i za nekim stvarima kojima nije mesto u Narodnoj skupštini. Ako bih nastavio logikom prethodnog govornika, onda bih mogao moždada izvadim ono šta je rekao 2008. godine o Vuku Jeremiću, a šta je rekao 2012. godine o Vuku Jeremiću, ili šta je govorio do 2012. godine o Borisu Tadiću, šta je govorio posle 2012. godine o Borisu Tadiću i nikuda ne bi došli. Nikuda ne bi došli, jer javnost zna nestalnost u toj politici, bar o tim nekim ličnim odnosima prethodnog govornika, tako da mislim da je poslednji koji bi trebalo da se koristi snagom tih argumenata i da bilo kome bilo šta spočita. Ono što je činjenica, i u tome u potpunosti podržavam gospodina Martinovića, mora da se stavi tačka na odgovornosti i da se tačno zna ko je za šta i kada odgovoran. Odgovornost za period između 2000. i 2012. godine je na DS, bežali, prebacivali to na partnere, prebacivali to na trenutne ljubavnike koji su im bili potrebni da bi formirali vlade je nemoralno. Srpska napredna stranka, kao što je gospodin Martinović elaborirao, je nastala 2008. godine i mi prihvatamo i imamo odgovornost od 2012. godine i od nje ne bežimo, ma koliki partner u toj Vladi bili. Koga bole činjenice, koga boli situacija koju smo dobili u nasleđe umesto rešenog, umesto uređenog, dobili smo dugove, dobili smo desetine i desetine hiljada ljudi koji rade u firmama u restrukturiranju, dobili smo stotine hiljada ljudi koji su ostali bez posla i nastavićemo da pokazujemo kakav je miraz ostavila DS.
Hvala vam. Što se tiče člana 107. smatram da nisam prekršila član 107. i ničim ugrozila dostojanstvo Narodne skupštine. Moja jedina greška je što nisam reagovala, jer gospodin Martinović je imao 21 godinu u periodu kada mu je to poslanik spočitavao da je bio član bilo koje političke stranke. Ja lično znam da nije nijedne. Dužna sam da odgovorim poslaniku. Prvo se javio doktor Aleksandar Martinović. Izvolite. (Borislav Stefanović, sa mesta: Po Poslovniku.) Ne čujem kada se dobacuje i ne želim tako da komuniciram. (Borislav Stefanović, sa mesta: Nisam ga spomenuo nijednog momenta.) Samo da razjasnimo situaciju. Pomno beležim šta će pojedini poslanici, koji učestalo izazivaju replike, reći. Rekli ste njegovo ime i prezime i da je bio član Vlade. Vrlo pomno sam pratila. Izvolite, gospodine Stefanoviću, pošto mimikom ne možemo. Po kom osnovu se javljate? (Borislav Stefanović, sa mesta: Po Poslovniku.) Izvolite.
Član 103. Zašto ste prekršili član 103? Zbog toga što je prethodni govornik ustao i pozvao se na član 106, kako ste lepo primetili, 107, izvinjavam se, i onda je dva minuta i nešto iskoristio da replicira meni, znajući da sada ne mogu njemu da odgovorim na sav taj helijum koji je izbacio ovde, a ja kada vam kažem da je 103, 103. i vi znate da je to kršenje člana 103. Trebali ste odmah prekinuti gospodina Babića, zamoliti ga da sedne ili da traži repliku, ako ima osnova. Pošto nema osnova, ovako možemo do sutra, razumete, ko se prepoznao. Niti sam rekao da je neko u Vladi, a da je bio član stranke. Sada vi samo recite da nije, pa da se cela Srbija smeje, a bio je. Treća stvar, ime mu nisam izgovorio, a vi sada dajte repliku, pa ću se onda ja prepoznati u tome, pa ću vas moliti da mi date reč.
Izaći ćemo iz tog zamešateljstva, tako što neću dozvoliti više nikome repliku, osim gospodinu Martinoviću. Nije smešno, pokušavam da budem predsedavajući koji pažljivo sluša i sedi ovde satima, kao i gospodin Igor Bečić. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, po Poslovniku. Koji član je povređen?
Članovi 103, 104, pošto sam se na 107. pozvao, ali ponovo je prekršen. Stvarno ne razumem dokle više sa uvredama, malo pre gospodina Martinovića, uvrede da ja ispuštam helijum. Šta smo mi ovde baloni, pajaci? Da li na taj način kolege gledaju na građane Srbije? Dokle više tog omalovažavanja? Dokle više mržnje? Ta mržnja može da se opipa u svakoj reči prethodnog govornika. Zar je jedina Srbija koju on prepoznaje Srbija koju je vodila Demokratska stranka? Zar je jedino normalno stanje stanje u kojem je Srbiju vodila DS, a videli smo gde? Ne ulazim u repliku, ali vas molim da uvrede koje dolaze konstantno prema poslaničkoj grupi SNS od strane gospodina Borislava Stefanovića, lično imenom i prezimenom, ta količina mržnje da se jednom zaustavi, jer je to loša poruka u našem društvu. Govor mržnje je zabranjen, a taj govor mržnje je ovde deo folklora i političkog opredeljenja DS i Borislava Stefanovića.
Molim vas, nemojte repliku.
Ne ulazim u repliku, ali vas molim da uvrede koje dolaze konstantno prema poslaničkoj grupi SNS od strane gospodina Borislava Stefanovića, lično imenom i prezimenom, ta količina mržnje da se jednom zaustavi, jer je to loša poruka u našem društvu. Govor mržnje je zabranjen, a taj govor mržnje je ovde deo folklora i političkog opredeljenja DS i Borislava Stefanovića.
Član 104. glasi – ako se narodni poslanik uvredljivo izrazi itd… Dala sam ipak repliku. Pokušavam da dam reč poslaniku Martinoviću. Smatram da nisam pogrešila. Molila bih, pošto se piše etički kodeks i ići ćemo na izmene Poslovnika, da kao i mnogi parlamenti uvedemo i reči koje su zabranjene. Želim da dam i moje je pravo da dam reč dr Aleksandru Martinoviću, a povrede Poslovnika i zloupotrebe povrede Poslovnika postoje, tako da ćemo okončati ovu raspravu. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice, ja zaista ne znam zašto je moj uvaženi kolega toliko nervozan kada god se ja javim za reč. On i ja se poznajemo još iz vremena kada smo zajedno studirali na Pravnom fakultetu u Novom Sadu. On meni prebacuje to što sam iz Srpske radikalne stranke prešao u Srpsku naprednu stranku. Ja bih sada njemu mogao da prebacim da je on bio i u Srpskom pokretu obnove i u Građanskom savezu Srbije pre nego što je prešao u Demokratsku stranku ali to i nije toliko bitno, ali prosto zbog faktografije. Gospodine Stefanoviću, ja sam 1994. godine postao punoletan. Dakle, priznaćete da do tada nisam mogao da budem… Znate, maloletna lica ne mogu da budu ministri u Vladi, ni onda ni sada, niti sam ikada bio ministar u bilo kojoj Vladi, ali ni to nije toliko važno. Ono što je najvažnije, ako vodite dobru politiku na teritoriji Autonomne pokrajine Vojvodine, ako je sve čisto oko „Razvojne banke Vojvodine“, oko Fonda za kapitalna ulaganja, ako je tačno ovo što pričate da ste vi zaštitnici ekonomskih interesa poljoprivrednih proizvođača iz Sombora, Kule, Vrbasa, Crvenke, Sremske Mitrovice, itd, izvinite, ako je sve tako, zašto se onda bojite izbora u AP Vojvodini? Zašto pokušavate da skrpite većinu u Skupštini AP Vojvodine, bukvalno, na silu Boga? Jedan dan je jedno kadrovsko rešenje, pa je drugi dan drugo kadrovsko rešenje. Izađite na izbore, pokažite da vodite dobru ekonomsku politiku, pokažite da ste pošteno upravljali Vojvodinom od 2000-te godine, pokažite da ste usrećili građane Novog Sada, Sremske Mitrovice, Rume, Pančeva, Subotice, Kikinde, Zrenjanina, izađite na izbore i ubedljivo porazite SNS.
Zahvaljujem. Vreme je isteklo. Hvala na korektnosti. Tražite repliku? Izvolite repliku, pošto je pomenuto vaše ime i ne mogu da pobegnem od toga.
Gospodin je pogodio 50% u nabrajanju partija, ali to sada nije važno. Mnogo je važnija stvar kad se neko uvredi zbog spominjanja helijuma i kaže da mi koristimo govor mržnje…
Replicirate Aleksandru Martinoviću ili nekom drugom?
Da, ali u širem smislu.
On nije spominjao…
Jel mogu da kažem ili ne mogu?
Kako da ne, možemo da pričamo o svemu o čemu smo danas pričali. Samo izvolite.
Samo da preciziram upotrebu reči „helijum“. Helijum je plemenit gas koji se koristi za uspavljivanje ili omamljivanje, u ovom slučaju čitavog srpskog društva. I ne postoji nikakva veza između tog gasa i imenica koje je uvaženi kolega naveo. Njegovo prepoznavanje u tim imenicama govori o njemu, a ne o onome šta sam ja hteo da kažem. Što se tiče ovoga ostalog, vi ste i pored svega toga, i sada, prethodnom govorniku, dozvolili da se nastavi sa ovim traktatom optužnice protiv cele političke organizacije, bez i jednog jedinog validnog dokaza, pa čak i da smo sudnica, a nismo, i da čovek prosto ne može da veruje šta se ovde sve izgovara. Sada će neko ustati i reći – daj da se vratimo na tačku dnevnog reda. A kako da se vratimo na tačku dnevnog reda kada se ja uporno osećam kao jedini pripadnik opozicije, kao neko ko nekog vređa i mrzi. A lepo sam mu rekao da ih obožavam i da samo nastave da pričaju to, da narod vidi ko ste. Da narod vidi koliko ste šuplji i prazni. I kad vam neko to kaže, vi ćete reći da je to uvreda. Vaša retorika, vaša politika je šuplja i prazna.
Gospodine Stefanoviću, sada ste vi počeli da vređate.
Jel to uvreda, da je retorika i politika šuplja i prazna? Jel to veća uvreda nego reći da je neko kriminalac?
Slobodno. Evo, prošlo je vaše vreme.
Ne, naše vreme tek dolazi.
A to i znate. Povreda Poslovnika, Zoran Babić.
Zaista obećavam da se neću više javljati, ali, i dalje se nastavlja sa omalovažavanjem i Skupštine i poslaničke grupe SNS koju zaista neću dozvoliti. Plemeniti gasovi su i neon, argon, kripton, ksenon i radon, pored helijuma. Toliko o opštem znanju. Ali, da se nastavlja se trend omalovažavanja, ne samo Narodne skupštine, ne samo narodnih poslanika SNS, već i građana Republike Srbije, govore baš te prazne klupe iza, koje su nedopustive, jer ovde nas nisu poslali ljudi da bi pocrneli i da bi danas debatovali sa preplanulom bojom, već da bi bili prisutni, baš ovako kao i narodni poslanici SNS.
Zahvaljujem. Da li želite da glasamo o povredi Poslovnika? (Ne) Zahvaljujem poslanicima. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema nikoga prijavljenog za reč, da li neko ko još nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika traži reč? (Ne) Zahvaljujem. Zaključujem zajednički i načelni pretres. Sutra nastavljamo sa radom od 10.00 sati, s narednim tačkama dnevnog reda. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2014. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 98 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutan 131 narodni poslanik, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Dragan Jovanović, Snežana Malović, Ivan Karić i Marijana Maraš. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam, pored predstavnika predlagača Ivana Tasovca, ministra kulture i informisanja, pozvala da sednici prisustvuju i Saša Mirković, državni sekretar u Ministarstvu kulture i informisanja, Dejan Stojanović, samostalni savetnik u Ministarstvu kulture i informisanja i Snežana Pečenčić, viši savetnik u Ministarstvu kulture i informisanja. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički načelni jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka 4, 5. i 6. dnevnog reda. Saglasno Odluci Narodne skupštine da obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama 4, 5. i 6, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2, Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o javnom informisanju i medijima, Predlogu zakona o elektronskim medijima i Predlogu zakona o javnim medijskim servisima. Da li predstavnik predlagača Ivan Tasovac, ministar kulture i informisanja žele reč? Izvolite ministre.