Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 86 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Saglasno članu 85. stav. 4 Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvao izuzetno za ponedeljak, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge akata iz dnevnog reda, koji je u svom zahtevu za održavanje Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije utvrdila Vlada Republike Srbije. Pošto nemamo dovoljan broj, usvajanje zapisnika sa prethodne sednice ćemo učiniti u danu za glasanje. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini, koje je sazvano na zahtev vlade Republike Srbije, a saglasno članu 79. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 166. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Desetog vanrednog zasedanja sa utvrđenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Deseto vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini utvrđen je sledeći D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o visokom obrazovanju, koji je podnela Vlada Republike Srbije; 2. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radio-difuziji, koji je podnela Vlada Republike Srbije. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O VISOKOM OBRAZOVANjU Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste izveštaje Odbora za prosvetu, Odbora za evropske integracije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača, dr Slobodan Vuksanović, ministar prosvete i sporta, želi reč? Izvolite.
Poštovani poslanici, pred nama je danas Predlog zakona o visokom obrazovanju, koji u najkraćem predstavlja jedan od evropskih standarda koje naša država neprekidno usvaja i ovo je standard koji se odnosi na visoko obrazovanje, a više za našu javnost, negoli za članove parlamenta, treba reći da ovaj zakon, i da nije evropski standard, trebalo bi usvojiti, jer je u ličnom interesu svakog studenta, svakog profesora, u našem nacionalnom i državnom interesu, kako želite. Neću dugo govoriti, ali vas samo molim za malo koncentracije, moje pre svega, jer je reč o sistemskom zakonu, koji se odnosi na nekoliko stotina hiljada ljudi, i mlađih i starijih, i u tome je njihova važnost. Ovaj zakon predstavlja saobražavanje sistema visokog obrazovanja svih evropskih država. Sve evropske države su prihvatile tu obavezu, pa među njima i naša, pre nekoliko godina. Naravno, takav posao iziskuje vreme, i to ne kratko vreme, i zbog toga na svake dve godine održavaju se ministarske konferencije, na kojima se sastaju predstavnici svih evropskih država i razmenjuju iskustva, saopštavaju jedne drugima do kog su stepena tog saobražavanja visokoobrazovnog sistema stigle. Naravno da taj posao nije lak, između ostalog, i zbog toga što svaka država ima svoje specifičnosti i zbog toga, ma koliko ta zajednička evropska "đačka kecelja" bila potrebna svima, bez obzira koliko ona bila upućena na potrebe privreda evropskih država pre svega, i jednog kontinenta, zadržavaju se u svakom pojedinačnom slučaju specifičnosti različitih država, jer se one, kao što znamo, po mnogo čemu razlikuju. Najpre po ekonomskom statusu, po ekonomskoj snazi, a onda potom i po svojoj tradiciji svog obrazovnog sistema. Dakle, u ovom zakonu ima dosta promene forme. Neki nazivi koji su postojali kod nas, u našoj tradiciji, sada se menjaju i postaju saobraženi ostalim državama, tako da i profesori i studenti mogu da komuniciraju lakše, mogu da se kreću lakše, da i naši studenti i profesori odlaze da rade i da studiraju u druge države, ali isto tako, daće bog, da i iz drugih zemalja dolaze profesori u našu zemlju. Međutim, ono što nije forma, ili nije samo forma, nego je suština, jeste promena načina studiranja. I, to je i najveća promena, i najvažnija i najkorisnija za naše studente, naše profesore i našu državu u celini. Reč je o tome da po ovom zakonu, od trenutka kada on bude usvojen i kada univerziteti budu počeli da ga primenjuju, da od tog trenutka studenti i profesori moraju da rade u neprekidnoj, stalnoj komunikaciji, sve vreme tokom jedne školske godine, bez obzira da li je ispit jednosemestralni ili dvosemestralni. To znači da će u tom direktnom, zajedničkom komuniciranju i radu, student na osnovu svog rada tokom meseci u jednoj školskoj godini sakupljati određeni broj poena, postoji minimum i maksimum, i da će utoliko lakše, ukoliko je više tih poena skupio, ukoliko je više rada uložio, ukoliko se više trudio, utoliko lakše položiti onaj klasični završni ispit koji je oduvek postojao i koji će postojati i nadalje. I, ako ni zbog čega drugog, čak i da nema nikakvih procesa u Evropi, čak i da nema svih ostalih promena koje ovaj zakon donosi, mislim da bi vredelo usvojiti ovaj zakon. Nekoliko reči da kažem radi vaše informacije i uopšte radi informisanja javnosti kako je nastao ovaj zakon. Dakle, u novembru prošle godine rektori državnih, a potom i privatnih univerziteta, odazvali su se mojoj molbi. Mi smo se prvi put sakupili, a od tada i redovno okupljali u kancelariji ministra prosvete i sporta. Oni su donosili tekstove koje su pripremale radne grupe njihovih univerziteta, dolazili su predstavnici studentskih organizacija, potom su dolazili pojedinačno dekani, predstavnici određenih cehovskih udruženja, i svako je davao neki svoj doprinos, neki svoj predlog, a zajednički smo uobličili u nepuna tri meseca taj kostur - osnovni tekst zakona. Posle toga, možda pamtite, javili su se ljudi sa raznih strana, sa nekim dodatnim predlozima, dakle ljudi ili institucije koje ne pripadaju tom, da kažem, rektorskom krugu, i mi smo usvajali i te primedbe. Stigli su zahtevi iz Pokrajine Vojvodine i oni su usvojeni. Stigli su dodatno amandmani nekih studentskih organizacija, specifični, vezani za neka pitanja isključivo zanimljiva studentima, i oni su usvojeni. I tako, malo po malo, uz dva povlačenja zakona, zbog čega smo izgubili samo dva meseca, jer bi inače ovaj zakon bio 10. juna ovde na dnevnom redu Skupštine, nije 10. juna nego je krajem avgusta i mislim da to nije tako strašan gubitak vremena. Mi smo dobili jedan tekst zakona u čijem pisanju su učestvovali zapravo svi. I svi su interesi, čini mi se, zadovoljni. Naravno, u ovoj poslednjoj fazi učestvovali su i poslanici naše Skupštine, dakle vi, i mi smo usvojili amandmane bukvalno iz svih poslaničkih grupa, svih parlamentarnih stranaka, koje su zastupljene u našoj Skupštini. Nismo usvojili baš sve amandmane, jer za to nije bilo potrebe. Mogu da kažem da je to bila jedna lepa informacija za sve nas, da smo imali i četvorostruko identične amandmane. Dakle, jedan amandman su podnela četiri poslanika iz različitih stranaka, politički potpuno različitih i suprotstavljenih, ali sa istom idejom, pa čak i sa istovetnim tekstom. Tako da taj broj od nekoliko stotina amandmana je utoliko bio manji. Usvojili smo amandmane na osnovu sugestija koje smo čuli na sastancima sa poslaničkim grupama u Skupštini Srbije, dakle opet sa vama. To su bili razgovori vrlo plodonosni, delotvorni. Mi smo bili potpuno otvoreni prema tom načinu rada, prema toj vrsti sugestija, naravno, uvek uvažavajući sve ono što je bio naš princip od početka, čega sam se i sam pokušavao dosledno da držim i uspelo je do današnjeg dana, a to je da autonomija univerziteta zaista dobije jednu verifikaciju prilikom pisanja ovako važnog zakonskog teksta. To znači da smo, pre svega, poštovali glas rektora, glas dekana, glas studenata, njihovih organizacija. Ovaj zakon nisu pisali činovnici Ministarstva, nisu pisali, pre svega, političari. Zbog tih proceduralnih razloga svi Vladini amandmani, koje ovde u proceduri nazivamo Vladinim, zapravo su amandmani naših poslanika, uz nekoliko amandmana studentskih organizacija. Koristim ovu priliku da iskreno zahvalim poslanicima Ljiljani Nestorović, Mehu Omerovuću, Žarku Obradoviću, Milisavu Petronijeviću, Vladimiru Homanu, Miloljubu Albijaniću, Dragoru Hiberu i Velimiru Simonoviću. Njihovi amandmani su ne samo usvojeni, nego su i oni u našim razgovorima i sastancima puno doprineli da ovaj tekst zakona poboljšamo. Mi smo želeli da što više amandmana usvojimo, da bi tekst zakona bio bolji. Nismo hteli da stvaramo nekakvu odbojnost stranačke ili političke naravi, pa da zakon bude slabiji. Ono što je takođe važno jeste jedno zapažanje koje smo sinoć čuli na Odboru za prosvetu Skupštine Srbije, koji je jednoglasno usvojio ovaj predlog, i to nam je bio kompliment, a to je primedba koja se odnosi na finansiranje novog načina studiranja. Ona je potpuno opravdana, ona je preduslov za sve vrste promena, za svaku vrstu napretka. Postavilo se pitanje da li će država imati finansijske snage da finansira jedan relativno, delimično ili u većoj ili manjoj meri, nov način studiranja. Vi znate, to sam mogao u tom trenutku da odgovorim, a ponavljam i sada svima, da je i ovaj zakonski tekst, kao i svi drugi, po uobičajenoj proceduri prošao kroz sva ministarstva, dobio svoju verifikaciju, a posebno nam je bila važna verifikacija, mišljenje Ministarstva finansija. Ministarstvo finansija je odobrilo ovakav zakonski predlog. Dakle, ljudi koji su najstručniji, najpozvaniji i najodgovorniji, procenjuju da ovako studiranje država može da isfinansira, ako bismo pošli od činjenice i pretpostavke da će sledeće godine ekonomska situacija u Srbiji biti ista kao što je danas, ove godine, dakle, država može da finansira i stoji iza ovog zakonskog predloga, a svi jednako želimo da svake godine i iz godine u godinu finansijska situacija bude bolja. Čak i da nije tako, svi mi moramo da razumemo i da prihvatimo, bilo nam teško kao siromašnoj zemlji ili ne, da obrazovanje košta i da svuda u svetu jako mnogo košta, ali da bogate zemlje i zemlje koje imaju strategiju u vezi sa svim nivoima obrazovanja izdvajaju jako velika sredstva iz svog bruto nacionalnog dohotka za obrazovanje, jer koliko god da je skupo, to je najisplativija i najsigurnija investicija. Tako je otkad je sveta i veka, i tako će i biti i nema razloga da se mi toga ne pridržavamo u Srbiji, kao evropskoj civilizovanoj zemlji. Na kraju, da kažem da dobri maniri nalažu da još jednom zahvalim pre svega rektorima, kao najistaknutijim legitimnim predstavnicima svojih univerziteta, svima ostalima u akademskoj zajednici, dakle i studentima, njihovim predstavnicima, dekanima, i da zahvalim gospođi Donki Banović, predsedniku Odbora za prosvetu u Skupštini Srbije, koja nam je sve vreme vodila ovaj deo posla koji se odnosi na Skupštinu. Naravno, ti dobri maniri nalažu da zahvalim i dvema nestranačkim ličnostima, dakle, ličnostima iz reda profesora, koji su nam bili najodaniji, koji su bili požrtvovani do poslednjeg trenutka, i u onim trenucima kada je u javnosti bilo nekih polemika oko ovog zakona, kada su dolazili amandmani, kada su dolazile sugestije. Dakle, profesorima Simi Avramoviću i Leonu Kojenu, koji su dali veliki doprinos, iako ni po kakvoj osnovi, niti stranačkoj niti univerzitetskoj, nisu bili dužni da toliko vremena, verujte mi, jako mnogo vremena i jako mnogo truda, ulože u pisanje ovog zakona. Hvala vam lepo.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Da, dr Žarko Obradović, narodni poslanik. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, kolege narodni poslanici, gospodine ministre, Narodna skupština Srbije raspravlja danas o jednom veoma važnom zakonu, zakonu o visokom obrazovanju, koji svojim sadržajem i rešenjima govori, u stvari, o stanju društva, odnosu prema visokom obrazovanju i nauci, razumevanju njihovog značaja, spremnosti i ambiciji da se ulaganje u obrazovanje, znanje i nauku, kao osnovnim pokretačkim snagama razvoja svake društvene zajednice ulaže u budućnost i prosperitet. Za SPS ovaj predlog zakona predstavlja korak napred u odnosu na postojeći zakon, pokušaj uvođenja reda u haosu koji postoji u visokom obrazovanju, postavljanje standarda i kriterijuma koji visokom obrazovanju treba da vrate specifičnu težinu koju je izgubio u tzv. demokratskim promenama, uvođenje ciljeva Bolonjske deklaracije, o kojoj se toliko pričalo, a ništa nije uradilo, poštovanje naših posebnosti, vrednosti i tradicije, koje su nemilosrdno napadani i razbijani uvek u ime više ciljeva, a za lični interes i zaradu. Predloženi zakon je više zakon postavljenih ciljeva nego što je zakon normi. On je reformski po karakteru, jer sadržaj i proces studiranja čini efikasnijim nego što je to do sada slučaj. Zakonom se povećava odgovornost i profesora i studenata u procesu obrazovanja, stvara se mogućnost za objektivnije ocenjivanje rada studenata, veće i kvalitetnije angažovanje nastavnika u nastavi, stvaraju se uslovi za efikasnije studiranje, za prohodnost studenata i nastavnika u zemlji i inostranstvu, povećavaju se specijalistička znanja i druge pozitivne stvari. Zakon je postavio određene uslove za osnivanje i rad privatnih visokoškolskih ustanova, čime će se nesporno povećati kvalitet tih ustanova, ali sigurno i obim znanja polaznika. Zakon, shodno sadržaju Bolonjske deklaracije, promoviše koncept integrisanog univerziteta, zadržavajući posebnosti koje ima Univerzitet u Beogradu. U okviru projekta efikasnog, tržišnog ali i humanog, solidarnog i pravednog društva za koje se SPS zalaže, društva bez staleža, privilegija, diskriminacije, društva socijalne pravde i jednakih šansi za sve građane, u oblasti obrazovanja i nauke SPS je opredeljena za slobodno i besplatno obrazovanje, za pravo na sve nivoe obrazovanja u kome svi imaju jednake šanse, nezavisno od društvenog i materijalnog statusa. Stoga smatramo da je dobro što zakon zadržava ranija rešenja o besplatnom školovanju najboljih studenata, a naše mišljenje je da takvih treba da bude što više, jer će se na taj način ispuniti neki od postavljenih ciljeva ovog zakona, što daje mogućnost i onima koji se sami finansiraju da, ako su dobri studenti, redovno polažu ispite i ostvare potreban broj bodova, da mogu u sledećoj godini da se finansiraju iz budžeta. Želim da istaknem da je SPS za otvoreni karakter visokoškolskih ustanova i nauke, za slobodan i odgovoran univerzitet i nauku, odnosno kulturu i umetnost, za potpune akademske slobode i autonomiju univerziteta. SPS se zalaže za obrazovni sistem zasnovan ne samo na univerzalnim naučnim postavkama i civilizacijskim dostignućima, već i na sopstvenim iskustvima, negovanju srpskog jezika, sopstvene kulture i običaja, kao integralnog dela evropske kulture. Zašto mi da izopštavamo svoj deo kulture iz ukupne evropske baštine, jer je i prirodno, i geografski i istorijski i kako god hoćete, pripadamo. Potpuno poštovanje različitih kultura, jezika i osobenosti nacionalnih obrazovnih sistema, uostalom, odrednice su sadržane u Bolonjskoj deklaraciji koju mnogi na neadekvatan način tumače, jer je nažalost ne razumeju ili ne žele da znaju. O sadržaju i značaju Bolonjske deklaracije i drugih koje se odnose na visoko obrazovanje treba govoriti, jer su ciljevi sadržani u Bolonjskoj deklaraciji, odnosno njihovo prihvatanje u okviru naših zakonskih rešenja, jedan od razloga razmatranja i prihvatanja ovog zakona. Mi ovaj zakon donosimo da bi bili kompatibilni sa evropskim obrazovanim prostorom, uz potrebu da zadržimo ono što je naše nacionalno, da zadržimo ono što je tradicija, da zadržimo vrednosti i kvalitete koje poseduje naš obrazovni sistem. Naime, na putu u evropske integracije, u ovom slučaju u oblasti obrazovanja, mi ne treba da dajemo od svog integriteta i vrednosti više nego što moramo, i što nam traže, i što je u našem interesu. Ovo potenciram iz razloga što ćemo mi na taj način bolje proći. To je poznato i sasvim prirodno. Potrebno je, naime, danas kada razgovaramo o ovom zakonu našoj javnosti objasniti značaj sadržaja Bolonjske deklaracije, ali na jedan pravi način. Svakako drugačiji nego što je rađeno u proteklih četiri ili pet godina, jer je to nama objašnjavano kao nešto što se podrazumeva, bespogovorno podrazumeva i bespogovorno prihvata, dakle, svega onoga što u oblasti obrazovanja dolazi iz Evrope, i to jednog njenog dela, značajnog, ali ipak samo jednog dela, uz istovremenu negaciju svega što je naše postojeće, uz tvrdnje da iz drugih delova Evrope, u ovom slučaju istočne, ne postoji, nema šta da se ponudi. Dakle, da kod nas ništa nije dobro, da ne valjamo, da je potrebno jako puno vremena da bi se priključili Evropi. Da nije tako, mislim da ne treba mnogo argumenata, a da nije tako govori i sadržaj Bolonjske i drugih deklaracija donetih po ovom pitanju, ali i činjenice koje se odnose na naš obrazovni sistem i vrednosti. Naime, poznato je da naši akademci, naši studenti, bilo da u toku samog školovanja pođu na neke od zapadnih univerziteta ili po završetku studiranja, kada pođu u druge zemlje da rade, postaju najbolji studenti ili najistaknutiji stručnjaci, što dovoljno govori o vrednostima koje poseduje naš o brazovni sistem. Sama Bolonjske deklaracija je, kao što je i sama reč "deklaracija kaže, nešto što nije obaveza. U ovom slučaju, ona je naša potreba, da prihvatanjem određenih preporuka, a kasnije ću reći o kojim je tu stvarima reč, i formalno budemo deo evropskog obrazovnog prostora. Kažem, formalno, pošto suštinski to i jesmo. Na jednom savetovanju o Nacrtu zakona o visokom obrazovanju, održanom početkom godine u SPS, od strane uglednih profesora izneti su podaci koji govore o vrednostima i značaju visokog obrazovanja naše zemlje. Tako, primera radi, iznet je podatak da je 1961. godine u našoj zemlji bio održan prvi kurs genetskog inženjeringa i molekularne biologije, prvi u odnosu na celu Evropu. Zatim, pojedini kursevi i programi iz prirodnomatematičkih disciplina, iz oblasti tehničko-tehnoloških nauka, pa i iz društvenih disciplina. Ovo govori da i mi imamo šta da ponudimo Evropi, ima šta i od nas da se uzme, a ne samo da primamo, prihvatamo, i to bespogovorno i bezrezervno. Oko potrebe poštovanja posebnosti obrazovnih sistema i njihovom značaju govori Bolonjska deklaracija, kao i Lisabonska, koja je starija po vremenu nastanka. Naime, Lisabonska deklaracija konstatuje - "da velika raznovrsnost obrazovnih sistema na podrčju Evrope odražava njenu kulturnu, društvenu, političku, filozofsku, versku i ekonomsku raznovrsnost, što je izuzetno blago koje treba u potpunosti uvažavati." Bolonjska deklaracija takođe konstatuje da izgradnja evropskog prostora visokog obrazovanja i postizanje postavljenih ciljeva treba ostvariti "u okviru naših institucionalnih ovlašćenja i u potpunosti poštujući različitost kultura, jezika, nacionalnog sistema obrazovanja i autonomiju univerziteta." Naglašavam reč - različitost; različitost Evrope, koje kod nas nema ili je ima, ali samo u tragovima prašine. Zapadna Evropa je uzurpirala identitet Evrope, kao da druga Evropa istočnog hrišćanstva ne postoji. Nikada se naša kultura, nauka i duhovna sfera nije tako rigidno zatvarala prema nekim smerovima, kao u ovo vreme takozvanih demokratskih promena. To nije dobro, to se zna, ali tim pre čudi što se tim povodom niko ne oglašava. Ovo pominjem, jer je potrebno uvažavati i vrednosti, pozitivne specifičnosti našeg obrazovnog sistema i naše pedagoške tradicije, ali i vrednosti države i cele Evrope, a ne samo jednog njegovog dela, po pravilu onog ekonomski i vojno jakih država, koje kupovinom znanja pokušavaju da postave standarde obavezne za sve druge. SPS smatra da Predlog zakona sadrži rešenja za koje Bolonjska deklaracija smatra da su od primarne važnosti za uspostavljanje evropskog sistema visokog obrazovanja. Reč je, pre svega, o sistemu prepoznatljivih i uporedivih akademskih stepena, o sistemu visokog obrazovanja utemeljenom na dva glavna ciklusa, stepenu školovanja dodiplomskog i postdiplomskog, o uvođenju sistema prenosa bodova kao sredstva za unapređenje slobodnog kretanja studenata. Predlog zakona takođe promoviše mobilnost studenata, nastavnika, saradnika i administrativnog osoblja, saradnju u obezbeđenju kvaliteta obrazovanja i ukazuje na evropsku dimenziju visokog školstva, posebno u razvoju nastavnih programa, međuinstitucionalnu saradnju u programima studija, obuke i istraživanja. Postavljene ciljeve, kao i druge koje Predlog zakona sadrži, kao obezbeđivanje akademskih sloboda i autonomije univerziteta, neće biti moguće suštinski postići ako se ne poboljša materijalni položaj i status nastavnika i saradnika, ina univerzitetu i na višim školama, kao i materijalni uslovi studiranja. Samo na taj način univerzitetski nstavnici mogu da povrate izgubljeno poverenje i značaj svog zadatka, i izgubljeno uvažavanje profesorskog poziva. Faktično stanje, primera radi, na Beogradskom univerzitetu, koji ima 30 ili 31 fakultet i preko, odnosno oko 100.000 studenata, jeste takvo da su razlike u primanjima ogromne. Plate su različite, kreću se u rasponu od 1 do 6, i mislimo da država tu treba da reaguje, da poboljša materijalni status zaposlenih ljudi na univerzitetu, ali stvori i materijalne uslove za bolji položaj univerziteta. Korak u dobrom pravcu u oblasti visokog obrazovanja koji se pravi donošenjem ovog zakona ne znači da je zakon idealan, s obzirom da u jednom delu sadržaja on samo ozakonjuje postojeće stanje koje je takvo kakvo jeste i predstavlja našu posebnost. Nema rešenja koja se ne mogu popraviti, pojmova koje treba razjasniti, pa čak i odredaba kojima tu nije mesto. SPS je podnela na ovaj predlog zakona više amandmana. Mogu da izrazim zadovoljstvo u ime poslaničke grupe SPS što je jedan broj amandmana prihvaćen kroz Vladin predlog amandmana, a jedan deo kroz razgovore koje smo imali sa ministrom i njegovom ekipom. Naime, mislimo da su ti amandmani poboljšali sadržaj ovog zakona i rešili neka pitanja koja u ovom trenutku možda ne izgledaju sporna, ali mogu biti sporna, da su postavili neke norme na jedan drugačiji, po nama, realniji način. Pošto će i kolega Petronijević govoriti o sadržaju ovog zakona, ja ću ovom prilikom pomenuti samo nekoliko stvari, odnosno nekoliko amandmana. Naime, mislim da je dobro što je Vlada Republike Srbije prihvatila amandman SPS na član 62, da odredba kojom se predviđa da se može uručiti otkaz, odnosno da može nastati prekid radnog odnosa za lice koje je povredilo kodeks profesionalne etike, ne postoji u ovom zakonu. Ovo mislimo da je dobro zato što se povreda kodeksa profesionalne etike teško može dokazivati i mi mislimo da ne sme biti razlog za onemogućavanje sticanja zvanja nastavnika, odnosno saradnika. Jer, u prethodnom delu zakona, odnosno u sadržaju tog člana vrlo se taksativno navode razlozi zašto neko ne može biti izabran u zvanje nastavnika, odnosno saradnika. Ovo pominjem iz razloga što smo u proteklo vreme kroz postojeći zakon bili svedoci da su odredbe zakona koje su potpuno neutralne korišćene da bi jedan broj nastavnika bio lustriran sa Beogradskog univerziteta. Naime, juna 2002. godine, kada je donet Zakon, primera radi, na Medicinskom fakultetu pokrenut je postupak preispitivanja izbora zvanja za 45 nastavnika. Onda je jednom selekcijom, koja je apsolutno podrazumevala jedan politički pristup, taj broj sveden na 16 nastavnika, koji su dobili otkaz, zato što su bili izabrani u zvanja na Zakonom predviđen način. Čak je bilo obrazloženje da pojedini nastavnici nisu izabrani na veću, a recimo bili su predmet raspravljanja na veću, jer su neki od njih radili u centru za multidisciplinarne studije. Znači, jesu bili predmet razmatranja nastavno-naučnog veća. Ali, sila boga ne moli, vreme je bilo takvo, politički kriterijum je bio primaran u odnosu na naučni, pa se nažalost dešavalo i to što se dešavalo na Medicinskom fakultetu. Primera radi, bila je situacija da je jedan od tih 16 profesora beogradskog Univerziteta, Medicinskog fakulteta, koji su dobili otkaz, bio čovek koji ima 190 naučnih radova, 22 knjige, od kojih 2 monografije međunarodnog karaktera. I paradoksa radi, i kako to kod nas svega ima i sve život trpi, a šta je sve DOS radio, na istoj sednici naučno-nastavnog veća, kada je taj profesor dobio otkaz, u zvanje nastavnika izabran je drugi profesor, kome je glavni kriterijum za to što je izabran bio da ima jednu knjigu međunarodnog karaktera, a urednik te knjige je bio profesor koji je upravo dobio otkaz. To dovoljno govori kako se radilo i kako odredbe koje su potpuno neutralne, preispitivanje da li je neko izabran na pravi način, mogu biti zloupotrebljene, a kamoli tek kako bi izgledalo kada bi ova odredba o kršenju kodeksa profesionalne etike ostala. Inače, do sada sudskom odlukom od tih 16 nastavnika 3 su vraćena na ista mesta, ostalih 13 čekaju. Mislim da će pravosuđe tu morati da uradi svoj posao i na osnovu činjenica, i samo činjenica, i poštovanja zakona i te profesore da vrati na mesta na kojima su ranije radili. Moram da pomenem još nešto, da je situacija na tom fakultetu bila izazvana i ponašanjem rukovodećih ljudi i fakulteta. Naime, na beogradskom Univerzitetu, gde god je bilo ljudi od identiteta, mislim na dekane fakulteta i članove nastavno-naučnog veća, profesore koji nisu dozvolili da budu predmet politike i da politiku koriste da bi se obračunali sa svojim kolegama, gde god nije bilo ljudi koji su bili spremni da bespogovorno prihvate instrukcije koje su dobijali iz DOS-a, stanje je ostalo onakvo kakvo jeste, jer su svi bili profesori izabrani na zakonom predviđen način. Onde gde su dekani bili bespogovorno u službi DOS-ove vlasti pokrenut je postupak, pa se dešavalo ovo što se dešavalo. Inače, ovo ne govorim na pamet. Imena i prezimena tih ljudi su poznata. Karakteristike koje oni imaju i to je poznato. Inače, reč je po svakom kriterijumu o stručnim ljudima, koji su priznati u oblasti u kojima rade i sa velikim brojem naučnih radova, ali i to se dešava. Mislimo da je dobro što je prihvaćen i amandman, kojim se obezbeđuje zakonski osnov za zastupljenost u konferenciji Univerziteta prema veličini Univerziteta, koja podrazumeva ne samo broj nastavnika i saradnika, već i broj fakulteta. Na taj način onemogućava se da mali univerziteti imaju u osnovi isti broj glasova kao i veliki univerziteti, što je jako važno. Imali smo u proteklom periodu situaciju da su fakulteti i univerziteti osnivani kako je ko hteo i koliko je hteo. Videćemo koliko će njih proći postupak akreditacije, s obzirom na kriterijume koji su sada postavljeni, ali je to bila jedna faktička situacija, koja je dovela do toga da imamo ogroman broj univerziteta. Postavlja se objektivno pitanje kakav je kvalitet svakog od njih, ali što se kaže da ne budem taj koji će suditi o tome, biće tu stručnog mišljenja, oni će dati svoje mišljenje. Znači, Vlada je prihvatila 7 amandmana SPS i ti amandmani su u ovom slučaju amandmani Vlade, ali se kroz sadržaj da videti da je SPS bila inicijator tih amandmana i mislim da je to dobro za ovaj predlog zakona. Hteo bih da istaknem ovde da smatramo u SPS-u da postoji potreba da se usvoji još nekoliko amandmana. Pre svega, tu mislim na amandman koji se odnosi na sastav Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Mi socijalisti naime smatramo da član Saveta za visoko obrazovanje treba da bude i predstavnik Kosova i Metohije. Mislimo da nije dobro da u Predlogu zakona, koji se nalazi pred poslanicima u parlamentu, stoji da u strukturi saveta treba da budu predstavnici Autonomne pokrajine Vojvodine, a da nema predstavnika Kosova i Metohije. Mislimo da je sasvim logično da i predstavnici Kosova i Metohije budu članovi Nacionalnog saveta, s obzirom na činjenicu da je Univerzitet u Prištini, kao i druge naučno-obrazovne institucije u ovoj pokrajini, te nema opravdanja da predstavnici ovog univerziteta ne budu u sastavu Nacionalnog saveta. Takođe smo predložili da se uvede i oktobarski ispitni rok za studente. Ovo ne slučajno, videli ste da je Vlada svojim amandmanom, što mislim da je dobro, dala mogućnost da se ispiti polažu još dva puta, oni obavezni predmeti, i to jedan plus dva, to je tri puta. Po Predlogu zakona koji imamo, mi imamo 4 ispitna roka. Za studente koji završe prolećni semestar taj treći rok u ovom slučaju ne postoji ukoliko se ne bi prihvatio ovaj naš amandman, jer onda student objektivno jeste zakinut na ovom jednom predmetu. Ima i više amandmana, kojima smo mi mislili da treba poboljšati položaj studenata i mi smo sa ministrom u razgovoru koji smo imali pre ove skupštinske rasprave o tome ozbiljno razgovarali, ukazali na sve argumente i u velikom delu naišli na njegovo razumevanje. U svakom slučaju SPS smatra da ovaj zakon treba prihvatiti i kažem još jedanput da on predstavlja dobar korak u pravcu uspostavljanja evropskog prostora visokog obrazovanja. Naravno da ima rešenja koja će svoju pravu vrednost tek pokazati u praksi, ali i ako nešto ne bude valjalo i to se može menjati. U svakom slučaju čini mi se da mi u oblasti visokog obrazovanja imamo vrednosti koje treba podržati, a ima i ono potrebno da budemo deo evropskog obrazovnog prostora i da prihvatimo ciljeve koje taj evropski obrazovni prostor postavlja, da bi i naše studente i nastavnike mogli uključiti u obrazovni proces, da ne bi po bilo kom delu zaostajali, jer mi stvarno imamo šta da ponudimo od svojih vrednosti, i treba i svoje vrednosti da promovišemo na taj način.
Da li još neko od predstavnika želi reč? Narodni poslanik Donka Banović, a posle nje gospodin Gašo Knežević, narodni poslanik.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, poštovane kolege, ma koliko se evropske zemlje međusobno razlikovale, koliko god da su njihovi sistemi visokog obrazovanja izrasli na drugačijim nacionalnim tradicijama, ipak svi dele iste ili slične probleme. Prosečna dužina studiranja, na primer, svima zadaje iste muke. Studenti ostaju na univerzitetima predugo i prekasno se uključuju u profesionalni život. Pokazalo se da su univerziteti, kažu njihovi kritičari, inertni i konzervativni, i sporo se prilagođavaju sve bržim promenama u savremenom svetu. Sve manje mogu da odgovore na izazove vrtoglavog tehnološkog razvoja, obrazovanje koje nude sve više zaostaje za potrebama društva, a zbog toga onda trpi celo društvo, odnosno ceo društveni sistem. Bolonjska deklaracija predstavlja odgovor na ove, kao i mnoge druge probleme, jer univerziteti, odnosno sve visokoškolske ustanoveimaju odgovornost da pripremaju studente za svet rada, kontinuirani profesionalni razvoj i osvežavanje znanja, a učenje tokom čitavog života se mora obezbediti za one koji su propustili da se na vreme školuju. Juna 1999. godine ministri obrazovanja 29 evropskih zemalja dogovorili su se da otpočnu proces reforme svojih univerziteta. Rezultat tog procesa, koji će trajati do 2010. godine, trebalo bi da budekonvergentni sistem visokog obrazovanja u Evropi, uz očuvanje nacionalnih, kulturnih i jezičkih specifičnosti, o čemu je govorio narodni poslanik Obradović i potpuno se slažem s njim u tome. Cilj reformskih postupaka, koji su usledili posle Deklaracije, a ponekad se nazivaju Bolonjski proces, jeste stvaranje jedinstvenog evropskog prostora visokog obrazovanja. Srbija je još 2001. godine zaključila da je neophodno da se uključi u integrativne procese u Evropi i da srpski sistem visokog obrazovanja treba da bude deo jedinstvenog evropskog prostora obrazovanja i nauke, a zvanično je potpisala deklaraciju septembra 2003. godine. Bolonjski proces je u već u svom nastanku uključio sve one zemlje koje su htele da učestvuju u njemu i do danas su sve evropske zemlje potpisale Bolonjsku deklaraciju, izuzev Belorusije. Na taj način evropski prostor visokog obrazovanja postaje svojevrsna preteča ujedinjene Evrope. Ovo je izuzetno značajno, posebno za zemlje poput naše, koje će još neko vreme čekati na prijem u EU. Dakle, bar jedna dimenzija te unije, po mnogim mišljenjima najznačajnija, već nam je dostupna i samo od nas zavisi u kojoj meri ćemo je iskoristiti. Za razliku od nekih drugih deklaracija, koje se potpišu a potom vremenom padnu u zaborav, karakteristika Bolonjske deklaracije jeste jasno definisana procedura za praćenje njenog sprovođenja, uostalom kao i krajnji cilj. Dogovoreno je da se svake druge godine ministri obrazovanja okupe i razmotre koliko se odmaklo u reformi u pojedinim zemljama i definišu predstojeći zadaci. Do sada su održana tri takva sastanka; 2001. godine je održan sastanak u Pragu, 2003. godine je održan sastanak u Berlinu, a 2005. godine je održan sastanak u Bergenu. Dosta se govorilo o sastanku ministara koji je održan u maju ove godine u Bergenu, na kojem je proces reforme visokog obrazovanja u Srbiji ocenjen prilično loše. Tome je svakako doprinela činjenica da mi još uvek nemamo novi zakon o visokom obrazovanju,koji bi omogućio punu reformu sistema u skladu sa principima Bolonjskog procesa. Dakle, ovaj zakon nam je neophodan kako bismo nastavili reformu visokog obrazovanja i kako bi reforma našeg visokog obrazovanja bila što bolja, i nadamo se da ćemo dobiti malo pozitivniju ocenu na sledećem sastanku. Evropski proces visokog obrazovanja ne podrazumeva jedan jedinstven sistem, već niz ciljeva i principa na kojima svaka zemlja koja je pristupila procesu mora da zasniva svoj sistem visokog obrazovanja. Pomenuću samo nekoliko principa, a to su: integrisani univerzitet, trostepeni sistem studija, uspostavljanje sistema za obezbeđivanje i kontrolu kvaliteta ustanova i studijskih programa, i to uvođenjem mehanizama vrednovanja koji će osigurati visok nivo kvaliteta nastave, naučno-istraživačkog i umetničkog rada. To su, pre svega, samo vrednovanje, odnosno interna evaluacija, eksterno vrednovanje i akreditacija. Sledeći princip koji bih spomenula je uvođenje evropskog sistema prenosa bodova kao mere realnog opterećenja studenata u savlađivanju određenog studijskog programa, promovisanje mobilnosti studenata i nastavnika, uvođenje dodatka diplomi, uspostavljanje sistema za priznavanje kvalifikacija u skladu sa Lisabonskom konvencijom, koju je državna zajednica Srbija i Crna Gora ratifikovala 2003. godine, zatim pružanje podrške razvoju strukovnih studija, koje obezbeđuju veštine i sposobnosti prilagođene zahtevima tržišta. Takođe važan princip je učešće studenata kao ravnopravnih partnera u obrazovnom procesu, kao i uspostavljanje veze sa evropskim prostorom istraživanja. Uovom delu rasprave govoriću malo više o tim pojedinačnim principima Bolonjske deklaracije zato što se ceo proces pomalo mistifikuje, pa neki kažu i famozna Bolonjska deklaracija, a kasnije ću u raspravi u načelu govoriti kako smo mi te principe inkorporirali u naš predlog zakona. Znači, šta je integrisani univerzitet. Definisanje visokoškolskih ustanova je svakako izazvalo najveće polemike prilikom izrade nacrta, prednacrta i predloga ovog zakona. Visoko obrazovanje u Evropi poznaje samo univerzitet ili akademiju strukovnih studija kao integrisanu visokoškolsku ustanovu, u okviru koje postoje fakulteti i odseci kao organizacione jedinice u kojima se obavlja nastavni i naučnoistraživački rad. Nasuprot evropskoj praksi u našoj zemlji univerziteti postoje kao relativno slabe asocijacije fakulteta. Univerzitet je inače kod nas dezintegrisan zakonom iz 1954. godine, kojim su osnovani fakulteti kao samostalni pravni subjekti. Univerzitet je tako postao samo asocijacija labavo povezanih visoko autonomnih fakulteta. Zapravo skoro da svaki fakultet predstavlja jedan visokospecijalizovani univerzitet. Ovo je imalo za posledicu razne probleme u funkcionisanju, a ja ću spomenuti samo neke, nepotrebno umnožavanje troškova u mnogim poljima, kada je u pitanju nastava, administracija, usluge; zatim neadekvatnu iskorišćenost postojeće opreme na univerzitetima, teškoće u organizovanju multidisciplinarnih i interdisciplinarnih studija. Znači, uprkos uočenim nedostacima i dalje se neki mnogo zalažu da se očuva zatečeno stanje. Formalno iskazuju se kroz nemogućnost da se fakulteti ukinu i ponovo osnivaju od strane univerziteta, jer bi se time navodno prekinuo kontinuitet. Najinteresantnije je da te primedbe dolaze od onih fakulteta koji se uporno pozivaju na svoju tradiciju staru preko 100 godina, a formalno-pravno su osnovani pre 60 godina. Ako se odbaci taj formalni izgovor, onda se može postaviti pitanje šta uistinu stoji u osnovi protivljenja integraciji. Pre svega tokom prethodnih godina određeni fakulteti su stekli zavidnu ekonomsku moć, naročito stiču značajna sredstva od školarine prekomernim upisom studenata. Ovi fakulteti po pravilu nisu u stanju da svim upisanim studentima pruže zadovoljavajuće uslove nastave. Primera radi, naravno neću spomenuti fakultet, nije korektno, jedan fakultet u Beogradu godinama ne organizuje nastavu za samofinansirajuće studente i to stanje brani svojom autonomijom u pogledu organizovanja i izvođenja nastave. Nema sumnje da bi jedan ozbiljni integrisani univerzitet poveo računa o kvalitetu nastave i sprečio takve pojave. Brojni su razlozi koji govore u prilog jačanju integrisanog univerziteta i stvaranju modernih visokoškolskih ustanova koje bi odgovarale sličnim ustanovama u svetu. Objedinjavanje katedri stručnjaka koji se bave istom naučnom oblašću na raznim fakultetima bi nesumnjivo dovelo do povećanja standarda kvaliteta. Izgubila bi se praksa po kojoj jedan mali kolektiv, u kome se svi godina poznaju i druže, odlučuje sam o sebi. Došlo bi do smanjenja administrativno-tehničkog osoblja na fakultetima, jer bi te poslove obavljale zajedničke službe na nivou univerziteta. Imajući sve ovo u vidu u predlogu zakona usvojeno je opredeljenje za integrisani univerzitet, pri čemu je samostalnoj visokoškolskoj ustanovi ostavljena sloboda da samostalno odlučuje o svojoj unutrašnjoj organizaciji. Ovakav pristup je motivisan pre svega željom da se poštuje autonomija ustanove, ali da se na nju prenese odgovornost za dalji razvoj. Pored toga, nema sumnje da svi univerziteti u Srbiji ne mogu imati istu unutrašnju organizaciju, pre svega zbog velikih razlika u broju studenata i zaposlenih. Sve zemlje potpisnice Bolonjske deklaracije su se obavezale da će uspostaviti nacionalne sisteme za obezbeđivanje i kontrolu kvaliteta u visokom obrazovanju. To praktično znači da moraju biti oformljeni interni sistemi za uspostavljanje i kontrolu kvaliteta u samim institucijama. To se u zakonu i naziva samovrednovanjem, mada se pojavljuju izrazi i samoevaluacija. Dakle, samovrednovanje je sistem koji se primenjuje u samoj ustanovi, koji sprovode i studenti i zaposleni. Pored samovrednovanja mora se uspostaviti i sistem eksterne evaluacije i praćenje nivoa kvaliteta. Pored samoevaluacije, eksterne evaluacije, naravno, mora biti dobro razrađen i sistem akreditacije. O tome ću malo detaljnije govoriti i kasnije. Prema tome, sastavni delovi obezbeđivanja kvaliteta su i evaluacija, i akreditacija, međutim ne samo visokoškolskih ustanova nego i studijskih programa. Inače, evaluacija i akreditacija su 90-tih godina prošlog veka uvedeni kao obavezni postupci u visokom školstvu svih univerziteta u Evropskoj uniji. A, šta je samovrednovanje ili samoevaluacija? Evaluacija ili vrednovanje je strukturirani i sistematski oblik komunikacije između studenata, nastavnog i nenastavnog osoblja, s ciljem poboljšanja ponude nastave i same nastave. Ona se obično sastoji od dva segmenta - nastavničke evaluacije i studentske evaluacije. Svrha studentske evaluacije nastave je da se sazna kako student vrednuje samu nastavu, a svrha nastavničke evaluacije je kako sami nastavnici vrednuju organizaciju i izvođenje nastave. Ona se od početka do kraja sprovodi u osnovnoj organizaciji ili jedinici, katedri, odeljenju, odseku. Rezultati se koriste u radu na poboljšanju kvaliteta nastave i administrativnog rada, a izveštaji o rezultatima relevantnim za celinu obrazovne institucije podnose se fakultetu, odnosno univerzitetu. Matična institucija sastavlja izveštaj o samoevaluaciji i dostavlja ga komisiji za akreditaciju. (Mogu da pijem malo vode.) Akreditacija, to je sertifikacija studijskih programa, jeste postupak kojim se utvrđuje da li studije, koje izvodi vosokoškolska ustanova, zadovoljavaju minimalne, unapred određene kriterijume. Ona se dodeljuje na neograničeni vremenski period. Dakle, studijski program treba da se ponovo pregleda posle određenog vremena. Ljudi sa univerziteta su po prirodi stvari najzaniteresovaniji za vlastiti opstanak na tržištu obrazovanja i logično je da će oni sami hteti da u sistem funkcionisanja svojih univerziteta ugrade složene mehanizme evaluacije, obezbeđivanje kvaliteta. Takvi mehanizmi takođe treba da obezbede neprestanu i korektnu samoregulaciju univerzitetskog obrazovanja. Koje to novine uvodi ovaj predlog zakona u naš sistem visokog obrazovanja, a koje direktno promovišu mobilnost studenata, nastavnika i nenastavnog osoblja. Tokom reformi koje predviđa Bolonjska deklaracija biće ujednačeni akademski stepeni, koji su se do sada razlikovali u nacionalnim sistemima visokog obrazovanja. Time će se postići potpuna prevodivost stečenog obrazovanja. Ujednačavanjem akademskih stepena u čitavom evropskom prostoru postiže se pokretljivost onih koji su već stekli neku diplomu, ali to nije dovoljno. Potrebno je omogućiti pokretljivost, odnosno mobilnost onih koji još uvek studiraju, dakle, studenata. To znači da ne samo diplome, nego i semestri moraju biti prevodivi. Prevodivost se postiže uvođenjem evropskog sistema prenosa bodova. Evropski sistem prenosa bodova predstavlja, u stvari, jezik komunikacije između visokoškolskih ustanova. Bodovi su brojčana vrednost između jedan i 60, koja se dodeljuje predmetima i kursevima, da bi se opisao koeficijent opterećenja studenata prilikom savlađivanja predviđenog gradiva. Napor koji student treba da uloži u uspešno savlađivanje svakog kursa trebalo bi da bude precizno merljiv i prevodiv u ukupan broj radnih sati na nastavi, u pripremi za časove, u pisanju domaćih radova i pripremanju ispita, koji opet može da bude preveden u određeni broj poena. Optimalan broj bodova tokom jedne školske godine trebalo bi da bude 60. Ono što posebno treba istaći jeste da uvođenje ovih bodova istovremeno podstiče svaku instituciju i na reformu sopstvenih obrazovnih programa, te na postizanje veće fleksibilnosti u obrazovnoj delatnosti. Još ću sada malo objasniti pojam koji se pojavljuje i u zakonu, a i u Bolonjskoj deklaraciji, a to je šta je to dodatak diplomi. Dodatak diplomi je dokument koji se prilaže uz određenu diplomu visokoškolske ustanove radi detaljnijeg uvida u nivo, sadržaj, sistem i pravila studiranja i postignute rezultate tokom studija pojedinca kome je diploma izdata. Dokument se priprema na bazi osnovnog modela koji je utvrdila zajednička radna grupa Evropske komisije Saveta Evrope i UNESKO-a. Međutim, to je fleksibilan alat koji se može prilagoditi lokalnim potrebama. U Srbiji se dodatak diplome već počeo izdavati na nekim fakultetima. Mogu da kažem da Univerzitet u Novom Sadu i neki fakulteti na Univerzitetu u Beogradu već izdaju dodatak diplome. Sadašnji zakon o univerzitetu, koji je donet u maju 2002. godine, otvorio je mogućnost za usklađivanje sa nekim principima Bolonjskog procesa, ali promene nije učinio obavezujućim. Pojedini fakulteti, oslanjajući se na taj zakon, doneli su nove statute. Novi statuti su dali pravni okvir za uvođenje pojedinih reformskih elemenata. Međutim, važeći zakon nije reformski i potrebno je što pre usvojiti Predlog zakona koji je danas pred nama. Demokratska stranka Srbije u potpunosti podržava Predlog i sasvim će sigurno glasati za njega.
Reč ima narodni poslanik Gašo Knežević, ovlašćeni predstavnik DS - Boris Tadić.
Poštovani gospodine ministre, draga pomoćnice, mi smo kolege već puno godina, poštovani predsedavajući, da sam znao da je gospođa Donka Banović ovakav zagovornik Bolonjske deklaracije, još ranije bih joj ponudio da mi sarađujemo, ali evo sada sam nešto saznao. Hvala vam. I hvala vam za dobro održan čas o nekim pojmovima, koje smo nadam se raščistili u ovoj sali. Nekima je trebalo, a neki su se malo dosađivali, ali to je to. Sinoć sam bio u Skupštini skoro do deset sati i u to vreme sam stigao kući, uključio televizor i saznao dobru vest - studenti Elektrotehničkog fakulteta u Beogradu su dobili prvu nagradu na međunarodnom takmičenju, koje je bilo negde u Americi, ostavivši iza sebe sve druge studente. Koristim ovo kao priliku da im čestitam. Mislim da bi mi sa skupštinske govornice to mogli svi da uradimo. E sad, problem je što je takvih izuzetnih kod nas malo, ima ih, ali malo. Dobrih ima, ali malo, a između pet i sedam procenata su izuzetni i dobri. To su oni koji bi bili izuzetni ili dobri na svakom svetskom univerzitetu. Iza ocene deset i devet, koja je oznaka za izuzetno ili dobro, i najniže ocene kod nas se ne nalazi ništa. Ima jako malo studenata koji dele skalu sedam i osam. Ne postoje. Kod nas su ili dobri ili loši. Šta je to? To je znak da u društvu ima ljudi koji su ili dobri ili loši, a da sistem, sam po sebi, ne uspeva u punoj meri da razvije one koji mogu više, ali su zbog neambicioznosti ili nekih drugih sopstvenih osobina osuđeni da budu u donjem nivou lestvice. Dakle, mi nemamo niti smo imali ikada ozbiljno sistemsko rešenje za to pitanje, i to kako u osnovnom i srednjem obrazovanju, tako i na nivou visokog obrazovanja. Mi smo pokušali da iskoristimo jedan pokret koji se, ovde smo saznali, zove Bolonjski pokret, koji je nastao između 25 zemalja 1999. godine u Bolonji. Zašto je Bolonja nastala? Šta je to inspirisalo evropske ministre ili vlade da dođu do Bolonje? Jako pragmatično: utvrdili su da evropska farmaceutska industrija, kao industrija koja ima jako mnogo novca, 80% svog novca ulaže u američke univerzitete, a samo 20% u evropske. Zvono je počelo da im zvoni. Znači, naučno-obrazovni sistem u Evropi ne valja, moramo nešto menjati. Skupili su se te 1999. godine da nešto promene, stvorili evropski obrazovni prostor itd. Kako je išla naša sudbina? Malo istorije ću da iskoristim. Godina 1838. je godina kada je formiran Liceum. Liceum se smatra prvom visokoškolskom ustanovom ove zemlje, jer pravo upisa na njega imali su završeni učenici drugog stepena obrazovanja, dakle, srednje škole. Zbog toga se to smatra početkom obrazovanja. Od 1838. do 1954. godine naše obrazovanje je bilo relativno usklađeno sa Evropom. Nemojte misliti da je bilo demokratsko. Nije. Neću, da ne bih iritirao, da vam govorim o ispadima zakonskih rešenja našeg zakonodavstva za vreme tzv. demokratske Srbije između dva svetska rata, ali ih je bilo. Godine 1954. donosi se čuveni Zakon o univerzitetima, koji odvaja jugoslovenski, tada FNRJ, kako smo se tada zvali, nije ni važno, obrazovni prostor od svetskog obrazovnog prostora. Šta je uzrok takvom ponašanju? Kažu da su te godine bile demonstracije na Beogradskom univerzitetu. Ne znam, ovo je neprovereno, nema podataka o tome, ali kažu da je i neko poginuo i da je to bila reakcija države. Reakcija se sastojala u sledećem: jedinstveni integrisani univerzitet je trebalo uništiti, jer se uništava jedan zdrav protivnik. To je učinjeno tako što je svojstvo pravnog lica dato fakultetima i žiro račun. To je razbij ili divide et impera, podeli pa vladaj. To je prosta formula koja je 1954. upotrebljena u Srbiji. Od 1954. do ove godine mi imamo priču o našem specijalnom vaspitanju. To specijalno obrazovanje i vaspitanje se ostvaruje kroz formulu: autonomija fakulteta, izraz koji je na zapadu nepoznat. Oni ne znaju šta je to autonomija fakulteta, oni znaju šta je to autonomija univerziteta, jer jedino pravno biće je univerzitet, dok je fakultet sastavni deo, čuli smo, u vidu departmana, odeljenja ili u nekom vidu, tog univerziteta. Dakle, naša specifična obrazovna priča traje 51 godinu. U toj priči smo uspeli da početno dezintegrišemo univerzitet; da napravimo državni monopol visokog obrazovanja, što samo po sebi nije dobro, jer nijedan monopol nije dobar; da uvećamo mrežu fakulteta u meri koja je teško održiva i za bogate zemlje, jer mi imamo previše fakulteta; da kasnimo sa podizanjem profesionalnih kadrova i time spuštamo nivo nastave, i to konstantno, kako idete ka sadašnjem vremenu; da od studija napravimo "šećernu vodicu" beneficija, sa jako malo obaveza učesnika postupka, i studenata i nastavnika, i o jednim i o drugim učesnicima govorim; da se udaljimo od nauke u toj meri da su nam programi već pomalo zastareli i da u poslednje vreme, bez jasnih i izgrađenih kriterijuma, dozvoljavamo nastavak sumnjivih privatnih univerziteta. To je ono što smo mi uspeli. Naravno, govorim samo o lošim stranama, jer mi je sada to neophodno. Naravno da ima dobrih nastavnika i naravno da ima dobrih studenata, ali ovo su naša dostignuća za 51 godinu. Ako uporedite period naše tradicije, a on traje 167 godina, od prvog liceja do 2005. godine, onda period integracije je kod nas 116 godina, dezintegracije 51 godinu. O kojoj tradiciji mi govorimo, o kojoj tradiciji, kada imamo duplo duži period integracije nego period dezintegracije. Reći ću vam, neka mi oproste svi, ovo nije pokušaj da politički nešto rešavam, ali to je komunistička floskula: nemaš tradiciju, onda stvoriš tradiciju od dve godine i hvališ se svojom tradicijom. Srbija nije nastala 1954. sa zakonom o univerzitetu, ona je u univerzitetskom smislu nastala 1838. godine. I to treba poštovati. Dakle, tradicija se meri od početka do kraja i onda se procenjuje šta je naše i kakvi smo mi. Tačno je da Evropa trenutno ne poznaje autonomiju fakulteta. Tačno je da smo mi, sa našim zemljama u kojima smo živeli ranije u zajednici, delili istu sudbinu. Šta su oni uradili posle devedesetih godina, odnosno raspada zemlje? Slovenija je potpuno prešla na autonomiju univerziteta. Dakle, u Sloveniji fakultet više nema svojstvo pravnog lica i nema žiro račun, odnosno ima neki rudimentirani oblik. Hrvatska nije uspela, jer su jako slični nama. Nije uspela, nego je napravila pola ribu, pola devojku. Novi univerziteti, a Dubrovnik je dobio novi univerzitet i još neki grad, dakle, imamo dva nova hrvatska univerziteta, imaju autonomiju univerziteta i pravno lice je jedino univerzitet, fakulteti nisu. Svi ostali (Zagreb, Rijeka, Osijek) su zadržali status kvo, dakle, rešenje koje je kod nas: kako ko hoće. Crna Gora - integrisani univerzitet. Crna Gora je otišla ispred nas. Ostali, nažalost, kako - tako, ne mogu baš da se pohvale. Dakle, mi sada pokušavamo da uhvatimo priključak sa onim što se Evropi dogodilo 1999. godine... (Predsedavajući: Da li koristite i drugih 10 minuta?) Ne, prekinuću. ... da napravimo integrisani univerzitet, to je samo jedan deo problema, a drugi deo problema je kvalitet. Ovde ću prekinuti, jer bih kasnije voleo da nastavim. Biće mi dozvoljeno još 30 sekundi, molim vas. Ono što na kraju hoću da kažem, čini mi se da je u ovoj zemlji potrebno da sazru uslovi za nešto. Ovaj zakon koji je sada na dnevnom redu i koga brane i predstavnici DSS i G17, kao predlagači naravno, jeste u 85% onaj zakon koji je 2003. godine Vlada, tada Zorana Živkovića, predložila za donošenje. Nije ni došao u ovu skupštinu, jer je strašan lobi bio protiv tog teksta. Sada se iskreno nadam da ćemo ovaj zakon usvojiti. Iskreno se nadam i time ofiram kakav će biti stav DS, jer to jeste korak napred. On se oslanja na ono što je urađeno 2003. godine, ali je bilo potrebno da sazru društveni uslovi, da Srbiji proradi stomak, da može da stvara novine, da bi mi došli u ovu trenutnu situaciju. Nadam se, kada donesemo ovaj zakon, da ćemo imati jedan društveni konsenzus, koji nam nikada neće dozvoliti da se vraćamo nazad, da menjamo kurs, nego idemo zajedno sa drugima. Hvala vam na toleranciji.
Reč ima narodni poslanik Miloljub Albijanić. Da li je to replika? Kao predsednik poslaničke grupe? Izvnite, nisam vas dobro razumeo.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je vrlo ozbiljna i važna tema za državu Srbiju. Vrlo često kada pričamo o reformskim zakonima u Skupštini dolazimo u situaciju da debatujemo na taj način da dolazi do sučeljavanja tradicije i modernog. U ovom slučaju mislim da je dobro za sve naše univerzitete i fakultete u državi Srbiji da iz naše tradicije izvučemo i sačuvamo ono što je dobro, a toga ima puno, i da na tim temeljima gradimo i stvaramo univerzitet i visoko školstvo u Srbiji kakvo nam dolikuje. Jasno je da je 1905. godine donet prvi zakon o univerzitetu. Kralj je imenovao odbor od osam profesora koji će biti zaduženi da dalje dodeljuju doktorska zvanja svojim naslednicima. Mislim da je to vrlo značajno, jer ovo su ljudi koji su došli iz Velike škole i čija imena nesporno i ovde valja pomenuti. Prisetimo se, to su Simo Lozanić, Jovan Cvijić, Mihajlo Petrović-Alas. Setite se da je prvi ministar prosvete bio Dositej Obradović. Setite se uvaženog ministra Stojana Novakovića, setimo se iz naučnih oblasti velikih imena kao što su Brana Petronijević, Slobodan Jovanović. Zamislite kada bi sada nabrajali sva ta raspoloživa imena, šta to budi u nama i kakav to značaj i težinu ima kada govorimo o ovako važnoj oblasti. Naravno, moramo reći da su u osnivanje univerziteta ušli filozofski, pravni i tehnički fakulteti, koji su imali svoj raniji status pre osnivanja samog univerziteta, i to i dan-danas na tim ustanovama za te ljude ima jako veliki značaj. Nakon toga, odlukom su pridodati medicinski i teološki fakultet. Takođe, univerzitet kao riznicu slobodarske misli, treba pomenuti i 1968. godinu, 1974. godinu, treba pomenuti i demokratske procese u Srbiji 1990. godine, jer zapravo univerziteti u Srbiji, pre svega Univerzitet u Beogradu, jesu te preteče prave demokratske misli i u jednopartijskom sistemu ovde. Zato im treba odati priznanje, jer odatle su se pokretale i ideje, ali bogami i praktični protesti, i to ima nesumnjiv značaj za demokratske procese u državi Srbiji. Ne možemo sve to posmatrati odvojeno i od onoga što su procesi čitavedržave, a to je da želimo da budemo članica Evropske unije, a to je da jesmo potpisnica Bolonjske deklaracije, ali treba nesumnjivo da znamo da u Evropskoj uniji taj proces se ne odvija brzinom kako bi određene zemlje želele, a i pitanje je kakvi su interesi tih zemalja, jer bolonjski procesi, Bolonjska deklaracija je dovoljno širok pojam da mi možemo prihvatiti osnovne elemente, uvažavajući naše najbolje osobine naših univerziteta i fakulteta koje imamo. Jasno je da je osnovna ideja, osnovni postulat Evropske unije slobodan protok ljudi, roba, kapitala i usluga, i kada govorimo o slobodnom kretanju na univerzitetima jasno je da i mi želimo da i naši studenti iz naše države mogu nesmetano da se zaposle u drugim državama, da mogu završne godine studija da obave na drugim univerzitetima u Evropi i svetu, i to jeste nešto čemu svakako težimo i želimo da i ovim zakonom omogućimo i uradimo na najbolji mogući način za dobrobit tih mladih ljudi. Nesumnjivo je da u proteklim godinama imamo i veliki odliv stručnih kadrova i najboljih studenata. Neko reče da je Matematička gimnazija u Beogradu kao srednja škola američka gimnazija, jer najveći broj ljudi tamo odlazi. Ali,moramo stvoriti uslove u našoj državi da ti mladi ljudi, najbolji studenti koji završavaju ovde, da im obezbedimo adekvatne uslove, one minimalne da ostanu na univerzitetima i fakultetima u Beogradu, da ih motivišemo da sve ono što znaju i umeju, praktično realizuju u našoj državi. Vratiću se sa osvrtom na konkretan zakon i reći nekoliko reči. Zakon o visokom obrazovanju koji se nalazi pred nama ima nekoliko suštinskih promena u svom sadržaju i u vezi sa tim promenama moramo pažljivo da radimo, da one dobiju praktičnu realizaciju, ali ne narušavajući bitno ono što je najbolje na našim fakultetima i univerzitetima. Na koji način to uraditi? Dakle, ovde kao ono glavno jezgro, kao telo koje će se baviti najvažnijim pitanjima na univerzitetima i fakultetima u Srbiji, jeste Nacionalni savet. S obzirom da imamo iskustvo koje se tiče Zakona o osnovama sistema obrazovanja i vaspitanja, formiranja nacionalno-prosvetnog saveta, te trajanje i problemi koji se tiču samog konstituisanja i naknadno funkcionisanje, odnosno sama primena zakona, svakako da ovde treba razmišljati o tome da će primena zakona imati svoje poteškoće i treba svakako već unapred formirati tim i ekipu koja će na valjan način ići ka primeni samog zakona. U okviru Nacionalnog saveta, a to je član 10, po izboru članova, 10 članova se bira iz reda redovnih profesora, vrhunskih naučnika, odnosno umetnika, sa međunarodno priznatim radovima ili osvedočenim doprinosom nacionalnoj kulturi, vodeći računa o zastupljenosti obrazovno-naučnih, odnosno obrazovno-umetničkih polja. Mislim, a i veliki broj univerzitetskih profesora i javnost se slaže da, kada se nešto definiše u zakonu, mora biti preciznije obrađeno i ne može se reći, vodeći računa, već se može reći po dva iz svakog obrazovno-naučnog, odnosno obrazovno-umetničkog polja. Dakle, da mi možemo sa jasnoćom imati uvid u kasniji sastav takvog tela, koje će u mnogim pitanjima igrati najznačajniju ulogu u primeni ovog zakona. Ono što je takođe važno, to je član 11, nadležnosti Nacionalno-prosvetnog saveta. Važno je, s obzirom da i sadašnji Zakon tu ima izvesnih nedostataka, mada je taj član ovde 64. sada prepisan o uslovima za izbor u zvanje nastavnika. Kaže se da Nacionalni savet daje preporuke o bližim uslovima za izbor u zvanje nastavnika. Nešto što se zove preporuka nije čvrsto definisano i nije obavezujućeg karaktera za univerzitete i fakultete u Srbiji. (Predsedavajući: Oprostite, da li koristite i sledećih 10 minuta?) Moliću da nastavim. Mislim, dakle, da nivo "preporuka" mora da se preinači u "utvrđuje bliže uslove za izbor u zvanje nastavnika", jer vidite i sami, kakva je situacija u Srbiji danas. Mi imamo situaciju u kojoj se otvaraju privatni fakulteti, a ide se i ka formiranju privatnih univerziteta, što će dodatno otežati funkcionisanje sistema i kontrolu nad čitavim sistemom. Dakle, čini mi se da sve ovo treba podići na jedan čvršći osnov, sa jasnim naznakama kakve rezultate će primena toga biti. Što se tiče Komisije u članu 13, jer Komisija za akreditaciju je jako važna, ona se definiše u članu 13, i važno je da javna recenzija ne bude tajna, jer ovde piše da je zagarantovana tajnost i onda šta je tajnost. Kod nas na žalost tajnost uvek ima neki predznak korupcije ili nečega što je sumnjivo, što je iza kulisa, za šta ne znamo ko, na koji način, pod kojim uslovima je dao dozvolu, licencu i odgovarajuće papire za nesmetani rad. Čini mi se da u tim stvarima javnost mora da postoji u ovom periodu i da se zna kada su uslovi i kriterijumi propisani, da je Komisija, recenzenti su doneli takvu odluku o ispunjenosti istih kriterijuma. Jako je važno ovo, zato što, podvlačim, danas u Srbiji imamo otvaranje privatnih univerziteta i fakulteta, i to treba da se dešava, ali taj proces mora biti kontrolisan da bismo imali kvalitet i nivo obrazovnog procesa, onakav kakav želimo na studijama. Naravno, važno je za mene istaći činjenicu da na fakultetima, na univerzitetima treba da ostane nešto što je jako važno, a to je naučno-istraživačka delatnost. Sve ovo što radimo je dobro za obrazovni proces, dobro je za ona praktična znanja koja ljudi treba da steknu da bi sutra podizali i državu i privredu u celini. Ali, zavidan nivo naučno-istraživačke delatnosti danas na univerzitetima postoji i toga ne smemo da se odreknemo. U to moramo da ulažemo i to moramo da razvijamo, jer to je nešto, ako pogledamo kako sam diskutovao na početku i pričao o tome šta univerzitet za državu u Srbiju i srpsko nacionalno biće znači, onda je jasno da ono što je najbolje u tom periodu jeste zapravo izlazilo sa univerziteta. Mi to moramo da gajimo i da nastavimo da tako bude i dalje. Jasno je da nešto od tog naučno-istraživačkog rada u našoj državi nije dovoljno isplativo ili neće imati posebnu praktičnu primenu, ali ne sme samo to da bude cilj, ne sme samo da bude cilj radno mesto čoveka koji će završiti, da praktično radi u privrednoj delatnosti. Moramo u izvesnoj meri održati nivo našeg naučno-istraživačkog rada. Ono što je za mene takođe bitno, a to je član 18; radi koordiniranja rada, utvrđivanja zajedničke politike, ostvarivanja zajedničkih interesa i obavljanja poslova utvrđenih zakonom osniva se Konferencija univerziteta. I ovde je došlo u univerzitetskoj javnosti do značajne polemike o izboru članova te konferencije univerziteta. Čini mi se da imamo značajan broj ljudi koji ističu važnost da se doda i formula koja broj članova bira i na osnovu broja studenata na univerzitetima u Srbiji. Smatram da se do te formule može doći. Mi nemamo tačno predložen amandman, osim jednog amandmana koji sam video da na 5.000 studenata, što je pitanje da li je dovoljno fleksibilna formula, posmatrajući univerzitete u Srbiji, jer ta formula značajno uzdiže Beogradski univerzitet, ali sasvim sigurno do kraja načelne debate mi možemo zajednički doći do formule i sastaviti je, jer danas po novom Poslovniku Skupština Srbije može da predloži amandman, odnosno nadležni odbor može da predloži amandman na određeni član zakona i do toga zajednički možemo doći i zajednički izračunati. Vrlo je važno pomenuti sledeće. Sistem bodovanja jeste uveden ovim zakonom i to jeste jedan od nespornih načina koje viđamo na mnogim univerzitetima u Evropi i svetu. Taj sistem bodovanja omogućava studentima, a mi sve ovo radimo nadam se zbog studenata, da oni mogu na fleksibilniji način da imaju čist pregled na koji način će završavati svoje studije, i to njima na izvestan način olakšava putovanje kroz studiranje. Ali, ono što je jako važno, to je da se ovim zakonom višim školama omogućava da postanu visoke strukovne škole, dakle, trogodišnje visoke strukovne škole, a mi danas imamo fakultete četvorogodišnje i petogodišnje. Sada sistem bodovanja, čini mi se, jeste takav da naš, recimo primer jednog fakulteta koji ima pet godina studiranja daje nešto što bi ličilo na master diplomu, ali nije jasno u samom zakonu, u konceptu zakona, šta će biti sa četvorogodišnjim studijama. Ministar je završio Filološki fakultet, on je četvorogodišnji, ja sam završio matematiku koja je četvorogodišnja, mene interesuje status tih fakulteta u ovom prelaznom periodu. Da li će to biti formula 3+1+1 ili 4+1, da li će se specijalizacija dodati na ove četiri godine osnovnih studija, da bi imali jaku master diplomu koja lični na nemački model? Nama jeste prihvatljiv nemački model, jer ta diploma diplomiranog inženjera u Nemačkoj ima status koji i mi želimo da ovde diplomirani inženjer ima. To je suština i to je ona osnovna temeljna priča. Dakle, nama što se tiče studija jeste približan nemački model, jer on na taj način razlikuje dve vrste diploma. Ne može diploma sa trogodišnjih strukovnih visokih studija biti istovetna sa diplomom visokih studija fakulteta, koji imaju sada četvorogodišnje ili petogodišnje školovanje. To je jako važno. Ono što naravno stvara probleme višim školama da prerastu u visoke strukovne škole jeste i nedostatak kadra, nedostatak odgovarajućih uslova, ali one će se suočiti sa uslovima koji se nalaze u ovom zakonu. Ono što se tiče samog zakona kao celine, on jeste prema smernicama Bolonjske deklaracije, on jeste u određenom procentu i na osnovu zakona koji je bio ranije predložen, ali mi moramo sasvim izvesno znati u toku rasprave, očekujem da će se Odbor za prosvetu sastati, da jasno i Vlada i ministar, i Odbor za prosvetu kažu koji amandmani su prihvaćeni. Sada imamo situaciju da su određeni amandmani na ovaj zakon usmeno prihvaćeni od strane Vlade, ali očekujem konačnu realizaciju, da Odbor za prosvetu i ministar potvrde koji su amandmani ušli u sastavni deo, da bismo imali jasne vizije kakav konačan zakon usvajamo. To je vrlo bitno i za skupštinsku većinu i za sve narodne poslanike. Ono što jeste važno i što želim na kraju da kažem, to je da mi svi treba da brinemo o budućnosti države, o budućnosti visokog školstva, jer to su naši važni temelji. Treba da brinemo i o studentima. Reći ću vam jedan podatak, a to je da je na predlog G17 plus i ministra finansija Vlada Republike Srbije osnovala Fond za mlade. Naravno da treba da podstičemo mlade ljude, dobre studente, koji treba svoj doprinos da daju dodatno razvoju države Srbije.
Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica, ovlašćeni predstavnik SRS.
Dame i gospodo, želeo bih pre nego što bilo šta kažem o zakonu da čestitam, jednako kao i govornik ispred mene, uspeh našim mladim studentima, našem budućem kadru, koji je eto postigao tako vidan uspeh pobedivši glatko Amerikance u jednoj teškoj naučnoj disciplini kakva je elektrotehnika, a da nisu bili potkovani principima Bolonjske deklaracije, a da njihov fakultet nije ostao podređen njegovoj visosti univerzitetu. Fakultet visoke tradicije, dobrog obrazovanja, fakultet gde ima i ovakvih i onakvih profesora, gde se moguće radi za manje ili više para za ispite i svega drugog što ne valja, a što ovaj zakon ničim nije predvideo da reši, sem deklarativnim i etičkim normiranjima. Dakle, ima i drugih slabosti, ali ja ću krenuti da govorim o onim najbitnijim, o onim koje ste vi nazvali reformskim, gospodine ministre. Naravno da ste u neku ruku u pravu, u odnosu na zakon koji smo imali ispred i u odnosu na tajanstvenu želju i potrebu gospođe Turajlićke da realizuje svoj zakon pred ovim parlamentom. Vi ste joj učinili tu uslugu. Ona to nije uspela da uradi ni u prethodnoj garnituri, ni u Vladi Zorana Đinđića, ni kasnije Živkovića, a evo uspela je sada da provuče tu svoju ideju, ona i oni koji su to sa njom pisali. Kako motivisani, zašto motivisani, valjda je svima veoma jasno. Da to nije tako jasno ne biste nastojali amandmanima, koje ćete možda prihvatiti, da vam se nevladine organizacije i drugi ne mešaju u različita tela koja formirate, iako se tu velika zahvalnost u konceptu gospođe Turajlić iznosi – ali, nema smisla, neću ime više pominjati, nije tu – upravo o radu nevladinih organizacija na pokušaj da promeni nešto u obrazovnom sistemu. Ovo nije malo, ovo nije nevažno, ovo nije nalog MMF-a, ovo je samo potreba nekakve deklaracije, ne naloga, ne hitnoće, nisu avioni, nije NATO pakt. Pokušajte i uradite nešto zarad mobilnosti, zarad ujednačavanja akademskog proseka, ali uvažavamo različitosti koje su u sistemima obrazovnim dozvoljive i različitosti koje svaka nacija neguje kod sebe. Dakle, predlažemo, nudimo, harmonizujte, a ne ujednačite, izjednačite, kopirajte, i nadasve ne nudi konkretne modele, a vi nas ne izvestiste kakvi su konkretni modeli, makar oko onoga kada se već informišete preko amandmana, koliko vidim, i prihvatate amandmane u postupku, pa sada mi ne znamo šta je u konkretnom predlogu prihvaćeno, da li ću pričati o nečemu što ste vi odlučili da prihvatite, pa da promašim pismeni zadatak, njegovu temu, možda hoću, možda neću. Ali, to je sudbina kada se posle toliko vaših sastanaka radnih, toliko sakupljenih dekana, rektora, prodekana i slobodnih strelaca koji su kod vas došli da vam pohvale koncept, zašto su onda mnogi drugi, čije papire posedujete i vi, udruženja pravnika, konferencije pravnih fakulteta, njihove katedre, njihova veća, uključujući i beogradski Pravni fakultet, dakle odlučili da se suprotstave ovakvoj ideji, pre svega zbog aspekta u kome se njihov fakultet, pravni fakulteti dovode u poziciju gubitka prava na samostalno pravno istupanje i stavljanje u jedan vazalni odnos pod instituciju univerziteta. Neće nam naravno, nama koji smo protiv ovakvog koncepta reformi, do kraja biti jasno šta su to univerziteti do sada izgubili što su fakulteti imali određenu samostalnost. Ako je trebalo više kontrole nad fakultetima bilo je i drugih mehanizama. Ako je trebalo uvideti se u sadržaj nastavnih programa ili kako sada zovete studijskih programa, bilo je načina i to da se proveri, jer sve to kroz institucije univerziteta. Dakle, krenuli smo jednim mehanizmom, mi poslanici smo imali tri verzije i uložio sam nepotreban trud da sve tri čitam, podvlačim, takav mi je način učenja i čitanja da bih to jednostavno bolje zadržao u glavi, podvlačio sam tri puta isti predlog. Niti je fer, niti je pošteno. Ništa promenjeno nije. Ne znam kada su se i gde promene o kojima vi govorite izdogađale, šta ste vi to pristali kada sate opet ponudili formu kakva je bila ponuđena ranije i kakva nosi korene još iz 2001. godine. Rekli ste i da ne postoji Bolonjska deklaracija, trebalo bi je smisliti i po njoj raditi. Dakle, ako jedna deklaracija, negde udruženih zemalja zapadne civilizacije, koje imaju drugi obrazovni sistem i mi zaista ne sporimo pravo da Evropa uređuje svoj akademski prostor. Na šta bi to ličilo, zašto bismo mi to uticali. Uređenje svog akademskog obrazovnog prostora, članice potpisnice Bolonjske deklaracije žele da stvore nekakve prioritete, preferencijale, misleći da će tako moći da budu konkurentnije, tržišno otvorene, da neko drugi dođe da studira i da postignu svoju regulaciju kretanja unutar samih država te zajednice, tih potpisnica deklaracije. Naša Vlada je na to pristala, univerzitet takođe, 2003. godine potpisala postupak i vi ste krenuli u realizaciju ovog procesa. Mi smatramo, iako ste krenuli, sa nesumnjivim pravom da oni to traže i zahtevaju, trebalo je voditi računa o nečemu što ste vi to rekli, a to je nacionalni interes. Ni u jednom jedinom članu, ni u jednoj jedinoj rečenici nismo uspeli da nađemo, temeljno analizirajući i pišući amandmane i o lošim stranama zakona, kakav ste to nacionalni interes branili kada ste napisali ovakav zakon i šta je to bilo definisano kao nacionalni interes kada se pristupa reformi nečega jako bitnog. Ako hoćete ili mislite da to nije bitno staviti, pogledajte recimo član 3. ili 4. hrvatskog zakona ili pogledajte sajt Lomonosova, pa vidite kako ruska vlada stoji iza programa studija Lomonosovog na medicinskim, hemijskim i ostalim fakultetima gde sam gledao. Pogledajte i vidite da su i oni usvojili neke elemente Bolonjske deklaracije, ali tamo studije traju za medicinu šest godina, za hemiju traju pet godina. Ful tajm im je 11 godina za medicinske kliničke studije, da postanu osnovne studije, da završe magistetrijum i doktorate. Kod nas je sve to očito duplo kraće. Kako se to može porediti ili valjda student medicinske akademije Lomonosova nije dovoljno validan, niko ga neće prihvatiti, pa da za 11 godina postaje doktor nauka, a kod nas magistar i lekar postaće za šest godina po vašem predlogu, koliko su do sada trajale osnovne studije. Svi za redom govornici su isticali slabost dosadašnjih sistema studija i nedovoljnu ažurnost i odgovornost studenata, nisu međusobno dobro sarađivali studenti i profesori, bio je ovakav odnos, onakav odnos. Ni jednim rešenjem koje nudite ovde neće se ni popraviti odnos ni studenata, ni profesora, biće zapravo stvar ista, gotovo jednosmerno primanje, sa čime se mi ne slažemo i ne zalažemo se za takav autoritarni odnos, gde će profesor samo pričati, student samo slušati. Korelacija i interakcija postoji čak i u obdaništu. Međutim, neuvođenjem mentorskog sistema ili drugačijeg načina temeljne revizije, mi ćemo opet ostati, hteli ne hteli, na tome. Da li ćemo po konceptu koji predviđate, krećem zapravo sasvim drugačije mimo nekog svog ličnog koncepta, na bazi onoga što ste vi rekli, moći da obezbedimo da profesori imaju uvid u kontakt sa studentima i ostvarivanje tih famoznih bodova tokom vežbi, predavanja, kada znate kakva je kadrovska politika na fakultetima. Negde veoma bitne predmete, čak dvosemestralne, drži jedan, retko dva profesora. Imamo često probleme kada student polaže drugi ili treći put da se mora pozivati profesor sa strane. Nemamo svuda viška kadrova i svuda suficite. Ali, to su samo oni praktični detalji koji čine da upravo ono što ste izrekli verovatno govori o tome da vi nemate dovoljno iskustva. A ovde sede profesori koji su univerzitetski profesori veoma dugo i bilo bi korisno, a valjda biste vi poslušali njihove savete te vrste, da vam taj univerzitetski rad, iskustvo, evo tu je vaša pomoćnica koja ima veoma velikog iskustva, to je uvaženi profesor na Pravnom fakultetu, pa da vidite kako se realno život odvija na fakultetu i šta to u autonomiji fakulteta koja sada postoji smeta da se nastavi takav rad, da se da fakultetu, jer je on jedini konkretni vršilac procesa. Moguće je da sam iz provincijskog grada, ali nisam upoznao studenta sa multidisciplinarnih studija. Kako to lepo zvuči. Ne znam koliko je. Evo, koleginica Emilija možda zna pa će reći vama, a vi meni replicirajte, koliko ih u Kragujevcu ima na multidisciplinarnim studijama. Ne znam ni kako ćete ih potpisati, ni šta će biti, ali svejedno, da bi imali mogućnost većeg broja onih koji će učiti multidisciplinarne studije, dajemo univerzitetu pravo kompletne autonomije nad fakultetima. Dobro je gospođa Donka definisala ovo - univerzitet je jedna labava zajednica fakulteta, koja sada kako stoji, podrazumeva osim prostora, obično glomaznog, obično bajnog i sjajnog, kakav sve nije, u kome sede predstavnici fakulteta i donose zajedničke odluke za sve fakultete koje univerzitet pokriva. I tu su vam sada oni nastavni sadržaji, tu su vam izbori u zvanja, tu su vam magistarske i doktorske teze itd. I šta je to bilo malo univerzitetu da mu sada treba dati mogućnost pravne i finansijske nadmoći nad fakultetom. Kako reći nekom fakultetu sa velikom tradicijom, koji je sa nekoliko takvih osnovao oca univerziteta, nemoguće je, ali tako ispada, e sad će on da mu se kao očuh vrati jednom drugom merom. Dakle, samo o tom segmentu ideje koja u Bolonjskoj deklaraciji nije toliko podvučena i toliko naglašena eksplicite kao što je potreba raspravljanja o tzv. sistemu prenosivih bodova. Govoreći o ovome i toj vašoj potrebi, koja je naročito iskazana kroz stepen hitnoće, jer je zakon po hitnom postupku, pazite, pa valjda je i onaj iz 2002. godine bio po hitnom postupku, i ono je loš zakon, a ovo je još lošije rešenje. Na sreću ovaj vaš predlog nema ono što ima 141. član onog zakona, čiji je idejni tvorac ovde obrazlagao, gospodin Gašo Knežević, gde zaista videli ste drakonske mere pretnje revizije zvanja itd. Neka svojevrsna Batićeva lustracija, koja nije prošla ni tamo gde je on namenio, a gotovo da je prošla i u debeloj meri zakačila brojne političke neistomišljenike i ljude koji su drugačije mislili, a koji su po zakonu došli u regularna zvanja. Eto, ako nešto mogu iz ovoga da pohvalim, to je to. Mi i dalje, predstavnici SRS, mislimo da treba povećati odgovornost studenata. Oni ne bi trebalo da budu lenji, ne bi trebalo da čekaju da im se veliki broj ispita da kao uslov da ih prenose, ali ne vidimo ni kako će, da idem onaj drugi segment priče, a to je sistem vrednovanja bodova, nastavnog sadržaja i vrednovanja predmeta. Taj koncept koga je zaista u jednoj ili dve rečenice dala, a pročitao sam nekoliko verzija Bolonjske deklaracije i voleo bih da mi je neko dao neku integralniju, ali na vašem sajtu, pa sajtu Mostara, pa Crne Gore, pa levo, desno, Rusije, nalazio sam uglavnom slične tekstove. Možda ima neka, ali dajte da je mi vidimo u kojoj se malo podobnije govori o tome. Zaista bi bilo fer od potpisnica Bolonjske deklaracije i njihovog šefa tog štaba, kako se zove, uostalom nisam bio, idete vi iz Ministarstva i ne znam o čemu tamo pričate, da li samo klimate glavom i potpisujete ili ih pitate, zašto vam nisu dali neki konkretan model, recimo poput impakt faktora. E, ovako će da izgleda primena bodovnog sistema na najčešća zanimanja, na najčešće akademske obrazovne i strukovn-obrazovne programe, za najčešća zanimanja u svetu. Ovo treba da ima toliko bodova - inženjer; te predmete i te predmete, da mi vidimo šta to usaglašavamo. Jer, bojim se da jednu numeričku kvantifikaciju, broj bodova, prevodimo, analogni odnos stavljamo sa kvalitetom. Mi moramo da kvalifikujemo. Vidite i sami da ste u zakonu dali mogućnost da kada neko nostrifikuje ili pravi ekvivalenciju, da li će raditi ili nastaviti studije, on mora da vidi nastavni sadržaj. Ne vredi mu što ima 50 bodova i ide dalje. Šta je u tih 50 bodova? Da ne pričam nebuloze, da je to zaista tako, vidimo iz Predloga ovog zakona da student mora i može da bira osnovne izborne predmete, da čak može i da se upiše sa 37 bodova minimum i da zato što je on samofinansirajući, a isti fakultet, isti sadržaj može da upiše ko je budžetski finansiran sa 60 bodova. Šta tako ako nastavimo svake godine da on koristi svoja prava dobijamo, studenta koji nikada neće imati 60 bodova. To nije definisano zakonom i možda je to jasno, ali evo vi izađite i pojasnite, ali ga bar napištite da bi svima bilo jasno. Ili će samo u jednoj godini kada upisuje, a moći će 37, pa će to morati da nadoknadi narednih godina, ili niko živi ne zna šta je to, i onda će on biti egal lekaru koji je upisao recimo sa 60 bodova. Dakle, mnogo je nejasnoća. Pitamo se zašto vam oni koji su vas ubedili da naš sistem ne valja, nisu bar dali operativni model. Vi znate da se sve standardizuje, od proizvodnje hrane, sokova, automobila i mi jesmo za to. Ko kaže da mi ne bi poštovali standarde u Evropi. Svako bi. Ali dajte da budu jasniji i da ne znače ruiniranje onog što mi imamo na našem terenu, naše samobitnosti, naših nacionalnih interesa. Kakav nacionalni interes? Nema rečenice o tome, koliko god da u konceptu iz koga je zakon napravljen piše, paradoksalno piše, šta ćemo sa studentima koji su učili, pa studirali godinama i položili pola ispita i ne dobiju više nikakav papir. Pa šta vi to hoćete?Da ovim predlogom date polufabrikate? Kakav papir? Neka idu u Evropu, pa neka rade. Nama treba ko može da završi studije. Ko će znati za šta je završio. Imaće zvanje i to će moći da radi. Ili - kaže u tom predlogu, imamo mnogo obrazovanih ljudi, zauzimaju mnogo dobra mesta. Uticajni su i cenjeni. Malo parafraziram. Nemojte zameriti, ali ovo mnogo liči na to i to što mi imamo tako obrazovan kadar i što radi po svetu jeste dokaz da smo mi dobro radili, ali je istovremeno dokaz da nam fakulteti ne valjaju, jer su prilagođavali svoje programe i opterećivali ogromnim i obimnim nastavnim sadržajem koji bi negde neko tek na magisterijumu učio, pa mi zato moramo da reformišemo ovaj obrazovni sistem, da smanjimo nivo opterećenja osnovnih studija, a to što su ti talentovani naučili tokom osnovnih, da smo to pomerili za magistarske, oni bi tek kad budu magistri to naučili. Pazite, ne piše to tako. Pisano je, pa je bilo vremena, pa to deluje čitkije, ali ja namerno da bi naša javnost to čula govorim o tome čije su ideje ugrađene u ovaj zakon, kakav način razmišljanja vas je vodio kada ste takvu mogućnost dali da recimo date sistem integrisanih studija, da dozvolite npr. magisterijum posle godinu dana, da dozvolite da se osnovne studije redukuju na samo četiri godine. Neverovatno, ko će medicinu sa šest, koji i sada loše završe, i teško ide i traljavo, završiti za četiri. Kako ćete dvosemestralne, trosemestralne predmete uključiti na manje od 60 bodova ili će samo jedne godine student da uči samo jedan predmet. Koliko mu godina treba za medicinu. Tri godine, tri predmeta. Prosto, ako ih iseckate, iskomadate, nećete dobiti ništa od toga, oni integrisano uče, ne zato što to neko želi jer su velike, jer treba integrisano znanje iz toga. Ne možete na parče učiti hirurgiju trbuha, hirurgiju ruke, glave i tako dalje. Dakle, mnogo praktičnih posledica ćemo imati zato što ako budemo primenjivali ove koncepte za koje se vi zalažete i koji su ključno što čine ovaj zakonski projekat lošim i razlog zbog koga ćemo mi biti protiv toga. Regulaciono telo koga ste tamo dali, Nacionalni savet kao glomazno birokratsko telo, mi imamo neku analogiju u nacionalno-prosvetnom savetu. Mi smo krenuli amandmanski s tim, a iskreno da kažem moguće je i pod upitom kako bismo to prebacili nadležnost nacionalno-prosvetnih saveta, ali možda ni pitanje prebacivanja nadležnosti iz ovog zakona ne bi bilo nerešivo, jer se ovde može svašta prebaciti, prodati NIS za pet minuta. Nije to problem. Pravnici bi to rešili, nego smo hteli da ukažemo na činjenicu da imamo kompetentno telo koje tamo postoji, iz reda akademika i ljudi koji konačno kao posledicu svog obrazovanja imaju visoko obrazovanje. Gotovo svi koji sede u savetu, 42 koliko ih ima, imaju visoko obrazovanje. To je Akademija nauka, to je Pravoslavna crkva i ostale verske zajednice. Zašto ono delom strateških problema se ne bi bavilo,onima što ste dali u nadležnost - nacionalnom savetu. To je bila ideja, jer ta ideja koju vi predlažete košta 14, 15 miliona samo za osnivanje. Dalje bi se ona formirala i dobro plaćala iz budžeta, pa bi ona pravila svoje komisije. Komisije bi pravile svoja radna tela tzv. ekspertske timove ili recenzente. Dakle, to je jedan začarani galimatijas, gde uvek neko za nekoga radi, a jedno telo sedi i ubira dobre pare i daje strateške ciljeve. Njih ne videh ni na vašem sajtu vaše strategije. Videh misija vizije. A vi objasnite šta to znači. Ako je to vaša strategija i ako je to ono što je bilo najvažnije da se u principima i smernicama vaše vlade nađe u predvečerje donošenja zakona koji temeljno ruinira jedan sistem, koji nigde i ničim, ne znam zaista gde je iskazao potrebu da želi da ruiniran bude. Postavlja se pitanje šta je motiv, šta to želimo kada stavimo pod kapu univerziteta sve fakultete? Bolju kontrolu fakulteta? Ako gledate po sistemu rukovođenja, šta ima rektor da kontroliše dekana? Kako, nikako. Jednog bira veće, drugog bira veće izborno. Nema logike. Imaju subordinaciju, ali nema kontrole. Bolja finansijska kontrola? Možda ima tu neke logike. Nagoveštavate da će biti manje para. Jasno je to u obrazloženju zakona, nekoliko puta to provejava, jer vidim da dekani treba da postanu menadžeri, znači, da skupljaju pare, a ne da se bave kvalitetom i organizacijom nastave. Biće manje za ovo, biće manje za ono.Možda će biti sad lakše ministru, jer će dekan da kaže: evo, stiglo od Beograda toliko para, sada kad podelimo na vas 10-15, kome ovo može da bude dobro. Univerzitetima sa malim brojem fakulteta i privatnim, a Beogradskom univerzitetu, sa 30 fakulteta, a imamo šest-šest, ako se ne varam, šest državnih, šest privatnih univerziteta. Privatni imaju dva, tri ili četiri fakulteta u svom sastavu, a državni, poput Beogradskog, čak 30. Kako će on ono što mu se da, a biće na kašičicu, očekujem, da to lepo raspodeli i da svi budu zadovoljni, da svi budu motivisani da organizuju studije i da, kako rekoše ovde, "osavremene programe" itd. Mi jesmo za to da programi zaista budu, da se na najrigorozniji način nastavni sadržaji prate, odnosno studijski programi, da maltene iz godine u godinu profesor mora da ima predavanje koje je napravilo inovaciju, da nikada ne bude rečeno na isti način, isti sinopsis da ne bude. Potpuno se slažem. Mora se nastojati da se studentu poboljša odgovornost. Vi ste jedno od prava studenata proširili amandmanima. Ne znam o koliko rokova govorimo. Šta ste vi to u dogovoru sa njima prihvatili ne znam, ali jedno od rešenja je žalba studenta na ispit - 36 sati. Šta ako polaže popodne? Masa fakulteta ispite radi noću u devet, deset sati. Kome on da se žali kad mu za 36 sati ističe? Dakle, ima jako mnogo razloga zbog kojih ocenjujemo da primena, aplikacija ovog zakona u praksi će stvoriti niz nejasnih situacija i niz problema, neće biti koristan ni za građane, ni za same studente, osobito ne za institucije koje su ovim najviše zahvaćene. Naravno, mi ćemo biti protiv takvog predloga, jer narušava tradicionalni sistem obrazovanja, a to je jako važan segment u našoj državi.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe SRS, DSS, DS-Boris Tadić, G17 plus, SPS i SDP. Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, za razliku od nekih prethodnih govornika koji su u toku današnje rasprave govorili sa ove govornice i koji su, naravno, moje uvažene kolege poslanici, koji su profesori univerziteta i bolji poznavaoci ove materije koja je danas na dnevnom redu, nisam čovek iz prosvete, niti sam dovoljno stručan da govorim o detaljima predloženog zakona, ali hteo bih da ukažem na drugu dimenziju. Reforma našeg sistema obrazovanja, pa i visokog obrazovanja, potrebna je koliko i, nadam se da ćete se složiti sa mnom, reforma svakog dela našeg društvenog i ekonomskog života. Nema nikakve sumnje da uškolstvu naše države Srbije nešto škripi. Najbolji dokaz za to je činjenica što đaci beže iz škole, a studenti studiraju osam i devet godina, bez imalo interesovanja da što pre dođu do te preko potrebne diplome visokoškolske ustanove. Naravno, prilike koje mi imamo, gde će otići kad završe fakultet, ne teraju ih baš mnogo da što pre završe školu. Problem je, dakle, mnogo širi, ali ne možemo sedeti skrštenih ruku, već kao što pokušavamo da nađemo najbolja rešenja u privredi i ekonomiji, tako i u ovom duhovnom svetu, Srbija mora da se uzdigne. Pored približavanja opšteprihvaćenim normama i evropskim standardima, iza kojih se najčešće zaklanjamo i koji bolje definišu akademska znanja, uvodimo novi sistem stepenovanja školovanja, stvaraju uslovi za slobodnije intelektualno kretanje profesora i studenata, ali i traži ozbiljnije studiranje. Ne možemo danas, kada je reč o sistemu našeg školstva, pa i visokog obrazovanja, prećutati jednu od, po meni i po nama poslanici iz SDP, najvažniju temu, ato je etika. Ko su naši današnji profesori i predavači? Iz osnovne, srednje škole i sa fakulteta, složićete se sa mnom, svi se najčešće sećamo i dugo pamtimo one duhovite i šarmantne predavače, koji kroz teoriju slikaju život lepim primerima i metaforama. Pamtili smo i pamtimo one dobronamerne predavače, iz kojih zrači ljudska toplina i dobrota. Ali, nažalost, sećamo se i oniharogantnih, nadobudnih, nedobronamernih, koji su znali da izdeklamuju ili izdiktiraju nekoliko knjiških definicija, ali koji u nama nisu ostavili nikakav dublji trag, osim lošeg osećanja onoga trenutka kada ih sesetimo. Javna je tajna, nažalost, da se danas u Srbiji mogu kupovati ispiti i da to nisu samo prepričavanja studenata, to je istina i tako, nažalost, izgleda naše društvo danas. Protiv nekih profesora i na Beogradskom univerzitetu vode se sudski postupci zbog primanja mita, ali oni su i dalje za profesorskom katedrom. Vlada ih čak imenuje u svoje specijalne odbore i komisije. Znam za pretpostavku nevinosti u pravosuđu, ali pitam se koliko će trajati postupak pred sudom, s obzirom da znamo kakva je ažurnost naših sudova i njihova efikasnost, u kome će se utvrđivati da li su ti profesori krivi ili nisu krivi. Verujem, nažalost, da će to trajati nekoliko godina, pet ili šest,, doći će do još nekih promena vlasti, naći će se dobre veze i, kako to naš narod obično kaže, stvar će leći. Dakle, naše društvo, dame i gospodo narodni poslanici, obolelo je od mita i korupcije, i to i u onim profesijama u kojima nismo mogli ni da sanjamo: lekari i profesori. Surova je istina da je prema ovim profesijama učinjena nepravda i degradacija, koja se može meriti, na neki način, i nekom vrstom zločina. Zamislite važnost profesije čoveka koji otvara ljudski organizam i spasava ga strašnih muka. Šta se može meriti sa time? Ali, ne treba da zanemarimo ni duhovno. Predavači u osnovnim, srednjim školama i na fakultetima mogu da se igraju ljudskim dušama i u dobrom i lošem smislu. To, nažalost, svi dobro znamo. Mogu da budu interesantni, puni ljubavi, pa čak i deca, i ovakva kakva su kod nas, i zbog nas samih,umeće to da osete. Baš kao u američkim filmovima. Ako stvaramo dobre ljude, imaćemo kasnije i dobra dela, a to je put humanizma koji smo mi sada iovde negde, čini mi seusput malo zalutali ili smo ga zagubili. Da se vratim, na samom kraju, na sami predloženi zakon. Poslanici SDP pokušali su da ga malo poboljšaju u proceduralnom delu,kod izbora članova Nacionalnog saveta dali smo dobro rešenje koje je Vlada prihvatila. Doduše, Vlada je preuzela neke naše amandmane kao svoje, ali to je ne sprečava (jer je to normalno) da prihvati naše amandmane, jer su oni podneti 20 dana pre nego što ih je Vlada preuzela za svoje. Zahvaljujem se na pažnji.
Jedno kratko saopštenje. Nastavak 18. sednice Odbora za prosvetu, na kome će biti razmatrani amandmani na Predlog zakona o visokom obrazovanju, zakazan je za danas, utorak, 23. avgust 2005. godine, sa početkom u 18,00 časova. Nastavak će se održati u Plavom salonu u prizemlju. Koristim priliku da obavestim poslanike da danas neće biti nikakvog produžavanja rada. Svi znamo da će neki uživati od 18,00 časova. Od prijavljenih poslanika, prvi ima reč Milisav Petronijević, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Mašić. Sem poslaničke grupe NS i samostalni poslanici, sve ostale su prijavile poslanike za diskusiju. Izvolite, gospodine Petronijeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, stav poslaničke grupe SPS, odosno SPS prema Predlogu zakona o visokom obrazovanju izneo je dr Žarko Obradović i neću uzimati vaše vreme ponavljanjem tih stavova. Želim da kažem da ću se zadržati u načelu prošavši kroz ovaj zakon na nekoliko konkretnih rešenja, za koja tražimo još da se razjasne, sve u cilju da se donese što kvalitetniji zakon o visokom obrazovanju. Mislimda je obrazovanje delatnost od najšireg državnog nacionalnog značaja i to ono predškolsko, osnovnoškolsko, srednješkolsko do visokog obrzovanja. U svakoj državi mora da je važno da ima dobro organizovano, kvalitetno, materijalno potjkovano obrazovanje i integrisano u Evropu, ali i ono koje čuva kulturne, jezičke i nacionalne specifičnosti svoje države i nacije. Ono ne treba da zavisi od toga ko je na vlasti, niti treba da se menja kako se vlast menja. Mislimo da ovaj zakon o visokom obrazovanju jeste po kakrateru reformski, jer sadržaj i proces studiranja čini efikasnijim nego što je do sada, povećava odgovornost i nastavnika i studenata u procesu obraozovanja, stvara mogućnost za objektivnije ocenjivanje rada studenata, za veće i kvalitetnije angažovanje nastavnika u nastavi,postavlja uslove za osnivanje i rad visokoškolskih ustanova, čime će se nesporno povećati kvalitet tih ustanova i obim znanja onih koji uče u tim ustanova. Ponavljam, precizan stav o tome izneo je dr Žarko Obradović. Ja ću da prođem načelno kroz pojedine odredbe ovog zakona. Prvo, mislim da je malo smetnja što nema izveštaja koji su amandmani usvojeni, jer je Vlada ovog puta usvojila veoma veliki broj amandmana i ja sam zahvalan, to je samo predlog, nije usvojeno, veoma mnogo amandmana koji bitno menjaju ono što piše u Predlogu zakona. Recimo, kada bi se razgovaralo o Predlogu zakona i o principima visokog obrazovanja, nema u ovom tekstu, ali ima u amandmanu da je studentima omogućeno ne samo da upravljaju, nego i da odlučuju o visokom obrazovanju. To je kvalitet. Takođe, nema, a ima u amandmanu, ravnopravnost svih visokoškolskih ustanova, bez obzira na svojinska i osnivačka prava.I to je kvalitet, s tim što ova država mora da vodi računa jer će joj predstojati jedan veliki period da se obezbedi ravnopravnost kvaliteta visokog obrazovanja u svim tim ustanovama. Kod tih visokoškolskih ustanova treba i potrebno je da se obezbedi konkurencija iz koje će proisteći kvalitet, a ne da budu visokoškolske ustanove u kojima će se na najlakši način dobiti diploma. To ne može da bude cilj ove države. Kada je u pitanju obezbeđivanje kvaliteta visokog obrazovanja, mislim da je to značajno pitanje u ovom predlogu zakona. Iz Predloga zakona se vidi da vodeću ulogu u procesu obezbeđivanja kvaliteta visokog obrazovanja ima Nacionalni savet za obrazovanje, kao visokostručno telo. Dakle, telo pred kojim stoje veliki zadaci, iz prostog razloga što i ceo zakon, odnosno zakon ima više ciljeva, gde predstoji žestok posao i velika bitka narednih godina da se on sprovede, jer biće potrebno mnogo vremena da se ustanove prilagode svemu ovome, da se nastavnici prilagode da provedu više vremena sa studentima, da svakom posvete pažnju i da se studenti prilagode da moraju redovno da uče i tako dalje. Kada je u pitanju Nacionalni savet za visoko obrazovanje, mi tražimo još jedno razjašnjenje. Nema gospodina ministra, izašao je, ali da napomenem. Ne tražim ga zbog sebe, jer on ima običaj, pa kaže, dao sam ti na poslaničkoj grupi. Objašnjenje mora da se da javnosti. Kada je u pitanju sastav Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje, mi smatramo da treba u najmanju ruku dati objašnjenje, a mislimo da treba naći i mesta, jer ako su studenti prihvaćeni kao partner u visokom obrazovanju, a u tom delu formiranja tog tela predviđena je studentska konferencija, mi mislimo ako im je dato pravo da odlučuju, a ne samo da upravljaju, što se govori u principima visokog obrazovanja, ako im je dato pravo odlučivanja u organima visokoškolskih ustanova, mi mislimo da ima mesta da im se da pravo da učestvuju u odlučivanju u Nacionalnom savetu o pitanjima koja su od značaja za njih. Naravno, imamo u vidu da je to visokostručno telo. Ali, isto toga, imam u vidu da imamo mnogo studenata na doktorskim studijama, veoma kvalitetnih, koji mogu da učestvuju u tome. To je pitanje i tražim da se ono još jednom razjasni. Jedno upozorenje, iako je kasnije izvršena intervencija u članu 110, moramo dobro proučiti da nam se ne dogodi kao sa Nacionalnim prosvetnim savetom da donesemo zakon, ustanovimo kako se on bira, a onda prođe godinu dana dok ne izaberemo Nacionalni prosvetni savet, jer nije bila do kraja razrađena tehnologija izbora. Takođe, upozoravam i na još jedno pitanje Komisije za akreditaciju, koja u celoj ovoj priči dobija veliko mesto i gde će oko članstva komisije biti najveća tuča. Dakle, imajući u vidu koje su sve ingerencije komisije za akreditaciju. Sledeće pitanje za koje smatram da treba da se još jednom razgovara, to je pitanje vezano za visokoškolske ustanove i to, što se mene tiče, iz dva ugla. Prvo, naravno da je ovde predviđeno i daje se, promoviše se koncept integrisanog univerziteta, i to je nešto kao proces, nemam ništa protiv, ali da li je dovoljno sagledano sve, nije li to prenaglašena uloga u odnosu na fakultete. Da li su i sve ingerencije koje su date univerzitetu takve da neke mogu da se prenesu i fakultetima i obrnuto, a daću vam jedan primer. Da li su fakulteti dovoljno osposobljeni da mogu da vrše izbor uz sva zvanja nastavnika, naravno, uz određenu koordinativnu funkciju univerziteta. Sa druge strane, dato je pravo fakultetetima, odnosno njihovim organima upravljanja da sami donose odluku o visini školarine i mi imamo jednu praksu da jedan fakultet ima 40.000, drugi 70.000, a treći 100.000. Nije li to pitanje koje bi trebalo da se nađe u ingerenciji univerziteta u smislu utvrđivanja nekih kriterijuma, jasnih, kako i na koji način se to može odrađivati kada je u pitanju školarina. Dobro je da je Vlada prihvatila amandman kada se osnivaju odeljenja van sedišta visokoškolskih ustanova. Mi ne bolujemo od toga da li je to naš amandman ili Vladin, nas interesuje to rešenje. To znači da se odeljenja mogu osnivati, ali u postupku akreditacije, kao isve ostale visokoškolske ustanove. Ovo iz razloga što smo imali jednu invaziju osnivanja odeljenja u Srbiji po prostorijama kućnog saveta, večernje škole itd. Nešto što samo može u stvari da degradira visoko obrazovanje. Mislim da se ovim načinom da se odeljenja mogu osnivati, ali u postupku akreditacije, sprečava dalje taj proces koji je bio. Kada je u pitanju finansiranje, želim da kažem da Vlada mora da vodi računa ako izađe sa Predlogom zakona koji su ciljevi zakona, da će morati da stvori materijalne uslove da se to sprovede, jer bez toga, bez materijalnih uslova za visokoškolske ustanove, bez poboljšanja materijalnog položaja nastavnog osoblja, bez mogućnosti studenata svih da studiraju na najjeftiniji mogući način, sve to neće biti sprovodljivo. Mi ovde podržavamo opredeljenje Vlade da sve više afirmiše, odnosno da najviše afirmiše koncept besplatnog školovanja, onoliko koliko su u mogućnosti države, ali isto tako insistiramo kod onog dela koji govori o samofinansiranju da samofinansiranje na državnim univerzitetima ne može da bude potpuno isto kao samofinansiranje na BK univerzitetu i nekim drugim univerzitetima, da i tu moraju da postoje kriterijumi kako, do koje visine i na koji način. Sledeće je pitanje prava i obaveza zaposlenih na visokoškolskim ustanovama. Mislim da je taj deo dobro urađen. Upozoravali smo i još jednom upozoravamo, poštujući i uvažavajući ogroman broj profesora na koje se to ne odnosi, ovaj zakon je imao zadatak i da spreči jedan broj profesora koji su se ponašali kao trgovački putnici, koji su šetali od fakulteta do fakulteta u Srbiji. Mi smo predložili da tome mora da se stane na put. Profesor mora sve vreme da potroši, pre svega, sa svojim studentima, u svojoj ustanovi, da može da obezbedi redovnost i nastave, i prisustva i neposredan rad sa studentima. Vlada je intervenisala ovde na dva načina. Mi ćemo podržati oba. Jedan je da zbog sukoba interesa oni profesori koji predaju na državnim visokoškolskim ustanovama ne mogu da predaju i na privatnim. Drugi, kroz povećanje procenta broja profesora sa 60% na 70%, koji moraju da budu u punom radnom odnosu u visokoškolskoj ustanovi. Mi znamo da su ti kriterijumi veoma visoki, ali ako im ne postavimo tako visoke ciljeve nećemo učiniti nikakav poseban napredak. Dakle, mi ćemo i dalje tragati za rešenjem koje će obezbediti ovo o čemu pričam. Pre kraja, nešto vezano za studente. Pozdravili smo formiranje studentskih konferencija, studentskog parlamenta, učešće studenata u upravljanju i odlučivanju. Tražimo da nađu mesta i u Nacionalnom savetu za visoko obrazovanje i mislimo da je ovde korektan odnos zakon predvideo i za studente, počev od upisa koji daje šansu najboljima da se bez obzira na materijalne mogućnosti mogu upisati besplatno, preko toga da oni koji se upišu kao samofinansirajući mogu ako redovno završe da pređu na budžetsko finansiranje. To su sve neke stvari koje mi podržavamo. Ono na čemu smo insistirali, što za sada imamo podršku Vlada, a očekujem da će se ona verifikovati večeras na Odboru za prosvetu, a to je prilagođavanje broja rokova za ispite prema svemu tome. Vlada je prihvatila da student može da polaže još dva puta, kada se to matematički izračuna nedostaje jedan ispitni rok, pa onaj ko završi drugi semestar letnji u junu, može da polaže u junu ili septembru, ali nema tog trećeg. Stoga smo mi predložili da to budi i oktobarski rok. Naravno, imamo u vidu da Zakon omogućava studentu da veoma veliki procenat tih bodova stekne u toku škole. Intencija jeste u tome u toku školske godine, a onaj manji da osvoji na ispitima i verovatno će se nekog dana i taj broj ispitnih rokova smanjivati, ali mislim da u ovom trenutku je ovo dobro rešenje. Ono što takođe još jednom upozoravamo, mislimo da je za studente veoma važno da ima pravo da se upiše, da ima pravo da jeftino studira, da dobije kvalitetno predavanje i da odgovori svim obavezama koje ima. Još jednom upozoravam da mora da se uvede red kada je u pitanju samofinansiranje, odnosno kada je u pitanju određivanje cene školarine. Na kraju, mislim da su u prelaznim i završnim odredbama data fer rešenja i za nastavno osoblje, i za studente, i za visokoškolske ustanove, i vremenski periodi kada to sve treba prilagoditi. Posebno ističem dve stvari. Jedno je da je intervenisano kod načina izbora prvog Nacionalnog saveta, da ukoliko oni koji čine Nacionalno-prosvetni savet ne dostave svoje predloge, da ih Skupština može birati iz reda tih struktura, ali na predlog nadležnog odbora, što je nedostajalo. To mislim da omogućuje da ne dođemo u situaciju da Nacionalno-prosvetni savet biramo godinu dana. Ono što takođe pozdravljamo to je ta osobenost Srbije u odnosu na Evropu, bez obzira koliko su u Evropi poznati univerziteti, a ne fakulteti, a to je što je intervenisano u članu 118. da fakulteti koji su do dana donošenja zakona postojali zadržavaju svojstvo pravnog lica, osim ako ga sami ne prenesu na univerzitet. Sve to kada se ima u vidu, želim da kažem da je Vlada prihvatila naših 7 amandmana. Usmeno imamo obećanje Vlade za još 4. To pričam, želim da istaknem, imajući u vidu početak ovog mog izlaganja. Mislim da je Vlada ovde učinila da stavi do znanja da nije sujetna, već da jednostavno traga i ona za boljim rešenjima. To je taj prvi korak koji treba da obezbedi konsenzus kada je u pitanju obrazovanje kao značajna nacionalna i državna delatnost.
Zahvaljujem, kolega Petronijeviću. Reč ima narodni poslanik Zoran Mašić, a neka se pripremi narodni poslanik Milka Silajev.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, stav SRS vezano za ovaj predlog zakona izneo je dr Poskurica i on je najveći deo tih naših načelnih primedbi ovde saopštio. Ja ću u svojoj diskusiji pokušati da ukažem na određene konkretnije propuste u ponuđenom tekstu zakona o kome ćemo raspravljati narednih dana. Prvo, želim da kažem da uvažavam apsolutno činjenicu i potrebu da treba da usaglašavamo sve naše zakonske propise sa propisima Evropske ekonomske zajednice i da ovakav zakonski propis koji reguliše jednu značajnu oblast, a to je visoko školovanje, treba da bude usaglašen sa razvijenim svetom. Ali, ako je potpisivanjem Bolonjske konvencije prihvaćena obaveza da do 2010. godine sinhronizujemo i uskladimo te zakonske propise, onda stvarno ne vidim zašto se još nije pričekalo sa ovim zakonom, pogotovo u odnosu na određene manjkavosti koje su utvrđene od strane gotovo svih poslaničkih grupa i činjenice da ima blizu 200 podnetih amandmana. Znači, jako dugo se radilo na ovom konceptu i opet su određeni i značajni propusti napravljeni, a za mene je jedan takođe značajan propust i zato smatram da je trebalo možda još sačekati i zajedno ovaj zakon donositi sa zakonom o naučnoistraživačkoj delatnosti. Jer nema razvoja i napretka obrazovnog procesa ako nemamo kvalitetniji naučnoistraživački rad, pogotovo što finansiranje naučnoistraživačkog rada u visokoškolskim ustanovama ide preko Ministarstva za nauku. Znači, Ministarstvo za nauku obezbeđuje sredstva i finansira konkretne projekte i finansira te nastavnike i saradnike na fakultetima. Ovako ponuđenim konceptom, za koji sam ubeđen da će biti donet, nastaće značajne diskrepancije i kolizije između postojećeg zakona o naučnoistraživačkom radu i Zakona o univerzitetu. Prema Zakonu o naučnoistraživačkom radu, kada se raspisuju konkursi za projekte, navode se od naučnih zvanja do određenih naučnih oblasti koje se finansiraju ili, kako je to sada definisano, naučnih polja, i u skladu sa tim se određuju sredstva i po grupacijama se prijavljuju istraživači od najnižih do najviših naučnih zvanja, upravo da konkurišu na određena naučna polja. Međutim, mi u ovom nacrtu zakona neka naučna polja koja su vrlo značajna kod Ministarstva za nauku, recimo oblast biotehnologije, mi nemamo ovde apsolutno definisano takvo polje i pitam se, a o tome ću kasnije govoriti, kako je takav jedan propust napravljen da takva jedna značajna oblast za ovu našu državu nije definisana i kao obrazovni proces. Znači, Vlada je trebalo da ima obavezu da obaveže Ministarstvo za nauku i Ministarstvo za obrazovanje da zajednički rade na konceptu i usaglašavanju propisa koji zajednički regulišu oblast naučnoistraživačkog rada i oblast obrazovanja. Mislim da je to jedan ozbiljan propust gde mi ispred SRS sa osnovom možemo da stavimo prigovor ministru i ministarstvu, i Vladi. Sledeća stvar na koju želim da ukažem jeste Nacionalni savet, koji se planira ovim zakonom da se formira. Lično nemam ništa protiv tela koje treba da ima određene nadležnosti, da unapređuje obrazovni proces, a pogotovo visoko obrazovanje. Bojim se da ovako kako je konceptualno predloženo, da to ne daje garanciju ako se planira da osnov tog saveta bude tih 10 redovnih profesora, vrhunskih naučnika. Ne znam ko će biti taj koji će da definiše kojih je to 10 vrhunskih naučnika, ako je recimo ovde izostavljena Akademija nauka. U svim državama računamo da su vrhunski ili najviši naučno-istraživački radnici dokazani u nauci i u obrazovanju akademici, redovni članovi Akademije nauka. Ovim zakonom ne daje se apsolutno mogućnost da Akademija nauka delegira svoje predstavnike u ovakvo telo i da ima funkciju u rešavanju i odlučivanju nadležnosti jednog ovakvog saveta. Vi ste ovde definisali da mora biti vrhunski naučni radnik i da ima međunarodno priznate radove; pa uslov i kriterijum za izbor redovnog profesora jesu priznati naučnoistraživački radovi objavljeni u vodećim međunarodnim časopisima sa recenzijom, objavljeni naučnoistraživački radovi na međunarodnim naučnim skupovima, i to se podrazumeva. Znači, u suštini svaki redovni profesor može da konkuriše ili ako ne može pitam se ko će biti taj koji će da odredi i da kaže ko je taj vrhunski. Bojim se da će biti ovde kao i u mnogim drugim kojekakvim savetima ili telima koja su predlagana, da će opet imati uticaj politika i da će u ovom savetu, kao i u nekim drugim savetima, pre svega biti ljudi, ovde sada redovni profesori koji pripadaju određenim političkim opcijama, iako je ovde rečeno decidno da ne mogu biti delegirani ljudi koji su stranački angažovani. Ali, imamo mi mnogo profesora koji su u strankama, ali nisu stranački angažovani. Normalno, oni će zastupati interese tih stranaka u određenim momentima. Prema tome, nije moguće prosto isključiti tako nešto i na kraju kada se bira u parlamentu opet se bira većinom vladajuće koalicije, i opet će prednost u izboru ljudi u taj savet imati ljudi iz određenih političkih opcija koje su vladajuće. Mislim da je trebalo ovde jasnije definisati kako će se vršiti, koja kategorizacija izbora i načina tih ljudi, i mislim da je trebalo apsolutno ovde da bude mesta za predstavnike Srpske akademije nauka, da i oni imaju udela u radu ovog saveta. Dalje, želim da kažem da Nacionalni savet, ovako kako je definisan, što se tiče njegove nadležnosti, ima nekih koje mu pripadaju, a mislim da su ovde date neke nadležnosti Nacionalnom savetu, koje bi u suštini trebalo Ministarstvo da ima, da ono kao državni organ treba da ima određene neprikosnovene stvari. Ne može da ustupa to da neko drugi vodi i odlučuje. Ovde su definisane, u nekih 15 stavki, nadležnosti saveta i, prema mom slobodnom sudu i oceni, date su neke nadležnosti koje bi trebalo pre svega Ministarstvu da pripadaju. Dalje, želim nešto da kažem o obrazovno-umetničkim poljima, definisanim u članu 27. Ovde je definisano nekih pet polja, prirodno-matematičke nauke, društveno-humanističke, medicinske nauke, tehničko-tehnološke i umetnost. Već sam spomenuo da je izostavljena biotehnologija ili biotehnološke nauke, koje su kao takve definisane upravo kod Ministarstva za nauku. U oblasti biotehničkih nauka najveći je broj projekata iz oblasti tehnološkog razvoja. Znači, najveći broj projekata je upravo iz te oblasti. U toj oblasti su svi poljoprivredni fakulteti, šumarski fakultet, veterinarski fakultet. Juče sam na Odboru postavio pitanje gde će se ti fakulteti svrstati, u koje obrazovno polje. Onako lakonski je rečeno - to će odrediti Nacionalni savet. Molim vas, ne može to da odredi Nacionalni savet, jer posle pravnih fakulteta, posle ekonomskih fakulteta, u našoj državi je najveći broj poljoprivrednih fakulteta. Na kraju, mi smo agrarna država i to je jedan vrlo značajan studij, a svakako nije zanemarljivo ni šumarstvo, pa na kraju i veterinarstvo kao oblast ili veterinarske studije. Za njih ne znam, ja bar ne mogu da procenim gde će biti, u koje od ovih obrazovnih polja svrstani. Meni je žao što sam lično nisam intervenisao amandmanom i pitam se da li su predstavnici poljoprivrednih fakulteta imali učešća u ovome, da niko nije intervenisao i rekao da se drugačije definiše, jer ne mogu da zamislim da poljoprivredni fakultet bude u tehničko-tehnološkim naukama, znači zajedno sa mašinstvom, elektrotehnikom, građevinom itd. Ajde sa tehnologijom i bože pomozi; ili veterina da bude uz medicinu. U krajnjem i to može, jer u nekim državama ima i takvih rešenja i to je nekako i prihvatljivo, ali šumarstvo i poljoprivreda mislim da nemaju ovde definisano obrazovno i naučno polje. Dalje, želim da kažem vezano za vrste i nivoe studija koje su definisane u članu 25, o tome je bilo sinoć i na Odboru rasprave, i pitanja, i traženja odgovora. Međutim, po meni neke stvari nisu dobro definisane, pogotovo obelodanjivanjem, odnosno dostavljanjem amandmana koje je Vlada dala na ovaj zakon. Znači, Vlada je svojim amandmanima izvršila izmene i korekcije ovog predloga zakona o visokom obrazovanju koji smo mi poslanici dobili. U pravilu, ono što Vlada amandmanima menja, to se prihvata i to je automatski integralni deo ovog predloga zakona. Ako se i usvoji ovakav predlog, svakako će se usvojiti i ti amandmani. Tu se značajno, upravo kod vrste nivoa studija menjaju neke, po meni, možda i suštinske stvari. Možda sam malo više i subjektivan, ali sinoć sam tražio objašnjenje oko toga, pre svega vezano za magistarske akademske studije. Usvajanjem ovog zakona nećemo imati magistre nauka, barem onakve kakve smo ih do sada imali, a mislim da se 30 godina, ako ne i više, školuju magistri nauka. Dakle, to su ljudi koji se usmeravaju u naučnoistraživački rad i to im je neka početna stepenica. Iza toga sledi, kod većine njih, doktorska disertacija i dalji razvoj u naučnoistraživačkom radu. Ovde se te akademske magistarske studije faktički, po meni, ukidaju i uvode se diplomske akademske studije, koje u suštini imaju logike ovako kako je predloženo. Međutim, da li ćemo ukidanjem tih magistarskih studija, školovanja ili pripreme za naučnoistraživački rad značajno obogaljiti naš naučni podmladak. Po meni, on je prilično i sada obogaljen, jer u proteklih šest ili sedam godina postoji urušavanje tog naučnoistraživačkog podmlatka na većini fakulteta, pre svega zbog nedostatka novčanih sredstava. Ne primaju se asistenti pripravnici i asistenti, a ovako kako je zamišljeno vezano upravo za saradnike u nastavi i asistente, i samim tim nemanja više tih magistarskih studija i zvanja magistra nauka, mislim da ćemo doći u još goru situaciju, jer izborom saradnika u nastavi na godinu dana, to su upravo ti koji će pohađati ove diplomske akademske studije ili asistenata koji će biti na doktorskim studijama, ne daje to garanciju da će to biti ljudi koji će i ostati da rade na tim fakultetima, nego se bojim da će više biti više u prolazu i kako ih onda selektirati. Pošto sam ograničen vremenom, želim da ukažem samo na određene nelogičnosti iskazane u prelaznim i završnim odredbama. Recimo, za doktora nauka u jednom članu, u članu 128, kaže se da je rok sedam godina onima koji su magistrirali da doktoriraju, a u članu 123. daje se pet godina onima koji su na doktorskim studijama. Onaj ko je na doktorskim studijama treba da ima više vremena jer treba da ispolaže ispite i treba da uradi disertaciju, a ovaj ko je magistrirao treba da radi disertaciju. Mislim da su tu neke stvari izmešane. Želim ovim da završim zbog mojih stranačkih kolega, da i njima dam prilike da govore - mislim da ima mnogo manjkavosti u ovom predlogu zakona, iako se dugo pripremao. Zbog toga mislim da je možda bilo bolje i uputnije da je ovom prilikom Vlada i Ministarstvo za obrazovanje povuklo ovaj predlog i doradilo ga na pravi način i usaglasilo ga zajednički sa Ministarstvom za nauku, i da su napravili novi zakon o naučnoistraživačkom radu i zajedno sa ovim zakonom usvojili. Mislim da bi to bilo mnogo značajnije za obrazovni proces, pogotovo visoko obrazovanje, a i za naučnoistraživački rad u našoj zemlji. Zahvaljujem na pažnji.
Hvala vam, gospodine Mašiću. Reč ima narodni poslanik Milka Silajev, ili u duhu ovog zakona mr Milka Silajev, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Veselinović.
Poštovani gospodine predsedniče, gospođo iz Ministarstva, poštovane kolege poslanici, posle ovako iscrpnog i lepog izlaganja gospođe Donke, gospodina Obradovića i gospodina Gačevića, zaista sam morala da revidiram svoje izlaganje. Želim da dam jedan drugi aspekt ovoj mojoj priči za govornicom. Naše školstvo je stalno potenciralo loše đake, počev od osnovne škole brinuli smo uvek o lošim đacima. Brinuli smo u osnovnoj školi, u srednjoj školi, na fakultetima, a to je bila velika greška. Apsolutno je velika stvar da se intelektualni potencijali jedne zemlje neguju. Ovako nešto će omogućiti ovaj zakon. Zašto i kako? Umrežavanjem u evropsku mrežu univerziteta omogućujemo vrhunskim, najboljim đacima da biraju kurseve, one koje hoće da čuju u Londonu, Parizu, Berlinu, a isto tako i njima iz Londona da čuju naše stručnjake u Srbiji. Vi znate da su pedesetih godina nemački stručnjaci iz oblasti atomske fizike bili kod nas u Institutu Vinča, jer je tada Jugoslavija bila na tom teorijskom nivou razvoja. Takva razmena omogućuje stvaranje vrhunske grupe stručnjaka koja može da povede zemlju u bolje sutra, može mali broj ljudi da učini da zemlja doživi preporod. Mi smo svedoci takvih slučajeva u Evropi. Pogledajte "Nokiu", šta je ona napravila sa malom zemljom Litvanijom, šta je Indija napravila od svojih stručnjaka iz računarske tehnike. Stručnjaci iz informacionih tehnologija Indije su vrhunski stručnjaci u svetu, najplaćeniji, ne idu u svet nego donose pare Indiji i povećavaju nacionalni dohodak. Znači, perspektiva ovakvog umrežavanja je stvarno dobra i potenciranje pametnih ljudi u zemlji doneće dobro ovoj zemlji, a G17 plus radi na tome što se brinemo o stipendijama vrhunskih đaka, vrhunskih stručnjaka i taj plan smo hteli da potenciramo. Bilo je puno reči o tome da je potrebna akreditacija fakulteta, da se formira sistem obrazovanja za studente. Prema novim rešenjima vodeću ulogu u kreiranju politike i utvrđivanja kvaliteta studiranja imaće Nacionalni savet, koji će biti formiran kao takvo telo da apsolutno ima intelektualni prioritet u odnosu na one ljude koje treba na neki način da kontroliše i formira se iz reda istaknutih naučnika. Meni ne smeta ono "istaknuti naučnik", jer mi i treba da potenciramo u ovom društvu ono što je super dobro. Apsolutno će to biti uslov za napredak Srbije. Nacionalni savet treba da formira Komisiju za akreditive i proveru kvaliteta rada. Nama sada niču fakulteti kao pečurke posle kiše. To nije dobro. Pravi se kvantitet, a iz kvantiteta treba da iznikne kvalitet. Ovo će biti prilika da se stvarno napravi kvalitet. (Vjerica Radeta, sa mesta: Baš suprotno.) Biće. Mi taj proces ne možemo da zaustavimo nekim dekretom. Naći će se način da se pravi selekcija. Apsolutno ne sumnjam u tendenciju i svrhu ovog zakona da tako nešto uradi. Diplome koje će studenti dobijati usklađene su sa evropskim sistemom. Naš sistem školovanja do sada je bio takav, nešto između nemačkog i neke naše modifikacije. Nemački diplomirani inženjer je imao status našeg master of sajens, a naš master of sajens pored pet godina studiranja, recimo na tehnici, bila sam u prilici da upoznam taj sistem školovanja, morao je još dve godine da radi za master of sajens posle diplomiranja, a nemački je posle tri godine studija i dve naknadno postajao master of sajens. Ono što je karakteristično za Evropu, što i oni svoje školstvo kritikuju. Po nekoj analizi, najbolje, najefikasnije školstvo ima Engleska, za razliku od Nemaca koji su bili tromi u tome i nisu uspeli da svoje školstvo prilagode evropskom. Radujem se što je ovde ipak neka pozitivna energija prevladala da je ovaj zakon potreban i da će najverovatnije biti usvojen, i G17 plus, zajedno sa svima vama, pridružuje se tome. Hvala.
Hvala, gospođo Silajev. Reč ima narodni poslanik Milan Veselinović, a neka se pripremi narodni poslanik Dragoljub Živković. Izvolite, gospodine Veselinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas je pred nama jedan sistemski zakon, veoma važan, za koji je zainteresovana naša javnost, zakon koga će se morati stotine hiljada mladih ljudi u budućnosti pridržavati, normalno ako bude prošao kroz skupštinsku proceduru. No, problem je u tome što su ovaj zakonski projekat, kao i mnoge prethodne, napisali deo DOS-a koji je na vlasti, kao i onaj deo DOS-a koji je u opoziciji, uz asistenciju Evrope, ili nekoga iz Evrope. Ili prepisuju neke zakone od zemalja koje su u tranziciji i koje se približavaju članstvu Evropske unije. Tako je i ovaj zakon napisan, prepisan, naime on je došao i poslat je pre 2003. godine, još 2002.Okvirno je poslat bivšem DOS-u i normalno da se tada morao napraviti i uokviriti zakon koji će odgovarati delu Evrope, odnosno potpisivanju 2003. godine Bolonjske deklaracije. Nije čudo što sinoć na Odboru za prosvetu na mnoga pitanja koja su postavili članovi Odbora, a i univerzitetski profesori, gospoda iz Ministarstva prosvete nisu znala da odgovore precizno i tačno, pa tako ovaj zakon donosi mnogo zabuna, mnogo nejasnoća, od samog načina studiranja, od samog načina organizovanja studija, redovnih studija, pa onda imamo prvog stepena, drugog stepena i zvanja trećeg stepena, pa do onog načina prenošenja evropskog sistema bodovanja. Mi znamo da različitost postoji u svim zemljama na fakultetima i univerzitetima, pa i u našoj, i da je teško usaglasiti taj evropski sistem prenošenja bodova i bodovanja u jednoj zemlji od fakulteta do fakulteta, čak srodnih fakulteta, a kamoli na prostoru Evropske unije. No, oni koji potpisuju te deklaracije, koji daju potpise na evropske zahteve, izgleda ne razmišljaju o posledicama koje će zadesiti naše generacije i budućnost, no jednostavno što im se poturi to i potpišu. Zato i ovaj zakon, u celini, kada je pravljen njemu nije u centru student, nego mu je u centru pridržavanje Bolonjskoj deklaraciji. To je centar ovog celog zakona. Zato možete videti da ovde ne samo što fakulteti gube svoju autonomiju i autonomnost, nego jednostavno želi se da preko asocijacije univerziteta bude centralizovana vlast nad celim visokim obrazovanjem. Ta asocijacija univerziteta je šarolika i pitanje je koliko je ona čvrsta, ali verovatno se sada ovim zakonom želi učvrstiti, zato što će imati monopol ne samo na davanje akreditacije studijskih programa, nego i na finansije. Zato mi srpski radikali imamo velike primedbe na ovaj zakon. Mi smo to iskazali u našim amandmanima, a ja ću se zadržati na nekim primedbama koje su ozbiljnog karaktera i koje su se morale izbeći. Ali, zbog vremena neću stići da kažem sve ono što sam zamislio. Naime, prvo, ono što mi ne prihvatamo, to jeste formiranje Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Vama je poznato da smo mi samo pre nekoliko meseci izabrali Nacionalni prosvetni savet i tada se niko od vas nije setio, nije hteo da se seti, da smo mogli taj nacionalni prosvetni savet da obavežemo da on prihvati ingerencije i nad visokim obrazovanjem. Zašto to govorim? To govorim iz dva razloga. Prvi razlog je naučnog karaktera, a drugi je finansijskog karaktera. Naime, na onom nacionalno-prosvetnom savetu koji smo mi ovde izabrali, normalno uz primedbe SRS, jer mi smatramo da su ti nacionalno-prosvetni saveti eksponenti vlasti i Vlade Srbije, znači uz naše primedbe, vi ste uspeli većinom da izaberete taj nacionalni prosvetni savet i već kada ga imamo i on se finansira iz budžeta, znači ima svoje komisije i tela, zar nije mogao da uzme i nadležnost da vodi i kreira i politiku visokog obrazovanja. To je moguće i zato što su u tom nacionalno-prosvetnom savetu od 42 čoveka uključene sve strukture našeg društva, znači i institucija i ustanova, počev od SANU, pa preko univerzitetskih profesora, profesora fakulteta, viših škola, srednjih, osnovnih, verskih zajednica, nacionalnih manjina i privrednih predstavnika normalno. Znači, jednostavno imamo sve predstavnike koji su mogli mnogo bolje da obavljaju ovaj posao od ovog nacionalnog saveta za visoko obrazovanje, koji ćete vi formirati i tako stvoriti još jedan birokratski aparat, koji će služiti normalno Vladi Srbije i centralizovati stvari u visokom obrazovanju, i normalno ovoj većini tj. ostatku DOS-a. Posebnu primedbu upućujemo na deo vašeg zakona gde se smanjuje obim studija. Tu postoje velike nejasnoće. Na primer, tehnički fakulteti su do sada izučavani pet godina, medicinski šest, a sada se to smanjuje na tri i četiri godine. Ostaje i mnogo nedoumica oko specijalizacije, odnosno magistarskih studija, doktorskih disertacija i zvanja doktora nauka. To je ono što zbunjuje mnoge studente, pa i roditelje. Normalno da će mnogo vremena trebati da se možda snađu sami univerziteti i fakulteti prilikom ove reorganizacije. Druga bitna primedba jeste da fakulteti mogu zasebno, na osnovu svojih opštih akata, svog saveta, da propisuju školarinu. To je ono što potvrđuje da student nije u centru pažnje ovog zakona. Jednostavno, moralo se imati u vidu da prilikom plaćanja školarine, čak i kod srodnih fakulteta, postoje velike razlike i šarenilo. To se mora izbeći. Ovo je trebalo usaglasiti na nivou univerziteta ili fakulteta, da bar ta školarina bude izjednačena. Na kraju, želim reći da SRS neće prihvatiti ovakav zakonski projekat koji ste vi napravili, zakonski projekat koji ide na štetu, pre svega, naših mladih generacija, a uopšte, i celini našeg društva. Mi smo učinili sve da našim amandmanima pokušamo da ispravimo i poboljšamo deo ovog zakona.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Živković, a neka se pripremi narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Poštovani gospodine potpredsedniče, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, raspravu o novom zakonu o visokom obrazovanju obavljamo u senci jednog važnog procesa koji je u Evropi daleko odmakao, a poznat je pod imenom Bolonjski proces. On je otpočeo potpisivanjem Bolonjske deklaracije, kojom su se zemlje potpisnice obavezale da postignu ciljeve za koje je procenjeno da su od primarne važnosti za uspostavljanje jedinstvenog evropskog prostora visokog obrazovanja. Ti ciljevi su: prvo, prihvatanje sistema lako prepoznatljivih i uporedivih akademskih stepena i uvođenja diplome, tzv. saplement ili dodatka diplome; prihvatanje sistema utemeljenog na dva glavna ciklusa, dodiplomskom i poslediplomskom; treće, uvođenje bodovnog sistema, to je ECTS, odnosno SPB sistem, kao prikladnog sredstva u promovisanju najšire razmene studenata; promovisanje mobilnosti prevladavanjem prepreka slobodnom kretanju; promovisanje evropske saradnje u obezbeđivanju kvaliteta i promovisanje potrebne evropske dimenzije u visokom školstvu, posebno u razvoju nastavnih programa, obuke i istraživanja. Novi zakon o visokom obrazovanju treba da stvori uslove za ostvarivanje nabrojanih ciljeva, ali i ciljeva koji su u skladu sa našim razvojnim potrebama, a to su kvalitet, racionalnost i efikasnost. Novi zakon treba da omogući stvaranje pravnog okvira za ostvarivanje strategije razvoja visokog obrazovanja i ostvari stručne i naučne preduslove koji će obezbediti razvoj zemlje. Ovaj zakon treba da obezbedi povećanje kvaliteta i efikasnosti visokog školstva, kao i podizanje obrazovnog nivoa nacije. DS smatra da Srbija ne može da postane međunarodno konkurentna ako nema primeren, tj. znatno viši obrazovni nivo svog stanovništva i ako njena privreda nema kreativne stručnjake sa savremenim znanjima. To je preduslov za njen civilizacijski iskorak u savremeno društvo, koje se zasniva na znanju i u kome je visoko obrazovanje primaran faktor razvoja, jer dovodi do stvaranja kadrovskih potencijala neophodnih za razvoj inovativnog društva, koje svoj opšti, a posebno privredni razvoj, zasniva na znanju i sposobnosti da se ono iskoristi za stvaranje konkurentnog proizvoda ili usluge. DS smatra da Srbija mora da postane međunarodno konkurentna ne samo u investicionom smislu, već i po pojedinim specifičnim proizvodima i uslugama, u koje treba da ugradi svoju kreativnost i inovativnost. Srbija ne može da proizvodi masovno i jeftino jer je mala, ali može da nudi proizvode i usluge zasnovane na originalnim idejama i sopstvenom znanju, namenjene određenim ciljnim grupama kupaca. Preduslov za to je intenzivni razvoj obrazovanja, posebno visokog, kao i razvoj stimulativnog ambijenta za istraživanje, tehnološki razvoj i transfer znanja i investicije u proizvodne, infrastrukturne i uslužne kapacitete, kao i u razvoj originalnih i inovativnih proizvoda u oblastima u kojima Srbija može da ostvari svoju komparativnu prednost. Novi zakon o visokom obrazovanju bi trebalo da pruži pravni okviru za sveobuhvatnu reformu visokog obrazovanja, kako bi se stvorili uslovi za postizanje sledećih ciljeva. Prvo, naš sistem visokog obrazovanja treba da se što pre i u punoj meri uključi u evropski prostor visokog obrazovanja, koji je definisan u napred pomenutom Bolonjskom, Praškom, Berlinskom i Bergenskom dokumentu. Ovo zahteva da se posebna pažnja posveti svim standardima definisanim u okviru ovog procesa, među kojima je na prvom mestu kontrola i osiguranje kvaliteta. Drugo, pored revitalizacije i modernizacije postojećih, Srbija treba značajno da unapredi i u kvalitativnom i u kvantitativnom smislu mrežu visokoškolskih institucija, jer je Srbiji neophodan značajan porast stanovnika sa visokoškolskom diplomom. U tom smislu, Srbija mora znatno da poveća ulaganje u visoko obrazovanje, tako da ono bude na nivou visokorazvijenih zemalja Evrope, barem izraženo u procentima bruto društvenog proizvoda. To treba da bude investicija u budućnost Srbije, u društvo koje se oslanja na znanje. Treće, naši univerziteti treba da budu otvoreni prema javnosti, društvenoj zajednici i korisnicima obrazovnih usluga. Univerziteti ne postoje sebe radi, već radi studenata i poslodavaca koji s pravom treba da budu u položaju da utiču na kvalitet kadrova koje treba da zapošljavaju. Takođe, univerzitet mora da pomogne društvu u rešavanju njegovih problema i ne može i ne sme da se samoizoluje. Četvrto, visoko obrazovanje u Srbiji mora da zadovolji međunarodne standarde kvaliteta, da razvija kod studenata kreativno razmišljanje, analitičnost i sposobnost praktične upotrebe stečenog znanja. Pored akreditacije i evaluacije, neophodno je podsticati i konkurenciju među visoskoškolskim ustanovama, jer će ih ona prinuditi da nude što kvalitetnije obrazovne usluge. Peto, treba preduzeti sve neophodne mere u organizaciji i režimu studija, da bi se znatno povećala efikasnost studiranja, koja je sada nedopustivo niska, nažalost, već duže vreme. Šesto, paralelno sa širenjem mreže visokoobrazovnih ustanova, potrebno je sprovesti reformisanje i racionalizaciju postojećih, kako bi se pratile potrebe društva. Sedmo, kao i u drugim oblastima, samo u uslovima oštre konkurencije može se postići visok nivo kvaliteta, efikasnost studiranja i racionalnost u korišćenju raspoloživih resursa visokoškolskih ustanova. Osmo, nivo ulaganja države u visoko obrazovanje treba povećati tako da obezbedi ispunjenje minimuma evropskih standarda u visokom obrazovanju i njegov neophodan dalji kvalitativan i kvantitivan razvoj. U nedostatku državnih sredstava, neophodno je podsticati ulaganje sredstava iz privatnih izvora za potrebe osnivanja i rada novih visokoškolskih ustanova. Deveto, nema kvalitetnog visokog obrazovanja bez naučnog rada na univerzitetu. Naučni i nastavni proces moraju biti integrisani, naročito na doktorskim studijama, koje treba da se razviju tako da budu nosioci naučnog rada na univerzitetu. Deseto, u uslovima brzog naučnog i tehnološkog razvoja znanja brzo zastarevaju. Neophodno je podsticati razvoj svih formi obrazovanja tokom čitavog života građana, čime se omogućava njihova dokvalifikacija, prekvalifikacija, specijalizacija i proširenje njihovih znanja, a u skladu sa njihovim potrebama tokom celog života. Postavlja se pitanje, da li bi primena predloženog zakona o visokom obrazovanju doprinela ostvarivanju postavljenih ciljeva? Poslanički klub DS smatra da ne bi, uprkos dosta utrošenog vremena i energije, i da je skupštinska rasprava i rasprava na Odboru za prosvetu još jedna mogućnost da se predloženi tekst popravi, i poslanička grupa DS je činila i činiće napore da tako i bude. Koje su najveće zamerke na predloženi zakon o visokom obrazovanju? Prvo, mi smatramo da zakon ne definiše sistem, kriterijume i standarde finansiranja državnih visokoškolskih ustanova i odražava dosadašnji sistem i praksu. Smatramo da sistem finansiranja mora biti osmišljeniji, da mora obezbediti uslove za normalan rad i uvažiti razvojne potrebe visokoškolskih ustanova, posebno univerziteta. Materijalni položaj državnih univerziteta je težak, male su plate, nedostaje novac za materijalne troškove poslovanja. U Predlogu zakona nema novina u finansiranju. Sve zavisi od odluke Vlade, tj. zakon ne obavezuje Vladu da obezbedi bar određeni minimum finansiranja koji bi obezbedio bolji materijalni položaj državnih visokoškolskih ustanova. Očigledno je, dakle, da Predlog zakona ne donosi nikakve promene u odnosu na finansiranje državnih visokoškolskih ustanova. Možemo zaključiti da primena predloženog zakona ne obezbeđuje poboljšanje materijalnog položaja visokoškolskih organizacija. Što se tiče obzbeđivanja kvaliteta visokog obrazovanja, članovi 9. do 23. u poglavlju 2 predloženog zakona su takvi da mi smatramo da postoji nedefinisanost normativa i standarda rada visokoškolskih ustanova. U Predlogu zakona predviđeno je da Nacionalni savet predlaže Vladi normative i standarde rada visokoškolskih ustanova, kao i standarde i postupak za akreditaciju visokoškolskih ustanova i studijskih programa. Jasnije rečeno, mi smatramo da je i suviše slobode i prava dato Nacionalnom savetu, a i Komisiji za akreditaciju, koja predlaže standarde i postupak akreditacije nacionalnom savetu, što unosi veliku dozu neizvesnosti, jer mi u ovom trenutku ne možeo znati ni približno po kakvim pravilima će raditi visokoškolske institucije. Dakle, za bitne stvari, kao što je osnivanje visokoškolskih ustanova, zakon treba, barem mi tako smatramo, da odredi precizno većinu uslova da bi se eliminisala arbitrarnost uodlučivanju. Treće, otežani su uslovi za osnivanje novih visokoškolskih ustanova, čime se ograničava konkurencija, jer su postavljeni, po našem mišljenju, teško ostvarivi početni uslovi za osnivanje. Osnivači privatnih fakulteta i škola destimulisani su, jer se od njih zahteva nejasno formulisana bankarska garancija za obezbeđenje studenata u slučaju prestanka rada visokoškolske ustanove. Ona može biti vrlo visoka, a to malo osnivača može da ispuni, osim ako nemaju svoju banku, kao neki osnivači. Takođe, teško da će privatni osnivači prihvatiti da u savetu svojih ustanova imaju samo jednu šestinu svojih predstavnika, kako predviđa Predlog zakona, pri čemu savet bira dekana, određuje visinu školarine i donosi najvažnije poslovne odluke. Što se mene lično tiče, ja se zalažem za tretman visokog obrazovanja kao javnog dobra od posebnog interesa i za princip visokoškolske ustanove kao neprofitne organizacije. Zbog toga podržavam one ideje, inače prisutne u našoj javnosti, koje se zalažu uvođenje koncepta fondacije kao jedinog, pored države, ovlašćenog osnivača univerziteta ili visokoškolske ustanove. To bi mogao biti prvi korak kao dugoročnom uređivanju ove važne materije i prvi korak u okončanju sada vladajućeg stihijskog ponašanja. Fondacija kao osnivač visokoškolske ustanove treba takođe da obezbedi da se profit, ako se eventualno ostvari u visokoškolskoj ustanovi, kvalitetnom nastavom, istraživanjima i preduzetničkim aktivnostima, može potrošiti samo unutar te institucije. Dakle, nema izvlačenja profita iz toga, nego mora profit da se vraća u visokoškolske ustanove i da se samo tamo može i potrošiti. Konačno, fondacije bi mogle da omoguće formiranje mešovitog kapitala, koga čine državni fondovi, fondovi lokalnih vlasti, sredstva indusije i privatni kapital. Četvrto, predloženi zakon o visokom obrazovanju pojedine odredbe iz zakonodavstva zemalja zapadne Evrope preuzima, po mom mišljenju, nekritički, ne uvažavajući naše iskustvo i realne okolnosti u kojima se naše društvo nalazi. To se pre svega odnosi na odredbe zakona koje se tiču statusa saradnika u nastavi, to je član 71. i poslediplomskih studija koje se drastično skraćuju. Pri tome, materijalni preduslovi i privredni ambijent predstavljaju veoma ograničavajuće faktore, nažalost. Da pojasnim, od saradnika u nastavi se očekuje da brzo napreduju kroz svoje sada diplomske studije, jer ranije je to bio nivo magistarskih studija, dakle, u Predlogu zakona, ali imam u vidu amandman Vlade, ostvarujući zapažene rezultate, a za to im se ostavlja malo vremena i obezbeđuje malo sredstava. Prema predloženom rešenju, sve vreme diplomskih studija saradnici u nastavi izvode redovno nastavu, tj. auditorne i laboratorijske vežbe, rukovode izradom projektnih zadataka, ako ih ima na osnovnim akademskih ili osnovnim strukovnim studijama, sastavljaju i pregledaju zadatke, dežuraju na ispitima, kolokvijima, drže konsultacije. Rad u istraživačkom delu je povezan sa hroničnim nedostatkom sredstava i adekvatne laborotorijske opreme koja je neophodna za postizanje odgovarajućih rezultata. Ova se primedba tiče poslediplomskih studija odnosno doktorskih studija. Zbog toga sam predložio amandmanna član 71. kojim se predviđa da se ugovor o radu visokoškolskih organizacija za angažovanje saradnika u nastavi na studijama prvog stepena zaključuje na period ne od jedne već od dve godine, sa mogućnošću produženja ugovora za još godinu dana. Peta primedba, Predlogom zakona uvode se četiri redovna ispitna roka, januarski, aprilski, junski i septembarski, a student kome je preostao jedan nepoložen ispit iz studijskog programa upisane godine ima pravo da taj ispit polaže u naknadnom ispitnom roku do početka naredne školske godine. Smatram, i poslanički klub DS smatra, da je pooštravanje režima studiranja i reduciranje mogućnosti prenošenja ispita u narednu godinu pozitivan element predloženog zakona koji će doprineti povećanju efikasnosti i kvalitetu studiranja. U isto vreme, smatram da student treba da koristi sve redovne ispitne rokove bez ograničenja, ali kako su Vlada i Ministarstvo izašli u susret predlozima koji su izneti da student može dva puta pasti na ispitu, a to znači da koristi tri ispitna roka i još ovaj oktobarski, ako bi to bio poslednji ispit, ja sam odustao od svog amandmana. Mislim da je nakon ovog amandmana Vlade koji je prihvaćen, gde je bilo nekoliko predloga različitih poslaničkih grupa, sada ta oblast uređena, i to je moje mišljenje. Šesto, način izbora nastavnika praktično se ne menja. Nije predviđeno da se naučni rad ocenjuje na jedinstveni način na nivou Republike. Motivacija i potreba da se intenzivnije radi u nauci, dakle, znatno bi porasla ako bi se po posebnoj proceduri vrednovao naučni rad kandidata za nastavničko zvanje. Jedan od nedostataka je što nisu definisani uslovi i obaveze visokoškolskih ustanova u odnosu na organizaciju doktorskih studija. Nije definisan ni položaj studenata doktorskih studija koji bi stalno boravili na fakultetu radi studiranja i istraživanja. Nije definisano ko plaća njihovu školarinu, stipendije i slično. Poslanički klub DS smatra da su nakon amandmana Vlade na član 29. predloženog zakona unete određene nepreciznosti, ali gajimo nadu da će na Odboru za prosvetu te nepreciznosti da budu otklonjene i da će se dovesti u red. Na kraju, poslanici DS, uvažavajući potrebu za donošenjme novog zakona o visokom obrazovanju i pored nedostataka koje sadrži Predlog zakona, podržavaju ovaj zakon u načelu. Naše izjašnjavanje o zakonu u celini zavisiće od odnosa skupštinske većine prema našim amandmanima, koje smo podneli u dobroj nameri i sa iskrenom željom da popravimo predloženi tekst, svesni odgovornosti koju Narodna skupština ima za unapređenje našeg sistema visokog obrazovanja i razvoj Srbije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik dr Nikola Milošević.
Dame i gospodo poslanici, posle briljantnog izlaganja predstavnika poslaničke grupe SRS, profesora Poskurice, obratiću svoju i vašu pažnju na nekoliko konkretnih pitanja, odnosno na nekoliko mesta koja smatram problematičnim u ovom zakonu, sa namerom da dođemo do kvalitetnijeg teksta od ovog koji je ponuđen od strane Vlade. Prvi problem jeste problem Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje, odnosno pitanje formiranja ovog tela, koje po ovom predlogu ima zadatak i nadležnost da uređuje mnoga pitanja iz oblasti visokog obrazovanja. Stav poslaničke grupe SRS jeste da je ovo trebalo, sve ove nadležnosti, preneti Nacionalno-prosvetnom savetu koji je osnovan Zakonom o osnovama sistema obrazovanja, jer smatramo da je to telo kvalifikovano da obavlja i ove poslove, pošto tamo u sastavu Nacionalno-prosvetnog saveta imamo 15 ili možda i više članova koji su članovi Srpske akademije i nauka ili su profesori univerziteta. To je više od ukupnog broja članova ovog Nacionalnog saveta za visoko obrazovanje. Takođe, imamo jednu malu dozu sumnje u način i proceduru izbora članova Nacionalnog saveta, ako se to usvoji, a očigledno da je volja većine da će to tako i biti, jer imamo jedno iskustvo koje je loše sa Nacionalnim prosvetnim savetom, gde je izbor tog tela trajao skoro godinu dana. Ukoliko usvojite u ovakvom obliku, onda bi trebalo povesti računa da se i rokovi koji su zakonom predviđeni ispoštuju i da se procedura ispoštuje, mada mnoga pitanja, sada nemam vremena da zalazim u detalje, ovde nisu potpuno precizno definisana i trebalo bi to precizirati, kako bi to proteklo u skladu sa idejom i namerom predlagača. Po Predlogu zakona članove ovog nacionalnog saveta, malo ću govoriti o njemu, s obzirom da je volja većine da to tako i ostane kako je predlogom predviđeno, predlažu Konferencija univerziteta i Konferencija akademija strukovnih studija. Na isti način se predlažu, odnosno slično i članovi Komisije za akreditaciju, i njih predlaže, za razliku od prethodnog, samo Konferencija univerziteta. Nije mi jasno zašto predlagač vrši diskriminaciju visokoškolskih ustanova. Zašto nisu predviđene i ostale visokoškolske ustanove, da i one imaju učešća u ovom predlaganju i zašto zakonom nije predviđeno osnivanje konferencija i ostalih visokoškolskih ustanova. Naime, Zakon nameće obavezu osnivanja Konferencije univerziteta i Konferencije akademija strukovnih studija, ali se nigde u zakonu ne pominje i osnivanje konferencija ostalih visokoškolskih ustanova, visokih škola i visokih škola strukovnih studija. One su ravnopravne, odnosno one su takođe visokoškolske ustanove predviđene ovim zakonom. Takođe, nije mi jasno zašto se ovde sprečavaju lica koja su članovi organa političkih stranaka da budu u sastavu ovih tela. Bez obzira na njihovo političko opredeljenje, u našim političkim strankama ima mnogo kvalifikovanih stručnih ljudi koji mogu kompetentno da učestvuju u radu ovih tela. Kada smo kod Komisije za akreditaciju, predviđeno je Predlogom zakona da se rad ove komisije finansira od naknade koju će komisija dobijati za akreditaciju. Naknadu propisuje Savet i postavljam pitanje, da li će ta naknada, s obzirom da ova komisija ima veći broj članova, da ima i neka svoja radna tela, biti dovoljna za redovno finansiranje ove komisije, s obzirom da je obaveza visokih škola, odnosno visokoškolskih ustanova da se akreditacija vrši jednom u pet godina. Ili će iznos naknade biti srazmerno visok, odnosno mislim da će biti previsok, da mnoge ustanove neće moći da isfinansiraju tu naknadu. Sledeća stvar na koju želim da obratim pažnju jeste obim studija, koji je propisan članom 29. ovog predloga zakona, gde stoji da osnovne akademske studije imaju 180 do 240 bodova, odnosno da traju od 3 do 4 godine, ako je minimum za ove studije 60 bodova u jednoj godini. Nije mi jasno zbog čega predlagač ide na degradaciju nekih studijskih programa koje danas imamo po važećem zakonu, čije će se trajanje smanjiti, odnosno skratiti za godinu ili dve. Ne znam da li ćemo na ovaj način zadržati kvalitet studija koji smo do sada imali. U članu 31. predviđeno je prenošenje ovih bodova između različitih studijskih programa, ali mi nije jasno zašto je to predviđeno da se vrši sporazumom između različitih visokoškolskih ustanova. Znači, ako student želi da pređe sa jednog programa na drugi on mora da čeka da li će te dve ustanove između kojih želi da izvrši prelazak potpisati takav sporazum. Ako takvog sporazuma nema, student ne može preći na neke druge studije na koje bi želeo da pređe. Mislim da ovo pitanje treba regulisati na neki drugi način, odnosno da to reguliše ovaj Nacionalni savet za visoko obrazovanje, da se ne ostavlja na volju pojedinim ustanovama da se one same opredeljuju da li će sa nekom drugom ustanovom potpisati sporazum ili neće. Mislim da time sprečavamo donekle slobodu kretanja studenata kroz različite studijske programe. Visokoškolske ustanove, član 32; osnovna intencija ovog zakona u stvari jeste, ono što je gospodin Knežević pričao, da Univerzitet ima autonomiju, a da fakulteti tu autonomiju koju su do sada imali izgube u korist univerziteta. Međutim, ovaj zakon je ostavio mogućnost fakultetima da budu pravna lica. Fakultet koji ima tri studijska programa ima mogućnost da ima svoj žiro račun i da posluje kao zasebno pravno lice, pa mi nije jasno da li se odstupilo od one osnovne ideje ili ne. Takođe, sledeća stvar jeste član 52, sastav Saveta. Sinoć je na Odboru gospodin Rankić upozorio da taj član nije dovoljno preciziran i molim samo da se ovo poboljša, da izbegnemo neke moguće nedoumice i probleme u praksi, da obratite pažnju na ovaj član i eventualno nekim amandmanom popravite da bi se ovo moglo u praksi i sprovesti bez nekih problema. Dalje, pravila studija, član 87; sinoć sam na Odboru postavio pitanje i ponovo postavljam pitanje. Student koji se sam finansira mora da pohađa nastavu iz predmeta kojima ostvaruje minimalno 37 bodova. Molim vas, student koji 4 godine studira, sam se finansirajući, ostvariće ukupno po ovom vašem predlogu 148 bodova. To je manje od minimalnog broja bodova, bilo za strukovne, bilo akademske studije. Nisam čuo sinoć odgovor, želeo bih da ga čujem bar danas. Dalje, ono što je možda poenta mog izlaganja jesu pravila studija, odnosno jeste broj ispitnih rokova i neka prava studenata koji treba da u toku jedne godine polože sve predmete koji su obavezni, i one izborne, da bi ostvarili onaj minimum od 60 bodova ako su studenti na budžetu. Predlagač je predvideo ovde četiri redovna ispitna roka i predvideo je da student polaže ispit odmah nakon predavanja, i da posle toga može koristiti još samo jedan ispitni rok za isti predmet. Amandmanima je intervenisano, nekoliko poslaničkih grupa, pa je predlagač prihvatio još jedan ispitni rok oktobarski i prihvatio je da student ima pravo još jednom, odnosno treći put da polaže isti predmet. Opravdanje za ovo jeste da je cilj zakona i države da se efikasnost studiranja poveća, odnosno da imamo kvalitetnije studije, odnosno manji prosečan broj studiranja i ja se sa tim slažem.Međutim, mislim da je pristup pogrešan i lično se zalažem za to da se studentima ostavi mogućnost da polažu ispite u svih pet rokova, ako je to pet ispitnih rokova, a da se na drugoj strani, u članu 94, gde se govori o prestanku statusa studenta, izvrši promena. Ako želite da skratite studije, odnosno da povećate efikasnost studiranja, zašto ostavljate status studenta da traje dva roka, odnosno dve dužine godina trajanja studijskog programa. Znači, ako je studijski program četiri godine, vi ostavljate da student ima status studenta osam godina, dopuštate to, a na drugoj strani uskraćujete pravo polaganja ispita više od dva ili tri puta u toku jedne godine. Studenti su zrele ličnosti, ostavite im mogućnost da iskoriste svih pet rokova kako oni znaju i umeju, oni će se vrlo brzo u svemu tome snaći, pa će rasporediti svoje vreme i obaveze, a sa druge strane, ako je tendencija da svi ispiti budu jednosemestralni, polovina tih ispita biće u drugom semestru, u letnjem semestru, pa će imati mnogo manje vremena na raspolaganju, imaće samo tri roka na raspolaganju. Studenti će sami rasporediti svoje vreme kako bi mogli da očiste godinu, jer po ovom zakonu više nema prenošenja ispita, što prihvatam u smislu povećanja efikasnosti, ali ovaj deo zakona i ovaj drugi deo oko statusa studenata nije korektan, trebalo bi član 94. promeniti, a u prethodnom članu gde se govori o broju ispitnih rokova takođe promeniti, da student ima svih pet rokova u jednoj godini, a da status studenta ne traje dvostruko duže od trajanja školovanja, već da traje 50% duže od toga, da bismo skratili prosečno vreme studiranja. Još jedna rečenica oko prigovora studenata na ocenu. Ostavljen je rok od 36 sati za prigovor, što je kratko vreme, ali bez obzira na to nije precizirano da li ponovo ispit polaže pred profesorom istim, pojedincem, ili pred komisijom. Mislim da je neophodno da polaže ispit pred komisijom, ako se prigovor studenta uvaži.
Reč ima narodni poslanik prof. dr Nikola Milošević, a neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, poštovana gospođo, izgleda da su se najzad sve poslaničke grupe u ovoj skupštini u nečem složile, jer sudeći po broju prisutnih ni jedna poslanička grupa nije posebno zainteresovana za raspravu o ovom predlogu. Nisam siguran da nam je baš ta vrsta nacionalnog konsenzusa najneophodnija, ali šta je tu je. Sada mi dozvolite da nešto kažem o samoj temi. Nemam nameru da dovodim u pitanje Predlog zakona u celini, ali mi je želja da skrenem vašu pažnju na dve ozbiljne slabosti što ih taj predlog ima, o kojima do sada, na moje veliko iznenađenje, niko nije prozborio ni jednu jedinu reč. Prva takva ozbiljna slabost tiče se uslova za sticanje nastavničkih zvanja. Predviđa se zvanje profesora strukovnih studija i onaj ko stekne to zvanje izjednačen je sa onim nastavnikom koji ima zvanje redovnog profesora, pa u članu 65. kaže se "lice izabrano u zvanje profesora strukovnih studija i redovnog profesora stiče zvanje i zasniva radni odnos na neodređeno vreme". Međutim, u članu 64. za profesora strukovnih studija se kaže da može u to zvanje biti izabrano lice koje ima "naučni naziv doktora nauka, odnosno doktora umetnosti". U zvanje redovnog profesora može biti izabrano lice, koje pored uslova iz stava 6 – to su sledeći uslovi: više naučnih radova od značaja za razvoj nauke u užoj naučnoj, odnosno umetničkoj oblasti objavljenih u međunarodnim ili vodećim domaćim časopisima, sa recenzijama, originalno stručno ostvarenje itd – ima i veći broj naučnih radova koji utiču na razvoj naučne misli u užoj oblasti, objavljenih u međunarodnim ili vodećim domaćim časopisima sa recenzijama. Pored toga, veći broj naučnih radova, saopštenja na međunarodnim i domaćim naučnim skupovima. Pa je onda sasvim logično i prirodno pitanje, kako mogu biti izjednačeni u pravima profesor strukovnih studija, za koga se samo traži da ima doktorsku titulu, i redovan profesor za koga se traže svi ovi uslovi koje sam ovde iščitao. Ne samo to, dozvolite mi da vam pročitam šta se traži za zvanje docenta. Pored uslova iz stava 3, to je doktor nauka, to je uslov i za profesora strukovnih studija, docent mora imati naučne, odnosno stručne radove objavljene u naučnim časopisima ili zbornicima, sa recenzijama. Još više od toga traži se za zvanje vanrednog profesora, to vam neću čitati da ne bih zloupotrebljavao vaše dragoceno vreme, ali pitam. a mislim da pitanje uopšte nije suvišno, kako profesor strukovnih studija, od koga se traži manje nego čak za docenta, može biti izjednačen sa onim ko je u rangu redovnog profesora. Isto to pitanje može se postaviti kada je reč o onome ko ima zvanje predavača. "U zvanje predavača može biti izabrano lice koje ima akademski naziv magistra i stručni naziv specijalista". Prema naknadnoj ispravci u amandmanu to se neće zvati magistar, ali za samu stvar to sad nije bitno. E sad, vidite, član 72, za asistenta se traži da bude student doktorskih studija, što se za predavača ne traži, pri čemu predavač ima pravo da drži predavanja, a asistent to pravo nema. Drugo, u zvanje docenta može biti izabrano lice koje ima i naučne i stručne radove, što se za predavača ne traži. Čak se za predavača ne traži ni da ima doktorsku titulu. Sada pitam, kako je moguće da sastavljači ovog teksta tj. predloga, kojima se sigurno ne može osporiti sposobnost za ligičko mišljenje i kojima se zasigurno ne može osporiti to da imaju neka elementarna pravna zvanja, kako je moguće da sebi dozvole ovakvu jednu vrlo ozbiljnu slabost u ovom predlogu. Ja u takvim slučajevima imam samo jedno objašnjenje, tj. jednu metodološku preporuku, koja je ovde vrlo efikasna. U takvim slučajevima morate da iskoračite izvan kruga tzv. imanentne analize i da potražite neki interes, ko je zamutio sposobnost logičkog rasuđivanja i poštovanja pravnih normi u ovom slučaju. Nije teško pogoditi koji je to interes. To je interes onih koji osnivaju privatne fakultete i univerzitete. Da ne bude nikakvih nesporazuma i da se to ne shvati kao moj pledoaje protiv privatne inicijative, ja sam možda poslednji čovek koji je protiv toga, ali sama suština privatne inicijative, to je njen duh, podrazumeva ravnopravnost u takmičenju na bilo kom preduzetničkom polju. Bilo kakav monopol, bilo kakva privilegija, ukida sam duh privatne inicijative i zapravo to pretvara u svoju suprotnost. Razumem potrebu onih koji osnivaju privatne fakultete i univerzitete da na lak i brz način dođu do tzv. kadrova koji će im zadovoljiti potrebe nastave, ali ne mogu nikako da razumem da se Predlogom jednog ovakvog zakona izlazi u susret takvoj jednoj, isključivo "privatnoj", dakle jednoj tendenciji koja nije privatizacija nego privatizovanje, jer se na ovaj način nastava ne može unaprediti, može se samo unazaditi. Cilj takmičenja u bilo kojoj preduzetničkoj oblasti, pa dakle i u ovoj obrazovnoj, jeste da se poslovanje u toj oblasti unapredi a ne da se unazadi. Ja ću biti slobodan da skrenem vašu pažnju na još jednu, kako mislim, ništa manje ozbiljnu slabost ovog predloga. To je član 23, pod naslovom "Ministarstvo", gde se pod brojem 4 kaže – "izdaje dozvolu za rad visokoškolskih ustanova". Nemam nikakav prigovor, to tako i jeste. Ako je ministarstvo jedne vlade, jedne zemlje koja je republika, odnosno država, u onom značenju u kome se reč republika koristi, onda Ministarstvu ovo pravo pripada. Uzgred budi rečeno, u tom broju 4 nigde se ne dovodi u pitanje izričitost ove odredbe. Dakle, nema nigde usputne, uzgredne napomene kojom se dovodi u sumnju izričitost ovog prava. Međutim, i to je sada ta nevolja. U članu 108. pod naslovom "Poveravanje poslova AP Vojvodini" kaže se: "Na teritoriji AP Vojvodine poslove utvrđene u članu 23. stav 1. tačka 4) obavlja preko svojih organa AP Vojvodina". Da opet ne bude nekakvih nesporazuma, ne želim da ulazim u raspravu oko toga da li Pokrajina Vojvodina treba da postane republika ili ne - lično o tome imam sopstveno mišljenje, mislim da ne, ali to nije predmet rasprave. Predmet rasprave mora biti nešto drugo. Ako je, prema postojećem Ustavu, Vojvodina autonomna pokrajina, a nije republika, onda se njoj ne može predlogom bilo kog zakona davati ovlašćenje koje spada u nadležnost republike. Molim, izglasajmo, odlučimo se za to da pokrajina postane republika, nema nikakvih problema da se ovaj član ovde zadrži, zašto da ne. Međutim, ako postojeći Ustav to ne predviđa, onda se postojeći Ustav na ovaj način dovodi u pitanje, a to tako ne bi smelo da bude. Nezavisno od svega toga, kako sa logičkog tako i sa pravnog gledišta, nije održivo da u istom tekstu istog predloga budu dva člana koja se međusobno isključuju. Ne možete jednom rukom dati ono što ćete drugom rukom oduzimati u istom tekstu. Znači, rekli ste da Ministarstvo ima isključivo pravo da daje neke takve dozvole, znači da to Pokrajina ne može imati. Ali, ako kažete da Pokrajina to pravo može imati, niti je to logički, niti je to pravno održivo. Gospodin ministar je bio u prilici da ove moje prigovore već čuje na sastanku poslaničkog kluba DSS. Inače, to je i za mene bila jedina prilika da o tome nešto prozborim. Mogu samo da se uzdam u jednu izreku Artura Šopenhauera. Šopenhauer kaže da je sa raspravom kao sa lekovitim vodama, kaže da one deluju posle izvesnog vremena. Međutim, možda je taj znameniti filozof ipak pogrešio i možda sa raspravom i nije onako kao sa lekovitim vodama, pa one ni posle izvesnog vremena ne deluju.
Hvala, gospodine Miloševiću. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi gospodin Svetislav Krstić.
Nije replika, ali mi je drago da je gospodin Milošević primetio pogubno delovanje vašeg restriktivnog Poslovnika Narodne skupštine, koji za posledicu ima skoro praznu salu kada se ovde govori o veoma važnom zakonu, odnosno Predlogu zakona o visokom obrazovanju. S obzirom na primedbu koju je gospodin Milošević izneo, moram da kažem da jeste činjenica da vrlo malo poslanika SRS danas u sali, ali to je zbog toga što su svi naši poslanici u poslaničkom klubu, gde gledaju direktan prenos suđenja iz Haga, gde naš predsednik, gospodin Šešelj, svedoči kao svedok odbrane u predmetu Slobodana Miloševića. Dozvolićete, bez obzira na važnost ovog posla ovde, posle činjenice da dva meseca nismo bili u prilici da čujemo svog predsednika, niti da znamo šta se s njim dešava, naši poslanici su se odlučili za taj deo posla. Što se tiče Predloga zakona o visokom obrazovanju, ministar nam je ovde rekao, pohvalio se čovek, kako je ovaj zakonski tekst uobličen za tri meseca, nakon raznih konsultacija sa raznim relevantnim ljudima i institucijama. Osim toga, rekao je da se on ne obraća narodnim poslanicima već se obraća javnosti - ministre, onda nije trebalo da obmanjujete javnost Srbije. Nije tačno, i vi znate da nije tačno, da je ovaj zakonski tekst uobličen za tri meseca i nije tačno da ste konsultovali sve relevantne faktore. Nemate za ovaj tekst saglasnost ni Pravnog fakulteta u Nišu, ni Pravnog fakulteta u Novom Sadu, ni Konferencije pravnih fakulteta Srbije. Sve to dobro znate, jer ste dobili pismene primedbe svih ovih institucija, kao što su dobile sve poslaničke grupe u ovom parlamentu. Mi koji ozbiljno radimo ovaj posao i koji smo ozbiljno u politici znamo i sećamo se da je ovakav tekst zakona trebalo da bude ponuđen Narodnoj skupštini još 2001. godine, ali se, ministre Vuksanoviću, ni Zoran Đinđić nije usudio da sa ovakvim zakonom izađe pred narodne poslanike. Sećamo se svi, u toku 2001. godine čitali smo visokoumne izjave tadašnjeg ministra, gospodina Gaše Kneževića, da zakon nije donet, nije stupio na snagu, ali se on primenjuje. To je Gašo Knežević koristio u vreme kada je sa Pravnog fakulteta isterivao gospodina prof. dr Vojislava Šešelja zato što je, takođe smo bili u prilici da čitamo, sebi zadao domaći zadatak - on ili ja. Dakle, još tada je nezakonito i neustavno primenjivano ono čime se vi danas dičite, a nemate razloga da se dičite, da je vaš ručni rad, da ste vi to uradili u tako kratkom roku. Takođe znamo da je ovaj zakon više puta bio predložen parlamentu i da je više puta povlačen iz procedure, da je uvek bio predmet nekakvih dogovora i ucena. A vi, ministre, morate da kažete narodnim poslanicima i javnosti Srbije, jer ste rekli, i u redu je, da se obraćate i javnosti Srbije, da objasnite jednu od tih šetnji Predloga zakona između Vlade i Narodne skupštine. Od Nemanjine ulice, gde je zgrada Vlade, do Kralja Milana, gde je zgrada ovog parlamenta, u odnosu na Vladin predlog pojavilo se 12 novih članova teksta zakona. Morate da nam kažete. Gospođo (obraća se ministrovom saradniku), pričam o onom što znam da je tačno. Znam šta je pisalo u tim članovima. Znam koji su to članovi. Znam ko je to osujetio, ali tražim da to ministar ovde kaže - ko je između zgrade Vlade i zgrade parlamenta dodao 12 članova zakona. Ko vam je signalizirao, pre nego što se podeli narodnim poslanicima, da ga brže bolje vratite u Vladu i da izbrišete tih 12 članova. Šta ste vi to za tri dana mogli da uradite, jer je toliko trajala ta procedura. To ste dužni i zahtevam da to objasnite narodnim poslanicima. Što se tiče ovog predloga zakona, čuli ste zaista relevantna mišljenja univerzitetskih profesora iz SRS, ali svakome od nas, koji smo čitali ovaj zakon, jasno je da je Predlog zakona namenjen privatnim univerzitetima, privatnim fakultetima, koji dobijaju potpuno odrešene ruke, dok se društvenim fakultetima ruke potpuno vezuju ovim predlogom. S obzirom da imamo malo vremena za našu poslaničku grupu, koliko imamo potrebe da govorimo o ovom predlogu, podneli smo veliki broj amandmana i o amandmanima ćemo da govorimo u pojedinostima, ali još bih vas nešto ministre pitala. Da li znate da Soroš gradi univerzitet u Pećincima? Da je potpuno protivpravno jedna sekta iz Novog Sada, koja je locirana u Novom Sadu, kupila 13 hektara zemljišta od mesne zajednice Pećinci, koja ne može da raspolaže tim zemljištem. Ako to ne znate, onda ne možete da budete ministar. Morate da podnesete ostavku. Ako to znate, a ćutite i odobravate, onda morate u zatvor. Morate da nam kažete šta se dešava sa tim budućim univerzitetom u Pećincima, koji se gradi na utrinama i pašnjacima, a utrine i pašnjaci su vraćeni selima na korišćenje i zakonom na osnovu koga su vraćene još 1993. godine zabranjena je bilo kakva gradnja na tim utrinama, osim gradnja ribnjaka. Univerzitet valjda nije ribnjak. Nažalost, u načelnoj raspravi raspodelili smo tako vreme u poslaničkoj grupi da više ne mogu da govorim, ali čućete mnogo toga u raspravi u pojedinostima.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima narodni poslanik Svetislav Krstić, a ako sam dobro shvatio potom će se dogovoriti gospodin Penezić i gospođa Momirov o redosledu, ali to je posle pauze.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovani gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, iako je to moj prethodnik. gospodin Petronijević, naglasio, ipak ću reći da će SPS podržati ovaj zakonski projekat, iako smo imali dosta primedbi i iskazali ih u vidu više od tridesetak amandmana, od kojih je jedan značajan deo i prihvaćen. Time smo shvatili da je ministarstvo, odnosno Vlada, uložila zaista trud da se maksimalno uvaže kompetentne sugestije narodnih poslanika, što inače nije baš bio uvek slučaj. Kada je u pitanju ovaj zakonski projekat dobro je to što se očigledno pokušava napraviti jedna prava kopča sa evropskim trendovima u oblasti visokog obrazovanja. To je sigurno dobro i tu postoji jedna opasnost, naime da pokušavajući da se integrišete u neke trendove, evropske i svetske, izgubite možda ono što je dobro na lokalu, odnosno ono što je dobro kod nas i u našem dosadašnjem sistemu obrazovanja. Bez obzira što mi često imamo mišljenje da ono što mi posedujemo nije tako dobro kao kod suseda ili Evrope, koja je u poslednje vreme vrlo aktuelna, lično mogu da kažem da je naš sistem obrazovanja ipak uspevao dati dobre stručnjake, bez obzira što smo čuli na nekim sastancima i na Odboru za prosvetu da neki imaju rezerve prema tome. U svakom slučaju treba sačuvati ono što je dobro i nadograditi ono što je trend u svetu. Međutim, činjenica da smo mi i u ranijem periodu pravili, još u onom socijalističkom, Titovskom periodu, ne znam kako da ga nazovem, razne pokušaje reformi obrazovanja i da su nam se te reforme uglavnom obijale o glavu, što kažu, to je uvek opasnost kada se nešto menja da može doći da izazove ineke kontraproduktivne posledica. U ovom slučaju nemam taj strah. Mislim da su stvari dosta dobro izbalansirane, da je vođeno računa o tome da se sačuva ono što je kvalitetno u dosadašnjem sistemu visokog obrazovanja i da se sve to integriše sa evropskim sistemom visokog obrazovanja, iako moram da kažem da, poznavajući sisteme obrazovanja velikih evropskih zemalja, kao što je Nemačka, Engleska, Francuska itd, vrlo sam skeptičan da će oni prihvatiti iskreno i do kraja Bolonjsku konvenciju. Mislim da je Bolonjska konvencija namenjena ovim mlađim evropskim zemljama, u koje i mi spadamo, i manjim, i da moramo takođe da vodimo računa da ne preteramo u tom procesu uklapanja u Bolonjsku konvenciju. Znači, ne bi trebalo žuriti da pokažemo da smo veći katolici od rimskog pape, ali u svakom slučaju taj deo pozdravljam i glasaćemo u tom smislu za ovaj zakon. Pored onih primedbi koje smo uspeli da iskažemo u obliku amandmana, ovde imam jednu primedbu koju zbog zauzetosti oko prethodnog zakonskog projekta nisam uspeo da iskažem u obliku amandmana, pa bih sada iskoristio priliku, pošto je tu ministar i njegova saradnica, koja je očigledno zadužena za visoko obrazovanje, da kažem da u članu 27. kada se govori o obrazovanju na naučno-umetničkim poljima, navode se - prirodno-matematičke nauke, društveno-humanističke nauke, medicinske nauke, tehničko-tehnološke nauke i umetnost, a moje je mišljenje da bi tu moralo da bude mesta i za nešto što bih nazvao računarsko-informatičke nauke. Jer, one se ne mogu podvesti, i ako hoćete Skupština nije mesto za stručnu diskusiju u tom delu, ali one se ne mogu podvesti ni pod tehničko-tehnološke, a ni pod društveno-humanističke, ali ne mogu ni pod matematičke. Znate, informatika u svojoj primeni može biti i deo umetnosti. Vi možete preko računara, kao što vi naravno znate, raditi stvari koje nemaju nikakve veze sa matematikom niti nekom konkretnom tehnikom. Prema tome, možda je to jedna stvar o kojoj bi trebalo povesti računa. I jedna od primedbi koja se čula u izlaganju dosadašnjih kolega, koju zaista želim da naglasim, iako možda neću reći ništa novo, odnosi se na ovu navalu, bujicu otvaranja privatnih fakulteta. Dolazeći u Skupštinu, u kolima, na radiju, sam čuo izveštaj programa Radio Beograda, gde navode gospodina Kneževića, bivšeg ministra, kako Srbija najzad počinje da "vari" novine. Žao mi je što gospodin Knežević nije tu, ali mislim da mi ovde u Srbiji često preterujemo sa nekim novinama. Kada je nešto novo, onda mi sa njima idemo do nekih krajnosti koje to sve dovode do potpunog besmisla. Čini mi se da je tako i sada kada su u pitanju privatni univerziteti, akademije, fakulteti itd. To je jedan veliki problem i ništa novo nisam otkrio. Malopre je i koleginica Vjerica Radeta o tome govorila. To je problem sa kojim će, verujem sadašnje, ali i buduća ministarstva i ministri imati najviše posla. Naime, privatni fakulteti postoje u svetu i to je poznato. Ali, radi javnosti moram da kažem da nisu svi privatni fakulteti tako dobri i tako poznati kao što se misli. Navodim primer SAD-a, gde ima desetak vrhunskih privatnih fakulteta, gde mogu da odu vrhunski studenti, da studira elita, koja ima uzgred i dosta para. Zatim, postoje stotinak odličnih državnih univerziteta i na stotine, neko reče i na hiljade raznih privatnih fakulteta koji funkcionišu po principu: na jedan šalter uplatiš, upišeš se i platiš, a na drugi šalter dobiješ diplomu i platiš. Nažalost, kako se stvari kod nas dešavaju, čini mi se da taj trend ne bi trebalo kod nas da se više dozvoli, nego da se uvede mnogo rigorozniji postupak dobijanja akreditacije. Ono što je važno i što predstavlja generalno problem ne samo kada je ovaj zakon u pitanju, a to je da možemo doneti dobar zakon, ali moramo da kontrolišemo kako se taj zakon primenjuje. Mislim da je ovaj problem rešiv, ali uz odgovarajuću i adekvatnu kontrolu.
Pauza je do 14,55 časova, kada će reč imati jedan od dva poslanika, Nadica Momir ili Tomislav Penezić, oni će se dogovori o redosledu. Hvala vam. [[Posle pauze – 15,05]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad. Reč ima narodni poslanik Nadica Momirov, a neka se pripremi narodni poslanik Tomislav Penezić, pa potom narodni poslanik Dragor Hiber.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, zakon o visokom obrazovanju je jedan od najvažnijih zakona za jedno društvo i državu. Dobar zakon o visokom obrazovanju je preduslov svih uslova za kvalitetno društvo. G17 plus će podržati ovaj predlog zakona iz više razloga. G17 plus je stranka koja se zalaže za reformu obrazovanja, naročito visokog. Aktivno smo učestvovali u ovom procesu od početka. Zakon je u skladu sa Bolonjskom deklaracijom, procesom prihvatanja i donošenja svih dokumenata potrebnih za donošenje i efikasno sprovođenje ovog zakona. Takođe, zakon je u skladu sa procesom evropskih integracija. G17 plus prati sam proces donošenja Predloga ovog zakona i možemo pozitivno da se izrazimo o načinu rada resornog ministarstva. Korišćena su pozitivna iskustva i započet je proces reformi visokog obrazovanja iz prethodnog perioda. Zatim, postojala je konstruktivna komunikacija i zajednički rad sa relevantnim institucijama i stručnjacima iz ove oblasti. Javne rasprave su bile kvalitetne i uvažene, a uvaženi su predlozi i amandmani iz AP Vojvodine. Bilo je aktivno učešće studenata i naročito vrlo konstruktivna saradnja sa poslanicima svih parlamentarnih stranaka. Na osnovu ovako opsežnog rada na jednom zakonu, lično očekujem postizanje konsenzusa oko usvajanja ovog zakona. O samom predlogu zakona je rečeno dosta. Zakon daje samo formu jednom sistemu visokog obrazovanja i on je veoma unapređen u odnosu na stari sistem visokog obrazovanja. Napredak se odnosi, pre svega, na samo razdvajanje sistema visokog obrazovanja na dva odvojena ciklusa. Prema vrsti studije se dele na akademske i strukovne. Akademske studije osposobljavaju studente za razvoj i primenu naučnih, stručnih i umetničkih dostignuća, dok strukovne studije osposobljavaju studente za primenu znanja i veština potrebnih za uključivanje u radni proces. Velika prednost je i sam sistem vrednovanja studija tj. uvođenje sistema bodovanja kao jedinice mere predmeta. Zbog čega je to tako? Do sada smo imali stari sistem vrednovanja, koji je bio isključiv i baziran isključivo samo na dobijanje diplome. Dakle, pri tome sam proces sticanja znanja je bio potpuno zanemaren u slučaju nemogućnosti dobijanja same diplome, pa smo tako imali apsurdnu situaciju da student koji prođe proces studiranja, znači, ima određeni broj položenih ispita, dođe do samog kraja i iz nekih određenih razloga ne može da diplomira, on ostaje potpuno izjednačen sa znanjem srednje škole, što je velika šteta za jedno društvo. Ovakav sistem daje mogućnost iskorišćavanja svakog znanja koje jedan student primi, jer svaki student nosi svoje bodove sa sobom i prilikom konkurisanja za posao, u svakom slučaju, u prednosti je od onoga koji je završio samo srednjoškolsko obrazovanje. Takođe, velika prednost je i mogućnost kombinovanja obrazovanja koja dovodi do povećanog stepena kvaliteta. Daću vam primer, ukoliko neko ima sklonosti ka ekonomiji i informacionoj tehnologiji, umesto kakva je situacija danas, moramo da završimo dva fakulteta, a u ovom slučaju mi možemo da napravimo kombinaciju, tako da dobijemo adekvatnu diplomu koja nosi u sebi znanje i iz oblasti ekonomije i informacione tehnologije, i tako obučen kadar je u svakom slučaju u velikoj prednosti od onoga ko je završio samo ekonomiju ili samo informacionu tehnologiju. Još jedan detalj ovog zakona želim da pomenem, s obzirom da je bilo dosta diskusije u vezi dozvoljenih ispitnih rokova. Predlog zakona, naime, korekcijom predviđa još dva puta mogućnost polaganja ispita i to smatram da je više nego dovoljno. Zapadne zemlje imaju mogućnost samo još jednog ponovnog polaganja ispita. Ako ne položite ispit u određenom roku, vi morate ponovo da saslušate ceo predmet. Međutim, u zapadnim zemljama sam naziv predmeta je promenjen u naziv - kurs. Zbog čega je to tako? To je tako, jer danas kada uporedimo sa našim starim sistemom visokog obrazovanja, vi imate priliku da pasivno primate znanje tako što ćete najčešće slušati predavanja određenog predmeta, a ukoliko se radi o kursu, to podrazumeva aktivno učešće studenta u procesu primanja znanja, što podrazumeva rad, bilo da je reč o seminarskom radu ili da je reč o radu na nekim projektima. Kada student ima priliku ovakav način studiranja da ima u svom procesu sticanja znanja, ima priliku da tokom cele godine uči i radi na sticanju tog znanja, što do sada nije bio slučaj. Do sada smo, nažalost, imali tu situaciju da se učilo samo po potrebi, odnosno kada su ispitni rokovi u pitanju i na taj način smo imali takozvani kampanjski rad. Na ovaj način se postiže kvalitet zato što imamo kontinuirani rad tokom cele godine. O prednostima ovog zakona, tj. ovakvog sistema visokog obrazovanja, možemo pričati dugo. Međutim, važno je da ovaj predlog usvojimo što pre i da počnemo da osećamo sve prednosti u praksi. G17 plus poziva sve poslanike da pozitivno glasaju za ovaj predlog zakona. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Penezić, a neka se pripremi narodni poslanik Dragor Hiber.
Dame i gospodo, upravo kada smo "na odmoru" da naglasim navodnike, da ne hvatam muve ovuda kao neki, napunili baterije i kada smo se nadali da ćemo pristupiti jednom ozbiljnom poslu, vrlo ozbiljnom jer obrazovanje je temelj jednog društva, mi tu energiju utrošismo na NIS. Mi se razočarasmo što vi usvojiste zakon, a vi se razočaraste što ga moradoste usvojiti. Potrošismo energiju i onda pristupismo danas zakonu o visokom obrazovanju. Slučajno sam, odnosno namerno sam brojao, zakon ima 131 član, a amandmana na zakon ima, da kažem tu negde oko 200, ne znam više ni koliko ima, jer neki su povučeni, ali oko 180 otprilike. Neki su povučeni, neki su dodati, koliko čujem, ali videćemo večeras, jer imamo sastanak Odbora za prosvetu i tu će biti razmatranje o amandmanima. Od toga broj amandmana, da ne bi bilo da samo SRS podnosi amandmane da bi opstruisala rad. ima negde oko 34 amandmana, samo 34 amandmana SRS, a ostalo su, gospodo, vaši. Prevedeno na srpski jezik i na logično razmišljanje, ovaj zakon nije dobar, čim ga i vi sami popravljate u međuvremenu. Ali, hajde, mi ćemo o njemu raspravljati verovatno u pojedinostima malo detaljnije. Želim da istaknem sada ovde jedno žaljenje što se i sada dešava, što mi ne smeta, da je poluprazna sala, ali pogotovo kada su govorili neki od vrsnih stručnjaka iz SRS, moram to da naglasim, pogotovu dr prof. Mileta Poskurica, trebalo je to da se čuje. Imalo je šta i da se nauči, gospodo, a vi ste tada čitali novine, neko je pričao, mi smo pomno slušali i divili se našem kolegi. Međutim, moram da izrazim još jedno žaljenje, što se govor jednog dr prof. za govornicom ovde koji brani Srbiju kroz zakon o obrazovanju podudario sa drugim doktorom profesorom iz SRS, a to je dr Vojislav Šešelj, koji brani Srbiju u Hagu. Pola Srbije je verovatno gledalo, a i više, dr Vojislava Šešelja, a nisu imali prilike da čuju izlaganje dr prof. Milete Poskurice. Meni je žao, ali će imati prilike da u našem listu "Velika Srbija" pročitaju govor dr Milete Poskurice. Mi smo slušali i druge uvodničare, odnosno predstavnike ovlašćenih grupa poslaničkih i oni ishvališe, čini mi se, zakon, a pravo da vam kažem ni jednog validnog dokaza ne izneše, nego onako paušalno kažu da je zakon dobar, da je to nešto najbolje što se moglo uraditi u ovoj oblasti. Međutim, meni se čini da to nije baš tako i da će rasprava o amandmanima pokazati nešto sasvim drugačije. Vreme kojim raspolažem nije dugo, ali imaću vremena da naglasim, da nagovestim da ću se osvrnuti posebno kasnije na Bolonjsku deklaraciju. Pošto se Meho Omerović osvrnuo na jedan od segmenata o korupciji, neću o tome govoriti, jer ako bude odgovarao, neka odgovara Meho. Ovde u uvodnom delu obrazloženja se kaže na kraju, "uz očuvanjekulturnih, jezičkih i nacionalnih specifičnosti svake zemlje." Izvinite, ali meni se čini da ovde treba suprotno reći, uništavanje i zaboravljanje, i nipodaštavanje. Više istorija nije što je bila istorija, sad će rokeri da budu istorija, a Kosovo i ostale znamenite ličnosti, mislim Kosovo nije ličnost, neka bude car Lazar, otići će u zaborav. Bojim se da ne ispliva na površinu naše istorije nevladina organizacija sa nekima od vrlo poznatih tih njihovih zagovarača, a to je jedna od njih Nataša Kandić. I ona će izgleda ući u vašu istoriju. Govoriću o izvorima finansiranja, ovde stoji, samo neću sada, jer neću imati vremena, kaže - sredstva donacija, poklona i zaveštanja, hajde ovo pokloni i zaveštanja u redu. Ima još dobrih Srba koji daju poklone i zaveštanja, a onda dođe neka vlast pa prodaje ta zaveštanja i te poklone. Imam ovaj sad primer najsvežiji, ali me ovo nešto zabrinjava, ova donacija. Sve mi ovo liči na nekog Soroša, da će se i on umešati u ovo visoko školstvo, umešao se već u sve pore našeg društva, pa se plašim da će i on tu da se umeša. Dalje, govoriću o ispitnim rokovima, što je okosnica svega što se tiče studenata. Tu imamo amandmane i tu bi trebalo nešto da se uradi, i normalno još ću govoriti o privatnim fakultetima. I sada opet ističem, dajem nagradu ko nađe nekoga, upotrebiću srednjoškolski izraz, ko je ponavljao na privatnom fakultetu, kažem ponavljao, mogao je da ne položi ispit jedino ako nije izašao. Imao bih još, ali vreme mi ne dozvoljava. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Dragor Hiber. Nije tu. Odustao je. Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, a neka se pripremi narodni poslanik Vladimir Andrić.
Dame i gospodo narodni poslanici, obrazovanje treba da posmatramo kao najvažniju javnu službu, koja ima zadatak da našem društvu obezbedi budućnost, a ne biznis koji se iskazuje kroz formalnu prodaju potvrda o stečenom znanju. Ovde se konkretno radi o visokom obrazovanju, ali isto će se desiti kada na dnevni red pred poslanike Skupštine Srbije dođe i osnovno i srednje obrazovanje. Sve će se to kreirati po nekoj novoj deklaraciji, kao što je sada slučaj sa Bolonjskom, bez obzira što će se to sve odraziti retrogradno na obrazovni sistem. Ako već u osnovnom obrazovanju prepišemo recept iz degenerisanog zapadnog ili američkog školstva, da deca npr. uče tablicu množenja u petom razredu, onda će vam biti jasno kakvi će to stručnjaci biti po završetku studija u ovako kreiranom visokoškolskom sistemu. Pred sobom imamo Predlog zakona o visokom obrazovanju. Pisci ovog predloga izgubili su iz vida činjenicu da dosadašnje visokoškolske ustanove nisu bile, kako ih sada često nazivaju, nekreativne pamtionice podataka, već su one godinama stvarale intelektualnu elitu iz Srbije i Evrope, pa i sveta. Zar je zapad uzeo na stotine hiljada naših stručnjaka zato što su bili, kako je rečeno, samo pamtioci podataka ili zato što su bili dobro školovani, u dobrom visokoškolskom obrazovnom sistemu. Većina njih su sada vodeći stručnjaci u svojim oblastima upravo u zemljama razvijenog zapada i upravo sa onim znanjem koje su poneli iz škola i sa fakulteta u Srbiji. Upravljačka elita širom sveta, a tako i ova naša novokomponovana, i dalje uči u klasičnim školama i na klasičnim fakultetima, kao što su Iton, Oksford, Kembridž itd, dok je za mentalne robove poznog liberal-kapitalizma ostavljano da se akademski izgrađuju po uprošćenim, ograničenim nastavnim programima. Bolonjska deklaracija, polako ali sigurno, potvrđuje ono što je Orvel napisao u romanu "1984" da je neznanje moć. U svom romanu Orvel opisuje totalitarnu državu u kojoj svi podanici moraju da usvoje mišljenje koje razara svaku logiku. Držati u neznanju, odnosno u oskudnom znanju ogroman upravljački aparat zaista će predstavljati moć i biće jedan od prioritetnih zadataka navodne reforme prikrivenih mondijalista, koja se na žalost sprovodi i kod nas. Sutra ćemo imati nešto drugo u vidu Briselske deklaracije, pa Madridske, Londonske, Berlinske itd. Šta god nekom padne na pamet u Evropi ili tamo gde se projektuje novo doba (New Age), samo se ogrne plaštom deklaracije ili direktive, da to lepše zvuči, tako stvorenom Svetom pismu niko ne sme da promeni ni jedno slovo. Sutradan će možda stići deklaracija kojom će se ograničiti broj studenata na medicinskom ili nekom drugom fakultetu ili npr. projektovano ukidanje nekih fakulteta. Zašto? Zato što su naši stručnjaci ti koji se svojim znanjem i sposobnošću nameću u zemljama zapadne Evrope i sveta, gurajući u drugi plan njihove visokoškolce. Naravno, sve što napišu tamo spolja vi ćete ovde prihvatiti, kao nova Kominterna. Kada nje nestane gde ćemo mi u upropašćenom zakonodavnom sistemu. Dovoljno da se osvrnemo na principe iz člana 4. ovog predloga zakona i da pod tačkom 5. pročitamo sledeće - uvažavanje humanističkih i demokratskih vrednosti evropske i nacionalne tradicije. Dakle, prvo je Evropa, pa tek onda mi. Ta Evropa je već nas Srbe, mimo svih istorijskih činjenica i istine, krstila u svojim prosvetnim programima kao zlikovce, kao genocidnu naciju, prenebregavajući činjenicu, namerno ili ne, da je upravo srpski narod bio žrtva genocida nekoliko puta u prošlom veku. Naša deca će prvo učiti o tako sročenoj humanističkoj laži, pa tek posle o onome što nas je održalo do danas. Kao što smo nekada morali da trpimo da nam neko usađuje socijalističku svest, marksističku svest, kao i da zavisimo da li će nas neko oceniti kao moralno-politički podobne ili ne, tako i sada, ali ovog puta u ogledalu internacionalizma izgrađuje se neka nova evropska svest usmerena na kreiranje novog čoveka kaljenog kroz ovako pripremljen instant obrazovni sistem. Takoće jednog dana, kao što su se raspršili snovi o besklasnom društvu, o utopiji ideje komunizma, ostavljajući za sobom milione zatečenih, tako će se verovatno i ova konglomerat-unija jednog dana, suočena sa svojim ekonomskim, etičkim, etnički i verskim protivurečnostima, ugasiti kao da je nije ni bilo. Opet će ostati milioni zatečenih, bez saznanja ko su i kome pripadaju. Većinom članova ovog predloga zakona ukida se finansijska i upravljačka samostalnost, što odgovara jedino privatnim visokoškolskim ustanovama. Tako se pokazuje da je novac glavni razlog u prividnom sporu između privatnih i državnih fakulteta. Obrazovanje je proces koji se, kao i profesija, razvijao kroz vekove i uspešno je ostvarivan i onda kada pojam dividende nije ni bio poznat. Rešenja koja bi izjednačila vlasnička prava u visokoškolskim ustanovama sa privrednim aktivnostima samo bi stvorila atmosferu u kojoj bi metod - prodaj diplomu i nestani – postao pravilo. Komisija za akreditaciju je takođe posebna priča. Pošto u njoj treba da sede i predstavnici privatnih univerziteta, oni bi najpre morali da akredituju sami sebe. Zatim bi po logici privatnog profita osporavali akreditaciju onim državnim univerzitetima koji obrazuju profitabilne profile studenata. Cilj je jasan: dovesti što više studenata na svoj privatni fakultet, a time i znatno popuniti svoj budžet i svoje džepove. Hvalospevi Bolonjskoj deklaraciji predstavljaju u stvari jednu običnu prevaru. Gotovo svi državni fakulteti imaju ne samo sopstvenu tradiciju merenu vekovima, već i tradiciju saradnje sa fakultetima širom Evrope i sveta. Više generacija profesora je tu saradnju negovalo, razmenjivalo saznanja i iskustva, podvrgavali se međunarodnoj naučnoj kritici. Niko ovde verovatno neće ništa reći o otporu tradicionalnih zapadnoevropskih fakulteta prema Bolonjskoj deklaraciji i uvođenju niza novotarija koje dolaze iz Amerike i koje se jednostavno na silu kaleme na dosadašnja zakonska rešenja u ovoj oblasti. Sada ispada da je i kod nas bilo sve tako loše. Obično se govorilo za period do 2000. godine o odlivu mozgova, kako je tada to bilo popularno reći. Zašto neko ne kaže da je od 2001. do kraja 2003. godine, dakle u vreme nastupajućeg blagostanja tadašnjeg vladajućeg DOS-a, iz Srbije otišlo preko 5.000 visokoškolaca. Naravno, kada su shvatili da od obećanja stotina hiljada radnih mesta neće biti ništa i da je od toga ostalo samo stotine hiljada otpuštenih radnika, otišli su glavom bez obzira iz Srbije. Medicinski, Elektrotehnički, Mašinski, Veterinarski, Poljoprivredni i drugi fakulteti u Srbiji važe za rasadnike mladih stručnjaka. Naši inženjeri i arhitekte izgradiše bezbroj mostova, brana, saobraćajnica, aerodroma i ko zna čega sve još po čitavom svetu, a da ne govorimo o lekarima, naučnoistraživačkim radnicima na polju genetike, medicine, biotehnologije, hemije, fizike itd. Sada se hoće nešto što neko drugi hoće. Izgovor je vladajućoj većini da nas neće tamo primiti ni posle 20 godina, a ako se ovo usvoji primiće nas za 20 godina. Gde će nas to odvesti, videće se za koju deceniju, a tada će sve biti kasno i za mlade naraštaje, i za državu i za naciju.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Andrić, a neka se pripremi narodni poslanik Paja Momčilov.
Poštovano predsedništvo, uvaženi narodni poslanici, osvrnuću se samo na dva aspekta zakona o visokom obrazovanju, koji su na neki način skrajnuti danas u raspravi, a pre svega kada je reč o dužini studiranja. To je bio najveći problem i ostao za celu Evropu, pa i za Srbiju. Dakle, neefikasni univerziteti u Evropi i u Srbiji su jedan od najvećih problema koje donošenjem ovakvih propisa Evropa upravo pokušava da reši, pa i Srbija. Kada je reč o olakšanjima u studiranju i o većem angažovanju nastavnika i studenata veoma je važno da smo mi ovim zakonom omogućili praktično menjanje sistema sa dvosemestralnih predmeta na jednosemestralne ili jednotrimestralne, ili jednobodovne. Dakle, skraćuje se vreme savladavanja pojedinih predmeta i, što je najvažnije, taj predmet se savlađuje u jednom aktivnom procesu između nastavnika i studenta. Sve to vreme od recimo 10 nedelja, koliko traje jedan trimestar, nastavnik i student zajedno rade testove, radionice, domaće radove. Imamo predpolaganje ispita, prezentaciju na času, nešto što nije bilo uobičajeno u Srbiji, a po čemu su prepoznatljivi američki univerziteti i zato su mnogo efikasniji od naših i od evropskih univerziteta. Drugačiji je način rada koji mnogo više aktivira nastavnike i studente, sve je mnogo kraće i najveći deo predmeta se savlada još u toku tih 10 nedelja, ako traje jedan trimestar ili eventualno jedan semestar. To je jedna krupna i veoma značajna promena koja će dovesti do efikasnijih studija, što jeste cilj i ovaj zakon tu novinu podstiče. Naravno da će jedan određeni broj predmeta i dalje trajati dva semestra, ali najviše dva semestra. Druga važna stvar je što se na neki način uozbiljuje sama studija i postiže jedna veća odgovornost za studente i nastavnike akreditacijom i licenciranjem. Taj važan posao akreditacije treba da obavi Komisija za akreditaciju i proveru kvaliteta i naravno Nacionalni savet za visoko obrazovanje, sa svoje strane, predlaganjem politike u oblasti visokog obrazovanja Ministarstvu. Treba da obezbede mnogo ozbiljniji rad na samim studijima. Dakle, mi u ovom trenutku imamo dosta prosečnosti i osrednjosti na našim fakultetima i univerzitetu i postavlja se pitanje da li će ministar u jednom trenutku posegnuti za tim mogućnostima, dakle da ne da akreditaciju, da ne da dozvolu za rad određenim zahtevima. Mislim da u ovom momentu ima preko 100 zahteva za otvaranje novih fakulteta. Da li Srbija zaista raspolaže sa takvim potencijalima ili ne, stvar je te buduće komisije za akreditaciju i proveru kvaliteta. Nacionalni savet broji 15 ljudi i komisija broji 15 članova, dakle ogromna odgovornost na tako malom broju ljudi, i zaista na njima je veliki zadatak, kao i na samom univerzitetu da se menja. S jedne strane, i Vlada i Skupština su završili posao kada je reč o pripremanju naših univerziteta. Sa ovim zakonom mi smo pripremili naše univerzitete za uključivanje u jedinstven evropski obrazovni proces. Sada je na samom univerzitetu, na našim univerzitetima da se menjaju i prilagođavaju. Mi ovim zakonom uvodimo taj sistem prenosa bodova, koji će omogućiti mobilnost studenata. Nešto što je veoma važno za Srbiju posle 10 godina izolacije, ne samo za naše studente, nego pre svega za naš nastavni kadar. Na svim našim univerzitetima veoma je važno da se ponovo omogući ta pokretljivost i razmena, što bi Srbiji, koja je jedna od najsiromašnijih zemalja u Evropi, omogućilo da ponovo obezbedi jedan viši nivo u obrazovanju. Dakle, to su samo neki delovi koji su možda danas u raspravi zapostavljeni.
Reč ima narodni poslanik dr Paja Momčilov, a neka se pripremi narodni poslanik Vesna Obradović.
Poštovane koleginice i kolege, evo teče ova rasprava na način na koji teče. Vi znate stav SRS. Mi smo rekli da nećemo glasati za ovakav zakon. Mislim da je vredno ponoviti koji su to suštinski razlozi zbog kojih mi nećemo glasati za ovakav zakon. Prvo, kad god govorimo o donošenju novih zakona mi ističemo da se oni donose na jedan način koji mi ne prihvatamo. Naime, da bi se doneo jedan zakon, ponavljamo po stoti put, mi tražimo da se prvo načini analiza obrazovnog sistema i to u celosti. Ne možemo govoriti o visokom obrazovanju ako ne uzmemo u obzir i one prethodne "stepenice" koje moraju biti usaglašene i sa samim vrhom. Dalje, ako se tako snimi situacija, na osnovu toga treba da se usvoji nacionalna politika za obrazovanje, a isto tako, deo te nacionalne usvojene politike treba da bude i politika visokog obrazovanja. Nadalje, iz te politike, koja treba u ovom skupštinskom domu da bude donesena, treba da proistekne strategija, a to znači da se kaže kako će se postići ono što je zacrtano u ciljevima nacionalne politike, pa onda sledi zakon. U ovoj zemlji se radi naopačke. Ovde se zakonom hoće da formira politika i strategija. Toga nema u drugim zemljama sveta. Mi se principijelno protivimo ovakvom načinu donošenja ovakvih zakona. Šta je ono što bi nas interesovalo da prethodno znamo, hajde da ponovimo ukratko. Hoćemo da znamo da li ova zemlja hoće da afirmiše znanje kao osnovni pokretač društvenog razvoja, da li to ističe kao nešto što je primarno ili je to možda jedna pljačkaška privatizacija, kakvoj prisustvujemo danas u našoj zemlji, ili je to korupcija, koju imate u svim segmentima našeg društva? Želimo jasno da se izjasni ovaj parlament i naše društvo da je znanje osnovni pokretač društvenog napretka. U skladu sa tim, nas interesuje koliko procenata bruto nacionalnog dohotka se izdvaja za to obrazovanje. Koliko mi to danas izdvajamo? Da li je to ispod 1% bruto nacionalnog dohotka. (Slobodan Vuksanović, sa mesta: Izdvaja se 3,2%.) Onda smo mi bolji, onda mi prethodimo, treba da služimo kao primer i SAD, koja izdvaja 2,68%. Mi iskoračujemo u odnosu na sve zemlje Evrope, jer prosek za EU je 2,4%. Prema tome, izvanredna politika je do sada vođena na tom planu, bar tako kaže gospodin ministar. Dalje, interesuje nas koliki je procenat stanovništva obuhvaćen visokim obrazovanjem? Ono što nas interesuje je i kakva znanja i kakve stručne profile želimo da imamo? Interesuje nas kakav će biti sistem studiranja, numerus klauzus da li će postojati i da li treba da postoji u državnim fakultetima. Interesuje nas kakva je dužina studiranja kod nas i da li je to problem ako dve trećine pravnika, koji se upišu na pravni fakultet, ne završi taj fakultet i kakvim rešenjima to treba da se predupredi? Interesuje nas odnos državnih i privatnih obrazovnih institucija, koja proporcija tu treba da bude i da li uopšte tu treba da bude neke proporcije? Interesuje nas kako sprečiti odliv naših mozgova? Sa druge strane, ako govorite o Bolonjskoj deklaraciji, kako ćete omogućiti da nama neko dođe iz inostranstva? Vi ćete kazati, ko će nama doći. Dolaze Grci, bar na medicinski fakultet, eno ih i dan-danas studiraju, dolaze iz afričkih, i nekih azijskih i arapskih zemalja. Ako već govorite o Bolonji, morate imati mogućnost i za tako nešto. Drugi bitan razlog zbog koga mi nećemo glasati za ovo je što se pod firmom usklađivanja našeg zakonodavstva sa evropskim i pričom o Bolonjskoj deklaraciji i bolonjskom procesu protura nešto što niti je Bolonjska deklaracija, niti je bolonjski proces. Naime, protura se do sada najgore kršenje autonomije univerziteta i jedna surova centralizacija koja do sada nije postojala ni u jednom režimu i sistemu koji je do sada vladao. Dobro smo proučili sve dokumente međunarodne pre nego što smo došli do ovih svojih stanovišta. Biću slobodan da vam kažem, znamo mi i Prag 2001. godine, koji želi da objedini evropski prostor visokog obrazovanja, znamo i Rektorsku konferenciju u Salamanki iz iste godine, koja govori o evropskom istraživačkom prostoru, znamo o Sorbonskoj deklaraciji sve, Bolonjsku deklaraciju smo proučili, kao i Lisabonsku konvenciju. Molim vas, šta je bolonjski proces i Bolonjska deklaracija? To nije centralizacija i gušenje autonomije na način na koji vi to radite. Biću slobodan da vam pročitam šta su akademske slobode - "sloboda naučnoistraživačkog rada i umetničkog stvaralaštva", to je prvo, a onda "sloboda izbora metoda interpretacije nastavnih sadržaja". Nije akademska sloboda sloboda izbora nastavnih sadržaja, ne nego interpretacija da li ćete da pevate ili ćete da igrate pred studentima, to je sloboda, a ne šta ćete pričati. Treća vaša sloboda, to je vaša inovacija, treća je sloboda izbora studijskih programa. Program nije sadržaj, to je jasno. Vi ukidate akademske slobode na način na koji to do sada niko nije radio. No, dobro, ako gledate šta sadržava autonomija, kako ste vi to pobrojali ovde - kako se ta autonomija može ostvarivati unutar kombinata, koji vi zovete univerzitet. Kombinat koji ima 10 hiljada zaposlenih u Beogradu, Beogradski univerzitet, i koji ima na desetine hiljada studenata, autonomija se može na ovakav način kako ste ovde prepisali iz drugih dokumenata iz inostranstva jedino ako napravite decentralizaciju ostvarivati. Vi ste decentralisali sve što ste mogli. Odvajate AP. Mogu i oni da regulišu sve kako hoće. Ukazivao vam je lepo gospodin Milošević u svom izlaganju kako ste tu velikodušni, ali kada treba da se ostvare konkretna prava iz autonomije, onda ih ukidate, onda se ide na jednu anglomeraciju, onda se ide na jedan megauniverzitet. Nije to ni čudo. Ako mi vidimo ko je autor ovoga, a jasno je ko je autor, ovo je grupacija iz Građanskog saveza, propale partije koja više ne postoji u zbilji, postoji samo formalno, i jasno je da su ti kadrovi bili čelnici komunističkog sistema, da su to bivši partijski sekretari na univerzitetu, koji mogu jednu ovakvu strukturu danas da nam ponude. Pričaju iz vremena liceja - da li znate, gospodo, u vreme liceja koliki je bio sadržaj naučnih disciplina, koliko je saznanja u to vreme postojalo recimo iz oblasti fizike, a govorim i o komunističkim naukama, kako možete da kažete da je to bilo napredno rešenje kada je sve bilo pod jednom kapom. Pogledajte koliko je predmeta predavano u prvom liceju, koji je započeo sa radom, tačno ste rekli koje godine, a pogledajte gde je nauka danas stigla i šta se sve danas priča studentima i kakva je danas edukacija. Da ponovimo jasno šta je Bolonjska deklaracija, da ne bacate maglu da je to ukidanje autonomije, da je to centralizacija. To nije Bolonjska deklaracija. Bolonjska deklaracija je nastala iz potrebe takmičenja sa azijskim zemljama, tj. Japanom, SAD i Australijom. Videlo se da ovaj evropski prostor, evropski, 41 zemlja sa sto miliona studenata i preko 520 univerziteta, predstavlja najveći potencijal za edukaciju na visokom nivou, ali da rezultati koji iz toga proističu nisu zadovoljavajući. Tako je nastala ova potreba za objedinjavanjem snaga na evropskom prostoru. Principi su jasniji, produženi i podudarniji akademski stručni stepeni i dodatak diplomi, da bi se ljudi brže i lakše zapošljavali. To je raščišćavano da bi bili jasni nazivi svih stručnih akademskih zvanja. Drugo, jedinstven sistem dva ciklusa - dodiplomski i poslediplomski. Opet ona formula 3, 2, 3, Evropa se složila da njima najviše odgovara prvi stepen da bude tri godine obrazovanja, da bi se ljudi što pre mogli zapošljavati. Da li to nama odgovara? Ne odgovara u svim disciplinama. Medicini ne može odgovarati ni četiri godine, koliko maksimalno vi dozvoljavate da traje edukacija na medicinskom fakultetu. Nema medicinskog fakulteta u svetu gde se može naučiti to što vi mislite za četiri godine. To nije svetsko rešenje, to je nešto što je nakaradno. Dalje, uvođenje bodovnog sistema, a bodovi se dobijaju i na fakultetima i van univerziteta. Princip kontinuirane edukacije doživotno se uvodi i izjednačava se sa onim sistemom koji će egzistirati na univerzitetu. To je Bolonjska deklaracija. To ne vidim u ovim vašim zakonskim rešenjima - slobodno kretanje studenata i nastavnika, provera kvaliteta da bude jedinstvena u toj Evropi, ako je moguće i, naravno, smanjenje finansiranja od strane države, sve veći pritisak da budu što manja javna izdvajanja i za ovu oblast u svetu. To prati Evropska komisija. Vi znate - trend jedan, trend dva, trend tri. Izlazi redovno publikacija koja govori o problemima. Neću govoriti o tome. Masa je amandmana koja je uložena. To može značiti dve stvari, i da su angažovani narodni poslanici, i da ono što ste vi ponudili ne valja. Niste vi mogli da izbegnete ni ovaj put da se rešite i logičkih grešaka u svojim rešenjima, pa tako govorite da visokoškolske ustanove i oni koji rade u njima, koji predstavljaju te ustanove, nastupaju. Mi nigde ne nastupamo. Mi samo zastupamo ako negde odemo svoj univerzitet. To ćete naći recimo u članu 55. Ni takvu redakciju niste mogli da napravite. Ne sme to da prođe. To jeste sitnica, ali kod ozbiljnih ljudi to se ne sme događati. Znači, stav SRS je potpuno jasan. Vi nam ovde ubacujete kukavičije jaje pričajući o Bolonjskoj deklaraciji, zavodite centralizaciju i ukidate autonomiju i akademske slobode. Molim, ako ne govorim tačno, izađite i to opovrgnite. Istakao bih još samo jedno, sjajan članak je napisao u "Srpskoj političkoj misli", naš bivši kolega Ristivojević iz DSS-a. Ne znam da li je još u toj stranci. Ne viđam ga. Upravo o toj vašoj reformi i o ovom vašem zakonu. Svima preporučujem, i vama koji ste zdušno dizali ruke da hvalite ovaj zakon iz DSS-a, pročitajte šta je kolega Ristivojević napisao, pa će vam sve biti mnogo jasnije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vesna Obradović, a neka se pripremi Momir Marković.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, naravno ne slažem se u potpunosti sa prethodnim govornikom i smatram da nema potrebe govoriti o neophodnosti preobražaja visokog školstva, odnosno o neophodnosti donošenja novog zakona o visokom obrazovanju, koji bi na savremeni način uređivao tu oblast. Bolonjska deklaracija od 1999. godine, koju je Srbija potpisala 2003. godine, ide u korak sa procesom evrointegracija. U bolonjski proces ulazimo pre svega da bi diplome naših studenata važile u drugim zemljama, što do sada nije bio slučaj. Ovo sam morala da istaknem, jer u nekim sredinama vlada mišljenje da su naše diplome svuda u svetu priznate, što je zabluda. Svršeni student medicinskog fakulteta morao je da polaže i polaže ispite u periodu od nekoliko godina da bi njegova diploma bila priznata svuda u svetu. Dakle, cilj je da se napravi jedinstveni evropski prostor obrazovanja, što pre svega znači intenziviranje međunacionalne pokretljivosti studenata, nastavnika i administrativnog osoblja, što za posledicu logično i ima unapređenje kvaliteta visokog obrazovanja. Zakon o visokom obrazovanju unosi veliki broj novina u sistem visokog obrazovanja u Srbiji i omogućuje radikalnu reformu procesa obrazovanja. U poslednjih 40 godina naš sistem obrazovanja uglavnom nije menjan, odnosno temelji se na konceptu koji je uspostavljen početkom 20. veka. Samo donošenje zakona ubrzaće reforme koje do sada i nisu bile moguće, jer nisu postojali pravi zakonski standardi. Samo podatak da Univerzitet u Beogradu ima 75.000 studenata i da tek svaki deveti završi fakultet na vreme, govori koliko je dosadašnji sistem bio neefikasan. Prema Predlogu ovog zakona, studije se prema vrsti dele na akademske i strukovne studije. Akademske studije imaju za cilj da osposobe studente za razvoj i primenu naučnih, stručnih i umetničkih dostignuća u trajanju od četiri godine, plus jedna godina za usavršavanje, dok strukovne studije treba da osposobe studente za uključivanje u radni proces, u trajanju od tri godine, plus dve godine za dalje usavršavanje. Prema nivou studija razlikuju se studije prvog stepena, koje čine osnovne akademske i osnovne strukovne studije, zatim studije drugog stepena, specijalističke strukovne i specijalističke akademske i magistarske studije, i studije trećeg stepena, doktorske akademske studije. Novina u ovom zakonu je uvođenje kreditnog sistema, evropski sistem prenošenja bodova. Novi sistem studiranja se ne bazira na upisu godine, već na ostvarenom broju bodova. Glavni problem u dosadašnjem studiranju je bio upravo prenošenje ispita. Tako smo imali do sada slučaj da recimo student pete godine, upiše petu godinu i prenese pet ispita iz treće godine, tako da on nije mogao da se skoncentriše na predavanja, na nastavu sa pete godine, već je brinuo o tome kako će da ispolaže pet ispita iz treće godine. Prema Predlogu ovog zakona o visokom obrazovanju, koji je sada pred nama, obim studija se izražava zbirom bodova, pri čemu bi svaka akademska godina vredela 60 bodova ili kredita, što odgovara jednom prosečnom angažovanju studenata u toku jedne školske godine. Ovim se daje mogućnost studentima da nastave studije na drugom studijskom programu i prenesu već ostvareni broj bodova na taj program. Studijski programi se ostvaruju u okviru obrazovno-naučnih polja, a to su - prirodno-matematičke nauke, društveno-humanističke nauke, medicinske nauke, tehničko-tehnološke nauke i umetnost. Predlog ovog zakona predviđa i četiri vrste samostalnih visokoškolskih ustanova, a to su - univerzitet, akademija strukovnih studija, visoku školu predviđa i predviđa visoku školu strukovnih studija. Samostalna visokoškolska ustanova osniva visokoškolske jedinice kao oblike unutrašnje organizacije, a visokoškolske jedinice imaju svojstvo pravnog lica, pod uslovom da ostvaruju najmanje tri odobrena tj. akreditovana studijska programa. Predlogom ovog zakona uređuju se i zvanja nastavnog kadra, kao i uslovi za izbor u određeno zvanje. Tako da su sada zvanja nastavnika - predavač, profesor strukovnih studija, docent, vanredni profesor i redovni profesor. Nastavnici koji su izabrani u zvanje predavača i profesora strukovnih studija mogu da izvode nastavu samo na strukovnim studijama, dok nastavnici koji su izabrani u zvanje docenta, vanrednog i redovnog profesora mogu da izvode nastavu na svim vrstama studija. Zvanja nastavnika čije sticanje nije uslovljeno zasnivanjem radnog odnosa sa visokoškolskom ustanovom, prema odredbama Predloga zakona, jesu još - gostujući profesor i profesor emeritus tj. profesor u penziji. Sa njima se zaključuje ugovor o angažovanju za izvođenje nastave. Zvanja saradnika prema novom zakonu su saradnik u nastavi i asistent, a za izvođenje studijskih programa stranog jezika lektor i viši lektor. Zvanje saradnika u nastavi može da stekne student magistarskih ili specijalističkih studija, koji je studije prvog stepena završio saukupnom prosečnom ocenom ne manjoj od osam, a zvanje asistenta može da stekne student doktorskih studija koji je takođe završio drugi stepen sa ukupnom prosečnom ocenom ne manjom od deset. Veliku polemiku u javnosti izazvao je i postupak akreditacije. Da li će i kako će se dobijati licence. Akreditacija je postupak gde nacionalno telo za akreditaciju proverava da li su ispunjeni odgovarajući evropski standardi u pogledu kvaliteta profesorskog kadra, broja studenata, površine zgrade koja se koristi i njena opremljenost. To je proces koji moraju da prođu i državni i privatni fakulteti i naravno da ne može da se obavi preko noći. Ovim zakonom predviđen je rok od tri godine, od dana obrazovanje Komisije za akreditaciju. Naravno da su za sprovođenje ovog zakona potrebna dodatna sredstva i ona su obezbeđena budžetom za 2005. godinu. Ministarstvo finansija vrlo ozbiljno pristupa problemu obrazovanja, što govori i činjenica da je za školsku 2005/2006. godinu izdvojeno pola miliona dinara iz rezervi za talentovane studente, odnosno da će 1.000 najboljih studenata u predstojećoj školskoj godini dobijati po 20.000 dinara mesečno stipendije, a za 100 najboljih postdiplomaca izdvojeno je 125 miliona dinara, što je dokaz da ova vlada vodi računa o svom naraštaju, koji je temelj svake stabilne i moderne države. G17 plus će glasati za ovaj zakon, jer, kao i uvek, podržava sve pozitivne zakona koji nas vode u Evropu i koji Evropu dovode kod nas. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Momir Marković, a posle njega narodni poslanik Milan Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređem na to da vam objasnim zašto poslanici SRS neće glasati za ovaj zakon, moram samo dve opaske. Prva se odnosi na aktivnosti ministara, pogotovo ovih od "buldožer revolucije" pa naovamo. Svi su pokušavali da ostave neki trag, da ostanu po nečemu poznati. Čak i onaj nesretni Mihajlović, kome su povlenske magle zamaglile vidike, i on je uspevao nešto da vidi. Mnogi su pokušavali da pronađu nešto. Dinkić je pronašao način presipanja društvenih, državnih para u privatne džepove. Mnogi su pronašli rupu na saksiji, toplu vodu, a ministar prosvete nam je pronašao novi jezik .koji se sada zove bosanski ili bošnjački jezik i uveo ga u škole, za prvi i drugi razred osnovnih škola u oblastima naseljenim muslimanskim življem, pre svega, u Raškoj oblasti. Druga primedba se odnosi na jutrošnje izlaganje poslanika DS Gaše Kneževića, koji je ovde zdušno branio pravo, pravdu, zakonitost i univerzitet, a taj isti Gašo Knežević je pre nepune tri godine apsolutno bespravno izbacio sa Pravnog fakulteta u Beogradu redovnog profesora fakulteta, prof. dr Vojislava Šešelja. Ni dlaka sa glave mu ni dan danas nije falila zbog toga. Vratićemo se na temu o kojoj se danas raspravlja, vratićemo se na zakon. SRS je protiv ovog zakona iz nekoliko razloga. Prvi je, zakon ukida autonomiju fakulteta i prenosi autonomiju na univerzitet. Čak ni Tito nije ukidao autonomiju fakulteta. Vi se sećate, ovi koji imaju malo više godina se sećaju neke 1968. godine, studentske demonstracije, kada policija nije smela da uđe na Filozofski fakultet, na Filološki fakultet, a studenti su unutra držali tribine, govorili. Tito se nije usudio da fakultet dovede na nivo radne jedinice. Ovim zakonom se ministar usuđuje da tu autonomiju ukine i da napravi najobičniju radnu jedinicu od pravnog fakulteta. Istureno odeljenje u nekoj osnovnoj školi će imati onoliko prava koliko će imati svaki fakultet u Beogradu, pravni pogotovo, jer on najaviše treba da brani, po samoj vokaciji, po samom svom imenu najviše treba da brani autonomiju. Drugo, kada smo usvajali Zakon o srednjem obrazovanju, mi smo usvojili jednu državnu instituciju koja se zove Nacionalni prosvetni savet, u koju su izabrani akademici, vrhunski profesori, ne samo srpska, nego svetska imena iz oblasti nauke. Danas nam se predlaže, odmah pošto se usvoji ovaj zakon, neka nova institucija koja će se zvati Nacionalni savet. Ne vidimo razloga zašto treba da postoje dve institucije. Drugo, šta je to što ona prva institucija - Nacionalni prosvetni savet ne zadovoljava, pa sada mora još jedna institucija, osim ako ne mislite da uhlebite neke koji, eventualno, treba da se proslave. Poslediplomske studije, pogotovo na stručnim fakultetima, kao što je medicinski fakultet, na primer, takođe su devalvirana zvanja. Danas medicinski fakultet traje pet i po, odnosno šest godina sa završnim ispitima. Posle završenog medicinskog fakulteta svršeni student dobija zvanje lekara, dve godine ide na postdiplomske studije, dobija zvanje magistra i ako hoće dalje da se bavi naukom, ne samo strukom, ide još dve godine, dobija zvanje doktora nauka itd. Danas se medicinski fakultet svodi na četiri godine, za one dve godine dobija i zvanje doktora medicine i magistra. Sledeće što u ovom predlogu zakona ne valja to je što su nastavnička i saradnička zvanja tako isprepletena, tako smušena. Do sada smo imali izuzetno jasne i čiste kriterijume. Dame i gospodo narodni poslanici, da ne bude zabune, svi naši naučnici, svi naši stručnjaci koji se pojave u belom svetu, uglavnom skupljaju lovorike. Evo, svedoci smo da nam je sad u Londonu, koji slovi za kolevku određenih grana medicine, imamo našeg čoveka, iz Leskovca, koji je kao lekar otišao trbuhom za kruhom i tamo postigao svetsku slavu u oblasti genetike. Prema tome, gde god se pojave naše i sa ovim zvanjima koja su sticali na fakultetu, stiču visoka priznanja i svetsku slavu. Mi danas imamo u ovom predlogu - saradnik u nastavi, to se zvalo asistent pripravnik. Razlika između asistenta pripravnika, naziv na koji smo navikli, i saradnika u nastavi je ogromna. Prvo, asistent pripravnik je dok ne stekne magistarsko zvanje. Dalje nastavlja kao asistent, ukoliko nema prazno mesto za mesto docenta, a posle toga, kad doktorira, nastavlja dalje. Zašto sada asistent pripravnik, pa asistent pomoćnik, ne znam više ni kako će se zvati. Sistem bodovanja predmeta unutar nastavnog plana takođe je smušeno urađen. Pročitaću vam, pošto imam još toliko vremena, Konferencija pravnih fakulteta Srbije je poslaničkom klubu SRS dostavila 12 primedbi na ovaj zakon i iskoristiću da vam ih pročitam. "Konferencija pravnih fakulteta Srbije, održana na Pravnom fakultetu u Novom Sadu 5. marta 2005. godine", pretpostavljam da je ministar ovo dobio i da se oglušio od ovo. Mislim da se o mišljenje naših eminentnih profesora pravnih fakulteta ne treba oglušavati. "Konferencija insistira da se Predlog zakona o visokom obrazovanju povuče iz skupštinske procedure, naročito iz sledećih razloga: 1. Predlog zakona u potpunosti ukida autonomiju fakulteta, i to statusnu, upravljačku, finansijsku i kadrovsku, što je apsolutno neprihvatljivo. 2. Nedopustivo je da se fakulteti sa višedecenijskim iskustvom i vrhunskim rezultatima u radu, koji predstavljaju preteče univerziteta, dovode u situaciju da moraju ponovo da traže dozvolu za rad i akreditaciju. 3. Ovakav predlog zakona je suprotan intencijama Bolonjske deklaracije, koje su usmerene na izgradnju jedinstvenog evropskog prostora obrazovanja i unapređenja kvaliteta i efikasnosti obrazovanja koje, inače, u potpunosti podržava. 4. Ovakav predlog zakona je suprotan iskustvima evropskih univerziteta, a posebno zemalja iz okruženja. 5. Konferencija konstatuje da su u postupku donošenja zakona potpuno prenebregnuti rezultati javne rasprave na pravnim fakultetima i zahteva da se prilikom izrade novog nacrta zakona primeni princip javnosti i redovna zakonodavna procedura. 6. Ne bi trebalo dopustiti da se u ime navodne reforme visokog obrazovanja, u ime države, a suprotno njenim interesima, uništavaju baš državni pravni fakulteti, kao vitalne institucije visokog obrazovanja. 7. Pravni i faktički položaj u kojem bi se, u slučaju donošenja zakona, našli svi pravni fakulteti u zemlji, izrazito bi nepovoljno uticao na obrazovanje pravničkog kadra, koji predstavlja personalni temelj pravne države. 8. Konferencija smatra da su funkcije koje su Predlogom zakona namenjene univerzitetu predimenzionirane i u potpunosti neodgovarajuće za državne univerzitete sa velikim brojem fakulteta u različitim oblastima obrazovanja studenata i zaposlenih. 9. Konferencija smatra da su predložena rešenja iz zakona suviše uopštena i neodređena, tako da ostavljaju previše prostora za podzakonsku regulativu i arbitrarnost, čime se bitno narušavaju elementarna pravila pravne sigurnosti. 10. Konferencija smatra neprihvatljivim vraćanje moralno-političke podobnosti na univerzitet pod vidom profesionalne etike", jer u krajnjoj liniji ko će odlučivati šta je profesionalno etično, a šta nije, nego oni koje ćete vi rasporediti. I to će mu biti ovo što govore profesori pravnog fakulteta, dakle, moralno-politička podobnost. 11. Konferencija smatra neprihvatljivim hitan postupak za donošenje osnovnog zakona o visokom obrazovanju, što predstavlja prvi takav primer u zakonodavnoj praksi Srbije. 12. Ukoliko zakon ipak ne bude povučen, Konferencija pravnih fakulteta će preduzeti sve neophodne mere za zaštitu svoje samostalnosti i stečenih prava." Iz ove dvanaeste tačke mislim da je ministar, ukoliko poštuje mišljenje naših profesora i akademika, izvukao zaključak i da će posle ove moje diskusije izaći za govornicu i ovaj zakon povući iz procedure. Hvala.
Pošto narodni poslanik Milan Marković nije u sali, reč ima narodni poslanik prof. dr Velimir Simonović, a posle njega narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, zabeležio sam nekoliko tačaka o kojim želim da kažem nešto, ali verovatno ću neke izostaviti zbog kratkoće vremena. Uostalom, imam i amandmane, pa će biti prilike da nešto više kažem kada se bude pričalo o amandmanima. Vi svi znate da sam ovde dugo poslanik, za to vreme je doneto nekoliko zakona o visokom školstvu. Ranije su bili odvojeni, posebno za više škole, a posebno za univerzitete. Ovo je prvi put da se donosi jedinstven zakon za visoko školstvo. Žao mi je što se nikada u Skupštini nije povela prava parlamentarna debata o sistemu obrazovanja kod nas. Iako je bilo u svakom sazivu profesora univerziteta među poslanicima, da li nije bio dovoljan broj da se stvori ono što fizičari zovu kritična masa ili što nije bilo dovoljno zalaganja u strankama, to sada treba da se tumači ovako ili onako, ali prave rasprave iz koje bi proizašli zadaci Vladi nije bilo u ovom parlamentu. Pre svega, mislim tu na ono što se često zvalo reorganizacija, racionalizacija, ali to je osetljiva tema i nijedna vlada nije htela ozbiljno da uđe u te probleme. Kada govorim o racionalizaciji, ne mislim da treba ukidati neke fakultete, mada tu mogu odmah da dam primere bar dva fakulteta u Beogradu koje treba ukinuti jer su nepotrebni, odseka na nekim fakultetima ili nekih katedri, ali ne mislim samo na to. Ako postoje naučne oblasti koje se ne izučavaju ni na jednom fakultetu kod nas, onda treba formirati katedru tamo gde može biti mesta ili odsek ili čak novi fakultet. Dakle, kada kažem racionalizacija, ne mislim samo na ukidanje, mogu da se osnivaju i novi fakulteti, ako to zahteva savremeni naučni razvoj i ako postoje tako važne naučne oblasti koje se kod nas nigde sistematski ne izučavaju. Kažem, o tome nije bilo prave polemike i nijedna vlada nije htela da uđe u taj proces vrlo ozbiljno. Treba da vidimo da li su nama potrebni toliki mašinski fakulteti, mislim na Srbiju, da li nam je potrebno pet univerziteta, da limože ova zemlja to da izdrži finansijski i da li je zaista potrebno; da li je potrebno toliko studenata za akademske studije ili može da bude malo manji broj ako zaoštrimo kriterijume za upis. O čemu se radi? Ima pravo svako na obrazovanje u našoj zemlji, to je jasno i to tako treba da bude. Ali, molim vas, država je obavezna da svima, dakle svoj deci kada krenu u osnovne škole, pruži jednake šanse, a posle toga ko dokle stigne u tom obrazovanju; da li hoće da uči, da li je sposoban da uči i tako dalje. To vam je otprilike ovako, imate jednu peskovitu zemlju i gore uđe čitava reka u tu zemlju, to su svi oni osnovci kojih ima na stotine hiljada, a onda srednjoškolaca ima sve manje, studenata još manje, doktora nauka još manje, akademika još manje i na kraju dole je tek malo vlažno, na kraju te peskovite zemlje. U toj peskovitoj zemlji svako se obrazuje onoliko koliko može, jer neko ne želi da uči dalje od nekog nivoa, neko nije sposoban, to treba otvoreno reći, jer nije lako završiti fakultet, to je težak posao. Dakle, to govorim za bilo koji fakultet, zahteva SE veliki napor, ali kada neko završi fakultet i dobije diplomu, on stiče određeni status u društvu. Neko može da kaže, ma kakav status, ali popraviće se prilike kod nas i fakultet će vredeti jednog dana. To je ono o čemu država mora da brine, da stavi sve koji se obrazuju u jednaku poziciju na startu, a onda ko dokle stigne. Razume se da je sada ova vlada učinila prvi ozbiljan pokušaj da se zavede red u visokom obrazovanju i u tom smislu ovaj zakon ima čitav niz prednosti, radi čega on treba da bude usvojen u ovom parlamentu, iako će verovatno zbog nekih rešenja doživeti vrlo brzo neke izmene i dopune, što takođe nije nešto što nije poznato. Biće problema, recimo, kod ovog školovanja 3+2. Sinoć sam malo govorio o tome na Odboru za prosvetu, jer imamo fakultete koji traju po četiri godine, to su pravni, ekonomski, to su svi oni nastavnički fakulteti za biologiju, fiziku, hemiju itd. Ako mi kažemo 3+2, onda automatski produžavamo studije za one koji žele da uče još dve godine. Da li će neko ko bude završio matematiku prvi deo, dakle prvi deo kažem opet, da bude profesor u srednjoj školi? To mora da se reši, da li on stiče ta prava da bude profesor u toj školi ili ne, jer možda može da bude samo u osnovnoj školi. Da li pravnik koji završi prve tri godine može da bude sudija? Da li mora da ide još dve godine da uči? To ovde nije dovoljno raspravljeno i o tim zvanjima koja će se sticati posle tri ili dve godine naknadno, predložio sam amandmanom da se to naknadno reši, dakle, koja će zvanja imati studenti kada završe prve tri godine, druge dve itd, ali videćemo o tome. Neću ništa više o tome. Postoji Bolonjska deklaracija, to je zapisano u ovim papirima, o tome je bilo dosta reči i zaista nema potrebe da tu nešto ponavljam. Što se tiče reforme univerzitetske nastave, da se dobro razumemo, molim vas, nikakav zakon ne može da reformiše univerzitetsku nastavu. To zavisi od profesora. Oni profesori koji su zaista pravi univerzitetski profesori, koji se zaista aktivno bave svojom naukom, oni vrše reformu stalno, izbacuju iz svog sadržaja sve ono što je zastarelo, ubacuju nove stvari i nove metode, nove formule i nove principe. Vrlo je važno i tu treba obratiti pažnju, mislim na kriterijum izbora nastavnika, jer nema univerzitetske nastave bez nauke, i zato sezovu naučno-nastavna veća, a ne nastavno-naučna. Nauka je pod brojem jedan, a nastava je pod brojem dva. O tome treba voditi računa, jer mora se razvijati nauka na univerzitetu, njoj je tamo i mesto, a kao što se zna, nema naučnika bez učenika, a učenici su na univerzitetu. Isto se tako mnogo govorilo o autonomiji. Molim vas, da razjasnimo neke zablude, šta je suština autonomije univerziteta? To je da je univerzitetski nastavnik slobodan u izlaganju svoje nauke i u izboru naučne oblasti kojom će se baviti, pod uslovom da ne širi na predavanjima versku i nacionalnu mržnju, retrogradne ideje i tako dalje. To je suština autonomije. Upravljački deo nije suština autonomije, iako ona postoji kod nas. Mi biramo sami dekane, rektore itd. i država se u to ne meša. Ali, imate vi zemlje kao što je Francuska, gde rektora i dekana određuje vlada. Kada je ovde pre jedno 15 godina bila jedna gospođa iz Pariza, rektor pariskog univerziteta, pa je jedan razgovor sa njom objavljen u "Politici", ona je rekla: mene može svakog dana da smeni vlada ako ne radim dobro. Po nekoj staroj tradiciji, čak i kada se izabere profesor univerziteta u najviše zvanje (redovni profesor), rešenje o tome potpiše predsednik republike, da bi se tom zvanju pridao značaj koji to zvanje zaslužuje u društvu. Upravljačka funkcija; ne može država da daje pare, a da ne pita šta se sa tim parama radi. Mora da vodi računa o tome. Sad još nešto je ovde važno, a to je kontrolisano studiranje, to je predviđeno ovim zakonom i to je jako dobro, mora iz naše univerzitetske prakse da nestane pojam apsolvent. Mora student kada se upiše ove jeseni na fakultet, ili je već upisan, ako fakultet traje toliko i toliko godina, da zna tačno dan kada će dobiti diplomu na kraju svojih studija, a ne da, kako reče koleginica, upiše petu godinu, ima ne znam još koliko ispita iz treće godine, pa onda izigrava apsolventa na fakultetu nekoliko godina U najboljim godinama, 22, 23 godine, kada najviše može da stvara, izigrava apsolventa. To je psihološki štetno za te mlade ljude, pogubno. Moraju što pre da završe školu i što pre da idu na posao, ko već gde bude mogao da radi itd. To sada mnogo više traži angažovanja i od profesora i od asistenata da se bave studentima više, da kontrolišu njihov rad u toku godine, da oni stiču dobar broj poena za ispit u toku godine, na kraju da bude možda 20% od ispita kao završni neki deo itd. Negde će možda biti manjak nastavnika, jer ne možete da stavite nastavniku ne znam koliko studenata, a on da sprovodi kontrolu kako oni savlađuju gradivo u toku godine. Sada se dosta govorilo o integrisanom univerzitetu. Nije to baš nova ideja. Bilo je kod nas i ovde u Beogradu priče o tome, ako se recimo izučava matematika na mnogim fakultetima, recimo na svim tehničkim fakultetima ima matematika 1, 2, 3, 4 itd, zar ne bi moglo da se to sve sluša na matematičkom fakultetu i da mi nemamo na tehničkim fakultetima katedre za matematiku ili fiziku itd. To bi moglo da bude kada bi univerzitet bio mnogo manji, kada bi to bili departmani, pa Mašinski fakultet ima recimo 100 studenata, ali ako ima recimo 700, gde će oni slušati nastavu, pa drugih 700, to je neizvodljivo, jer je Beogradski univerzitet glomazan. Suviše je velik. Ubeđen sam da će Univerzitet u Beogradu, zbog te integrisanosti koja se ovde traži, biti uskoro podeljen bar u tri univerziteta, ali to nije tako strašno. Imam informaciju od pre 15-20 godina. Tokio je imao tada 95 univerziteta. Nije Tokio 95 puta veći od Beograda. To su bili neki mali univerziteti privatni, neki državni, nekoliko većih itd, ali skoro 100. Prema tome, neće biti nikakva tragedija ako se univerzitet podeli na više univerziteta. Konačno, mi smo imali u jednom periodu, neki se verovatno i sećaju, Tehničku visoku školu koja obuhvata tehničke fakultete, imali smo Medicinsku visoku školu koja obuhvata medicinu, farmaciju, veterinu i stomatologiju. To je trajalo nekoliko godina, pa je opet ukinuto, sve je stavljeno pod univerzitet. Ali, za tako veliki univerzitet ova integracija će ići vrlo teško ili je skoro praktično neizvodljiva. Znam da ima recimo u Italiji univerziteta sa departmanima za razne naučne oblasti, pa slušaju matematiku svi na jednom mestu, slušaju hemiju svi na jednom mestu itd. Ali, za Beogradski univerzitet, koji je ogroman, to jednostavno neće biti moguće. Neka se na tome zaustavim, a biće prilike kada bude govora o amandmanima da još ponešto kažem o zakonu.
Reč ima narodni poslanik prof. dr Mileta Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, da nastavimo danas gde smo stali, otprilike posle ovih iznetih brojnih primedbi od strane poslanika SRS. Ja ću se osvrnuti na još neke aspekte zašto smatramo da zakon donet po hitnom postupku, po osnovu Bolonjske deklaracije, zapravo nema nikakvog razloga da se diči tom činjenicom, jer je to niti reformski zakon, niti je neki zakon koji dovodi do stvarne autonomije. Na određen način on zapravo nas vodi u jednu novu vrstu centralizacije. Dok su fakulteti imali potpunu slobodu u kreiranju nastavnog programa, izboru, osim izbora dekana i izbora rukovodeće garniture na fakultetu i univerzitetu zadnjih, od 2000. godine pa nadalje, mi smo to rešenje imali Zakonom od 1998. godine, i to je tada ocenjeno kao krajnje nedemokratski način. Dakle, onaj ko je bio vlasnik novca, koje osnivač nije mogao da bira rukovodeći kadar, odnosno kako se sada zovu izvršioce neposredne, direktore ili menadžere, u tom su statusu bili, sada vidimo da je to ostalo rešenjem iz prethodnog zakona i mislimo da sadašnje ponuđeno rešenje samo je evolucija Zakona koji imamo i evolucija koja će voditi gorim rešenjima. Budući da je sasvim jasno izneto sa naše strane da mi ne želimo da ostavimo utisak da govoreći ovako branimo postojeći zakon, niti da smo protiv reformi koje svet uvodi, mi jesmo protiv toga da se te reforme tiču nas onda kada ih nismo tražili, kada niko relevantan nije procenio da su nam potrebne i kada sami nosioci obrazovnog procesa nisu rekli da je dosadašnji koncept obrazovanja skopčan sa lošim iskustvima i da smo ono bazično, a to je informacija, stručnost, edukacija, obrazovanje, dostignutost ciljeva predviđenih za nas izgleda sasvim normalna, i niko to nije doveo u pitanje i ne vidimo ovakvu potrebu za ovako teškim intervencijama. Nisam danas moguće govorio dovoljno ni o izborima u akademska zvanja. Posebno skrećem pažnju na ono što je i u zakonu istaknuto u prvi plan, a to je da u okviru integrisanih studija, studija medicinske struke iz medicinske oblasti, nastavni sadržaj iz te oblasti predviđaju četvorogodišnje školovanje do osnovne diplome i sticanja zvanja doktora medicine, stomatologije, magistra farmacije itd. Ali, naredne dve godine učenja, što je do sada bio nekakav minimum za savlađivanje nastavnog programa, ne znamo šta će sadržavati. Teško da ćemo imati vrlo jasan koncept i posle isteka roka od 2 godine, kada to treba da se zna, ali će svi završavati sa diplomom magistra u džepu. Šta to konkretno može da znači u kontekstu izbora u saradnička zvanja? To znači da će svaki fakultet medicinske struke koji odškoluje studenta sa prosekom iznad 8 imati pred vratima jednog novog kandidata koji će se javiti na konkurs za asistenta pripravnika ili kako vi zovete sada saradnika u nastavi. Naravno, ne znamo što je ta terminološka promena uvedena. Ona nije u duhu sa zakonom i sadašnjim našim običajima, univerzitetskom praksom, ali je kao takva uvedena. To znači da će fakultet morati da primi veliki broj izvršilaca, dakle, saradnika u nastavi, kojima će prema Predlogu zakona dati jako kratko vreme, godina plus godina, da se na tom planu dokažu, a oni su već gotovo magistri nauka. To je jako malo vreme i jako kratko vreme, ali istovremeno opterećuje budžet fakulteta. Sada nađimo se u situaciji u kojoj ćemo biti posle uvođenja zakona. Ako finansiranje fakulteta u sastavu univerziteta zavisi od nekakvog, ničim definisanog dogovora dekana i rektora, pripadajućeg fakulteta, rektora i dekana fakulteta članica, onda će problem kompeticije biti veoma izražen. Kako će to fakulteti medicinske struke moći da traže 10, 15, 20 asistenata pripravnika ili saradnika u nastavi, a da recimo neke tehničke struke mogu da se izbore jedva za jedan ili dva? Kako ćete sredstva odbiti da dajete? Neće valjda da nalazi privatni kapital fakultet, odnosno univerzitet u državnom vlasništvu, da bi primao te mlade ljude na samo, teorijski moguće, dve godine. Imate i vi za to obrazloženje. Kažete - pa biće veća selekcija kadrova. Dobro, slažem se, ali šta ćemo kada svake godine stižu novi i novi magistri, šta ćemo kada samo dve godine je potrebno da odjednom to krene, unutar te dve godine će oni koji su po dosadašnjem programu krenuli okupirati fakultete. Imaćemo šanse da budemo veoma često nepravedni i u uslovima kakvi jesu u Predlogu zakona, gde nemamo definisane dodatne kriterijume tzv. ostale za izbor u saradničko zvanje, mi nećemo moći zapravo tačno da znamo šta će nam to biti kriterijum koga ćemo izabrati, a koga ne. Konačno, kada takvi isti i budi probrani, izabrani na neki volšeban način, uslov upisivanja studija, doktorskih studija, oni će ih opet za enormno kratko vreme završiti, ili samo tako što će pisati stručne radove u časopisima, postati doktori nauka. To je jedan presedan za koji zaista nisam znao da postoji. Moguće je da u nečijoj svetskoj praksi postoji, ali svi mi koji smo ovde završili takve studije trećeg stepena za to ne znamo. By the way, kad sam kod toga, hoću da kažem i da i ovaj zakon nije rešen u skladu sa deklaracijom, zato što smo doveli do trećeg, uveli smo tri nivoa umesto dva kako deklaracija predlaže, ali o tom-potom. Dakle, kako ćemo sada ići u hiperprodukciju doktorskih zvanja, zvanja doktora nauka, osobito doktora medicine. Ispada da to sada favorizujemo jednu oblast naučnu, da oni mogu lakše do svega toga da dođu. De fakto to nije činjenica, jer ti lekari neće biti doktori medicine, sa punim obimom sadržaja programa koga su imali do sada, ni punim obimom, ni punim sadržajem, prosto neće moći da se uklope u zadatu šemu. Zašto onda, konačno, ići u reforme za koje znamo da će na terenu imati u konkretnoj primeni vrlo velike nedostatke. Ali, naravno da je to verovatno odnekuda zadato, to se mora sprovesti do kraja i to je takav princip. Zašto nije Bolonjska deklaracija, kada je već želite, tako sprovedena u dva nivoa, kao što su to radili u zakonskom rešenju Hrvatske, Crne Gore, Makedonije, pa onda imaju doktorske studije kao taj drugi stepen, dodiplomske, diplomske i doktorske studije drugog stepena. Stvar bi utoliko bila jasna, ne bi se po automatizmu dobijalo stručno zvanje i akademsko zvanje, kako je predviđeno, ne za mali broj studenata. Naravno da želimo da istaknemo opet u prvi plan da odsustvo nacionalnog interesa i strategije u vezi sa ovim se vidi i kroz činjenicu da niko nije radio temeljnu analizu broja univerziteta, poptreba i potreba kadrova. Ako preko 30 i nešto hiljada studenata svake godine upišemo i od toga diplomira 12.000, i u postupku dok se taj zakon primeni imaćemo taj ritam, šta ćemo raditi sa novoprispelim po ovom zakonu, ako ga usvojite, novoprispeli kadar koji će imati šansu da radi i nekakve druge obrazovne profile i da ima druga zvanja. Recimo, neće dobiti diplomu, dobiće svedočanstvo zato što nije završio osnovni obim studija od 180 ili 240 poena, koliko ide po evropskom sistemu prenosa bodova. Dakle, jedna od nejasnoća, gde ćemo uposliti te ljude kada nemamo državni koncept, ni o tome šta će biti privatizovano, šta sve zapravo neće biti i šta će sve ostati u našim rukama, kako ćemo sačekati grejs periode u kojima će neko eventualno morati da vrati ono što smo uzeli, a tek da nekog zaposlimo u privredi koje nemamo. Ako je istina drugačija, da mi školujemo za evropske potrebe kadar, onda je to druga priča, onda to treba jasno reći. Ali, onda time opet govorimo da smo u određenoj prednosti nad onima koji nam serviraju deklaracije i koji nam serviraju uputstva kako da se ponašamo, iako i dalje stojimo na stanovištu da deklaracija kao takva nije ovako rigidna, nije ovako principijelno dosledno napisana i ovako rogobatno zamišljena, kako je u operacionalizaciji kroz ovaj predlog zakonskog teksta sprovedeno. Mi nigde nismo čuli, niti postoji ikakva relevantna analiza – ne računam analize nevladinih organizacija, koje su sa ovim predlogom krenule, njih 10-15, to ne računam kao relevantno mišljenje – koja je ocenila naš obrazovni sistem kao loš. Pre podne sam izneo jednu primedbu, koja je užasna, na to da neko ode, postane neko, a onda se kaže, postao je zato jer je morao da uči mnogo. To nije stvarni reper za uspešnost. Dakle, ko je i gde okarakterisao sistem kao loš, kakva je to sad kao novotarija, mobilnost studija, mobilnost profesora. I u moje vreme je moglo da se putuje gde god hoćete, Titovo najgore vreme. Imaš prosek, imaš para, ne treba ti ni para, sve država plaćala i želiš da ideš u državu koju hoćeš kao student u razmenu da ideš. To može i sada. Masa studenata dolazi, odlazi, vraća se. Tu jednostavno to da mi promovišemo akademsku mobilnost od profesora do studenata apsolutno nije pitko i mislim da ko je iole kročio u bilo koju prostoriju fakulteta, bilo kada proveo dva sata, čuo je da to postoji i da tu apsolutno problema nema. Ako ima imobilnosti nastavnika, to je moguće samo zato što teško mogu da dođu do vize. Možda vi iz vladajuće koalicije najbolje možete da kažete zašto je tako teško ili teže nego ikada doći do vize da negde odeš, čak i za stručni kongres. Sve vam pretresu, sve vam papire traže, da biste dobili šansu da posetite jedan stručni kongres, čak i onda kada imate rad, sve neophodne prerogative, kad je jasan organizator, jasna svrha putovanja. Dakle, ako ima problema oni su te vrste i mi ne vidimo razloge zašto to stavljati u prvi plan i zašto javnost dovoditi u poziciju da veruje da će tek nakon ovakvog zakonskog projekta moći da se čuje strani predavač ili moći neko ko se usavršava dodiplomski ili postdiplomski da ode van, kada to jednostavno nije tačno. Čuli smo i nekakve primedbe od govornika koji su indirektno posvedočili o valjanosti zakona iz 1998. godine i potpuno se slažem, SRS se potpuno slaže. Možda sa nekakvim laganim izmenama taj zakon bi mogao decenijama da važi, da ga niko više ne dira, jer su tu svoj interes našli fakulteti, univerziteti i studenti sa liberalnijim režimom studija. Ako želimo tu nešto da promenimo, možda da promenimo broj ispita koji se prenosi u narednu godinu itd. Tu je do kraja kristalno jasno definisano, zna se ko kome polaže račune, ko kome odgovara, jedna vertikala i jasna hijerarhija. Ovim zamagljivanjem odnosa u kome vi date, a sve šta god date univerzitetu nikada neće biti stvarni, direktni, najjači i najveći nosilac obrazovnog procesa. Ne može on pobeći od svoje suštine da je suma fakulteta, suma visokih škola. Slobodni fakulteti će, kako ovo gledamo, imati bolji status – postaće visoke škole itd, pa će moći da organizuju i studije, imaće finansijsku i pravnu samostalnost, i postdiplomske studije mogu da prave – nego fakulteti koji će biti u sastavu univerziteta. Jedan galimatijas od promena i prosto smo zatečeni zašto, ko ih je indicirao, zašto su bile potrebne. Kada je već reč o bodovima, da opet ne ostane utisak u javnosti da smo protiv normiranja. Sve što može da se normira, što je podložno normiranju, što se može iskazati numerički mi nismo protiv. Ali, teško je opisni sadržaj, deskripciju iskazati numerički ili zbir različitih opisnih sadržaja ili sadržaja uopšte. Možda bi ona bila po našem mišljenju prihvatljiva kada biste jedan isti nastavni sadržaj ili isti nastavni program upoređivali na dva fakulteta ili na srodnim fakultetima. Recimo, razumljivo bi bilo da se predmet interna medicina boduje, pa da se vidi koliko to bodova vredi na stomatološkom, koliko na medicinskom, koliko na farmaciji. To bi imalo logike, svrhe. Kako ćete recimo uvesti bodovanje kada se na naša tri univerziteta, Novi Sad, Kragujevac i Niš, prema onome što na sajtovima stoji, jedan isti predmet izučava različiti broj semestara, već po starom zakonu, sa različitim izborom predmeta, koji mogu doći kao izborni, negde je izborni predmet hitna stanja, negde statistika, negde klinička mikrobiologija itd. Svaki izborni predmet ima svoj bod. Ne možete kada se neko pojavi u unutrašnjim migracijama, u unutrašnjoj razmeni studenata i konkuriše formalno sa istim brojem bodova da pređe recimo iz Kragujevca u Niš, ima 60 bodova, da li ih je stekao po osnovama iste težine savlađivanja istog programa i istog obima, to ne mora da znači. Dakle, nove nejasnoće i, ono što je najveće čudo, sveto što je nejasno, što je maglovito, konspirativno, nepotrebno se radi, kome je stavljeno u nadležnost? Stavljeno u nadležnost da reguliše sama institucija. Ko, "nesrećni fakultet", svojim opštim aktom. Zamislite situaciju u nastavnim i naučnim većima koja su dužna, kada kreiraju programe, da sve to obeleže i da urede, da svaki predmet dobije određenu bodovnu stavku. Ko će ikada izmiriti različite katedre (slobodno i verbalno me upozorite, ta zvona možda znače poziv i za ove sa strane), kako će se to uravnotežiti, kakav će to biti nepremostiv zalogaj za same fakultete, to će se tek videti u praksi.
Nisam želeo da vas prekidam u pola rečenice, zbog toga sam dao neverbalni znak. Reč ima narodni poslanik Milan Marković, potom Snežana Stojanović-Plavšić i Goran Ilić.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, iskoristiću ovo moje izlaganje da ukažem na nešto što sam hteo da reklamiram kao povredu Poslovnika, ali nisam želeo da posebno zamaram ovaj skup. Želim da obavestim predsednika Narodne skupštine, ali i ministra Vuksanovića, o sledećem. Naime, poslanička grupa Demokratske stranke je uputila poslanička pitanja, pet pitanja ministru za kapitalne investicije, Velimiru Iliću, 2. februara 2005. godine. Želim da vam kažem, kolege narodni poslanici, da gospodin Ilić do dana današnjeg nije dao odgovor na ova poslanička pitanja, što je kršenje njegovih obaveza koje proizilaze iz njegove pozicije kao ministra, njegovih ustavnih obaveza i obaveza predviđenih ovim poslovnikom. Dakle, molim gospodina ministra Vuksanovića i gospodina predsednika Skupštine Predraga Markovića da utiču na kolegu iz svoje koalicije, najefikasnijeg ministra, kako nam je to rečeno u Vladi Republike Srbije, da ispuni svoje obaveze koje su utvrđene Ustavom Republike Srbije. Što se tiče ovog zakona, moram vam reći da je naš poslanički klub zaista imao veliku dilemu da li da podrži zakon o visokom obrazovanju, odnosno da li da podrži rešenja koja su ovde data ili da glasa protiv zakona, i vi znate da nama iz Demokratske stranke nije teško da glasamo za Vladine predloge uvek kada ti vladini predlozi predstavljaju korak napred, i u onim slučajevima kada taj korak napred nije dovoljan, nije dovoljno hrabar, nije dovoljno velik, nije onakav kakav bi bio da je Demokratska stranka u prilici da predlaže zakonske predloge. Na kraju, kao što je to profesor Gaša Knežević rekao, mi jesmo prihvatili da glasamo za ovaj zakon, dali smo jedan značajan broj amandmana, gospodin ministar i Vlada Republike Srbije su prihvatili naše predloge, neke jesu, neke nisu. U svakom slučaju, definitivan naš zaključak jeste da ovaj zakon treba podržati, iako on ne predstavlja korak napred u onoj meri u kojoj bi to bilo da je DS predlagač ovog zakona. Dakle, ono što mi zameramo Vladi Republike Srbije od samog početka jeste da nije dovoljno hrabra, da katkad vodi Srbiju koracima unazad, a kada ide napred da to čini sa velikim oklevanjem, nesigurno i ne u dovoljnoj meri. Razlozi za jesu prevagnuli. Neću hvaliti odredbe ovog zakona koje su dobre, jer za tim nema potrebe, osvrnuću se na kritike ovog zakona, i to su stavovi i DS i moji stavovi kao narodnog poslanika, koje sam izrazio u nekim amandmanima koje sam predao Vladi Republike Srbije. Pokušaću da krenem nekim hronološkim redom. Najpre, o tome smo juče razgovarali na Odboru, pitanje akreditacije i merila kojima se ta akreditacija vrši. Dakle, ovo i ne upućujem kao posebnu kritiku Vladi Republike Srbije, niti ministru Vuksanoviću, nego želim ovde pred narodnim poslanicima i pred javnošću da izrazim dilemu koju imam kada je u pitanju akreditacija visokoškolskih ustanova. Naravno, akreditacija za početak rada se vrši prema onim standardima i kriterijumima koji su primenjivi u momentu početka rada visokoškolske ustanove. Normalno, odnose se na program, stručni kadar, opremljenost itd. Bojim se da imamo veliki problem zbog toga što se tu pitanje akreditacije završava. Mislim da bi morala postojati neka vrsta akreditacije koja bi vrednovala finalni proizvod. Finalni proizvodi visokoškolske ustanove jesu oni koji završe obrazovanje u toj ustanovi. Dakle, tu bi moralo da bude ključno pitanje akreditacije, kakvi to kadrovi izlaze sa visokoškolskih ustanova. Znate jedan fakultet može imati veći broj doktora nauka, može imati dobre prostorije, računare itd, ali na tom fakultetu se ispiti mogu polagati vrlo čudno, može u krajnjem slučaju da se polaže i sa nedovoljnim fondom znanja, na neke načine koji baš i ne odgovaraju standardima savremenog sveta, pa i takva visokoškolska ustanova može da radi. Ukoliko bi u budućnosti razmotrili mogućnost akreditacije koja bi bila neka vrsta revizije onoga što se dešava na visokoškolskoj ustanovi, mislim da bismo znatno poboljšali kvalitet proizvoda koje dobijamo, a to je svršeni student trogodišnjih ili petogodišnjih studija. Dakle, to je ta dilema koja ostaje, ali koju ne mogu posebno da uputim kao kritiku Ministarstvu, nego to postavljam kao jedno pitanje za razmišljanje, kako bi u nekim kasnijim izmenama ovog zakona u tom pravcu možda nešto učinili. Takođe, a to jeste kritika predlagaču, mislim da ovaj predlog zakona ne afirmiše na odgovarajući način privatnu inicijativu. Mislim da se mnogim zakonskim rešenjima guši privatna inicijativa. Obrazložiti na nekoliko primera zašto mislim da je to tako. Pre svega, član 41. predviđa da je za početak rada neophodno 60 posto nastavnika u radnom odnosu sa punim radnim vremenom od ukupnog broja nastavnika potrebnih za obavljanje nastave na studijskom programu za koji se traži dozvola za rad. Tu imam dilemu, koju nisam uspeo da odgonetnem sinoć na Odboru za prosvetu, a to je da li se to odnosi samo na prvu godinu studija ili na sve tri, odnosno pet godina studija? Jer, ukoliko tražite od osnivača fakulteta da ima 60 posto u stalnom radnom odnosu, a odnosi se na svih pet godina studija, teško ćete naći osnivača koji je spreman da angažuje toliki kapital, da zaposli toliki broj doktora nauka, i da oni sede, dok onaj student sa prve godine ne stigne do pete godine, da bi nešto radili. Naravno, ne mora to biti tako, može biti tri godine, ali generalno plaćate nekoga za posao koji ne radi, jer on nema kome da predaje pošto je fakultet tek osnovan. Kada se osnuje fakultet, on upisuje studente prve godine studija i šta da radi onaj čiji je predmet na trećoj godini studija, a morate da mu dajete platu, ili onaj na četvrtoj ili petoj godini studija? Tu sam imao jedan amandman, ali zbog toga što je on tehnički možda malo nezgrapno sročen, taj amandman sam povukao. Večeras imamo Odbor za prosvetu. Ukoliko mislite da sam u pravu, Odbor za prosvetu bi mogao ovde dati neki amandman, ukoliko je dozvoljeno da se dozvoli ta privatna inicijativa. Drugo je pitanje položaja osnivača. Članom 52. je predviđeno kakav je sastav saveta visokoškolske ustanove. Zamislite, neko uloži značajan kapital, a njegovo učešće u savetu je svega jedna šestina, a savet visokoškolske ustanove odlučuje o vrlo bitnim pitanjima, pa se u krajnjoj instanci postavlja pitanje šta je sa profitom i ko odlučuje o raspodeli profita. Ne možemo očekivati da će se privatni kapital angažovati u situaciji kada će o bitnim pitanjima da odlučuje neko drugi, a ne onaj ko je osnivač. Mislim da su ovo dva značajna razloga zbog čega privatna inicijativa na ovom polju neće zaživeti. Privatna inicijativa nam je izuzetno potrebna jer će se stvoriti konkurencija i kao posledica konkurencije uvek dolazi kvalitet. Stoga mislim da bi večeras na sednici Odbora, koja je zakazana za 18 časova, trebalo razmotriti ova dva pitanja. Takođe, jedno od pitanja koje je meni sporno, jeste pitanje bankarske garancije. Ta bankarska garancija se odnosi na slučaj da privatni univerzitet, odnosno privatni fakultet prestane da radi i da bi se na neki način studenti koji su platili obeštetili. Nije bankarska garancija sama po sebi dovoljna da obešteti studente. Nije sve u novcu. Student koji je došao do treće godine studija, pred kraj treće godine studija, treba da nađe načina da nastavi svoje studiranje. Kod studenta je često najvažnije to vreme, da ne izgubi godinu. Za to se, u krajnjem slučaju, bori. Mnogo je važnije da mi obavežemo fakultete da zaključe ugovor sa drugim fakultetima koji će u slučaju prestanka rada ovog fakulteta preuzeti studenta. To je način rešenja ovog problema. Ponavljam, mislim da je studentu slaba satisfakcija to što će mu neko vratiti školarinu. Mislim da ovo nije veliki problem, jer mislim da postoji jedan amandman nekog kolege i o tome treba razmisliti i prihvatiti, uz bankarsku garanciju koja bi se odnosila na materijalni povraćaj, dakle prihvatiti taj amandman koji predviđa da mora postojati ugovor i sa drugom visokoškolskom ustanovom koja će preuzeti studente, jer za studente je najvažnije da ne gube godine. To je ono što je vezano za bankarsku garanciju. Takođe, mislim da ovaj zakon nije rešio problem sistema kriterijuma i standarda finansiranja visokoškolskih ustanova. Mislim da način kako se sada finansiraju visokoškolske ustanove od strane države nije dobar. Mislim da bi jedan od ključnih kriterijuma pri finansiranju visokoškolskih ustanova trebalo da bude broj studenata i da to bude način za finansiranje tih ustanova, jer oni jesu korisnici usluga i taj novac koji se daje treba da se raspodeli upravo prema broju korisnika usluga, kako bi usluga bila kvalitetnija. Takođe, mislim da su ovlašćenja ministra i Ministarstva još uvek veoma velika, ali mislim da to u načelu ne može ugroziti autonomiju. Pitanje kvaliteta nastavničkog kadra rešeno je članom 64, koji govori o uslovima za izbor u zvanje nastavnika. Međutim, imao sam tu jednu ideju koju želim da kažem, to sam dao u jednom amandmanu, a odnosi se na to ko je taj ko će da vrši ocenu naučnog rada kandidata. Ja sam mislio da ocenu naučnog rada kandidata za izbor u zvanje docenta, vanrednog profesora ili redovnog profesora treba da daje nadležni stručni organ ministarstva za oblast nauke, po proceduri određenoj za ocenu naučnog rada istraživača u Zakonu o naučnoistraživačkoj delatnosti. Mislim da bi se na taj način uravnotežili kriterijumi i da bi se prosto izbila svaka sumnja da se do tih zvanja može stići prosto simpatijama, kolegijalnošću, poznanstvom sa ljudima sa kojima se srećete svaki dan i sa kojima radite. To je verovatno jedan od način, uz naravno uvođenje konkurencije, da se poveća kvalitet nastavničkog kadra. Ukoliko se vrši izvesna reforma, mislim da se ne vrši sveobuhvatna reforma, ona ne sme da se vrši na način da se najviše odrazi na položaj studenata, a mislim da u ovom zakonu, bar inicijalno, pre prihvaćenih nekih amandmana, ima odredbi koje u značajnoj meri otežavaju položaj studenata. Naravno, slažem se sa tim da studiranje treba da bude ozbiljno i da studenti treba da budu ozbiljni, i da ne mogu ispite olako da polažu i slično. Ali, da li će student lako proći ispit ne zavisi od toga koliko će on ispitnih rokova imati, niti zavisi od toga da li će on biti u obavezi da polaže ispit neposredno nakon odslušanih predavanja, već pre svega od toga koji će kriterijum profesor primeniti. Ovde su stvari nekako okrenute naopačke. Ukoliko profesori primenjuju stroge kriterijume i zaista zahtevaju znanje onoga ko se pojavi pred njima, sasvim je svejedno da li će on imati jedan rok, jednu mogućnost za polaganje, dve ili tri. Stoga mislim da je dobro da se prihvati amandman koji povećava broj rokova kada studenti mogu da izađu na ispite, a takođe i amandman kojim se ne traži od studenta da izađe na ispit neposredno posle odslušanih predavanja. Mi moramo razumeti da studenti u Srbiji ne studiraju u uslovima kakvi su u SAD-u, zapadnoj Evropi. Ovde studenti žive daleko teže. Mnogi od njih rade da bi se izdržavali. Opterećeni su brojnim problemima i nema potrebe da elaboriram generalno kako živimo i kakva nam je situacija u društvu. Mi, onda, ne možemo od takvih studenata očekivati da su oni u potpunosti predani svom poslu, da idu samo na predavanja i odmah posle predavanja izlaze na ispitni rok, to im je jedan jedini ispitni rok, polažu ispit ili ne polože, a ako ne polože oni više nemaju pravo ili eventualno imaju još jednom. Nije to baš u Srbiji tako. To se mora liberalizovati i ako već želimo da pooštrimo studije, krenimo sa druge strane, krenimo od pooštravanja uslova za izbor u nastavna zvanja i pooštravanjem samih kriterijuma koje će ti profesori dati kada se dolazi na ispit, a ne od toga što ćemo na ovaj način otežati položaj studenata, jer ako je neki kriterijum nizak onda ćete položiti svakako iz prve, nezavisno od toga da li imate pri tome još nekoliko rokova ili ne. Dakle, u tom smislu zakon takođe nije dobar. Imam primedbu i na član 75. koji kaže da nastavnik, odnosno saradnik visokoškolske ustanove može zaključiti ugovor kojim se radno angažuje u drugoj visokoškolskoj ustanovi samo uz prethodno odobrenje stručnog organa visokoškolske ustanove u okviru koje ima zasnovan radni odnos. Nastavnik ovo može da radi bez ikakve saglasnosti. Nema potrebe da mu se daje saglasnost, jer po logici stvari organ upravljanja visokoškolske ustanove neće dati svom profesoru da ide da predaje nekim drugim đacima. Prosto neće mu dati, jer će na taj način želeti da sačuva tog profesora za sebe, da bi sutra privukao studente za sebe i to je sasvim logično. Ali, šta društvo dobija ovim? Ništa. Ovim dobijaju fakulteti, pre svega Univerzitet u Beogradu i fakulteti u Beogradu. Društvo ne dobija ništa jer profesori sa Univerziteta u Beogradu ne mogu da se pojave u Kragujevcu, u Nišu ili negde drugde gde se budu osnivali fakulteti ili možda univerziteti. Nema šanse da ih vide studenti koji ne studiraju u Beogradu. To je loše. I profesori su neka vrsta nacionalnog blaga. U njih je društvo mnogo uložilo. Oni su sami u sebe uložili i njihova najveća funkcija je da se bave naučnim radom i da svoje znanje prenose studentima. Treba omogućiti svima da vide profesore Univerziteta u Beogradu i da ti profesori mogu da im prenesu svoje znanje. Prema tome, ne razumem čemu ovo ograničenje. Ovo će ograničenje, takođe, na izvestan način da guši privatnu inicijativu, jer neće biti ni mogućnosti, mi u Srbiji nemamo toliko doktora nauka i toliko kvalitetnog kadra, da se osnivaju drugi fakulteti i da se na njima pojave ljudi koji mogu zaista kvalitetno da prenesu svoje znanje. Ovo je još jedan od razloga koji duboko kompromituju reformski kurs ovog zakona po pitanju privatne inicijative. Dakle, možda je to jedna od najvećih manjkavosti ovog zakona. Ali, ostaje još jedno pitanje. Vlada je dala amandmane kojima se nešto poboljšava, evo amandman 7. gde se reč "magistarskog" zamenjuje rečima "diplomsko-akademskog". Vladino obrazloženje je potpuno ispravno i dobro je što ona daje ovaj amandman na član 16. zakona, u stvari nije bitno, sve se odnosi na vrste i nivoe studija, a to je član 25. zakona, gde se kaže - studije prvog stepena su osnovne akademske i osnovne strukovne, a studije drugog su specijalističke strukovne, specijalističke akademske i magistarske akademske studije. I dobro je što se menja magistarske u diplomske i akademske, i tu je Vlada dala jedno obrazloženje koje je potpuno tačno, ali to obrazloženje koje se odnosi na korišćenje naziva magistar je potpuno tačno i kada je u pitanju korišćenje naziva specijalista. Jer i specijalističke studije su kod nas, do danas, bile poslediplomske studije, posebno su se upisivale, posebno se kupi indeks, posebno se plati, posebno se ide na predavanja, vežbe i sl. i posebno se polaže. Tako očekujem da večeras u 18,00 časova razmotrimo i ovo pitanje, jer apsolutno sve što je navedeno u ovom obrazloženju važi i za ovo što sam sada rekao i mislim da bi trebalo da se potrudimo da nešto po tom pitanju promenimo. Isto važi i za član 123. gde je izostavljeno postojanje specijalističkih studija, gde se govori o tome da oni koji su započeli magistarske studije mogu da ih nastave i da u roku od sedam ili pet godina završe te studije, ali mi u Beogradu imamo mnogo studenata specijalističkih studija koji su započeli ove godine studije i oni se ovde uopšte ne pominju. Stvarno se postavlja pitanje šta je sa njima. Pretpostavljam da se analogno primenjuje ovo za magistarske, ali ne bi bilo zgoreg da sam Odbor interveniše amandmanom i da to unese. Opet ponavljam, specijalističke studije su bile poslediplomske studije i sve što je rečeno za magistarske de fakto važi i za njih. Dakle, na kraju Demokratska stranka, kao što je profesor Gašo Knežević rekao, podržaće ovaj zakon, on jeste korak napred. Važno je bilo da se čuju i ove kritike. Reči hvale su se dovoljno čule od strane poslanika koji podržavaju Vladu, ali DS smatra da ovo, koliko god jeste korak unapred, on je mali i možda nedovoljno hrabar. Hvala.
Zahvaljujem se. Da li želi reč narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić? (Ne.) Da li želi reč narodni poslanik dr Goran Ilić? Izvolite.
Gospodine ministre, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, DSS će podržati Predlog zakona o visokom obrazovanju. Smatramo da je to neophodan zakon u ovom trenutku i da on uređuje oblast koja je veoma značajan segment našeg društva. Istovremeno visoko obrazovanje je i veoma osetljiv i kompleksan segment našeg društva i otuda skepsa koja se može čuti u javnosti od pojedinih aktera, negde i sa univerziteta i sa fakulteta, pojedinačnih, međutim kao i svaka novina možda izaziva određenu dozu skepse, ali s obzirom da dolazim sa univerziteta i da sam razgovarao sa svojim kolegama sve vreme javne rasprave, čini mi se da za to nema razloga. Naravno, novine izazivaju pomalo strepnju, ali će nam one pomoći da naš sistem visokog obrazovanja postane kvalitetniji i efikasniji. Mnogo se pitanja postavlja, a koja se direktno odnose na naš sistem visokog obrazovanja godinama unazad. Da li imamo veliki broj fakulteta i univerziteta, da li je veliki broj upisanih studenata, da li je finansiranje, o tome smo malopre čuli, pravilno ukoliko se vezuje za broj upisanih studenata na primer, a naravno i neki drugi problemi koji se navode, ali ono što je možda, za mene svakako jeste, najveći problem to je nezaposlenost naših visokoškolaca. Naši mladi ljudi u naponu svoje intelektualne snage se odlučuju za studije i tome posvete veliki broj godina, a nakon toga često ih ne sačeka zaposlenje i ne mogu ta svoja znanja da primene i poboljšaju svima nama društvenu stvarnost svojim znanjem, i znanjem koje su poneli sa fakulteta, i znanjem koje aktivno usvajaju i nakon univerziteta, danas u doba elektronske komunikacije svakodnevno. Mi se sećamo vremena, neki malo manje jer su bili sasvim mladi, a neki vrlo dobro, šta se dešavalo posle studentskih demonstracija 1968. godine. Upisi na fakultete su doveli do toga da je višestruko povećan broj studenata. I tada se koristila čak i sintagma "socijalna fioka". Znači, mladi ljudi su dobijali šansu da studiraju da ne bi pravili probleme društvenom sistemu kakav je bio tada. Ovaj zakon, naravno i mnogo toga što se dešavalo pre toga, ali ovaj zakon svakako ne sme da dozvoli da mlad čovek koji se odluči za visoko obrazovanje nema svoju šansu, šansu za sebe i šansu da menja društvo u kome živi nabolje. Univerzitet u tom smislu mora da postane aktivan i uticajan segment društva. Odnos društva i univerziteta mora da bude interaktivan. Znači, univerzitet će da utiče na društvo, a društvo na univerzitet, da razgovaramo o tome koliko nam treba studenata u određenim studentskim grupama i šta će ti ljudi posle da rade, a da univerzitet svojim znanjima, koja svakodnevno stiče, utiče na to da naše društvene odnose menjamo tako da postajemo moderno i bogato društvo. U tom smislu, nema nikakve dileme da mi moramo da postanemo deo evropske zone visokog obrazovanja. Mislim da i skepsa koju smo danas čuli ovde nije dovoljno bila argumentovana, jer ta 2010. godina, koja se pominje, relativno je blizu i mi moramo da učinimo sve, naravno, čuvajući naše kulturne, jezičke i nacionalne specifičnosti, da postanemo deo tog evropskog obrazovnog prostora. U tom smislu, svi instituti koje zakon uvodi obećavaju da će naš obrazovni sistem biti kvalitetniji i efikasniji, i kao takav postati segment to evropskog sistema obrazovanja. Dakle, neka to bude samo možda neka spoljašnja manifestacija, ali bitno je to da će naše diplome imati dodatak na engleskom jeziku, koji će podrazumevati lakši uvid u nivo i sadržaj studiranja koji taj visoki diplomac nosi, koji je savladao. Svi instituti, kao što je Nacionalni savet, koji će utvrditi standarde za samovrednovanje kvaliteta, za spoljašnju proveru kvaliteta, za izdavanje dozvole za rad itd, pa i to radno telo ovog nacionalnog saveta - Komisija za akreditaciju i proveru kvaliteta, nužno će dovesti do toga da se uvede red u naš sistem visokog obrazovanja i da se usklade pojedini elementi tog sistema. Naravno, ovo su institucije koje neće raditi van opšteg sistema i naravno da će koristiti znanja, sugestije i iskustva prvenstveno Konferencije univerziteta i odatle će proisteći ta rešenja. Integrativnost, koja se u više članova ovog zakona spominje, i definiše, i artikuliše, veoma je važna, jer danas bez povezivanja svih oblika naučnih aktivnosti, svih naučnih polja, nema kvalitetnog i efikasnog znanja. To znači da će studenti medicine sutra svoja znanja iz oblasti fizike i elektrotehnike, npr. za oblast radiologije, moći da stiču na mestima gde se o tome najbolje zna, upravo na elektrotehničkom ili fizičkom fakultetu, na primer. Taj sistem koji će povezivati fakultete, u suštini, znači jedan novi kvalitet. Naravno, poneki predstavnici sa fakulteta brinu o tome da će to što će pravno lice često biti univerzitet za one koji nemaju tri studentske grupe, da će na neki način to fakultete ugroziti. Naravno, mi moramo da brinemo i o tom finansijskom aspektu. Pretpostavljam da tu većih problema neće biti. Ali, ono što je obećavajući dobitak već sad, veliki je motiv da se ovaj zakon usvoji. Naravno, ostavlja se univerzitetu i posebnim studentskim grupama da urede svoju unutrašnju organizaciju i odnose unutar njih. To je proces. Prelazne odredbe koje određuju najmanje dve godine za početak te unutrašnje organizacije obećavaju da neće biti većih potresa. I treba da umirimo javnost da neće, u tom smislu, nastati neki značajniji problemi. Sistem obrazovanja koji uvodi dvostepenost takođe je izazivao skepsu. Govorilo se ovde o četiri godine na medici, tri godine na matematici itd, čini mi se da su te strepnje preuranjene. To će se urediti. Nema razloga da sumnjamo da će na ovaj način koncipirane studije, a imamo iskustva koja smo usvojili u svetu, sa različitih skupova, da specijalističke studije koje ranije počnu visokoobrazovanog mladog čoveka čine efikasnijim sutra kada studije završi. Prošlo je vreme predavanja eks katedra, prošlo je vreme potpuno teoretske nastave, glomaznih gradiva, debelih knjiga koje studenti sami proučavaju. Potreban je aktivan, interaktivan odnos i nastavnika i asistenata sa studentima, stalno praćenje studentskog rada, naravno, usvajanje primedbi koje studenti sami izlažu i usmeravanje tih znanja ka onome što će ti ljudi sutra raditi. Zašto bi jedan student medicine učio sve oblasti medicine podjednako intenzivno, zašto se nakon osnovnih studija ne bilagano usmeravao ka hirurškim granama, ka konzervativnoj medicini, ka preventivnoj medicini i time štedeo energiju i vreme za ono što mu je sutra opredeljenje, za ono što će sutra raditi. Mobilnost koja se definiše i koja proističe iz ovog novog instituta sistema bodovanja smatram da je dobra, da će omogućavati da studenti aktivnije učestvuju u nastavi i izmenu studentskih grupa kada sami studenti procene da im je to potrebno. Naravno, znamo da je praćenje predispitnih aktivnosti studenata, koje se ovde definišu kao nužna aktivnost nastavnika i saradnika, definiše broj bodova itd, veoma važno i da će studije učiniti mnogo efikasnijim. Sami sistemi testiranja koje smo uvodili u naše predmete, pokazali su da studenti koji su se odlučili na aktivno učešće u raspravi u celom predispitnom delu svoje aktivnosti, pa i pred sam ispit, dovode do toga da veliki broj studenata koji, uslovno rečeno, nije ozbiljno pristupio savlađivanju gradiva, odustaje od ispita. Jedno obično testiranje koje prethodni usmenom delu ispita ili praktičnom delu ispita svodi broj kandidata koji izlaze na ispit na 20-30%. Znači, 60-70% studenata još uvek nije odlučilo ozbiljno da taj predmet savlada. Kada se taj sistem uvede tokom čitavog predispitnog perioda, to će i one koji su pomalo lenji negde na početku uvesti aktivno u ovaj sistem. Znači, reči aktivnost, interaktivnost, dinamika, integrativnost, jesu reči koje prožimaju čitav ovaj zakon i čine ga modernim i kvalitetnim i u ovom trenutku nužnim. Naravno, tu su instituti obrazovanja čitavog života, obrazovanja na daljinu itd. i o njima ne bih posebno govorio, jer su u obrazloženju zakona jasno objašnjeni. Na kraju, poručio bih kolegama profesorima i docentima da se ne plaše ovog zakona, ako su neku skepsu u odnosu na to imali. Ovaj zakon poboljšava sistem visokog obrazovanja, a studentima nudi šansu da im obrazovanje bude kvalitetnije. Ono što je, čini mi se, ključni dobitak, to je da je visoko obrazovanje postalo i postaće bitni i uticajniji segment našeg društva. Mi moramo da brinemo o svakom našem nezaposlenom lekaru, o svakom našem nezaposlenom inženjeru, da mu damo šansu, a nadamo se da će privredni razvoj to takođe omogućiti koji paraleno teče. Mogućnost da bude u inostranstvu, ali naravno, šansu svoju će svakako iskoristiti pre u zemlji ako je ima, i to će ovaj zakon učiniti. Naravno, ne konačno, to su koraci na tom putu, ali mi smo na tom putu sada definitivno i sa tog puta povratka nema. Znači, postajemo deo evropskog obrazovnog sistema. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Gašo Knežević.
Gospodine predsedavajući, poštovani predsavnici Ministarstva, prvo želim da vam kažem da, naravno, neću koristiti 10 minuta, jer nije ostalo 10 minuta, nego nešto manje, jer sam duže govorio, a drugo, govoriću onoliko vremena koliko mi je potrebno da iskažem ono što imam nameru. Tri stvari bih u ovom završnom obraćanju ovoj skupštini istakao. Prvo je odnos osnivača i univerziteta, u najčešćem slučaju kod nas to je država i univerzitet, jer je osnivač državnog fakulteta država, pa je to taj odnos. Ja sam sada u čestom kontaktu sa jednim ruskim profesorom iz ranijeg Lenjingrada, a sada Petrograda, radimo na nekom zajedničkom projektu i često menjamo iskustva o univerzitetu. On ima fobičan strah od centralizovanog univerziteta. Objašnjenje za taj strah nalazi se u nekadašnjoj praksi komunističke partije koja je kontrolom, centralizacijom univerziteta, dakle, izvršila kontrolu nad njim. On oseća svoj prošli život kao život pod kontrolom i zbog toga je protiv centralizovanog univerziteta. Ja radim 25 godina na decentralizovanom univerzitetu, imam isto negativno iskustvo u odnosu nadecentralizovani. Šta je sada problem? Problem je što država ima jedan stalni latentan sukob sa svim onim telima koje je ona osnovala, pa i sa univerzitetom. I ovaj ministar, i budući koji dođe i svi budući ministri osećaće onaj problem koji sam i ja osećao dok sam bio u toj funkciji, a to je problem saglasja, odnosno nalaženja zajedničkog jezika sa univerzitetom ili delimično upravljanje univerzitetom u onoj meru u kojoj uopšte država treba da upravlja univerzitetom. Problem definicije pojma autonomije je jako ozbiljan problem u ovoj zemlji. Jedno vreme u ovoj zemlji je univerzitet bio oličenje, da kažem, pobune protiv jednog načina vođenja zemlje i u tom trenutku zaposlenima na univerzitetu je odgovarao pojam autonomije. Kada se taj period završio, kada smo ušli u drugi period, onda nekima više ne odgovara taj pojam autonomije i u tome jeste ozbiljan problem. Zbog toga, ono što ovaj zakon sadrži, a mogao je više, to je da definiše odnos između osnivača i univerziteta. Veoma često univerzitet će da se otima svom osnivaču, da traži od njega samo da plaća njegove račune, ne učestvujući u razvoju društva, a univerzitet je jedna od poluga za razvoj tog društva. Dakle, samo skrećem pažnju na veoma osetljivo pitanje autonomije i definisanja njenog pojma, I zbog toga mislim da je mnogo bolje centralizovati autonomiju, nego je decentralizovati, jer onda imate 30 ili 100, koliko već ima fakulteta u Beogradu, autonomnih jedinica, a ovako imate korespondiranje samo sa jednom autonomnom jedinicom. To je jedan od mogućih gledanja problema, ali kažem, shvatam i ovaj drugi način koji izražava moj sovjetski ili ruski kolega, svejedno. Druga stvar, na koju sam hteo da skrenem pažnju, ministar je nešto o tome govorio i to je dobro. To je pitanje obaveza države u odnosu na univerzitet u budućnosti. Za razliku od stavova koji su ovde pogrešno izneti da se dužina studiranja smanjuje, nije tačno, ona se produžava. To se produžava za jednu godinu. Ako će država da bude ozbiljna, onda će Ministarstvo finansija morati da isfinansira još godinu dana studiranja, jer 3+2 nije isto što i 4, jer do sada je bio pravni fakultet 4, biće 3+2 i to je 5. Ekonomski je bio 4, biće 3+2 i to je 5. I najzad, onima koji su se uplašili za medicinu, član 29. poslednji stav - medicina i dalje traje 6 godina i nemojmo da ne čitamo zakon, a da kritikujemo zakonska rešenja. Ja vas molim da toliko obzira prema svima nama imamo, dakle, da pročitamo zakon per nego što govorimo. Najzad, jedan kolega koji je istakao da sam tačno izgovorio godinu osnivanja liceuma, što jeste zaista tačno, izneo je podatak koji bih hteo da razjasnim. Govorio je, to je kolega Mašić, a on je veterinar po obrazovanju, i govorio je o biotehničkim naukama ili o svojim naukama, da one nisu sistematizovane u ta polja. Molim vas, što su šira polja, lakša je mogućnost zapošljavanja, tačka. To je suština stvari. Što su šira polja, naši ljudi će se lakše zapošljavati, ti isti koji su završili veterinu, koji su završili poljoprivredu i svaku drugu struku. Upravo tome služi diploma "saplement", da se zna jednostavno da će u diplomi "saplement" biti uneti svi oni predmeti koje je student pohađao tokom godine, kako bi on našao svog poslodavca. Dakle, to je potrebno da bi lakše našao svog poslodavca, jer će on sada uticati na kreiranje svog obrazovanja i taj poslodavac će iz dodatka diplome videti šta zna taj student. Dakle, šira polja, lakša mogućnost zapošljavanja i nemojte da vas plaši, jer niko nije ispao iz sistema, svi su u sistemu. Puno vam hvala za ovo i što ste tolerisali opet moje obraćanje. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Kneževiću. Izvolite, reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Javljam se za repliku i biću slobodan da pročitam taj deo 29. člana - akademski studijski programi iz medicinskih nauka mogu se organizovati integrisano u okviru osnovnih i magistarskih studija. Magistarski stepen to je akademski stepen. Mi sa 6 godina studiranja medicinskog fakulteta dobijamo ono što se zove lekar. Da bih bio magistar nauka, moram još dve godine da završim magistarske studije i da odbranim magistarski rad. Uputio bih vas da vidite šta je na zadnjoj konferenciji medicinskih fakulteta Evrope u Zagrebu prošle godine doneto kao zaključak kako to treba da izgleda, da malo više pročitate od ovoga, pa da onda dođete i da nam držite predavanja. Molim vas, vaša dilema o autonomiji, šta znači autonoman – samostalan. To znači autonomija. Vi ste pobrkali stvari, upravljačku autonomiju i akademske slobode, sve ste vi pomešali. Vi hoćete nama da napravite kombinat od 10.000 zaposlenih, to će biti Beogradski univerzitet sa 100.000 studenata. Hajde, ostvarite vi tu samostalna svoja prava i pojedinačne interese, da vidim kako ćete, pa onda ćete da nam uvedete SOUR-e, to će biti fakulteti, to je vaša nauka, a OUR-i će vam biti katedre. I ne možete da se oslobodite prošlosti. Vi se izdajete za drugog čoveka i čoveka savremenog, ali prošlost vam se u načelima i onome što zastupate lako da razotkriti. To je suština. Molim vas, autonomija, jasno je šta to znači. Kada smo mi govorili o ukidanju akademskih sloboda, kako nema slobode govora i iznošenja sadržaja, kako vam to ne smeta, jer vi ste ovo pisali i vama slični. Ovi sada samo su nafrizirali i dali nam ovde, i to je suština. Još jednu stvar ću samo da kažem, nemojte da nam pričate o Rusima. Mnogi ljudi su u ovoj zemlji ukazivali na ove stvari i mislim da, kada govorimo ovde, treba da baratamo istinom i činjenicom, a ne da konstruišemo. Toliko samo.
Za repliku se javio Gašo Knežević, po Poslovniku.
Zaista ću biti kratak. Kolega nije pogledao amandmane koji su usvojeni i idu kao sastav, to je sada integralni tekst Zakona. Prema tome, mislim da smo dužni da sve čitamo. I ja sam to pročitao, pa sam onda rekao ono što se medicine tiče.
Zaključujem i završavam načelni pretres. Izvolite, gospodine ministre.
Poštovani poslanici, hvala vam na načelnoj podršci zakona o visokom obrazovanju, što govori da smo ipak bili u pravu kada smo na početku našeg rada, a to je bilo pre 10-ak meseci, ovo pitanje pokušali da postavimo isključivo kao akademsko pitanje, ne kao stranačko, ideološko ili političko pitanje. To je ova današnja sednica i pokazala kao mogućno u Srbiji i u srpskoj skupštini. Sada nam preostaje da u 18.00 časova na prosvetnom odboru poboljšamo u ovoj završnoj fazi, u poslednjem danu, tekst Zakona amandmanima, kao što smo se već i u toku ove rasprave dogovorili ili saglasili sa poslanicima Živkovićem, Obradović, Markovićem i još nekima koji su učestvovali u radu, tako da ćemo ostati dosledni sebi i tom principu koji smo zacrtali, da svi radimo zajedno na jednom zajedničkom pitanju, bez obzira na stranačku pripadnost. Sada da kažem tri tačke koje mi se čine najvažnije u ovoj današnjoj raspravi, koje su uzele i najviše vremena, a koje su možda, možda tu ima i neke naše krivice, ja se izvinjavam ako ima, izazvale i neku zabunu među poslanicima, kao što su izazivale u javnosti pre pre 10-ak meseci, kada je počelo da se priča o idejama u Zakonu, naravno, počela je javna rasprava i javljali su se ljudi sa različitih fakulteta. To što su poslanici u kritičkom tonu ovde rekli pojedini, to jeste tačno, ti isti dekani i tih pravnih fakulteta koji su ovde najčešće spominjani javljali su se meni, nije bilo potrebe da mi pišu ikakva pisma. U ovom slučaju kancelarija ministra prosvete je potpuno otvorena za sve, i to znaju poslanici i opozicionih stranaka prisutnih ovde, ne postoji ni jedan među vama koji je čekao duže od 24 sata na prijem. Međutim, taj strah koji je bio opravdan na fakultetima je nestao, nestala su pisma, nestale su reakcije onog časa kada su dekani, odnosno ljudi na fakultetima shvatili da će Srbija zadržati tu svoju specifičnost, da neće na silu i prebrzo ići nekim putem kojim su otišle mnoge evropske zemlje i mnoge zemlje u svetu. Fakulteti će zadržati svoju samostalnost u onom smislu koji je u siromašnim tranzicionim zemljama najvažniji, a to je žiro račun. Da budemo krajnje otvoreni, žiro račun je bio sve vreme najveći problem, najčešće pitanje, egzistencijalno pitanje, ja sam to razumeo i kao ministar, iako nisam želeo da se previše mešam, jer sam previše kao demokrata želeo da čuvam autonomiju univerziteta, ipak sam se potrudio da tu specifičnost siromašne Srbije u kojoj živimo ne moraju da plaćaju profesori onih fakulteta koji bolje zarađuju, iako mi je žao onih koji slabije zarađuju. Nisam bio pristalica uravnilovke, ona me podseća na neke prethodne decenije u ovoj našoj zemlji, i prosto to je ostalo tako za naredni period. I uz božju sreću i pomoć, ili sreću junačku, za 2-3 godine mi ćemo imati jednu mnogo lagodniju, u ekonomskom smislu, situaciju, koju niko neće ni na jednom fakultetu spominjati, i moći će da se integriše univerzitet ili da ostane ovako, ili da ostane napola kao što je u nekim susednim zemljama. To neće biti tako životno važno kao što danas jeste. Prosto to treba da uvažimo i tu nema nikakve specijalne politike. To se u srpskom jeziku zove parče hleba, u žargonu bar. Dalje, ono što je najvažnije u ovom zakonu, a što nije toliko spominjano i verovatno je to dokaz da je dobro, jer nije kritikovano. Ako bismo mi zamislili da se Srbija ne nalazi u Evropi, da je potpuno udaljena, da je potpuno izolovana i da ne učestvuje ni u kakvim međunarodnim, svetskim, evropskim obrazovnim procesima, i u tom slučaju, da se nalazimo negde u okolini Novog Zelanda, trebalo bi doneti ovaj zakon zbog ove suštine koja se odnosi na to da jedan student i njegov profesor rade zajedno cele godine, jedan semestar ili dva semestra, zavisno od ispita, da je taj student pod kontrolom, da je on pod brigom, pod nadzorom, uz veliku podršku tog svog profesora i da 70% tog ispita zapravo on kroz taj individualni rad polaže tokom meseci školske godine. I onda taj završni ispit nije ni toliko težak niti je toliko sudbonosan u životu jednog studenta i to onda dovodi do toga, to ovaj zakon omogućuje, da studenti u Srbiji polažu godinu za godinom zato što imaju kvalitetno studiranje i profesora koji može biti više ili manje kvalitetan, ali koji je stalno uz njih. Profesor Simonović je u pravu kada kaže da ne vrede najbolji zakoni bez dobrih profesora. To je tačno, ali evo preduslova u zakonskoj formi, u zakonskom tekstu, da naši profesori, među kojima ima i izvanrednih, i odličnih, i vrlo dobrih, a ima i onih koji nisu baš takvi, da oni pomognu studentima da daju godinu za godinom, da u Srbiji ne bi bio kao do sada prosek studiranja 9 godina. Svaka ozbiljna nacija tako štiti svoj nacionalni interes i tu su sve nacije ozbiljne, slične u odbrani tog nacionalnog interesa, i ako mi u Srbiji ličimo na ostale u Evropi, to ne treba da nam bude problem i to ne treba da nas brine, to treba da nam bude jedan kompliment i znak da smo na dobrom putu. Treća stvar koja je bila važna kao tema jesu državni, privatni univerziteti, njihov odnos. Mislim da ovaj zakon apsolutno i jedne i druge tretira ravnopravno. Svima je jasno da privatni univerziteti ne mogu da se zabrane, da nema razloga da se zabrane. I u ovoj oblasti mora da postoji konkurencija, ne treba da postoji monopol, kao i u svim drugim oblastima, ali je zajednički imenitelj, a tome zakon treba da pomogne, kvalitet i jednih i drugih. Ako imamo kvalitetne privatne univerzitete, ta utakmica pomoći će da se i državni univerziteti bore da budu što bolji, da ne bi recimo izgubili samofinansirajuće studente i prihod koji iz toga izdvajaju. I obrnuto, jedni druge vuku napred. Ako ne bismo imali privatne fakultete, odnosno univerzitete, državni bi mogli da nakrive kapu i da ne rade ništa, nema im konkurencije. Ako dozvolimo da nikne hiljade malih nekih provizorijumskih ili tako već nekako fiktivnih privatnih univerziteta, onda smo upropastili generacije, upropašćavamo državu sasvim sigurno. Vi ste u pravu kada kažete, neki od poslanika su spominjali, da u poslednje vreme su privatni univerziteti nicali kao pečurke. Slažem se sa vama, apsolutno delim mišljenje sa svima koji su to spominjali. Mislim da inflacija ili hiperinflacija tih univerziteta privatnih ne vodi ničemu dobrom. Međutim, mogu da vam podnesem izveštaj za svojih nekoliko meseci. Izvinite, od kada je počelo da se priča o ovom zakonu i od kada su videli ljudi da se zakon stvarno piše, i da će stvarno biti u Skupštini, i da će stvarno u toj oblasti visokog obrazovanja, pitanje je dana, da li u junu, julu, avgustu, početi da se uvodi red, onda je krenula jedna navalica prijavljivanja za osnivanje privatnih fakulteta. Elaborati su počeli da stižu neverovatnom brzinom. Verovali ili ne, bilo je radnih nedelja kada je po 30 stizalo. Mogu da vam podnesem izveštaj i podneću vam za ovih nekoliko meseci za koje sam odgovoran. Oko 100 zahteva je podneto, a mi smo odobrili manje od 10, zajedno sa Komisijom za akreditaciju, Republičkim savetom za visoko obrazovanje. Čak i nešto što su oni odobrili kao elaborate, kao struku, mi još uvek nismo dali dozvolu za rad, jer to je posao Ministarstva, i bez obzira što je struka ispunila uslove, čekamo da ti neki koji su prošli, dakle manje od 10, ispune i one tehničke uslove. Dakle, to je više nego briga za red u ovoj oblasti, jer nismo mi to dozvolili. Izvinite, na to pitanje ne mogu da vam odgovaram i nisam dužan da vam odgovaram, delim vaše mišljenje, ako vam to nešto znači. Na kraju, da završim podsećanjem na jedno opšte mesto, bez obzira o kom je zakonu reč, a posebno kada je ovakvom zakonu reč, koji može da se menja i treba da se menja onako kako praksa diktira. Za vašu informaciju, neke susedne države su ovakav zakon, naravno takvi zakoni svuda u Evropi imaju svoje nacionalne specifičnosti, one su takav zakon menjale u narednih godinu dana po usvajanju i po pet-šest puta, jer je praksa to diktirala. Dakle, svaki zakonski tekst može da se menja i dopunjuje i poželjno je, nije sveto slovo, ali ovaj zakon, molim vas da to ne smetnemo sa uma, i to je bitno za čitavu našu javnost, pisala je čitava naša akademska zajednica. Nisam imao nikakav problem sa univerzitetima, ni državnim, ni privatnim, ni sa njihovom autonomijom. Ja sam njih učtivo pozvao u svoju kancelariju, jer smo tako obećavali od 1990. godine, da će sva ministarstva biti javni servis i ja sam možda naivno, ali doslovno to zapamtio. To sam sproveo i oni su došli, i kao najlegitimniji predstavnici svih struktura akademske zajednice oni su sročili tekst. Ministarstvo je tu bilo zaista javni servis, dakle rukovodilac projekta, logistička podrška i podrška u svakom smislu, dakle pre svega u onom doslovnom demokratskom smislu. To je najkonkretniji dokaz, najživotniji dokaz poštovanja autonomije univerziteta, jer danas zajedno sa Skupštinom Srbije, Ministarstvo, univerziteti, mogu da kažu da neće imati idealan zakonski tekst, ali da se u Srbiji autonomija univerziteta poštuje sto posto, jer ipak da ne zaboravimo da se u ovoj zemlji jako mnogo u poslednjih deceniju i po ili deceniju prethodnu marširalo, demonstriralo i, da ne budem patetičan, stradalo zbog te autonomije univerziteta.
Replika na izlaganje gospodina Vuksanovića, narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo, preda mnom je papir onih kreatora koji su formalno kreirali ovaj zakon o univerzitetu, koji je formiralo veće Beogradskog univerziteta, dakle ne široki konsenzus, ne svi rektori i svi dekani, oni su možda kasnije dolazili, još od 2003. radna komisija. Viđaju se ova imena i na nekim drugim sajtovima, oni koji su podržali reformu Univerziteta iz ranijih vremena, profesor Snežana Pantelić-Vujanić, predsedavajući te komisije, dr Marija Bogdanović, znate lik odakle poznat, dr Ivan Juranić, dr Bogdan Đuričić, Borivoje Lazić, Sima Avramović, Nevenka Žarić-Joksimović, Leon Kojen, Živan Lazović, Branko Medojević, Dejan Popović, Božidar Cerović i magistar Svila Zdravković, generalni sekretar Beogradskog univerziteta. Dakle, Beogradski univerzitet je napravio sebi, iz reda izabranih profesora, ovakvu reformu. To je jasno, to nije prošlo ni tzv. široki konsenzus, ni tzv. široku raspravu, javnu raspravu koja je ostatak neke kardeljevštine, samoupravnog koncepta, od koga očito bolujete, te bolesti, te persuazije neprekidne, da sami sebe nagovarate da je nešto dobro. To je taj koncept, to su te persone koje ćete naći na nekim drugim sajtovima, i nevladinih organizacija, i nekih drugih. Prema tome, niti je održivo kao koncept da je to jednoglasni konsenzus, niti su pojedinačna dolaženja kod ministra u kabinet reper da će se nešto uraditi što će biti ispravno, korisno i nadasve u nacionalnom je interesu. Upravo to je to što smo hteli da potvrdimo i da negiramo pređašnje stavove, mada još toga što je ministar rekao ne stoji i nije krajnje pitko, i mi smo zato generalno protiv ovakvog koncepta i tvrdimo da ovo jednostavno nisu dobra rešenja koja nam nudite.
Pošto smo završili načelnu raspravu, zaključujem načelni pretres i zaključujem današnji radni dan. Sutra u 10,00 časova počinjemo raspravu o 2. tački dnevnog reda - Predlog izmena i dopuna Zakona o radio-difuziji. Hvala svima na odgovornosti. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Nastavljamo rad sednice Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije, konstatujem da sednici prisustvuje 89narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 88 narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Snežana Pantić-Aksentijević i Boško Ristić. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O RADIO-DIFUZIJI (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste izveštaje Odbora za kulturu i informisanje i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u načelu za posleničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: poslanička grupe Srpske radikalne stranke jedan sat 37 minuta12 sekundi, poslanička grupa Demokratska stranka Srbije jedan sat, tri minuta 36 sekundi, poslanička grupa Demokratska stranka - Boris Tadić 44 minuta, 24 sekunde, poslanička grupa G17 plus 37 minuta, 12 sekundi, poslanička grupa Socijalistička partija Srbije 26 minuta 24 sekunde, poslanička grupa Nova Srbija i samostalni poslanici 9+9 21 minut 36 sekundi, poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi - četiri poslanik Srpskog pokreta obnove, dva poslanika SDP, dva nezavisna poslanika po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika. Istovremeno, molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas istovremeno da su ovlašćeni predstavnici za ovu tačku dnevnog reda - ispred Demokratske stranke Srbije Vukosav Tomašević, ispred Demokratske stranke Milan Stanimirović, ispred G17 plus Aleksandar Lazarević i ispred Socijalističke partije Srbije Zoran Anđelković. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.