Spoštovane kolegice poslanke, spoštovani kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 33. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanke in poslanci: Eva Irgl, Vesna Vervega do 14. ure, Ljudmila Novak, Iva Dimic med 13. in 16. uro, Tomaž Gantar, dr. Matej T. Vatovec do 12. ure, dr. Dragan Matić do 20. ure, Danijel Krivec, Franc Breznik in Jožef Horvat do 16. ure. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PREDLOG ZAKONA O INTERVENTNIH UKREPIH ZA ZAGOTOVITEV FINANČNE STABILNOSTI JAVNIH ZDRAVSTVENIH ZAVODOV, KATERIH USTANOVITELJ JE REPUBLIKA SLOVENIJA, NUJNI POSTOPEK. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za zdravje gospe Mariji Milojki Kolar Celarc. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik Državnega zbora; cenjene poslanke in cenjeni poslanci! Težka likvidnostna situacija javnih zdravstvenih zavodov je posledica varčevalnih ukrepov, ki so bili v preteklosti sprejeti zaradi zagotovitve uravnoteženosti poslovanja zdravstvene blagajne. V obdobju od leta 2009 do 2014 je težišče varčevalnih ukrepov slonelo na linearnem zniževanjem cen zdravstvenih storitev za vse zdravstvene dejavnosti. Ob prevzemu mandata te vlade so bolnišnice imele čez 130 milijonov evrov akumuliranih presežkov odhodkov nad prihodki. Konec leta 2016 pa 170 milijonov. Posledice navedene situacije so tudi čedalje večje neporavnane obveznosti. Vlada je kot ustanovitelj javnih zavodov v skladu z 49. členom Zakona o zavodih odgovorna za obveznosti javnih zavodov. Z omenjenim predlogom zakona bomo to odgovornost tudi izpolnili. Za ohranjanje nemotenega izvajanja javne zdravstvene službe in opravljanja zdravstvenih storitev je zato nujno treba sprejeti predlagani interventni zakon. Brez sprejetja teh ukrepov in brez dodatnih proračunskih sredstev bi bilo ogroženo delovanje bolnišnic ter s tem omejeno ali celo onemogočeno izvajanje javne zdravstvene službe. Ostaja pa tudi veliko tveganje za izvršbe in zaustavitev dobav zdravil, medicinskih pripomočkov ter ostalega materiala s strani dobaviteljev. Sredstva v višini 136,24 milijonov evrov bodo bolnišnicam zagotovljena še letos; in sicer po uveljavitvi zakona v skladu s postopki, kot jih določa Zakon o javnih financah in vsakoletni zakon o izvrševanju proračunov. Ob tem načrtovana javnofinančna konsolidacija ni ogrožena. Predlog zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti zavodov ima dva ključna sklopa rešitev za sanacijo bolnišnic. Prvi sklop zajema enkratne ukrepe za finančno sanacijo poslovanja zdravstvenih zavodov, ki so: zagotovitev sredstev iz državnega proračuna za pokrivanje 80 % presežkov odhodkov nad prihodki bolnišnic iz preteklih let na dan 31. 12. 2016 v višini 136,24 milijona evrov; odpis neplačanih terjatev Ministrstva za zdravje iz naslova združevanja amortizacije v višini 7 milijonov evrov in sprememba plačnih rokov za javne zdravstvene zavode. Drugi sklop ukrepov zajema izvedbo sanacije v javnih zdravstvenih zavodih, ki so prejemniki sredstev po tem zakonu. Uvaja se sedemčlanski sanacijski odbor kot strokovno posvetovalno telo ministra za zdravje, ki bo podajal usmeritve in nadzoroval potek sanacije zdravstvenih zavodov; z vsemi nalogami in pristojnostmi organov upravljanja. Sedanja vodstva bolnišnic bodo z delom nadaljevala kot sanacijske uprave, ki bodo pripravile in izvajale sanacijski program. Predlog zakona določa tudi namen porabe pridobljenih sredstev. Prepričani smo, da predlog zakona s predlaganimi ukrepi predstavlja pravilno rešitev nastale situacije. Skupaj s sistemskimi ukrepi, ki bodo sledili v naslednjih mesecih, pa bomo zagotovili stabilno in vzdržno financiranje, kar bo pomenilo boljšo dostopnost do zdravstvenih storitev. Hvala.
Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zdravstvo kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsedniku odbora gospodu Branku Zormanu. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovana ministrica z ekipo, kolegice in kolegi! Prebral bom poročilo Odbora za zdravstvo k Predlogu zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija. Odbor za zdravstvo je na 34. nujni seji 12. 9. 2017 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila Vlada in je objavljen na spletnih straneh Državnega zbora. Kolegij predsednika Državnega zbora je na svoji 104. seji 8. 9. 2017 sklenil, da se predlog zakona obravnava po nujnem postopku. Ministrica za zdravje Marija Milojka Kolar Celarc je v imenu predlagatelja podala uvodno obrazložitev in poudarila, da predlagani zakon pomeni realizacijo sklepa Vlade Republike Slovenije, ki je v juliju 2017 obravnavala Analizo vzrokov primanjkljajev javnih zavodov v zdravstvu. Glavni cilj predloga zakona je finančna sanacija poslovanja javnih zdravstvenih zavodov z namenom zagotavljanja poslovanja in plačilne stabilnosti z ukrepi pokrivanja odhodkov nad prihodki iz preteklih let bolnišnicam s strani ustanovitelja v obliki enkratnega transferja v višini 80 % stanja presežkov odhodkov nad prihodki iz preteklih let na dan 31. december 2016, kar skupaj znaša 136,24 milijona evrov. Hkrati se uvaja tudi ukrep odpisa neplačanih terjatev Ministrstva za zdravje z naslova združevanja amortizacije pred sprejetjem zakona o investicijah v te zavode v višini 7,03 milijona evrov. Sredstva bodo namenjena za poplačilo zapadlih neplačanih obveznosti do dobaviteljev, za dobavljeno blago in opravljene storitve, ki izhajajo iz naslova opravljanja javne službe, ter plačilo posojil v okviru enotnega zakladniškega računa in do komercialnih bank, najetih za financiranje tekoče likvidnosti. Zakon tudi predvideva optimizacijo vodenja in upravljanja ter sanacijo poslovanja bolnišnic v srednjeročnem obdobju. V posameznih javnih bolnišnicah bodo delovale sanacijske uprave, ki bodo izvedle sanacijski program. Delovale bodo na podlagi izhodišč in usmeritev sedemčlanskega sanacijskega odbora, ki bo usmerjal in nadziral izvajanje sanacije. Sprejetje zakona je nujno potrebno za zagotovitev stabilnosti in nemotenega izvajanja javne zdravstvene službe na sekundarni in terciarni ravni ter s tem nemotene dostopnosti pacientov do zdravstvenih storitev. Vlada Republike Slovenije se zaveda, da ta zakon in dodatna finančna sredstva ne pomenijo v celoti tudi dolgoročne stabilizacije financiranja javnih zdravstvenih zavodov, zato je sprejela tudi dodatni sklep, s katerim je Ministrstvu za zdravje in Ministrstvu za finance do sredine meseca novembra 2017 naložila predlog ukrepov, ki bodo omogočili dvig cen zdravstvenih storitev v letu 2018. Ministrica za finance mag. Mateja Vraničar Erman jev nadaljevanjupoudarila, dajebil finančni okvir interventnega zakona pripravljen ob upoštevanju in spoštovanju javnofinančnih ciljev za leto 2017. Zaradi obsega sredstev, ki jih je treba zagotoviti, je vlada hkrati s sprejetjem predloga zakona sprejela tudi sklep o zaustavitvi izvrševanja proračuna, s čimer je v skladu s 40. členom Zakona o javnih financah začela postopek priprave rebalansa proračuna. Rebalans proračuna je treba pripraviti zato, ker obseg storitev, ki se dodatno zagotavljajo za javne zdravstvene zavode, presega obseg, ki ga lahko vlada sama prerazporedi na posamezno postavko v skladu z Zakonom o izvrševanju proračuna. Predlog rebalansa proračuna bo pripravljen v skladu s časovnico, ki jo predvideva Zakon o javnih financah; pri pripravi pa bodo upoštevane dejansko sprejete rešitve v predlogu zakona, saj šele sprejetje in uveljavitev tega zakona prinese finančne posledice za proračun. V zvezi z vprašanjem nedovoljene državne pomoči pa pristojne institucije, ki so odgovorne, niso zaznale, da bi s predlaganim zakonom šlo za ukrep, ki bi predstavljal državno pomoč, kaj šele nedovoljeno državno pomoč. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe mag. Sonja Bien Karlovšek je poudarila, da je Zakonodajno-pravna služba predlog zakona proučila z vidika njegove skladnosti z Ustavo in oblikovala pripombe k posameznim členom predloga. S predlogi za amandmaje odbora so pripombe v večini upoštevane. Odbor je sprejel amandmaje k nekaterim členom. Odbor je v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh členih predloga zakona in jih sprejel. Hvala.
Hvala lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Miha Kordiš bo predstavil stališče Poslanske skupine Levica.
Hvala za besedo, predsedujoči. V začetku septembra so mediji objavili dve pomembni novici. Prva novica je bila, da bo vlada odobrila 136 milijonov evrov za sanacijo bolnišnic. Druga novica je bila, da bo vlada zapravila najmanj 200 milijonov evrov za nakup novih patrij. Kar je pri tem zanimivo, je, da očitno nihče razen Levice nima problema z nabavo novih patrij. Če ste pa spremljali sejo Odbora za zdravstvo, ste videli, da imajo v Novi Sloveniji in Slovenski demokratski stranki strašne probleme s sanacijo bolnišnic. Najraje bi jih po ameriško spremenili v gospodarske zaslužkarske mašine, ki služijo na hrbtih zdravja ljudi. In česa vsega na tem odboru nismo slišali. Pritoževali so se, da vlada meče denar v škaf, ki pušča. Naštejte mi eno samo večjo investicijo Slovenske vojske, ki bi držala vodo! Pritoževali so se, da bo denar itak odnesla korupcija. Afera Patria je mati vseh korupcijskih afer in tudi nov razpis je diletantski – pa je sama tišina. Spet smo poslušali zgodbo o preplačanih žilnih opornicah. Ja, seveda, grozno je, da so te žilne opornice preplačane. In ni čudno, da so preplačane, ko pa nimamo javnega podjetja za nabavo medicinskih materialov. Ampak danes je nekaj tisoč Slovencev zaradi tistih žilnih opornic živih in zdravih, medtem ko večina patrij sploh ni voznih, pa tudi sicer nimajo nobene zveze z obrambo naše države. In kaj naj rečem? Uboga država, ki jo vodijo politiki, ki so prepričani, da imajo nekakšne zaveze do Nata prioriteto pred zdravjem njihovih lastnih državljanov. Uboga država, v kateri poslanci Slovenske demokratske stranke grozijo vladi s tožbo pred Evropsko komisijo zaradi nedovoljene državne pomoči. Gre za bolnišnice, za naše bolnišnice, drugih nimamo. Ali bi raje počakali, da te postanejo nelikvidne in začnejo zavračati bolnike?! Vsak od nas je najbrž imel kakšno slabo izkušnjo z zdravstvenim sistemom, ampak slovenski splošni zdravnik je enako dober kot avstrijski, slovenska bolnišnica v glavnem tudi. Rezultati zdravstvenega sistema so primerljivi z avstrijskimi, kar recimo niti slučajno ne velja za slovensko gospodarstvo. Če pogledate naš BDP, je ta pol manjši od avstrijskega. Pa zato nihče ne benti nad gospodarstveniki; nasprotno, vsi, gospe in gospodje, zahtevate razbremenitev gospodarstva. Zato pravim, da gre za blatenje javnega zdravstva z enim samim ciljem –privatizacijo zdravstvenih ustanov in komercializacijo zdravstvenega zavarovanja. To podpihujejo tisti zaslužkarji, zavarovalnice, politična desnica, ki so najbolj odgovorni za nastale težave. Kot sem dejal že na odboru, Levica absolutno podpira sanacijo bolnišnic. Povedal pa sem tudi, da se ta sanacija na sme izvajati v potu zdravstvenih delavcev, ki niso krivi za nastale težave. Gospo ministrico sem vprašal, ali bodo zaradi sanacije le-ti izgubljali službe. Odgovora žal nisem dobil. Zato vprašanje ponavljam: Ali lahko garantirate, da ne bo zaradi sanacije prišlo do odpuščanj zdravstvenih delavcev? Ali lahko zajamčite, da ne bo outsorsinga na delovnih mestih negovalk, čistilk in podpornega osebja, ki je že itak v najslabšem položaju. V tem zakonu žal pred tem ni nobene varovalke na papirju, zato ga socialisti tudi ne moremo podpreti. V vsakem slučaju pa bo za dolgoročno preživetje slovenskega javnega zdravstva treba zarezati bolj korenito. Zarezati pri neupravičenem podeljevanju koncesij in neupravičenem zaračunavanju komercialnih zavarovalnic dopolnilnega zdravstvenega zavarovanja državljankam in državljanom. Samo na ta način bomo odprli nove, pravične in solidarne vire financiranja slovenskega javnega zdravstvenega sistema. Hvala.
Hvala lepa. Mag. Alenka Bratušek bo predstavila stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Lep pozdrav, spoštovani kolegice, kolegi, podpredsednik, ministrica! Zakon, ki ga imamo v tem trenutku na mizi, je nujen korak pri reševanju problemov, ki so se v zdravstvu nakopičili; in zato ga bomo v naši poslanski skupini tudi podprli. 136,24 milijona evrov bomo zagotovili našim, slovenskim bolnišnicam za poplačilo preteklih obveznosti, dolgov pravzaprav. Tudi sami sebi, zakladnici, bo država odplačala dolg. Največji problem tega je, da v tem trenutku denarja za poplačilo teh dolgov ni zagotovljenega. Rebalans bo, ko bo; in denar tudi bo, ko bo, če bo koalicija ta rebalans sploh še sposobna sprejeti. Treba je povedati nekaj dejstev. Največji del teh izgub je nastal v letu 2016 v odstotkih. Od leta 2009 do 2014 je skupaj kumulativno nastalo 130 milijonov, kar pomeni nekaj več kot 20 milijonov evrov na leto. Samo v letu 2016 je ta znesek 50 milijonov evrov. Enako se dogaja v letu 2017. Zato, spoštovani kolegice in kolegi, morate največji del tega greha, ki ga danes saniramo, vzeti na svoja ramena. Zviševali ste plače na eni strani, prav je, ker krize ni več; ampak na drugi strani je potem treba temu prilagoditi ceno storitev. Ceno storitev pa ste v letu 2017 celo znižali; in to za nekaj odstotkov, kar se preprosto ne sešteje. Drugo dejstvo, da niti evro od tega, kar imamo danes na mizi, ne bo šel za skrajševanje čakalnih vrst. Niti en pacient ne bo na vrsti prej zaradi tega zakona. Ja, bolnišnice bodo pač dobile dobavljen material, prav je in logično je; in tudi država naj bi plačevala svoje storitve oziroma tisto, kar dobi v roku; ampak zaradi tega zakona ne bo čakalna vrsta krajša niti za enega samega pacienta. Mislim, da je prav, da to jasno in glasno povemo. Ta zakon bi moral biti na mizi takoj po prevzemu vlade. Takrat ko sprejemate obveznosti, ko povečujete plače, ko povečujete obveznosti zdravstvenim zavodom, jim morate hkrati zagotoviti tudi denar. Na žalost tega niste naredili. Zviševali ste plače in znižali plačilo storitev. Mislim, da je to zelo neodgovorno. In ta znižana storitev velja že celo leto 2017. Kot drugo je treba opozoriti, da bodo tukaj na nek način nagrajeni tisti, ki niso poslovali najbolje. Tisti, ki so delali tako, kot je treba, pač tega denarja ne bodo dobili. In po moji oceni tudi to ni najbolj prav. Kaj bo naloga sanacijskih odborov, kako bo urejeno razmerje med sveti zavodov, med sanacijskimi odbori, med vodstvom – vse to preprosto v tem zakonu manjka. Mene osebno skrbi, da bo veliko odprtih problemov na mizi, ko se bo zakon začel izvajati. In še enkrat želim opozoriti, da teh 136 milijonov sploh še ni zagotovljenih. Danes potrjujete zakon, ki nima finančnega kritja, in to prvič. Tako težak zakon prvič v zgodovini Slovenije sprejemate brez zagotovljenih sredstev. In še na nekaj moram tukaj opozoriti – 136 milijonov pa se da. Pred kakšnimi dvema, tremi meseci sem stala tukaj in zagovarjala regres za upokojence. Takrat je bilo rečeno, da bo 21 milijonov sesulo javne finance in pokopalo državo. 21 milijonov za regres ni; 136 milijonov, ogromno, pa je. Predsednik Vlade pravi, da 21 milijonov sesuje javne finance. Danes jih 140 milijonov ne bo. Kako naj vam potem verjamemo, kaj je res in kaj ni. Jaz apeliram, spoštovani kolegice in kolegi, da k temu dodamo še tistih 21 milijonov in tudi v letošnjem letu rešimo regres za upokojence, kot bi bilo treba. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Branko Zorman bo predstavil stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra.
Še enkrat lep pozdrav! Predstavil bom stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra. Danes sprejemamo interventni zakon, s katerim bomo omogočili finančno sanacijo ter s tem pokrili primanjkljaj bolnišnic iz preteklih let ter zagotovili plačilno stabilnost za vnaprej. Ker se v političnem in medijskem diskurzu pojavljajo zavajajoče izjave, je najprej treba pojasniti, da primanjkljaji bolnišnic niso posledica politike te vlade, ampak so se ustvarili dolga leta pred našim mandatom. Res pa je, da se ta vlada prva loteva problema odgovorno, skladno z načeli dobrega gospodarjenja, k čemu je kot ustanovitelj javnih zdravstvenih zavodov tudi zavezana. V prvi vrsti se je treba zavedati, kaj so razlogi za slabo stanje bolnišnic. To je namreč posledica mnogih ukrepov v preteklosti, ko so vlade svoje finančne težave skušale reševati tudi na račun pacientov. Tako so bili sprejeti številni ukrepi za zagotavljanje uravnoteženosti poslovanja Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije. Večkrat so bile linearno znižane cene zdravstvenih storitev, s čimer so izvajalci v obdobju 2009–2014 v povprečju na leto izgubili 166 milijonov evrov. S tem se je poseglo neposredno v pravico do pravočasne obravnave pacientov. In danes se poskuša po krivem prikazati, kot da je problematika čakalnih dob nekaj, za kar je kriva zgolj ta vlada. Kriva ni, je pa odgovorna; zato nastalo stanje tudi sanira. Prav tako Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije zaradi omejenosti razpoložljivih sredstev v cenah zdravstvenih storitev ni priznal vseh nastalih stroškov. V ceni zdravstvenih storitev je kljub sprostitvi nekaterih varčevalnih ukrepov na področju plač na nacionalni ravni ostal pomemben del stroška dela nepokrit, kar se ocenjuje na 171 milijonov evrov. S strani ZZZS pri plačilu storitev ni bilo upoštevano povišanje stopnje DDV z 8 % na 8,5 %, kar se ocenjuje na približno 13 milijonov evrov. Vsi ti ukrepi in številni drugi so nižali prihodke javnih zdravstvenih zavodov, hkrati pa ni bilo narejenega nič, da bi se stanje izboljšalo, kar so občutile predvsem bolnišnice. Ob tem nobena vlada ni imela posluha za to, da bi področje uredila dolgoročno, ali pa je v preteklosti za kaj takega zmanjkalo poguma. Izgube v javnih zdravstvenih zavodih so beležile vse vlade pred nami, kar je evidentno razvidno iz poročil poslovanja javnih zdravstvenih zavodov, ki se letno objavljajo na straneh Ministrstva za zdravje. Veliko je očitkov, da se bo s to finančno sanacijo samo pokrilo izgube po dolgih letih poslovodenja v javnih zdravstvenih zavodih, da se ščitijo interesi že tako slabih vodstev bolnišnic. Ampak zakon zato predvidi tudi dodatne ukrepe. Da v bolnišnicah v prihodnje ne bodo nastajali novi primanjkljaji, zakon predvideva ustanovitev sanacijskega odbora in sanacijskih uprav. Cilj je optimizacija vodenja in poslovanja v posameznih javnih bolnišnicah, ki izkazujejo presežek odhodkov nad prihodki iz preteklih let. Delovale bodo na podlagi izhodišč in usmeritev sanacijskega odbora, ki bo usmerjal in nadziral izvajanje sanacije. In mogoče prav to koga moti, da se, prvič, ne daje denarja v izgube v zdravstvu kar tako, na lepe oči; ampak se hkrati ob finančni sanaciji želi zagotoviti tudi namensko porabo teh sredstev in predvsem nadzor nad to sanacijo. Soočamo se torej s posledicami dolgoletnega slabega upravljanja javnih zdravstvenih zavodov, s čimer se ni ukvarjal nihče pred nami. Danes sploh ni na mizi vprašanje, ali bi bilo treba finančno stanje sanirati, ampak praktično nimamo druge izbire. Brez dodatnih proračunskih sredstev za takojšnjo finančno sanacijo javnih zdravstvenih zavodov bo namreč ogroženo nemoteno izvajanje javne zdravstvene službe. Krizna leta so prizadela javne zdravstvene zavode do mere, da je lahko ogroženo izvajanje javne službe. Nikakor ne smemo dovoliti, da bodo napake preteklih let nazadnje občutili pacienti. Brez interventnih ukrepov bi se likvidnostna situacija javnih bolnišnic še poslabšala, kar bi lahko ogrozilo potrebno dobavo zdravil in medicinskih pripomočkov. Slaba likvidnostna situacija in visok obseg neplačanih zapadlih obveznosti javnih bolnišnic lahko vodi tudi v povečanje števila izvršb. Posledica tega bi bila tudi nezmožnost izplačila plač javnim uslužbencem in morebitno omejevanje izvajanja zdravstvenih storitev s strani izvajalcev, kar bi lahko vodilo tudi v podaljšanje čakalnih dob. Zaradi vsega naštetega bomo v Poslanski skupini Stranke modernega centra predlog zakona podprli; tudi v pričakovanju, da s takšnimi ukrepi odpiramo okno priložnosti, da v prihodnje zagotovimo drugačno prakso upravljanja in poslovanja bolnišnic, to je transparentno, družbeno odgovorno in zlasti po meri pacientov; in ne zasebnih interesov. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Jelka Godec bo predstavila stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke.
Najlepša hvala. Če bi vlada delovala transparentno in družbeno odgovorno, danes takšnega zakona ne bi bilo pred nami. Gre za sanacijo tistih in tistih, ki v treh letih niso naredili ničesar oziroma so v slovenskih bolnišnicah pod budnim očesom Ministrstva za zdravje tudi ustvarjali izgube. Torej slabo upravljanje, o katerem je govoril kolega pred mano, in njihova odgovornost je na plečih največje koalicijske stranke in ministrstva. In če bi sanirali slabo upravljanje, potem bi ga sanirali z drugimi zakoni, na drugačen način. Tudi s tem, da bi vodstva pozvali k odgovornosti in k temu, da tisti, ki so ustvarili te izgube v bolnišnicah, danes ne bi bili več na vodilnih mestih v bolnišnicah. Sanacija tistih in s tistimi, ki so izgube ustvarili, to je ta interventni zakon. 136 milijonov se namenja po nujnem postopku, ker naj bi sprejetje oziroma nesprejetje tega zakona lahko pomenilo nepopravljive posledice. To je le denar, ki se bo dal v bolnišnice, ki so ustvarile izgube, ob tem da ministrstvo ni pripravilo popolnoma nobenega ukrepa, da bi se pozvalo odgovorne v bolnišnicah, da odgovarjajo za nastale izgube, in da bi se pripravilo ukrepe tudi za prihodnost, da teh izgub ne bi bilo več. S tem ukrepom, kot je bilo že rečeno, ne bo prišel prej na vrsto noben pacient, skrajšala se ne bo nobena čakalna doba, odgovarjal ne bo noben direktor, še najmanj pa ministrstvo, ki je dovolilo povečanje razlike odhodkov nad prihodki v letu 2016. Konec leta 2016 je bila za 300 % večja razlika odhodkov nad prihodki kot leta 2015. Prazno je govorjenje, da je to nastalo zaradi poslovanja v letih 2009–2014. Jaz bi predlagala, da si pogledate statistiko, statistične podatke, kako je izguba rasla. Odgovornost je na tem ministrstvu in na tej vladi, ki je v letih 2014–2017 dovolila tako visoko naraščanje izgub. Izgube so se pojavile tudi z napredovanjem, torej s podpisom pogodbe s Fidesom, z odpravo varčevalnih ukrepov v letih 2015, 2016 in 2017, kar je pomenilo v dveh letih recimo 88 milijonov samo za odpravo teh ukrepov; kaj šele potem znižanje cen storitev. Cene storitev so se s 1. 1. 2017 znižale za 2,16 %. Govoriti, da so izgube iz leta 2009 tako visoke, je prazno govorjenje. Naslednja zadeva, v 4. členu je napisano – pokrivanje presežkov odhodkov nad prihodki iz preteklih let iz naslova javne službe; torej da se bodo sanirali samo ti presežki iz javne službe, kar pa je še ena izmed zadev, v katero lahko močno dvomimo. Na Odboru za zdravstvo smo v Slovenski demokratski stranki zahtevali oziroma prosili, da se najprej Evropska komisija izjasni glede nedovoljene državne pomoči, kar je bilo zavrnjeno. Dan po tem je Ministrstvo za zdravje zaprosilo Združenje zdravstvenih zavodov Slovenije za mnenje o tem, ali imajo javni zdravstveni zavodi razmejeno tržno in javno dejavnost. Ne boste verjeli, 15. 9., po interpelaciji gospod Mezek odgovarja, da je ministrstvo sicer dalo navodila 15. 12. 2010 – Navodilo v zvezi z razmejitvijo dejavnosti javnih zavodov na javno službo in tržno dejavnost. Vendar pa ministrstvo ni podalo kriterijev oziroma sodil, po katerih naj bi se to izvajalo. Ta sodila bodo pripravili, bom kar prebrala iz tega dopisa, »sodil za delitev odhodkov pa resorno ministrstvo javnim zdravstvenim zavodom ni posredovalo, zato je bila na združenju v letu 2016 imenovana delovna skupina, ki pripravlja ažurna sodila za delitev prihodkov in sodila za delitev odhodkov javnih zavodov po dejavnosti. Torej javni zdravstveni zavodi nimajo delitve na javno in tržno dejavnost. Mene zanima, kako boste preko tega interventnega zakona lahko krili samo izgube v javni službi. To je neodgovorno od vlade, da se s takim interventnim zakonom, kar je dokaz, tukaj je ta dopis gospoda Mezga, da teh sodil oziroma te razmejitve ni. Zato pričakujemo v Slovenski demokratski stranki odgovor, kam in v katere javne zavode, na kakšen način bo ministrstvo delilo teh 136 milijonov evrov. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, v njenem imenu gospa Marija Antonija Kovačič.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana ministrica z ekipo, poslanke in poslanci, prav lep pozdrav vsem! S Predlogom zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov dajemo pravno podlago za enkratni transfer bolnišnicam v višini 80 % akumulativnih izgub ob koncu lanskega leta, kar znaša 136 milijonov evrov. S tem naj bi predvsem omogočili nemoteno izvajanje javne zdravstvene službe, saj bi se lahko zgodilo, da bi zaradi nelikvidnosti bolnišnic dobavitelji ustavili dobavo zdravil in medicinskih materialov. Dejstvo je, da je država kot ustanovitelj dolžna poskrbeti za poplačilo obveznosti, za katere javni zdravstveni zavodi ne morajo poskrbeti sami. Pa vendar se poraja vprašanje, ali gre za dolgotrajen in učinkovit ukrep. Dogovor je jasen, gre za akcijo, ki bo imela zelo kratek učinek, če se ne bodo sprejeli sistemski ukrepi, ki bodo zagotovili večji dotok denarja v zdravstveno blagajno in bolj učinkovito delovanje vodstev javnih zavodov; s tem da bodo morali prevzeti tudi večjo odgovornost za slabo poslovanje zavodov. Res je, ni samo slabo vodenje zavodov krivo za negativno poslovanje; temeljne vzroke za to najdemo v tem, da je bilo zdravstvo mnoga leta finančno podhranjeno, zdravstvene storitve pa so bile premalo plačane, na kar vodstva zavodov niso imela vpliva. Prav tako niso mogli vplivati na dvig stroškov dela, na izplačilo odprave plačnih nesorazmerij in na to, da so cene zdravil, še posebej bioloških, odločno previsoke. Tudi sanacijske uprave, ki jih uvaja predlog zakona, ne bodo mogle vplivati na cene storitev, kot tudi ne na dogovore, ko se spreminjajo kolektivne pogodbe v javnem sektorju, zato se bojimo, da se bodo te uprave lotile sanacije le pri plačah in pri kadru, da ne bo prišlo slučajno do odpuščanja medicinskih sester in podpornega kadra. S predlogom zakona se uvaja tudi sanacijski odbor kot ključni nadzor za čas trajanja interventnega zakona. Naj ponovim, da ne trdimo, da vse uprave delajo dobro; vendar do izgub pogosto ni prišlo samo po njihovi krivdi. Tudi analiza vzrokov primanjkljajev javnih zdravstvenih zavodov, ki jo je ministrstvo predstavilo konec letošnjega julija, kaže na to, da je do negativnega poslovanja bolnišnic prišlo zaradi zagotavljanja uravnoteženosti poslovanja z Zavodom za zdravstveno zavarovanje Slovenije, saj je prihajalo do linearnega znižanja cen zdravstvenih storitev. Delna odgovornost za izgube, ki se sicer večajo iz leta v leto, je tudi na svetih zavodov, saj ob pojavu izgub niso ukrepali, čeprav imajo za to pravno podlago. Kot sem že omenila, gre pri tem zakonu predvsem za intervencijo, ki pa ne bo imela dolgoročnega učinka, če ne bomo sprejeli sistemskih ukrepov. Eden takih je nov sistemski zakon za zdravstveno varstvo in zdravstveno zavarovanje, ki naj bi prinesel težko pričakovane nove vire, ki bodo vplačani v zdravstveno blagajno, redefinirale naj bi se pravice zavarovancev. Ministrica ga sicer napoveduje že za eno od naslednjih sej Državnega zbora; vendar upamo, da nam bo takrat omogočeno dovolj časa, da si predlog temeljito pogledamo, in da ne bomo spet postavljeni pred dejstvo, če bomo v Poslanski skupini Desus kritični do predloga zakona, bomo zagotovo ponovno obtoženi, da rušimo koalicijo. Naj zaključim s tem, da napovem večinsko podporo predlogu zakona, kajti vsekakor ne želimo bolnišnicam preprečiti, da se vsaj malo izkopljejo iz dolgov, v katere so zašle; nekaj po svoji krivdi, večinoma pa zaradi slabega sistema. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, v njenem imenu mag. Bojana Muršič.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovana ministrica z ekipo, kolegice in kolegi! Danes po nujnem postopku sprejemamo interventni zakon, s katerim bomo sanirali izgube bolnišnic ter tako predvsem pacientom zagotovili nemoteno oskrbo. V uvodu zakona preberemo, citiram: »Finančno stanje javnih bolnišnic je zaskrbljujoče, saj je zaradi sprejetih varčevalnih ukrepov v preteklosti ogroženo izvajanje javne zdravstvene službe na sekundarni in terciarni ravni. Na dan 31. 12. 2016 v bilanci stanja 15 javnih bolnišnic izkazuje presežek odhodkov nad prihodki v skupni vrednosti 170,34 milijona evrov. Preostalih 11 bolnišnic pa izkazuje presežke prihodkov nad odhodki v skupni višini 16,4 milijona evrov. Presežek odhodkov nad prihodki iz preteklih let je v eni izmed javnih bolnišnic v letu 2016 presegal vrednost premoženja bolnišnice.« Resnično zaskrbljujoče. Zaskrbljujoče toliko bolj zaradi preteklega tiščanja glave v pesek in sprenevedanja, da smo dobesedno ogrozili življenja pacientov. Kakorkoli, slabo vodenje ne sme biti izgovor, pacienti ne morejo biti in ne smejo odgovarjati za napake drugih. To je treba sanirati. Dobavitelje je treba poplačati in zagotoviti nemoteno preskrbo z zdravili in ostalimi zdravstvenimi pripomočki. Ampak zaradi navedenega si ne smemo zatiskati oči. Nikoli nisem bila in ne bom tiho, saj je vodenje javnih zavodov tudi ključni problem. Vodstva, ki ne odgovarjajo za nobeno napako, za noben minus, za koruptivne prakse, za katastrofalne odnose v kolektivu, zaradi katerih imamo tudi smrtne žrtve, takšna vodstva nimajo v javnih zavodih kaj iskati. Takšne vodje je treba odstaviti in terjati neodgovornost. Ampak dosedanja praksa kaže ravno obratno. Pri nas takšni ljudje vedno znova in znova najdejo svoje mesto pod soncem in vedno znova najdejo svoj vrtiček, ki ga obdelujejo. Spoštovane kolegice in kolegi! Tukaj, tu potrebujemo interventni zakon. Na področju vodenja in upravljanja javnih zavodov potrebujemo nujno intervencijo takoj. Ne rečem, da je zakon, o katerem teče beseda, nepotreben, ravno nasprotno; še kako ga rabimo, ampak pravila igre morajo biti jasna. Na tem mestu vidim nujen naslednji korak. Če tega ne bomo storili, bodo lahko vse naslednje vlade vsako leto sprejemale interventne zakone, da bi pokrivali izgube, a temu je treba narediti konec. Socialni demokrati danes ponovno ponavljamo, da nam manjka zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju. Določiti je treba pošteno ceno storitvam, saj je le-ta po oceni 5–7 % prenizka. A da ne bomo grajali samo vodstev, tudi država ima svoj podpis pod tem minusom. Z nižanjem cen so nekatere javne zdravstvene zavode porinili na rob prepada. Bolnišnice pri državni zakladnici najemajo likvidnostna posojila, ki jim omogočajo izplačilo mesečnih plač in regresa, za poplačilo dolgov dobaviteljem. Zaradi izvedbe izvršb in posledično blokade računa v letu 2017 ena izmed bolnišnic ni uspela pravočasno izplačati plač zaposlenim, eden od dobaviteljev pa je v celoti ustavil dobavo zdravil zaradi neplačanih računov. To ni prav! Zaposleni morajo dobiti plačilo za svoje delo in dobavitelji poplačane svoje storitve. Kakorkoli, veliko poslušamo o nedovoljeni državni pomoči. Minus je pomagala ustvariti tudi ustanoviteljica s prenizko ceno storitev. Iz analize izhaja, da je večkrat uveljavljeno linearno znižanje cen zdravstvenih storitev povzročilo 166 milijonov evrov izgube. Dalje. Tudi Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije zaradi omejenosti razpoložljivih sredstev v cenah zdravstvenih storitev ni priznal vseh nastalih stroškov, kot so sprostitev nekaterih varčevalnih ukrepov na področju plač, enkratno izplačilo tretje četrtine plačnih nesorazmerij in sprostitev napredovanj ter povišanje vrednosti plačnih razredov javnih uslužbencev, kar je pomenilo 171 milijonov evrov izgube. Naprej. Ni bilo upoštevano povišanje stopnje DDV za zdravila in medicinske pripomočke in še bi lahko naštevali. Ko pogledamo številke in ko vemo, da minuse vedno pokriva ustanovitelj, težko zdrži argument o nedovoljeni državni pomoči. Temu bi kvečjemu lahko rekli ustanoviteljska obveznost. Da ne bom predolga, zakon prinaša okvir za izvajanje sanacije izgub in za vzpostavitev novega modela, ki bo preprečil nadaljnje odtekanje javnih sredstev, če to ni utemeljeno in upravičeno. Ne bom povzemala vseh rešitev, ker smo to že slišali. Dovolila si bom zgolj še eno pripombo. Če je prostor za nagrade za dobro delo, kar je prav, je prav, da se opredeli tudi odgovornost za slabo opravljeno delo. Zakon ima našo večinsko podporo. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, v njenem imenu gospod Jernej Vrtovec.
Spoštovani predsednik ter spoštovani poslanke in poslanci, lepo pozdravljeni! V preteklem tednu smo obravnavali eno zelo podobno vsebino in v tem državnem zboru smo govorili veliko o zdravstvu. V sredo smo skoraj 16 ur razpravljali o interpelaciji zdravstvene ministrice, dan prej pa smo ravno tako na Odboru za zdravstvo govorili o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanoviteljica je Republika Slovenija. Koalicija, kar je hkrati tudi zanimivo, koalicija pri podpori ministrici ponovno ni bila enotna in tudi iz njihovih vrst je bilo na delo ministrice podanih kar nekaj očitkov. Nekaj poslancev je javno povedalo, da njihov glas proti interpelaciji ni glas v podporo ministrici, ampak glas za premierja Cerarja. Volitve so blizu in koalicija si nikakor ne more privoščiti še večje neenotnosti. In kot smo že poudarili v našem stališču pri interpelaciji, namen Nove Slovenije ni iskanje krivcev, nikakor. Ni iskanje krivcev tisto, ampak za nastale razmere v slovenskem zdravstvu je treba pač iskati rešitve. Ob tem naj poudarim, da za nastale razmere ni kriva samo ministrica. Je pa ministrica najbolj odgovorna, da se v zadnjih treh letih niso zgodile potrebne spremembe, ki bi pomenile boljši in finančno bolj vzdržen zdravstveni sistem. Po Predlogu zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija, naj bi zagotovili finančno stabilnost javnih zdravstvenih zavodov, zato zakon predvideva 136,4 milijona evrov, kar predstavlja kritje približno 80 % izgub, ki so jih javni zdravstveni zavodi imeli na dan 31. 12. 2016. In kot je navedeno v oceni stanja in razlogih za sprejetje predloga zakona, je konec leta 2016 kar 15 javnih bolnišnic v bilanci stanja izkazalo presežek odhodkov na prihodki v skupni višini 170,34 milijona evrov. Od leta 2009 do konca lanskega leta pa se je izguba povečala za 38,3 milijona evrov. Javni zdravstveni zavodi imajo zaradi neplačanih obveznosti težave z dobavitelji. Nekatere bolnišnice imajo težave tudi pri izplačevanju plač zaposlenim. Premostitveno posojilo si lahko javni zdravstveni zavod za kratko obdobje sposodi pri državni zakladnici, vendar je to zgolj kratkotrajna rešitev dane situacije. In to se nam dogaja, žal to se nam dogaja. Zakon, ki ga predlaga ministrstvo, med drugim prinaša odpis terjatev države oziroma Ministrstva za zdravje za neplačane zneske združevanja amortizacij iz preteklih let, kar je priporočilo tudi Računsko sodišče. Zakon tudi predvideva ustanovitev sanacijskega odbora, ki bo deloval kot posvetovalni organ Ministrstva za zdravje. Bolnišnice, ki bodo želele sprejeti enkratna sredstva, morajo pripraviti sanacijski načrt, skupaj z akcijskimi načrti. Sanacijska uprava pa naj bi postalo kar vodstvo javnega zdravstvenega zavoda, kar tako počez. To vodstvo, ki je, poudarjam, hkrati ustvarilo in poslovalo z izgubo. Interventni zakon predvideva kar 138,4 milijona evrov pomoči, kar je več kot celoten proračun Ministrstva za zdravje. Proračun Ministrstva za zdravje znaša 94,9 milijona evrov. In kako mi dajemo denar? Še enkrat poudarjam, denar v višini 130 milijonov evrov dajemo, brez da bi naredili o tem kakršnekoli reforme, strukturne reforme, kakšne ukrepe. Dejansko mečemo denar istim ljudem, osebju, pod katerim je tudi bila luknja narejena. Gospa ministrica, gre za neučinkovite protibolečinske injekcije. In čez nekaj let bo ta luknja, ta primanjkljaj ponovno nastal. Denar, ki ga mečemo, je pa res brez potrebe, da ga tja dajemo, če ne bomo naredili nekih reform. In tudi ministrica za finance gospa Vraničar Erman je na odboru poudarila, da je bil finančni okvir interventnega zakona pripravljen ob upoštevanju in spoštovanju javnofinančnih ciljev za leto 2017. Zaradi obsega sredstev, ki jih je treba zagotoviti, je vlada hkrati s sprejetjem predloga zakona sprejela tudi sklep o zaustavitvi izvrševanja proračunov. Spoštovani kolegice in kolegi, v Novi Sloveniji temu ne bomo nasprotovali; bomo pa se vzdržali.
Končali smo s predstavitvami stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih. V razpravo dajem 9.a člen ter amandma poslanskih skupin SMC, Desus in SD. Želi kdo razpravljati? Prosim za prijavo. Besedo ima gospa Nada Brinovšek.
Hvala lepa za besedo. Kot je v navadi, vedno povemo najprej nekaj splošnega o zakonu, zato bom tudi jaz začela malo bolj na splošno, potem pa verjamem, da bodo še moji kolegi povedali kaj več. Kolegi, začela bom z intervjujem, ki ga je imela ministrica za Mladino. Rekla je: »Če želimo uresničiti vse spremembe za dobro ljudi v našem zdravstvu, potem je za to potrebnih še nekaj let.« Saj veste, kaj sem rekla na začetku – najmanj dva mandata. Jaz bi tole komentirala takole – bog nas obvaruj tega. Resnično. V Slovenski demokratski stranki smo vsa ta tri leta že opozarjali na vse nepravilnosti, tudi na negativno poslovanje javnih zdravstvenih zavodov. Na to smo opozorili najprej pri interpelaciji, na izredni seji matičnega delovnega telesa v letu 2016, opozorili na izredni seji matičnega delovnega telesa 2017 in ponovno pri slednji interpelaciji. Ampak ko smo na to opozarjali, smo poslušali vaše očitke. Bom prebrala, kaj je rekel kolega Jani, da »mi pač mislimo, da bomo s temi izrednimi sejami pospešili in ozdravili sistem; če to mislimo, se motimo. Kvečjemu bomo dosegli nasprotni učinek, še bolj pa bomo poglobili nezaupanje v zdravstveni sistem; misleč, da delate dobro za svoj politični cilj, in samo to je vaš cilj in to je vaša glavna agenda.« Se pravi, da smo si mi s tem delali samo neko propagando. Ampak dejstvo je, da smo opozarjali na to. Ko sem poslušala maloprej stališča, je bilo zanimivo slišati, da so za negativno stanje in tako stanje, kot je na področju zdravstva, krive prejšnje vlade. Poslušala sem tudi to, kaj vse bi bilo treba narediti. Ja, kdo je pa na oblasti, koalicija?! Vi! Vi imate to možnost. Nekateri ste za to krivili celo nas v Slovenski demokratski stranki. Kot sem že rekla, opozarjali smo na te nepravilnosti, ampak rekli ste, da zganjamo populizem, kar naenkrat pa bum – in interventni zakon v Državnem zboru. Moram reči, da smo pri tej ministrici vajeni na različne stvari, da se zdravstvena reforma sprejema po nujnem postopku, ampak sem prepričana, da se bo danes ta paket treh zakonov sprejemal ne z interventnim zakonom, ne po nujnem postopku; ampak politično. Zakaj politično? Če se spomnimo stališč ali razprav vas, poslancev, pri interpelaciji ministrice, se boste strinjali – vaš cilj je obstoj te koalicije do konca mandata za vsako ceno. In prav malo vam je mar za naše državljane. Dejstvo je, da je ta zakon v nasprotju z zakonodajo in tudi v nasprotju s pravom Evropske unije. Zakaj pravim, da je v nasprotju z zakonodajo. Mi sprejemamo interventni zakon, 136 milijonov, ne vemo, kje jih bomo dobili; okej, dobili jih bomo z rebalansom in tako naprej. Če se spomnim, kako smo delali to na občini. Streha na šoli je puščala, zamakalo je. In nismo smeli iti takoj v sanacijo, ampak smo morali najprej spremeniti proračun, zagotoviti sredstva, javni razpis, bla bla bla; in šele potem, ko je bila še enkrat večja škoda, smo lahko šli v sanacijo te strehe. Mi pa kar interventni zakon, sredstva bodo že tam nekje. Če bi mi v Slovenski demokratski stranki predlagali interventni zakon brez zagotovitve sredstev v proračunu, vemo, kakšna bi bila vaša razprava. Dobro je, finančna ministrica Mateja Vraničar Erman sicer pravi, da bo potreben rebalans, ampak ne bo ogrozil javnih financ. Seveda ne, ampak ogrozil bo pa verjetno marsikatero drugo področje znotraj proračuna. To je definitivno. Da je ta zakon tudi v nasprotju s pravom Evropske unije, to ste že slišali, mislim, da je tudi že prijava na Evropsko komisijo, da gre za nedovoljeno denarno pomoč; pa si vi zatiskajte oči, kolikor pač hočete. S temi 36 milijoni boste vi pokrili izgube, meni nič, tebi nič, karavana gre dalje; namesto da bi ugotavljali odgovornost oziroma da bi že končno pripravili zakon o vodenju in poslovanju javnih zdravstvenih zavodov, na kar vas tudi vseskozi opozarjamo. Ampak vi ste se odločili za svoj sistem dela, ki se vam zdi najboljši; in podpirali ga boste za vsako ceno, samo da obstanete do junija 2018. Ali se nikomur drugemu ne zastavlja vprašanje, kako pa je 13 od 26 bolnišnic lahko poslovalo ob koncu leta 2016 pozitivno. Ali je za teh 13 bolnišnic veljal drugačen zakon? Ali so imele te bolnišnice drugače plačane storitve od Zavoda za zdravstveno zavarovanje? Ali njihovi uslužbenci, zdravniki in medicinske sestre, niso napredovali? Mislim, da bi se morali vprašati tudi to. Po tem zakonu pač boste nagradili tiste, ki so povzročili izgubo. Sedaj bodo še enkrat nagrajeni vsi tisti, ki so bili politično že tako ali tako kadrovani v te javne zdravstvene zavode; spomnimo se UKC Ljubljana, UKC Maribor, Brežice, Ormož; kot si sledijo po vrsti bolnišnice in izgube. Sedaj bodo ti vaši sposobni politični kadri sanirali te bolnice. Kdo jim zaupa tu notri? Kdo jim zaupa, če sedaj niso nič naredili in se izkazali? Kot sem že rekla, namesto da bi sprejeli sistemski zakon, pa mečete 136 milijonov samo za to, da bodo bolnišnice lahko plačale račune dobaviteljem, ki že tako ali tako dobro živijo; in vemo, kako je s temi dobavitelji. Še enkrat bom povedala, vaš cilj tega interventnega zakona je definitivno samo to, da poplačate dobavitelje in da boste politično kadrovali še vse tiste kadre, ki jih še imate nekje na zalogi, do izteka tega mandata; namesto da bi se lotili sistemskega urejanja zdravstva, da bi sprejeli še kako prepotrebne zakone; po nekem pravem zaporedju. Namesto da bi delali vse v dobrobit bolnikov, delate pa v dobrobit dobaviteljev in v lastno korist. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. V zvezi s tem zakonom nas v Levici moti sestava sanacijskega odbora. V tem organu ne bo mogel sedeti nihče, ki opravlja kakšno javno funkcijo, kar nekako negira načelo demokratične odgovornosti. Zato ponavljam vprašanje z odbora. Koga nameravate imenovati v sanacijski odbor? Glede na stanje v slovenskem zdravstvu upam, da ne kakšnega gospoda Tajnikarja ali gospoda Pirnata, tudi to sem že dejal na odboru, ki z denarjem zavarovalnic in ameriške trgovinske zbornice pišeta recepture za privatizacijo slovenskega javnega zdravstvenega sistema. Koga, gospa ministrica, boste kadrirali v ta odbor? Naprej nas zanima tudi, kaj ta sanacija pomeni za kader v bolnišnicah. Sanacijska uprava ne more vplivati na cene zdravstvenih storitev, niti ne more vplivati na kolektivne pogodbe. Lahko špara samo pri materialu in z odpuščanji. In zato me konkretno zanima, če bo ta sanacijska uprava imela pooblastila za odpuščanje iz poslovnih razlogov. In me posebej ob tem skrbi, kaj bo z medicinskimi sestrami, negovalkami in podobnim tehnično-podpornim osebjem. Vemo, vsakemu je jasno, da te uprave ne bodo šle v odpuščanje zdravnikov; vemo pa, da so v takih razmerah ponavadi prvi na udaru tisti, ki so najšibkejši in najslabše zaščiteni – skratka delavci v najslabših položajih. Še najbolj od vsega, ker se mi zdi tudi najlažje izvedljiv scenarij, se pa bojim outsourcinga. Že sedaj so čistilke, negovalke na slabih plačah, ampak če se uprava odloči in vroči odpoved ter se za te usluge, storitve, kakor želite, obrne na nek čistilni servis, za katerega ne velja nobena kolektivna pogodba in izkorišča zakonito, nezakonito še bolj, kot so sicer izkoriščani negovalci, čistilke; to lahko v bilanci nekega javnega zavoda pod črto pomeni nižjo ceno, s tem pa manjšo izgubo. Kje je v zakonodaji garancija, da ne bi sanacija postala izgovor za še več outsourcinga? Kako boste to zagotovili? Ob tem me pa skrbi še nekoliko bolj dolgoročna stvar, skrbijo me koncesije. Javni zavodi tudi po novem zakonu o zdravstveni dejavnosti niso izvajalci zdravstvenih storitev, ampak samo organizatorji. Bojim se, da bi se zgodilo, ne nujno pod to vlado, da bi v imenu sanacije javnih bolnišnic prišlo do sekanja in razrezanja javnih zdravstvenih zavodov in do koncesioniranja teh dejavnosti. Kratkoročno se to mogoče kaže kot rešitev; dolgoročno pa je to zagotovo dražje, manj učinkovito, zmanjšuje dostopnost javnega zdravstvenega sistema. Vemo, da so politične sile v tej državi, ki si tovrstno privatizacijo, notranjo privatizacijo javnega zdravstvenega sistema zagotovo želijo. Seveda bomo pa javni zdravstveni sistem lahko rešili, okrepili, izboljšali, če mu priskrbimo nove vire financiranja, ker slovensko zdravstvo je družbeni podsistem, ki je podfinanciran. Prej sem navajal primerjave z Avstrijo. Lahko jih navedem še enkrat in še na tem mestu. V primerjavi z Avstrijci damo za vojsko relativno več denarja, na področju zdravstva pa v primerjavi z Avstrijo dajemo veliko manj denarja, kot ga daje naša severna soseda. In že cel mandat v Združeni levici pritiskamo, da se ukine dopolnilno zdravstveno zavarovanje in se nadomesti s solidarno javno dajatvijo, ker na tak način 60 milijonov evrov, ki jih v tem trenutku popolnoma neupravičeno prestrezajo komercialne zdravstvene zavarovalnice, neposredno s premijami od zavarovancev, potem pa ta denar konča v dobičkih zavarovalnic, v njihovih napihnjenih obratovalnih stroških. Ta denar gre lahko preko Zavoda za zdravstveno zavarovanje naravnost v slovenski javni zdravstveni sistem ter namesto dobičku in luksuzu nekaj posameznikov, ki se valjajo po zavarovalnicah, služi zdravju vseh državljank in državljanov. Pa je to samo eden izmed ukrepov, ki ga že tri leta v Levici čakamo v tem mandatu. Rezanje peruti neupravičenim koncesijam je zagotovo drug ukrep. Vemo, da koncesije nažirajo javni zdravstveni sistem, ker gre za neučinkovito ureditev. Ne pravim, kot se mi občasno očita, da so koncesionarji pohlepni ali karkoli takega, poznam tudi kakšnega zdravnika, ki je šel iz javnega sistema zato, ker ni mogel več ob shiranosti tega javnega sistema zagotavljati nivoja in kvalitete storitev, kot bi jih sicer želel, ampak sistem koncesij je drag in neučinkovit. Da presekamo z negativno spiralo preplačil in korupcijskih tveganj pri javnih naročilih, moramo iti v ustanovitev javnega neprofitnega podjetja, ki bo aktivno iskalo najnižje cene materiala in zdravniških pripomočkov. Da izreže ven te rentniške posrednike, ki ne počnejo čisto nič drugega, kakor da zaračunavajo maržo zato, da nič ne delajo. Plačujemo pa to vsi mi preko proračunskih sredstev, neposredno pa tudi državljanke in državljani s slabšim zdravjem, ker skozi te pore odtekajo dragocena sredstva. In še eno poanto bi rad tukaj naredil v zvezi z opozicijsko kritiko tega zakona. To, da greš svoje javne bolnišnice tožiti pred Evropsko komisijo zaradi nedovoljene državne pomoči, to je izdaja, to je kvizlingštvo. In točno to počne Zdravniška zbornica že v tem trenutku. In kdo tamle iz desnega bloka že žuga točno s tem?! Mislim, da si taki hlapci bruseljske Evrope, nemške Evrope, bruseljske birokracije, če želite, ne moremo privoščiti biti. Še posebej ko gre za naš javni zdravstveni sistem, za naše bolnišnice. Sem že prej v stališču povedal, da drugih nimamo. Te imamo, te moramo zrihtati, ne pa da se zaradi sanacije nastalih lukenj grozi in tožari zaradi nedovoljene državne pomoči pred Evropsko komisijo. Zdravstvo ni gospodarska panoga, zdravstvo ni kešmašina. Na zdravju ljudi se ne služi oziroma se ne bi smelo služiti, to je osnovna pravica.
Ker je še interes za razpravo, prosim za prijavo. Besedo ima mag. Marko Pogačnik.
Spoštovani predsednik, spoštovana ministrica, kolegice, kolegi! V razvitem svetu interventne zakone sprejemajo, kadar je kakšna naravna katastrofa, naravna nesreča. V Sloveniji pa interventne zakone ponavadi sprejemamo za sanacijo bančnega sistema na račun davkoplačevalcev. Zdaj imamo pa na mizi interventni zakon za sanacijo bolnišnic v višini 136 milijonov evrov. Spoštovana ministrica, na vašem hearingu, ko ste predstavili svoj program, na kakšen način boste delovali kot ministrica, je bila prioriteta, da boste poskrbeli za uspešno vodenje in za uspešno upravljanje bolnišnic. Tukaj ste padli verjetno na celi črti, kajti bolnišnice še nikoli v zgodovini niso bile v takšnih izgubah kot doslej. Spoštovana ministrica, zanima me ta izguba 136 milijonov evrov, za katere posamezne bolnišnice bo denar šel in v kakšni višini bo šlo za posamezne bolnišnice. Tega vsaj po mojem vedenju do danes še niste povedali. Res pa ne vidim razloga, zakaj vi v samem zakonu navajate, da bo treba pripeljati sanacijske ekipe. Ali gre to zgolj za manever Stranke modernega centra in vas, da boste nekaj mesecev pred volitvami še pokadrirali določen kader, ki ga imate. Kajti v večini bolnišnic, se mi zdi, da je vodstvo teh bolnišnic povedalo odkrito, kje so razlogi za negativno poslovanje v posameznih bolnišnicah. Vsaj kot je meni uspelo razbrati iz teh intervjujev in razlogov, so povedali, da so zdravstvene storitve prenizke, da jih država mora povišati; na drugi strani pa so izgube posledica tudi sprostitve plač v javnem sektorju. Spoštovana ministrica, zanima me, če vam vodstvo obstoječih bolnišnic pove, kje so razlogi za slabo poslovanje, zakaj morate vi vsaj v zakonu predvideti neke sanacijske ekipe. In zanima me, spoštovana ministrica, kje so pa po vašem vedenju razlogi za negativno poslovanje teh bolnišnic. Spoštovana ministrica, ker ste večino vaše poslovne kariere delali v finančnem sektorju, sem bil zelo presenečen nad vašo izjavo pri sprejetju tega zakona, da gre tukaj samo za reševanje likvidnostnega krča. Vsi vemo, če je likvidnosti krč, so verjetno problemi enkratne narave; in se ta likvidnostni krč sčasoma odpravi. Ali glede na vašo izjavo, da gre tukaj za reševanje likvidnostnega krča, lahko pričakujemo, da bodo te bolnišnice ta denar vrnile v proračun? In tukaj gre za rezultate poslovanja za leto 2016. Kaj bo v letu 2017? Ali ste že sprejeli kakšen ukrep, da se bodo te izgube zmanjšale v letu 2017? Ali bomo, ne vem, v Državnem zboru v letu 2018 ponovno dobili z vaše strani interventni zakon. Takrat pa mogoče za 250 milijonov. Prepričan sem, da se te izgube samo povečujejo. Spoštovana ministrica, jaz sem prepričan, da so razlogi bistveno drugje, kot jih navajate vi oziroma vaša ekipa; in smo slišali tudi v stališču Stranke modernega centra, da so izgube posledica stanja iz preteklosti. Jaz se strinjam, da verjetno to področje v Sloveniji nikoli ni bilo upravljano optimalno. Predvsem pa gre zasluga tudi temu, da se je večinoma od tistih, ki so pokrivali ta sistem, slovenski javnosti zelo rado govorilo, kako uspešen sistem v Sloveniji imamo in da imamo brezplačno zdravstvo. Spoštovana ministrica, nimamo brezplačnega zdravstva. V Sloveniji za zdravstvo plačujemo visoko ceno. Visoko ceno pa plačujemo predvsem za to, kar dobimo nazaj. Več kot 2 milijardi evrov dobi zdravstvena blagajna vsako leto s strani delodajalcev in delojemalcev. Zaposleni s povprečno plačo plača za zdravstveno zavarovanje več kot 2 tisoč evrov letno. In sem prepričan, da tukaj so potrebne korenite spremembe; in sem tudi prepričan, da so v določenih bolnišnicah potenciali in prostori neizkoriščeni. Danes imamo specialistične preglede zgolj med 7. in 15. uro. Kaj pa popoldne? Te ambulante samevajo. Sem prepričan, da en del predvsem te tržne dejavnosti bi bolnišnice morale narediti. Moje osebno mnenje je, da imajo zelo učinkovit zdravstveni sistem v Avstriji. V Avstriji se lepo vidi, da privatni in javni zdravstveni sistem lahko delujeta z roko v roki, vendar treba je tukaj narediti učinkovite sistemske spremembe. Prepričan sem, spoštovana ministrica, da na vašem mestu bi morali narediti več. Med današnjo razpravo pa pričakujem odgovore na zastavljena vprašanja.
Besedo ima gospod Jožef Horvat.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovana gospa ministrica s sodelavci, dragi kolegice in kolegi! Najprej protestiram zaradi predstavitve poročila seje odbora. To gre za povsem parlamentarno delo in za poročilo slovenski javnosti, kaj se je na odboru dogajalo. Niti z eno besedo predsedujoči kolega Zorman ni predstavil razprave opozicije in ta je bila aktivna, konstruktivna, kar nekaj vprašanj smo odprli. Vsa čast strokovnim sodelavcem, ki so korektno povzeli razpravo na odboru in ga zapisali v poročilo; ampak tega poročila, ki je v tiskani obliki, javnost ne pozna. Ima sicer dostop do tega, ampak ljudje tega ne berejo. Gledajo pa to sejo in niso mogli slišati, da je bilov razpravi s strani opozicije nasprotovanje obravnavi predloga zakona. Glede na številne pripombe strokovne in zainteresirane javnosti, ki niso bile upoštevane, smo predlagatelja pač pozvali s strani opozicije k razmisleku o smiselnosti obravnave. Opozicijski poslanci so izrazili kritiko nad delom ministrstva in ministrice ter opozorili na dejstvo, da je veliko členov amandmiranih in da bi morala vlada priti s sistemskim zakonom; ne pa s spremembami in dopolnitvami, na kar je opozorila tudi Zakonodajno-pravna služba in tako naprej. Kolegice in kolegi, poslanke in poslanci, vsaj mi sami do sebe moramo biti korektni. Seveda imamo različne poglede na različna družbena in politična vprašanja, ampak korektni moramo biti, ko poročamo, kaj je kdo povedal. Toliko namesto uvoda. Sam tudi ocenjujem, da je že naslov tega zakona zgrešen. Spet gre za neko zavajanje javnosti. Mene pač ne boste mogli zavesti, če rečete, da gre za zakon o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija. To bomo šele videli, če bo to uspelo, da bo neka finančna stabilnost zagotovljena. Finančna stabilnost se razume v prihodnosti. Korektno bi bilo, da bi rekli, da gre za zakon o interventnih ukrepih za pokrivanje izgub javnih zdravstvenih zavodov na dan 31. 12. 2016. To bi vsi razumeli. Zdaj pa marsikdo reče – Ja, to pa ja, javni zdravstveni zavodi morajo biti finančno stabilni. To bomo šele videli. Nikakor pa ni res in s tem tudi ne farbati ljudi, da bo pa zdaj teh 136 milijonov, morda bo kaj manj, denar za paciente. Ni res, ni res. Mimogrede, nekaj tega denarja bo prišlo tudi nazaj državi. Zakaj? Ker se bodo pokrila tudi posojila, ki so jih javni zdravstveni zavodi dobili iz enotnega zakladniškega računa države. Na tem mestu ima gotovo Ministrstvo za zdravje podatek, koliko pa je teh posojil, to mora biti javno znano; in bi prosil, da nam ministrstvo na to vprašanje tudi odgovori. Težave imam tudi s 4. členom, ko je govora o bilanci stanja na dan 31. december 2016. Nisem specialist za računovodstvo, ampak jaz razumem bilanco stanja kot bilanco premoženja poslovnega subjekta. Mi najbrž mislimo na bilanco poslovnega izida, tam se vidi potem presežek odhodkov nad prihodki oziroma po domače rečeno izguba, ki jo s tem interventnim zakonom pokrivamo. Ampak to je zdaj stvar besed, ampak ti terminusi gotovo niso zanemarljivi. Normalno pa je, da se ukvarjamo z interventnim zakonom. Zakaj je treba intervenirati? Ker ni sistemskih zakonov, ker ni sistemskih rešitev. Jaz sem veliko upanja polagal v to koalicijo, ki je med drugim v koalicijski sporazum zapisala, da bo zdravstvo njena prioriteta; ker zdravstvo ima že res kar nekaj let težave, lahko rečemo kar vse obdobje samostojne države; ker je model našega zdravstva še vedno nek model, ki smo ga enostavno skopirali oziroma nadaljevali iz prejšnjega družbenopolitičnega sistema. Res na področju zdravstvenega sistema nismo naredili nič. Ne rečem, da je vse slabo v našem zdravstvu. Vsaj približno poznam nekaj zdravstvenih sistemov v drugih državah. Niso tako dobri kot v Sloveniji. Dejstvo pa je, da imamo mi izjemen potencial, zato ga moramo optimalno izkoristiti. Optimalno moramo izkoristiti vse resurse, vsakega posameznika, ne samo države, vsakega posameznika, da naredimo čim boljši zdravstveni sistem, saj je zdravje naša največja vrednota. Da bi dobili naši davkoplačevalci, ki bodo to zdravstveno luknjo morali pokriti, vsi mi bomo to zdravstveno luknjo pokrili, da bi dobili neke predstave, mi dovolite, da naredim primerjave. Če recimo pogledate proračun Republike Slovenije za leto 2017, vidite, da ima Ministrstvo za zdravje postavko dobrih 94 milijonov. Ne bom zdaj razpravljal, ali je to veliko, ali je to malo; najbrž je res premalo. Če pa postavim višino vsote izgub javnih zdravstvenih zavodov v letu 2016, je ta vsota okrog 170 milijonov, kar pomeni 180 % od proračuna Ministrstva za zdravje za letošnje leto. In tu so ta razmerja takšna, ki mene in nas v Novi Sloveniji močno skrbijo. In če zdaj te interventne ukrepe, težke 136 milijonov, spet postavim v razmerje proračuna Ministrstva za zdravje, je to 144 %. Ta zakon bo iz proračuna odnesel 144 % proračuna Ministrstva za zdravje za leto 2017. To so frapantne številke. Tudi mi ni preveč jasno, zakaj se tu odpiše amortizacija. Amortizacija je seveda strošek in jaz ga imenujem kvaliteten strošek. Zakaj? Ker iz naslova amortizacije posodabljamo, poslovni subjekti posodabljajo opremo, investirajo; tega bo zdaj torej manj, če pravilno razumem. Razočaran sem, da se tudi v Državnem zboru preprosto ne moremo dogovoriti enkrat za vselej, od danes naprej o natančni definiciji, kaj je javno zdravstvo. Javno zdravstvo posamezne države definirata financiranje zdravstvenega sistema, torej način zbiranja denarja, in izvajanje zdravstvene dejavnosti iz tega denarja. To dvoje mora biti tesno povezano. Preprosto ne razumem, zakaj ne bi smel biti del javnega zdravstvenega sistema tudi zasebni sektor. Hvala bogu, če imamo entuziaste, da ne rečem norce, ki investirajo vse svoje življenjske prihranke, ki se zakreditirajo in vlagajo v zidove ter opremo, za zdravje ljudi. Marsikoga v tej dvorani boli glava – kaj bo pa zdaj, ta zdravnik bo zdaj bogataš. In mi imamo menda z bogataši probleme v tej državi. Ima pa znanje. In če ga državna birokracija duši, da ne more razviti svojih potencialov, intelektualnih in drugih, tudi finančnih, kaj bo potem? Bo spakiral kovčke pa bo šel ven. Mi imamo pravi eksodus zdravnikov in drugih specialistov s tega področja, ki gredo pač ven. Ne samo zaradi ali pa sploh ne zaradi višje plače, sploh ne; zaradi odnosov, ker tudi tu je problem. Tudi z medčloveškimi odnosi znotraj javnih zdravstvenih zavodov so problemi; poslušamo zdravnike, medicinske sestre in tako naprej. In ne vem, zakaj so takšen problem koncesije. Nekdo iz vrst Stranke modernega centra je nekoč že rekel in citiral prof. dr. Igorja Gregoriča, ki da je povedal, da je treba koncesije ukiniti. Seveda, ker te zavirajo razvoj zdravstva. Treba je sprostiti zasebno iniciativo, pa ne samo na zdravstvenem področju, na vseh področjih, tudi šolstvo in tako naprej. Dokler tega večinsko v tej dvorani ali pa v neki naslednji sestavi Državnega zbora ne bodo poslanci, politiki dojeli; do takrat nam bodo pač najboljši ljudje te države tudi odhajali iz države. In do takrat bo vedno premalo denarja za zdravstvo, za izobraževanje in za druge zelo pomembne družbene podsisteme. Hvala lepa.
Postopkovno, gospod Branko Zorman.
Hvala, gospod predsednik. Želel bi podati samo eno pojasnilo, v nadaljevanju pa tudi predlog. Kolega Horvat me je obtožil, ko sem predstavljal poročilo Odbora za zdravstvo in nisem nastopal kot poslanec Stranke modernega centra, ampak kot podpredsednik odbora, in sem poročal zgolj o tem, kaj se je na odboru dogajalo, da sem izpustil tisto poglavje, kjer je omenjeno, kakšne pripombe je v razpravi podala opozicija. To sicer drži, ni pa to bilo namerno. Vi veste, da je predstavitev poročila omejena na 5 minut in me je že opozarjalo na to, da se mi čas izteka, zato sem moral tekst skrajšati in izpustiti določene vsebine. To ni bilo namerno, da bi kakorkoli želel ustvarjati drugačen vtis, kaj se je na seji odbora dogajalo. Če bi bil čas daljši kot pet minut, potem bi bilo možno izčrpno poročilo tudi v celoti prebrati. Tudi vi veste, ker ste predsednik enega odbora, ko na seji Državnega zbora podajate poročilo odbora, nikoli ne preberete prav vsega, ker to v petih minutah pač ne gre. Če pa se ta čas podaljša, je to možno. Ni bilo nobene namere ustvariti nek vtis, ki ga ni. Hvala.
Besedo ima mag. Bojana Muršič.
Hvala lepa za besedo, predsednik. Danes govorimo o interventnem zakonu, ki je težek 136 milijonov. Vsekakor so se izgube v bolnišnicah akumulirale več let in menim, da bi tak interventni zakon morali sprejeti takoj ob nastopu mandata in ne šele zdaj, kajti s tem bi preprečili, da bi javni zdravstveni zavodi še dodatno plačevali obresti za neplačane terjatve, kajti tudi tu je velik primanjkljaj. Če danes ne bi imeli na mizi tega zakona, bi bili pred tem, da bi lahko bilo ogroženo življenje pacientov, saj ne bi dobili dovolj velike oskrbe v bolnišnicah, zato menim, da je prav, da se danes o takšnem zakonu pogovarjamo. Je pa tudi prav, da postavimo jasna merila, pod kakšnimi pogoji in kaj bodo potem vodstva morala na tem mestu za ta denar tudi narediti. Moram sicer demantirati zadevo iz stališč, kajti govora je bilo, da zgolj ta vlada namenja sredstva za sanacijo izgub. Res je, vlada je že leta 2009 prvič namenila sredstva s sklepom Vlade za sanacijo izgub, takrat v višini zgolj nekaj čez 7 milijonov; ampak treba je vedeti, da takrat niso bila dovolj jasna merila in dejansko se te bolnišnice, ki so prejele sredstva za pokrivanje izgub, tudi danes pojavljajo na tem seznamu bolnišnic, ki izkazujejo izgubo. Izgube bolnišnic, moram reči, so res zaskrbljujoče. Zgolj UKC Ljubljana – 99 milijonov, UKC Maribor – 6 milijonov, Celje – 5 milijonov, Izola – nekaj čez 15 milijonov, Jesenice – 3 milijone, Ptuj – 7 milijonov 600. To so takšni zneski, da te resnično kar zmrazi. Potrebni so ukrepi in, kot sem rekla, jasno določena merila, kaj morajo vodstva narediti, ko bodo prejela ta sredstva. Ta zakon mora biti na tem mestu jasen in glasen. Res je, da te krize niso povzročila samo ta vodstva. Povedala sem že v stališču poslanske skupine, da iz analize izhaja, da je šlo za linearno znižanje stroškov cen zdravstvenih storitev, kar je povzročilo 166 milijonov evrov izgube. Zavod za zdravstveno zavarovanje ni plačeval vseh nastalih stroškov, ki so nastajali z varčevalnimi ukrepi; potem enkratno izplačilo tretje četrtine plačnih nesorazmerij, sprostitev napredovanj, povišanje vrednosti plačnih razredov, kar je pomenilo novih 171 milijonov evrov izgube. Še bolj boleče je to, da ni bilo upoštevano povišanje stopenj DDV za zdravila in medicinske pripomočke, tudi tu gre za 13 milijonov evrov. Zavod za zdravstveno zavarovanje ni plačeval storitev, ki so presegale pogodbene okvire, kar je pomenilo 64 milijonov evrov. Če tega ne bi bilo, bi pacienti še dlje čakali v čakalnih vrstah, kar ponovno ni prav. Pojavljajo se tudi neplačani prispevki za obvezno zdravstveno zavarovanje, ki, ne boste verjeli, na dan 30. 6. 2017 znašajo kar 123 milijonov evrov, kar tudi vpliva na razpoložljiva sredstva Zavoda za zdravstveno zavarovanje. Ti podatki so resnično zaskrbljujoči. S tem enkratnim interventnim zakonom se bo javnim zdravstvenim zavodom pokrilo zgolj 80 % izkazanih presežkov odhodkov nad prihodki na dan 31. 12. 2016. To pomeni, da bomo pokrivali del tega presežka odhodkov. Res je, veliko je bilo govora tudi s strani predhodnikov, da ni jasno razmejeno, ali gre pri teh izgubah tudi za tržno dejavnost, vendar v zavodih predstavlja tržna dejavnost zgolj 3 % njihove dejavnosti, zato mislim, da ta teza enostavno ne zdrži. Moram reči, da ta zakon prinaša kar nekaj okvirov. Res je, da sem tudi sama imela pomisleke pri sanacijskem odboru, ki se bo imenoval s strani ministrice, vendar nekdo mora preverjati sanacijske uprave, ki se bodo imenovale v javnih zdravstvenih zavodih, ki bodo prejeli ta sredstva. Sicer imam še vedno – pa bom po vsej verjetnosti pri tem tudi ostala – pomislek glede imenovanja sanacijskih uprav. V bistvu gre tu za te ljudi, ki že sedaj vodijo javne zavode. Po moji presoji sedaj ne opravljajo tega dela, ki bi ga morali opravljati, kajti zakon o izvrševanju proračuna Republike Slovenije vsako leto jasno navede, kaj se zgodi, če javni zdravstveni zavod izkazuje presežek odhodkov nad prihodki. Izdelani morajo biti sanacijski načrti. Ne vem, ali so te sanacijske načrte zavodi delali ali ne, ali so bili predloženi; in kaj je potem iz teh sanacijskih načrtov bilo. To sem spraševala tudi na odboru, odgovora sicer nisem dobila, ampak na koncu koncev je po eni strani tudi prav, da vodstva dobijo še eno priložnost, da dokažejo, da niso kriva za izgube, ki so nastale. Vsekakor del izgub, ki so nastale, tiči drugje, vendar imajo veliko težo tudi vodstva, kajti nekateri javni zdravstveni zavodi pa le ravnajo gospodarno, iščejo ukrepe za zmanjšanje izgub in iščejo čim manjše zneske pri nabavah materiala. Tu veliko stvari, na katere bomo morali še pomisliti. Glede nedovoljene državne pomoči je bilo nekaj govora. Zavedati se moramo, da smo ustanovitelj dolžni poravnati izgube. Je pa res, da mora ustanovitelj jasno povedati, do katere meje jih pokriva in kakšne bodo potem sankcije za neprimerno vodenje. Mislim, da je ta zakon sicer korak naprej. Ne bodo pokrite vse izgube, vodstva se bodo morala še kako gospodarno obnašati s sredstvi, ki jih bodo imela. Ključno pa je, da se popravi ta cena storitve, ki je sedaj na rangu iz leta 2014, kar pomeni, da so po oceni 5–7 % te cene prenizke in tudi da bo Zavod za zdravstveno zavarovanje plačeval tudi dodatne programe. Zgolj tako bomo lahko skrajševali čakalne dobe, ki so resnično že v alarmantnem stanju. Res pa je, da ta zakon ne bo prinesel ključnega ukrepa in s tem zakonom ne bomo skrajšali čakalnih dob. Nam pa je mar za državljane, ker pač bomo sprejeli ta zakon. Kolegica se je nasmejala, kajti na začetku je povedala, da nam ni mar; ampak če je poslušala naše stališče, s tem bomo vsaj zagotovili nemoteno preskrbo pacientov. Kajti ko ležiš v bolnišnicah in enostavno ne dobiš materiala, je nesprejemljivo. Zato je potrebno, da gremo korak naprej. Zaenkrat hvala.
Besedo ima gospa Jelka Godec.
Najlepša hvala za besedo. Po mojem mnenju gre za prvo pomoč in ne za zagotavljanje finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov s tem zakonom. To je definitivno. Že iz tega, kar sem v stališču povedala, v ozadju tega interventnega zakona ni zakona o vodenju in poslovanju bolnišnic, o katerem je ministrica govorila od začetka že na samem hearingu, da bo, kot je rekel kolega, to njena prioriteta, da bo izboljšala vodenje bolnišnic. In če ob tem interventnem zakonu ni popolnoma nobenega ukrepa, da bi se zmanjšale nove izgube v bolnišnicah, je ta denar stran vržen denar. Ne s stališča kritja izgub, ampak s stališča [[…]]Saj poznate tisti pregovor, da je treba otroka naučiti ribo loviti, ne mu ribe dati v roke. Če ne boste na vladi bolnišnicam omogočili zunanjega okolja, ki bo onemogočilo dodatne finančne izgube, potem ta denar nima nobenega smisla. Ker naslednje leto bodo druge bolnišnice, nove bolnišnice ali iste, ko je rekla kolegica, ki so dobile tudi leta 2009 pomoč, pa so sedaj spet na spisku, se je nadaljevalo negativno stanje. Ker pa seveda v opoziciji nimamo pojma, vam bom prebrala izjave nekaterih direktorjev o mnenju teh interventnih zakonov. Direktor Splošne bolnišnice Jesenice je dejal, da ta interventni zakon ne rešuje sedanjih težav bolnišnic, ki bodo zaradi podfinanciranosti zdravstvenih storitev samo letos dodatno ustvarile izgubo v višini polovice sredstev, kot naj bi jih dobile z zakonom. V Bolnišnici za ginekologijo in porodništvo Kranj so dejali takole: »Likvidnostna situacija tako še vedno ostaja zelo težka. Pričakovani zakon o sanaciji bolnišnic bo omogočil poplačilo zapadlih obveznosti nad 90 dni, a tekočega poslovanja ob nespremenjenem dvigu cen zdravstvenih storitev ne bo rešil.« Iz UKC Maribor, ker ta vlada seveda ni ničesar kriva, je bilo rečeno, da so bili lani v rdečih številkah prvenstveno zaradi neurejenega financiranja urgentnega centra. Splošna bolnišnica Celje se je lani po dveh desetletjih poslovanja brez likvidnostnih težav znašla v podobnih težavah kot ostale bolnišnice in njen direktor je dejal: »To je posledica znižanja cen zdravstvenih storitev za 3,6 % s strani ZZZS glede na leto 2016, povečanja stroškov dela in nenačrtovanega porasta stroškov zdravil ter zdravstvenih materialov.« Torej iz teh zadev, iz tega, kar vam direktorji govorijo; govorijo pa o tem, da prihaja do likvidnostnih težav oziroma do izgub zaradi notranjega okolja, če v finančnih poročilih berete, bolnišnice se spopadajo z notranjimi težavami; in zaradi zunanjega okolja, to je pa ministrstvo, ki daje takšne zakone, takšna navodila. Gospa ministrica, to ni smešno. Vi poveste, vi ste podpisali s sindikati sprostitev ukrepov in to je povzročilo, govorijo, zvišanje plač. Ali ni to res? Sedaj boste pa rekli, da niste zvišali plač. Ko je bil podpis s sindikati, je bilo rečeno, da ne bo finančnih posledic. Da ne bo finančnih posledic. Vi ste te ukrepe sprostili, zdravnikom so se zvišale plače, tudi nagrajevanje, v redu, sem že zadnjič povedala, da si zaslužijo, ampak lagali ste državi, lagali ste vladi, vsem, tudi sami sebi prvenstveno, da to ne bo prineslo finančnih posledic. Direktorji morajo izplačati plače in vse to, vendar za to ne dobijo dodatnega denarja. Znižanje cen zdravstvenih storitev in tako naprej. Ni ukrepov, ki bi to finančno situacijo oziroma to poslovanje, te izgube v nadaljevanju zmanjšalo. Hkrati cene materiala, o tem že govorimo ne vem kako dolgo, gospa ministrica se hvali s tem, da je privarčevala na cenah materiala, kar spet ni res, ker vam vsi direktorji govorijo, da se cene materiala zvišujejo. O tistih skupnih javnih naročilih ne duha ne sluha, o zmanjšanju finančnega dela. Naslednja zadeva, v drugem odstavku 5. člena ste dali ven revidirane računovodske izkaze in govorite samo o notranji reviziji, glede na notranjo revizijo. Zakaj ne več revidirani izkazi poslovanja? Ker bi se ugotovilo, da ta dopis, ki ga je gospod Mezek poslal na ministrstvo v času interpelacije, ko smo začeli govoriti o nedovoljeni državni pomoči oziroma o tem, da javni zdravstveni zavodi nimajo razdeljene javne in tržne dejavnosti, zato je to šlo ven, ker v teh revidiranih izkazih poslovanja bi se to ugotovilo. Ministrstvo je dalo leta 2010 navodila v zvezi z razmejitvijo dejavnosti javnih zavodov na javno službo in tržno dejavnost ter se to upošteva; vendar pa ni povedalo sodil. Sodila se delajo letos. Za 31. 12. 2016 ne boste, gospa ministrica, mogli povedati, ali je šlo za skritje izgub iz javne službe ali iz tržne dejavnosti. Če pa, potem pa prosim, da mi odgovorite, kaj je s tem dopisom oziroma zakaj je ta dopis začel krožiti takoj po seji odbora, ko smo začeli v opoziciji opozarjati na to, da ni razmejitve med javno in tržno dejavnostjo; in na interpelaciji, na kar nihče v dvorani ni želel niti slišati, niti slišati. Sedaj me zanima, ker na odboru ste pa rekli, kimale so vse gospe zraven vas in vi tudi, da je razmejitev, da lahko določate. Hkrati se bo krilo tudi izgube iz kreditov in plačilo posojil v okviru enotnega zakladniškega računa države in do komercialnih bank, najetih za financiranje tekoče likvidnosti. Ali tukaj gre za kritje teh kreditov za javne službe ali kar povprek? Za kaj točno so se najemali ti krediti, za kateri segment? Sicer piše za financiranje tekoče likvidnosti, ampak to lahko pride tudi v delo tržne dejavnosti, če želite. Kolega Kordiš je rekel, da smo v opoziciji kvizlingi, ker tožimo Evropski uniji. Jaz nisem nič Evropski uniji tožarila, jaz sem samo opozorila na to, da lahko pride do nedovoljene državne pomoči in da bi želeli o tem informacijo, ne pa prijave, kar bi bilo zelo dobro. Ker če po evropski direktivi spadamo oziroma imamo Bismarckov sistem zdravstva, potem se za nas uporablja to pravilo nedovoljene državne pomoči. Če pa bi imeli solidarnostno zdravstvo, kot je gospod Kordiš rekel, da bi morali imeti solidarnostno zdravstvo, ki temelji na solidarnosti, potem je pa zadeva drugačna, v tistem primeru se to ne bi uporabljalo. Danes pa še vedno je plačilo zdravstvenih storitev iz prispevkov državljanov, torej preko zavarovalnic. V tem je tudi vprašanje, ali zaradi tega stališča prihaja lahko tudi do nedovoljene državne pomoči. Pa še enkrat, razmejitev med javnim in tržnim, gospa ministrica, zakaj potem takšni dopisi s strani gospoda Mezga, da tega ni in da bo to šele sedaj urejeno. Jaz bi želela videti finančno poročilo UKC Ljubljana oziroma vseh bolnišnic, ki imajo razmejeno med tržno in javno dejavnostjo. Naslednja zadeva so sanacijski odbori. Tudi mene zanima, kdo bo v teh sanacijskih odborih sedel. Mogoče kdo iz Ekonomske fakultete, ki bo za predloge sanacijskih planov zaračunal recimo okoli 6 tisoč evrov, kot v Splošni bolnišnici Novo mesto, kjer so pripravili sanacijski načrt s pomočjo Ekonomske fakultete, ki jim je to zaračunala. Zdaj pa mene zanima, če bodo v sanacijskih odborih sedeli ljudje, ki bodo plačani, koliko bodo honorarji za te ljudi; in ali se bo za to potem tudi bolnišnicam računalo, ko se jim bodo sanacijski načrti delali. Naslednja zadeva je sanacijska uprava. V sanacijski upravi, vam je koalicija že sama povedala, sedijo ljudje, ki so danes del tega, da je prihajajo do finančnih izgub, torej direktorji, strokovni direktorji, pomočniki direktorjev zdravstvene nege, mogoče slednji najmanj. Ampak v njih pa nimate recimo pomočnikov direktorjev za finančno poslovanje. Tiste še dajte zraven, potem boste pa komplet naredili. Potem je pa komplet. To je tudi naš amandma, da vam predlagamo, da daste še finančnike zraven, da bodo lahko povedali – javno je tole, tole je pa tržno; tukaj lahko krijemo, tukaj pa ne smemo. Ne, finančnikov se ne potrebuje zraven, to je ena zadeva. Druga, še enkrat, ali in kako bodo služili tudi nekateri iz Ekonomske fakultete, ker do sedaj so. Ali boste preko sanacijskih uprav razreševali direktorje, ki vam ne odgovarjajo, gospa ministrica? Ker v UKC Ljubljana je bil že dvakrat zavrnjen sanacijski načrt, za tretje niti ne vem, ker teh svetov zavoda ni, kar prestavljajo se. Enkrat so samo sestanki, potem se seja prestavi, agonija UKC Ljubljana se nadaljuje, da je 99 milijonov izgube; otroška srčna kirurgija, agonija se nadaljuje. Tukaj sedi predsednik sveta UKC Ljubljana, pa nič od nič. Ministrica seveda ni nič pristojna, 6 članov sveta zavoda je v UKC Ljubljana, tudi s strani vlade, tudi nič pristojni. Zdaj pa mene zanima, kako lahko daste 136 [[…]]Gospa ministrica, ali bi vi dali nekomu denar, ne vem, tisoč evrov; ne da vam bi povedal, zakaj bo namenil, kako bo naredil, da ne bi prišlo do nadaljnjih izgub, da naslednji dan spet ne bi bil pri vas na vratih za tisoč evrov. Kaj misli s temi tisoči evri narediti? Kaj bo naredil, da ne bo prihajalo do njegovih novih izgub? Jaz mislim, da s svojim denarjem ne bi tako delali. Ker pa delate z denarjem davkoplačevalcev, daste pa 136 milijonov brez sanacijskih načrtov, brez sprejetega rebalansa, brez kakršnekoli osnove. Kolega je rekel, da se to sprejema v tujini, kadar so naravne katastrofe. Jaz mislim, ne bom nadaljevala, da smo prišli do naravne katastrofe. Ker to, 136 milijonov, gospa ministrica, brez osnove, prijavijo se z vlogo, nimajo revidiranih izkazov poslovanja, samo notranja revizija in na koncu še ta notranji revizor pove vam, če je vse okej. Najprej revidira, potem pa vam pove, ali so številke v redu ali ne. Eni in isti ljudje. Eni in isti ljudje, ki so do zdaj delali izgube. In vi, ministrica, ki ste povzročili izgube, vi boste sanirali zdaj slovenske bolnišnice. Skoraj sem rekla banke, ker je zadeva čisto podobna. Jaz vas prosim za odgovore – javna, tržna dejavnost, ker tako vpijejo nekateri, da je treba ločiti, kar se trži, da je treba ločiti zasebnike, koncesionarje; a v javnih zdravstvenih zavodih se pa lahko to kar tako dela. Ali imajo sodila, ali je zadeva narejena že pred letom 2016; ali je res to, kar piše v tem dopisu. To je ena stvar. Druga stvar, kdo bo v sanacijskih odborih in za kakšno plačilo, kakšni honorarji so predvideni, samo me zanima plačilo – da ali ne? Če da, potem boste povedali, v kakšni višini je to predvideno; ker če gre to iz proračuna države, se to mora vedeti. Hkrati me zanima tudi, 136 milijonov, katera ministrstva bodo oškodovana na ta račun. Katero področje? Ker nekje bo treba denar vzeti. Nekje ga bo treba vzeti. In to v bistvu je bianko podpis koalicije, ker rebalansa še ne vemo. In čudi me, še enkrat, s strani koalicije, da lahko tako razpravljate in na koncu potrdite ta zakon. Jaz vas v tem smislu res ne razumem. Kritizirate, točno isto govorite, smiselno govorite, da je to v bistvu bianko podpis, da ni sanacijski odbor, da se nič ne ve; a hkrati boste potrdili samo zato, da koalicija ostane. Upam, da ne bom nikoli v takšni koži. Ampak če bom, težko verjamem, jaz bi bila raje tiho, ker to je za mene neke vrste, pod narekovaji, izdaja. Izdaja ljudi, kot ste sami rekli, 136 milijonov evrov ne bo skrajšalo čakalnih dob, ne bo prineslo nobenih pozitivnih učinkov, le da bodo nekateri, ki so izgube ustvarili, lažje dihali in ustvarjali nove izgube. Kaj pa tisti, ki so pozitivno poslovali?! Kako pa so tisti lahko pozitivno poslovali? Mi v državi Sloveniji nagrajujemo tiste, ki so delali slabo, ki so ustvarili izgube; tistim, ki so delali dobro, pa bomo verjetno še kaj vzeli. Če bodo pa naslednje leto tisti, ki so zdajle malo nad vodo, v negativnem stanju, nas pa več ne briga. Nagrajevanje torej tistih, ki delajo slabo.
Replika, Miha Kordiš.
Hvala. Opozorila na to, da gre pri zdravstveni dejavnosti tudi za gospodarsko dejavnost in da lahko zapade sanacija bolnišnic pod nedovoljeno državno pomoč, niso samo opozorila. Gre za skrite, pa niti ne preveč dobro skrite, grožnje, da bo padla tožba iz Slovenije na Evropsko komisijo.
Besedo ima mag. Julijana Bizjak Mlakar.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani poslanke, poslanci! Danes imamo pred seboj interventni zakon, hkrati pa se pogovarjamo o stvareh, ki so precej zahtevne. Gre za to, kaj je javno, kaj je zasebno. Govori gredo pogosto v smer, da javni zavodi niso odgovorni za to izgubo, gôvori so precej shizofreni; po drugi strani pa se soočamo z gôvori, da so javni zavodi tisti, ki so odgovorni za to, da imamo danes izgubo v javnih zavodih. To se pravi, da nekaj pri celi zadevi ne drži. Tudi sama ministrica na interpelaciji povedala, da je bilo za okoli milijardo 700 milijonov evrov posegov v javno zdravstveno blagajno. Noben poslovni subjekt ne bi mogel zdržati takšnega pritiska, če bi se mu za toliko v kratkem obdobju znižala sredstva, hkrati se pa ne bi poskrbelo za nove finančne vire, ki bi omogočili, da ta dejavnost še naprej deluje v smislu ciljev, ki jih ima javni zdravstveni sistem. Tudi sama predlagani interventni zakon podpiram v tistem delu, ko se javnemu zdravstvu namenja dodatnih 136 milijonov evrov. Je pa treba povedati, da gre tu le za pokritje dela izgub bolnišnic oziroma zdravstvenih zavodov. Tudi ostali ste že opozorili, da ta znesek nikakor ne bo zadosten, četudi prištejemo še vse tisto, o čemer se je govorilo – o amortizaciji, stroških, ki jih bo po novem nosil proračun. Da ne omenjam, da je zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju še nekje v oblakih; in je vprašanje, ali ga bomo sploh dočakali, tako kot sredstva, ki naj bi jih prinesel v zdravstveno blagajno. Ta znesek nikakor ne bo zadoščal za to, da bi se brez drugih, novih virov in tudi sistemskih ukrepov stanje izboljšalo. Skrbijo me tudi odprte možnosti političnega kadrovskega lomastenja po zavodih, ki ga zakon omogoča. Interventni zakon namreč suspendira del veljavne zakonodaje, ki ureja vodenje in poslovanje javnih zavodov, pa četudi za nadzor nad porabo sredstev in uvedbo sanacijskih ukrepov že obstaja ustrezna zakonodaja. Sedanja zakonodaja že omogoča ukrepe proti tistim, ki javna sredstva nenamensko trošijo, pa tudi proti tistim, ki omogočajo korupcijo, ogrožajo varnost in dostopnost do zdravljenja. Vendar lahko ugotovimo, da se teh ukrepov ni izvajalo; spet smo pred tem, da imamo zakonodajo, ki se je ne uporablja, tisti, ki bi jo pa morali uporabljati in zahtevati njeno uporabo, pa tega niso storili, danes pa zahtevajo suspendiranje dela te zakonodaje, da lahko vzamejo določene stvari v lastne roke in uvedejo izredne ukrepe. Izgube javnih zavodov, kot smo večinoma vsi ugotovili danes, so plod nezadostnega in neustreznega financiranja javnih zavodov. Vprašamo se lahko, zakaj ni bilo sistemskih ukrepov, da ne bi imeli situacije, ko Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije plača zasebnim izvajalcem zdravstvene dejavnosti vse zdravstvene storitve, ki jih le-ti opravijo, javnim zavodom pa ne. Vemo, kdo vse je odgovoren za regulacijo na tem področju. In prav manjkajoči sistemski ukrepi za zagotovitev ustreznega financiranja javnih zavodov so privedli do izgub in do nedopustno dolgih čakalnih dob, ki jih javni zavodi danes beležijo. Jasno je, da si izvajalci poskušajo pomagati na svoj način, če vidijo, da bo prišlo do prekomernih izgub; hkrati pa morajo sprejemati vse paciente, vse zdraviti, nimajo pa zadostnih sredstev, zato je jasno, da se bodo podaljševale čakalne dobe. To je povsem logično. Za pripravo ukrepov, da se to prepreči, so odgovorni na ministrstvih, na vladi; ne pa v javnih zavodih. Kot rečeno, nikakor ne podpiramo morebitno netransparentno, nenamensko trošenje javnih sredstev, za to obstajajo vsi vzvodi, da bi se to preprečilo. Dejstvo je torej, da 136 milijonov evrov ni zadosten obliž na globoko rano, ki so jo prejšnje in ta vlada zadale javnemu zdravstvenemu sistemu. Gre za vrednostni sistem posameznih vlad, gre za prioritete; in očitno zdravje ljudi ni prioriteta številnih vlad, ki so v tem času vodile ministrstvo oziroma ta resor ter tudi bile najbolj odgovorne za to, kaj se v tem resorju dogaja. S temi sredstvi se namreč ne bo rešilo pričakovanih izgub, manjka pa tudi denar za odpravo nedopustno dolgih čakalnih dob. Če bi nam bilo kaj mar za bolnike, za paciente, potem bi se najprej poskrbelo zanje, šele nato pa za ostale stvari. Ministrica je sama rekla, da je bilo javnemu zdravstvenemu sistemu oziroma pokojninski blagajni odvzeto več kot milijardo evrov denarja. Razen korupcije, kamor pa sodi tudi dopuščanje dvoživnega sistema, to je hkratnega dela zdravnikov v javnem in zasebnem zdravstvu, kjer pa so vzvodi spet na strani regulatorja, je k izgubam javnih zavodov prispevalo še naslednje, večino teh stvari ste že sami omenili. Od leta 2010 do 2016 javnim zdravstvenim zavodom ni bilo plačanih za 580 milijonov evrov opravljenih zdravstvenih storitev. Si lahko predstavljate, kakšen denar je to; pa kljub temu se je zahtevalo od zavodov, da poslujejo pozitivno. Kako so poslovali, pa tako vidimo. Cene zdravstvenih storitev so bile res prenizke, to vsi ugotavljamo, ampak kljub temu je ministrica v svojem mandatu cene še znižala s 1. 1. 2017, kar bo še naprej prinašalo izgube temu sistemu. Bolniška nadomestila, ki jih pa nihče od vas ni omenil, so v tem času krepko porasla. Moramo ugotoviti, da ministri in vlade niso naredili dovolj – lahko bi rekla, da pravzaprav nič – na področju bolniških nadomestil. Da bi se ob poškodbah pri delu, ob pretiranih bolniških odsotnostih delodajalce s plačili višjih zdravstvenih prispevkov, kar sedanja zakonodaja že tudi omogoča, vendar se ne izvaja tega, in s plačevanjem rehabilitacije zaposlenim prisililo tiste delodajalce, ki te poškodbe oziroma bolezenska stanja ljudi najbolj povzročajo, k bolj človeškemu ravnanju z zaposlenimi. Še vedno nimamo urejenega niti seznama poklicnih bolezni, pa se na to opozarja že vrsto let. Povišani odhodki za bolniška nadomestila zagotovo odražajo premajhno skrb delodajalcev za varnost in zdravje na delu. Vemo, da je to stvar Ministrstva za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti ter tudi Ministrstva za zdravje, kjer so v zakonodaji vsi možni vzvodi, da se tudi na tem področju kaj naredi. Po sprostitvi varčevalnih ukrepov na področju plač, smo danes enkrat že slišali, je javnim zavodom ostalo nepokritih 171 milijonov evrov. Torej še en poseg vlade v zdravstveno blagajno, ki je bil brez dodatnega finančnega vira. O povišanem DDV za zdravila in medicinsko-tehnične pripomočke, zaradi česar je zdravstvena blagajna izgubila 13 milijonov evrov, smo danes že slišali. Nismo pa slišali še za znižanje normativov zdravnikom, zaradi katerega so se za 20 % povišali stroški javnim zavodom. Za isto delo dobivajo danes zdravniki bistveno višje plače, to pa pomeni tudi, da je treba tudi zaposlovati nove zdravnike, da opravijo tisto delo, ki so ga prej opravili isti zdravniki, kadar seveda ne želijo dodatno delati. Tudi to je bil ukrep brez zadostnega finančnega pokritja v času te vlade, ki je dodatno načel poslovanje javnih zavodov. Tudi nove urgence, na katere smo izjemno ponosni, so prinesle oziroma povzročile dodatne stroške zaposlovanja, za kar prav tako ni bilo zagotovljenih dodatnih finančnih virov. Da ne omenjam plačnih dogovorov s Fidesom in pogajanja s sindikati vlade in te ministrice za zdravje, ki še tečejo in bodo javnim zavodom prinesli še dodatne stroške, za katere prav tako ne bo dodatnih finančnih virov. Kakšne dodatne obremenitve pomeni še to za javne zdravstvene zavode, kar bo vplivalo na še večje prihodnje izgube. Pa če bi se dalo tak poseg v zdravstveno blagajno še upravičiti v primeru zvišanja najnižjih plač, je povsem neodgovorno od ministrice in vlade, da se namerava z lopato metati dodatna sredstva za tiste plače, ki so že tako najvišje – plače zdravnikov v državi. Spet brez zagotavljanja dodatnih finančnih virov. Kumulativna izguba javnih zavodov konec leta 2016 znaša 170 milijonov evrov, kar pomeni, če upoštevamo vse, kar sem navedla, da so javni zavodi razmeroma dobro poslovali ob vseh teh okoliščinah. Seveda je pa treba upoštevati, da se je breme preneslo v prihodnje obdobje, ker so se v tem času podaljšale čakalne dobe. Niti evra iz tega zakona pa žal ne bo šlo za odpravo nedopustno dolgih čakalnih dob. Po interventnem zakonu bo ministrici omogočena razrešitev sedanjih vodstev javnih zavodov in tudi politično kadrovanje, kar me močno skrbi. Če ustreznih sistemskih ukrepov, ki bi zagotovili stabilno financiranje javnih zavodov, ne bo kmalu, se bodo javni zavodi zaradi groženj sanacijskih odborov in sanacijskih uprav začeli otepati opravljanja storitev za bolnike, kadar jim bo to prinašalo dodatno izgubo pri poslovanju oziroma kadar bodo zaradi tega ogroženi položaji vodilnih v javnem zavodu. Brez plačila za opravljene storitve se pač ne da dosegati pozitivnih rezultatov poslovanja, to je treba vedeti. Tako bi se lahko zgodilo, da bodo tudi javni zavodi, kot to delajo zasebni izvajalci zdravstvenih storitev, začeli zapirati svoja vrata pacientom za tiste storitve, ki jih Zavod za zdravstveno zavarovanje ne plača. In tega nas pa mora biti strah! Spet gre za paciente, kaj bo z njimi, zaradi česa sploh imamo javni zdravstveni sistem. Prav zato utegne biti interventni zakon brez pravočasnih ustreznih sistemskih ukrepov škodljiv za dostopno, kakovostno in varno zdravstveno obravnavo pacientov. Vedeti moramo, da lahko sanacijska uprava varčuje le pri storitvah, na kakovosti in na varnosti zdravstvenih storitev. Pa tudi na zaposlenih, to je pri odpuščanju verjetno medicinskih sester in tudi ostalega pomožnega kadra. To vse lahko zniža kakovost in varnost zdravstvene obravnave naših ljudi pa tudi dostopnost, zato nas je lahko strah tega, kar se trenutno dogaja. Tudi zato bom sama in verjamem, da tudi poslanci Desusa, ki že lep čas opozarjamo na odsotnost sistemskih ukrepov in ki s prej omenjenim delom zakona nismo najbolj zadovoljni, skrbno spremljali, kaj se bo dogajalo. Ker se pa zavedamo, da so ta sredstva nizka, vendar pa je treba javnim zavodom priskrbeti dodatna sredstva, bom ne glede na pomanjkljivosti zakona ta zakon podprla. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Janko Veber. Izvolite, gospod Veber.
Hvala za besedo. Mislim, da tega zakona ne bi potrebovali, če bi sveti zavoda, ki so dejansko tisti, ki izvršujejo pravice ustanoviteljev, opravili svoje naloge; in če bi tudi ministrica dosledno spoštovala zakon o izvrševanju proračuna, ki ravno tako nalaga takojšne ukrepanje, ko se zazna izguba v posameznem zavodu. Danes ugotavljamo, da temu ni tako. Pri svetih zavoda, v vseh teh, kjer bodo uvedeni sanacijski ukrepi, se ne bo zgodilo nič. Po mojem mnenju bi morali razrešiti vse svete zavoda, ki so vključeni v sanacijski program; še posebej Univerzitetni klinični center, ki ima daleč največjo izgubo. Brez tega zagotovo ne bo sanacijski program izveden tako, kot bi moral biti izveden. Poleg tega je pa res dejstvo denar, 136 milijonov bo namenjeno za poplačilo dobaviteljev in obveznosti do bank. Zopet, ko se pogovarjamo o bankah in dobaviteljih, ni problem denar; ko se pa pogovarjamo o čakalnih vrstah in o medicinskih sestrah, pa je to neizmerno velik problem; torej za ljudi ni denarja, za banke in dobavitelje seveda je denar. Naslednje, na kar želim opozoriti, ali je Računsko sodišče pregledalo poslovanje teh zavodov, ker konstantno srečujemo izgube. Ali je v UKC bilo Računsko sodišče, kdaj? In kdaj je bilo nazadnje? Če ne; je to nujni ukrep. Normativov in standardov nimamo. Kako se bo nadzirala poraba sredstev, če nimamo normativov in standardov? Kaj je upravičeno uporabljeno in kaj ni? Tudi sanacijski odbor bo to predočil najprej svetu zavoda, ki ni naredil očitno nič v tej fazi, da pregleda to ukrepanje. Uprave bodo ostale enake in bodo sanacijske uprave. Torej eni in isti bodo trošili ta denar, ki pa ne bo prinesel tistega želenega cilja, da se skrajšajo vrste in da se izboljša zdravstveno stanje tistih, ki potrebujejo zdravstveno oskrbo. Še nekaj. Ves čas opozarjam, zakaj se ne spremeni zakon o zamudnih obrestih v Sloveniji? Imamo najvišjo obrestno mero pri zamudnih obrestih, samo Slovenija ima 8-odstotne zamudne obresti pri neizvedenih plačilih v rokih. Zakaj tega zakona ne spremenimo? Takoj bi zmanjšali strošek tudi pri vseh teh neizvedenih plačilih. Ampak tega nimamo predvidenega, samo podaljšanje plačilnih rokov. V zakonu pa je 8-odstotna obrestna mera, kar je največ v Evropi. Zakaj se tega ukrepa ne izvede? Takoj ga lahko izvedemo. Pričakoval bi, da bi vse pogodbe z dobavitelji imele tudi protikorupcijske klavzule. Ali jih imajo? Ali jih je svet zavoda pregledal? Kdo je pregledoval korupcijo pri posamezni pogodbi? Ali je bil izveden kakšen ukrep? Ali je bila samo ena pogodba razveljavljena, ker je sum korupcijskega tveganja velik? In če ti ukrepi niso bili izvedeni, potem dejansko ni mogoče dati kar 136 milijonov za nekaj, kar ni bilo opravljeno. In res opozarjam, sveti zavodov, ki niso opravili svojih obveznosti kot ustanovitelji, bi morali biti zamenjani. Državni zbor bo danes prevzel, če bo sprejel ta zakon, odgovornost na sebe kot na ustanovitelja in razbremenil svete zavodov odgovornosti, ki dejansko izvršujejo pravico ustanovitelja v praksi. Ali smo res pripravljeni to prevzeti? Vsaj Računsko sodišče bi moralo vse to pogledati in potem priti v Državni zbor ter sprejeti ukrepe. Hvala.
Vidim, da je še interes za razpravo, zato dajem možnost, da se prijavite k razpravi. Izvolite, prijava poteka. Besedo ima mag. Alenka Bratušek.
Lep pozdrav še enkrat! Mislim, da imamo danes malce shizofreno situacijo v Državnem zboru. Poslanci koalicije nas pozivajo, naj ne sprejmemo oziroma ne podpremo tega zakona, kar je malce neobičajno. Ampak, okej, tako pač v tem trenutku v tej vladi in v tej koaliciji je. Dve uri in še malo sem čakala, preden sem se oglasila, ker sem pričakovala, da bo ministrica iz vseh zapiskov, ki si jih je naredila v dveh urah, tudi kaj povedala in odgovorila na dileme. Kaj je z razmejitvijo tržne dejavnosti in javne službe; kaj je res s problemom, ki je bil omenjen, z Evropsko komisijo; kaj bo z zaposlenimi? Ampak na žalost – nič, in po moje bo tako ostalo tudi do konca. Odgovornost za nastalo situacijo v zdravstvu. Tudi to je zanimivo poslušati, kako dve stranki v isti koaliciji kažeta s prstom na ministrico in največjo stranko. Ja, prav gotovo je Stranka modernega centra in ministrica najbolj odgovorna za to, da je situacija takšna, kakršna je. Ampak vi tudi ne morete ubežati od svoje odgovornosti, če ji tri leta, po domače rečeno, držite štango, da se na področju zdravstva ne spremeni nič oziroma so se v teh treh letih stvari spremenile na slabše. In še večje je sprenevedanje kolegice iz Desusa, ki okrivi vse vlade za nazaj, ampak hkrati ne pove, da je Desus bil del vseh teh vlad. V vseh teh vladah je sedel Desus. Potem lahko rečemo, da je Desus najbolj odgovoren, da je situacija v zdravstvu takšna, kot je. V vseh vladah od leta 2004 do 2017. Ampak od tega, kar mi danes tu govorimo in ljudje slišijo, na žalost ne bo nič drugače. Denar; koliko ga je bilo odvzetega zdravstvenemu sistemu. Spoštovana ministrica, pogledala sem si bilance Zavoda za zdravstveno zavarovanje, da ne govorim na pamet. Leta 2016 se je v zdravstveno blagajno nateklo 2 milijardi in pol, leta 2013 – 2 milijardi 290. Toliko denarja, kot ga je danes v zdravstvenem sistemu, v zgodovini naše države še ni bilo. Ampak problemi so pa tudi takšni, kot jih v zgodovini naše države še ni bilo. 10 % več leta 2016; z letošnjim letom bo še dodatnih, približno 100 milijonov evrov. Ja, so se izgube akumulirale, ja, nastajale so v tistih najtežjih časih, ampak danes ob štiriodstotni gospodarski rasti bi morali znati tem problemom reči ne in jim narediti konec. Pa ne znate. Za 30 % so daljše čakalne vrste. Verjamete ali ne, me je prav bolelo zadnjič ob vaši interpelaciji, ko ste nanizali, da v teh vrstah čakajo in stojijo samo ljudje, ki hočejo. Eni se ne prijavijo, drugi narobe pokličejo, tretji se prestavijo in tako naprej. In kot sem rekla, ljudje od tega, kar danes govorimo, ne bodo imeli nič. Sama sem napovedala podporo temu zakonu, ampak ob vsem, kar slišim iz koalicijskih vrst, imam sedaj resno dilemo. Če niti lastnih poslancev niste uspeli prepričati, da je ta zakon potreben; ne vem, nekaj časa je še, da slišimo vaše argumente. Premier Cerar vas ščiti tri leta in vsekakor bo za to, da bo zdravstvo ob koncu mandata te vlade v bistveno težji situaciji, kot je bilo na začetku, najbolj odgovoren. Pri drugi ministrici, ki je ravno tako imela mogoče problem ali pa željo urediti stvari tako, kot je treba, to je pri javnem zavodu v Idriji, ni prav nič pomišljal. Se pravi, da je treba ščititi samo tiste iz svojih vrst. Iz druge koalicijske stranke se pa da stvari hitro urediti. In zato je največja njegova odgovornost; vsekakor pa ne Desus ne SD tej odgovornosti za situacijo v zdravstvu ne moreta ubežati. Že večkrat sem povedala, da ne ta vlada ne ta koalicija problemov v zdravstvu ne bosta rešili. Vse to bo moralo, na žalost, čakati novo, bolj odgovorno vlado in novo, bolj odgovorno koalicijo. Na žalost na račun in na zdravje Slovenk in Slovencev.
Imamo željo po repliki. Mag. Julijana Bizjak Mlakar, izvolite.
Hvala lepa. Želela bi povedati, da je predgovornica, ki je sedela na Ministrstvu za zdravje, bila tudi predsednica Vlade ter pozna tudi ustroj finančnega ministrstva. In tudi sama, ko sem bila v vladi, mi je postalo jasno, da so odločevalci za to, kaj se dogaja na tem področju, finančni ministri, predsednik Vlade in ministri za zdravje. In ko se tukaj kaže s prstom na druge, je treba povedati, da je treba prst včasih uperiti tudi vase; in gospa to redno pozablja. Poleg tega bi pa opozorila še na napako, ki jo je storila že prej, ko je govorila o regresu upokojencev in o manku 21 milijonov evrov. Skratka, ta regres je bil že zdavnaj izplačan, verjetno že tudi porabljen. In tudi tistih 21 dodatnih milijonov evrov je bilo tudi priskrbljeno in tudi potem nakazano. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Prej je bilo rečeno v debati, ali vi veste, koliko zaposleni s povprečno plačo da za slovenski zdravstveni sistem; in da ta ni zastonj in da je ta cifra 2 tisoč evrov letno. Tukaj lahko vrnem vprašanje. Ali vi veste, koliko stane operacija zlomljene stegnenice? Ali koliko stane zdravljenje za raka? Toliko, da v principu ameriškega zdravstvenega sistema bi tak človek gladko umrl z našo povprečno plačo, ker si takega zdravljenja preprosto ne bi mogel privoščiti. Ob tem, da je dve tretjini naših aktivno zaposlenih takih, ki živijo pod ravnjo povprečne plače. Čeprav naš javni zdravstveni sistem ni toliko solidaren, kakor si v Levici tega želimo, je še zmeraj zelo solidaren in zagotavlja zdravstveno oskrbo tudi tistim, ki si je ne morejo privoščiti. Kar se tiče primerjav z Avstrijo, pa naslednje. Avstrijski zdravstveni sistem daje primerljive rezultate slovenskemu, samo Avstrijci dajo več kot dvakrat toliko denarja per capita za svoj zdravstveni sitem, kot dajemo v tej državi. Pa je na primarni ravni, kjer je v Avstriji največ privatnih praks, ta sistem najbolj neučinkovit, po možnosti celo manj učinkovit kot slovenski sistem. Ampak ker je denarja več, se te razlike tamkaj zgladijo in je oskrba tudi potem hitrejša.
Besedo ima gospod Branko Zorman. Izvolite.
Hvala, predsedujoči. Gremo najprej lepo od začetka. Več je bilo očitkov danes, česa ta zakon ne rešuje, kaj je notri narobe. Seveda je bilo tudi veliko povedanega v prid zakonu, ampak bi, preden bi se odzval, dodatno pojasnil določene vsebine. Najprej en zgodovinski pogled pa en pogled z distance. Imamo javne zdravstvene zavode, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija. To so bolnišnice. Imamo javne zdravstvene zavode, ki so jih ustanovile občine, to so zdravstveni domovi. In o teh zdravstvenih domovih danes ne govorimo; govorimo o bolnišnicah. Zakaj so določene bolnišnice v preteklosti poslovale z rdečimi številkami? Seveda je razlogov več. Del teh razlogov je nedvomno, da so se v preteklosti sprejemale s strani poslovodstva tudi slabe poslovne odločitve, ki so na primer privedle do tega, da je bolnišnica danes v rdečih številkah. Verjetno je tudi, da je zgolj v dnevnem poslovanju prihajalo mogoče do napačnih odločitev. Dejstvo je pa tudi to, in to ste večkrat danes omenili, da je problem v našem sistemu podfinanciranje zdravstvenih storitev, prenizka cena zdravstvenih storitev oziroma nerealna cena, kakorkoli želite. Cena, ki jo zdravstvena blagajna, to se pravi Zavod za zdravstveno zavarovanje Slovenije, plačuje posameznim izvajalcem za tiste storitve, ki jih za nas, paciente, tam opravijo. Seveda je najlažje reči, da ne potrebujemo tega zakona, pozabimo tisto za nazaj, povišajmo cene storitev, pa se bo na koncu potem izravnalo. Žal tako lahko ne gre. Kot sem že povedal v uvodnem stališču, ko sem predstavljal stališče naše poslanske skupine, je dejstvo sledeče, da vse te izgube niso nastale včeraj, niso nastale predvčerajšnjim, ampak so nastajale z leti; tudi v našem mandatu so se te zadeve kopičile. In z delnim zvišanjem cen storitev v preteklih letih se je stanje malo popravilo, vendar daleč od tega, da bi se situacija lahko trajno popravila. Torej imamo te zdravstvene zavode, ki so v teh rdečih številkah in ki nujno potrebujejo finančno sanacijo. Govorim o finančni sanaciji, ne govorim zgolj o finančnih sredstvih. Ker če damo v ta zdravstveni sistem za te izvajalce samo denar in jim pustimo, da avtonomno razpolagajo z njim in se odločajo, kaj bodo s tem denarjem počeli, potem verjetno bodo taisti zavodi čez nekaj mesecev v podobni situaciji. In zato je zakon predvideval vzpostavitev nekih nadzornih mehanizmov, nekih kontrolnih mehanizmov. Predvideva ustanovitev sanacijskega odbora kot posvetovalno strokovno telo pri ministru za zdravje, ki bo presojalo; se pravi najprej dajalo navodila upravam bolnišnic, presojalo njihove sanacijske načrte, presojalo njihove sanacijske programe, presojalo izvajanje le-teh in po potrebi predlagalo korekcije načrta tega sanacijskega programa. V primeru, da vodstvo nekega javnega zdravstvenega zavoda, neke bolnišnice ne bi izvajalo te sanacije tako, kot je predvideno in potrebno, ima možnost ministrici tudi predlagati zamenjavo tega vodstva. In to je tisto, kar nekatere, ki ste danes že razpravljali, moti. Zakaj vas to moti, si lahko vsak ustvari svojo sliko. Ampak v isti sapi govoriti o tem, da gre za, kot je bilo rečeno, »kadrovsko lomastenje po javnih zdravstvenih zavodih«, je pa vseeno malo deplasirano. Hkrati tisti, ki ste proti temu mehanizmu nadzora in morebitnih sankcij, saj sankcije bodo samo v primeru, če se sanacijski programi ne bi izvajali, govorite, da vodstvo ni delalo dobro, da bi jih lahko zamenjali že prej. Če govorite, da je to fino, potem si poglejte tudi kakšen zakon, na primer Zakon o zavodih; in boste potem videli, kakšne so pristojnosti koga; kakšne so pristojnosti svetov zavodov, kakšne so pristojnosti vodstev javnih zdravstvenih zavodov in kakšne so pristojnosti ministra za zdravje – nikakršne; na koncu pa za vse odgovarja minister. Vrnil bi se tudi v te razloge, ki so pripeljali do tega, da so nekateri javni zdravstveni zavodi v rdečih številkah. Izpostavil bom eno bolnišnico, to je Bolnišnica Topolšica, kjer je prejšnje vodstvo z zelo nespametnimi poslovnimi potezami in s kreditiranjem brez pokritja ter še nadaljnjimi zelo sumljivimi poslovnimi potezami pripeljalo dobesedno bolnišnico pred propad. In tudi to je ena od teh bolnišnic, ki se jo rešuje. Tam je zdaj novo vodstvo, ki dela drugače; vendar je luknja, ki je v tistem času nastala, nerešljiva z rednim poslovanjem. Bil je tudi očitek, da še ni zakona o vodenju javnih zdravstvenih zavodov. To je zakon, ki ga ima ministrstvo že kar nekaj časa pripravljenega, vendar žal smo tukaj spet ujetniki ostale zakonodaje. Dokler bo veljal Zakon o zavodih, takšen kot je; dokler bo veljal sistem plač v javnem sektorju, takšen kot je, je umestitev tega zakona znotraj sistema malo dolgotrajnejša in traja žal dlje časa; ampak verjamem, da bo na koncu Ministrstvo za zdravje predvsem z Ministrstvom za javno upravo in tudi z Ministrstvom za finance našlo rešitev, ki pa bo primerna. Ta zakon je nujno potreben, če želimo, da bodo ta vodstva delovala tudi v prihodnje bistveno bolje. Kolegica Godec je rekla, ko je bila obtožena izdajstva s strani kolega Kordiša, da niso tožili Republike Slovenije, torej lastne države, pred Evropsko komisijo; oziroma zatožili, če želite. To seveda ni res. Če si boste pogledali magnetogram seje Odbora za zdravstvo – jaz se dobro spomnim vaših besed, ker sem to sejo vodil –, vi ste rekli, da boste sami to prijavo naredili. To si lahko pogledate in me demantirate, če me boste lahko; ampak me žal ne boste mogli. Kolega Pogačnik je rekel, zakaj je treba pripeljati sanacijske ekipe. Nič novega se v sistem ne uvaja, zdajšnje uprave postanejo sanacijske uprave. Torej nič novega, ki bo nad delovanjem in nad izvajanjem te sanacije, teh na novo imenovanih oziroma preformiranih sanacijskih uprav bedel. Ne bom se spuščal zdaj v ostale dileme privatnega, javnega, zasebnega, ker so določeni razpravljavci pri obravnavi tega zakona želeli pripeljati debato ali razpravo tudi širše. Za konec še to, cene storitev. Kot že rečeno na začetku, cene določenih zdravstvenih storitev so nedvomno podfinancirane in so prenizke. Da bomo lahko to popravili, ne gre zgolj za prevetritev tega, tudi to je treba narediti; določene so preplačane, določene so podplačane. Ampak tudi to ne bo dovolj. Že prejšnji teden sem pri interpelaciji ministrice za zdravje povedal, da je v nadaljevanju ključen zakon, ki ga je treba sprejeti, zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju. To je zakon, ki bo na novo postavil pravičen sistem financiranja, redefiniral bo vire financiranja in bo prinesel v zdravstveno blagajno tudi dodatne vire; nekaj iz proračuna, nekaj pa tudi od samih uporabnikov zdravstvenega sistema. To je zgolj del, eno področje, ki ga bo ta prihajajoči zakon urejal. O njem pa govorim zgolj zaradi tega, ker je nujno, da debate, ki jo imamo danes, in težave, ki jo rešujemo danes, ne bo treba reševati tudi v prihodnje. Hvala.
Postopkovno, gospod Tomaž Lisec, izvolite.
Hvala. Vem, predsednik, da sem naslednji na vrsti, vendar se ne oglašam zato, ker nimam časa, pač pa zato, ker sem poslušal predhodnika, ki se je osredotočil na dve zadevi – ena je finančni okvir tega zakona in druga so sanacijski odbori. Spoštovano vodstvo Državnega zbora, za vas imam dve vprašanji. Prvo, ko berem zakon, tam piše: »Zakon predvideva, da bo iz državnega proračuna zagotovljen enkratni transfer … in ima zakon enkratne finančne posledice za državni proračun v letu 2017.« Vse tiste, ki smo v državnem zboru več kot ta mandat, ko se kršijo vsa ustavna in zakonska določila glede izpolnjevanja finančnih in proračunskih zadev, nas, spoštovano vodstvo, zanima, na podlagi katerega člena poslovnika ste uvrstili ta zakon v proceduro. Kajti ne samo na podlagi poslovnika, predvsem tudi na podlagi parlamentarne prakse, ki je do sedaj, do tega mandata, vedno sledila poslovniku, zakon ni mogel priti v obravnavo v Državni zbor za tekoče leto, če niso bila zagotovljena proračunska sredstva v proračunu. In danes poslušamo o tem, kako bo po tem zakonu vlada prišla z rebalansom. Spoštovani podpredsednik, prosim, da pred nadaljevanjem seje podate vsem poslancem odgovor, kako je možno obravnavati zakon, ki nima finančnih posledic. Še več, spoštovano vodstvo Državnega zbora, ne samo da ni zagotovljenih138 milijonov za pokrivanje enkratnega transferja. Tukaj piše, »za nagrajevanje članov sanacijskih uprav in plačila sanacijskega odbora bodo sredstva zagotovljena v okviru posebnega vladnega projekta, za katerega bodo sredstva zagotovljena v okviru finančnega načrta Ministrstva za zdravje«. In tukaj, spoštovani predsednik oziroma podpredsednik, sprašujem tako vas kot resorno ministrstvo, ali so ti finančni viri zagotovljeni v okviru proračuna za leto 2017. Če niso, gre za eklatantno kršenje tega, kar se mu reče, kar mora izpolnjevati vsak zakon, to pa so cilji, načela in finančna konstrukcija zakona. Zato vas pred nadaljevanjem sprašujem, kje v proračunu so ta sredstva. In če niso, zakaj je ta zakon sploh uvrščen na današnji dnevni red seje Državnega zbora?
Ste žogico usmeril vame oziroma v vodstvo, naj vam odgovorim: po 115. členu. Poudaril bom še to, da gre za tipično zlorabo vašega časa, ampak zdi se mi bolj pomembno, da nadaljujemo. Gospa Jelka Godec, želeli ste repliko. Izvolite.
V Slovenski demokratski stranki na odboru nismo nikoli dejali, da bo Slovenska demokratska stranka vložila tožbo proti državi Republiki Sloveniji za nedovoljeno državno pomoč, ampak smo dejali, da lahko do tega tudi pride. Hvala.
Nadaljujemo z gospodom Tomažem Liscem. Imate dobro minuto oziroma slabi dve. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Upam, da boste tako dobrovoljni tudi do predlogov opozicije, ko bomo imeli zakone v proceduri, ne bomo imeli kritja za finančne posledice za tekoče leto, pa ali bo to SDS ali pa morda kolegi iz Združene Levice, vabljeni k pripravi zakonov, ki bodo imeli finančne posledice še za leto 2017. Upam, da bo odgovor isti, da na podlagi 115. člena Poslovnika zakon izpolnjuje pogoje. Kar pa se tiče izgub in sanacijskih odborov. Spoštovana ministrica, tukaj berem članke, tako strokovne, predvsem strokovne, kjer piše Dosje zdravstvene izgube. In to sklicevanje na predhodnike, kako so bili vsi predhodniki krivi za izgubo – pa vzpostavljena laž. Večina izgub v bolnišnicah v Sloveniji so nastale v letu 2015, 2016 in nastajajo v letu 2017. V letih, spoštovana ministrica, ko ste vi odgovorni, ko menjujete svete zavodov, ko menjujete direktorje, finančna posledice pa so jasne, še večje izgube teh vaših uprav oziroma ki jih imenujete. Taka bo verjetno zgodba tudi s sanacijskimi odbori. Tisti, ki so del problema, naj bi po vašem reševali te probleme. Skratka, verjetno bomo imeli slej kot prej še nov intervencijski zakon, da bomo pokrili vaše neumne odločitve.
Besedo ima gospod Jani Möderndorfer. Izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Danes bomo dobršni del dneva namenili zdravstveni politiki. Ni bila dovolj interpelacija, niso bili dovolj odbori in vse ostalo, danes bomo še kakšnih sedem ur razpravljali. No, da pa je seveda praksa, da kadarkoli omenjamo in diskutiramo o eni temi znotraj zdravstvenega sistema, se zelo neradi držimo bistva, ki ga imamo danes na dnevnem redu. Omenjamo vse naokoli, kar seveda pomeni samo lahko dvoje; ali zmanjkuje argumentov ali pa enostavno mislimo oziroma mislite, da bo na ta način mogoče pripeljati zgodbo bolj prepričljivo, če bomo govorili o petih stvareh, ki med seboj nimajo tako enoznačnih povezav. Pa vendar, jaz se bom poskušal držati predvsem teme današnjega dneva in predvsem tudi nekaj očitkov, ki jih je bilo navrženih s strani opozicije. Nekateri popolnoma upravičeno postavljajo vprašanja, nekje pa seveda je več kot jasno, da gre za načrtno nerazumevanje ali pa, kot se reče, načrtno zavajanja. Šel bom po vrsti. Na začetku naj odgovorim, glede na to, da sem bil omenjen, pa sploh še razpravljal nisem in nisem mogel niti replicirati gospe kolegici Nadi Brinovšek. To je zelo nehvaležno poslansko dejanje, ko nekoga omenjaš, pa sploh se še oglasil ni. No, ampak ona se je oglasila na zalogo za nazaj. Citirala je moje nastope, jaz vam želim, da jih čim večkrat citirate in še enkrat potrjujem: vse, kar ste citirali, drži. Mi je zelo všeč, da me povzemate. Vam bom pa odgovoril v vašem stilu. Glejte, ne bi rekel, bog se usmili, kaj pravzaprav počnemo, ampak drugačno tezo bi raje uporabil: pomagaj si in bog ti bo pomagal. Tako predlagam, da čim manj boga kličete v zdravstveni sistem, ker drugače bo šlo res vse k vragu, če bomo prepustili samo še njemu, da ukrepa. Toliko malo samo za začetek. Zdaj bom šel pa na tista bistva, kjer pa je treba odgovarjati. Kolega Horvat je danes omenjal in dobršen del svoje razprave v resnici posvetil pravzaprav že znanemu dejstvu, o katerem sem večkrat razpravljal, to so ti zadnji kriki obupa in klici na pomoč, kako čim prej sprivatizirati zdravstveni sistem. Še več! Danes si je dovolil nekaj, česar sem se sicer bal, večkrat sem v svoji razpravi tudi omenil, in zato sem dolžan določene stvari seveda slovenski javnosti pojasniti. Namreč, skliceval se je celo na dr. Gregoriča, znanega slovenskega zdravnika, vrhunskega strokovnjaka na svojem področju, ki v znani ameriški kliniki opravlja kvalitetne in strokovne storitve. Potem seveda doda in reče to, kar je povedal že pred dvema letoma in potem dvakrat ponovil na različnih simpozijih, nazadnje lansko leto – oziroma ja, lansko leto jeseni v Portorožu –, da koncesije je treba ukiniti. Veste, to pove zdravnik, ki je izredno dobro plačan in dela še pro bono tu in tam kakšnega pacienta, ne pove pa, da prihaja – in to dela v državi, kjer 30 milijonov prebivalcev zaradi tako kvalitetnega sprivatiziranega zdravstvenega sistema ne pride do zdravstvene oskrbe in tam res umrejo. To je dejstvo! Še več, kar je bolj pomembno, on v resnici se zavzema za en drug koncept – ne imeti koncesije, ampak vsak v tej državi mora imeti enako pravico dostopa do plačila storitev iz zdravstvene blagajne. To je njegov koncept. Kar pomeni z drugimi besedami: končaj medicinsko fakulteto, odpri svojo ambulanto in preprosto delo ti je zagotovljeno, kajti blagajna ti bo plačevala, dokler bo imela. Izbral si bom tiste primere, ki so dobro plačani, tam, kjer je zahtevno, komplicirano in težavno in super drago ali pa celo znanstveno in raziskovalno, pa naj gre na terciarne ustanove oziroma v javne zavode, v bolnice, ker te se itak ukvarjajo samo tam, kjer se reče, da seveda ustvarjamo izgubo. To seveda ne bo šlo. Tudi še več, zatrdil je, da smo prevzeli nek sistem iz prejšnjega režima. Zdaj ne vem, ampak nazadnje smo sprejemali v prejšnjem stoletju zakonodajo, sicer resda takoj po osamosvojitvi, vendar ne leta 2002, pardon, 1993, 1994, ampak mnogo kasneje – 1995, 1996 in takrat že dolgo ni noben več razmišljal, da bi prevzemali socialistične sisteme. Smo pa nekaj drugega naredili. Seveda smo iz proračuna prenesli denar na zdravstveno blagajno, ki je v prejšnjem zdravstvenem sistemu ni bilo, imeli so pa SIS-e in podobne stvari. To seveda zamegljuje sliko pri tistih, ki mislijo, da bodo na ta način boljše funkcionirali. Vendar o tem bomo več govorili, ko bomo imeli razpravo o Zakonu o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju. Tudi ni res, da se v tej državi nismo dogovorili, kakšno naj bo javno zdravje. Ni res! Mi ga že imamo in govorimo o javnozdravstvenem sistemu in je uzakonjen in velja. Ali ga hočemo nadgraditi, bolje doreči, sistemsko seveda dopolniti, to pa je drugo vprašanje. Tako govoriti, da nimamo konsenza in da nimamo tega sistema, je seveda neodgovorno, predvsem pa zelo zavajajoče oziroma bom uporabil besedico, ki jo uporablja poslanka Godec, zelo moderno v zadnjem mesecu – laže. Ne? To je pač jezik, ki bolj prihaja s tiste strani. Vendar zato, da bodo lažje razumeli ta jezik, bom to seveda tudi uporabljal sam. Naslednja zadeva, ki se mi zdi pomembna, so pa seveda ti nesrečni dolgovi, o katerih mi govorimo. Veste, govoriti o izgubi v bolnicah oziroma če se bom opredelil samo na tiste, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija ali pa akumulativnih izgubah, je seveda ena bistvena razlika, odvisno, kdaj kakšno stvar hočemo uporabiti in za katere potrebe. Gospa Brinovčeva je seveda zelo jasno rekla: »Imamo res da bolnišnice, ki imajo izgubo. Kaj pa tiste, ki jih nimajo?« Zakaj pa tiste lahko dobro delajo v tem sistemu, če je za vse drugo krivo tisto, kar seveda sama navaja. Pa si poglejmo, kdo v resnici ima akumulativno izgubo, zato da bomo videli, za kakšne bolnice pravzaprav gre, za katera področja. Med njimi ne bomo našli bolnišnice, ki so velike in opravljajo vse storitve, ampak izredno majhne, bom rekel, ali pa bom rekel manjše institucije. Imamo Valdoltro, ki nima akumulativne izgube oziroma primanjkljaja, potem imamo tukaj Golnik, potem je tukaj Soča, potem imamo Postojno in Sežano in potem se konča. Kakšen je pa skupni imenovalec teh [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Je, je, še eden je, pa ni več [[…]]Ne mešati poslovnega izida pa akumulativno izgubo. Saj bom prišel, če mi dovolite, gospa poslanka. Vem, da ste po naravi sicer zelo prijazni, ampak bodite še v tej dvorani, pa bom zelo vesel. Tisto, kar je pomembno pri skupnem imenovalcu teh, je, da so izredno specializirani. Vsi, ki sem jih naštel in nimajo obsega tako velikih storitev, kot jih imajo vse ostale bolnišnice, in to je ta bistvena razlika. Ali je pomembno tudi, kakšno je vodstvo in organizacija? Zagotovo! Ampak to bomo merili pa, ko bomo gledali še poslovni izid za tekoče leto in bomo videli, kdo se jim pridruži pri poslovnem izidu. Je pa še Onkološki inštitut Ljubljana, potem imamo Jesenice in Izolo še zraven. Vendar z eno razliko, da ti trije, ki sem jih zdaj omenil, pa imajo akumulativno izgubo v letu 2016. Torej, seveda se tukaj postavlja vprašanje, kdo je pravzaprav kriv in odgovoren pri celi zadevi. Danes smo slišali, da imamo tu svete zavodov, da imamo tu vodstva in da bi vsi morali svoje opraviti. Strinjam se, da nobena bolnišnica ni enaka drugi; imamo mogoče slabe uprave, imamo nemogoče kolektive, imamo nemogoče organizacije ali pa nepravilne svete zavodov. Pri vsakem verjetno je kakšen delež, ki pravzaprav lahko vpliva na kakšno situacijo. Zakaj nagrajujemo tiste, sem danes poslušal, ki so ustvarili izgubo oziroma primanjkljaj? V resnici ne gre za nagrado, ampak gre za sanacijo. Še posebej mi je zoprno, ko poslušam nekatere poslance, ki rečejo, veste teh 136 milijonov plus 7 milijonov amortizacije – še odpis amortizacije, ne pozabiti, da ne gre samo za 136 milijonov –, da to ne gre za paciente. Ja, za božjo voljo, za koga pa gre, če ne za paciente? Gre za storitve, ki so bile oziroma, bom rekel zadeve, ki so bile že opravljene. Za koga? Upam, da ne za kar nekoga, ampak za paciente. In posledično seveda, če tega dolga ne bomo pokrili, bodo zopet pacienti nastradali zaradi tega, ker se določene storitve več ne bodo niti mogle izvajati. Zato ne govoriti, da ne gre za paciente. Nihče pa ni rekel, da gre za zmanjševanje čakalnih vrst, kar seveda tudi danes ni tema, vsaj ne pri tem zakonu, bo pa zagotovo kasneje v nadaljevanju. Tako je te stvari treba pač enostavno naglas povedati. Je pa še tukaj ena stvar, katero sem danes slišal, to je, zakaj se ne pokrivajo izgube pri tistih, ki so prav tako znotraj javne zdravstvene mreže delovali, pa se bo zdaj pokrivalo samo tam, kjer je ustanovitelj Republika Slovenija. Oprostite, prvič bi bilo to nezakonito, Republika Slovenija sploh ne more pokrivati izgube pravni osebi zasebnega prava, ne gre, če mi pokažete ta člen, kako se bo to izšlo in da bo to zakonito, potem bom seveda koga nagradil še s kakšnim, raje ne povem čim. Druga stvar, ki se mi zdi pomembna, je pa predvsem to, da je bilo danes operirano z enim dokumentom, katerega je dvakrat omenila kolegica Godec tako v svoji predstavitvi kot v nadaljevanju v razpravi, ko govori o nekem dokumentu, ki naj bi ga po njeni zaslugi, ker naj bi razpravljali na Odboru za zdravstvo, se pojavil pri javnih zavodih, kjer naj bi morali podati neke določene podatke glede razmejitve storitev v [[…]]med razmerjem javnega in tržnega. Sicer sem se pozanimal in lahko rečem, kolegica Godec seveda ni tako pomembna, še manj pa njena vprašanja in diskusije na odboru, da bi se zaradi tega moral ta dokument pojaviti, ker je rekla: »Zanimivo, da se je takoj po odboru pojavil ta dokument.« Namreč, vi veste, da po Zakonu o Računskem sodišču pravzaprav vsako leto Računsko sodišče vstopa na različna področja in letos na štiri ministrstva, od tega je eno tudi Ministrstvo za zdravje, kjer je bilo treba na zahtevo revizorke iz Računskega sodišča povprašati določene javne zavode, ki poslujejo nad 40 milijoni in morajo po zakonu revidirati tudi podatke s področja razmejitve javnega in tržnega. Govoriti o tem, da javni zavod ne ve, kaj je javno in kaj je tržno, je seveda noro, zaradi tega ker imamo to že danes z zakonom zelo jasno opredeljeno. 9. člen Zakona o računovodstvu in 23. člen Pravilnika o sestavljanju letnih poročil za proračun, proračunske uporabnike ter druge osebe javnega prava to zelo jasno definirata. Zato se je ta dokument tudi pojavil, ki ga pa verjetno še marsikje niso najbolje razumeli, ko so ga dobili. Seveda zdaj mislijo, da morajo imeti določene elemente. Namreč, ta dokument oziroma predpis zelo jasno že danes govori, da tam, kjer je nemogoče s sodili določati to razmejitev, se to vidi na prihodkovni strani, ko vidimo, kako so vplačana, in se temu primerno lahko določi toliko kot na prihodkovni strani tudi na odhodkovni strani. Tako ta dopis seveda nima nikakršne zveze s tem vprašanjem, ki ga je postavila poslanka Godec. Vendar, če bo potrebno, bo več o tem povedala tudi ministrica. Naj povem še tisto, kar se mi zdi zelo pomembno. Kolegica Bratušek je govorila, kdaj in zakaj so nastali dolgovi, v katerem mandatu in kdo pravzaprav je tisti, ki lahko ali pa bi moral kaj o tem reči oziroma tudi kaj narediti. Če si bomo pogledali točne podatke, kdaj in zakaj se je kakšna stvar dogajala v zdravstveni blagajni, bomo lahko videli, da v obdobju od leta 2014 do leta 2016 so se prihodki v zdravstveni blagajni z 2,368 milijarde v letu 2014 povečali na 2 milijardi 518, kar pomeni, da za razliko približno 150 milijonov v zdravstveni blagajni se je to povečalo. Zdaj pa poglejmo, zakaj se je povečalo, od kje nastane ta razlika. 117,58 milijona gre za zdravstvene storitve oziroma to je 7,05 rasti. In če potem pogledamo naprej, 59,76 milijona zaradi bolniške odsotnosti ter 22,84 milijona za zdravila in medicinske pripomočke. Torej govoriti, da je to naraslo samo zaradi mase plač oziroma plačnih nesorazmerij, je najmanj, kar lahko rečem, nekorektno. Seveda znotraj tega, če pogledamo zdravstvene storitve, imamo tudi tam strošek dela in tam tudi dobimo to pravo razliko, kaj se pravzaprav dogaja. So pa tu še – in s tem bom tudi zaključil, ker je treba večkrat ponoviti –, kje so v preteklosti nastajali idealni pogoji in razmerja za to, da so bolnišnice slabo poslovale in so nastajali dolgovi. Eno so zagotovo ukrepi preteklih vlad, ki jih vsi več ali manj poznamo, ki so zajezili in povzročili večkratno linearno znižanje cen zdravstvenih storitev. To se ni dogajalo lansko leto ali predlansko in tako naprej, ampak se je dogajalo skozi vsa obdobja. Od leta 2009 naprej imamo prva linearna znižanja, ki posledično prinesejo – ker akumulativna izguba ne nastane v enem dnevu ali eni noči, ampak ima posledično vzroke. In tisti, ki to vedo, danes tudi spretno to zlorabljajo v svojih razpravah, ko omenjajo, kdaj je nastajala akumulativna izguba. Naslednja je tudi omejenost razpoložljivih sredstev v cenah zdravstvenih storitev. Naj povem, da iz naslova večkratnega linearnega znižanja pomeni 166 milijonov evrov manj denarja v zdravstveni blagajni. Potem je zaradi omejenosti razpoložljivih sredstev, ker niso bili priznani vsi nastali stroški, nastalo za 171 milijonov primanjkljaja pri storitvah, ki je bil nepokrit. Nadalje, na strani zdravstvene blagajne pri plačilu storitev ni bilo upoštevanih povišanih stopenj DDV z 8 na 8,5 %, pri čemer je bil izpad prihodka izvajalcev 13 milijonov evrov. Potem v letih 2008 do 2016 zdravstvena blagajna javnim bolnišnicam ni plačevala storitev, ki so presegle pogodbeno dogovorjen okvir s splošnim dogovorom, ki je bil dogovorjen. V tem primeru smo imeli kumulativno izgubo oziroma nepokritih stroškov v višini 580 milijonov evrov. Potem imamo še tukaj, to samo za informacijo, da si bomo znali predstavljati, kaj to pomeni na letni ravni. To pomeni 64 milijonov evrov iz tega naslova. To se pravi, lahko zelo hitro izračunamo, zakaj imamo take velike akumulirane izgube. In na koncu naj pa omenim še zadnjega, to pa je, se pravi, neplačani prispevki za obvezno zdravstveno zavarovanje, ki so na dan 30. 6. 2017 znašali 23,63 milijonov, kar vpliva seveda na razpoložljiva sredstva zdravstvene blagajne. Tako preprosto poenostavljati, da so izgube nastale izključno zaradi plačnih nesorazmerij, je nekorektno, nepošteno in nefer, še posebej, če vemo, da se določena sploh še izplačevati niso začela. Na koncu naj še rečem to, kar je pa omenil kolega Lisec. Žal, ni te bilo na odboru, kjer smo to isto vprašanje tako na pobudo oziroma zahtevo kolegice Bratuškove in ne nazadnje tudi tvoje kolegice jasno razčistili in je bilo pojasnjeno s strani Ministrstva za finance, kdaj in na kakšen način se določene stvari v samem postopku, kadar zahtevajo finančne posledice – in ta interventni zakon zagotovo govori o finančnih posledicah – posredno zagotovo, to vemo vsi, saj o njih javno govorimo, 136 milijonov, pomeni seveda na podlagi Zakona o javnih financah, 40. člena, da mora takrat minister ukrepati. Kadar ne gre več za uravnotežen proračun, najprej, kar se mora zgoditi, se mora začasno zaustaviti izvrševanje proračuna. To je bilo tudi storjeno pred enim tednom in iz tega naslova tudi potekajo, in to tudi vsi vemo, priprave na rebalans, o katerem bomo govorili in zagotovo bojo takrat vprašanja na mestu, na kakšen način, in takrat bo seveda morala ministrica za finance povedati, kako in kje bomo ta denar v okviru proračuna tudi zagotavljali. Dejstvo pa je, da moramo vedeti, da 136 milijonov evrov ne pomeni čistega avtomatizma; in hvala bogu, da je temu tako. To ne pomeni, če bomo danes zakon sprejeli, da bo 136 milijonov tudi dejansko izplačanih, ampak bo za to v okviru sanacijskih uprav – in ne nazadnje nadzora sanacijskega odbora seveda – temu primerno tudi vršen nadzor in izplačano bo samo tisto, kar bo v okviru tega postopka tudi dokazano in predloženo v samo zahtevo za izplačilo oziroma za pokrivanje. Na koncu naj rečem samo to; interventni zakon pomeni interventni ukrep, česar pa si seveda noben ne želi, da je to sistemsko in niti ne more biti sistemsko. Tudi interventni zakon ima svoj rok trajanja in ne nazadnje možnosti, kdaj pa se to tudi konča in zaključi. Temu primerno podpiram čimprejšnje sprejetje zakona in verjamem, da je to samo en del tistega, kar je znotraj zdravstvenega sistema treba storiti, da se izboljša stanje v zdravstvenem sistemu. Hvala.
Preden sprožim še en krog prijav, mi dovolite, da dam besedo najprej ministrici za zdravje gospe Milojki Kolar Celarc. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik! Bom skušala odgovoriti na tiste ključne poudarke oziroma vprašanja iz dosedanje razprave. Najprej. Gospa Godčeva v eni sapi govori, da sem jaz povzročila izgube, potem reče, da so krivi vsi direktorji, enkrat je to cena storitve. Jaz pa želim in poudarjam samo dejstva in argumente. Tudi nihče ni prevaljeval krivde ali pa odgovornosti samo na preteklost. Poleg tega, da je bilo v razpravi večkrat povedano, kaj vse se je delalo v preteklosti in se je saniralo, dejstvo: tudi javne finance, delno na račun zdravstva. Torej, izgube, kot sem rekla, zatečene ob začetku mandata te vlade, so bile 131,4 milijone evrov, v letu 2015 2,2 in v letu 2016 36,6, kar je 170. Razlogi pa so kompleksni in raznovrstni. Seveda je definitivno največji razlog ta, da se je neselektivno v preteklosti zniževala cena storitev. Vendar pa je treba poudariti tudi, da je v zadnjih dveh letih od 2013 do konca 2015 se povečalo za 14 odstotkov število obravnav oziroma pacientov, če hočete, oziroma za 176 tisoč prebivalcev je bilo več obravnavanih. Dodaten razlog. V zadnjih dveh letih se nam res enormno povečujejo bolniška nadomestila nad 30 dni. Poglejte, samo v zadnjih dobrih dveh letih smo za to dali za skoraj 80 milijonov evrov več nadomestil. Seveda je za ta denar bilo manj za zdravstvene storitve. Če bi ta denar imeli v letošnjem letu, bi to pomenilo za 5 odstotkov dvig cen storitev in bi nekako lahko izravnano poslovali ob vseh teh povečanjih obravnavah. Torej, nihče ne želi, ampak bodimo realni in povejmo dejstva. In zaradi tega je potreben danes interventni zakon. Vsi pozabljate, sistemski zakoni vendar veljajo za naprej, saj če bi pa prinesla sistemski zakon, bi mi pa rekli, da predlagam ustavno sporne rešitve, ker jih ne moreš uveljavljati za nazaj. Zato so interventni zakoni. Naslednje dejstvo. Pravite, da to ne bo nič za paciente. Še naslednja resnica. Ja, seveda bo; bodo redno dobavljena zdravila, medicinski pripomočki, da se bodo lahko opravljale storitve. Da ne naredimo nič za čakalne dobe. Kako, da ne? Ta vlada je samo letos dala dodatnih 41 milijonov za skrajševanje čakalnih dob, ki se tudi skrajšujejo. Ne bom več govorila o seznamih, realnosti, ker sem že povedala in ga obljubila do konca leta. Naslednje dejstvo, vsi mi očitate, da je moj sporazum podpisan s sindikatom Fides odnesel ne vem koliko dodatnega denarja. Do danes ni ta moj sporazum odnesel niti dodatnega evra! Ne z ministrstva niti iz zdravstvene blagajne! Je pa dejstvo, da so splošna pogajanja in sprostitev v določenem delu varčevalnih ukrepov, napredovanj 1. 9. seveda dvignila plače, ki pa glede na način plačevanja programov niso bila ustrezno pokrita. Posojil gospodu Horvatu. 7,6 milijona evrov je posojil do enotnega zakladniškega računa na dan 30. 6. Gospodu Kordešu. Lahko ste ugotovili, da ni več omejitev, kdo je lahko v sanacijskem odboru, tudi na predlog zakonodajne službe. Še nekaj, kar me je pa tudi nekako [[…]]Primerjava. Če že delamo primerjave, ne moremo primerjati teh 136 milijonov s proračunom Ministrstva za zdravje. Lepo vas prosim! Treba je to primerjati s proračunom zdravstvene blagajne 3,2 milijarde in to predstavlja, ne boste verjeli, 0,4 odstotka. Glede tega, že od leta 2007, pa tudi z novim zakonom iz 2011, Zakon o preglednosti finančnih odnosov in ločenem evidentiranju, morajo vsi zavodi imeti ločene evidence, tržno dejavnost, javno službo, ker je to konec koncev odvisno tudi dodatno nagrajevanje ali nenagrajevanje, če je [[izklop mikrofona]]
Prosim za prijavo. Besedo ima gospod Miha Kordiš, ampak ugotavljam, da nimate več časa na razpolago oziroma 8 sekund. Izvolite.
Odgovor glede morebitnih odpuščanj s strani sanacijskih uprav, da ne bodo medicinske sestre, čistilke in tako naprej ostale brez šihtov.
Nadaljujemo z gospo Ivo Dimic. Izvolite, gospa Dimic, imate besedo.
Hvala lepa. Lepo pozdravljeni vsi, ki spremljate danes to našo sejo, kjer govorimo o tem, koliko denarja bo še treba v zdravstvu vendarle vložiti, da bo država lahko zagotavljala neko dobro javno zdravstvo vsem državljanom pod enakimi pogoji. Pa razprave grejo v to smer, da enostavno nekateri veliko govorijo, malo povedo. Se mi zdi, da sprehajanje med nami poslanci, kaj kdo reče, mogoče celo ni primerno, ker se mi zdi, da je to bolj polemika z njimi, pa vendarle neke jasne slike o neki prihodnji dobro zdravstveno urejeni državi ni bilo govora. Ministrica je, se tudi bom vrnila sama na interpelacije, rekla: »Nisem sama kriva za nastalo razmere v zdravstvenem sistemu. Podedovala sem 132 milijonov že negativnega stanja.« Res je. Zato ste verjetno kot ministrica odgovorni, da niste sanirali tega zdravstvenega stanja, da dodatno bomo vsi namenili 136 milijonov za sanacijo, 80-odstotno sanacijo, našega javnega zdravstvenega sistema. Vse prevečkrat je že bilo rečeno, da plansko planiranje kot neko plansko gospodarstvo v naših javnih zavodih ni več primerno. Na to vas opozarjajo tudi direktorji in vodje javnih zavodov, da je težko v začetku leta ali pa konec leta predvideti, kaj se bo v prihodnjem letu v nekem javnem zdravstvenem zavodu dogajalo. Seveda se lahko na neke ocene naredijo, ne pa tako, bom rekla, striktno zabetonirati, toliko bo, kar bo pa več, pa ne bo plačano. Pa lahko se zgodijo iz različnih razlogov kakšne druge zadeve in enostavno potem so javni zavodi v negativni situaciji. Predvsem se mi zdi danes, ko je bilo tukaj govora, koncesije gor, koncesije dol, predvsem je pomembno, da ima vsak državljan dostop do javnega zdravstvenega sistema pod enakimi pogoji in čim prej. Ta »čim prej« pa je tisti temelj, ki bi moral biti najprej narejen. Ne samo denar črpati! Že celo leto poslušam, pa toliko, pa toliko, pa spet, pa ponovno, pa ponovno. Ljudje pa še vedno čakajo na neke operacije, tudi maligne, tudi rakave operacije več kot 6 mesecev. Ne predstavljam si nobenega, ki bi lahko živel s tem, da ima v sebi neko nevarno bolezen in da lahko te doma pustijo 6 mesecev oziroma še vprašanje, če dobijo bolniški stalež in hodijo v službo, da vendarle pridejo na vrsto. Se mi zdi, da je treba povedati, da naš zdravstveni sistem vseeno ni toliko poceni. In opombe OECD, na kaj mora Slovenija v prihodnjem letu oziroma v prihodnosti najbolj biti pozorna, je tudi to, da morajo vzdržno rast imeti, da je problematično staranje prebivalstva in seveda to najbolj vpliva tudi na zdravstveno blagajno in seveda, da je na nek način produktivna. Bilo je že tudi na interpelaciji, tudi danes izpostavljeno, koliko plačuje v tujini 4-članska družina za osnovno zdravstveno zavarovanje. Še enkrat povem, v Sloveniji tudi veliko plačuje neka 4-članska družina. V grobem pogledano, je to od 3 do 4 tisoč, 4-članska družina, če sta oba starša zaposlena. Govorimo o zaposlenih starših. To se mi zdi [[…]]in podpiram, da je prav, da imamo solidaren sistem, da tisti, ki je bolj bolan, pride tudi do zdravil, tudi če mogoče manj prispeva. To je naš solidarni sistem, na katerem temelji. Pa vendarle se mi zdi, da imate kot ministrica možnost, da vendarle lahko ukrepate in stopite na prste in pregledate, kaj se je dogajalo po posameznih zavodih zaradi takega [[…]]Je to zgolj samo napaka pri planiranju, je to napaka v kakšni drugi zadevi? Pa vendarle, kot ministrica ste odgovorni za negativno stanje v slovenskem zdravstvenem sistemu in ne nazadnje za vedno daljše čakalne dobe. Težko je reči, da kakšen sistem bi bil boljši. Pa vendarle, človek, ki vplačuje in ko potrebuje zdravstveno oskrbo, vendarle pričakuje, da bo to, kar je on vplačal, lahko tudi nekoč pokoristil, kljub solidarnosti. Saj ne rečem, da boš koristil vsak dan, ampak takrat, ko je potrebno. In v Sloveniji imamo pač stanje, kjer je potrebno, da se na ta način začnejo stvari odvijati in da se vendarle začne tudi ta čakalna doba na nek način zmanjševati. Zagotovo bi bil naš model, ki ga predlagamo, da denar sledi pacientu, najlažji. Če bi denar sledil pacientu, sem zagotovo prepričana, da bi vsak pacient prišel karseda najhitrejše do svoje, do oskrbe, do zdravnika, do specialista, mogoče do potrebne operacije. Pa vendarle je težko razumeti, da bi vendarle bilo pogledati skupaj, vedno v Novi Sloveniji rečemo, ne iščemo krivcev, želimo iskati rešitve, možnosti, ki so dane, da bi lahko prišli do takega sistema. Želimo soustvarjati sistem. Še enkrat poudarjam: javni sistem, ki je vsem dostopen pod enakimi pogoji. 136 milijonov evrov pomoči je celo več kot ima celo leto ministrstvo v proračunu. To je proračun Ministrstva za zdravstvo. Znaša 94, 95 milijonov. Kaj hočem povedati? Da mogoče ima celo ministrstvo premalo denarja, da bi lahko boljše delalo. Vprašam, a ne! Zdi se mi, da je treba tudi ministrici dati na nek način moč, da bi lahko zadeve peljala, ali je sama ujetnica različnih lobijev, ki dejansko želijo imeti zdravstvo v svojih rokah, ne glede za ceno zdravja, življenj državljanov in državljank. Biti pa tako nelikviden, da nekomu ali pa nek javni zdravstveni zavod celo ne dobi zdravil, zdravstvenih pripomočkov, je pa povsem napačna pot v tej državi. Da so javni zdravstveni zavodi blokirani in da ne dobijo od dobaviteljev zdravil, ki jih državljani potrebujejo! Zame je to že ena pot, korak naprej, ki pelje v Venezuelo.
Besedo ima mag. Alenka Bratušek. Izvolite.
Pravzaprav se strinjam s tem zadnjim, kar je povedala kolegica, da bi bilo bistveno bolje ne iskati krivcev, ampak rešitve. Vi se tudi po treh letih neprestano obračate nazaj. Sama nimam nobenega problema in vedno povem, da ni samo ta ministrica in ta vlada kriva in odgovorna za situacijo. Ni! Ampak je pa kriva in pa odgovorna za to, da tri leta ni naredila nič. In to res nič. Zdaj nam razlaga o 136 oziroma o 130 milijonih nakopičenih izgub, ampak v treh letih je to prvič, da slišimo o teh problemih. Vsakič znova, ko smo v parlamentu razpravljali o tem, nas je zavračala, da to ni problem, da je to odgovornost zavodov in da naj to zavodi rešujejo sami. Še enkrat, nobenega problema nimam; ja, tudi sama bi lahko, bi morala za področje zdravstva narediti več. Ampak v tistih časih, najtežjih časih, je moja vlada imela eno drugo, zelo pomembno nalogo – finančno stabilizacijo države. Nam je uspelo, vam v treh letih na področju zdravstva ni uspelo pravzaprav nič. Mogoče še ena stvar. Ja, bolniške odsotnosti oziroma stroški, povezani z bolniškimi odsotnostmi, se povečujejo. Pa govorimo to že tudi tri leta. Ali se ne zavedate, da to zato, ker ljudje stojijo v čakalni vrsti in ne pridejo na vrsto in so na bolniški? Mi vam razlagamo, da bi bistveno bolje bilo ta denar dati takoj za preglede, posege in bi bilo bolniških manj. Vi pa zdaj to kot argument, zakaj izgube nastajajo, uporabljate. Ja, ni vse na račun plač, je pa velik del na račun plač. Od leta 2009 do 2014 so bile izgube 130 milijonov, v letih 2015, 2016 in 2017 bo pa še dodatnih 100. Se pravi, dvakrat uspešneje kumulirate oziroma ustvarjate izgube, kot je to bilo prej. Oglasila sem se pa pravzaprav zaradi replike kolegice iz Desusa, ki je povedala neresnico, in jo seveda moram popraviti. Najprej, kar se tiče odgovornosti. Sama sem zase povedala, ampak dejstvo je, da je tudi stranka Desus bila nekaj let odgovorna za Ministrstvo za zdravje. Pravzaprav pa sedi v vseh vladah od leta 2004 do leta 2017 in ne morete ubežati odgovornosti, ne da se. Ne da se! Pričakovala bi, da bi kolegica to vedela. Pa bom zdaj vseeno še enkrat povedala, kar se tiče regresa za upokojence. Še vedno veljajo krizni ukrepi, še vedno upokojenci niso v letošnjem letu dobili tega, kar bi morali dobiti, če ukrepov ne bi bilo. Regres je bil izplačan v petih višinah, 400, 260, 200, 150 in 90 evrov, po zakonu brez ukrepov bi moral biti v dveh višinah. In to razlagam, da ste nas prepričevali, in za to bi potrebovali dodatnih 21 milijonov evrov. Pa je takrat bilo povedano, da teh 21 milijonov evrov popolnoma razsuje javne finance. Skratka, nemogoče je bilo zagotoviti teh 21 milijonov in končati ukrepe, ki jih čutijo upokojenci vse od začetka krize. 21 milijonov sesuje javne finance, popoln kolaps, 140 milijonov pa se da! To primerjavo sem naredila. In ni korektno [[…]]Pač, mislim, korektno ali pa nekorektno, verjetno namenoma. Ampak mislim, da je prav, da vedo tudi upokojenci, kako in kaj. Sicer pa, spoštovani kolegice in kolegi, z današnjim govorjenjem ne bomo pomagali zdravstvu. Bistveno več bomo pomagali z zavedanjem ministrice in koalicije, da problemi so, da se je s temi problemi treba spopasti in jih ne zanikati. Čakalne vrste so. Dejstvo je, da tudi ljudje, oboleli za rakom, prvič v zgodovini naše države čakajo, tako je bilo povedano. In čakajo; ne čakajo 6 mesecev, ampak tudi 3 tedne tiste negotovosti je za takšne ljudi verjetno preveč. Pod to vlado in to koalicijo problemi v zdravstvu, na žalost, ne bodo nič manjši.
Ker opažam, da je še interes za razpravo, vas prosim za prijavo. Besedo ima gospod Franc Jurša.
Predsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav ministrici, njenim kolegicam in kolegom! Po tolikem času razprave je zelo težko povedati še kaj čisto novega. Povrh vsega tega moram povedati, da je pri interpelaciji zoper zdravstveno ministrico večina teh zadev bilo že izrečenih. Izražamo jih pač tako, kot sami mislimo, da je prav, in razlike v našem izražanju so zelo očitne. Na začetku moram povedati, da bom ta interventni zakon podprl. Vsi govorimo o tem, koliko sredstev se dodatno zagotavlja za področje urejanja; čisto preprosto in enostavno, izgub v zdravstvenih zavodih na dan 31. 12. 2016. Ta znesek 136 milijonov ni edini znesek. Namreč, iz naslova amortizacije se odpiše tudi 8 milijonov teh sredstev zdravstvenim zavodom. Kar je predvsem mene tu na nek način zbodlo; namreč, bil sem na kar nekaj teh sestankih, kjer smo se o tej zadevi pogovarjali, in je bilo prvotno rečeno, da za pokrivanje teh izgub rabimo 60 milijonov. Zjutraj pred tem sestankom pa sem iz sredstev javnega obveščanja izvedel, da je ta primanjkljaj bistveno večji kot 60 milijonov, ampak so v javnosti govorili, da je to 340, če se dobro spomnim, milijonov, ki jih potrebujemo za sanacijo zdravstvenih zavodov. To je gasilski zakon. Tega se verjetno vsi zavedamo in ministrica, ministrstvo na čelu z ministrico, pa bo morala pripraviti sistemske zakone, drugače se bomo naslednje leto ponovno pogovarjali o tem, da moramo pogasiti požar, ker bodo primanjkljaji v zdravstvenih zavodih zopet veliki oziroma bodo zopet narastli. Mene je pri tej zadevi ena zadeva še posebej spodbudila v razmišljanje, ali je smotrno združevati zavode, in to zavode, ki imajo eden in drugi, ki jih združujemo, izgube. Mislim, da to ni smotrno početje in tega ne bi priporočal ministrstvu oziroma ministrici, da dejansko to dela oziroma te zavode združuje. Ogromno je bilo govora tudi o tem, kaj je pomembno pri reševanju področja zdravstva. Sam se dobro spominjam, da sem že v začetku mandata izpostavil predsedniku Vlade eno mojo priporočilo oziroma sem mu predlagal, v kolikor želimo razrešiti vprašanje zdravstva, da tu minister, ministrica za zdravje mora čutiti močno podporo predsednika Vlade in tudi finančnega ministra oziroma finančne ministrice. Ja, edino tako se lahko problem v zdravstvu rešuje in v tem primeru podpora obstaja, ampak problema še nismo razrešili. Zdaj, ali se tega problema nismo dobro lotili ali pa še rabimo kaj časa? Zakaj sem ravno to izpostavil? To izpostavljam predvsem zaradi tega, ker je predhodnica v razpravi, Alenka Bratušek, govorila o tem, da je imel Desus ministra na področju zdravstva. To točno drži, to je bilo tudi že v vladi Janeza Janše. Res to drži, tega ne moremo zanikati, to je splošno znano dejstvo. Ampak kaj je ključni problem? Ključni problem je v tem, da predsednica vlade ni stala za ministrom za zdravje in razlog njegovega odstopa je bil ravno v tem, ker se je čutil nemočnega, ker ni imel podpore največje koalicijske stranke. Tu je gospa Alenka ključni problem. Če se ne motim, je gospa Alenka Bratušek nekaj časa sama vodila ministrstvo, ampak razumem, da se predsednik vlade ne more osredotočiti na delo določenega ministrstva. Ko pa si v opoziciji, pa je seveda zelo lepo in zanimivo kritizirati in govoriti, kaj vse mora nekdo narediti, pa tega sam prej nisi naredil. Ja, se strinjam v enem delu razprave s kolegico Bratuškovo, in to v tistem delu, kjer govori, da je za to področje bilo zagotovljenih, bistveno lažje zagotovljenih 136 milijonov – plus tistih 8 milijonov amortizacije, na katero večina, vsi v tej dvorani pozabljate –, bistveno lažje to zagotoviti, kot pa 21 milijonov za upokojence. Res, v tem delu se strinjam. V tem delu je nekaj resnice. Ampak zamislite si, ko si v opoziciji, to govoriš, ko pa si v koaliciji, pa to lahko tudi storiš. In vse, kar smo mi storili v koaliciji za upokojence, smo storili, zato ker smo sestavni del te vlade. Danes si pripenjati zasluge, da si nekaj naredil pa iz poslanske klopi kot opozicijski poslanec govoriš, to dejansko ne zdrži oziroma kot bi nekoč rekli, ne pije vode. Ja, čakalne vrste se dejansko s tem zakonom ne skrajšujejo. To so dejstva. Je pa dejstvo, da pa zavodi lahko normalno zadihajo in delajo, če se jim bo pokrila, bom čisto enostavno in preprosto rekel, ta izguba. Na nek način, kolega Jani, ker ti si vedno rad izpostavil Pandorino skrinjico, se je s sporazumom s Fidesom odprla Pandorina skrinjica tudi na drugih področjih delovanja države in za seboj je potegnil določene, bom rekel, vale, v katerih se je želelo razreševati vsaki po svojem področju tudi plače v javnem sektorju. Sklep Vlade je bil tudi to, da se uredijo cene storitev na področju zdravstva, in mislim, da je to prav. Ampak istočasno pa moramo poudariti, da pa je treba najti tudi sistemske rešitve, kajti z gašenjem ne bomo dosegli tistega, kar praktično zdravstveno področje tudi potrebuje. Da pa ministrica ni naredila ravno nič, s tem pa se tudi jaz, ki sem tudi včasih kritičen do dela Ministrstva za zdravje, ne bi strinjal. Kajti vseeno se določeni premiki dogajajo na ministrstvu, seveda pa bistveno manj kot pa na nek način vsi pričakujemo.
Replika mag. Alenka Bratušek. Izvolite.
Zelo na kratko. Kolega, ne vem, od kje vam, da gospod Gantar ni imel moje podpore, samo je treba prinesti rešitve na mizo, da lahko kaj podpiraš. Ampak ni stvar v tem. Povedala sem, ja, tudi sama, tudi sama, tudi kot predsednica vlade bi morala za to področje narediti več. Čudim se pa današnjim nastopom koalicijskih poslancev, tako iz Desusa kot iz SD, ki vsi povprek mečete blato tudi na to ministrico in to je bila poanta tega, kar sem povedala, da je Desus v vladah – koliko let? 13, 14, 15 let je odgovoren za situacijo, ki trenutno vlada na področju zdravstva – ali ne? Ne moremo poslušati od kolegice iz Desusa, kako so vsi drugi krivi. Ja, v redu, vsi skupaj smo krivi. Ampak Desus, prej ste povedali, da samo, ko si v vladi stvari spreminjaš, ko sva govorila o regresu za upokojence. Od leta 2004 do leta 2017 ste za zdravstvo spremenili – kaj? In to je narobe. To je narobe, da zdaj vsi krivimo enega, eno, največjo vladno stranko, zdaj, ko se bližamo volitvam, dve stranki se bosta pa zdaj kar umaknili stran. Ne da se! Odgovornost je manjša kot ministričina in predsednika Vlade, ampak vsekakor je tudi vaša odgovornost, da tri leta držite štango tej situaciji.
Besedo ima gospod Jani Möderndorfer. Izvolite.
Hvala lepa! Ja, kolegica Dimic je v resnici – zdaj je šla nekam ven, je ne zanima več ta tema – je v resnici povedala, da tukaj – pa še nekateri drugi – v resnici veliko govorimo, pa zelo malo povemo. Polemike so pa itak brez zveze. Oprostite, v parlamentu je polemika, razprava smisel vsega, ker to je edino področje, kjer pravzaprav lahko izmenjujemo argumente, kdo ima prav in kdo ne. Glede na to, da je pa javni prenos, si pa naj ljudje sami ustvarijo mnenje, kaj je prav in kaj ne. Da bi danes prišli v parlament in anemično gledali tole zadevo od predstavitve in zadevo potrdili, potem ne rabimo Državnega zbora. Prav pa je, da opozorimo in zdaj bom polemiziral in imel zelo resno polemiko s kolegico Dimic, ki je trdila naslednje: »V državi Republiki Sloveniji čaka onkološki pacient več kot 6 mesecev oziroma še lahko tudi več.« Oprostite, to je debela laž, to je neodgovorno od poslanke Državnega zbora, da govori takšne stvari. Poleg tega naj si prebere zakon, veljavni, še vedno veljavni, ne tega, o katerem bomo govorili čez par ur, veljavni Zakon o pacientovih pravicah, in s tem seveda posledično tudi pravilnik o čakalnih vrstah, kjer pacient z malignim obolenjem ne more in ne sme čakati več kot 30 dni na prvi pregled. Potem pa nastane drug problem, stvar interpretacije, ko je pacient seveda bodisi pri svojem splošnem zdravniku ali specialistu onkologu oziroma tistem, ki obravnava njegovo bolezensko stanje. Seveda je od zdravnika odvisno, ki edino on, ne midva s poslanko Dimic ali kdorkoli drug v tem prostoru, določi seveda, kakšen bo terminski plan obravnave tega pacienta glede na njegovo bodisi terminalno fazo bodisi invazivnost raka oziroma od situacije, ki bo seveda najbolj ugodna za tega pacienta. Vsak zdravnik si želi takšno zadevo čim prej obravnavati in čim prej razrešiti. Seveda pa je to tudi odvisno od tega, kakšne ima tudi pogoje. Vendar zagotavljam in prepričan sem v to, da nobeden v Republiki Slovenji, če je seveda šel k zdravniku, če je seveda bil tudi na pregledu pri specialistu, ne čaka več kot 6 mesecev in celo več, tako kot je bilo rečeno. No, nekateri se pa itak zelo radi poigravate z besedo, da pri nas kar umirajo vsi zaradi tega, ker zdravstveni sistem ne deluje. Kaj to pomeni? To pomeni resno neodgovorno opravljanje funkcije poslanca Državnega zbora, da tako klevetaš in govoriš v resnici izmišljotine, ki ne obstajajo. In to širiš kot rak bolezen na vse, ki gledajo ta prenos in potem seveda se sklicujejo, da je to rekel poslanec Državnega zbora in da je temu celo res tako in dajete v nič vse. Po drugi strani govorite, da imamo dobre zdravnike, prijazne sestre in da sistem ne funkcionira, pa pacienti umirajo zaradi raka, ker so obravnavani dlje kot 6 mesecev. Oprostite, to je neodgovorno in to je moja polemika. Potem pa v nadaljevanju samo še toliko, a veste, da poslanec v Državnega zbora izjavi naslednji stavek in reče »136 milijonov pomoči« [[…]]Ja, za božjo voljo! Ali ni prebrala zakona ali nima sploh pojma, o čem govorimo ves čas! To ni nobena pomoč. Nobena pomoč! Govorimo o pokrivanju dolga. Ves čas govorite o neki vreči, ki ima ogromno lukenj in da mečemo noter denar in da ta denar bo šel skozi te luknje ven. Oprostite, če želite kaj sanirati, morate najprej poplačati tisto, kar ste dolžni. Če tega ne zmore javni zavod, katerega ustanovitelj je Republika Slovenija, mora to narediti država. Ne vem, komu to ni jasno. In govoriti o tem, da je to brez zveze, da dajmo raje denar za to, da bomo urejali sprotne zadeve – to je izmišljotina! Istočasno ste danes slišali ministrico, da 41 milijonov ta mesec smo plačali za čakalne vrste. In še se plačuje. Zraven tega pa 136 milijonov – to besedno zvezo poslušajte – primerjati s proračunom Ministrstva za zdravje. Oprostite, to je ali norčevanje ali pa dejansko nepoznavanje delovanja sistema. Mi smo pred leti v Državnem zboru, moji predhodniki – naši, vaši, od vseh nas – odločili, da se ustanovi zdravstvena blagajna z namenom, da ta denar ne bo več na ministrstvu. Ne vem, kako naj vam po domače povem. In to ni nobena pomoč in primerjava z ministrstvom, zato da znotraj proračuna ne bo več političnih mahinacij in da se ne bo ta denar delil po svoje. Zato je bila ustanovljena zdravstvena blagajna! Pa kljub temu, ko smo ustanovili zdravstveno blagajno, so prejšnje vlade počele – kaj? Storitve, ki ne pašejo v zdravstveno blagajno, so dajale v zdravstveno blagajno. In to je narobe. Zato govoriti o takšnem [[…]]takšno polemiko in diskusijo in na koncu reči, da se bližamo Venezueli. Lepo vas prosim, to je res norčevanje in nepoznavanje ali pa popolna nesposobnost in brezbrižnost govorjenja, kar nekdo opravlja v tem državnem zboru. Oprostite, vsaj toliko dostojnosti imejmo kot poslanci, da preberemo zakon in da poznamo materijo, o čem govorimo. Če pa predstavljate si dobesedno ljudskost poslanstva, da smo predstavniki ljudstva in da lahko blebečemo, kar hočemo v tem državnem zboru, oprostite, potem pa nimate pojma o demokraciji. Demokracija ni, da govori vsak, kar hoče, ampak predvsem, da prevzame odgovornost za tisto, kar je izrekel. In to je nedostojno.
Kolegice, kolegi, želi še kdo razpravljati o 9.a členu ter amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD? Ugotavljam, da ne. Zato zaključujem razpravo. V razpravo dajem 13. člen ter amandma Poslanske skupine SDS in poslanskih skupin SMC, Desus in SD. Opozarjam, da je Poslanska skupina SDS vložila spremenjen amandma. Sprememba je objavljena na e-klopi. Sprašujem, ali želi kdo razpravljati. Ugotavljam, da ne. Zato zaključujem razpravo. V razpravo dajem 15. člen ter amandma poslanskih skupin SMC, Desus in SD. Želi kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne. Zato zaključujem razpravo. Ker ne želi nihče razpravljati o amandmajih, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 19. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ZDRAVSTVENI DEJAVNOSTI V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga dajem besedo predstavnici Vlade, in sicer ministrici za zdravje gospe Milojki Kolar Celarc. Izvolite.
Lepo pozdravljeni spoštovani podpredsednik Državnega zbora, cenjeni poslanke in poslanci! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki ga je 20. aprila letos sprejela Vlada in ga kot predlagateljica posredovala v postopek sprejema v Državni zbor, vsebuje predloge, dopolnitev in posodobitev ureditve organizacije in izvajanja zdravstvene dejavnosti v Republiki Sloveniji. Predlog zakona je ta državni zbor že obravnaval, in sicer 25. maja letos, ko je bila opravljena splošna razprava. Po koncu splošne razprave je bil sprejet sklep, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. Tekom obravnave predloga zakona na matičnem delovnem telesu je bilo besedilo predloga zakona s sprejetimi amandmaji izboljšano, izboljšane so tako posamezne dikcije v predlogu zakona, odpravljene določene dileme glede izvajanja zakona v praksi, ki so bile izpostavljene tako v okviru obravnave predloga zakona kot tudi pri obravnavi tega zakona na matičnem delovnem telesu. Tako se je izboljšala dikcija glede opredelitve javne zdravstvene službe, opredelitev pogojev za določitev in pristojnosti odgovornega nosilca zdravstvene dejavnosti, dopolnjena so bila izhodišča oziroma merila za določitev vrst zdravstvene dejavnosti s podzakonskim aktom, izboljšane določbe o izvajanju nadzora nad izvajalci zdravstvene dejavnosti, izboljšave besedila predloga zakona pa so tudi v nekaterih drugih členih. Predlagane spremembe zakona bodo za paciente pomenile večjo kakovost in varnost zdravstvene obravnave oziroma zdravstvenih storitev, povečala se bo transparentnost in preglednost zdravstvenega sistema ter omogočilo ohranjanje dostopnosti do celovite zdravstvene oskrbe oziroma do celovitih zdravstvenih storitev, ki jih nudijo javni zdravstveni zavodi. Iz navedenih razlogov je Vlada vztrajala pri pripravi predloga navedenega zakona, kljub temu da je bil tekom priprave in usklajevanja in je še vedno predlog zakona predmet nasprotovanj dela strokovne javnosti in tudi zdravniških organizacij. S predlogom zakona se predvsem želi ohraniti in kakovostno izboljšati javni zdravstveni sistem, ki temelji na načelu nacionalne solidarnosti, nepridobitnosti in zagotavljanja celovitosti zdravstvenih storitev. Kot pomembne izvajalce v okviru javne zdravstvene službe se ohranja koncesionarje, torej jih predlog zakona ne ukinja, kot se pogosto sliši. S predlogom zakona se le njihov vstop v sistem javne zdravstvene službe, položaj in pogoje izvajanja zdravstvene dejavnosti sistemsko ureja na transparenten način. Vlada kot predlagatelj zakona na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika Državnega zbora predlaga, da Državni zbor na isti seji opravi drugo in tretjo obravnavo predloga zakona. Hvala.
Predlog zakona je obravnaval Odbor za zdravstvo kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsedniku gospodu Branku Zormanu. Izvolite.
Gospod predsedujoč, hvala. Spoštovane kolegice, kolegi, še enkrat, ministrica z ekipo! Bom poizkusil v pet minut stlačiti tisto, kar sodi v petnajst minut, ker sem bil prej obtožen, da ne preberem poročila v celoti. Skratka, Odbor za zdravstvo je na svoji 24. seji dne 27. 6. 2017 in 25. seji dne 1. 9. 2017 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstveni dejavnosti, ki ga je Državnem zboru v obravnavo predložila Vlada in je objavljen na spletni strani Državnega zbora v Poročevalcu z dne 21. 4. 2017. V poslovniško določenem roku so bili vloženi amandmaji Poslanske skupine Levica in poslanskih skupin koalicijskih strank. Uvodno obrazložitev je v imenu predlagatelja podala ministrica za zdravje Milojka Kolar Celarc. Poudarila je, da so temeljni cilji predloga zakona o urejanju pogojev in postopkov za pridobitev dovoljenja za upravljanje zdravstvene dejavnosti, in sicer za vse izvajalce v Republiki Sloveniji, ki opravljajo zdravstveno dejavnost, ne glede na njihovo organizacijsko obliko. Z novelo zakona se vzpostavlja sistem, ki bo omogočal podeljevanje koncesij na transparenten način in s tem odpravljena nejasnost glede ureditev in postopkov glede koncesij. S predlogom zakona se ureja tudi izvajanje dejavnosti v določenih socialnovarstvenih in izobraževalnih institucijah ter preučilo teh programov. Predlog zakona prinaša tudi dopolnitev ureditve opravljanja zdravstvenih storitev zdravstvenih delavcev, ki so zaposleni v javnih zdravstvenih zavodih in njihovo delo izven teh zavodov, na kar so opozarjala številna priporočila Komisije za preprečevanje korupcije. Predlog zakona uvaja tudi različne oblike nadzora nad vsemi izvajalci zdravstvene dejavnosti in zdravstvenih storitev ter ureja oblike in načine oglaševanja zdravstvene dejavnosti in zdravstvenih storitev. Predlagane spremembe bodo predvsem za paciente pomenile večjo kakovost in varnost zdravstvenih storitev. Mnenje Zakonodajno-pravne službe sta predstavili mag. Sonja Bien Karlovšek in dr. Katja Triler Vrtovec. Zakonodajno-pravna služba je predlog zakona proučila z vidika njegove skladnosti z ustavo, pravnim sistemom in zakonodajno-tehničnega vidika in v svojem pisnem mnenju podala številne pripombe pravno-sistemske narave ter konkretne pripombe k posameznim členom. Uvodoma je opozorila na pomembna vprašanja v zvezi z določbami, ki opredeljujejo pravno naravo zdravstvene dejavnosti. Po mnenju Zakonodajno-pravne službe bi bilo potrebno natančneje opredeliti položaj in naloge odgovornega nosilca zdravstvene dejavnosti glede na različno statusno-pravno obliko izvajalcev te dejavnosti ter razmerje med odgovornimi nosilci posamezne vrste dejavnosti in strokovnim vodjo ter na kakšen način bo to vplivalo na poslovanje javnega zdravstvenega zavoda ter opredelitev javne zdravstvene službe kot negospodarsko dejavnost splošnega pomena. V nadaljevanju je na 25. seji odbora predstavnica Zakonodajno-pravne službe mag. Sonja Bien Karlovšek poudarila, da je z vloženimi amandmaji koalicijskih poslanskih skupin večina pripomb, ki so se nanašale na nedoločnost in nejasnost zakonske ureditve, sedaj ustrezno upoštevanih. V nadaljevanju je vsebinsko obrazložila in predstavila člene ter amandmaje k 3., 4., 11. in 20. členu. Mnenje Komisije Državnega sveta za socialno varstvo, delo, zdravstvo in invalide je predstavil mag. Peter Požun in poudaril, da komisija predlog zakona podpira. Stališče Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije, ZZZS, je podal direktor Janez Sušelj. Zavod podpira cilje za ureditev koncesij in celotno izvajanje javne zdravstvene službe, saj je praksa v zadnjih 25 letih pokazala slabosti pri izvajanju obveznega zdravstvenega zavarovanja. V razpravi so člani odbora s strani opozicije nasprotovali obravnavi predloga zakona in izrazili kritiko nad delom ministrstva in ministrice ter opozorili na dejstvo, da je veliko členov amandmiranih in da bi morala Vlada priti s sistemskim zakonom, ne pa s spremembami in dopolnitvami, na kar je opozorila tudi ZPS. Član odbora iz Poslanske skupine Levica je izrazil razočaranje nad zakonom v smislu, da je privatizacija zdravstva prišla tako daleč, da bi bile potrebne korenite spremembe v smeri uvedbe konkurenčne prepovedi dela zdravnikov iz javnega sektorja v zasebnem sektorju, uvesti bi bilo treba moratorij nad podeljevanjem novih koncesij in odvzeti vse koncesije, ki so bile podeljene neupravičeno ali nezakonito. Dober javni zdravstveni sistem je po njegovem mnenju tisti, v katerem ima prednost bolnik, torej tisti, ki je bolan, ne pa potrošnik, torej tisti, ki ima najglobljo denarnico, kar se kaže na primer v ZDA. Člani odbora s strani koalicije so izpostavili stališče, da v razpravi niso bili podani predlogi v smeri izboljšanja samega zakona in področja zdravstvene dejavnosti, ampak predlogi, kakšen koncept zdravstva si nekateri želijo ali si ga predstavljajo, ob tem da je med obema konceptoma bistvena razlika. Odbor je v skladu s 128. členom Poslovnika glasoval o vseh členih predloga zakona skupaj in jih sprejel. Hvala.
Ker je zbor na 30. seji opravil splošno razpravo o predlogu zakona, predstavitev stališč poslanskih skupin ni mogoča. Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev iz dne 18. 9. 2017. V razpravo dajem 3. člen ter amandma poslanskih skupin SD in SMC. Želi kdo razpravljati? Ugotavljam, da ja. Gospod Miha Kordiš, izvolite, imate besedo.
Hvala za besedo, predsedujoči. Najprej okvirna opredelitev do te problematike, ker smo ravno pri prvem amandmaju, kot iztočnica, za kaj se v Levici zavzemamo. Zavzemamo se za javno zdravstvo, delujoče po načelu »vsak po svojih sposobnostih, vsakemu po njegovih potrebah«. Pošteno je, da tisti, ki ima višje dohodke, prispeva več, in tisti, ki zasluži manj, seveda tudi prispeva manj. Trenutno v našem zdravstvenem sistemu temu žal ni tako, vsaj ne dovolj. Kraljujejo oblike legalizirane korupcije, dopolnilno zdravstveno zavarovanje, javna sredstva odtekajo v privatne, koncesionarske žepe, tu je popoldansko delo zdravnikov pri privatnikih – tako imenovani zdravniki dvoživke – in to so vse prakse, ki spodnašajo osnovno solidarnost našega sistema. Za začetek dopolnilno zdravstveno zavarovanje [[…]]Upokojenec s povprečno pokojnino, nekdo, ki zasluži minimalno plačo, študent, ki dela za napotnico, vsi skratka prispevajo, prispevamo enako, ne glede na naše dohodke, pa je zaslužek nekega uradnika, politika, direktorja na najvišjih ravneh, pa vsi plačamo isto tistih 28 evrov za dopolnilno zdravstveno zavarovanje. Zato je to zavarovanje neučinkovito in socialno nepravično in zato je treba dopolnilno zdravstveno zavarovanje ukiniti. Ukiniti. Komercialne zavarovalnice prestrežejo 60 milijonov evrov iz žepov zavarovancev popolnoma neupravičeno, ker ta denar, sem že pri prejšnji točki povedal, konča v napihnjenih režimskih stroških zavarovalnic, v njihovih dobičkih in tako naprej, ne gre pa v krepitev javnega zdravstvenega sistema. In tukaj se na hrbtih ljudi, na hrbtih bolnikov neposredno delajo dobički. Naprej. V Levici nasprotujemo vsem oblikam privatizacije zdravstvenega sistema, torej tudi popoldanskemu delu zdravnikov pri privatnikih in podeljevanju koncesij. Več kot bo privatizacije, več denarje bo ostalo v žepih lastnikov zdravstvenih podjetij – ja, prav ste slišali, zdravstvenih podjetij – in manj bo šlo sredstev za zdravje ljudi. Trenutno stanje je alarmantno. Nikoli še nismo dali tako veliko denarja za privatnike, kot ga damo sedaj, 16 odstotkov zdravstvenega proračuna javnih sredstev gre zasebnikom koncesionarjem. Ti zasebniki seveda ustvarjajo dobičke iz teh javnih sredstev, s katerimi prosto razpolagajo. Konkreten primer, koncesionar Medicor, kjer se je zdravil Igor Bavčar, ki je sicer v delni lasti ljubljanske nadškofije. Gospod Bavčar je sicer danes odromal kot težki center na Dob, okrepiti vrste košarkarskega kluba rešetke, ampak lastnik Medicorja še vedno prosto razpolaga z dobički. In denar, ki ga vsi državljani prispevamo za zdravljenje, se lahko uporablja za vse drugo, samo za zdravje ne. Recimo, za luksuzno rezidenco kardinala Rodeta oziroma drugo razkošno potrošnjo klerikov Rimskokatoliške cerkve. Moratorij, takojšen moratorij na podeljevanje novih koncesij je nujen, prepoved dela zdravnikov iz javnega v zasebnem sektorju je prav tako nujna. Na dolgi rok se pa seveda socialisti zavzemamo za zdravstvo brez koncesionarjev, da javni sistem razvijemo do te mere, da koncesionarsko mašenje lukenj, kot je temu tako sedaj, ne bo več potrebno. Tu so potem pa še nabave, kjer pa lahko govorimo o nelegalni korupciji; torej tisti korupciji v pravem smislu besede, kot jo priznavajo tudi, recimo, kolegi iz desne strani te dvorane. Torej, državni organi morajo ukrepati pri nabavi zdravstvenih materialov. Pa to ne kriminalisti oziroma ne samo kriminalisti. S kriminalističnimi preiskavami se ne da odpraviti visokih provizij. Tukaj mora država, predvsem Ministrstvo za zdravje, delovati proaktivno in v Levici predlagamo, da natančno to tudi storimo z ustanovitvijo javnega neprofitnega podjetja, ki bo aktivno iskalo najnižje cene zdravniških pripomočkov, ki bo izrezalo ven posrednike in skupaj z njimi seveda tudi njihovo smetano, morebitne dobičke bo pa vračalo nazaj v javni zdravstveni sitem. Enotno javno naročanje je seveda korak naprej v primerjavi s tem, da vsaka bolnišnica kupuje, nabavlja svojo opremo, ampak vendarle vidimo, kaj se dogaja. Preprosto se dobavitelji medsebojno zmenijo in cen nočejo spustiti. To je kapitalizem v zdravstvu, natančno tako izgleda! Javno neprofitno podjetje je pa v vlogi, da mu provizij ni treba zaračunavati. Imejte te iztočnice v mislih, ko obravnavamo aktualni vladni zakon. Ministrici smo jasno povedali, da gre zakon v pravo smer, ampak da je premalo odločen, da je polovičarski. Privatizacija v našem zdravstvenem sistemu, javnem, je napredovala tako daleč, da kozmetični popravki niso dovolj, da jo zabremzajo in razmere sanirajo. Zakon je pred nami, je tak kakršen je, ima svoje pluse in ima svoje minuse. Dobre stvari seveda podpiramo, tiste, ki so pa slabe, pa poskusimo zrihtati z amandmaji. Za začetek plusi, kaj je dobrega v tem zakonu. Prav je, da se zdravstvena dejavnost opredeli kot neprofitna javna služba. Zdravje ne sme biti blago; če je pa to že postalo, je pa treba to popraviti. Seveda zavračamo grožnje Zdravniške zbornice, da bo državo tožila pred Evropsko komisijo. Treba je državljankam in državljanom jasno povedati, da je Evropska unija neoliberalna organizacija, ampak niti ta neoliberalna nemška Evropska unija ni šla tako daleč, da bi zdravstveno varstvo opredelila kot tržno dejavnost. Na srečo. Zdaj pa, kaj je v tem zakonu slabega. Nesprejemljivo je, da ta zakon legalizira status zdravnikov dvoživk. Namesto da bi to popravili, namesto da bi popoldansko delo zdravnikov na fuš prepovedali, ga ta zakon legalizira. V nasprotju z vsemi uslužbenci javnega sektorja, za katere velja konkurenčna prepoved privatnega dela, za zdravnike to ne velja oziroma za zdravstvene delavce to ne velja, pa bi moralo; za vse javne uslužbence bi morala ta prepoved veljati. Na koncu koncev, ali je kdo od vas slišal kdaj že za kakšnega policijskega inšpektorja, ki ob treh popoldne v svoji pisarni na policijski postaji konča svoj šiht, pa gre delat privat popoldne kot detektiv. Mislim, po moje še niste slišali za takega inšpektorja ali pa za katerokoli ustreznico na drugih področjih. Ste pa vsi že slišali za zdravnika, ki oddela svoje v javnem sistemu, potem gre pa popoldne še malo fušat k privatniku. Najbolj problematično v praksi je to iz preprostega razloga, da zdravniki niso supermeni. Če delajo povsod okrog, potem jim zmanjka moči in koncentracije za kvalitetno delo v njihovem javnem zavodu. Ali ni škandalozno, da zavod plačuje zdravnike za delo pri koncesionarjih z našimi javnimi sredstvi, draga oprema v javnih bolnišnicah pa je v istem času nezasedena, ker ni nikogar, ki bi na njej delal? Ali ni noro, da mora Vlada plačevati zdravnikom iz javnega sektorja, da izvajajo program skrajševanja čakalnih dob pri koncesionarjih, namesto da bi ti isti zdravniki to svoje delo opravili v javni ustanovi? Te stvari se da vsaj do neke mere popraviti z amandmaji. V Levici smo vložili dva. Prvi k 15. členu, odpravlja avtomatsko podaljševanje koncesij. Tu že Vlada sama pravi – in v tem ima seveda prav –, da je koncesija izjema, ki se izdaja samo tam, kjer javni zavod res ne more poskrbeti za zdravje ljudi. To je vse v redu, problem pa je, ker se ta načelna pozicija ne prevaja v praksi. Ker ta zakon de facto predvideva, da se bodo koncesije podeljevale za 30 let; najprej 15 let po razpisu, koncesionar mora izpolniti vse pogoje in biti izbran in tako naprej. No, potem za drugih 15 let pa temu koncesionarju ni treba več iti preko javnega razpisa. In kje je tu kleč? Ja, noben javni zavod oziroma nobena občina ne bo vlagala sredstev v razvoj, če bodo vedeli, da se bo koncesija po 15 letih podaljšala. Pa bi morali vlagati v razvoj! Zakaj jim pa davke plačujemo, zakaj pa plačujemo državi toliko in toliko denarja? Ja, točno zato, da nam zagotovi pokritje osnovnih, antropoloških, če hočete, potreb, kot je to zdravstveno varstvo. Z amandmajem k 21. členu pa želimo preprečiti tiho privatizacijo našega zdravstvenega sistema. Tu vladni predlog omogoča direktorju bolnišnice, da odda izvajanje javnega zdravstvenega programa privatniku. Bom citiral: »Javni zdravstveni zavodi se lahko z drugim izvajalcem zdravstvene dejavnosti dogovorijo o opravljanju zdravstvenih storitev.« Konec citata. Kaj to pomeni? To pomeni, da privatna firma izvaja javno financiran program, ne da bi ji bilo treba sploh po koncesijo. Nekaj sem o tem govoril tudi že pri prejšnji točki, sicer v zvezi s koncesijami, pa vendar. In grožnja, da se bo sanacija javnih zdravstvenih zavodov opravila tudi na način, da se bo zaradi te javne zdravstvene dejavnosti preprosto razsekalo in odkoncesioniralo stan; oziroma pod pogoji te določbe celo najelo nekega privatnika, privatno firmo in so jim zavalili tak in tak kos javnega denarja, brez da bi ti ljudje morali čez kakršenkoli razpis. Skratka, Vlada regulira s tem zakonom postopek podelitve koncesij, ampak hkrati pa tisto sama uveljavlja bypass te ureditve. Meni je to popolnoma nerazumljivo in zato v Levici predlagamo amandma. Če povzamem. Predlagamo, da se na področju podaljševanja koncesij vrnemo k predlogu iz oktobra 2015, to je oktobru, ki ga je v prvi različici predlagala Vlada oziroma ministrstvo samo, in sicer to je, da se koncesije dajejo samo za 15 let brez možnosti avtomatskega podaljševanja. Če nekdo želi še vedno koncesijo ali pa na novo koncesijo, kakorkoli že, naj gre ponovno na razpis, ponovno se naredi ocena izvedljivosti, ali lahko sedaj občina, javni zdravstveni zavod, kakorkoli, to dejavnost že integrirajo vase, torej v javni zdravstveni sistem. Če je odgovor negativen, potem okej, v redu, naj se podeli koncesijo še za 15 let, sicer ne. To je ta naš prvi amandma. Drugi amandma pa pravi, da se outsourcing zdravstvenih storitev omogoči izključno na pomoč med posameznimi javnimi bolnišnicami in zdravstvenimi domovi. V takem slučaju bi celo temu težko rekel outsourcing. Če pa zraven spustimo tu privatne firme, ki se bodo zmenile z vodstvom javnih bolnišnic, pa to je outsourcing in privatizacija v najbolj pravem pomenu besede.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Nada Brinovšek. Izvolite.
Hvala lepa. Bom na splošno. Ko sem nastopila ta mandat, sem sama sebi obljubila, da ne bom žaljiva do svojih kolegov poslancev ali do Vlade v svojih razpravah. Ampak, ko gre pa za področje zdravstva, mi pa verjemite, da ne morem preko tega. Če je tako, kot se danes pogovarjamo o nekih reformnih zakonih, sistemskih spremembah, ali se vam zdi to prav, da si je ministrica na samem matičnem odboru vzela 3 minute časa, da je obrazložila nek sistemski reformni zakon. Danes pa, kot vidimo, in pri tej točki in pri naslednji, Zakonu o pacientovih pravicah, si je za odgovore na naša vprašanja, na naša stališča, kakorkoli že, Vlada vzela 5 minut časa. 5 minut za reformni zakon za njene odgovore. 5 minut! Kaj koalicijske stranke menite o tej zdravstveni reformi, vas bom pa malo spomnila, kako ste razpravljali prejšnji teden ob interpelaciji. SD – ste rekli, sistem se nam sesipa, ampak interpelacije niste podprli, ker pač je to predlagala SDS, sistem se pa sesipa. Desus je rekel, da so zelo zelo nezadovoljni z delom te ministrice, ampak vidijo, da je predsednik Vlade v stiski. Zato so podprli ministrico; zato bodo danes tudi podprli vse te zakone. Gospa Alenka Bratušek je tudi rekla, »razmere so iz dneva v dan slabše«, ampak interpelacije ne bodo podprli, kljub temu da dela iz dneva v dan večjo škodo. Ministrica, pol leta imate še čas delati to škodo in koalicijske stranke in s pomočjo nekaterih bodo gledale in podpirale. Združena levica je bila pa povsem inovativna, pač so rekli, da ne bodo podprli interpelacije, ker so interpelacijo napisali zdravniški lobiji, katere del je tudi ministrica. Upam ministrica, da nazadnje ne bo prišlo ven, da smo mi skupaj, vi in mi, pisali to interpelacijo. Vsaj tako bi človek razumel Združeno levico. Še bolj inovativni so bili pa v SMC. Rekli so, da je naš zdravstveni sistem velik mozaik in ga je treba gledati od daleč. Se popolnoma strinjam. Če gledamo naš zdravstveni sistem od blizu, bomo videli, bi spregledali, če ga gledamo pa od daleč, od daleč pa lahko tudi gledamo tam na koncu oziroma na repu neke čakalne vrste. Tako spoštovani kolegi, to ste že tako pokazali prejšnji teden in še enkrat vas opozarjam na to, verjetno vam bo nekoč žal. Za vsako ceno za vaš politični obstoj podpirate to ministrico in podpirate vse zakone, reformne zakone, ki so res pomembni, samo zato pač, da ostanete, kot sem že rekla, do konca te vlade. In ne morem iti nekako mimo teh cvetk, ki jih je pa v splošni razpravi, se pravi, ko smo ta zakon prvič obravnavali tule v Državnem zboru, je ministrica rekla, da pač v SDS neupravičeno ji očitamo, da ni sodelovala s stroko. Poglejte, ministrica, vi ste takrat sami napisali v tisti obrazložitvi v uvodu, da pri pripravi zakonov niso sodelovali zunanji strokovnjaki. Če gremo naprej. Do novele oziroma do tega zakona so se negativno s svojimi pripombami odzvali Zdravniška zbornica, Mladi zdravniki, Združenje zdravnikov in zobozdravnikov, Zbornica delavnih terapevtov, sindikat zdravnikov medicine Praktikum, Gibanje za ohranitev in izboljšanje javnega zdravstva, Društvo za večjo rodnost, Fides – in da ne naštevam naprej. Zanimivo pri vsem tem je, da le Zbornica zdravstvene in babiške nege – okej, to se strinjam, to področje je sedaj v Zakonu o zdravstveni dejavnosti nekoliko urejeno oziroma urejeno –, za Združenje javnih zdravstvenih zavodov, to je tako znano, zakaj in kako se je strinjalo. Da se je pa s tem predlogom oziroma da se z Zakonom o zdravstveni dejavnosti strinja pa tudi Državni svet, to smo pa tako kot zadnjič tudi povedali, kako in kaj, kako je s članom te skupine znotraj Državnega sveta, Požunom, kakšne povezave so in tako naprej. Očitali ste nam tudi, da nekako zavajamo, da ko smo govorili o tem, da je ta zakon v nasprotju z zakonodajo, ustavo in pa tudi s pravom EU. Poglejte, na zadnji seji matičnega odbora, ko smo ta zakon obravnavali, v koaliciji niste dopustili predsednici Zdravniške zbornice, da bi se vključila v razpravo. Moram reči, da je to pač [[…]]Jaz sodelujem v petih odborih, sem članica petih drugih odborov, se še nikjer ni to zgodilo. Res je, da na nadaljevanje seje predsednica Zdravniške zbornice ni bila vabljena, vabljena je bila pa na prvi del. In če bi ji takrat prisluhnili, upam pa, da ste si prebrali, kaj je hotela dodatno obrazložiti, ker namreč po poslovniku, če nekdo od vabljenih želi neko stališče dodatno obrazložiti, ima to pravico. Predsednica Zdravniške zbornice je hotela samo nas seznaniti s sodbo delovnega in pa socialnega sodišča, ki je razsodilo, da se zavarovani osebi priznajo tudi pravice do povračila stroškov zdravstvene storitve, ki jo je nekdo uveljavljal pri privatnem zdravniku oziroma kot samoplačnik. Torej vemo, kaj to pomeni. Ampak vi ji pač niste hoteli prisluhniti, jaz vam toplo priporočam, preberite si to. Res je, da odločba tega delovnega in socialnega sodišča še ni pravnomočna, ampak močno verjamem, da ta sodba bo pravnomočna. Dalje, ko smo očitali, da ta zakon ni v skladu z zakonodajo. Pred sabo imate oziroma ste dobili tudi mnenje Inštituta za javno upravo pri Pravni fakulteti. Upam, da ste si tudi to mnenje prebrali, zaključke tega mnenja, ki govori, da je ta zakon v nasprotju z ustavo in tudi z direktivo EU. Kako se še je ta zakon sprejemal, reformni zakon? Poglejte, res je, ta zakon se nekako [[…]]Začetki tega zakona segajo v leto 2015, ko je ministrstvo dalo v javno razpravo v oktobru ta zakon, ampak zakon je zajemal – zakon, ki je bil v razpravi dobrih 14 dni 2015 – je obsegal 13 členov. 13 členov! No, ko smo pa dobili ta zakon za splošno oziroma prvo obravnavo, je imel pa 47 členov. Se pravi, iz 13 v javni razpravi je prišlo na 47 členov brez kakršnekoli javne razprave; brez tega, da bi sodelovala stroka, ob upoštevanju tega, da je bila stroka proti tem spremembam. In še na teh 47 členov je bilo kar 42 amandmajev. Pa ne se hecati, tako se ne sprejema zdravstvene reforme, sistemskih sprememb! Ne vem. Ministrica, vi ste tudi ob prvi obravnavi, ko smo tudi zakon sprejemali, rekli, da bo ta zakon ne bo odvisen od želja, temveč od potreb. Samo, jaz sem vas že takrat vprašala in sem rekla: »Ministrica, a vi veste, kake so potrebe? A vi veste, kake so potrebe, razen dolgih čakalnih vrst, če pa nimate javne zdravstvene mreže?« In po medijih, tudi mislim, da je to iz vašega intervjuja v Mladini, ste nekako očitali, da so se koncesije podeljevale v preteklosti po željah prosilcev, ne pa po potrebah ljudi. Kako ste vedeli, da ni bilo potreb? Oziroma ali lahko zdaj rečete, da nekdo, ki je dobil koncesijo, je polno zaposlen, zaradi tega pa nek javni zdravstveni zavod nima dela? Mislim, da tega nikakor ne morete trditi. Po drugi strani pa tako ali tako se ne čudim, da je temu tako, ker na ministrstvu še zdaj nimate razčiščeno, ali imate javno zdravstveno mrežo ali je nimate. Po eni strani, zdaj še vaša bivša sekretarka je na odboru rekla, da znotraj delovnih skupin ministrstva v sodelovanju s strokovnjaki pripravljate to mrežo, vi trdite, da jo imate; no, v tej obrazložitvi oziroma v mnenju Vlade iz aprila pa je navedeno, da bo Vlada v zvezi z mrežo izvajalcev zdravstvene dejavnosti – Vlada pojasnjuje oziroma da Ministrstvo za zdravje bo to s tehnično pomočjo službi Evropske komisije izdelalo vsa ta orodja. Zdaj pa, če me je kdo zastopil. A imamo mrežo ali je nimamo ali kako naprej? Nikakor pa ne sprejemam očitkov, da so se koncesije podeljevale kar na neke lepe oči, kot da potem tisti koncesionar ali pa javni zavod zaradi tega, ker se je neka koncesija podelila, pač ni imel dela. Rekla bi, da je škoda, da nekako ne razumete oziroma nekateri nočete razumeti, kaj je javno zdravstvo. Poglejte, vsa Evropa razume neko to kot financiranje zdravstvenih storitev, pa naj to zdravstveno storitev opravlja ali zasebnik, ali koncesionar, ali pa javni zdravstveni zavod. In dejstvo je, da so taki javni zavodi, kot jih poznamo v Sloveniji že več kot 25 let, da so to res unikum v Evropi. Mislim, da ta zakon nam ne prinaša nič kaj dobrega. Bojim se, da se bodo čakalne dobe še podaljšale, ampak vam je to popolnoma vseeno; vaš glavni in edini cilj je samo, da ostanete še teh devet, šest ali kolikor mesecev je pač še do konca tega mandata. Žal. Hvala lepa.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati na 3. člen? Ne. Hvala lepa. Potem zaključujem razpravo. V razpravo dajem 15. člen ter amandma Poslanske skupine Levica. Želi kdo razpravljati? Gospod Miha Kordiš, izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Naš amandma k 15. členu je eden izmed dveh amandmajev, ki smo jih na ta zakon pripravili. Oba amandmaja gresta v smeri, da se preseka s praksami legalizirane korupcije. Zakaj pri amandmaju k 15. členu gre? Ministrstvo je že oktobra 2015 predlagalo osnutek zakona, po katerem bi koncesije omejili na 15 let. To je pozitivna sprememba, ker so se do sedaj koncesije lahko podeljevale za nedoločen čas, tudi dosmrtno. Če se spomnimo Janševega ministra Bručana, ta je, recimo, podelil koncesijo za nedoločen čas firmi MD Medicina, kjer se je zdravil aktualni predsednik Vlade Miro Cerar. Pod pritiskom koncesionarjev in Zdravniške zbornice je Vlada ta člen spremenila. Na slabše. Vpeljala je možnost, da se koncesionarjem po izteku petnajstletnega roka njegove koncesije podaljša ta koncesija po poenostavljenem postopku. Se pravi, ne bo posredi nobenega javnega razpisa in nobene možnosti, da koncesijo pridobi kdo drug. Zato se bojo koncesije de facto podeljevale za 30 let; dvakrat dlje oziroma ravno enkrat dlje, kot tudi samo ministrstvo misli, da je to sploh potrebno. Socialisti zatorej predlagamo, da se v parlamentarni obravnavi vrnemo k prvotnemu predlogu. Če se že gre v podeljevanje koncesij, naj se ta koncesija podeli za petnajst let, v tem času pa je seveda na javnem zavodu, da sam zagotovi javno službo. Če bo ta predlog sprejet [[…]]Pardon, če bo sprejet vladni predlog, nobena občina ne bo zainteresirana za to, da bi vlagala v zdravstveni dom in razvijala svojo zdravstveno infrastrukturo. Ali pa država v javne bolnišnice, saj je vseeno, isti pes, isti mehanizem je na delu. Vedeli bojo: aha, koncesija je že obljubljena staremu koncesionarju in to je to. In se bo proces razgradnje javne zdravstvene mreže nemoteno naprej nadaljeval, nemara celo stopnjeval. To pa seveda ni sprejemljivo. Državljanke in državljani plačujemo davke občinam, državi, da nam zagotavljajo oziroma zagotavljata zdravstveno varstvo. Ne plačujemo jim za to, da gradita fontane na križiščih, da nabavljata patrie za 200 milijonov in podobni brezvezni stroški, plačujemo davke za to, da nam država, občina zagotovi in pokrije neke osnovne potrebe, ki jih imamo kot ljudje. Potreba po zdravju je zagotovo ena izmed teh najbolj temeljnih.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Gospod Marijan Pojbič, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči! Bom kratek. Moram povedati, da tega amandmaja ne bom podprl, ker kolega Kordiš, ki razpravlja, absolutno na pamet, govori popolne nebuloze, popolne neumnosti in popolne norije. Sploh ne ve, kaj so koncesionarji, da so koncesionarji del javne zdravstvene službe. Govori o nekih privatnikih in tako dalje in tako dalje. Mislim, da bi ga bilo treba najprej podučiti, da ve, kaj so koncesionarji, in da se zaveda in zave, da so to del javne zdravstvene službe in da v tem trenutku v zdravstvenem sistemu, če kaj funkcionira, funkcionirajo koncesionarji. Tam ni korupcije, tam ni svinjarij in vse, kar se tam dela – in povprašajte, lepo prosim, paciente, ki hodijo h koncesionarjem, kako so oskrbljeni in ali so zadovoljni z delovanjem koncesionarjev. Mislim, da je absolutno velikanska večina zadovoljna. Ne vidim nobenega razloga in resnično nobenega razloga, da bi se zdravstveni zavodi privilegirali. Ne vidim nobenega razloga. In prav je in absolutno podpiram tisti del, da se vsi skupaj, ki se spoznamo na zdravstveni sistem, zavemo tega, da so koncesionarji del javnega zdravstva, ne pa tam neki privatniki in tako dalje in da nek denar zapravljajo na račun pacientov in tako dalje. Veste, kdo zapravlja denar na račun pacientov? Korupcije, ki se dogajajo v zdravstvenih sistemih in zdravstvenih zavodih in v kliničnih centrih in tako dalje. Korupcija. Tam se dogaja korupcija in tam gre denar v nepravo smer. Tam se krade denar, pri koncesionarjih ne. Ali pa lepo prosim gospoda Kordiša, če ima take informacije, naj pove, pri katerem koncesionarju se je dogajala korupcija. Medtem ko pa je dokazano, da se v kliničnih centrih in v javnih zdravstvenih zavodih pa to dogaja. Gospa Jelka, ki vodi preiskovalno komisijo, je prišla do zelo zelo pomembnih ugotovitev. Če bi to gospod Kordiš prebral pa slišal tisto, kar je bilo povedano, danes ne bi govoril take popolne bedarije in neumnosti. Resnično, človek, ki ne razume bistvenih stvari. Še enkrat povem, gospod Kordiš, lepo prosim, da poveste, ali veste, da so koncesionarji del javne zdravstvene službe. Če veste to. In ne lupajte o nekih privatnikih in ne žalite ljudi, ne žalite privatnikov, ker privatniki so tisti, ki vas plačujejo, da sedite tukaj v parlamentu in ne delajte sramote tem privatnikom, ki krvavo garajo, in tistim delavcem, ki delajo pri privatnikih, plačujejo vas, da tukaj sedite in danes govorite nebuloze, popolne neumnosti in tolčete po tistih, ki vam dajejo plačo. Naj vas bo sram pred vso slovensko javnostjo! Naj vas bo sram, ker žalite privatnike. Tega nimate pravice, še najmanj kot poslanec Državnega zbora te pravice nimate in tega ne počenjajte tukaj v Državnem zboru. Resnično še enkrat, naj vas bo sram, da si dovolite kaj takega, da o ljudeh, ki za vas delajo in vam dajejo plačo, govorite na tak način. Sramotno za poslanca Državnega zbora! Upam, da nikoli več ne boste videli notranjost Državnega zbora, razen z balkona, ker si ne zaslužite drugega, ker delate sramoto slovenskemu ljudstvu, oprostite.
Hvala lepa. Gospod Miha Kordiš, izvolite, replika.
Hvala. Po besedah kolega Pojbiča očitno nimam pojma o zdravstvenem sistemu, sam pa pravi, da je zanj strokovnjak – ne dvomim, zagotovo je največji pacient v Državnem zboru. Kar se tiče pa koncesij in korupcije, poglejte. Vztrajam pri stališču, da koncesije so oblika legalizirane korupcije. Ker kaj je korupcija po definiciji? Je vdor zasebnega interesa v javni interes. In kaj se nam dogaja v koncesijskem režimu? Javna sredstva - privatni žepi. Potem imamo pa zdravniška podjetja, kot je, recimo, Medicor, z enim izmed lastnikom ljubljanske nadškofije, ki si mirno iz te svoje dejavnosti izplačuje dobičke. In to je strukturno vzeto, je strukturno vzeto korupcija po točki definicije. Samo zaradi tega, ker jo zakon dovoljuje, še ne pomeni, da je prav.
Hvala lepa. Prosil bi, da se umirimo, kar se teh izrazov tiče o tem, kaj kdo zna in kaj kdo in kaj kdo ni. Izvolite, prosim, če ima še kdo kakšno resno razpravo o amandmaju na 15. člen Poslanske skupine Levica. [[Ne.]] Hvala lepa. Zaključujem razpravo. Gospa Jelka Godec, izvolite.
Se strinjam s kolegom Kordišem. Treba je ukiniti vse koncesije, definitivno, ker koncesionarski sistem, kot ga pozna Republika Slovenija, ga ne poznajo v Evropi. Zato se strinjam s takšno izjavo, vendar pa v nadaljevanju – javna sredstva, ki jih dajemo državljani za zdravstvo, se naj porabijo tam, kjer bodo učinkovito porabljena. To pomeni odpreti zdravstveni sistem za vse tiste, ki omogočajo skrajševanje čakalnih dob, kvalitetno obravnavo bolnikov, ne glede na to, ali je javna bolnišnica ali zasebnik. Z vsemi revizijami, z vsemi pregledi, za vse enako. Javne in zasebne. Ne rabimo koncesionarjev, se strinjam. Ker noben bog več ne ve, kam kdo spada. In sodelujte, to je tudi ministrica povedala, ker njej bolj verjamete kot celi vesoljni Sloveniji in zdravstvenemu sistemu: koncesionarji so del javne mreže in konec. Pika. V takšnem sistemu, ki ga danes imamo. Ukinimo koncesije, javna sredstva pa naj bodo namenjena tistim, ki lahko kvalitetno, s kvalitetnim materialom, ne vem, kakorkoli želite, torej z neko regulativo, opravijo zdravstvene storitve, tako da ne bomo čakali po toliko in toliko let za določene zadeve. Kar se tiče koncesionarjev, imajo del tudi zasebnega. Ja, je res. In iz tistega dela si plačujejo dobičke in nihče ne more očitati nekomu, ki opravi neko dejavnost, ali je to avtoličarstvo ali je to ne vem kdo, če opravi svoje delo kvalitetno, si za to zasluži tudi plačilo. Ne glede na to, kje je. Ne glede na to! In kolega Kordiš, neodgovorno je res govoriti o tem, da si nekdo izplačuje velike dobičke. Zdaj vam bom pa povedala! V javnih zavodih si poglejte zdravnike z jahtami, vikendi in ne vem čim. Pri zasebnikih ne boste videli toliko tega, pri teh koncesionarjih. Če bi bili zraven tudi pri preiskovalki, bi videli, kaj se dogaja. Ne trdim, sama ne trdim, da pri koncesionarjih ne prihaja do določenih mahinacij. Tega ne. Vendar pa v manjši meri. Do sedaj pokazano. In še enkrat: ne oporekajte ljudem, ki delajo dobro, kvalitetno, ki delajo cele dneve, ne glede na to, v katerem poklicu, da se jim oporeka, da za to zaslužijo. In javno zdravstvo, se strinjam, mora biti dostopno vsem, ker tako kot ste rekli, plačujemo vsi in mora biti vsem dostopno. Vendar pa to, kar zdaj vi govorite, v takšnem razsutem sistemu javnega zdravstva, ki ga imamo v Sloveniji in ki ga ta vlada še poglablja, kmalu za ta denar, ki ga imamo, ki ga danes plačujemo, ne bomo imeli več teh kvalitetnih storitev. In ja, v tujini dajo več denarja za zdravstvo, ampak v tujini so tudi materiali cenejši. To pa nobenega ne zanima. V javnih bolnišnicah in pri zasebnikih so nižje, nižje, nižje cene materiala. Torej še enkrat, ne oporekajte in ne dajajte ven en del medicine, ki ni bila edina, ki je dobila za nedoločen čas, ker takrat ni bilo zakona, da bi bile omejitve edine, ki nima koncesije in pogodbe za vse! Koncesijo ima, odločbe nima, pa pogodbe. To ministrica ve in to je velik problem. In ne izpostavljajte drugih privatnih pa povejte za vse koncesionarje v Sloveniji, da so pač takšni, da imajo veliko [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa! Gospod Miha Kordiš, replika.
Hvala za besedo. To, kar kolegica Godec opisuje, tak režim zdravstvenega sistema imajo v Združenih državah. Pa imajo najdražji sistem na svetu, ki je verjetno, primerjalno vzeto, daleč najmanj učinkovit, in po smrtnosti novorojenčkov in po obči dostopnosti. 28 milijonov ljudi tam je brez zdravstvenega zavarovanja. Kar se tiče pa o korupcijskih tveganjih zasebni-javni sektor, je pa, glejte, zaslužkarstvo v javnem sistemu je prepovedano. Zato se lahko dogaja samo po nekih temačnih hodnikih, kuloarjih z zlorabami. In temu rečemo korupcija! A tem istim scenam v zasebnim sektorju, ki so legalne, pravimo dobra poslovna praksa. Tako govoriti o korupciji pa malverzacijah nekaj v zasebnem sektorju pa potem v javnem sektorju – glejte. Mislim korupcija v zasebnem sektorju sploh ne more biti, ker po definiciji zasleduje zasebni interes. Dočim javni sektor je pa zavezan javnemu interesu in kjer se tam pojavi individualni pač interes kot malverzacija sistema, ga seveda lahko preganjamo. In je to deviacija, ne pa osnovni obrat delovanja.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. Prehajam na 21. člen, da v razpravo dajem torej 21. člen ter amandma Poslanske skupine Levica. Želi kdo razpravljati? Gospod Miha Kordiš, izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Kaj v tem členu predlaga Vlada? Naslednje: »Javni zdravstveni zavodi se lahko z drugim izvajalcem zdravstvene dejavnosti dogovorijo o opravljanju zdravstvenih storitev.« Prevod: Vlada predlaga možnost tihe privatizacije javne zdravstvene službe. Tu gre za outsourcing javnih zdravstvenih programov, ki jih financira zavod, na privatna zdravniška podjetja. Te možnosti do zdaj v zakonu ni bilo. Javni zavod je lahko sklenil pogodbo z zdravnikom ali pa z drugim zdravstvenim delavcem, se pravi, na povsem individualni ravni, ni pa smel outsourcati cele dejavnosti na neko drugo podjetje. Posebej problematično tu je, da ta zakon ne predpisuje nobenih pogojev za tak outsourcing. Se pravi, čista diskrecija, samo pičimo. Pri izdajanju koncesij – za primerjavo – je treba, denimo, pridobiti soglasje zavoda in ministrstva, koncesije se lahko izdaja samo izjemoma in tako naprej. No, tukaj – tukaj pa nič! To je ne samo obvod javnega sistema, to je še obvod koncesijskega režima! Če ne sprejmete, kolegice in kolegi, amandmaja Levice, boste izničili vse, kar je dobrega v tem zakonu, ker se bo vsa ta dobra določila in pozitivne korake dalo skozi 21. člen obhoditi in bo privatizacija privršala še na zadnja vrata. Kaj ti pomagajo strožji predpisi pri podeljevanju koncesij, če bo lahko direktor zdravstvenega doma ali pa kakšne bolnišnice podpisal pogodbo s privatnim podjetjem o izvajanju zdravstvenega programa, ki ga plačuje zavod? Konec koncev lahko to pogledamo tudi z druge vstopne točke – zakaj bi privatnik čakal na razpis za koncesijo, če pa lahko gre in se zmeni z direktorjem tiste bolnišnice, da mu podeli del svojega programa in tisti del sredstev, ki temu programu pripadajo. Kako to saniramo z amandmajem – da se lahko pogodba sklene samo z drugim javnim zavodom. Se pravi, podpiramo možnost sodelovanja med javnimi zdravstvenimi zavodi, da se lahko med seboj podpirajo, si pomagajo, kjer manjka kader, lahko nekdo nekje vskoči in tako naprej, brez da se hkrati spusti poleg še privatizacijo. V vsakem primeru pa to ne sme biti stalna praksa, dopustno je samo, če se na ta račun skrajšujejo čakalne dobe. Bi pa rad slišal opredelitev Vlade, glede na to, da je nekako molčeča.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? [[Ne.]] Zaključujem [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Prosim? Izvolite, gospod Miha Kordiš.
Hvala. Še enkrat sem se prijavil zaradi tega, ker se Vlada ni oglasila. Mislim, da v tem zakonu ni nobene varovalke pred zlorabami, pred outsourcingom javne zdravniške službe privatnim podjetjem. To je ta 21. člen, pri katerem smo. Rad bi slišal utemeljitev Vlade, zakaj se jim to zdi dobra ideja. V Levici vam že tri leta podajamo roko, da stopimo na vrat legalizirani korupciji, tu pa, kot kaže, zadeve še stopnjujete in puščate direktorjem zdravstvenih zavodov proste roke, da lahko sklepajo pogodbe z drugimi zasebnimi izvajalci. S tem amandmajem predlagamo varovalko pred neutemeljenim outsourcingom, in sicer da se lahko ta pogodba sklepa samo, če bolnišnica ne more z lastnimi sredstvi zagotoviti zdravstvenega varstva in z drugimi javnimi zavodi.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? [[Ne.]] Zaključujem razpravo o predlogu v celoti. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 19. točki dnevnega reda. S tem prekinjam 15. točko dnevnega reda. Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O PACIENTOVIH PRAVICAH, V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade. Gospa Milojka Kolar Celarc, ministrica, boste predstavili? Ne? Hvala lepa. Predlog zakona je obravnaval Odbor za zdravstvo kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsedniku, gospodu Branku Zormanu. Izvolite. [[oglašanje iz dvorane]] Ne bo? Dobro. Ker je zbor na 31. seji opravil splošno razpravo o predlogu zakona, predstavitev stališč poslanskih skupin ni mogoča. Prehajamo na razpravo o členih in vloženih amandmajih, ki jih bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 18. 9. 2017. V razpravo dajem 6. člen ter amandma poslanskih skupin SMC, Desus in SD. Želi kdo razpravljati? Prosim za prijavo. Gospod Miha Kordiš, imate besedo.
Ali sem danes edini zares zgovoren? Hvala za besedo, predsedujoči! Ta zakon bomo v Levici podprli, podprli bomo tudi amandmaje. Zakaj? Zato, ker je slabo vodenje evidenc dejansko problem, ki umetno napihuje čakalne dobe. Ne trdim, da čakalne dobe ne obstajajo. Obstajajo, ja, so hud problem, se jih pa zlasti v številkah in statistikah zato dodatno potencira iz čisto pač političnih – oziroma še huje – lobističnih in politikantskih razlogov. Prav je, da se te evidence sčistijo. Ne razumem sicer, zakaj je Ministrstvo za zdravje revidiralo svojo pozicijo in zdaj trdi, da ta zakon ne bo skrajšal čakalnih dob. Po vsej logiki bi jih moral skrajšati. Če so na nekemu čakalnemu seznamu, denimo, tam 20 odstotkov ljudi, ki na neko operacijo iz xyz razloga ne morejo priti, in če imamo sedaj te evidence ažurno, seveda ostalih 80 odstotkov ljudi pride prej na vrsto. Ne vem, zakaj je tukaj ministrstvo v argumentaciji pač popustilo pritiskom z desne. V Levici pričakujemo tudi, da bo ta zakon onemogočil preskakovanje vrst. Saj vemo, kaj se zdaj dogaja. Zdravniki dvoživke v javnem sistemu sprejme pacienta, potem ga pa napoti v samoplačniško ambulanto, kjer mu omogoči hitrejšo obravnavo kot ostalim bolnikom. In se tukaj pač dogajajo čisto klientelistične prakse, če institucije samoplačništva niti ne omenjam, kjer ljudje prihajajo na obravnavo – mislim, ki obravnava ljudi po principu, da tisti, ki lahko plača, bo dobil zdravljenje, tisti, ki ne, tisti pa kar mirno lahko čaka, kar je seveda popolnoma narobe in je zavrženo. Zavrženo je. Namesto da bi zdravstvo delalo po potrebah, dela po globini denarnice ljudi. In tisti, ki je najtežje bolan, bi moral najprej priti na vrsto, ne pa tisti, ki je najbolj bogat. Take prakse je treba strogo prepovedati, vpeljati inšpekciji nadzor nad seznami, za preskakovalce pa vpeljati brezkompromisne kazni; take, ki bojo zares bolele. Od ministrice zahtevamo, da v pravilniku o čakalnih seznamov vnese tudi varovalko za bolnike z rakom. V veljavnem pravilniku je namreč v 3. členu predpisano, da morajo biti ti bolniki obravnavani najpozneje v enem mesecu. No, v novem pravilniku te varovalke ni. Tukaj pričakujemo od ministrstva, da jo dopolni v neki obliki, recimo, da je bolnike z rakom treba obravnavati najpozneje v 14 dneh, da prejmejo napotnico oznako zelo hitro. Mislim, da je to pričakovanje pač popolnoma na mestu in bi želel slišati opredelitev, predvsem gospe ministrice do tega predloga. Potem so pa tu še druge stvari, ki jih moramo pokreniti, zato da bodo ljudje pravočasno prišli do zdravljenja. S tem zakonom se urejajo administrativni pogoji za skrajševanje čakalnih vrst; se pravi, imamo sezname, bodo ti seznami vodeni boljše oziroma sploh bodo zares vodeni, ker je zdaj pač totalen teksas in kaos in pod vsako kritiko. Ampak, če hočemo zares omogočiti ljudem, da pridejo do brezplačnega zdravljenja v nekem normalnem roku, bo treba pa narediti še kaj drugega. V prvi vrsti zagotoviti dovolj zdravstvenega kadra, zagotoviti pravično in stabilno financiranje zdravstvenih storitev. Ta dva pogoja je treba izpolniti, se jima približati, sprejeti ukrepe, iti po poti proti temu cilju, če hočemo, da se bodo potem čakalne vrste dejansko skrajšale. Ker samo malo bolj gladko in malo bolj pošteno vodenje seznama tega, žal, ne bo storilo. Na to temo je treba povedati, da smo na prejšnji seji sprejeli Zakon o zdravniški službi, ki bo prenesel načrtovanje specializacij z Zdravniške zbornice na ministrstvo, kar je že dobra stvar. Zbornica je v tej svoji vlogi predpisovanja specializacij popolnoma zatajila. Ene specialnosti je planirala premalo in zaradi tega imamo, recimo, v tem trenutku probleme v UKC v Mariboru. Hkrati se je v tem istem ukrepu določila obveznost zdravnika, da vsaj štiri oziroma šest let po specializaciji dela v Sloveniji, kar je spet pravilna odločitev. Nismo tako bogata država, da lahko izobražujemo zdravnike za izvoz, in edino prav je, da vračajo ljudje nazaj slovenski družbi, ki jih je spravila do zdravniškega kruha. Toliko na kadrovsko noto. Na finančno noto je Zakon o zdravniški službi zagotovil dodatna proračunska sredstva za zdravstveni sistem. Ko se bo začel v celoti izvajati – to, mislim da, je v treh letih –, bo to 80 milijonov evrov letno. S tem smo popravili, smo sanirali varčevalni ukrep prve Janševe vlade, ki je dodatno šla dodatno v obremenjevanje Zavoda za zdravstveno zavarovanje, s tem da je moral poleg storitev plačevati tudi specializacije. No, to se je zdaj preneslo nazaj na integralni proračun. Prejle smo obravnavali tudi zakon o sanaciji izgub bolnišnic, to je teh 136 milijonov evrov interventnih sredstev. Še enkrat ponavljam, da ne gre za subvencioniranje izgubarjev, minusarjev, če hočete. Bolnišnice niso bile tiste, ki so lahko vplivale na cene storitev ali pa na plače zdravnikov, ne glede na to, da zagotovo niso poslovale optimalno. Ampak pod črto je jasno, da so izgube, minusi, luknje v slovenskem javnem zdravstvenem sistemu posledica varčevalnih ukrepov Janševe in Pahorjeve vlade, ki so znižali prihodke bolnišnic, potem naprej Cerarjeve vlade, ki s tem stanjem ni presekala. Še več, šla je v separaten dvig plač zdravnikom in se pustila izsiliti zdravniško-zavarovalniškemu lobiju. Dolgoročno, hočeš nočeš, bo treba za zdravje nameniti več javnih sredstev. Za začetek s tem, da ukinemo dopolnilno zdravstveno zavarovanje, s čimer v sistem vrnemo 60 milijonov evrov. To pa verjetno navsezadnje ne bo dovolj, zato bo treba dvigniti prispevke delodajalcev za zdravstveno varstvo. Kar se pa tiče investicij, ki se financirajo iz proračuna, ni treba, da se delamo lepe. Če hočemo ljudem zagotoviti dober zdravstveni sistem, bo treba ta denar nekje vzeti. Zdaj, desnica predlaga, da ne zarežemo v njihove žepe, ampak da uvedemo doplačila in komercialna zavarovanja. Skratka, problem manka sredstev se reši na tak način, da vse skupaj skomercializiramo, sprivatiziramo in končni strošek obesimo na ljudi. Kaj to pomeni z vidika dostopnosti in pravičnosti, mi najbrž ni treba posebej razlagati. Kolikor te lahko plačajo, kolikor si zmožen plačati, toliko zdravja boš pa imel. Zakaj je to narobe, tudi ne rabim verjetno pretirano poudarjati. No, v Levici predlagamo obratno; zmanjšamo investicije v represivni aparat, zlasti v oborožitvene sisteme. Zmanjšamo subvencije, ki se izplačujejo multinacionalkam tipa Magne Steyr, Revoz, Riva in tako naprej. Ta denar, vse te subvencije kapitala, je treba preusmeriti v nabavo medicinske opreme in izobraževanja zdravstvenih delavcev. Če poprimemo na tak način, zelo hitro ugotovimo, da je denarja mnogo, da je naša družba pravzaprav bogata. Zelo bogata. Samo vsa ta sredstva, ves ta izplen gospodarske rasti, presežka na tekočem računu plačilne bilance se kopičijo v par privilegiranih žepih in ne končajo v družbenem javnem dobrem; se ne odrazijo v plačah, pa se ne odrazijo v kvalitetnejšem zdravstvu, pa v boljšem šolstvu. S takimi ukrepi, s tako razvojno vizijo zelo hitro ne dobimo notri samo sredstev za izboljšanje javnega zdravstvenega sistema, pa tudi sredstev za vse ostalo, za razvojne projekte tipa drugi tir. Poglejte, Vlada sedajle meče 200 milijonov evrov za nabavo novih patrij, a pri drugem tiru zmanjka ravno tistih 200 milijonov, za katere se je zraven priklopila Madžarska, ki bo plačala eno malenkost, torej teh 200 milijonov, upravičena bo pa do polovice celotnega zaslužka.
Hvala lepa. Vidim, da je še želja po razpravi. Najprej bom dal besedo ministrici gospe Milojki Kolar Celarc.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci! Zakon o pacientovih pravicah je bil sprejet v Sloveniji leta 2008 in je takrat predstavljal najpomembnejšo pridobitev za področje varstva pacientov v naši državi, saj so bile prvič definirane in opredeljene 14 temeljnih in univerzalnih pacientovih pravic. Vendar se je tekom let izkazalo, da nekatere rešitve v tem zakonu niso najbolj domiselne oziroma najbolje opredeljene. Zaradi tega imate danes na klopi novelo oziroma spremembe in dopolnitve tega zakona. Predvsem s to novelo dopolnjujemo področje izvajanja pravice do spoštovanja pacientovega časa, torej do čakalnih seznamov in do čakalnih dob. Zaradi tega je prvi in najpomembnejši cilj te novele, da zagotavljamo transparentnost in boljše upravljanje čakalnih seznamov, kar je po našem prepričanju v največjem interesu tako pacientov kakor tudi vseh izvajalcev zdravstvene dejavnosti. A hkrati z novelo urejamo tudi na primeren sistemski način celostni nadzor nad zagotavljanjem pacientovih pravic, saj je tudi praksa sedanja pokazala, da na žalost brez predvidene zakonske sankcije, žal, bi rekla, spoštovanje vseh določb pri vseh izvajalcih ni učinkovito. Dodala bi, kaj so najpomembnejše novosti oziroma vsebinske pridobitve tega zakona. Prva je vsekakor to, da bo uveden 30-minutni čakalni čas na vseh treh ravneh zdravstvene dejavnosti. Zelo pomembno je povedati, da uvajamo poleg že sedanjih treh stopenj nujnosti dodatno stopnjo nujnosti, to je zelo hitro, ki bo zlasti olajšala napotitev rakovih bolnikov. Zakaj? Ker danes imamo stopnjo nujnosti nujno, to je v okviru 24 ur, in stopnja nujnosti hitro, kjer je 3 mesece. Sedaj pa uvajamo dodatno stopnjo zelo hitro in bo to 14 dni. Nadalje uvajamo tudi jasne roke, kako uvrstiti in kdaj uvrstiti paciente na čakalni seznam, urejamo elektronsko vodenje čakalnega seznama, ureditev in predložitev napotnih listih. Je pa seveda dodano, kar do sedaj ni bilo v zakonu, tudi nekaj obveznosti za vse nas, za paciente, da pravočasno, v primeru, da ne moremo priti na pregled ali opravljen poseg, javimo zavodu in s tem omogočimo nekomu, ki je za nami na čakalnem seznamu, da v tem prostem terminu pride na pregled. Prav tako je pomembno povedati, da se uvaja še posebno sodno varstvo pacientov, kadar gre za hude telesne poškodbe ali smrt pacienta, nadalje definiramo prekrškovne organe in tudi popravljamo dosedanjo neustrezno rešitev glede določitve pogojev za imenovanje zastopnikov. Torej, prepričani smo, da bo predlagana novela zakona imela pozitivne neposredne učinke in spoštovanje pacientovega časa in pa tudi primernejše in ustreznejše obvladovanje čakalnih seznamov. Vlada kot predlagatelj predlaga, da Državni zbor na isti seji opravi tudi drugo in tretjo obravnavo zakona.
Hvala lepa. Vem, da je še želja po razpravi, prosim, da se prijavite. Besedo ima gospod Tomaž Lisec. Izvolite.
Hvala podpredsednik, za dano besedo. Spoštovana ministrica s kolegicama, kolegi, kolegice, vsem skupaj lep pozdrav! Me mika, da bi polemiziral s poslanskim kolegom iz skrajne levice, ampak polemizirati s človekom, ki nima pojma, kaj je javno-zasebno, ki ne ve, kaj so koncesionarji oziroma kaj so njihove naloge, kaj sploh ti koncesionarji počnejo, kako vsi samo kradejo in podobno – popolnoma brez zveze, kajti razprave takšnih poslancev kažejo, da so ideal določenih poslancev zdravstvene storitve, ki izvirajo iz Venezuele in ostalim podobnim državam. Sam osebno se bom dotaknil predvsem teh členov, h katerim so tudi amandmaji vloženi tako s strani poslanskih skupin koalicije kot pa tudi nas v SDS, to pa so členi, kjer se razprava dotika vprašanj, kot so čakalni čas in čakalni seznami. Iz ene izmed prejšnjih razprav, mislim, da je bilo pri interventnem zakonu, se je ministrica pohvalila, kako je, če sem prav razumel, samo v letu 2017 bilo dano za skrajšanje čakalnih dob 41 milijonov evrov. Na drugi strani pa imamo mnenje varuha pacientovih pravic, ki pravi, da se čakalne dobe podaljšujejo. In tudi morda vse modre želje in pa napovedi, kako bomo s tem zakonom pa morda še s kakšnim drugim zakonom, tudi tistim, ki smo ga malo prej obravnavali, rešili čakalne vrste – če preberemo zakon, je toliko ohlapnosti, spoštovani in spoštovane, da niti pod razno ne moremo govoriti o tem, da se bodo čakalne vrste znižale. Morda pa lahko govorimo, da namen je dober, o izvedbi pa se bomo verjetno prepričali čez kakšnega pol leta spet na kakšni nujni seji, ko bomo vsi skupaj ugotavljali, da zakoni ne sledijo tistemu, čemur mi rečemo v Sloveniji pacienti. Skratka, da bodo pacienti še vedno kljub dobronamernim razlogom pri tem zakonu imeli probleme. Pa, če dovolite, sam osebno mislim, da pri 5. členu, ko uvajamo novo stopnjo, to pa je stopnjo zelo hitro, da se ne bo nič spremenilo v praksi. Kdor gre vsaj poredko, pa upam, da državljani grejo čim manjkrat, k zdravniku, pride kdaj v čakalno vrsto, mu nič ne pomaga, če ima tam napisano zelo hitro ali pa hitro. Čisto nič. Predvsem na sekundarni ravni, pa da ne govorim o stanju v obeh urgentnih centrih, kjer je stanje katastrofično, ne bodo s tem nič hitreje na vrsti. Kajti, tako kot je že v zakonu napisano, bodo vedno neki nenapovedani, neki ekstremni dogodki, ki bodo tistega pacienta, ki bo imel napotnico za zelo hitro – bodo njegovo stanje podaljšali. Že zadnjič sem govoril o osebnem oziroma konkretnem primeru. Kolega po možganski kapi pol leta čaka, rekli so mu septembra boš šel pod hitro na zdravljenje, ko je septembra klical, kako kaže z njegovim vpoklicem, so mu rekli, da ima srečo, ker ga niso prenaročili na junij 2018, ampak samo na januar 2018. Toliko o teh željah po skrajševanju čakalnih dob, v poslanskih skupinah pa naletimo na primere, ko gredo zgodbe na žalost ravno v nasprotno smer. Druga stvar, poleg tega, da karkoli bo na napotnici pisalo, se v praksi ne bo nič spremenilo, je člen, ki govori o tem, da izvajalec zdravstvene dejavnosti v zdravstveni mreži, izvajalec zdravstvene službe zagotovi, da je delo organizirano, tako da je čakalni čas čim krajši oziroma ne presega trideset minut. Seveda potem piše, da omejitev ne velja, če se izvaja nujna medicinska pomoč, zaključuje zdravstvena storitev in tako naprej. Skratka, zakaj v zakon pisati nekaj, s čimer bomo naredili samo eno stvar – razdražili slovenske paciente, ki jih ne bo zanimalo, ali ima Janez Novak ali Franci Novak, ki je bil pred njim v vrsti, kakšen nujni poseg, nujno zadevo, ampak bo rekel: »Glejte, zakon, 14.a člen, čakalni čas čim krajši …«. Kar je itak neumnost, čim krajši. Za nekoga, ki ga je kap zadela, je čim krajše pet minut, za drugega pa 30 minut, pa bo rekel, da fino, bo vsaj malo s kom podebatiral. Skratka, zakaj pisati v zakone dikcije, ki v praksi ne bodo nič prinesle, le razjezile bodo državljane, ker jim je ministrica obljubila, da več kot pol ure ne boste čakali. Kot rečeno, Janez Novak, ko bo šel k zdravniku in bo čakal pol ure, eno uro, dve uri, včasih tudi na primarni ravni tri ure, štiri ure, na sekundarni ravni v UKC pa, kot rečeno primer od včeraj, en kolega me je klical – osem ur. Pa je imel napotnico nujno. Osem ur! Kot da se mi malo hecamo tukaj v Državnem zboru, malo govorimo, kako bo vse super fino, ko bodo ti zakoni začeli veljati, bo pa popolnoma drugače. Ne bo! Zdravnikov ni več, jih tudi veliko več ne bo. Kolegi bi iz Združene levice najraje kar ukinili sistem koncesionarstva. Če samo pogledamo na primarni ravni in tudi na sekundarni, koliko imamo koncesionarjev, in če se želimo znebiti teh koncesionarjev, ki jih imate za nekaj najgršega, kar obstaja na področju zdravstvenega sistema, spoštovani, lahko takšen zakon, prvič, vržemo v smeti; kajti, ne samo da se bodo čakalne vrste podaljšale, da bodo čakalni seznami veliko daljši, ampak bomo imeli razpad zdravstvenega sistem. Zato res prosim predvsem ministrico, da ko se boste, pa se pri prejšnjem zakonu nisem hotel oglašati, razpravljali o koncesionarstvu, tako tudi na tisti primarni ravni, kjer moraš vedno biti oziroma mora biti blagoslov ministra, da poslušate tisto, kar ste tudi zapisali – potrebe ljudi. Niso vsi tisti, ki želijo biti koncesionarji, nekaj nevarnega, motečega za slovenski zdravstveni sistem, ki želijo samo zaslužiti. To so ljudje, ki so strokovnjaki, ki želijo delati in želijo pomagati, da bodo čakalne vrste čim krajše, da bodo čakalni seznami čim tanjši. Zakaj sem se še oglasil? Ker resnično moram reči, da po tistem, ko smo v Poslanski skupini SDS predlagali zmanjšanje birokratskih nesmislov, ki jih je potrebno imeti, pa se vedno soočamo z nekimi novimi neumnostmi, ki si jih sproti izmišljujemo. Primer, morda malo izven zdravstva, potem pa bom šel na konkretnega. Za soglasje za volilne odbore. Včasih je bilo dovolj ime, priimek, naslov, EMŠO. Ne! Sedaj rabimo še davčno številko, sedaj rabimo še TRR. Vsak uradnik, pa če bi mu dali dovoljenje, bi vedel o meni čisto vse. Čisto vse! Moj EMŠO, davčno, TRR pa morda še kaj drugega, morda tudi kaj takega, česar jaz še o sebi ne vem. Vse je na razpolago. Poglejmo novi 15. člen, Čakalni seznam: »Na čakalnem seznamu se vodijo naslednji podatki …« Ne boste verjeli, 23 podatkov! Kot da zdravniki, predvsem pa medicinsko osebje, ki je poleg zdravnikov, komaj čakajo, da bodo spet vse to izpolnjevali. Pojdite, spoštovana ministrica, kdaj vprašat medicinske sestre, kaj počnejo. Pišejo, pišejo, pišejo podatke, ki so vsepovsod dostopni, in jih pošiljajo sem in tja, velikokrat v fizični obliki. Ko sem bil nazadnje pri zdravniku, sva se z medicinsko sestro pogovarjala, kako je dobro, da imamo optiko, kako sistem poteka vsaj na primarni ravni, kako je zdravstveni dom v sistem lažjega e-naročanja dal 12 tisoč evrov, in ravno v tistem zdravnik reče: »Evo, pa je spet sistem padel.« Spoštovana ministrica, tu je vprašanje za vas. Ali imate podatke, kako je organiziran informacijski sistem na primarni ravni, na sekundarni ravni, na terciarni ravni oziroma kako so ti podatki povezani? Da ne bomo spet govorili na kakšni seji Odbora za notranje zadeve in javno upravo, kako imamo mi oblakce, kjer podatki šibajo levo, desno, gor, dol in ni nobenega problema. Ljudje pa doma še vsi nimajo hitrega interneta, na žalost, zdravstveni domovi, bolnišnice se pa ukvarjajo z informacijskim sistemom. Mi pa tu pišemo, kako bo vse super in fino, fizično ne bo čakanja več kot pol ure in e-naročanje, e-recepti bodo vse rešili. V praksi smo, na žalost, spoštovana ministrica, še daleč od ideala, ki ga morda zasledujete, ampak s takšnimi pavšalnimi zakoni, na žalost, ničesar ne rešujemo. Še enkrat; kaj pomaga pacientu, če piše pol ure, če ve, da je pol ure velikokrat znanstvena fantastika, in kaj pomaga, če na napotnici piše zelo hitro, če čaka osem ur pri nujnem, takoj v urgentnem centru. Spoštovana ministrica, včasih smo rekli, začne se od spodaj, pa bom vam rekel, začnite od zgoraj. Končno naredite tisto, kar piše minister Židan na Twitterju, ne podpira pa tistega – naredite red v UKC Ljubljana, pa se bodo začele zadeve tudi dolvodno hitreje reševati. Če pa boste pisali zakone, zato da bodo ščitili le svoje tako ali drugače bližnje sodelavce, potem pa, kot rečeno, nam takšni zakoni, predvsem tistim, ki tu pa tam zaidemo k zdravnikom, ne bodo čisto nič pomagali. Za zaključek, spoštovana ministrica, naslednjič, ko bom čakal več kot pol ure v zdravstvenem domu, prosim, da mi osebno odgovorite na elektronski naslov, zakaj tega zakona zdravniki ne morejo upoštevati, vi ste jim ga dali pa kot obvezno nalogo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Vlasta Počkaj.
Hvala lepa. Spoštovani gospod podpredsednik, gospa ministrica, poslanke in poslanci! Cilj Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pacientovih pravicah je zagotoviti transparentnost, boljše upravljanje čakalnih seznamov in čakalnih dob ter zagotavljanje pacientovih pravic in obveznosti. Kot je bilo že neštetokrat povedano, novela Zakona o pacientovih pravicah neposredno ne skrajšuje čakalnih dob, temveč s spremembami ureja nekatere podrobnosti. Prva taka je transparentnost pri vodenju čakalnih seznamov, boljši nadzor vodenja teh seznamov ter odgovornost tako izvajalcev kot pacientov pri naročanju. Naj izpostavim samo nekatere spremembe členov. Čakalne dobe – z novelo zakona se neposredno ne skrajšuje čakalnih dob, temveč se jih samo ureja. Uvaja se namreč načrtovano elektronsko vodenje čakalnih seznamov ter elektronski način uvrščanja na seznam in črtanja s seznama ter način informiranja pacientov. Nekateri že sedaj uporabljajo e-napotnico, e-naročanje, uporablja se že kar nekaj časa e-recept in ta sprememba pomeni zanje le dopolnitev njihovemu delu. Za tiste druge pa to pomeni novost, ki bo optimizirala njihovo delo in hkrati omogočila preglednost celotnega sistema na nacionalni ravni. Dovolite, da naštejem nekaj primerov dobre prakse tako v zdravstvenih domovih kot v bolnišnicah, kjer so z informacijsko tehnologijo poenostavimo komunikacijo. En tak primer je Zdravstveni dom Sežana, ki je s programom Gospodar zdravja aktivno vključil tudi paciente pri svojem zdravljenju. Tudi tak primer sta bolnišnici Izola in Jesenice, ki sta avtomatizirali sprejem in obveščanje bolnikov z vrstomatom in tako poenostavili nadzor nad čakalno vrsto in odpravili nepotrebno čakanje. In še bi lahko naštevala. Tretje tako poglavje je čakalni čas. Usklajevanje in razprava širše javnosti predloga Zakona o pacientovih pravicah je privedla tudi do dopolnitve členov, ki se nanašajo na čakalni čas, kateri na vseh treh ravneh izvajanja zdravstvene dejavnosti ne sme biti daljši od 30 minut. To zakonsko omejitev na 30 minut nikakor ni nerealen ukrep, kot ga želijo prikazati nekateri, saj je že sedaj mogoče to omejitev dosegati, a le z dobro organizacijo delovnega časa in z odgovornostjo do pacientov. Bodimo iskreni, prevečkrat in marsikdaj po nepotrebnem pacienti čakajo pred ambulanto in so zato tudi nezadovoljni. Še nekaj besed o drugem mnenju. Ena od zahtev deležnikov pri obravnavi mnenj je tudi ureditev uveljavljanja pravice do drugega mnenja, ki v predpisih s področja zdravstvenega zavarovanja trenutno ni urejena in v smislu financiranja ni krita iz obveznega zdravstvenega zavarovanja kot samostojna zdravstvena pravica. Trenutno velja, da pravico do drugega mnenja pridobi pacient kot samoplačnik kadarkoli, kjerkoli in kolikorkrat si to želi, brezplačno drugo mnenje pa le pri tistem izvajalcu, pri katerem se pacient zdravi v okviru obravnave in se zavodu za zdravstveno zavarovanje ne zaračunava. To s to novelo zakona spreminjamo. Zaradi uveljavljanja pravice pacientov do strokovne in kakovostne zdravstvene obravnave se do sprejema novega Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju v noveli Zakona o pacientovih pravicah natančneje določa slednje: pacient lahko sam izbere zdravnika, ki mu bo podal drugo mnenje na vseh treh ravneh zdravstvene dejavnosti. Zdravnik lahko poda drugo mnenje na podlagi obstoječe zdravstvene dokumentacije, po pregledu pacienta oziroma po opravljenih dodatnih preiskavah. Z novelo zakona se uvajajo še nekatere manjše spremembe in dopolnitve, ki so se pokazale smiselne, kot so posebni varovalni ukrep, pogoji za imenovanje zastopnika pacientovih pravic, trajanje, vnaprej izražena volja pacienta, prednostna obravnava sodišča ob nastanku hujše telesne poškodbe, invalidnosti ali pa smrti pacienta. Novela zakona bo imela pozitivne učinke na naš zdravstveni sistem in zato mislimo, da je prav, da se ta zakon podpre. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Irena Grošelj Košnik. Izvolite.
Hvala, predsedujoči. Pozdravljene predstavnice Vlade, kolegice in kolegi! Veliko smo že slišali o tem Zakonu o pacientovih pravicah, ki ga danes obravnavamo. Jaz bi se ustavila najprej tu, kjer je kolega na moji levi končal, in sicer da so stopnje nujnosti neke administrativne kategorije, ki nimajo nobenega vpliva na to, ali nekdo čaka dlje ali manj časa. Sigurno smo že kdaj bili v situaciji, najbrž vsi, sama sem bila v taki situaciji, ko sem na lastni koži zelo občutila, kaj pomeni, če ti osebni zdravnik obkroži stopnjo nujnosti hitro, redno ali nujno. Vse tri sem že okusila na lastni koži in govoriti o tem, da je to nek larifari, se mi zdi, da res ni okusno. Menim, da bo tudi ta nova stopnja nujnosti zelo hitro odigrala svoj namen, ker bo primerna predvsem za tiste, ki so huje zboleli. O drugih ciljih tega zakona smo tudi danes že dosti slišali. Jaz bi se ustavila predvsem pri upravljanju čakalnih seznamov. Res je, da smo, ko se je preverjalo pri bolnicah, ko je Ministrstvo za zdravstvo preverjalo vsebinsko in statistično stanje in na kakšen način nastajajo ti čakalni seznami, se pravi tudi postopke, da se je v teh čakalnih seznamih ugotovilo mnogo administrativnih anomalij. In sicer se je ugotovilo, da je v tem kupu podatkov mnogo tudi tistih, ki ne želijo k drugemu izvajalcu, ki hočejo določenega izvajalca za storitev in so zato sami pripravljeni čakati dlje časa, da so v teh čakalnih seznamih tudi tistih, ki so zdravstveno nesposobni za poseg in so še kar uvrščeni na to čakalno listo. Seveda je to potrebno, da take stvari očistimo, da te kategorije ločimo. Tudi sama se zavedam, da to ne bo zmanjšalo čakalnih vrst, vendar pa imamo vsi mi, ki smo potencialni pacienti, in tisti, ki so že pacienti, pravico in javnost ima pravico, da ima resnične podatke o tem, takšne, ki ustrezajo dejanskemu stanju. Elektronsko upravljanje in način, kakor je tu predpisan za te čakalne sezname, pa bo po mojem mnenju tudi precej onemogočil malverzacije oziroma korupcijo, ki se je spominjamo, ki je nastajala v zvezi z luknjami glede postopkov upravljanja čakalnih seznamov. Sama bi se tudi dotaknila še pomembnosti tega, da imamo pacienti zdaj možnost dostopa do drugega mnenja na vseh treh nivojih, se pravi, na primariju, sekundariju in terciarnem nivoju. Zelo pomembno je tudi, da ni potrebno, da se tisti strokovnjak, tisti zdravnik, ki se ukvarja z drugim mnenjem, opredeljuje samo do teh podatkov in teh izvidov, ki jih pacient prinese oziroma mu jih priskrbi lečeči zdravnik, ampak se lahko odloči tudi za svoje preiskave. Še enkrat bi poudarila, da je ta zakon en delček celotnega mozaika sprememb zdravstvenega sistema, čeprav ga hočejo nekateri vreči v vrečko nepomembno, nepotrebno, pesek v oči. Seveda pa bo pomemben tudi zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju, to smo že večkrat tu, v tej dvorani povedali, in se bo nanašal tudi na ta zakon, o katerem sedaj govorimo. Kajti takšno zavarovanje, kot je sedaj, je res skoraj nemogoče. Za dopolnilno zdravstveno zavarovanje plačujemo vsi enako, tisti s 15 tisoč evri neto plače in tisti s 500 evri pokojnine. Sigurno je to treba to preurediti, tako da bo pravičnejši in da bo temeljil na solidarnosti, kar Stranka modernega centra še kako zagovarja, nikakor pa ne, da bi bil usmerjen v to, da bi zavarovalnice konkurirale med seboj, katera bo obstala, katera ob ustvarila iz tega naslova več dobička, se pravi na konceptu komercializacije, kar pa je videti iz pogovorov in razprav, da zagovarja opozicija. Hvala.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Prosim za prijavo. Gospa Jelka Godec, izvolite.
Zanimiva so danes stališča SMC iz razprav o tem zakonu o pacientovih pravicah, namreč v prvi obravnavi so nas vsi prepričevali, da bo to skrajšalo čakalne dobe, danes nas vsi prepričujejo, da ta zakon ne bo skrajšal čakalnih dob. In zdaj jaz, zaboga, več ne vem, komu naj verjamem, ministrica pa sama pove, da ta zakon bo skrajšal čakalne dobe. Tako smo zadnjič poslušali, meni je zelo žal, ampak danes smo od dveh vaših kolegic slišali, »ta zakon definitivno ne bo skrajšal čakalnih dob«. To obračanje je zdaj že pa malo tako, ampak dobro, spremenite lahko mnenja, ni problema. Vprašanje je seveda pri teh stopnjah nujnosti, ki ste jih dodali že več, čes, da zdaj se bodo pa z novim zakonom upoštevale nujno, zelo hitro, hitro, redno, tako, kot je potrebno. Jaz bom še enkrat povedala svoj osebni primer in odgovor Ministrstva za zdravstvo, ki mi je dejalo, naj se prijavim tistemu zdravniku, ki mi je ponujal pod hitro 6-mesečni rok čakanja. Ministrstvo po zakonu zahteva spoštovanje pacientovega časa, zahteva kvalitetno delo zdravnika, mene kot pacienta pa Ministrstvo za zdravstvo napoti k izvajalcu, ki mi ponuja 6-mesečno čakalno dobo za hitro, kar pomeni v treh mesecih. To je popolnoma neresno s strani ministrstva. In potem, češ, nesramnost od gospe Godec, ker se pač ta noče prijaviti. Ne, zato ker meni piše, pacientove pravice in tako naprej in jaz uveljavljam moje pravice po zdajšnjem zakonu, po novem zakonu pa itak, ker po novem zakonu se bodo seveda pacientove pravice spoštovale. In zato mene zanima, kako ministrstvo zahteva od državljanov nekaj, od zdravnika je seveda tudi, hkrati pa samo napotuje ljudi na čakalne dobe. Dajte se vi zdaj malo na ministrstvu odločiti, kaj je zdaj s tem zakonom oziroma s temi pacientovimi pravicami. Zanimivo je brati potem to, kar je pred zakonom, obrazložitve zakona, kjer piše glede predlogov strokovne in zunanje javnosti, zainteresirane javnosti. Predlogi so bili upoštevani večinoma. Katere predloge ste upoštevali pri tem zakonu? Od koga ste jih upoštevali? Ker v naslednji alineji Bistvena mnenja, predlogi in pripombe, ki niso bili upoštevani ter razlaga za neupoštevanje je pa na pol strani. Katere predloge ste upoštevali, pa niste napisali? Kako naj zdaj vemo mi v Državnem zboru, katere predloge je dala strokovna javnost, širša javnost v teh javnih razpravah oziroma v razgrnitvi zakona? Nič ne poveste. Povejte pa, kaj niste upoštevali. No, o drugih anomalijah znotraj tega, kar ste spredaj napisali, ne bi govorila, tudi o tem, da se niste strinjali, to smo že večkrat povedali, z novim zelo hitro napotitvami nujnosti, pa ste ga vseeno v zakon dali. Naš amandma smo dali na 7. člen oziroma k spremenjenemu novemu 15.b členu, kjer prosimo, da se doda oziroma da izglasujete sedmi, osmi in deveti odstavek. Gre namreč za amandma, ki omogoča izvajalcem zdravstvene dejavnosti, ki so vključeni v mrežo javne zdravstvene službe, da mesečno sporočajo NIJZ statistiko, in sicer da se sporoča število čakajočih po stopnji nujnosti iz 2., 3. in 4. alineje člena, kjer določa te stopnje nujnosti, ki ga zdaj ne bom ravno takoj našla. Ta amandma daje tudi pravno podlago, da NIJZ to izvaja. Ker menimo, da se v novem zakonu se ukinja javni pregled nad vsemi temi dejavniki, torej da ne bo več možen vpogled v število čakajočih po stopnji nujnosti, število čakajočih nad najdaljšo dopustno čakalno dobo po stopnji nujnosti iz petega odstavka 14.b člena, ne bo več možno pogledati pričakovane čakalne dobe po stopnji nujnosti in pa realiziranih čakalnih dob po stopnji nujnosti. Amandma gre v tej smeri, da omogoča elektronsko izmenjavo podatkov med izvajalci, ministrstvom, NIJZ in pa ZZZS, tako da se torej ohrani ta javni vpogled. Ne gre za isto kot vpogled, če ga ti kot pacient zahtevaš pri izvajalcu zdravstvene dejavnosti, ampak da bo to objavljeno tudi na spletnih straneh NIJZ, tako kot je bilo to do sedaj, ne glede na e-naročanja in pa e-napotnica. In pa da se k 27. dodata drugi in tretji odstavek, ki omogočata tudi nek prehodni čas za uskladitev teh evidenc. Več nas je na to opozorilo, da v 17. členu, ki ga sedaj spreminjate, ni več zapisano, da NIJZ javno objavlja te podatke, zato tudi ta amandma k 15.b členu. Jaz upam, da se tudi v koaliciji strinjate s tem, da so ti podatki še vedno javni, da so ljudje seznanjeni s statistiko NIJZ tako kot do sedaj oziroma od leta 2011 naprej, kajti od sprejetja tega zakona, če ne bodo ti amandmaji sprejeti, se bo ta statistika v bistvu ukinila in ne bo več možno pregledovati tako, kot se lahko danes. To je pa seveda lahko namen ministrstva, da v Državnem zboru ne bomo mogli več uporabljati te statistike, ki se je zdaj skozi »Na čas« na NIJZ tudi lahko pokazala. Končno se strinjamo s koalicijo, da ta zakon ne bo skrajšal čakalnih dob, da je seveda vprašljivo tudi – no, tu se pa ne strinjamo –, vprašljivo je to e-naročanje, e-napotnice. V teh dneh od interpelacije, pa tudi že prej, no, že od tega samega zakona jaz mislim, da ste tudi s strani koalicije dobili veliko veliko pisem, dopisov, mejlov ali esemesov državljanov, ki razlagajo, kako se ne spoštujejo pacientove pravice, da komisija za ugotavljanje teh pacientovih pravic rešuje zelo počasi drugostopenjske pritožbe, ker enostavno se ne more sestati, administrativne ovire so. Te administrativne ovire pa nastanejo zaradi ministrstva, ker administrativno ne podpira dovolj dobro ali dovolj ažurno te komisije. Jaz mislim, da s tem zakonom ne bomo nič kaj veliko rešili, bomo pa ukinili javni pregled čakalnih dob. To pa definitivno, če bo tako sprejet, brez predloga našega amandmaja. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jani Möderndorfer. Izvolite.
Bom začel od zadaj, ne, bom od spredaj začel. Gospod Lisec je s svojo razpravo v resnici sporočil dvoje. Prvič, da v resnici, pa me bo potem kasneje popravil, če bo to želel, da pri nas sistem ne funkcionira in da je zakon v resnici spisek želja, ki v resnici, v praksi, ko bo prišlo do implementacije, ne bodo funkcionirale. Potem pa opiše primer gospoda znanca, kogarkoli pač že, ki je imel težave z možgansko kapjo oziroma verjetno je mislil, da jo je imel oziroma je kasneje imel težave s srcem, skratka, z napotnico nujno je prišel na pregled. Po splošni oceni je sicer težko reči, zakaj pravzaprav gre, ampak če lahko sklepamo, da napotnice za splošnega zdravnika ne potrebujemo, predvidevam, da je prišel na pregled k specialistu. Če ne na sekundarni, pa vsaj na terciarni, ampak verjetno na sekundarni, verjetno na urgenco, ne vem, kamorkoli že. Moram reči da je večni problem pri vseh naših državljanih, in to vsi tisti, ki so bili vsaj enkrat na urgenci, da zelo slabo poznajo urgenco. Vejo samo to, da je urgenca nekaj, kar se mora hitro zgoditi in da je nekaj za nujne primere. V resnici pa na urgenci najdemo marsikaj in različne službe, od primarne ravni do sekundarne ravni, lahko vas tudi strokovnjaki iz terciarne celo sprejmejo kar v bolnico in tako naprej. Problem je tudi to, ker pacienti ne ločijo, ne vedo, ali so prišli k internistu, ali so prišli h kirurgu, ali so prišli k splošnemu zdravniku. Dejstvo pa je, da je prišel na urgenco, in to dostikrat sprašujejo, da pacient pride s plavo lučjo, ker je nekaj nujnega, na urgenco, ga pripeljejo, potem pa kar na enkrat tam pacient na urgenci čaka po osem, deset ur in se čudijo, zakaj je prišel tja s plavo lučjo, če pa mora zdaj tam čakati. Gre pač za neke določene procese, ki so zelo pomembni in nujni, da jih razčistimo zato, da ne bomo učili krive vere. Treba je vedeti, da tisti edini pacient ali pa tisti pacient, o katerem govorimo, ni edini, ki je prišel na urgenco. Verjetno so še kakšni pacienti, ki so prav tako istočasno v obravnavi in se jih pet na enkrat ne da pregledati, razen če ne gre za reanimacijo oziroma za ohranjanje življenjskih funkcij. In drugo, tudi določena diagnostika se mora opraviti, ko pride pacient tja. Za to diagnostiko je treba počakati, ker se pač preprosto ne da in se ne more zgoditi v eni uri, da ne govorim o laboratorijskih izvidih, slikanju in vsem ostalem. In tretje, kar je še bolj pomembno, dostikrat je del diagnostike tudi opazovanje. Včasih so pacienta gladko sprejeli v bolnico in so ga opazovali, so ga imeli 24 ur v bolniški sobi, danes dostikrat tega prostora ni in je bolj enostavno, da pacienta opazuješ na urgenci. Sam osebno vem, pri mojem primeru, pri očetu se je opazovalo v opazovalnici, zato imate na urgenci sobe, ki se jim rečejo opazovalnice. Tam se določene stvari preprosto v neki fazi morajo razviti. Ne gre drugače. Je pa res, da pacienta to ne zanima. Nikoli. In tudi ni on kvalificiran za to, da bi to ocenjeval. On samo ve, da je moral nekje čakati. In žal na urgenci imamo še vedno preveč primerov, ko v resnici pacienti pridejo tja vsaj v tridesetih, ali pa bom rekel zelo poenostavljeno, v eni tretjini po nepotrebnem, bodisi zaradi tega, ker nočejo iti k svojemu splošnemu zdravniku, ker vedo, da morajo tam čakati in se jim zdi bolj elegantno, da gredo na urgenco. In zdaj, ko so urgentni centri posodobljeni, novi, je še toliko bolj enostavno in lepše tam čakati kot pa v nekem zdravstvenem doku, kjer se srečuješ s svojim osebnim zdravnikom, ki ga poznaš že dvajset let in on tebe pozna in točno ve približno, vsaj v 50 %, kaj boš ti od njega želel. Nekateri pač enostavno prihajajo na urgenco tudi, ker sami ocenijo, da je tako nujno in prav, v resnici se pa kasneje izkaže, na srečo, da ta obisk urgence sploh ni bil potreben in da bi to lahko razrešil zdravnik na primarnem nivoju. Skratka, gre za kopico enih vprašanj oziroma stvari, ki pa jih seveda med drugim delno ureja tudi ta zakon. Zakaj in kako? Ureja jih predvsem v tistem delu, ko v resnici neke določene čakalne vrste vsaj v vidiku odgovornosti prenaša tudi na samega pacienta. Vi dobro veste, da dostikrat pacienti sami, ko se naročajo, prestavljajo oziroma preprosto ne pridejo in kasneje pokličejo, da bi radi še enkrat šli na poseg in so potem obveščeni, da so jih čakali, vendar oni so še vedno v čakalni vrsti. No, to pot je seveda temu primerna ta odgovornost zdaj malce drugačna in je s tem zakonom možno pacienta odsloviti s čakalne vrste oziroma ga prestaviti dol. Druga stvar, ki se mi zdi pomembna. je predvsem to, da smo prekrškovni del prestavili iz pravilnika na zakon. Kar seveda pomeni, da bo moč s strani inšpektorja tudi pregledovati ne samo čakalne vrste, ampak predvsem čakalne knjige. Vi dobro veste, da v bolnici imajo seveda vsi svoje čakalne knjige, ki jih ne moremo enačiti z elektronskimi čakalnimi vrstami, ki jih imamo in gredo preko naročanja eNapotnic, ker je tam v čakalnih knjigah še vedno dovolj prostora tudi za vse tiste posege, ki lahko pridejo nujno oziroma z vidika bolnišnične dejavnosti, ki jo opravljajo, da jih lahko specialist opravlja. Kje je bila do zdaj ta manipulacija? Manipulacija je bila predvsem v tem, da je lahko marsikateri zdravstveni delavec danes preko teh čakalnih knjig sam spreminjal, ne da bi seveda kdorkoli vedel, kaj se pravzaprav dogaja v tej čakalni vrsti, in to dobro veste. Res pa je, da danes inšpektor na podlagi obstoječe zakonodaje tega ne more niti pregledati. In zato so se čakalne knjige oziroma veljavnost oziroma arhiviranje teh čakalnih knjig spremenila iz šestih mesecev na tri leta, kar seveda pomeni tudi lažji vpogled inšpektorjem in nenazadnje tudi sankcioniranje z vidika upravnega postopka, da je v resnici možno izpeljati določene sankcije za tiste, ki to počnejo oziroma kjer se ta nepravilnost ugotovi. Je pa tudi res nekaj drugega – paciente je treba osveščati in pacienti se morajo vedno bolj in bolj zavedati, kaj so njihove pravice. Nenazadnje zato, da te pravice lahko tudi uveljavljajo. Če pa ne poznaš pravic, potem jih tudi uveljavljati ne moreš. In ta nevednost je dostikrat pripeljala do tega, da se tepeta dva interesa. En interes bolnika je, da si pozdravljen oziroma da iščeš in dobiš prvo pomoč, in drugo je, da uveljavljaš svoje pravice. In kje se tepeta ti dve pravici? Ko se pacient pritoži zaradi nekega zdravnika, je pacienta strah, da bo na nek način sankcioniran in bo zato slabše obravnavan s strani tega istega zdravnika. Vendar jaz mislim in sem prepričan, da je v prvi vrsti poslanstvo in funkcija zdravnikov, da pomagajo ljudem. Zagotovo so pa ekstremi in ekscesi in ti zdravniki morajo imeti vedno tudi na drugi strani palico, ki jih opozarja, da ne smejo posegati v polje nedovoljenega. Zato se mi zdi ta zakon zelo pomemben, da se določene stvari uredijo. Se pa strinjam z gospodom Liscem in upam, da bomo dokazali, da to ni tako, kar je rekel gospod Lisec. Zakon ne more biti spisek želja, zato se zakon vedno implementira. Vendar, če je zakon brez zob in nima sankcij, potem seveda nima nobenega efekta. Zato mora sodelovati več deležnikov pri implementaciji tega zakona, ne samo ministrstvo, tudi izvajalci zdravstvene dejavnosti in nenazadnje tudi uporabniki, v tem primeru pacienti. In to se mi zdi tudi najbolj učinkovito in varovano. Pacient se lahko pritoži direktno, neposredno sam, če tega ne zna, če ne zmore, ima pa tudi varuha pacientovih pravic, bolnikovih pravic. In to je instrument, s katerim pravzaprav lahko pacient prihaja do svojih pravic, ki jih plačuje preko zdravstvene blagajne. Jaz ne bi bil tako črnogled, ker ta zakon prinaša še drugo stvar, ki je zelo v redu, to je uvedba tako imenovanega varovalnega ukrepa. Vi dobro veste, da se je zdravstveno osebje srečevalo tudi z bolniki, ki so, po domače povedano, bili nergači oziroma se jih enostavno ni dalo niti umiriti in so bili lahko v določenih primerih celo nevarni za zdravstveno osebje. No, zdaj imamo to zelo jasno opredeljeno in na ta način skrbimo tudi za to, da lahko zdravstveni proces poteka nemoteno. Je pa dejstvo, če je bila dilema in razmislek, kako dve poslanki iz SMC govorita, da zakon ne bo vplival na čakalne vrste, neposredno zagotovo ne, posredno pa zelo. In to je tista razlika, o čemer je treba govoriti. Neposredno ne samo preko tega zakona, ampak tudi s tem zakonom in ostalimi zakoni, ki jih zdaj obravnavamo in sprejemamo. Čakalne vrste niso samo to, da se postaviš v vrsto in rečeš, zdaj bom pa skrajšal čakalne vrste. Treba se je zavedati, da je za to treba imeti organizacijo, denar, spoštovanje pravil igre in nenazadnje tudi normativno zadevo tako urejeno, da lahko tudi popravljaš. Zakon ni nekaj, kar vklešeš kot deset božjih zapovedi v kamen in potem to stoji. Zakon je predvsem dokument in akt, ki ga je treba implementirati in po potrebi, če se ugotovijo nepravilnosti, tudi takoj popraviti in narediti spremembo. Gre za živo materijo in pacienti in zdravstveni sistem so zagotovo ena najbolj živih materij v našem sistemu. Hvala.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati? Gospa Anja Bah Žibert, izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Samo nekaj na predhodno izvajanje. Mislim, da je danes predvsem interes in si želimo, da bi kakršenkoli zakon priromal v Državni zbor, ki bi koristil in bil dodana vrednost. Jaz se ne morem strinjati s poslancem Janijem. V njegovi razpravi je bilo čutiti, pacienti so krivi. Pacienti so krivi, ker čakajo v čakalnih vrstah zato, ker ne znajo poiskati prave pomoči. Pacienti so krivi, ker ne vedo, h kateremu zdravniku gredo. Pacienti so krivi, ker se ne znajo pritožiti. Spoštovani tisti, ki ste res iskali kdaj nujno pomoč, verjetno se takrat težko ukvarjate s tem, kje boste iskali pravico pa na kakšen način se boste pritožili. Edino, kar vas zanima, je, kdaj boste na vrsti in da boste čim prej na vrsti, da zato, ker ne boste na vrsti, to ne bo vplivalo na vaše življenje v prihodnje ali pa celo na samo življenje. Primer, ki ga je že povedal kolega Lisec – tudi tukaj se mi zdi zelo neodgovorno, da en poslanec govori, »misli, da ga je zadela kap«. Glejte, ljudje povedo svoje osebne zgodbe. Osebne zgodbe je zelo težko deliti, ampak jih delijo zato, da bi se v sistemu nekaj spremenilo, da bi bil v poduk vsem nam tukaj notri, ki sprejemamo zakonodajo, in predvsem tistim, ki so odgovorni, da učinkovito zakonodajo sprejemajo. Jaz bom tudi povedala nekaj primerov. Urgenca v Ljubljani, tri ure, tri ure, da si obravnavan. To je realnost. Glejte, to ni zdaj neko natolcevanje. Še huje! Marsikdo počaka tri ure, so pacienti, ki pridejo in rabijo še hitrejšo pomoč. Ampak ali se vam zdi človeško in dopustno? Ali v tej državi rabimo sploh kakšen zakon, da pacienti ne bi ležali po hodnikih? Izvedela sem za primer, da so pacienta morali dati v toaleto, ker ga niso imeli kam postaviti. Ne zavijajte oči. Glejte, to so primeri, takšno stanje imamo! In zato ni kriv pacient in tudi zdravnik ne! Tudi zdravstveno osebje ne! Za to je kriv sistem. Za to je kriv izključno sistem. Zadnjič, ko je bila interpelacija, sem celo videla nekatere tvite, ki so ne vem kako hvalili, kako zelo učinkovite so e-napotnice. Še enkrat, primer e-napotnice – ljudje se spravijo in se poskušajo prijaviti preko tega sistema eNapotnice. Zadeva se je dogajala v juliju. E-sistem odgovori, da je mogoče glede na pregled možnosti, ki jih ima, priti v UKC Ljubljana na vrsto nekje oktobra meseca. Pacient se s tem zadovolji, češ, dva meseca bom počakal, ne zdi se mi, da je tako moja stvar akutna. Čaka in konec avgusta dobi domov pošiljko in v tej pošiljki naslednje obvestilo: Na vrsti boste aprila prihodnje leto. Kdo se zdaj tu zajebava? Kdo se zdaj tu dela norca? Povejte mi [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Prosim, ne prekinjajte me. Ne prekinjajte me! [[oglašanje iz dvorane]]
Prosim, da se obnašate, kot se spodobi.
Kdo se tukaj delanorce, glede na to, da je bilo najprej rečeno, da je lahko in da bo na vrsti v roku dveh mesecev, potem pa praktično po enem letu skoraj, glede na to, da je postopek potekal konec junija, v začetku julija? Glejte, to pove samo po sebi, da nekaj ni v redu. In da pač moramo reševati stvari od tam, kjer se natančno vidi, od problemov navzgor, ne od nekega ideala navzdol, če stvari ne funkcionirajo. Rečeno je bilo tudi, da v primarnem zdravstvu ni čakalnih dob. Ni res! Danes ljudje pokličejo svojega osebnega zdravnika in jih naroči čez teden dni. Zdaj jaz se seveda zavedam, da zdravnik pač ima polno ordinacijo, da ne zmore, da pregoreva, da več kot delati ne more, ampak predstavljajte si, da bo nekaj narobe s tem pacientom, ko bo prišel šele čez teden dni. Čakalne dobe so tudi že na tem nivoju. Samo za zaključek, da še preberem in prosim za čas, ki ste mi ga, predsednik, vzeli. Zdaj se je oglasila medicinska sestra. Poslušajte naslednje. Poslala je sporočilo Tomažu Liscu glede na njegovo razpravo. Ukvarjamo se izključno s čakalnimi seznami, bolnika ne utegnemo niti pogledati več in samo čakamo še, kdaj me bo eden preko okenca dobesedno malo počil, tako so razdraženi. Kako naj vpišemo v čakalni seznam nekoga pod hitro ali zelo hitro, če je čakalna lista pod redno polna do aprila 2018? 2018. In še zaključuje [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. [[oglašanje iz dvorane]] Za grdo govorjenje seveda predsednik ne vzame časa, ampak samo prosi, da lepše govorite. To je bila edina moja prekinitev. Pa vas nisem prekinil, ampak sem samo [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Dobro, želi še kdo razpravljati? Izvolite, gospod Jožef Horvat.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani predstavniki Vlade, gotovo nas tudi gospa ministrica kje posluša, dragi kolegice in kolegi! Bil sem zraven, ko smo leta 2008 sprejemali, seveda prvič, takrat novi zakon o pacientovih pravicah. In povsem normalno je, da je treba po desetletju ta zakon novelirati, ampak to seveda na tak način, da bodo učinke sprememb zakona resnično čutili pacienti, bolniki. Nekdo je prej govoril, da je potrebno paciente ozaveščati in tako dalje. Veste, ko si bolan, se ukvarjaš samo z eno zadevo, kako ozdraveti in kako čim prej ozdraveti, ne pa da bi se nekaj ozaveščal, izobraževal, kaj moram vedeti, in tako naprej. Vse to je brez veze, oprostite tako trdi retoriki. In prej sem bil tudi s strani poslanca SMC kritiziran, da citiram prof. dr. Igorja Gregoriča in tukaj predstavljam njegove ideje izpred dveh let. Ta poslanec se je zmotil za 400 %, ker sem prebral mnenje prof. Gregoriča iz meseca marca. Mislim, da od meseca marca pa do danes nista pretekli dve leti. Če ima kdo takšno orientacijo, časovno, jaz tudi nisem kriv. Da pa mi v Novi Sloveniji ali pa, če hočete, v desnem bloku opozicije tukaj izvajamo zadnje krike in vpitje po nujnosti privatizacije zdravstvenega sistema, glejte, to je pa zloraba. Od poslanke ali poslanca Nove Slovenije nikoli niste slišali in nikoli ne boste slišali, da je treba zdravstveni sistem privatizirati. Novo Ljubljansko banko ja, ker vas sicer čaka druga luknja. V javni zdravstveni sistem, to pa govorimo, pa je treba vključiti potenciale zasebnikov. Javni. Mi smo za javni in samo za javni zdravstveni sistem, kar pa seveda pomeni, da pa ima država strogi nadzor nad tem zdravstvenim sistemom. Tega seveda tisti, ki nočejo slišati, pač ne slišijo in potem dobijo veliko idej, kako zlorabljati naše rešitve. In žal mi je, obžalujem, da tukaj s strani tega poslanca SMC mi v desnem bloku opozicije ali pa opozicije nasploh doživljamo kritike, namesto da bi predstavljal svoje rešitve. Mi smo napisali na papir rešitve za naš zdravstveni sistem v skladu s priporočili OECD, v skladu s priporočili, ki jih že nekaj let dobivamo iz Bruslja od Evropske komisije. To smo dali ministrici in smo prosili, gospa ministrica, poglejte, ali je kaj uporabnega za vas pri vašem delu ali ni. In nas je ministrica dala v čakalno vrsto. Eno leto smo bili v čakalni vrsti. Nismo umrli, smo živi, še več, ta sistem smo še izboljšali, ravno zato, ker pač poslušamo strokovnjake, domače in tuje, in naše slovenske, ki delajo v tujini, da bi iz njihovih izkušenj naredili kar najboljši sistem na svetu tukaj za Slovenijo, za Slovenke in Slovence, za državljanke in državljane te države. Ampak smo tako brutalno zavrnjeni. Vse, kar rečete vi v Novi Sloveniji, je narobe. Mi verjamemo, da ni. Enkrat bomo imeli večji politični vpliv in bomo tudi te naše ideje realizirali, to vam zagotavljam. Zato, da ne bo treba 20 tisoč ljudem, to so zdaj uradni podatki, ki pa jih menda spet mi v opoziciji ne smemo artikulirati, da ne bo treba 20 tisoč ljudem več kot je dopuščena čakalna doba, čakati na prvi pregled. In še, trend je slab. Jaz bi bil tiho o teh podatkih, če bi se te številke zmanjševale, pa se ne, na žalost. Na žalost je ta številka v mesecu avgustu narastla glede na julij za 3 tisoč 220 pacientov. V juliju je narastla za 2 tisoč 215 pacientov glede na junij in junija za 903 glede na maj in tako dalje in tako dalje. Jaz vem, da smo naporni v opoziciji, ko pridemo ven s številkami – čeprav ljudje in bolniki nismo številke –, ampak številke pač povedo, kako sistem deluje. Še enkrat, tako kot sem danes že povedal, ni v našem zdravstvenem sistemu vse slabo. Imamo pa potenciale, imamo ljudi, imamo osnovna sredstva, imamo zgradbe in imamo opremo. In z vsemi temi potenciali bi lahko bil naš zdravstveni sistem boljši in naša družba bolj zdrava. Srce se mi trga, ko država izšola zdravnika, morda celo specialista in potem ta iz raznih razlogov, morda najmanjkrat iz finančnih, enostavno zapusti to državo in odide nekam drugam, kjer se lahko razvija, kjer so dobri odnosi znotraj kolektiva in tako naprej. Kolegice in kolegi v vladi oziroma v koaliciji, neznanje o javnih zdravstvenih sistemih jutri ne bo dobro opravičilo za napačne politične poteze. To so kolegice tudi iz SMC zelo korektno povedale, kot pač vsak, ki malo razmišlja, ve, da vi enostavno samo z administrativnim ukrepom, da na napotnico napišete, da je nujno, zelo nujno ali kakorkoli že, da se preprosto s tem ne da skrajšati čakalnih dob. Da je treba v sami organizaciji, v samem sistemu izvesti korenite spremembe, korenite premike. In ne vem, zakaj ta vlada in koalicija preprosto zavrača dobronamerna priporočila, ki jih dobivamo s strani Evropske komisije, če že pač priporočil s strani opozicije ne morete poslušati. Ne vem, zakaj potem sem vlečemo v to dvorano generalnega sekretarja OECD Angela Gurrio, ki nam je dobrohotno povedal, saj smo vendarle člani OECD, ki nam je dobrohotno povedal, kaj moramo v Sloveniji narediti, da nam bo boljše. Lahko bi zdaj na dolgo govoril o naših demografskih problemih. Mi smo družba, ki se v Evropi najhitreje stara. A to komu kaj pove? Moralo bi. Politika bi morala imeti odgovore na to. Saj cela Evropa ima demografske probleme. Družba se stara, Evropa se stara in tukaj je na žalost Slovenija rekorder. Za to ni kriva ta vlada, bog ne daj, da bi kdo to tako razumel, ampak ta vlada je tukaj zato, da vlada tej državi. In ko zazna nek problem, ga mora rešiti učinkovito. Enostavno mi v Novi Sloveniji pogrešamo rešitve, ki bi dejansko povečale učinkovitost našega zdravstvenega sistema. Med drugim to tudi pomeni, da bi dale več pravic pacientom ali da sem bolj konkreten, te rešitve bi morale skrajšati predolge, rekordno dolge čakalne vrste. Hvala.
Hvala lepa. Želi še kdo razpravljati o 6. členu? Ne. Se zahvaljujem in zaključujem razpravo. V razpravo dajem 7. člen ter amandma Poslanske skupine SDS. Želi kdo razpravljati? Ne. Zaključujem razpravo. V razpravo dajem 15. člen ter amandma Poslanskih skupin SMC, Desus in SD. Želi kdo razpravljati? Ne. Zaključujem razpravo. V razpravo dajem 27. člen ter amandma Poslanske skupine SDS. Želi kdo razpravljati? Ne. Hvala lepa. Zaključujem razpravo. O amandmajih bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 19. točki dnevnega reda. S tem prekinjam 16. točko dnevnega reda. Prehajamo na 18. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O PREŠERNOVI NAGRADI V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade gospodu Antonu Peršaku, ministru za kulturo. Izvolite, prosim.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani poslanci, poslanke! Sedaj veljavni zakon, ki je bil sprejet leta 1991, je v pretežni meri povzel ureditev, ki je veljala že od leta 1982. Ta podatek je pomemben zato, ker je seveda zakon glede na tedanje razmere v skoraj vsakem členu ali pa vsaj vsakem drugem navajal organe, ki jih že dolgo ni več, od Skupščine Republike Slovenije do Izvršnega sveta in tako naprej, poleg tega je pa seveda izhajal iz tedanjih razmer na področju kulture ali pa umetnosti, kar pomeni, da cele vrste danes že dokaj razširjenih in propulzivnih vrst umetnosti tedaj še ni bilo. Glede na to je Odbor Državnega zbora za kulturo, ko so bile lani v začetku leta predlagane spremembe statuta Prešernovega sklada, ki so se skušale odzvati na nekatere zaplete, ki so nastali ob delovanju sklada oziroma v zvezi s podelitvami nagrad v zadnjih letih, predlagal pač določene spremembe, je odbor zavrnil obravnavo teh sprememb in naložil Ministrstvu za kulturo, da pripravi spremembe oziroma nov Zakon o Prešernovi nagradi. Ministrstvo je to nalogo opravilo in je predlagalo zakon. Cilj tega zakona je seveda po eni strani ohraniti podeljevanje najvišjih nagrad na področju ustvarjalnosti oziroma umetnosti in na ta način podpirati in spodbujati vrhunskost posameznikov, ki posebej veliko in pomembno prispevajo k bogatenju in prepoznavnosti slovenske kulture. Obenem pa gre seveda tudi za znak priznanja posamezniku, ki to vrhunskost dosega. Zakon sledi načelom, kot pravim, spodbujanja ustvarjalnosti in je tudi v funkciji priznanja pomembnosti te dejavnosti za celotno, celovito življenje nacionalne skupnosti. Zakon določa najvišje nagrade na področju ustvarjalnosti oziroma umetnosti, ki se podeljujejo za dosežke na vseh področjih umetnosti. Določa torej vrste nagrad, se pravi dve Prešernovi nagradi in nagradi Prešernovega sklada za posamezne dosežke v zadnjih treh letih. Nagrade se lahko podelijo posameznikom, izjemoma skupini ustvarjalcev, kadar gre za take vrste umetnost, da je skupinsko delo tudi običajno. Potem podeljuje pravico podeljevanja nagrad oziroma odločanja o tem upravnemu odboru Prešernovega sklada, ki opravi izbor na podlagi javnega poziva za podelitev nagrad in predlogov strokovnih komisij. Tu je tudi sprememba, do zdaj je bilo število komisij omejeno na štiri. Prav zaradi tega, kar sem omenil na začetku, da seveda danes obstajajo nove vrste umetnosti, ki so se že v določenih primerih zelo razmahnile, je smiselno število teh komisij povečati, tako da se predvideva zdaj šest. Glede na to, da je prišlo v preteklosti do tega, da se je obseg dela posamezne strokovne komisije in tudi raznolikost vrst umetnosti, ki so jih obravnavale, zelo povečalo, kar je pripeljalo do tega, da po neki logiki, če tako rečem, inercije, te novejše vrste nekako niso bile v enakopravnem položaju. Upravni odbor sestavlja 15 članov, ki jih imenuje Državni zbor. Eno izmed vprašanj, ki je bilo tudi zelo aktualno v razpravi na odboru, je vprašanje tako imenovane sorazmerne obravnave predstavnikov različnih spolov, v zvezi s tem je še enkrat vložen amandma, ki bi pa ob popolnem spoštovanju tega načela vendarle lahko povzročil tudi določene težave kakšno leto, dve. Hvala.
Hvala lepa, gospod minister. Predlog zakona je obravnaval Odbor za kulturo kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsednici odbora gospe Mariji Antoniji Kovačič. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav vsem! Odbor za kulturo je na 22. redni seji 1. 9. 2017 obravnaval Predlog zakona o Prešernovi nagradi, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila Vlada. Predloženi zakon je z vidika njegove skladnosti z ustavo in pravnim sistemom ter z zakonodajno-tehničnega vidika proučila Zakonodajno-pravna služba in k njemu podala pripombe. Njena predstavnica je povedala, da amandmaje koalicijskih poslanskih skupin sledijo njihovemu mnenju, ob nekaterih členih predloga zakona pa je imela še nekaj pripomb. Opozorila je na premalo splošen naslov predloga zakona, glede na način ugotavljanja okoliščine posmrtnih podelitev Prešernovih nagrad, na neurejenost temeljnih vprašanj ustanovitve in delovanja nalog organizacijskega ustroja ter financiranja sklada na nedoločeno višino denarnih nagrad nagrajenca Prešernovega sklada in na potrebno ureditev delovanja strokovnih komisij in dokončanje tekočih postopkov predlaganja. Svoje mnenje je podala tudi komisija Državnega sveta za kulturo, znanost, šolstvo in šport, ki je predlog zakona podprla. V poslanski skupini so amandmaje vložile poslanske skupine SMS, Desus, SD in poslanska skupina Levica. Uvodoma je predlog zakona predstavil predlagatelj, minister za kulturo, gospod Anton Peršak. Sledila je razprava, ki je potekala predvsem o naslovu predloga zakona, posmrtnem podeljevanju nagrad, enakopravnosti zastopanosti spolov pri Prešernovih nagradah in o nominacijah strokovnih komisij. Pri predvidenem naslovu so nekateri opozorili, da bi se moral spremeniti tako, da bi bil bolj splošen. Menili so namreč, da bo zakon poleg Prešernove nagrade urejal tudi druge nagrade Prešernovega sklada. Nekaj govora je bilo tudi o enakovredni zastopanosti spolov pri podeljevanju nagrad. Članica odbora je pri tem menila, da statistika kaže, da je med prejemniki slednjih mnogo več moških kot žensk, kar pa ne odslikava razlik v kakovosti ali količini kulturne produkcije, ampak patriarhalne družbene vzorce. S strani koalicijskih poslanskih skupin pa je bil predlagan amandma k 8. členu novele, s katerim se bo načelo spolne uravnoteženosti zagotovilo že na ravni nominacij strokovnih komisij. V nadaljevanju so bila podana še nekatera druga mnenja s strani članic in članov odbora. Po končani razpravi o posameznih členih predloga zakona je odbor sprejel amandmaje poslanskih skupin SMC, Desus in SD, ni pa sprejel amandmaja Poslanske skupine Levice. Na podlagi osmega odstavka 131. člena Poslovnika Državnega zbora je oblikoval in sprejel tudi amandma odbora k 8. členu. Odbor je v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval še o členih predloga zakona in jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona, v katerega so vključeni sprejeti amandmaji. Hvala.
Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina nepovezanih poslancev, zanjo dr. Mirjam Bon Klanjšček.
Hvala lepa. Lepo pozdravljeni! Umetnost in kultura sta pomembna dejavnika, s katerima posameznik pridobiva vrednote, norme, prepričanja. Skozi umetnost se človek vključuje v družbeni svet in se nauči prevzemati in opravljati vloge, ki so značilne za družbo, v kateri deluje in ji pripada. Prešernove nagrade in nagrade Prešernovega sklada so najvišja priznanja Republike Slovenije za dosežke na področju umetnosti v naši državi. In prav je, da je zakon, ki podelitev teh nagrad opredeljuje, v skladu s časom, v katerem živimo. Trenutno veljavni zakon, ki ureja podeljevanje Prešernove nagrade in nagrad Prešernovega sklada, temeljite prenove ni doživel že dobrih 20 let, zastarela terminologija, ki jo vsebuje, pa to še dodatno potrjuje. Na matičnem delovnem telesu smo o zakonu, ki je pred nami, razpravljali kar nekaj časa. Želja predlagatelja je odpraviti težave, ki so se pojavljale pri delovanju upravnega odbora in njegovih strokovnih komisij, te pa so mnogokrat zasenčile svečano podelitev nagrad ob našem kulturnem prazniku. Tako predlog zakona določa organiziranost, delovanje in pristojnosti upravnega odbora Prešernovega sklada ter vlogo strokovnih komisij pri izbiri prejemnikov nagrad izmed predlogov, ki prispejo na upravni odbor po objavi razpisa. Predlog pa se dotika še ene izjemno pomembne tematike, in sicer enakovredne zastopanosti spolov pri podeljevanju nagrad. Problem neenake obravnave žensk je večplasten in na mnogih področjih smo že storili prve korake k zmanjšanju diskriminacije na podlagi spola. Premalo pa se zavedamo, da so ženske diskriminirane tudi na področju kulture, zato me veseli, da predlog zakona pri odločanju o nagrajenkah in nagrajencih predvideva zagotovitev načela spolne uravnoteženosti že na ravni nominacij strokovnih komisij, kajti s tem dajemo umetnicam pa tudi umetnikom pomemben signal, da neenake obravnave žensk ne bomo dopustili in to na nobeni ravni. Zakon bomo v naši poslanski skupini podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospod Saša Tabaković.
Spoštovani predsednik, ministrstvo, kolegice in kolegi! Zakon o Prešernovi nagradi vse od objave leta 1991 dalje ni bil spremenjen ali dopolnjen. Za sprejetje novega zakona obstaja več razlogov, tako formalnih kot vsebinskih. Na področju umetnosti se je namreč od takrat pa do danes veliko spremenilo, pojavile so se nove umetnostne oblike, nekatere že prej obstoječe pa so se zelo razvile. Tako so imele določene strokovne komisije upravnega odbora, ki obravnavajo prispele predloge nominirancev, vse večji obseg področij, ki so jih morale pokrivati. Posledično so se v kulturni javnosti pojavljali očitni, da so nekatere umetnostne zvrsti zaradi tega kdaj tudi neenakopravno obravnavane. Pred nami je zato rešitev, ki s predlogom novele zakona širi število strokovnih komisij s sedanjih štiri na največ šest. Predlog zakona prinaša tudi nekatere druge pomembne in potrebne novosti, med drugim tudi to, da bo upravni odbor odločitve o nagrajencih sprejemal zgolj na podlagi nominacij strokovnih komisij. Tako se bomo izognili peripetijam v preteklosti, ko je upravni odbor mimo strokovne komisije podelil nagrado in na ta način diskvalificiral strokovno delo komisije, katere člane je, poudarjam, celo sam izbral. Na ta način se izognemo tudi nepotrebnim javnim polemikam, da so nagrade pod vplivom vladajoče politike. Novela prinaša tudi novosti, da se pri izbiri nagrajenca Prešernega sklada podaljša obdobje, v katerem se štejejo vrhunski dosežki, z dveh let na tri, pri sestavi komisij pa se upošteva tudi vidik spolne uravnoteženosti članov. V Stranki modernega centra se nam zdi debata o spolni uravnoteženosti na vseh ravneh družbe izjemno pomembna, konec koncev je spolno uravnoteženost poslank in poslancev v Državnem zboru dosegla viden napredek tudi zaradi sestave poslanske skupine SMC, zato nas veseli dejstvo, da je Odbor za kulturo potrdil koalicijski predlog, s katerim se načelo spolne uravnoteženosti zagotovi že na ravni nominacij strokovnih komisij, kar je bila do sedaj prej izjema kot pravilo. Menimo, da nagrade v tem smislu nikakor niso odražale dejanskega stanja v kulturi, saj imamo mnogo vrhunskih umetnic na vseh področjih. Upravnemu odboru je na ta način omogočeno izbiranje med spolno uravnoteženimi predlogi, ki pa jih mora pri nadaljnji obravnavi presojati avtonomno, na podlagi umetniškega presežka in ne spolne identitete posameznega umetnika. Zaradi vsega navedenega bomo prenovljeni vladni zakon o Prešernovih nagradah v Poslanski skupini SMC tudi potrdili. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo gospa Anja Bah Žibert.
Lep pozdrav! Na klopi poslank in poslancev je končno priromal Predlog zakona o Prešernovi nagradi, ki ga je pripravila Vlada oziroma Ministrstvo za kulturo. Naj ob tem spomnim, da je do predloga zakona prišlo na moj osebni poziv, saj sem na seji, ki je potekala že 8. 3. 2016, torej že pred letom in pol, opozorila na zastarelo zakonodajo še iz leta 1991, kjer se uporabljajo še vedno pojmi in institucije, ki sploh več ne obstajajo. Seveda pa so ključni tudi vsebinski razlogi, saj se je od takrat do danes že mnogo tega spremenilo. Kljub temu, da si je za dve strani dolg zakon oziroma za zakon, ki ima zgolj šestnajst členov, ministrstvo vzelo ogromno časa, torej leto in pol, je pred nami predlog zakona, ki je precej nedorečen in tudi pomanjkljiv. Samozadosten odnos ministra na matičnem odboru pove pravzaprav vse, niti najmanjšega posluha ni izkazal do predlogov poslancev, ki smo opozarjali na pomanjkljivosti, ki bi jim pa bilo vredno prisluhniti. Več kot pomenljivo je tudi dejstvo, da je Zakonodajno-pravna služba imela pripombe na kar polovico predlaganih členov, ki jih je, kot sem že povedala, zgolj šestnajst. Najmanj kar lahko očitamo predlagatelju pa je, da se je na nek način tega zakona lotil precej površno. Pri Prešernovih nagradah in nagradah Prešernovega sklada gre za najvišje oblike nagrad na področju ustvarjanja in umetnosti. Zato je nerazumno, da v konstruktivni razpravi, ki je potekala na pristojnem odboru, minister ni želel prisluhniti predlogom, da se v imenu zakona upoštevata obe vrsti nagrad. Na ta način bi se izognili manjvrednemu položaju nagrad Prešernovega sklada, ki so na ta način potisnjene v ozadje. Pomisleke glede primernosti naziva zakona pa je tudi izrazila sama Zakonodajno-pravna služba. Iz same vsebine pa sledi, da se je minister oziroma koalicija predvsem posvetila kadrovski nadvladi tudi pri Prešernovih nagradah, kjer bi, po našem mnenju, moral izključno veljati strokovni vidik. Zakon bi namreč moral zasledovati en sam cilj, to je spodbujanje vrhunske ustvarjalnosti na področju umetnosti, in to brez politične konotacije. Po tem zakonu pa bo minister, spoštovani, objavil javni poziv, torej bo zainteresirana javnost podala predloge za upravni odbor, ki je na nek način najvišji organ. A kaj bo sledilo temu? Vlada pri oblikovanju predloga za upravni odbor ne bo vezana na prejete predloge, ki bodo prispeli na podlagi javnega poziva. To pravzaprav pomeni, da vladi ni treba upoštevati predlogov, pravzaprav niti enega samega predloga, ki bo prišel s strani zainteresirane javnosti pa tudi strokovne javnosti, in bo upravni odbor seveda izključno priredila ali pa ustanovila na podlagi lastne podobe. Glede na to, da je v preteklosti že prihajalo do zapletov pri imenovanju Prešernovih nagrajencev, je predlaganje takšne rešitve na nek način neodgovorno. Predvsem pa v ospredje upravičeno postavlja vprašanje: Bodo Prešernovi nagrajenci in nagrajenci Prešernovega sklada nagrajeni zaradi izjemnih dosežkov ali političnih simpatij vladajoče koalicije? Takšne rešitve so, po našem mnenju, slabe, saj posledično pomenijo razvrednotenje podeljenih nagrad, ki tako ne bodo temeljile na izjemnih dosežkih na področju ustvarjalnosti, na področju umetnosti, ampak predvsem kot neka oblika politične zahvale. To pa tudi pomeni, da bomo med nagrajenci videvali vse več posameznikov tipov Svetlana Makarovič, ki s širjenjem najhujše oblike sovražnega govora narod razdvajajo in ne združujejo, na ta način ne predstavljajo prav nobene dodane vrednosti najvišjim oblikam nagrad, ki jih ima ta država. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Primož Hainz.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Gospod minister, lep pozdrav! Kolegice in kolegi! Dovolite, da preberem stališče Poslanske skupine Desus do Predloga zakona o Prešernovi nagradi. Premalokrat se zavemo, kako pomemben del naše družbe in slovenske zgodovine je kultura. Ravno kultura in slovenski jezik sta Slovence kot narod povezovala in ga ohranila vse do danes. Dan kulture imamo celo za državni praznik, zato ne smemo pozabiti na vse tiste posameznike, ki bogatijo slovensko kulturno zakladnico. Pred nami je predlog novele Zakona o Prešernovi nagradi. Spomnimo, da so Prešernove nagrade in nagrade Prešernovega sklada najvišje priznanje v Republiki Sloveniji za dosežke na področju umetnosti. Prve prejmejo ustvarjalci, ki so z vrhunskimi umetniškimi dosežki ali življenjskim opusom trajno bogatili slovensko kulturo, nagrade Prešernovega sklada pa romajo v roke ustvarjalcem za pomembne umetniške dosežke, ki so bili javnosti predstavljeni v zadnjih dveh letih pred podelitvijo. Sedanji zakon je v veljavi že od leta 1991, kultura pa se seveda ves čas spreminja in razvija, tako tudi ta zakon po takšnem času kliče po spremembah. Ne glede na zgolj formalne popravke, je treba sedaj veljavni zakon tudi vsebinsko dopolniti, zaradi razmaha umetnosti je treba razširiti število strokovnih komisij. Le tako bodo enakopravno obravnavana vsa področja umetnosti. Posebej pa velja poudariti, da člani strokovnih komisij, ki naj bi jih bilo po tem zakonu več, opravljajo svojo funkcijo častno, kar je velika izjema v našem političnem prostoru. Ena pomembnejših dopolnitev zakona pa prinaša tudi enakovredno zastopanost spolov med predlogi nagrajencev. Slovenske zgodovine niso pisali samo moški, prav tako v 21. stoletju ženskega spola ne smemo več prezreti in njihovo delo postaja vedno bolj poznano in pripoznano. Zato se seveda zavzemamo za varianto, ki je v zakonu predlagana, da ta kvota, če lahko tako rečem, ostane na nivoju predloga komisij. V Poslanski skupini Desus bomo predlog novele zakona seveda podprli. Hvala lepa za pozornost.
Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo Marija Bačič.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Prešernova nagrada in nagrade Prešernovega sklada so najvišja priznanja Republike Slovenije za dosežke na področju umetnosti. Postopek izbora nagrajenk in nagrajencev ter promocijo njihovih vrhunskih dosežkov na osrednji proslavi opredeljuje zakon iz leta 1991. Njegova terminološka zastarelost ter elastičnost posamičnih določb, ki so v preteklosti botrovale prenekaterim zapletom, sta povod za predlagano posodobljeno besedilo. V Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo predlog novega zakona o Prešernovi nagradi podprli. Verjamemo namreč, da omogoča krepitev uglednega instituta ter hkrati izčiščuje razmerja med vlogami strokovnih komisij in upravnega odbora v postopku podeljevanja nagrad. A vseh razmerij in nesporazumov, ki v preteklosti niso bili izjema, zakon ne more odpraviti. Zato od vsakega posameznika, ki je kakorkoli povezan z izvajanjem postopka in podelitvijo, pričakujemo, da bo najprej varoval integriteto institucije in v ospredje postavljal nagrajenke in nagrajence, ne pa skrbel za svojo medijsko promocijo in ustvarjanje škandalov. Na seji matičnega delovnega telesa se je razprava osredinila na še eno vprašanje, ki je za Socialne demokrate ne le v kontekstu Prešernove nagrade, pač pa širše izrednega pomena, to je položaj žensk. Kot smo lahko slišali, je bilo v zadnjih petnajstih letih med vsemi prejemniki najvišjih nagrad v umetnosti zgolj 18 % prejemnic. Ne glede na navedeno dejstvo menimo, da mora glavni razlog za prejem nagrade ostati dosežek, a očiten spregled izjemnih rezultatov žensk v umetnosti vendarle kaže, da ima spol nadvse pomembno vlogo pri odločanju o nagrajencih, zato menimo, da je treba v nadaljevanju krepiti mehanizme za promocijo dosežkov žensk na tem področju. Spolna uravnoteženost sestave upravnega odbora ter spolna uravnoteženost predloženih nominacij v odločanje upravnemu odboru sta koraka v tej smeri. A ni le kulturni svet zelo moški svet, kot je bila upravičena opazka na seji Odbora za kulturo. Socialni demokrati smo pregledali sezname prejemnikov najvišjih nagrad na področju znanosti in športa. Odstotek nagrajenk med vsemi nagrajenci je tako v znanosti kot v športu skoraj popolnoma identičen sistemu kulturi. V zadnjih 15 letih njihov delež skupno namreč ne presega niti 20 %, zato pričakujemo, da bo Vlada v prihodnje aktivnosti za promocijo dosežkov žensk stopnjevala tudi na področju znanosti in športa. Kot rečeno, v Poslanski skupini Socialnih demokratov bomo Predlog zakona o Prešernovi nagradi podprli. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospod Jožef Horvat.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavko, dragi kolegice in kolegi! Krščanski demokrati smo v svoj temeljni program zapisali: »Slovenska kultura pomeni zakladnico narodovega ustvarjanja skozi stoletja, zato smo nanjo ponosni in jo želimo ohranjati, hkrati pa z ustrezno zakonodajo spodbujati ustvarjalnost in kulturno udejstvovanje sodobnih ustvarjalcev. Za sedanjost in prihodnost naroda, katerga identiteta ne temelji niti na zgodovinsko poudarjeni državotvornosti niti na izredni gospodarski ali vojaško-politični moči njene elite, je kultura nepogrešljiva. Brez slovenske kulture ne bi bilo ne slovenske države ne slovenske politike. Prešernove nagrade in nagrade Prešernovega sklada so najvišja priznanja Republike Slovenije za dosežke v umetnosti, ki jih podeljuje Prešernov sklad. Kot navajajo predlagatelji, je Prešernova nagrada namenjena ustvarjalcem, ki so z vrhunskimi umetniškimi dosežki ali s svojim življenjskim opusom trajno obogatili slovensko kulturno zakladnico. Nagrado Prešernovega sklada pa prejmejo ustvarjalci za pomembne umetniške dosežke, ki so bili javnosti predstavljeni v zadnjih dveh letih pred podelitvijo in pomenijo obogatitev slovenske kulturne zakladnice. Kot je razumeti predlagatelja, Ministrstvo za kulturo, so spremembe Zakona o Prešernovi nagradi posledica nesoglasij pri delovanju upravnega odbora s strokovnimi komisijami in pri režiji proslave v zadnjih letih. Takšni in podobni dogodki so res nesprejemljivi in jih je treba preprečiti. Sprašujemo se, ali bo omenjeni zakon nesoglasja in takšne neljube dogodke zares preprečil. Predlagano besedilo tretjega odstavka 8. člena zakona se nam ne zdi najboljše. Očitno je nastalo pod vtisom polemike, ko je upravni odbor Prešernovega sklada pred nekaj leti mimo predlogov strokovnih komisij podelil Prešernovo nagrado patru Marku Ivanu Rupniku za mozaik v Vatikanu in je Svetlana Makarovič zato priznanje zavrnila. Zdaj predlagana pravna ureditev se po našem mnenju približujejo nasprotni skrajnosti. Strokovni odbori so po določbi prvega odstavka novega 8. člena sicer ustanovljeni za pomoč, ta je potrebna že zaradi obsežnosti umetniškega gradiva, ki ga je treba pregledati in ovrednotiti, hkrati se pristojnost upravnega odbora krči na začetno imenovanje članov strokovnih komisij, v nadaljevanju mandata pa na koordinacijo in administrativno-protokolarna opravila predstavitev 3. decembra in slovesne podelitve na proslavi 8. februarja. Kot organ odločanja ima upravni odbor zelo omejen prostor, potrjevanje nominacij iz strokovnih komisij, vprašanje javne odgovornosti pa kljub temu ostaja v celoti na njegovih ramenih. Mislimo, da bi moral zakon jasneje določiti, da upravni odbor predlog strokovne komisije lahko zavrne ali izjemoma celo brez njene pomoči izbere nagrajenca, seveda pa mora tako odločitev posebej utemeljiti in zanjo res odgovarjati. Poslanci Nove Slovenije – krščanskih demokratov bomo zakon podprli.
Besedo ima Poslanska skupina Levica, zanjo Violeta Tomić.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Spoštovani minister! Vsi smo se strinjali, da je Zakon o Prešernovi nagradi potreben temeljite prenove. Namreč podeljevanje Prešernovih nagrad in nagrad Prešernovega sklada nam zanimivo razkriva zakoreninjeno patriarhalnost slovenske družbe. Od leta 1947, ko je bila prvič podeljena Prešernova nagrada, je bilo vsega skupaj 354 prejemnikov, od tega nagrajenk le 32, to pomeni samo 9 %. Od 511 podeljenih nagrad Prešernovega sklada je bilo ženskih nagrajenk 89 oziroma dobrih 16 %. Statistična neenakost ni le posledica miselnosti nekega drugega obdobja, saj primerjava prejemnikov v zadnjem desetletju pokaže, da so ženske pri nagradah ves čas odrinjene na rob. Med leti 2007 in 2017 kar 7 let sploh ni bilo ženske nagrajenke, čeprav se praviloma podeljujeta dve nagradi. Tudi pri nagradah Prešernovega sklada je razmerje močno nagnjeno v škodo prejemnic. Ta statistika pa nikakor ne odraža dejanskih obstoječih razlik v kakovosti ali količini kulturne produkcije, temveč razkriva zgolj patriarhalne vzorce. Na področju kulturne produkcije med samozaposlenimi namreč prevladujejo ženske, ki navkljub za njih izjemno nespodbudnemu okolju, spomnimo samo na mlade matere ali samohranilke, vendar dosegajo prepoznavne rezultate tako doma kot v tujini. Torej to, da nimamo dovolj dobrih umetnic, enostavno ne drži, drži pa, da nimamo dovolj nagrajenih umetnic. Vladni predlog problema neenakovredne zastopanosti spolov med prejemniki ni reševal. Predvideval je zgolj uvedbo enakovredne zastopanosti med člani upravnega odbora in med člani strokovnih komisij. Na srečo smo na odboru sprejeli amandma, ki zagotavlja enakovredno zastopanost med nominiranci, ki jih predlagajo posamezne strokovne komisije. Na ta način bodo ženske za Prešernovo nagrado sploh lahko predlagane in bodo tako dobile možnost, da jim bodo te nagrade tudi podeljene. Toda v Levici smo vseeno prepričani, da je treba narediti še en korak naprej. Glede na porazno statistiko, ki kaže na neupravičeno neenakovredno zastopanost spolov pri podeljevanju Prešernovih nagrad in nagrad Prešernovega sklada, je treba enakovredno zastopanost spolov vezati tudi na podeljevanje nagrad in ne zgolj na nominacijo. Le na ta način lahko takoj zagotovimo dejansko zastopanost obeh spolov med prejemniki nagrad. Zato bomo v Levici zakon sicer podprli, vztrajamo pa pri amandmaju k 4. členu, ki vnaša določbo o enakovredni zastopanosti spolov pri obeh nagradah. Sistem zadrge je v luči očitnosti neenakega položaja ženskih umetnic po našem mnenju edina učinkovita rešitev. To bi bil tudi pomemben korak k enakosti spolov, pomemben signal, da vendarle v 21. stoletju postajamo bolj enakopravna družba. Hvala.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prehajamo na razpravo o členu in vloženem amandmaju, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženega amandmaja z dne 28. 9. 2017. V razpravo dajem 4. člen ter amandma Poslanske skupine Levica. Želi kdo razpravljati? Prosim za prijavo. Besedo ima gospod Saša Tabaković.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Strinjam se, ko se pogovarjamo o statistiki podeljenih nagrad tako za življenjsko delo kot tudi za nagrado Prešernovega sklada, je ta skozi prizmo zastopanosti spolov slaba. To zagotovo ni posledica tega, ker ne bi bilo dovolj umetnic v našem slovenskem prostoru, ali pa še manj, da umetnice premalo doprinesejo k slovenski kulturni krajini. Predlagan amandma zahteva, da bi bile spolne kvote upoštevane tudi ob sami podelitvi nagrad. Vseeno menim, da je boljša rešitev, ki je bila tudi izglasovana na odboru, da je sestava strokovnih komisij spolno uravnotežena in da se prav tako z zakonom zahtevajo spolno uravnoteženi predlogi s strani strokovnih komisij, torej tako za nagrado Prešernovega sklada kot tudi za nagrado za življenjsko delo, ti predlogi morajo biti spolno uravnoteženi. Torej 1 : 1 za obe nagradi. Na tak način bo tudi upravni odbor dobil v odločanje enako število predlogov umetnic in umetnikov in se bo potem avtonomno odločil, komu podeliti nagrado. Namreč, ko so predlogi enkrat pred upravnim odborom, ki nima izključno protokolarne vloge, kot je bilo rečeno v stališču Nove Slovenije, se bo potem lahko avtonomno odločil na podlagi umetniškega dosežka in ne na podlagi spolne identitete posameznika, komu bo nagrado dejansko podelil. Če bi predlog Levice obveljal, četudi, kot rečeno, ga razumem popolnoma dobronamerno, bi potem seveda dobili situacijo, da bi umetnice in umetniki skozi kvoto v resnici kandidirali izključno med sabo po spolu, torej umetniki posebej in umetnice posebej. In to pomeni, da bi kandidirali na podlagi spolne identitete in ne na podlagi umetniškega dosežka. Osebno menim, da to nikakor ni namen nagrade, ker se mi zdi, da razumevanje umetnosti izključno skozi spol, na kar v resnici napotuje predlog amandmaja, ne more biti v duhu razsvetljenstva, ki ga v resnici najvišje državno priznanje nosi. V končni konsekvenci bo moral seveda upravni odbor na podlagi sprejetega zakona tudi nekako nositi neko moralno obvezo, da pomen nagrade tudi v tem najširšem smislu ohranijo. V Poslanski skupini SMC amandmaja ne bomo podprli, ker v končni fazi tudi ne želimo, da bi sčasoma kateregakoli od nagrajencev diskreditirali na način, da je nagrado dobil izključno zaradi tega, ker je moški ali ženska. Hvala lepa.
Besedo ima Violeta Tomić.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Jaz se ne strinjam s kolego Sašo Tabakovićem, da bi potem umetniki kandidirali med sabo po spolu, kajti strokovna komisija bo v bazen dala enako število ženskih in moških kandidatov. In kaj nam potem brani, če je strokovna komisija že določila, da so kandidatke in kandidati enako dobri, da so lahko kandidirani, da se izbere, če se podeljuje nagrada dvema nagrajencema, da je to ena ženska in eden moški. Skratka, ne gre za razumevanje umetnosti skozi spol, kot navaja, gre za razumevanje umetnosti po kvaliteti. Do zdaj je bilo razumevanje umetnosti očitno skozi spol, če opažamo, da so bile ženske kandidatke tako pičlo zastopane pri nagradah. In sama nominacija jim zagotavlja samo, da bodo pri izboru lahko prišle dlje, nikakor jim pa ne zagotavlja, da bodo dejansko izbrane. In v Levici smo podprli amandma, ki zagotavlja, da bodo umetniki nominirani s strani strokovnih komisij, spolno uravnoteženi. Ja, to je en korak v pravi smeri, ker bo posamezna strokovna komisija upravnemu odboru podala dva predloga, torej enega moškega in enega za žensko umetnico. Ampak spet poudarjam, v luči porazne statistike, ki smo ji vsa ta leta priča, se nam zdi, da to enostavno ni dovolj, kajti amandma k 8. členu, ki smo ga sicer mi podprli, ne pomeni nikakršne garancije, da bodo ženske dejansko enakovredno zastopane in da bodo na koncu dejansko dobile to nagrado. To še ne pomeni, če je v komisiji enako število žensk kot moških, da bodo ženske zaradi tega pač podprle predstavnice in spet poudarjam, ne po spolni kvoti. Prej smo ugotavljali, da je umetnic, kvalitetnih umetnic dovolj in ne bi dobile nagrade samo, zgolj in samo zato, ker so ženske. Zato, ker so dovolj dobre in predvsem zato, ker so na vrsti, da končno dobivajo nagrade v moškem svetu, ki je, kakorkoli obrnemo, vendarle svet umetnosti. Verjemite mi, vem kaj govorim, ker sem ga izkusila na lastni koži. Zato v Levici predlagamo ta amandma, ki bi enakost zagotovil na celi črti, se pravi tudi na koncu pri podeljevanju nagrad. Predlog je sicer podalo Društvo Asociacija, mi smo ga podali naprej in zato mislimo, da je zadrga edina pravična rešitev in vztrajamo pri amandmaju k 4. členu, ki enako zastopstvo zagotavlja neposredno. Dosedanji amandmaji koalicije zagotavljajo posredno uresničitev načela pravičnosti, nihče nam ga pa ne garantira. Z našim amandmajem pa ga dobimo takoj in sigurno. Hvala.
Če želi še kdo razpravljati, prosim za prijavo. Besedo ima gospod Saša Tabaković.
Ja, hvala lepa. Tako kot zakon ne zagotavlja, kot je govorila kolegica Violeta, da bi ženska dobila nagrado, tako seveda zakon ne zagotavlja, da jo dobi moški. Ko govorimo o umetniškem presežku, ne moremo govoriti o definiciji umetniškega presežka skozi spolno identiteto. S predlogom zakona vzpostavljamo spolno uravnoteženost tako umetnic kot umetnikov, ki bodo seveda predlagani upravnemu odboru, in na tej ravni je njihov umetniški dosežek enak oziroma enakopraven, če želite, in potem upravni odbor, na podlagi umetniškega presežka podeli nagrado. In ni prav, da bi upravni odbor podeljeval nagrado na podlagi spolne identitete. Ker definicijo umetniškega presežka enostavno ne more uokvirjati spol. Zato predloga ne bomo podprli. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Anja Bah Žibert.
Hvala lepa za besedo. Predlog levice je seveda na nek način populističen, je tudi všečen. Več žensk, povsod več žensk, enakost in tako naprej, ampak dajmo pa stvar pogledati čisto iz enega praktičnega in logičnega pogleda. Če bi zadevo zreducirali, nagrajevanje, v smislu, ki je prvoten, to je se pravi dodeljevanje nagrad za najvišje ali pa največje prispevke v umetnosti. In zdaj bi na drugi strani to zreducirali na spol. Kaj to pomeni? To pomeni v praksi, da bi v nekem letu, če bi res morali podeljevati eno Prešernovo nagrado za žensko in drugo za moškega, lahko bile dve več kot upravičene nagrajenke oziroma kandidatke za nagrado, pa je ne bi dobile. Ne bi je dobile zato, ker bi bile istega spola. Lahko obrnem situacijo, rečem dva moška, dva kandidata, ravno tako izjemna na svojem ustvarjalnem področju, pa ne bi smela dobiti nagrade, ker sta napačnega spola. Zdaj mi pa povejte, če je to enakopravnost ali pa če je to pravičnost. Jaz trdim, da ne. Jaz tudi mislim, da s tem, če bi to zakonsko določili, bi vedno znova ostal pri podeljevanju nagrad grenak priokus, da je nekdo nagrado dobil samo zato, ker je določenega spola. Saj jaz tudi ne pristajam načeloma na neke kvote v tem smislu, da je nekdo nekje samo zato, ker je drugega spola. Jaz mislim, seveda se lepo sliši, le v manjšini so ženske zastopane v družbi na nekih pomembnih funkcijah, ampak, da kdorkoli reče, da je nekdo na tej funkciji zgolj zato, ker je ženskega spola. Jaz mislim, da s tem ne delamo nobene koristi, kvečjemu zbujamo še nek manjvrednosti položaj v smislu »ne gre za sposobnost, gre za to, ker si drugega spola«. V SDS na takšno razmišljanje ne pristajamo. Jaz verjamem, da vsak pri sebi intimno tudi ne pristaja na to. Kajti biti nagrajen, pomeni, da si vrhunski, da si sposoben in da si dal nek doprinos tej državi, da menijo tisti, ki odločajo, da si primeren za najvišjo obliko nagrade. In ne zato, ker si nekega spola. Še nekaj pri teh zadevah, ko govorimo o spolu. Zdaj bo pač neka uravnoteženost v smislu tega, ko bo upravni odbor oziroma te komisije sestavljale, ampak jaz vendarle upam, da te komisije ne bodo delovale na podlagi tega, da bodo pa zdaj zaprisežene temu, da morajo pa strogo upoštevati spolno strukturo in zdaj bomo gledali za nazaj, koliko nagrad je dobil posameznik, ali je bilo več žensk ali moških. Je pa nekaj drugega, kjer pa mislim, da se moramo pa vsi zamisliti glede na preteklo pridobivanje nagrad: Ali imamo dejansko sistem na splošno, ki omogoča vsem v umetnosti enake možnosti, ki daje enake možnosti za udejstvovanje, ki v bistvu tudi tako samozaposlene kot ostale zaščiti takrat, ko so ranljivi? Mi zagotovo vemo, da na nekem umetnostnem izražanju ali pa v neki umetnostni kategoriji ali pa področju zna biti, ne vem, samo porodniška velik problem. To pa je tisto drugo, kjer mislim, da je osnovni problem, zakaj seveda potem posamezna kategorija, in v tem primeru govorimo o ženskah glede na do sedaj dodeljene nagrade, dobijo dejansko možnost. In še nekaj: Ali se dejansko na področju kulture zavedamo in nagrajujemo tiste, ki so dejansko sposobni in prinašajo velik doprinos? Mene blazno boli, ko morajo ustvarjalci zapuščati to državo in drugje, daleč stran od rodne zemlje dosegajo izjemne dosežke. Smo jim tukaj omogočili, da so delovali? In tukaj je bilo pa tisto izhodišče, o katerem sem govorila v stališču, da me moti to, da tudi ta način pridobivanja, ki bo sedaj sestava teh upravnih odborov in vsega ostalega, da ne bo prevladovala politična konotacija, ker to je slabo. Saj v končni fazi je slabo, ker potem pride do škandala tudi ob samih podelitvah Prešernovih nagrad. To ne koristi nobenemu, še najmanj nagrajencem, še najmanj tistim, ki so bili do sedaj nagrajenci. S tem ne delamo nobene dodane vrednosti. Jaz srčno upam, da bomo v prihodnje zmožno preseči ta politični okvir in dejansko gledati strokovnost in nagrajevati tudi tisto, kar imajo Slovenke in Slovenci radi. Nagrajujmo tisto, kar Slovenke in Slovenci spoštujejo in kar imajo radi. Predvsem pa, naredimo vse, da bo v sami kategoriji predlaganja nagrad prišlo do različne strukture spolov, ampak ne zaradi spola samega, ampak zato, ker bodo omogočeni pogoji, da bosta oba spola lahko sploh na tem umetniškem, bom rekla, odru, kakršnekoli oblike že je, lahko delovala enakopravno in imela enake možnosti in seveda tudi pomoč takrat, ko jo bosta potrebovala. Verjamem, da bo takrat na seznamu Prešernovih nagrajencev mnogo več tudi žensk. Hvala lepa.
Želi še kdo razpravljati? Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. O amandmaju bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 19. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 19. TOČKO DNEVNEGA REDA, NA DRUGO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O SOCIALNEM VARSTVU V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za delo, družino, socialne zadeve in enake možnosti dr. Anji Kopač Mrak.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Dragi poslanke in poslanci! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialnem varstvu ste poslanke in poslanci obravnavali v prvem branju na junijski seji Državnega zbora ter na 45. redni seji Odbora za delo, družino, socialne zadeve in invalide. V obeh primerih je bil predlog zakona sprejet z večinsko podporo, na seji dobra celo brez glasu proti, za kar se vam že na začetku iskreno zahvaljujem. S tem se jasno kaže tudi, da poslanci prepoznavate pomembnost dela centrov za socialno delo ter s tem tudi dajete veljavo predlogu Vlade, da centrom za socialno delo zakonsko zagotovimo čim bolj učinkovito možnost dela. Ministrstvo je predlog zakona začelo pripravljati v lanskem letu, v javno razpravo pa smo ga posredovali decembra lani. V vmesnem času smo opravili številne aktivnosti, predvsem pa smo v pripravo zakonskega besedila vključili vse deležnike, vključno s stroko, lokalno skupnostjo in sindikate. Stroka, sindikati in tudi Državni svet so izkazali podporo predlaganemu konceptu reforme. Na ministrstvu menimo, da nov zakon nudi dobro vsebinsko podlago za reformo centrov za socialno delo. Predlog zakona pripravlja spremembo mreže 62 centrov za socialno delo, ki ni bila spremenjena zadnjih 25 let, čeprav so se v vmesnem času močno povečale in vsebinsko spremenile njihove naloge. Glavni cilji reorganizacije so: poenotenje dela centrov za socialno delo; poenostavitev upravnih postopkov in s tem razbremenitev strokovnih delavcev, kar bo imelo za posledico več možnosti za strokovno delo in povečanje učinkovitosti; ter seveda približevanje centrov za socialno delo uporabnikom in uporabnicam. Ključno izhodišče predloga zakona je, da 62 enot centrov za socialno delo še vedno ostaja glavni nosilec socialne politike v lokalnem okolju. Z zakonom je določeno, da enote izvajajo strokovne naloge. Reorganizacija prinaša spojitev več centrov za socialno delo v območni center za socialno delo, ki bo pokrival večje teritorialno območje. Predvidenih je 16 centrov za socialno delo. Za celotno območje se na tem mestu izvaja vodenje in upravljanje. Za organizacijo in vodenje strokovnega dela in poslovanja centrov za socialno delo je odgovoren direktor. Znotraj vsakega izmed 16 centrov za socialno delo bo delovala skupna splošna služba, ki bo zajemala računovodstvo, administrativne naloge, pravno in kadrovsko službo. Na območnih centrih za socialno delo bosta oblikovani še skupna služba ter odločanje o pravicah iz javnih sredstev, torej dejansko centraliziramo zgolj in le administrativne in splošne službe in predvsem pomembno z ločitvijo enote, ki bo odločala o enoletnih pravicah, zmanjšujemo administrativno obremenitev centrov za socialno delo, medtem ko bo vse strokovno delo potekalo na enotah, torej na obstoječih centrih za socialno delo. Dosežemo s tem večjo mobilnost strokovnega kadra, da bomo lažje zagotavljali multidisciplinarno obravnavo najtežjih primerov, ki so žal vedno pogostejši, in bo za 16 območij mnogo lažje zagotavljati z obstoječim kadrom večjo strokovnost pri obravnavi najzahtevnejših primerov. Ob reorganizaciji je pomembno je tudi, da ta podlaga, ki je danes pred vami, govori o organizacijski spremembi centrov za socialno delo, ki je, kot sem rekla, dobra podlaga za reorganizacijo dela centrov za socialno delo. Ne pozabite pa, da so pomembni procesi tudi socialna aktivacija, ki pomeni aktivnejšo socialno politiko, programi za razreševanje socialne problematike dolgotrajnih prejemnikov denarne socialne pomoči na eni strani in – verjetno najpomembnejši projekt za državljanke in državljane – uvedba informativne odločbe o enoletnih pravicah, ki pa bo bistveno razbremenila centra za socialno delo tega administrativnega dela. Treba je poudariti, da smo poskušali doseči čim širše soglasje tako vseh vključenih v mrežo kot tudi stroke in drugih deležnikov, predvsem tudi lokalnih skupnosti. Treba pa je poudariti, da centrov za socialno delo ni moč primerjati z organizacijo Gursa ali Fursa, torej geodetskih uprav in pa Finančne uprave, kjer je prišlo do ukinjanja, tu je dejansko podlaga, da se seveda to ne more zgoditi. V osnovi centri za socialno delo ostajajo državne ustanove, ki pa so v lokalnem okolju. Ključna je njihova povezanost z lokalnem okolju. Hvala za današnjo razpravo in potrditev zakona.
Predlog zakona je obravnaval Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide kot matično delovno telo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo predsedniku, gospodu Urošu Priklu.
Hvala lepa, predsednik. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi, ministrica! Odbor za delo, družino, socialne zadeve in invalide je na svoji 45. seji 6. 9. kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialnem varstvu, ki ga je v Državnem zboru v obravnavo in sprejetje predložila Vlada. Državni zbor je na svoji 31. seji o predlogu zakona opravil splošno razpravo in sprejel sklep, da je Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialnem varstvu primeren za nadaljnjo obravnavo. Pri delu odbora so sodelovali predstavniki predlagatelja, torej Vlade, ministrica za delo s svojo ekipo, predstavnica Zakonodajno-pravne službe, predstavnica Državnega sveta in predstavnica skupnosti centrov za socialno delo. Odboru je bilo posredovano tudi mnenje naše Zakonodajno-pravne službe, ki je predlog zakona proučila z vidika njegove skladnosti z ustavo in pravnim sistemom in z zakonodajno tehničnega vidika ter dala nekaj konkretnih predlogov k posameznim členom. Odbor je prejel tudi mnenje Komisije Državnega sveta za socialno varstvo, delo, zdravstvo in invalide, ki je povedal, da podpira predlagane ukrepe v samem predlogu zakona. Kot je predstavnica predlagatelja tudi danes tukaj na plenarni seji Državnega zbora, ministrica za delo, povedala, je predlog zakona na junijski seji Državnega zbora v splošni razpravi dobil večinsko podporo. Ministrstvo je predlog zakona začelo pripravljati že lanskega decembra, ko so ga pripravili za javno obravnavo in v vmesnem času opravili številne aktivnosti, predvsem pa so v pripravo zakonskega besedila vključili najširši krog deležnikov. Še posebej želim tukaj izpostaviti predstavnike stroke, lokalne skupnosti, torej občin, in pa seveda tudi sindikate. V razpravi, ki je sledila na samem odboru, je bilo eksplicitno poudarjeno, da bo pomembno, kaj bo v statutih območnih centrov zapisano, ter da morajo biti lokalna okolja vključena v sam sistem oziroma postopke odločanja. Z amandmajem koalicijskih poslanskih skupin k 1. členu bodo centri za socialno delo pri izvajanju socialnovarstvenih storitev vzpostavili sodelovanje s pristojnimi organi, organizacijami in nevladnimi organizacijami pri vključevanju ranljivih skupin v preventivne programe zdravstvenega varstva. Pomembno je tudi to, da se za učinkovito naslavljanje in zmanjševanje neenakosti v zdravju izpostavi in na sistemski ravni podpre formalno sodelovanje centrov za socialno delo ter drugih deležnikov. Izpostavljeno je bilo tudi mnenje, da zakon prinaša le formo, ne pa tudi pravne vsebine, kaj in kako se bo v prihodnje delalo, čeprav se večina kolegov, članov odbora, seveda s tem ni strinjalo. Ministrica je poudarila, da reorganizacija centrov pomeni spremembe organizacijske strukture, da pa verjamejo tudi, da bodo te dobra podlaga tudi za spremembe v samem načinu dela. Odbor je po končani razpravi sprejel amandmaje koalicijskih poslanskih skupin k členom 1, 2, 5, 15, 17, 18 in 20, ni pa sprejel amandmajev Poslanske skupine Levica k členom 2, 7 in 15. Odbor je na koncu skladno z določili Poslovnika Državnega zbora glasoval tudi o vseh členih predloga zakona skupaj ter jih sprejel. Glede na sprejete amandmaje je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga zakona o socialnem varstvu, v katerega so vključeni tudi sprejeti amandmaji. Dopolnjeni predlog zakona pa je tudi sestavni del tega poročila, ki sem vam ga skušal na kratko predstaviti. Hvala lepa.
Ker je zbor na 31. seji opravil splošno razpravo o predlogu zakona, predstavitev stališč poslanskih skupin ni možna. Prehajamo na razpravo o členu in vloženem amandmaju, ki jo bomo opravili na podlagi pregleda vloženega amandmaja z dne 18. 9. 2017. V razpravo dajem 2. člen ter amandma Poslanske skupine Levica. Želi kdo razpravljati? Prosim za prijavo. Besedo ima Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. S tem amandmajem želimo zagotoviti enakomerno dostopnost socialnovarstvenih storitev za vse upravičence pod enakimi pogoji na celotnem področju države. Namreč, bojimo se, da bi v primeru reorganizacije lahko, ne pravim, da se bo to zgodilo, pravim pa, da se bo lahko zgodilo ukinjanje kakšnih manjših enot. V obrazložitvah, tudi v besedilu, je jasno zapisano, da se bo obstoječih 62 centrov preoblikovalo v 62 enot območnih centrov, ampak se ta vsebina potem ne preliva naprej v same člene predloga. V 2. in 17. členu piše samo to, da bo vlada z uredbo določila centre in enote. Ob odsotnosti jasnega zagotovila, da se obstoječa mreža centrov ohranja, in v luči dejstva, da bo ta reorganizacija izpeljana šele pod naslednjo vlado, se tukaj jasno odpira sumljiva poč ukinjanja manjših centrov oziroma enot. V Levici predlagamo, da se v prehodno določbo zapiše, da bo z reorganizacijo ohranjena teritorialna pokritost in dostopnost, ki je obstajala pred reorganizacijo. S tem amandmajem skratka ne dvomimo v dobre namene predlagatelja, želimo pa si, da se prevedejo še v same člene zakona. Hvala.
Želi še kdo razpravljati? [[oglašanje iz dvorane]] A, pardon. Ja, vem, zmotil sem se. Se oproščam. Besedo ima gospa Marinka Levičar.
Hvala lepa za besedo, predsednik. Lepo pozdravljeni vsi, zlasti pa ministrica s svojo sodelavko! Jaz bi uvodoma samo to povedala, da sem že vseskozi podpirala to reorganizacijo centrov za socialno delo, kajti menim, da je res po 25 letih sedanjega načina organiziranja ta reorganizacija nujno potrebna, tudi zaradi vsebinsko spremenjenih nalog, ki so jih dobili centri za socialno delo. Zdaj ne bom bolj na dolgo in široko utemeljevala tega stališča, kajti mislim, da v tej fazi sprejemanja to ni več pomembno. Bi pa poudarila svoje stališče do predloga amandmaja, ki ga predlaga Levica. Jaz, tako načeloma mislim, da ne bo nič slabše, če bo ta amandma sprejet, pa tudi nič bolje. Ampak jaz sem vedno tako, kadar za neko stvar ni čisto jasno, ali bo boljše ali bo slabše, jo rajši podprem. Zato jaz mislim, da je vseeno bolje, da sprejmemo ta predlog, da se v 2. členu na koncu šestega odstavka doda besedilo, da Vlada z uredbo zagotovi ustrezno in enakomerno teritorialno zastopanost teh centrov za socialno delo. Za vsak slučaj, da je to zapisano, čeprav je že v tem predlogu uredbe, ki je sestavni del tega zakona, to zapisano, kje bodo centri za socialno delo in kje bodo enote. Skratka, jaz ta predlog amandmaja Levice podpiram. Hvala.
Besedo ima ministrica za delo, družino, socialne zadeve, enake možnosti dr. Anja Kopač Mrak.
Hvala, spoštovani predsednik za besedo. Jaz bi glede samega amandmaja povedala, da se s tem, kar je zapisano v obrazložitvi, strinjam. Ni problem v obrazložitvi, ki je navedena, in ves čas samega usklajevanja tako s strokovno javnostjo in širše smo ves čas zagotavljali, da bo seveda uredba, ki jo bo morala Vlada sprejeti v naslednjih treh mesecih, da bo seveda na obstoječi mreži centrov za socialno delo. Hkrati smo tudi zapisali vlogo Državnega zbora. Veliko smo se pogovarjali o tem, da bi že z zakonom določili mrežo, vendar glede na mnenje Zakonodajno-pravne službe to ni bilo mogoče, zato ostaja uredba. Torej, ves čas smo imeli odkrit dialog o tem, da obstoječa mreža 62 centrov ostaja, torej vse enote ostajajo. Tudi zelo jasno je v dopolnitvi 49.a člena zapisano, da se lahko ustanavljajo tudi pisarne, katere pristojnosti imajo direktorji. Po pogovoru z vsemi na tem področju, ko smo se pogovarjali z vsemi direktorji regijskih skupin, že vemo, da je predvsem na severnoprimorskem problem dostopnosti, tako da bodo vsekakor nekatere dodatne pisarne zagotovljene. Problem s tem členom imam jaz samo v nečem. Namreč, tukaj piše vse lepo in prav, pravi: »Vlada z uredbo zagotovi ustrezno in enakomerno teritorialno organizacijo centrov za socialno delo.« Ali iz tega samoumevno izhaja, da je obstoječa mreža taka, da to zagotavlja? Če ne, lahko ta amandma pomeni spremembo obstoječe mreže. Ker namreč mi smo izhajali iz obstoječe mreže 62 centrov za socialno delo, povezali smo jih glede na to, kako že danes sodelujejo in kakšne so njihove povezanosti z okoljem. Je pa seveda tako, kot se sliši, teoretsko zelo dobro in absolutno podpiramo namen, ki je. Lahko nam pa naredi v prihodnje kar nekaj težav z vidika, ali je obstoječa mreža, ki jo poznam in jo želimo zagotavljati naprej, zaradi tega, ker so ljudje v njej, vedo do katerih centrov za socialno delo se dostopa, kje je njihova vstopna točka, bi to lahko pomenilo problem. Tako da iz tega vidika, ta člen, tako kot je napisan – obrazložitev pravilna, vendar sama to. Glede samega namena, ki je izkazan, pa jaz nimam problemov, ker sem vam v tej javni diskusiji zagotavljala. Hvala.
Prosim za prijavo. Besedo ima gospod Franc Jurša.
Predsednik, hvala za besedo. Nisem se prijavil, da bi polemiziral. Rad bi dal tisti prispevek, ki ni pa striktno vezan samo za amandma, ampak segam malo širše. V naši poslanski skupini ter tudi sam sem se pri oblikovanju tega predloga močno angažiral, predvsem zaradi tega, ker sem izhajal iz nekaterih sprememb javnega sektorja ravno v lokalnih skupnosti, ki so manjšega obsega ali pa če hočete, konkretno v manjših občinah. Kaj me je sploh vodilo, da sem se pri tej zadevi angažiral? Predvsem to, kajti izkušnje z nekaterih inštitucij, kot so davkarija, potem inšpekcije, vojska, policija in seveda nekatere, ki še tega niso storile, pa imajo strikten namen, da to tudi storijo, to so upravne enote, ki nekatere službe selijo, brez da bi v tej dvorani oziroma v tej hiši o tem sploh kaj vedeli, in seveda neki namen sodišč, da to isto zadevo naredijo v prihodnosti. To se pravi, v občinah, obsega do 30 tisoč prebivalcev, se nam lahko zgodi, da bomo v nekaj letih izgubili celoten javni sektor, to pa lahko predstavlja tudi od 80 do 100 pomembnih delovnih mest za ta mala okolja. Glede na specifiko centrov za socialno delo in močno povezanost s terenom si tega v teh okoljih nismo niti slučajno želeli. Ampak skozi razpravo tukaj pa zdaj moram pohvaliti ministrico vseeno, da je to razpravo tudi organizirala in da je ta razprava tudi bila in na tisti prvi razpravi, na kateri sem na terenu tudi sodeloval, sem dal še nekaj pripomb in jih je ministrstvo upoštevalo v nadaljnji razpravi, predvsem pri pristopu v sami razpravi. V razpravi smo več ali manj povedali to, kar nas je težilo, in istočasno na nek način izpostavili vprašanja, ki so zagotovilo za obstoj enot centrov v teh okoljih. Istočasno smo dali nekakšno posebno funkcijo lokalnim skupnostim, ki lahko kot posvetovalni organ ne kot svet na nivoju enote, kot posvetovalno telo pomočnika oziroma namestnika, mislim, da je pomočnik vodja centra za socialno delo, pri tem delu tudi na nek način mu pomagali oziroma svetovali. Istočasno pa smo vztrajali, da imajo v območnem centru lokalne skupnosti tudi svoje predstavnike Resda bo to mogoče neka tehnično večja težava, predvsem zaradi tega, ker imajo nekatera okolja na subregijah dejansko ogromno lokalnih skupnosti oziroma občin. Na koncu sem ugotavljal, da bo to izgledalo kot neki mali kongresi, ko bo zasedal svet zavoda. Mogoče to tudi ne bo najbolj učinkovito, ampak lokalne skupnosti, se pravi občine, bodo imele dober občutek, da pri kreiranju te socialne politike tudi normalno sodelujejo. Prišli smo do zaključka, ko smo vse te zadeve razrešili, da bomo v naši poslanski skupini, kakor tudi sam, predlog tega zakona sprejeli, čeravno sem bil prepričan in tudi ostajam, da bi upravljanje z centrom in vodenje tega centra še vedno bilo lahko tako uspešno ali pa še bolj uspešno kot do sedaj, če bi v taki obliki tudi ostali. Ampak vseeno, reorganizacija prinaša, bom rekel, večjo obvladljivost tega področja na državni ravni. Hvala.
Besedo ima gospod Uroš Prikl.
Hvala lepa. Še enkrat lep pozdrav! Vam v presenečenje bom enkrat za spremembo bom tokrat vsaj malo krajši kot sem sicer. Jaz sem seveda vesel, da danes sprejemamo ta zakon in bo dokončno sprejet. Ni to edina stvari, ki jo je treba v okviru Zakona o socialnem varstvu spremeniti, je pa vse prej kot trivialna, torej ta reorganizacija centra. Kaj je za moj okus bistvenega pri spremembi tega zakona, pri reorganizaciji centrov. Bistveno je to, da gre za poenotenje nekaterih postopkov in v tem stavku v isti sapi poudarjam, tu ne gre za centralizacijo, gre za poenotenje nekaterih postopkov. Posledično, drugič, gre za večjo učinkovitost, in, tretjič, gre za na nek način novih strokovnih oblik dela. Posledica vsega naštetega pod skupnim dežnikom ali pod skupnim imenovalcem bistveno za ljudi je to, da bo več dela na terenu, več časa bodo imeli zaposleni, ki so se za to šolali in izobraževali, da se soočajo z ljudmi, z njihovimi stiskami, težavami in seveda tudi pomagajo. Kaj je še bistveno pri tem zakonu? Bistveno je to, da bo šlo v stilu FURS, pa ne v organizacijski obliki FURS, ampak v stilu FURS, Finančne uprave za tako imenovano informativno odločbo o pravicah iz javnih sredstev in šlo bo seveda za drug pomemben moment, tako imenovane socialne aktivacije. Še kako pomembno je, da ljudi, ki potrebujejo pomoč, na nek način zanimiramo, zreaktiviramo, če hočete, in jih usposobimo, da postanejo ali ostanejo, predvsem postanejo konkurenčni na trgu dela. Jaz sem, kot rečeno, vesel, da se končno ta zakon spreminja. Kolikor moj spomin nazaj seže, vsaj od leta 2001, ko sem prišel na ministrstvo in se je govorilo, pa morda še prej, pa se je govorilo o tem, da bomo reorganizirali, da bomo na novo postavili strukturo teh centrov za socialno delo, kar nekaj ministrov in ministric se je zamenjalo, da ne govorim o državnih sekretarjih in drugih uradnikih na ministrstvih, pa vendarle ni bilo tega koraka narejenega, zdaj, ali ni bilo poguma ali ni bilo iskrene želje, ne vem, nekaj je pač zmanjkalo. Zdaj očitno je, tudi politična volja je v tem trenutku. Če se po jutru dan pozna, mi spomin seže tudi v junij, ko smo o tem govorili tudi na prvi obravnavi v Državnem zboru, smo vsi na nek način pohvalili to zadevo, praktično nekih resnih zadržkov ni bilo, dasiravno je treba času čas pustiti pa videti, kako bo zadeva tekla. Upam, da se tudi informacijski sistem ne bo sesedel, kot se to nemalokrat rado zgodi. Še bolj pa me obdaja z optimizmom, to, da smo na matičnem delovnem telesu ne praktično, ampak dejansko soglasno, nisem prepričan, da nas je 17 glasovalo, da smo bili vsi na odboru, ampak vsi tisti, ki smo tam bili, ki nam je mar zato, da se spreminja zakonodaja in pri tem skušamo aktivno sodelovati, smo glasovali oziroma pritisnili gumb za in smo na odboru dali zeleno luč temu zakonu. Verjamem in mimogrede nima nobenih ideoloških nabojev ta zakon, ampak je namenjen ljudem, ne glede na regionalno, spolno in ne vem kakšno še drugo pripadnost in usmerjenost, da ga bomo seveda podprli, upajoč, da bodo vsi ostali parametri, ki so potrebni za nemoteno delovanje samega zakona izpolnjeni in da bo zadeva tekla v pravo smer. Seveda ne bom ponavljal tega, kar je moj vodja Jurša povedal: Včasih, ko te kača piči, se potem zvite vrvi bojiš. Jaz sem pravzaprav prepričan, da ne bo reorganizacija centrov šla po slabem vzoru reorganizacije policijskih uprav in ne najbolj optimalne reorganizacije finančne uprave, pa še kaj bi lahko naštel tukaj. Bom pa malo tvegal z eno provokacijo in rekel, da tistim, ki bodo snovali ali pa snujejo lokalno samoupravo, pa zaenkrat bolj na verbalni ravni, manj v predlogih konkretnih rešitev, naj jim bo to neka iztočnica in tudi njim želim uspešno pot, če se bodo posluževali te dobre prakse. Hvala lepa.
Besedo ima Miha Kordiš.
Zdravo! Namen tega našega amandmaja je jasen. Gospa ministrica, če vas skrbi naslednja formulacija, »zagotovljena enakomerna dostopnost socialnovarstvenih storitev za vse upravičence pod enakimi pogoji na celotnem ozemlju Republike Slovenije«, vas po mojem skrbi neupravičeno. Razumem dilemo, ampak v tem slučaju je ta formulacija izenačena z obstoječimi 62 enotami, za čemer stoji obrazložitev predlagatelja, za čemer stoji moja obrazložitev na tem mestu v Državnem zboru, kot vemo, se pri takih stvareh tolmači tudi namen predlagatelja, ne samo tista črka na papirju, zato jaz mislim, da ta amandma stoji, razumem pa cako.
Želi še kdo razpravljati? Nihče. Ker ne želi nihče več razpravljati, zaključujem razpravo. O amandmaju bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali čez pol ure v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in tudi 33. sejo Državnega zbora, ki jo bomo z glasovanjem nadaljevali ob 16. uri in 45 minut.
Spoštovani kolegice in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Nadaljujem s prekinjeno sejo zbora. Preden pridemo na postopek glasovanja vas želim obvestiti, da bo Državni zbor glasovanje opravil po naslednjem vrstnem redu. 2., 15., 16., 18., 19. in 20. točka dnevnega reda. Prehajamo na glasovanje zbora o predlogih odločitev Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Nadaljujemo s prekinjeno 2. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o interventnih ukrepih za zagotovitev finančne stabilnosti javnih zdravstvenih zavodov, katerih ustanovitelj je Republika Slovenija, po nujnem postopku. Nadaljujemo z drugo obravnavo, to je z odločanjem o vloženih amandmajih, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda o vloženih amandmajev z dne 19. 9. 2017, ki ste ga prejeli na e-klop. Odločamo o amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 9.a členu. Glasujemo. Navzočih je 70 poslank in poslancev, za je glasovalo 47, nihče ni bil proti. (Za je glasovalo 47.)(Proti 0.) Ugotavljam, da je amandma sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju Poslanske skupine SDS k 13. členu pod številko 1. Glasujemo. Navzočih je 70 poslank in poslancev, za je glasovalo 24, proti pa 39. [[Za je glasovalo 24.]] [[Proti 39.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Prehajamo na odločanje o amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 13. členu pod številko 2. Glasujemo. Navzočih je 70 poslank in poslancev, za je glasovalo 46, proti pa 3. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 3.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločamo o amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 15. členu. Glasujemo. Navzočih je 70 poslank in poslancev, za je glasovalo 46, nihče ni bil proti. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 0.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Končali smo z glasovanjem o amandmajih in z drugo obravnavo predloga zakona v okviru nujnega postopka. Ugotavljam, da je zbor v drugi obravnavi sprejel amandmaje k 9.a, 13. in 15. členu dopolnjenega predloga zakona. Sprašujem kvalificirane predlagatelje, ali nameravajo k tem členom vložiti amandmaje? Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ugotavljam, da k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista obvestili, da je bil zaradi amandmajev, sprejetih v drugi obravnavi, predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine SDS, gospa Jelka Godec.
Spoštovani! Pomoč javnim zavodom na področju zdravstva bi morala temeljiti vsaj na dveh zadevah, in sicer na že pripravljenih sanacijskih načrtih in pa seveda na že pripravljenih ukrepih, ki bi pokazali oziroma omogočili, da do ponovnih likvidnostnih težav v teh javnih zavodih ne bi prišlo. Tega ta zakon ne predvideva in danes še vedno ni jasno, kdo bo opravljal oziroma na kakšen način bodo pripravljeni sanacijski načrti, kakšni bodo ukrepi v prihodnje, da do novih likvidnostnih težav v bolnišnicah ne bo prišlo. Tudi ni zakon o vodenju in poslovanju, ki bi od tistih, ki so ustvarili te izgube, zahteval odgovornost pri preteklem poslovanju. Seveda je to nemogoče, če je ministrstvo tisto, ki hkrati z vodstvi zavodov ustvarja te izgube oziroma je te izgube tudi v zadnjih letih omogočilo. Namreč, sprostitev varčevalnih ukrepov v letih 2015–2016 je pripomoglo k temu, da so bolnišnice pač morale izplačati višje plače in pa nagrade zdravnikom, kar je normalno, vendar za to niso dobili dodatnega denarja. Naslednja zadeva je, znižanje cen storitev v letu 2017, ki je tudi pripomoglo k temu, da so se izgube v lanskem letu oziroma predvsem v letošnjem letu tudi zvišale. Neurejeno financiranje urgentnih centrov, seveda pa tudi neučinkoviti ukrepi pri zniževanju cen materiala so povzročili te izgube v zadnjih letih. Na drugi strani je bilo povedano, da so dobavitelji tisti, ki želijo denar danes takoj, v bistvu že včeraj, na tem področju pa tudi ni ukrepov, in sicer ni ukrepov proti korupciji v zdravstvu, proti preplačevanju materiala, ki na drugi strani poleg stroškov storitev in pa stroškov za delo zaposlenih povzročajo izgube. Ta zakon je torej prva pomoč javnim zdravstvenim zavodom in ne zagotavlja finančne stabilnosti, kot je bilo rečeno s strani ministrstva. Dajemo denar tistim, ki so naredili izgube, torej svež denar, hkrati pa jih nagrajujemo tudi s tem, da bodo sedeli v sanacijskih upravah oziroma odborih in sanirali tisto škodo hkrati z ministrstvom, ki so jo sami naredili. Zato bomo v poslanski skupini, ker je ta zakon po našem mnenju neprimerno pripravljen in ne daje dolgoročnih ukrepov za zmanjševanje likvidnostnih težav in pa težav bolnišnic, tudi glasovali proti.
Glasujemo. Navzočih je 71 poslank in poslancev, za je glasovalo 47, proti pa 12. [[Za je glasovalo 47.]] [[Proti 12.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 15. točko dnevnega reda, to je z drugo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstveni dejavnosti v okviru rednega postopka Prehajamo na odločanje o vloženih amandmajih, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 18. 9. 2017. Odločamo o amandmaju poslanskih skupin SD in SMC k 3. členu. Glasujemo. Navzočih je 70 poslank in poslancev, za je glasovalo 43, proti pa 11. [[Za je glasovalo 43.]] [[Proti 11.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine Levica k 15. členu. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Levica, Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči. Ministrstvo je oktobra 2015 predlagalo osnutek tega zakona, v katerem so bile koncesije omejene na 15 let. To je bil pozitivni predlog, ker so se do tega trenutka koncesije podeljevale tudi za nedoločen čas, se pravi dosmrtno. Janša, minister Bručan, kot sem spomnil v razpravi, je recimo podelil koncesijo za nedoločen čas firmi MD Medicina, kjer se zdaj zdravi naš predsednik Vlade Miro Cerar. No, potem so se pa zgodili pritiski koncesionarjev in zdravniške zbornice, pa je šla Vlada ta člen spreminjati. Vpeljala je možnost, da se koncesionarju po izteku 15-letne dobe koncesije podaljša po poenostavljenem postopku, se pravi, da dela naprej brez novega javnega razpisa, brez možnosti, da koncesijo pridobi kdo drug. Koncesije se bodo tako po tem zakonu o zdravstveni dejavnosti, ki naj bi jih končno spravil v red, de facto še vedno podeljevale dosmrtno za razdobje do 30 let, kar je samo ministrstvo menilo, da je ravno še enkrat predolgo časovno obdobje. Z amandmajem v Levici predlagamo nič kaj silno drastičnega, zgolj to, da se zakon vrne na prvotni predlog. Če se že more podeliti koncesija, naj se podeli za razdobje 15 let. Potem se pa še enkrat spet preveri, ali javni zavod lahko to dejavnost zdaj opravlja sam ali jo občina lahko spet financira in tako naprej, ali je koncesija še potrebna. In če bo sprejet vladni predlog, ne bo nobena občina zainteresirana za to, da bi vlagala v zdravstveni dom, ali pa analogno, da bi država vlagala v bolnišnice. Zakaj? Zaradi tega, ker bodo vsi na političnih funkcijah vedeli, da je koncesija že obljubljena in praktično podana v zibel tistemu staremu koncesionarju. Za razvoj javnega zdravstvenega sistema je to zagotovo slabo in nesprejemljivo, vendarle državljani plačujemo davke državi, občinam, zato da nam zagotavljata osnovno potrebo, to je osnovno kritje zdravstvenega varstva. Ne plačujemo davkov zato, da politika meče 200 milijonov evrov za patrie pa da financira Natove rabote ali pa da kakšni župani gradijo fontane namesto zdravstvenih domov. Ne. Državo financiramo zato, da servisira naše temeljne potrebe, ki jih kot ljudje imamo. Zdravje je zagotovo prvo med njimi in zato bomo ta amandma podprli. Koncesije je treba zamejiti.
Glasujemo. Navzočih je 70 poslank in poslancev, za je glasovalo 5, proti pa 63. [[Za je glasovalo 5.]] [[Proti 63.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine Levica k 21. členu. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Levica Miha Kordiš.
Hvala za besedo. 21. člen v Zakonu o zdravstveni dejavnosti odpira nekaj, česar v starem aktualnem zakonu sploh ni bilo, in sicer to, da se lahko javni zavodi z drugimi izvajalci zdravstvene dejavnosti dogovorijo o opravljanju zdravstvenih storitev. Zveni precej nedolžno ali ne? V resnici temu ni tako. Vlada predlaga možnost tihe privatizacije javne zdravstvene službe. Da bi lahko zdravstveno dejavnost outsourcali na neko privatno zdravstveno firmo, na enaki način kot zdaj javne firme, denimo outsourcajo kakšne čistilne servise in podobno. Javni zavod do sedaj je lahko sklenil pogodbo z zdravnikom ali pa kakšnim drugim zdravstvenim delavcem, se pravi na tej individualni ravni, ni pa mogel ali pa smel outsourcati celih kosov dejavnosti na drugo podjetje. Dodatno je problematično, da zakon ne predpisuje nobenih pogojev za tovrsten outsourcing. Pri izdajanju koncesije je, recimo, treba pridobiti soglasje Zavoda za zdravstveno zavarovanje in pa soglasje ministrstva, pri tem, da se koncesija itak lahko izda samo izjemoma. Tukaj nimamo nobene take varovalke. Kolegice, kolegi, če tega amandmaja Levice ne sprejmete, danes s tem zakonom niste naredili nič. Vse, kar je v njem dobrega, bo padlo v vodo. Kaj ti pomagajo strožji predpisi pri podeljevanju koncesije, če lahko nek direktor zdravstvenega doma ali pa bolnišnice mirno podpiše pogodbo s privatnikom o izdajanju zdravstvenega programa, ki ga plača zavod z javnimi sredstvi, z našim denarjem, brez meril, brez razpisov, brez česarkoli drugega kot roka roki? Na drugi strani, zakaj bi privatnik sploh čakal na koncesijo in vse pogoje in nadzor, ki s tem pridejo, če se pa lahko dogovori z direktorjem bolnišnice, da mu del svojega programa ta podeli in seveda temu programu potem sledijo tudi sredstva. V Levici predlagamo, da se nemudoma zabremza to backdoor privatizacijo slovenskega zdravstva, in sicer na način, da se lahko pogodba sklene samo z drugim javnim zavodom. Tako si bodo lahko javni zavodi med sabo še vedno pomagali, tako kadrovsko kot kako drugače, zapahnila pa se bodo zadnja vrata, za to, da nam skoznje ne vdre privatizacija. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 71 poslank in poslancev, za je glasovalo 8, proti 57. [[Za je glasovalo 8.]] [[Proti 57.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Zaključili smo z odločanjem o amandmajih, s tem pa zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona in je predlagatelj predloga zakona v uvodni obrazložitvi predlagal, da zbor na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika zbora še na tej seji opravi tretjo obravnavo zakona, prehajamo na odločanje o navedenem predlogu. Sklep ne bo sprejet, če mu bo nasprotovala več kot tretjina navzočih poslancev. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 51, proti 15. [[Za je glasovalo 51.]] [[Proti 15.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Ugotavljam, da je zbor v drugi obravnavi sprejel amandma k 3. členu dopolnjenega predloga zakona. Na podlagi tretjega odstavka 138. člena Poslovnika sprašujem kvalificirane predlagatelje, ali nameravajo k temu členu vložiti amandmaje. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ugotavljam, da k predlogu zakona za tretjo obravnavo ni bilo vloženih amandmajev. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da je bil zaradi amandmajev, sprejetih na seji matičnega delovnega telesa oziroma Državnega zbora v drugi obravnavi, predlog zakona neusklajen. Prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Glasujemo. Navzočih je 71 poslank in poslancev, za je glasovalo 48, proti 15. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 15.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 16. točko dnevnega reda, to je z drugo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pacientovih pravicah v okviru rednega postopka. Prehajamo na odločanje o vloženih amandmajih, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženih amandmajev z dne 18. 9. 2017. Odločamo o amandmaju Poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 6. členu. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 52, proti nihče. [[Za je glasovalo 52.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine SDS k 7. členu. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 20, proti 48. [[Za je glasovalo 20.]] [[Proti 48.]] Ugotavljam, da je amandma ni sprejet. Odločamo o amandmaju poslanskih skupin SMC, Desus in SD k 15. členu. Glasujemo. Navzočih je 72 poslank in poslancev, za je glasovalo 55, proti 11. [[Za je glasovalo 55.]] [[Proti 11.]] Ugotavljam, da je amandma sprejet. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine SDS k 27. členu. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 21, proti 48. [[Za je glasovalo 21.]] [[Proti 48.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Zaključili smo z odločanjem o amandmajih. S tem zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Ker so bili v drugi obravnavi sprejeti amandmaji k manj kot desetini členov dopolnjenega predloga zakona, je predlagatelj predloga zakona o razpravi predlagal, da zbor na podlagi prvega odstavka 138. člena Poslovnika zbora še na tej seji opravi tretjo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na odločanje o navedenem predlogu. Sklep ne bo sprejet, če mu bo nasprotovala več kot tretjina navzočih poslancev. Glasujemo. Navzočih je 73 poslank in poslancev, za je glasovalo 55, proti 15. [[Za je glasovalo 55.]] [[Proti 15.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Ugotavljam, da je zbor v drugi obravnavi sprejel amandmaja k 6. in 15. členu dopolnjenega predloga zakona. Na podlagi tretjega odstavka 138. člena Poslovnika sprašujem kvalificirane predlagatelje, ali nameravajo k tema členoma vložiti amandmaje? V imenu Poslanske skupine SMC ima besedo gospod Branko Zorman.
Hvala, gospod predsednik. V imenu koalicijskih poslanskih skupin napovedujem vložitev amandmaja k 6. členu tega zakona. Hvala.
Državni zbor bo tretjo obravnavo predloga zakona opravil v torek, 26. 9. 2017, po končanem glasovanju. Službe zbora bodo pripravile pregled, v katerega bosta vključena sprejeta amandmaja in člena, h katerima sta bila amandmaja sprejeta. Amandmaje k tema členoma lahko kvalificirani predlagatelji vložijo do začetka tretja obravnave predloga zakona na seji zbora. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 18. točko dnevnega reda, to je z drugo obravnavo Predloga zakona o Prešernovi nagradi v okviru rednega postopka. Prehajamo na odločanje o vloženem amandmaju, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženega amandmaja z dne 18. 9. 2017. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine Levica k 4. členu. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine [[…]]V lastnem. Najprej, ali je kakšna obrazložitev v imenu poslanske? Ni. Obrazložitev glasu v lastnem imenu, Matjaž Hanžek.
Hvala lepa, predsednik. Namen, ki ga ima ta amandma, zelo podpiram. To se pravi, prepričan sem, da je treba kdaj pa kdaj tudi na nek način z zakonsko prisilo spreminjati ravnanja ljudi v smeri večje enakopravnosti. Ampak pri vseh teh stvareh trčimo na svobodo. Tukaj se mi pa zdi, pri tem je šlo pa predaleč v prisilo. Namreč, če bi hoteli enačiti z volilnimi kvotami, bi ne samo volilne kvote predstavili, ampak bi tudi prisilili volivce, da bi morali 40 % žensk sprejeti, izvoliti v parlament, tako kot zdaj s to hočemo, da je vse enako. Po drugi strani, kaj če so na nekem področju tri najboljše ženske, dve nagradi podelijo, bosta pa morali dve ženski odpasti, pa dati enega moškega. Poleg tega pa se mi zdi, da je umetnost, kultura le nekaj, bi rekel, zelo svobodnega, svobodnjaškega, tudi naključnega, da lahko navsezadnje pustimo končnemu odločevalcu, da odloči, kakor hoče. Dovolj pa je že, da pripravimo pogoje, da ima možnosti odločati na podlagi strokovnosti, ne pa prisiliti, da mora. Potem bi pa počasi začeli: tudi starejši od 60 let mora kaj dobiti, pa mlajši od 25 in tako naprej in potem lahko s tem zakonom že vnaprej dodelimo bolj ali manj nagrade. Zato bom seveda glasoval proti. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 69 poslank in poslancev, za so glasovali 3, proti 62. [[Za so glasovali 3.]] [[Proti 62.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Zaključili smo z odločanjem o amandmaju. S tem zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker v drugi obravnavi amandma k dopolnjenemu predlogu zakona ni bil sprejet, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 72 poslank in poslancev, za je glasovalo 61, proti 10. [[Za so glasovali 61.]] [[Proti 10.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 19. točko dnevnega reda, to je z drugo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o socialnem varstvu v okviru rednega postopka. Prehajamo na odločanje o vloženem amandmaju, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženega amandmaja z dne 18. 9 . 2017. Odločamo o amandmaju Poslanske skupine Levica k 2. členu. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Levica Miha Kordiš.
Hvala za besedo, predsedujoči! Čeprav je v besedilu in tudi obrazložitvah tega zakona jasno zapisano, da se bo obstoječih 62 centrov za socialno delo preoblikovalo v 62 območnih centrov, pa se ta vsebina ne preliva še v člene samega zakona. V 2. in 17. členu je zapisano samo to, da bo vlada z uredbo določila centre in enote in ob odsotnosti jasnega zagotovila, da obstoječa mreža centrov za socialno delo ne bo okrnjena. In v luči dejstva, da se naj bi ta reorganizacija izvedla šele za časa mandata naslednje neke druge vlade, se seveda tukaj odpira neka možnost, neželena možnost ukinjanja manjših centrov oziroma enot. V Levici predlagamo, da se v prehodno določbo zapiše, da bo z reorganizacijo ohranjena teritorialna pokritost in dostopnost, kot je obstajala pred reorganizacijo. Natančna formulacija tega našega amandmaja povzroča skrbi malo na ministrstvu, ki se strinja sicer z namenom tega amandmaja, ampak pravi, da zna biti problem, ker zagotavljamo enakomerno dostopnost socialnovarstvenih storitev, potem pa ni jasno, ali je to izenačeno z obstoječo mrežo 62 centrov ali to pomeni še pač dodatne prklarije in rekompozicije te mreže. Mislim, da je ta pomislek na prvo žogo sicer utemeljen, stvarno pa ne, zaradi tega, ker je pri takih stvareh važno tudi, s kakšnim namenom predlagatelj kakšno stvar zapiše v zakon ali s kakšnim namenom vloži amandma. Iz obrazložitve našega amandmaja in iz te obrazložitve in moje razprave tekom današnje seje je več kot jasno, da želimo ohraniti nedotaknjeno mrežo teh 62 centrov. In kar z njim želimo doseči, je, da se ja ne bo kakšen od teh socialnih centrov ukinil in bo kakšno lokalno okolje ostalo brez te svoje inštitucije. Samo to. Hvala.
Glasujemo. Navzočih je 70 poslank in poslancev, za je glasovalo 16, proti 46. [[Za je glasovalo 16.]] [[Proti 46.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. Zaključili smo z odločanjem o amandmajih. S tem zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker v drugi obravnavi amandma k dopolnjenem predlogu zakona ni bil sprejet, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da je bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 72 poslank in poslancev, za je glasovalo 51, proti 14. [[Za je glasovalo 51.]] [[Proti 14.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda in prekinjam 33. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri.