Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre svega dobar dan, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 120 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno dapostoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Vladimir Zaharijev, Nadica Momirov, Vladimir Milankov, Željko Ivanji, Ksenija Milivojević, Leila Ruždić-Trifunović, Aleksandar Vlahović, Miloš Aligrudić, Dragan Šormaz, Dušan Proroković, Milica Gavrilović, Željko Tomić, Velimir Stanojević, Gašo Knežević, Dragor Hiber, azakasniće Živodarka Dacin. Obaveštavam vas da je na mesto predsednika poslaničke grupe G17 plus izabran narodni poslanik Miloljub Albijanić, a za zamenika predsednika narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Istovremeno vas obaveštavam da je, na osnovu člana 38. stav 3, za predstavnika poslaničke grupe DS - Boris Tadić za 9. tačku dnevnog reda Druge sednice Drugog redovnog zasedanja ovlašćena Snežana Lakićević-Stojačić, za poslaničku grupu SPS poslanik Rajko Baralić, za poslaničku grupu DSS Vukosav Tomašević i za poslaničku grupu G17 plus Aleksandar Lazarević. Prelazimo na 9. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O SLOBODNOM PRISTUPU INFORMACIJAMA OD JAVNOG ZNAČAJA (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Snežana Lakićević-Stojačić, Nemanja Šarović, Zoran Krasić, Nataša Jovanović, Vjerica Radeta, Milorad Mirčić, Milan Veselinović, Igor Bečić, Igor Mirović, Vitomir Plužarević, Branislav Blažić, Petar Jojić, Milorad Krstin, Milovan Radovanović, Goran Cvetanović, Gordana Pop-Lazić, Paja Momčilov, Zlatan Jovanović, Milan Stevović, Božidar Koprivica, Stevica Deđanski, Milan Škrbić, Momir Marković, Veroljub Arsić, Dragan Čolić, Vojislav Milajić i Dragoljub Stamenković. Primili ste izveštaje Odbora za kulturu i informisanje i Zakonodavnog odbora, kao i mišljenje Vlade Republike Srbije o podnetim amandmanima. Na sednici Odbora za kulturu i informisanje narodni poslanik Snežana Lakićević - Stojačić povukla je amandman koji je podnela na član 10. Predloga zakona. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u načelnom pretresu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 38 minuta 24 sekunde, Demokratska stranka Srbije – jedan sat, Demokratska stranka - Boris Tadić – 44 minuta 24 sekunde, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Srpski pokret obnove - Nova Srbija – 26 minuta 24 sekunde, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta 24 sekunde i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, a to su tri poslanika Socijaldemokratske partije i Narodne demokratske stranke, po pet minuta, saglasno članu 89. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača Dragan Kojadinović, ministar kulture, želi reč? Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja je novina u našem pravnom sistemu. Zakon je rađen u saradnji sa OEBS-om, Savetom Evrope i nizom nevladinih organizacija. Korišćena su i mnoga iskustva zemalja koje ovakav zakon imaju već više decenija, kao i iskustva zemalja u tranziciji. Ovaj zakon je prilagođen našoj stvarnosti, uz poštovanje svih međunarodnih standarda. Zakonom se ustanovljava pravo za građane da dođu do informacija od javnog značaja, kojima raspolažu državni i drugi organi javne vlasti, kao i obaveza države i drugih organa vlasti da informacije o svom radu učine dostupnim. Koji su razlozi za donošenje zakona? Ti razlozi bi se mogli svrstati u nekoliko grupa. Zakon će doprineti, nadamo se, daljoj demokratizaciji odnosa u društvu, učvršćenju i afirmaciji načela javnosti vlasti, demokratičnosti vlasti i slobode informisanja. Omogućiće se veća kontrola države, odnosno državnog aparata, i samim tim doći će do suzbijanja korupcije, tako da se slobodno može reći da zakon ima i antikorupcioni karakter. Ovaj zakon nije medijski, ali će imati veliki značaj i za novinarsku profesiju, jer će omogućiti da se do tačnih i pouzdanih informacija dođe na brži i efikasniji način. Treba takođe reći da je donošenje ovog zakona i naša međunarodna obaveza, s obzirom da je Komitet ministara Saveta Evrope još 2002. godine doneo preporuku državama članicama o pristupu službenim dokumentima. Kada govorimo o ustavnom osnovu za donošenje zakona treba reći da su pojedine zemlje pravo na slobodan pristup informacijama od javnog značaja utvrdile kao posebno ustavno pravo, dok mi ustavno utemeljenje ovog prava nalazimo u činjenici da je ono deo ustavnog prava na slobodu informisanja. Ustavni osnov za donošenje zakona je član 72. stav 1. tačka 2. Ustava Republike Srbije, prema kome Republika Srbija uređuje i obezbeđuje ostvarivanje sloboda i prava čoveka i građanina, kao i član 72. stav 1. tačka 6. Ustava, prema kome Republika Srbija uređuje i obezbeđuje sistem u oblasti javnog obaveštavanja. Zakonom se utvrđuje pojam informacije od javnog značaja, određuje postupak dobijanja informacije, utvrđuje se nov, nezavisan i samostalan državni organ - poverenik za javno informisanje. Poverenik prati poštovanje obaveza organa javne vlasti utvrđenih ovim zakonom i izveštava javnost i Narodnu skupštinu o tome; daje inicijativu za izmenu propisa u ovoj oblasti; rešava po žalbi protiv rešenja organa javne vlasti i obavlja druge poslove koji su mu ovim zakonom povereni. Po stupanju na snagu ovog zakona svi organi javne vlasti biće u obavezi da odrede jedno ili više lica da kao ovlašćena lica postupaju po zahtevima za slobodan pristup informacijama od javnog značaja. Na kraju, ovaj zakon će verovatno biti veoma dinamičan i u narednom periodu će se verovatno često menjati i dopunjavati. To nam govore iskustva zemalja u okruženju i drugih zemalja u tranziciji koje su već donele ovakve zakone. Razlog je, kao što sam rekao, to što se radi o novom zakonu u našem pravnom sistemu i tek u praktičnoj primeni odredaba shvatićemo šta su mu mane i vrline. Hvala.
Hvala vama. Istovremeno, zbog važnosti ovog zakona, pozdravljam posmatrače predstavnika OEBS-a i nevladinih organizacija koji su na balkonu. Pitam da li izvestioci nadležnih odbora žele reč, Odbora za kulturu i informisanje - Aleksandar Lazarević i Zakonodavnog odbora - Miloš Aligrudić? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Izvolite, Snežana Lakićević-Stojačić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DS. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo poslanici, poštovane kolege iz nevladinih organizacija, mislim da je od izuzetnog značaja ova rasprava danas na Skupštini, jer ovim zakonom utvrđujemo novo pravo u našem pravnom sistemu i time pokušavamo da polako ulazimo u tokove evropskog prava u regulisanju odnosa koji do sada nisu bili regulisani u našem pravnom sistemu. Informacija je kiseonik demokratije. Ona je nešto bez čega se ne može zamisliti savremeno demokratsko društvo. Ako ljudi ne znaju šta se dešava u njihovom društvu, ako je delovanje onih koji vladaju prikriveno, nemoguće je uzeti učešće u tim aktivnostima. Naravno, informacija nije neophodna samo ljudima. Ona je bitan deo svake dobre, korisne vladavine. Samo lošoj vladi potrebna je tajnost da bi preživela. To omogućava da cvetaju neefikasnost, rasipništvo i korupcija. Da podsetimo na izreku nobelovca Sena koji kaže da nikada nije bilo gladi u onoj zemlji koja je imala demokratski oblik vladavine i koja je imala slobodu štampe. Informacija omogućava ljudima da nadgledaju aktivnosti vlade i predstavlja bazu za otvorenu raspravu o tim aktivnostima. Međutim, većina vlada, i naša nažalost, više voli da vodi svoje poslove u tajnosti, daleko od očiju javnosti. Veoma često se zvanične informacije tretiraju kao sopstveno vlasništvo, a ne kao nešto što treba da služi za dobrobit ljudi. Sloboda informacija, pa i pravo na pristup informacijama u posedu vladinih javnih tela, odavno je priznata kao osnovno ljudsko pravo zaštićeno međunarodnim aktima, ustavima mnogih zemalja i zakonima. Brojne međunarodne organizacije, poput UN, Komonvelta, Saveta Evrope, izdale su obavezujuće dokumente zajedno sa njihovim tumačenjima vezanim za ovu temu. Ovaj predlog zakona, kao i mnoge druge koji su se do sada našli na dnevnom redu ovog saziva parlamenta, pripremila je bivša vlada. Uz konstataciju da nam je veoma drago što se zakon našao pred poslanicima, moram reći da se nadležno ministarstvo nije potrudilo čak ni da usaglasi obrazloženje iz ovog zakona, nego i dalje u obrazloženju stoji da je jako važno da se zakon usvoji tako brzo kao što je u istom periodu kada je Srbija postala članica Saveta Evrope, da će to značiti da brzim koracima idemo ka Evropi. Godinu i po dana ima otkako je Srbija postala članica Saveta Evrope i nažalost, ovaj zakon je tek danas na dnevnom redu. Interes da se ovaj zakon usvoji nije prepoznat u trenutku kada ga je prethodna vlada i Demokratska stranka stavila na dnevni red prethodnog saziva, jer tada bismo već imali pred sobom zakon, imali bismo iskustvo u ovoj materiji koja je jako važna. Da vas podsetim, 57 zemalja u Evropi i u svetu već ima usvojen ovakav zakon. Samo Srbija i Makedonija ga nemaju. Ako ga danas usvojimo, ukoliko poslanici Republičke skupštine prepoznaju interes da se ovaj zakon donese, bar nećemo biti poslednji. To je jako važno. Znamo da su svi predlozi naših zakona urađeni dobro i da zbog toga niste imali preteranu potrebu da ih kontrolišete i na tome vam se, u svakom slučaju, zahvaljujemo. Nadamo se da će i drugi zakoni koje je pripremila naša prethodna vlada i DS uskoro biti pred ovim parlamentom i da ćete prepoznati interes da i oni budu usvojeni. Hvala vam na tome. Da se vratimo na sam zakon. Odredbe zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja u potpunosti ispunjavaju zahteve Saveta Evrope i usaglašene su sa preporukom Komiteta Saveta ministara iz februara 2002. godine o pristupu javnim dokumentima, čijim načelima se uspostavlja i podržava pravo javnosti da zna, kao što je pravo svakog građanina da podnosi zahtev organima vlasti za pružanje informacija, a da pri tom ne mora obrazlagati zašto mu ta informacija treba. Ovom preporukom pružila se mogućnost mnogim aktivistima za slobodu izražavanja u mnogim zemljama da se izbore za to da prilikom izrade novih ustava pravo na pristup informacijama bude uvršteno na listu osnovnih ljudskih prava. Na ovome svakako treba insistirati i prilikom donošenja novog ustava Republike Srbije i omogućiti da pravo na slobodan pristup informacijama od javnog značaja, kao samostalno pravo, bude izričito predviđeno i u novom ustavu Republike Srbije. Razrađujući ovu temu, Međunarodni centar protiv cenzure, artikal 19, formulisao je skup međunarodnih principa da bi se ustanovio standard po kome svako može da proceni da li domaći zakoni zaista omogućavaju pristup zvaničnim informacijama. Ali, ti principi i standardi nisu dovoljni. Oni samo treba da budu inicijalna kapisla i posluže svima nama koji se zalažemo i borimo za unapređenje procesa vršenja vlasti i upravljanja, te odgovornosti za isto, kao i jačanje demokratije širom sveta. Tih devet osnovnih principa u potpunosti je uvršteno i u ovaj zakon. Prvi princip koji je strašno važan je maksimalna otvorenost. Sloboda zakonodavstva u informisanju treba da bude zasnovana na maksimalnoj otvorenosti. Ograničenja moraju biti taksativno nabrojana i odnositi se samo na izuzetne okolnosti. Na vršiocima vlasti je da dokažu da informacija koju žele da prikriju spada u domen ograničenih izuzetaka. Drugi princip je obaveza objavljivanja i podrazumeva obavezu objavljivanja ključnih informacija. Treći princip je promocija otvorene vlade. Institucije moraju aktivno promovisati otvorenu vladu. Ovo je jako važno ukoliko želimo ostvariti cilj slobode i informativnog zakonodavstva. Četvrto - ograničen domen izuzetaka. Izuzeci bi trebalo da budu jasno i usko označeni, podvrgnuti striktnom testu štetnosti javnog interesa, a dokazivanje ograničenog režima izuzetka pada na javni organ i mora ispuniti tri razloga. Informacija se mora odnositi na zakoniti cilj označen u zakonu, objavljivanje mora predstavljati pretnju da izazove suštinsku štetu tom cilju i šteta mora biti veća nego javni interes za objavljivanje informacija. Naravno da pod izuzetak ne spadaju i ne smeju spadati restrikcije koje bi trebalo da štite vladu od neprijatnosti ili kritike zbog loših poteza. One nikada ne mogu biti opravdane i diskreciono pravo odlučivanja o tim izuzecima ne može biti dozvoljeno nikome, pa čak ni vladi. Tačka pet predstavlja proces olakšavanja dostupnosti. Zahtevi za informacijama moraju biti dostavljeni brzo i fer i mora se obezbediti nezavisan nadzor, kontrola svih odbijenih zahteva. Tu dolazimo do novog instituta koji se pojavljuje, do poverenika, koji je jako važan činilac ovog zakona, jedan od najvažnijih segmenata zakona, čijim formiranjem se pojedincu obezbeđuje mogućnost da se žali nezavisnom administrativnom telu. On ispunjava odgovarajuće standarde i ima odgovarajuću vlast. Njegova nezavisnost treba da bude zagarantovana i formalno i kroz proces imenovanja. Troškovi su, kao šesti princip, predviđeni tako da moraju da budu primereni; da onaj kome je informacija bitna ne mora da, zbog prevelikih troškova, odustane od traženja informacije do koje mu je stalo. Sedmi princip su otvoreni sastanci. Sastanci sednica i institucija treba da budu otvoreni za javnost. To je princip koji do sada kod nas nije često primenjivan i nešto što bi u budućem političkom životu ove zemlje svakako trebalo da bude potpuno novo. Otvorenost ima prednost, takođe vrlo važan princip. Zakoni koji nisu u skladu sa principom otvorenosti treba da budu izmenjeni ili ukinuti. To govori da svi pozitivni propisi koji su sada na snazi u našoj zemlji, ukoliko ne budu u saglasnosti sa principima prava javnosti da zna, moraju biti usaglašeni nakon usvajanja ovog zakona. Zaštita lica koja otkrivaju informacije o prekršajima je princip osam. Prekršaj u ovom slučaju, artikal 19, uključuje dela nepoštovanja zakonskih obaveza, pogrešnu presudu, korupciju, ozbiljnu zloupotrebu javnog položaja, kao i ozbiljne pretnje zdravlju, sigurnosti, čovekovoj okolini. Treba da uživaju zaštitu, ukoliko to rade dobronamerno i sa osnovanom sumnjom da je informacija tačna. Još jednom sa zadovoljstvom mogu da konstatujem da su svi ovi principi inkorporirani u odredbe ovog zakona. Kao što sam rekla, i ponoviću, Srbija zaista ima šansu da ne bude poslednja zemlja koja će usvojiti ovaj zakon. Imamo šansu da polako (previše polako i nadam se da će Vlada uvideti da mora brže) ulazimo u proces integracije u Evropsku uniju i u proces usaglašavanja pozitivnih propisa sa propisima Saveta Evrope. Donošenje ovog zakona je odraz težnje da se ne dozvoli vraćanje u politički konzervatizam i totalitarizam. Zato se poslanička grupa Demokratske stranke odlučila da glasa za ovaj zakon, ne zato što je to zakon koji je ona predložila i koji je prethodna vlada već stavila u proceduru, nego zato što se zaista mora insistirati na potpunoj otvorenosti. Ono što mi je žao, a moram konstatovati kao činjenicu i u uvodnom govoru pred parlamentom, jeste da smo na Odboru za informisanje i kulturu za amandman na član 22. jednoglasno doneli odluku da ga usvojimo. Predstavnici svih poslaničkih grupa, a u Odboru se nalaze predstavnici Demokratske stranke, G17 plus, Demokratske stranke Srbije, Narodne demokratske stranke, Socijaldemokratske partije i Srpske radikalne stranke, jednoglasno su se usaglasili da iz člana 22. treba brisati stavove 2. i 3. Odnose se, kako to u zakonu piše, na to da se protiv rešenja Narodne skupštine, predsednika Republike, Vlade Republike Srbije, Vrhovnog suda Srbije, Ustavnog suda Srbije i republičkog javnog tužioca ne može izjaviti žalba. (Predsednik: Da li koristite i drugih deset minuta?) Da. Svi poslanici su bili na jedinstvenom stanovištu da je pravo javnosti da zna najvažniji princip i da onaj ko ne dobije informaciju može da uloži žalbu nezavisnom telu koje ovaj zakon predviđa, povereniku. Ne vidimo nijedan razlog da od ovoga budu izuzeti najviši državni organi, predsednik Republike Srbije, Vlada Republike Srbije i Narodna skupština. Nema prava javnosti i nema otvorenosti dostupa informacijama ukoliko vi od najviših organa vlasti ove zemlje ne možete da dobijete informaciju ili ukoliko vas odbiju nemate mogućnosti da tražite pravnu zaštitu. Ne postoji nikakva smetnja u Ustavu i pozivati se na to u ovom trenutku potpuno je neodgovorno. Zato nam nije jasno zbog čega zakonodavac ovaj amandman nije prihvatio, sem ukoliko postoje određene smetnje da se do određenih informacija u radu Vlade ne može doći. Apelujem na sve poslaničke grupe da razmisle, da pročitaju Ustav Republike Srbije (član 10. u kome se kaže da je rad državnih organa dostupan javnosti), jer u Ustavu Srbije postoji opšta garancija javnosti rada, i da iskoriste svoje poslaničko pravo da glasaju, bez obzira na to kakva je odluka Zakonodavnog odbora; da se sete da su glasali na Odboru za informisanje i kulturu, potpuno svesni vrlo važne odluke da se mora omogućiti pravo na žalbu svakome, u odnosu na odluku državnog organa. Jednostavno, da se prilikom glasanja o ovom amandmanu odupru stavu zakonodavca, jer će na taj način ovaj zakon imati pravu formu koja je zaista neophodna da bi u potpunosti mogao da zaživi. Naravno da je ovo zakon koji će sigurno u narednom periodu doživeti mnoge promene. Njegova primena će biti vrlo dinamična. Činjenica je da se u zemljama u okruženju za godinu dana nekoliko puta menjaju odredbe ovog zakona. Jednostavno, to je život i sigurno će to biti nešto sa čime ćemo se i mi suočavati. Ali, ne treba u početku, prilikom usvajanja ovog zakona, napraviti toliko velika ograničenja i napraviti nosioce najviših državnih funkcija toliko udaljenim od običnih ljudi da čak nemate pravo da uložite žalbu na njihovo odbijanje vašeg zahteva da dobijete određenu informaciju. Jer, ako je išta važno prilikom primene ovog zakona, onda je važno to što Srbija sa njim konačno dobija šansu da iz kulture tajnosti započne proces kulture javnosti, koji će biti zaista dug i mukotrpan, ali ovim zakonom, istina sa više od godinu dana zakašnjenja, postavljamo dobre temelje za to. Nadam se da će, kao što smo imali konstruktivne razgovore na Odboru za informisanje i kulturu, i ova rasprava i glasanje o ovom zakonu dokazati da svi mi zajedno možemo da prepoznamo odredbe zakona koje nas vode napred. Niko od nas ne želi da vršenjem javne funkcije zloupotrebljava pravo ljudi da znaju šta on to radi, niko od nas ne želi da se informacije koje su od javnog značaja kriju od javnosti. Na taj način doprinećemo da i građani Srbije, ali i svi oni koji žele da dobiju informaciju, korišćenjem tog svog prava, tu informaciju i dobiju.
Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima gospodin Tomislav Nikolić, pa potom gospodin Baralić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja svrstavam u onu grupu predloga koji su načinjeni radi dodvoravanja Evropskoj uniji i svim posmatračkim misijama u Beogradu, ali je predlog sačinjen nedovoljno iskreno da bi me ubedio u to da ste vi, kao trenutni ili bivši nosioci vlasti u ovoj zemlji, zaista spremni da obezbedite slobodan pristup informacijama od značaja za javnost. Zakon je potreban ovoj zemlji zato što ova zemlja svoje ponašanje treba da uredi zakonom. Tekst zakona me ne ubeđuje u to da ste u svojim glavama odlučili da zakon bude primenjiv i da omogući građanima Srbije da saznaju šta rade državni organi. Ukazaću na preveliki broj izuzetaka od zakona koji me ubeđuje da sam u pravu kada tvrdim da mnogo toga u Predlogu zakona nije napisano da bismo mi koji ne vršimo vlast mogli da znamo šta se u zemlji dešava. Ta ograničenja prava koja počinju od člana 8. već u prvom stavu kažu da se prava iz ovog zakona mogu izuzetno podvrći ograničenjima propisanim ovim zakonom ako je to neophodno u demokratskom društvu. Zanimljivo je da je tu trebalo reći - ako je to neophodno u demokratskom društvu. Dalje – radi zaštite od ozbiljne povrede pretežnijeg interesa zasnovanog na Ustavu ili zakonu. U Ustavu odrednicu "pretežniji interes" ne možete da nađete, nje tamo nema. Već u članu 9. stav 1. tačka 1) kažete da organi vlasti neće omogućiti ostvarivanje prava na pristup informacijama ako bi to ugrozilo život, zdravlje, sigurnost ili koje drugo važno dobro nekog lica. Moram da vas pitam kakva informacija može da ugrozi život, zdravlje ili na bilo koji drugi način? Kako informacija o nečemu što se desilo ili što postoji može da ugrozi? Kako to da pojava ne može da ugrozi, a informacija o pojavi može da ugrozi? To je način razmišljanja iz komunističkih društava. Nijedna informacija ne može da ugrozi. To vam je kao kada sednicu Narodne skupštine zatvorimo za javnost, pa nas 250 ovde imamo pravo da znamo nešto što građani Srbije ne smeju da znaju. Oni nas poslali ovde, među nama ovde ima svakakvih i mi svakakvi smemo da znamo, a narod, koji sve to finansira iz poreza, ne sme da zna. Tako vam je i sa ovom odrednicom da neka informacija može da ugrozi nečiji život, zdravlje, bezbednost. Naravno, ne razumem kako ćete obezbediti prava licima bez obzira na njihovo državljanstvo. Da li ste zaista iskreno mislili da ćete dati informacije svakome ko vam se iz belog sveta obrati? Hoćemo li imati službu za davanje informacija? Koliko stanovnika ima na zemljinoj kugli? Šta ako krenu da nam podrivaju ekonomski sistem tako što će nam tražiti ogroman broj informacija? Kako ćete od njih da naplatite poštarinu? Dalje, koji je to organ vlasti koji će da procenjuje da li neko traži preveliki broj informacija? Šta je odrednica za veliki, mali, preveliki ili premali broj informacija? Da li ćete jednom građaninu Srbije reći – ti možeš da tražiš samo tri informacije, ili samo jednu, ili samo dve? Ako ostavite organu vlasti da procenjuje šta je preveliki broj informacija, za njega je preveliko, naročito ako je birokrata i činovnik, i jednu informaciju da da, jer to za njega stvara dodatni posao i reći će da čak za to nije ni plaćen. Sada ova privatnost i druga prava ličnosti. Vi kažete da organ vlasti neće omogućiti ostvarivanje prava na pristup informacijama ako bi time povredio pravo na privatnost, pravo na ugled ili koje drugo pravo lica na koje se tražena informacija odnosi, ali zašto sada iz toga isključujete državne i političke funkcionere, istina, uz jednu odrednicu, ako je informacija važna s obzirom na funkciju koju vrši. Zar politički funkcioner nema prava da mu štitite privatnost, ugled ili koje drugo pravo? Zanimljiv je manir Narodne skupštine u DOS-ovskom višestranačkom sazivu, u DOS-ovskoj većini koja uvek nekako žigoše ljude koji se bave politikom, ljude koji su narodni poslanici i uvek im obezbeđuje neka manja prava, već predviđena za sve građane Srbije. Onaj ko nosi državnu funkciju, onaj ko nosi političku funkciju ima pravo da mu čuvate ugled. Ili nikome ne čuvajte ugled u ovoj zemlji, nego objavljujte svaku privatnu informaciju o nekom licu, ili je čuvajte svima. Ispašće da vlast objavljuje informaciju o opoziciji, a vi znate da organ vlasti o svom šefu, o šefu svog šefa i o šefu šefa svog šefa nikada neće dati informaciju. Informacije kojima se ne čuva ugled političara su informacije o političarima iz opozicije i vi to vrlo dobro znate, vama je to postao manir. Dalje, odlučivanje po zahtevu – ovde već u stavu 3. člana 16. kažete da organ vlasti može da proceni kada nije u mogućnosti, iz opravdanih razloga, da poštuje rok koji je propisan zakonom. Šta li je opravdani razlog da nekome rok sa 15 dana produžite za još 40 dana i kakva je to informacija koju će neko dobiti 55 dana posle traženja informacije i u čemu će ona da pomogne, posebno ako mediji traže, ako je tema goruća, ako je informacija aktuelna. Informaciju koja je stara dva dana više niko ne objavljuje. Vi ovde omogućujete da neko drži informaciju 55 dana, iz njemu znanih, opravdanih razloga. Onda dolazimo do poverenika, kome ste već od člana 19. predvideli prava i obaveze, a tek od člana 29. počinje opis poverenika. Trebalo je malo sistematizovati ovaj zakon, zato što čitam odredbe o povereniku, ali još ne stižem do toga šta je poverenik. U postupku pred poverenikom, a kasnije ću i o samom povereniku, imam primedbe na stav 2. člana 22, a to je pravo na žalbu. Ustanove, institucije, pojedinci koje ste naveli u izuzećima, protiv kojih ne može da se izjavi žalba, u stvari su oni od kojih će se tražiti informacija. Vi ste sve one od kojih će biti tražene informacije oslobodili jednog stepena zaštite i tu ne može da se izjavi žalba. Zašto onda i oni drugi... (Predsednik: Izvinite, koristićete i drugih 10 minuta?) Dakle, zašto onda i oni drugi da podležu obavezi da odgovaraju na žalbe, da izađu pred nekoga ko rešava po žalbi, ako to nije dužna Narodna skupština, ako nije dužan predsednik Republike, predsednik Vlade, predsednik Vrhovnog suda, Ustavnog suda i republički javni tužilac. Ko još postoji u Srbiji da je bitan? U vezi sa poverenikom, zašto se za poverenika u stavu 2. člana 30. bira lice sa priznatim ugledom i stručnošću u oblasti zaštite i unapređenja ljudskih prava? Kada čitate obaveze poverenika, ovlašćenja poverenika, to su normalna ovlašćenja koja bi svaki građanin Srbije mogao da izvrši, a već stručno, ako mu tražite pravni fakultet, svaki diplomirani pravnik sa uslovima koje ispunjava za poverenika potpuno je sposoban da obavlja posao poverenika. Trebalo je da nam dostavite fotografiju ovde, jer po vašem mišljenju postoji samo nekoliko priznatih stručnjaka iz oblasti ljudskih prava. Pretpostavljam da neki od njihovih predstavnika sede na balkonu gore, to su vam NVO, eventualno neki isluženi profesor Beogradskog univerziteta koji se dokazao kao borac za ljudska prava, a unapred opredeljen da se bori protiv Srbije. Čemu sada ovoliko ograničenja za izbor poverenika, zašto da ograničavate Skupštinu u tome da sama odlučuje o tome može li neko da bude poverenik ili ne? Šta je ovde kod vas Narodna skupština? Glasačka mašina, jer odbor predloži poverenika koji mora da ispuni uslove iz zakona, a Skupština samo digne ruke i glasa, jer pred priznatim borcem za ljudska prava svi padamo na kolena. A onda Narodnu skupštinu dodatno ponižavate da bira zamenika poverenika, na predlog poverenika. Ko je taj poverenik da on predlaže svog zamenika Narodnoj skupštini Republike Srbije? Dakle, onaj koga je izabrao, sada on predlaže koga će da izabere za njegovog zamenika i Narodna skupština ne može da bira nikoga ko nije na listi koju je predložio poverenik. Narodna skupština ima ograničenja u izboru ljudi na ovako važnim funkcijama. Ograničenja Narodne skupštine treba da se ogledaju u tome da li taj neko ispunjava uslove koji su predviđeni za zamenika poverenika i da li je dobio potrebnu većinu u Narodnoj skupštini. Gledajte da ovu državu vodite tako što ćete Narodnoj skupštini sve manje ograničenja da date. Onome ko ne sluša Narodnu skupštinu ne vredi da bira ni svoje poverenike, ni svoje tužioce, ni svoje sudije Vrhovnog i Ustavnog suda. Mnogim pravima koje vi sada ovde konstituišete mi se nećemo koristiti kada vas pobedimo na sledećim izborima, ne uklapaju mi se u demokratiju. Vi to možete da zaogrnete velom svog demokratskog bloka, ali to je kao pod poklopcem pod kojim vri. Narodna skupština za vas je igračka, Narodna skupština će da izabere zamenika poverenika, i to onog koga predloži poverenik. Ako predloži poslanik, predlog će biti odbačen. Ako predloži predsednik Narodne skupštine, predlog će biti odbačen. On nije poverenik, on je samo poslanik, samo je predsednik Narodne skupštine. Nije poverenik, nema pravo da predloži zamenika poverenika. Gde je Odbor za informisanje? Što se Odbor za informisanje nije pobunio protiv ovoga, nego vi imate poverenika, on vam je već rekao koga će da predloži za zamenika poverenika, jer on ne sme da ostavi tu funkciju ako ode u inostranstvo da se obučava dodatno, kao da nije imao dovoljno obuke po inostranstvu. Kome će da ostavi povereništvo nego svom povereniku koga je on odredio. Da ne dužim previše, mi smo malo amandmanima pokušali da utičemo na Predlog zakona. U principu nismo protiv ovakvog zakona ne zato što smo u opoziciji, nego zato što ćemo biti na vlasti. Želeli bismo da ovaj zakon poštujete sve dok ste na vlasti, da biste onda mogli nas da prozivate, ako ga mi ne budemo poštovali. Nedovoljno je iskren; već sama činjenica da je prepisan od prethodne vlasti, koja je bila opterećena mitom i korupcijom i koja nikada nikome nijednu informaciju nije dala, dovoljan mi je znak da nije iskren. Kaznene odredbe me ubeđuju to. Kakva je kazna za onoga ko onemogući informaciju? Od 5.000 do 50.000 dinara; vi to zaradite za pola sata. U Naftnoj industriji Srbije za sve vas ima za svaki sat po 50.000 dinara, kada zafali vi uvezete prljavu naftu i opet podelite novac, vi ste takvi ljudi. Kakva je to kazna, ko će da odgovara ako ne da informaciju? Nema, sve su prekršaji, čini mi se. Vi niste predvideli, naravno ne bi ni trebalo ovim zakonom da se predviđa, krivično delo, ali imate običaj i predlažete i konstituišete krivična dela i u drugim zakonima, nije vam palo na pamet da neko ima i krivicu, ako uskrati informaciju. Samo prekršaj, do 50.000 dinara, i time se priča završava. Ako vas već gleda OEBS i EU, Savet Evrope, Amerika, onda bar recite iskreno hoćemo li mi od dana stupanja na snagu ovog zakona imati pristup informacijama ili nećemo. Ako ćemo imati pristup informacijama i ako usvojite amandmane koji samo popravljaju zakon i oštrije predviđaju ponašanje državnih organa, glasaćemo za ovaj zakon. Ako ostanete samo pri ovom predlogu, nepopravljenom i nedorađenom, mi za ovaj zakon nećemo glasati, zato što ovaj zakon pruža prava na papiru, a u praksi ih neće biti. Ponovo će u praksi da se pojavi čovek koji o svemu odlučuje i on će reći – o ovom iskliznuću vagona sa šina ne obaveštavajte, zato što ćete da uznemirite javnost, zato što može da se stvori panika; o ovoj pogibiji policajca koji čuva kriminalca ne izveštavajte, jer može da se uznemiri javnost, jer kada vas negde napadne kriminalac vi više ne znate da li vas to tuče policija, koja je u njegovom obezbeđenju, da li na vas puca policija koja je u obezbeđenju kriminalaca. Mislio sam da ste sa tim prestali, a najnoviji događaji dokazuju da je policija svoje resurse stavila na raspolaganje kriminalcima. Hajde dajte nam tu informaciju. Koliko policajaca obezbeđuje kriminalce u Srbiji? Da li u tom obezbeđivanju nose policijske legitimacije? Da li imaju specijalne legitimacije koje im služe da kriminalci prođu gde god hoće, da prenesu šta god hoće, da kupe ili prodaju šta god hoće? Hvala vam.
Narodni poslanik Rajko Baralić, ovlašćeni predstavnik Socijalističke partije Srbije, a potom gospodin Aleksandar Lazarević, ovlašćeni predstavnik G17 plus.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani novinari, kako sam razumeo, gosti, posmatrači, SPS će podržati zakon o dostupnosti javnih informacija. U ovoj oblasti prvi zakon je donet 1966. godine u SAD, u Evropi ga je Danska imala 1970, italijansko zakonodavstvo je stvorilo model koji je danas opšteprihvaćen kada se donose ovi ili slični zakoni. Zemlje koje su nedavno bile bivše naše republike ili se nalaze u našem okruženju uglavnom su 2000. godine usvojile slične zakone. Francuska je 1981. Nije tačno da ni do danas nije bilo pretpostavki da se prema društvenim potrebama dolazi do javnih informacija u Srbiji, niti će kada usvojimo ovaj zakon biti stvorene idealne pretpostavke da dostupnost javnih informacija bude na nivou da svi budu zadovoljni. Ali, očigledno postoji namera i uložena je neka energija da se napravi zakonski projekat da pomogne stvaranju ambijenta koji će obezbediti da se spreči ono što se podrazumeva pod fenomenom ćutanja administracije, da se građani obezbede da ih ne može niko uslovljavati ukoliko imaju potrebu ili želju da dođu do javnih informacija koje su za njih značajne, ali u isto vreme da se građanima obezbedi da se zaštiti njihova privatnost, do nivoa koji garantuje njihovo ljudsko i svako drugo dostojanstvo. Postoji nekoliko stvari koje želim da prokomentarišem. Zabrana diskriminacije novinara i javnih glasila član 7 – organ vlasti ne sme stavljati u bolji položaj ni jednog novinara ili javno glasilo kada je više njih uputilo zahtev itd. Ovo će biti propisano, a praksa će još dugo biti drugačija, a mi svi treba da se trudimo da praksa odgovara onome što je ovde propisano, uz sve uvažavanje ljudi koji se bave novinarstvom, uvek će se naći neko ko će po diskrecionom ili nekom drugom pravu, po pravu interesa ili po emociji, ili po bilo kom drugom osnovu, pre drugih imati informaciju. Zakon reguliše postupak ukoliko pri tome budu povređena prava drugih, kako ta stvar treba da se reguliše. Ovo je, pre svega, karakteristično za žutu štampu i za neka glasila koja ne drže do ugleda, do privatnosti, do istine i do svega drugog što u novinarstvu čini novinarstvo. U odeljku dva stoji – isključenje i ograničenje slobodnog pristupa informacijama od javnog značaja – život, zdravlje, sigurnost, pravosuđe, odbrana zemlje, nacionalna i javna bezbednost, ekonomska dobrobit zemlje i tajna, u članu 9. Ovih dana smo prisustvovali klasičnoj zloupotrebi u saopštavanju jedne delikatne informacije. Gospodin Boris Stajkovac, na način koji je ispod nivoa ljudskog dostojanstva, obavestio je javnost o imenu bebe koja je bila žrtva neljudskog i nehumanog postupka. Da je ne povređujem posebno i dalje, želim samo da kažem da to ne sme niko sebi da dozvoli. Osim toga što ne znam ko je Boris Stajkovac, ne znam koga predstavlja i u čije ime govori. Članom 9. ovog zakona reguliše se kako ta stvar ne sme da se dešava ubuduće. U stavu 3. ovog člana se kaže - "ako je ozbiljno ugrozio odbranu zemlje, nacionalnu i javnu bezbednost". Ponoviću stav koji sam izrekao na Odboru za kulturu i informisanje. Posredstvom interneta svaki građanin u Srbiji može da skine dokument koji se zove "Strategija odbrane državne zajednice Srbija i Crna Gora". Koji je dokument važniji od tog čijim bi se objavljivanjem mogla ugroziti bezbednost naše zemlje? Želim da kažem da to ovde piše, ali naša država, kako to neki vole da kažu, danas nema bezbednosni kapacitet koji je u stanju da obezbedi zaštitu onih informacija koje štiti svaka normalna zemlja u ovoj oblasti. Da se ne bavim time, nije to tema ovog zakona, osim na ovaj način kao što sam sada rekao. Mi smo imali u našoj skorašnjoj praksi postupak bivšeg predsednika Saveta za nacionalnu bezbednost, bivšeg generala, gospodina Momčila Perišića, da je na nedopustiv način trgovao informacijama koje ugrožavaju nacionalnu bezbednost. Važno je da se u ovoj oblasti propiše sve ono što je neophodno da zaštiti takve informacije i da sankcioniše ponašanje takvih ljudi. Što se tiče samog poverenika, o kome je ovde reč, kao instituciji i personi, postoje različita mišljenja. Takođe, ne mogu da se složim sa ovim što je napisano u obrazloženju. Šta to znači da je neko lice potvrđenog ugleda? Kako se definiše i kako se meri šta je potvrđen ugled? Kako se i po kom kriterijumu eliminišu druga lica koja su konkurisala za poverenika, da li imaju ili nemaju potvrđen ugled? Ne treba u zakonu da stoji ništa što ne može da se sprovede na jasan način. Potvrđen ugled može da bude naše lično osećanje prema nekoj osobi koja svojim postupcima, ponašanjem, stručnim, ljudskim, i na sve druge načine, ostavlja takav utisak, ali to ne može da stoji u zakonu, jer se ne može izmeriti. Ono što se ne može izmeriti, ne može se ni vrednovati na ovaj način kao što je ovde napisano. U ovoj budžetskoj godini nisu predviđena sredstva za rad poverenika i povereništva. Za narednu se, kao što ovde kaže, predviđa pet miliona dinara. Dakle, toliko treba da košta formiranje poverenika i službe koja treba da obezbedi sprovođenje ovog zakona i funkcionisanje poverenika. To nije i jeste mnogo para, u zavisnosti od toga kako se zakon bude sprovodio, ko će biti poverenik, kako će sprovoditi zakon i da li će od toga građani imati koristi. U obrazloženju se kaže, između ostalog, da novinari imaju specifičnu kontrolu rada državnih organa. To ne može da stoji. Uz sve poštovanje novinara, ponoviću tezu sa Odbora za kulturu i informisanje – novinari, po prirodi svog posla, kritikuju društvenu stvarnost i to je njihova uloga. To čine i političari koji su u opoziciji. Političari koji su na vlasti imaju zadatak da afirmišu društvenu stvarnost, da učinke te vlasti učine prepoznatljivim građanima i da na taj način probaju da obezbede poverenje u sledećem izbornom ciklusu. Novinari su važni, ali nisu kontrolori državnih organa. Nemoguće je da to piše u obrazloženju, iako tu stoji da oni to čine na specifičan način. Znači, ne mogu da se složim s tim, zato što to nije istina. Veoma je važno da novinari rade svoj posao korektno i onda od toga svi imaju koristi. (Predsednik: Koristićete i drugih 10 minuta?) Ne. Dakle, SPS će podržati zakon. Preispitaćemo amandman gospođe Stojačić, koji se odnosi na Vladu, parlament itd. Naknadno sam pogledao da je u Predlogu zakona o Vladi drugačije rešenje i u vezi sa tim amandmanom ćemo se dogovoriti kada se budemo izjašnjavali o amandmanima.
Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe G17 plus Aleksandar Lazarević.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, danas imamo pred ovim parlamentom jedan ozbiljan zakon koji će, nadam se, na osnovu ovih diskusija koje sam čuo, biti usvojen. S obzirom da se neke poslaničke grupe premišljaju, ali nisu izričito protiv ovog zakona, nadam se da će ih moja diskusija u narednih 20 minuta ubediti da ovaj zakon ima smisla i puno dobrih strana i da će biti usvojen jednoglasno od Narodne skupštine. Dozvolite da ukratko, bar u dve-tri rečenice, na početku samo razjasnim nešto što možda nije dovoljno precizno i jasno objašnjeno. Dakle, potpuno je nebitno u ovom trenutku za građane Srbije, čini mi se i za narodne poslanike, da li je neka vlada u prethodnom sazivu bila ona koja je imala ovaj zakon u svom posedu. Mnogo je bitnije, ako ćemo već o tome, zašto ga ta prethodna vlada nije usvojila ili zašto ga prethodni parlament nije usvojio. Ako ćemo pošteno da pričamo, ovaj zakon se umnogome zasniva na preporuci Saveta Evrope iz februara 2002. godine. Kada pročitate tu preporuku, videćete da je potpuno jasno da se ovaj zakon uopšte ne razlikuje od onoga što su ljudi preporučili, predložili da ustanovimo ili da usvojimo. Na kraju krajeva, u ovom predlogu zakona prilično su učestvovale nevladine organizacije. Znam da u Srbiji postoji strah od, čini mi se, dve stvari: promaje i nevladinih organizacija. Nevladine organizacije su dale pun angažman u pripremi ovog zakona i nadam se da će ga dati i u njegovoj realizaciji. Ostavimo na stranu ko je, kada, šta i zašto. Ovaj zakon je danas pred vama, pred skupštinskom većinom, pred svim parlamentarcima i nadam se da ćemo ga usvojiti i dati mogućnost građanima da imaju dostupnost informacijama od javnog značaja. Elem, potpuno je jasno da je pre nekoliko nedelja, kada je bila rasprava o tome kojim putem i na koji način treba da idemo u Evropsku uniju, jedan od poslanika rekao da je nebitno to što mi svi želimo načelno da budemo deo Evrope, već je bitno šta mi to radimo. Potpuno se slažem sa tim da je bitno šta mi to radimo, kakve zakone usvajamo. Dakle, hajde da vidimo šta je pozitivna praksa negde u Evropi, tamo gde smo mi izgubili određeno vreme zbog dobro poznatih događaja u protekloj deceniji. Hajde da vidimo koji su to zakoni koji su se pokazali kao nešto što je efikasno, kao nešto što je potrebno građanima Srbije, kao nešto što čini društvo mnogo demokratičnijim nego što jeste i hajde da ih usvajamo, ali i da ih sprovodimo. Čini mi se da je mnogo bitnije za ovaj zakon ne samo da se usvoji, nego njegovo sprovođenje. Ne zbog toga što govori Evropska unija, OEBS ili bilo koji drugi od stranih partnera ili ljudi koji hoće da nam pomognu na putu ka Evropskoj uniji, šta oni govore o nekim zakonima. Mnogo je bitnije da ako oni kažu - treba vam ovaj zakon, mi imamo odgovor, da znamo da nam je potreban. Dakle, da mi sami tražimo neke zakone koji će nam omogućiti da naše društvo bude otvorenije i demokratičnije; da naši građani koji plaćaju porez i tako pune budžet ove države zaista imaju mogućnost i da kontrolišu kako se raspolaže njihovim budžetom. E, pa, upravo ovaj zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja omogućuje građanima da na pravi način kontrolišu kako oni koje su izabrali ili oni koji u njihovo ime vrše vlast, to i rade. Dakle, ovaj zakon nije samo za novinare. Čini mi se da je mnogo manje za novinare, a mnogo više za građane ove države. On ima prilično antikorupcijsko utemeljenje. Dakle, ako vi znate da neko može slobodno da dobije informaciju o tome kako i na koji način radi bilo koji državni organ, vi ćete se pitati da li ćete raditi mimo znanja javnosti, da li ćete raditi neke, možda, "mutne" radnje i da li ćete izbegavati sud javnosti. Pa naravno da je to potrebno ovom društvu. Jer, podsetiću vas, ako je možda nekada bila intencija vlasti da što više krije, da narod drži u neznanju i da tako što duže ostanu na vlasti, cilj moderne države je da radi transparentno, da javnost ima uvid u to što ona radi, da javnost može da je kontroliše i dada svoj sud na izborima. Naravno da je ova javnost i ključni parametar zbog čega i postoji vlast. Pa, vlast ne postoji radi sebe, već upravo zbog građana Srbije. Dakle, ti građani Srbije su oni koji konačno presuđuju na koji način jedna vlast radi. Presuđivaće na pravi način, ako budu imali prave informacije. Znači, ovo što mi danas treba da usvojimo, a zove se zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, na korist je građanima Srbije. E, to pokazuje demokratičnost jedne vlasti. To pokazuje koliko vi zaista želite da budete deo Evropske unije i koliko brinete o građanima Srbije. Čini mi se da je jako bitno da jedna vlast ne vidi opasnost po sebe u tome što će demokratski otvoriti mogućnost građanima da je kontrolišu. A, potrebna je i promena svesti. Promena svesti podrazumeva da činovnici moraju da shvate da su u službi građana pre svega, da obavljaju posao za koji ih građani konačno i plaćaju, da su građani deoničari države i da ti deoničari države imaju pravo da znaju na koji način se raspolaže njihovim sredstvima. Što građani više budu znali, što više budu dostupne informacije kojima raspolažu državni organi, naravno da će ta vlast sebi obezbediti demokratski legitimitet, i naravno da će takva vlast imati potpunu potporu u tome da radi u ime naroda. Postoje četiri razloga zbog kojih se donosi ovaj zakon. Nije prvi i osnovni razlog to što ćemo, ako ga ne usvojimo, biti među tri poslednje države u Evropi koje usvajaju ovaj zakon. Podsetiću vas samo da Makedonija, Srbija i Crna Gora nemaju na zakonski način propisana pravila o dostupnosti informacijama od javnog značaja. To samo po sebi može da znači nekome ko hoće da bude deo Evrope, ali ne mora da znači. Ali, ako vam kažem da u 57 zemalja postoji ovaj zakon, da je u 33 zemlje od ovih 57 zemalja ustavom garantovano pravo na slobodan pristup informacijama od javnog značaja, i ako vam kažem da je Bugarska 2000. godine usvojila ovaj zakon, Rumunija 2001, Slovačka 2000, pa sve te nove demokratije koje su već ušle u Evropsku uniju ili su na pragu Evropske unije, ili su na pragu demokratičnosti i izlaska iz tranzicije, to može da govori o tome da smo na pravom putu da jedan od zakona koji se tiče građana Srbije na pravi načinovde bude prezentovan i usvojen. Dakle, možemo da se koristimo i onim što su ljudi u međuvremenu u nekim drugim zemljama radili, a da ne govorim o zapadnoj Evropi koja, naravno, takav zakon poodavno primenjuje. Dakle, rekoh, postoje četiri razloga. Savremena demokratska društva počivaju na ideji da je dostupnost informacijama od javnog značaja jedan od temelja demokratije, da građani mogu efikasno da kontrolišu vlast tako što znaju informacije koje ta vlast poseduje. Druga stvar, već smo to ovde čuli, bilo je o tome reči, ovaj zakon će pomoći novinarima i medijima, koji jesu na neki način kontrola rada državnih organa, da brže dolaze do informacija, da ako im ne date informaciju oni mogu da kažu - u redu, ali mi imamo pravnog zastupnika koji će nam omogućiti da nam to pravo koje imamo i ostvarite. I, samo ću navesti jedan primer koji će vam možda biti zanimljiv - 1776. godine švedski zakon o slobodnom informisanju je imao (znači 1776. godine, ponavljam još jednom, zato što je godina prilično daleka) deo koji je govorio o tome da novinari, kada dođu kod državnog organa, mogu besplatno i odmah da dobiju informaciju koja ih se tiče. Dakle, informacija će novinarima pomoći da na pravi način kontrolišu kako rade državni organi, a ta informacija će zaista biti od presudnog značaja i za objektivnost rada novinara. To znači - novinari će se baviti istraživačkim novinarstvom, a pri tome, što je jako bitno, te informacije koje dobijaju će biti slobodne, blagovremene i tačne. Ono što smo negde na početku pomenuli – zaista, preporuka ministara Saveta Evrope je preporuka, nije obavezujuća, ali ona još od 2002. godine ustanovljava mogućnost i osnivanja poverenika, ustanovljava mogućnost na koji način možete građanima da obezbedite slobodan pristup informacijama od javnog značaja. Ako želimo da budemo faktički deo Evrope, a ne samo na rečima, naravno da ćemo svoje zakonodavstvo usklađivati sa onim zakonima koji su već svoju primenu doživeli u nekim zemljama koje imaju mnogo moderniju demokratiju, ili u nekim zemljama koje, poput nas, prolaze kroz tranziciju. Dozvolite mi da se malo više pozabavim ovim zakonom. Dakle, sam zakon je zanimljiv i, dozvolio bih sebi da kažem, vrlo precizan u mnogim svojim stavkama. Osnovne odredbe zakona jasno definišu predmet zakona. U samom predmetu zakona se utvrđuje pravo na slobodan pristup informacijama od javnog značaja i ustanovljava se poverenik. O povereniku ću nešto kasnije. Šta su to informacije od javnog značaja? To su informacije... i ovo ne govorim samo zbog poslanika nego zbog javnosti, zbog toga što mi se čini da će primena ovog zakona biti u punoj meri efikasna u zavisnosti od toga na koji način poverenik sprovodi zakon i na koji način mi, preko medija, potrebu sprovođenja ovog zakona predstavimo građanima Srbije. (Predsednik: Da li koristite i sledećih deset minuta?) Da. Džabe mi donosimo ove zakone koje niko neće sprovoditi ili zakone za koje građani Srbije neće znati, odnosno neće znati na koji način mogu da ostvare svoja prava. Malopre sam spomenuo Bugarsku; reći ću vam još i to da je prve godine kada je ona usvojila ovaj zakon bilo 23.000 potraživanja za informacijama od javnog značaja, a tri godine kasnije taj broj je bio tri puta veći, znači 66.000. To znači da su građani kroz funkcionisanje ovog zakona, kroz informacije koje su davane građanima, omogućili sebi da koriste to pravo. Informacije od javnog značaja su one informacije kojima raspolaže državni organ, ili ih ima u posedu državni organ, a nastale su u radu ili u vezi sa radom državnog organa. Šta su to državni organi? To nije samo vlada, kako je neko ovde želeo da predstavi, ili se koncentrisao samo na rad vlade. To su svi državni organi. To su organi autonomne vlasti, organi lokalne samouprave, to su i organizacije kojima je povereno da rade u ime državnih organa. To su i pravna lica koja u većinskom delu finansira i formira državni organ. Dakle, širok je spektar državnih organa koji obavljaju vlast u ime građana i naravno da građani Srbije imaju interesa da znaju informacije kako iz onih najviših organa, tako i iz najmanje opštine u Srbiji - na koji način se troše budžetska sredstva. Koje su zakonske pretpostavke za sprovođenje ovog zakona? Uvek kada se radi o ugrožavanju i zaštiti zdravlja stanovništva i životne sredine građani imaju pravo, a državni organi imaju obavezu da im daju informacije. Tako, ako se dogodi, ne daj bože, neka havarija, ako se prolije sumporna kiselina, državni organi imaju obavezu da građanima daju tu informaciju. I, državni organi imaju obavezu da im daju sve druge informacije koje ovim zakonom nisu ograničene. Dakle, sve je dostupno javnosti, sve je javno, osim nekih izuzetaka, a zakon na jasan način precizira te izuzetke. Šta ne može da bude predmet interesovanja građana? Postoji nekoliko stvari. Postoje neka ograničenja. Potpuno je prirodno da javnost zna, a znaće kroz priručnike i informatore, kroz ono što će raditi poverenik na informisanju javnosti, koja su to ograničenja. Život, zdravlje i sigurnost nekog lica; na kraju krajeva, možete da kažete da ćete ugroziti život jednog lica ako otkrijete podatke, recimo, da je on saradnik nekog organa, da je izvršio plastičnu operaciju, a vi želite da znate gde se nalazi zaštićeni svedok. Naravno da ćete ugroziti njegov život. Ne možete da otkrijete informacije koje se tiču postupka u pravosuđu, presude, da utičete na bilo koji način. Ne možete da znate informacije koje će uticati na odbranu zemlje, na nacionalnu, javnu bezbednost. To zakon precizira. Ne možete da znate informacije koje se tiču mogućnosti da se podriva ekonomski sistem zemlje i ne možete da znate informacije koje se podvode kao poslovna, državna ili neka druga tajna, koje su, u skladu sa zakonom, određene kao tajne. Takođe, organ državne vlasti može da vam uskrati pravo na informaciju koja je već dostupna kako građanima u Srbiji, tako i na internetu. Može ali i ne mora da vam dostavi tu informaciju. Ono što treba državni organ da uradi jeste da vas uputi gde se nalazi nosač te informacije, da vam kaže – u toj i toj publikaciji, u tom "Službenom glasniku", tu možete da nađete tu informaciju. Ono što organ državne vlasti može da uradi kada je u pitanju neizdavanje informacija jeste da proceni, a to će uraditi organ predviđen zakonom, službeno lice, da li neko zloupotrebljava pravo na dostupnost informacijama tako što traži da se fotokopira 3.000 stranica nekog dokumenta, da li nekoliko puta traži isti dokument na uvid, što je sve na izvestan način zloupotreba prava koje mu se daje. Ono što je ovde bilo pomenuto, to je privatnost. Privatnost štiti građane i državne organe od toga da se daju informacije o njima, ali naravno da je privatnost manja što je funkcioner države veći. Ako vam je predsednik države bolestan, javnost ima opravdani interes da zna na koji način se on leči, koliko je bolestan. Ako javnost treba da bude i glasačko telo, mora da zna ako se neko od predstavnika političkih stranaka predstavlja za nekog tradicionalistu, a kući bije ženu i dete; naravno da mora da zna i na to ima pravo, jer funkcija koju političar ima ga onemogućava da bude zaštićen kao običan građanin, i to je potpuno jasno. Kakav je postupak pred organom javne vlasti? Ja kao građanin pišem zahtev koji prosleđujem organu državne vlasti; u tom zahtevu trebalo bi da bude jasno šta želim tim zahtevom da dobijem, koje informacije su mi potrebne, napišem svoje ime i prezime, adresu na koju će mi kasnije organ vlasti dostaviti tu informaciju. Organ vlasti može da vam dostavi informaciju tako što će vam dozvoliti da imate uvid; ako ste nepismeni, hendikepirani možete da tražite od organa vlasti da vam da uvid usmeno, i to će vam biti dozvoljeno, ili pismeno tražite od organa vlasti da vam dostavi informaciju i ta informacija će vam biti dostavljena, biće tačno određen način i koliko će to koštati. Dakle, organ vlasti propisuje, a pre svega vlada, minimalne troškove koje će državni organ imati prilikom fotokopije dokumenta, prilikom izdavanja tog dokumenta i vama će biti dostavljeno, kao građaninu koji traži, kolika su ta sredstva. Kako se odlučuje po zahtevu? Odmah ili najkasnije za 15 dana. Dakle, ovaj zakon se primenjuje odmah i o vašem zahtevu se odmah odlučuje. Nećete morati da čekate 15 dana, nego će vam odmah biti odgovoreno; ako je organ vlasti u mogućnosti, dostaviće vam informaciju koju tražite ili najkasnije u roku od 15 dana. Organ vlasti će vas obavestiti o tome da li poseduje informaciju i omogućiti vam uvid, fotokopirati i poslati informaciju koju vi tražite, najkasnije u roku od 48 sati ako su informacije značajne za zaštitu slobode i života nekog lica, ili informacije koje se tiču ugrožavanja ili zaštite zdravlja stanovništva i životne sredine. Dakle, tada je organ vlasti dužan da u roku od 48 sati svoje obaveze ispuni, a ako ne može, iz opravdanih razloga, u roku od 40 dana. To je onaj konačan, maksimalan rok. Rekao sam da naknadu određuje vlada. To su oni nužni troškovi, ali od naknade će biti izuzeti novinari kada obavljaju svoj posao, udruženja građana koja se bave zaštitom ljudskih prava i sva lica kada se informacije tiču ugrožavanja i zaštite zdravlja i životne sredine. Poverenik, ono telo koje štiti građanina Srbije, u roku od 15 dana treba da odgovori na eventualnu žalbu i u roku od 30 dana saznaje od organa državne vlasti da li je ispoštovao sve ono što piše u zakonu ili nije; ako nije, naloži državnom organu da ispuni svoje obaveze koje ovaj zakon predviđa. Slažem se, Odbor za kulturu i informisanje je bio jednoglasan u tome da član 22. stav 2. ovog zakona isključuje najviše vršioce vlasti, a naravno da su građani zainteresovani i za najviše državne organe i zato apelujem na Vladu da prihvati ovaj amandman i da oni, kao i svi drugi državni organi, imaju svoja lica koja će ovlastiti da daju informacije koje građane interesuju, one treba da budu dostupne, a sve u skladu sa zakonom. Izbor poverenika – poverenika bira ova Skupština, najviši zakonodavni organ, na predlog Odbora za kulturu i informisanje. Taj poverenik treba da ima završen pravni fakultet, da bude ugledan, što znači da se bavio zaštitom ljudskih prava, jer ovo je jedno od osnovnih ljudskih prava, pravo na informisanje. Njegov mandat može prestati tako što će jedna trećina poslanika Skupštine reći da on ne radi u skladu sa zakonom, da nesavesno i nestručno obavlja svoj posao. Na taj način može da bude smenjen, ali ne može da bude smenjen zato što će se skupštinska većina promeniti, pa će biti možda sutra neka druga politička stranka na vlasti, pa će promeniti poverenika. Poverenik je državni organ kome se daje ovlašćenje da radi, da bude nezavisan u svom radu i da štiti interese i prava građana. Zbog toga taj državni organ treba da bude nezavisan od politike i zbog toga u jednoj od preporuka jasno piše da ne može da obavlja državnu funkciju i da ne može da bude funkcioner političke stranke. (Predsednik: Vreme.) Završavam za jedan minut. Izvinjavam se zbog prekoračenja. Ono što je za mene najbitnije kada je ovaj zakon u pitanju, to je na koji način će se on sprovoditi. Sprovodiće se tako što će poverenik imati obavezu da izda priručnik kojim se objašnjavaju prava građana; da ne pominjem, zbog isteka vremena, koliko je zemalja i na koji način uradilo te priručnike, koliko su oni praktični i koliko omogućavaju građanima da znaju koja su njihova prava pred organom vlasti. Svaki organ vlasti u roku od 30 dana po usvajanju ovog zakona ovlastiće jedno ili više lica koja će se baviti samo prikupljanjem ovih podataka, obaveštavati javnost, izdavati informator na godišnjem nivou koji će obaveštavati građane čime se bavi taj državni organ, šta radi, kako mogu građani da ostvare svoja prava. Na kraju krajeva, sve će to biti u formi jednog izveštaja koji će taj poverenik davati Skupštini jednom godišnje, kada se završi fiskalni obračun. Imaće obavezu da građane Srbije izvesti o tome kako organi državne vlasti rade, kako on radi i koje je pare potrošio. Zahvaljujem na pažnji. Samo da kažem da će poslanička grupa G17 plus podržati ovaj zakon, jer kao što smo do sada podržavali sve reformske zakone, ne samo na rečima, nego i na delu, tako ćemo raditi i nadalje.
Hvala. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DSS Vukosav Tomašević.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, već je rečeno da je Predlog zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja jedan novi zakon, do sada nepoznat i nepostojeći u našoj praksi, zakon koji se tek ustanovljava, kojim se u naš pravni sistem uvode nova prava i slobode za građane, a nove obaveze za državne organe. Uprkos tome, mislim da nema potrebe da se mnogo obrazlaže sa ove govornice sam zakon. Već dugo se o zakonu priča, prisutna je ta tematika u javnosti i u stručnim krugovima. Zakon je izuzetno kratko i koncizno, ali jako precizno i dobro obrazložen. Ko je god pročitao ovo obrazloženje na jednoj strani mislim da je mogao dobro da razume o čemu se radi, a u izlaganjima gospodina ministra i prethodnih govornika dosta toga je rečeno, pa neću ponavljati ono što se čulo u raspravi. Pokušaću da ukažem na neke aspekte vezane za ovaj zakon koji nisu pomenuti i pokušaću da budem kratak. Pre svega moram da demantujem tvrdnju izrečenu sa ove govornice da je ovo zakon koji je pripremila prethodna Vlada, jer to jednostavno nije tačno. Ovo je zakon koji je pripremila sadašnja, aktuelna Vlada. Tačno je da je prethodna Vlada pripremila zakon sa istim nazivom i da ga je predala u skupštinsku proceduru. Taj zakon se delom u svojim rešenjima poklapao sa onim što predviđa ovaj zakon, u dobrom delu se razlikovao, a zašto taj zakon nije stavljen na raspravu u mandatu prethodne Vlade i prethodne Skupštine, to je pitanje koje treba da se uputi ondašnjoj skupštinskoj većini. Zbog toga me čudi da predstavnik tadašnje skupštinske većine prigovor za to što zakon sada nije stavljen na dnevni red stavlja sadašnjoj većini u Skupštini, jer to nije logično. Ovo je predlog ove vlade i ovo je na liniji izbornih obećanja ove vlade i stranke koju ja predstavljam. Prilikom konstituisanja Vlade i u kampanji rekli smo da ćemo kada dođemo na vlast donositi zakone kojima se proširuju prava i slobode građana, kojima se unapređuje demokratija i učvršćuju institucije u ovoj zemlji. Evo ovaj zakon je takav zakon. Rekli smo da ćemo donositi u ovoj skupštini i antimonopolske zakone. Ovaj zakon je po svom karakteru sasvim sigurno i takav, jer se razbija monopol jedne društvene strukture, odnosno organa vlasti nad informacijama. Izborno obećanje ove vlade je bilo da ćemo donositi u ovoj skupštini i antikorupcijske zakone. Ovaj zakon je svakako i antikorupcijski, jer će se njegovom primenom smanjiti mogućnost korupcije državnih organa i državnih činovnika. Obećali smo da ćemo kompletirati paket medijskih zakona i kroz usvajanje ovog zakona to i činimo. Prethodno je pomenut zakon o radio-difuziji, a ovaj zakon, mada on po svojoj suštini nije isključivo medijski, delimično je medijski zakon, tiče se i novinara i medija, i na taj način se i taj paket medijskih zakona kompletira. Mislim da je manje važno ko predlaže ovaj zakon i da ne treba da se sporimo oko toga. Važno je da je zakon ovde pred nama poslanicima, da ćemo ga za koji dan usvojiti i da će on početi da se primenjuje. Koliko sam razumeo kroz raspravu na Odboru, a evo i u Skupštini, nijedna politička grupacija u Skupštini nije protiv donošenja ovog zakona. Dakle, niko nije ustvrdio da nam zakon ne treba. Naprotiv, svi smo saglasni da nam je zakon potreban. Postoji jedino nesaglasnost oko koncepcije zakona. To je izraženo od jedne poslaničke grupe u Skupštini, Srpske radikalne stranke, koja je podnela set amandmana tražeći promenu zakona. Radi se o drugačijoj koncepciji zakona, odnosno o jednom delu, jednom elementu zakona, a to je institucija poverenika. Dakle, Srpska radikalna stranka predlaže da se pitanje drugostepenosti rešina drugi način, ne kroz instituciju poverenika. To je možda moguće. Znamo dapostoji praksa zemalja u kojima nema poverenika, znamo da u Evropi i u okruženju u većini zemalja postoji institucija poverenika. Skupštinska većina se u ovom trenutku opredelila za tu instituciju i mislim da to treba uvažiti i prihvatiti, tim pre što je argumentacija kojom se osporava institucija poverenika, makar onakva kakva je izneta u obrazloženju amandmana, jako tanka i mislim da ne stoji. Dajte da probamo ovako, da usvojimo ovako, da probamo da stavimo zakon u funkciju, a najbolji kantar za to da li je ovo rešenje dobro ili nije biće praksa. Ako se u praksi pokaže da ovo nije dobro rešenje ili da bilo koje drugo rešenje dato u zakonu nije dobro, nećemo imati razloga da takvo rešenje vrlo brzo ne promenimo i da izmena ovog zakona ne dođe ponovo pred narodne poslanike. Uostalom, mi smo tranziciona zemlja. Svedoci smo i u ovom sazivu Skupštine da vrlo često moramo da menjamo zakone, da neka rešenja popravljamo i menjamo, pa to možemo učiniti i sa ovim zakonom, ali da gaprvo proverimo u praksi. Mislim da je takođe jako važno ono što sledi nakon donošenja ovog zakona, a to je da treba učiniti određene napore da ovaj zakon zaživi. Dakle, nije dovoljno pustiti ga iz ove skupštine i objaviti u "Službenom glasniku". S obzirom da se radi o novom zakonu koji proširuje ljudska i građanska prava, a uvodi nove obaveze za državnu upravu, za državne organe i činovnike, svakako je neophodno pre svega ohrabriti građane da koriste ovo pravo, a zatim ih i edukovati u korišćenju tog prava. Sa te strane jako je važno da nam se ne desi nešto što nam se dešavalo sa nekim prethodnim zakonima, da rokove koje ustanovimo za konstituisanje određenih organa u nedogled odlažemo, pa se time blokira i primena zakona. Dakle, mislim da je jako važno da se poverenik izabere u roku i na način kako je predviđeno zakonom, a da se zatim uradi onaj prvi korak, da konstituiše svoje organe i objavi ovaj priručnik za edukaciju građana kako bi građani mogli da počnu da koriste to svoje pravo. Sa druge strane, potrebno je organizovati više nivoa obuke državnih službenika, odnosno državnih činovnika koji će biti zaduženi za pružanje informacija građanima. Na kraju, ovo pravo kada se uvede u pravni sistem postaje pravo ustavnog ranga. Dakle, prilikom pisanja novog ustava, a to ćemo valjda uskoro raditi, treba imati u vidu tu činjenicu i ovo pravo koje daje ovaj zakon uneti u novi ustav i dići ga na nivo ustavnog prava. Želim da ukažem na nešto što sam rekao na Odboru za informisanje, a to je da u nekim odredbama zakon nije najbolje jezički, a ni logički uređen, pa bih molio da se uz tehničku redakciju delimično ispravi, popravi. U članu 8. postoji termin "pretežnijeg interesa". Meni to zvuči potpuno nejezički. Kada kažete pretežni interes i nekako, ali pretežniji interes...? U članu 9. imate - ozbiljno ugrozio odbranu zemlje ili bitno umanjio sposobnost države. Mislim da termini "ozbiljno ugroziti" i "bitno umanjiti" ne mogu da funkcionišu. Šta je to ozbiljno ugrožavanje i šta je to neozbiljno ugrožavanje? Kada nastaje taj momenat ozbiljnog ili bitnog, a šta je ono pre toga što je neozbiljno ili nebitno? Ko je taj koji to utvrđuje i kojim instrumentom? Mislim da to treba brisati, pa neka ostane - ugrozio odbranu zemlje ili umanjio sposobnost. To je moj predlog za predlagača zakona. Na kraju, da zaključim, Demokratska stranka Srbije je ubeđena da ovaj zakon proširuje ljudska prava, građanska prava i slobode, da značajno doprinosi demokratizaciji našeg društva, da nas približava modernim evropskim tokovima. Ovaj zakon nam je potreban, te će ga poslanici Demokratske stranke Srbije podržati, a pozivamo i ostale poslaničke grupe da glasaju za ovaj zakon.
Da li još neko od predstavnika, odnosno predsednika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 89. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe Srpska radikalna stranka, Demokratska stranka Srbije, Demokratska stranka, G17 plus i Socijalistička partija Srbije. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović, a neka se pripremi narodni poslanik Nemanja Šarović.
Poštovani predsedavajući, uvažene kolege narodni poslanici, veliko mi je zadovoljstvo što danas imam priliku da podržim ovaj zakon, da to kažem odmah na početku i da vas poslanike, kolege zamolim da to isto učinite, jer je reč možda o jednom od najbitnijih zakona o kojima ova skupština raspravlja, iz razloga što će, ukoliko ga ozbiljno shvatimo i ukoliko ga budemo primenjivali, on u budućnosti značajno moći da promeni ambijent društva u kome živimo, radimo i moći će značajno da promeni i nivo ljudskih prava koji je sada zastupljen. Podsetiću da su mnoge evropske zemlje, dakle, Švedska pre mnogo decenija, a Amerika 1966. godine donele ovakve zakone. Dakle, upravo je taj američki model poslužio kasnije i drugim državama da krenu njenim stopama. Mnoge evropske zemlje donoseći ovaj zakon, za razliku od nas koji to činimo tek sada, stvorile su modernu državu gde vlast mogu kontrolisati ne samo zvanične institucije nego i sami građani. To da građanin konačno dobije pravo da zna ono što bi trebalo da zna veliki je napredak, da se u Srbiji u svesti ljudi, koja je uglavnom bila podanička, dogodi promena i da građani shvate da su oni jedini suvereni nosioci vlasti, da vlast dobrovoljno biraju i normalno je onda da od te vlasti traže i da im polaže račune. Mi, nažalost, još nismo građansko društvo, jer se do građanskog društva mora mukotrpno dolaziti, ali uz pomoć ovog zakona bićemo na veoma dobrom putu da to postanemo. Naravno, svaki početak jeste težak i nijedna država se ne odriče lako svojih starih navika, vekovnih navika, a posebno ne da vlada samovoljno i da sama odlučuje šta je za narod dobro, a šta nije. Pravo na slobodni pristup informacijama izvodi se iz onih poznatih tradicionalnih političkih i građanskih prava, naročito utvrđenih tokom građanske revolucije krajem 18. veka. To pravo proističe, podsećam, iz najvažnijih dokumenata Ujedinjenih nacija i Saveta Evrope. U Univerzalnoj deklaraciji o pravima čoveka je utvrđeno da svako ima pravo na slobodu mišljenja i izražavanja, što obuhvata pravo da traži, prima i širi obaveštenja i ideje bilo kojim sredstvima i bez obzira na granice. Ako govorim onako meritornije o samom tekstu zakona, onda bih želela da kažem nekoliko rečenica, ali ne sporeći nijednog trenutka značaj ovog zakona i najbolju nameru predlagača zakona. Moje primedbe odnose se, pre svega, na članove 7, 8, 13. i 14. Formulacija člana 7. koji govori o zabrani diskriminacije samo je na prvi pogled dobra, ali u praktičnoj primeni mogu nastati teškoće i pošto je član kratak, ja ću vam ga pročitati. On glasi: "Organ vlasti ne sme stavljati u bolji položaj nijednog novinara ili javno glasilo, kada je više njih uputilo zahtev, tako što će samo njemu ili njemu pre nego drugim novinarima ili javnim glasilima omogućiti ostvarivanje prava na pristup informacijama od javnog značaja". Dakle, ovakva primedba mogla bi da važi samo ako je više novinara istovremeno podnelo zahtev za određenu informaciju. U protivnom, ova odredba ne može se primeniti, jer će novinari informaciju dobijati onim redosledom kojim se za nju budu obraćali, kako na to obavezuje član 16. ovog predloga zakona. Primedbe se takođe odnose i na terminološke nepreciznosti u članovima 8, 13. i 14. i ja ih neću ponavljati zbog toga što su moje kolege poslanici više puta to ovde ponovili, tako da bi zaista bilo dobro ukoliko bi neka naknadna redaktura mogla da se u tom smislu izvrši. Dakle, dobri zakoni pišu se dobrim stilom, pismeni su i lišeni birokratskog jezika, u dobrim zakonima nema mnogo mesta za sintagme koje će posle morati da budu naknadno tumačene i samim tim mogu ugroziti sam zakon. Inače, imam potrebu da odgovorim na određene primedbe koje su stigle od opozicije na Predlog ovog zakona, pre svega kada je reč o institutu poverenika. Smatram da je veoma bitno da postoji upravo taj institut poverenika, a ne da se ovaj posao poveri nekom ministarstvu, resornom ministarstvu informisanja, upravo da bi se obezbedio jednak tretman svih onih institucija, pa i Vlade za koju se pretpostavlja da će biti osnovna adresa gde će građani upućivati svoje zahteve radi ostvarivanja prava da do određenih informacija dođu. Takođe, poverenika bira, kao što svi ovde znamo, Skupština, ona čak potvrđuje njegovog zamenika, tako da primedbe da se time oduzima pravo poslanika upravo ne stoje, jer neobično je da Skupština potvrđuje i zamenika, čime na neki način vrši dodatnu kontrolu. Sada se govori o tome da poslanik ima neka manja prava od samog poverenika, tako što poslanik ne može da predloži, a poverenik može, ali mislim da nije u tome suština. Suština je da se mi kao narodni poslanici odreknemo određenih svojih mogućnosti, ukoliko smatramo da je to dobro za društvo u celini. Dakle, upravo je to poenta. Ako mi ovde dajemo povereniku da sam predlaže zamenika, to nije zato što imamo manja prava, nego zato što smo odlučili da to njemu dopustimo. Znači, mi ćemo glasati za to. Ako tako ne odlučimo, naša prava nama ostaju. Dakle, imamo pravo da delegiramo naša prava onda kada mislimo da je to za sistem, za društvo i za ovaj zakon i njegovu primenu u suštini dobro. Takođe je dobro što će poverenik svakako imati pravo da, na osnovu iskustava iz prakse, predloži izmene ovakvog zakona, jer je vrlo teško očekivati da će neki zakon koji mi donosimo na osnovu iskustava drugih, a ne na osnovu našeg praktičnog iskustva, biti odmah u cugu odgovarajući, što se kaže od "a" do "š", i ja se nadam da će poverenik biti zaista dovoljno ozbiljna i ličnost od integriteta koja će to svoje pravo i mogućnosti koristiti. Dakle, poslanici SDP-a će podržati ovaj zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, a neka se pripremi narodni poslanik Žarko Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja koji danas razmatramo dosta je pažnje izazvao i u javnosti, dosta dugo smo čekali da taj zakon bude pred nama. Jedanput je prethodnom skupštinskom sazivu tadašnja vlada dostavila predlog zakona, međutim, zbog poznatih okolnosti do rasprave o tom zakonu nije došlo. U međuvremenu, nova Vlada i novi ministar navodno su popravili taj predlog zakona, dostavili novi, stigao je konačno, iako smo dugo čekali ministra da se vrati sa odmora, prvo u toku predizborne kampanje za gradonačelnika Beograda, a onda i dok je ovaj zakonski predlog prolazio skupštinske odbore; nismo imali mišljenje Vlade ni za amandmane ni za bilo koje druge primedbe, jer su nas gospoda koja su dolazila iz Ministarstva obavestila da je ministar na odmoru, pa bi možda najbolje bilo da prva informacija od javnog značaja koju ćemo dobiti bude ta koliko ministar uopšte ima odmora. Prethodni govornici, a i sam ministar, koji su podržali ovaj zakon, po mojoj oceni jako su to slabo učinili. Sam ministar nije bio spreman da detaljno obrazloži ovaj zakon. Čini mi se da je možda samo jedanput pročitao obrazloženje, a da u suštinu zakona niko nije pronikao. Prethodni govornici više su pričali o međunarodnim konvencijama, o zahtevima nevladinih organizacija, o navodnim namerama koje imaju, nego o samoj suštini zakona. Da su shvatili suštinu i da su te lepe želje koje su nam ovde izneli pretočili u predlog zakonskih odredbi koje su pred nama, SRS bi svakako glasala za ovaj zakon. Kao što ste rekli, nije sporno da je ovaj zakon potreban, da ga je trebalo doneti mnogo ranije, za šta svakako odgovornost snosite svi vi iz DOS-a, ali niste uspeli da nas ubedite da će ovaj zakon ispuniti onu osnovnu funkciju zbog koga ga i donosimo, a to je da omogući građanima Srbije pristup informacijama do kojih oni žele da dođu. Ovaj zakon omogućuje pristup samo onim informacijama koje državni organ želi da vam dostavi. Informacije koje ne želi da vam dostavi nećete dobiti, ali vam ovaj zakon uskraćuje i mogućnost prava žalbe i povereniku i ministarstvu i bilo koji drugi način da pokušate da zaštitite svoja prava. Ja ću sada, koliko mi to vreme dozvoljava, od člana do člana ukazati na najkrupnije zamerke SRS-a na ovaj zakon. Ne radi se tu samo o sukobu koncepcija da li treba da postoji poverenik ili ne, već se tu radi i o nekim drugim suštinskim pravima, kao što je pravo na žalbu, kao što je jednakost onih koji imaju prava po ovom zakonu i neke druge stvari. Član 1, na koji sam podneo amandman, određuje da se radi ostvarivanja prava na pristup informacijama od javnog značaja kojima raspolažu organi javne vlasti ustanovljava funkcija poverenika. Poverenik je samostalan državni organ, nezavisan u vršenju svoje nadležnosti. Ovo nije dobro, kao prvo, zbog toga što je funkcija poverenika nepoznata Ustavu Republike Srbije, odnosno, kako nam rekoše iz Ministarstva, još uvek nije ugrađena. Oni valjda znaju već i šta će biti doneto i kakav će biti taj novi ustav, koje će državne organe imati propisane, ali mi to slušamo godinama. Za nekoliko meseci biće ustav, pa će valjda taj ustav sve ono što prekršite, donoseći zakone sada, naknadno konvalidirati. Ja bih vas upozorio da ovaj ustav, koji možda ima određene mane, dok god postoji kao takav i dok god ne bude promenjen na ustavom predviđen način svi morate poštovati. Dosta je bilo priče o tome kako je državni aparat preglomazan; i ova vlada je kada je izabrana obećala da će se boriti protiv administracije, da će boriti protiv birokratije, da će se državni aparat, a samim tim i troškovi državnog aparata smanjivati, a svedoci smo da od zakona do zakona uvek predviđate formiranje nekog novog organa. Ovoga puta to nije agencija, ovoga puta je poverenik, ali je svakako to novi državni organ koji će doneti nove troškove, iako nam u obrazloženju čak nije precizno rečeno koliki će ti troškovi biti, jer se zna da će postojati poverenik, zamenik poverenika, zamenik zamenika poverenika, da će poverenik potpuno samostalno odlučivati o prijemu novih lica u stručnu službu kojom će rukovoditi; praktično se ne vidi uopšte kraj i ne vidi se čak ni izdaleka koliki će na kraju biti tačan broj lica koja će činiti tu stručnu službu. U članu 2. najpre se u stavu 1. definiše šta je to informacija od javnog značaja. Mi protiv toga nemamo ništa, to i treba tu da stoji, ali u stavu 2. člana 2. definiše se šta sve nije bitno za to da li je informacija od javnog značaja ili nije, koje su sve to okolnosti koje ne utiču na to da li je neka informacija od javnog značaja ili nije. Nedopustivo je da se u jednom zakonskom aktu najpre definiše šta je informacija od javnog značaja, a onda se definiše šta informacija od javnog značaja nije. To je potpuno nepotrebno, jer ako jednom odredimo šta je informacija od javnog značaja, onda je drugi stav potpuno nepotreban; taj drugi stav mogao bi da ima i tri strane, jer bismo dosta toga mogli da nabrojimo pojedinačno šta sve nije informacija od javnog značaja. Zatim, u članu 4. definiše se zakonska pretpostavka o opravdanom interesu i kaže se da se smatra da opravdani interes javnosti da zna, iz člana 2. ovog zakona, postoji uvek kada se radi o informacijama kojima raspolaže organ vlasti koje se odnose na ugrožavanje, odnosno zaštitu zdravlja stanovništva i životne sredine – a onda ide isključenje – a ako se radi o drugim informacijama kojima raspolaže organ vlasti, smatra se da opravdani interes javnosti da zna, iz člana 2. ovog zakona, postoji, osim ako organ vlasti dokaže suprotno. Možda ovo, dame i gospodo narodni poslanici, ne bi ni bilo sporno kada bi u ovome zakonu ujedno bio propisan i postupak u kome će organ vlasti dokazivati da ne postoji interes javnosti da nešto zna. Kada sam na sednici Odbora za informisanje upitao predstavnike Ministarstva koji je to postupak, da li će to biti upravni postupak, parnični, krivični ili neki drugi za koji do sada nismo čuli, rečeno je da će organ vlasti dokazivati da interes javnosti da zna ne postoji u obrazloženju. Obrazloženje bilo kog akta, pa makar se radilo i o presudi suda, a ne o aktu nekog državnog organa, odnosno službenika u nekom državnom organu, ni u kom slučaju ne može predstavljati dokaz. Zna se šta je dokaz. Obrazloženje može predstavljati samo mišljenje pojedinca koje izradi određeni akt. Da stvar bude još gora, na to ćemo doći kasnije, ukoliko organ iz sebi znanih razloga napiše u obrazloženju da neku informacijujavnost nema interes da zna, za to ne postoji pravo žalbe. Zatim, u članu 9. propisana su isključenja i ograničenja slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja u određenim slučajevima, pa kaže da organ vlasti neće tražiocu omogućiti ostvarivanje prava na pristup informacijama od javnog značaja, ako bi time ugrozio život, zdravlje, sigurnost ili bilo koje drugo važno dobro nekog lica; ugrozio, omeo ili otežao sprečavanje ili otkrivanje krivičnog dela itd. Primedba na ovo je ista kao i primedba na član 4. Ukoliko državni organ, koji je dužan da određenu informaciju da, sa ovakvim ili onakvim, dobrim ili lošim, možda čak i jako lošim i jako kratkim obrazloženjem, odgovori tražiocu informacije da mu informaciju neće dostaviti zato što može ugroziti nečiji život, onaj ko je informaciju tražio nema nikakvu mogućnost žalbe niti povereniku, niti Ministarstvu. Znači, ne postoji dvostepenost i, jednostavno, ako vas na ovaj način odbiju, vi tu informaciju ni na koji način nećete dobiti. To nas dovodi upravo do suštine problema kod ovog zakona, a to je da postoji apsolutno slobodna volja bilo kog državnog organa da proceni da li će nekom informaciju dostaviti ili neće. Ukoliko želi da je dostavi, on će je dostaviti, a ukoliko ne želi, reći će jednostavno – ne postoji interes javnosti da zna, i time će se rešiti svih problema. Zbog toga bi možda bilo bolje da se ovaj zakon zove zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja koje državni organ želi da dostavi tražiocu, jer informacije koje ne želi da dostavi tražiocu ni na koji način nisu definisane. Zatim, u članu 13, koji govori o zloupotrebi slobodnog pristupa informacijama od javnog značaja, ponovo su data izuzetno velika diskreciona ovlašćenja državnim organima, jer se kaže da organ vlasti neće tražiocu omogućiti ostvarivanje prava na pristup informacijama od javnog značaja ako tražilac zloupotrebljava prava na pristup informacijama od javnog značaja, naročito ako je traženje nerazumno, često, kada se ponavlja zahtev za istim ili već dobijenim informacijama ili kada se traži prevelik broj informacija. Ukoliko ne usvojite amandmane SRS-a koje smo dali na ovaj član, doći ćemo u situaciju da postoji potpuna pravna nesigurnost, jer su veoma različiti državni organi, odnosno organi javne vlasti, gde spadaju i druge institucije koje vrše neka ovlašćenja, javna ovlašćenja, od grada do grada, od sela do sela, od oblasti do oblasti; gde god postoji neki državni organ od koga se može zatražiti neka informacija službenik koji bude ovlašćen da se bavi dostavljanjem traženih informacija imaće mogućnost da na osnovu nekih svojih kriterijuma procenjuje da li tražilac zloupotrebljava pravo, da li je traženje informacija previše često, pa će za neki državni organ previše često biti ako se traže dve informacije mesečno. U drugom gradu možda će previše često biti ako se traži sedam informacija dnevno. Velika je dilema i šta se podrazumeva pod tim kada se kaže da je traženje nerazumno. Znači, hiljade i hiljade različitih ljudi, različitih godina, pola, obrazovanja, sami za sebe će procenjivati, imaće ogromno diskreciono ovlašćenje da procene šta je to nerazumno. Ovakva i ovolika diskreciona ovlašćenja nespojiva su sa demokratijom. Ako kažete da je odnos prema zakonu o dostupnosti informacijama odnos pojedinih stranaka prema demokratiji i demokratičnosti, mogu sa tim čak i da se složim, ali šta god vi ponudite, mi nudimo više. Tako je bilo i sa prethodnim zakonima, tako je i sada. Znači, sva prava koja ste vi spremni da ponudite građanima mi takođe nudimo, ali mi, za razliku od vas, kažemo da je to malo i da građanima treba dati više, da treba da imaju sva prava i pod jednakim uslovima. Ovde ta jednakost nije obezbeđena. Član 15, u kojem se definiše način podnošenja zahteva za obaveštenje, uvid, izdavanje kopije i upućivanje, jako je loše formulisan. Kada se pogleda zajedno sa članom 18, jasno je da ste vi ovim zakonom dali mogućnost svakom građaninu iz bilo kog dela zemaljske kugle, pripadniku strane vladine ili nevladine organizacije, stranoj državi, bilo kom organizacionom obliku koji postoji na zemaljskoj kugli, ili pojedincu, da od državnih organa u Republici Srbiji traži određene informacije i to na svom jeziku. Stav 4. člana 18. kaže: "Ako organ vlasti raspolaže dokumentom koji sadrži traženu informaciju na jeziku na kojem je podnet zahtev, dužan je da tražiocu stavi na uvid dokument i izradi kopiju na jeziku na kojem je podnet zahtev". Znači, ukoliko naš državni organ ima neki dokument npr. na kineskom jeziku i taj državni organ je npr. u Surdulici, ako kineski državljanin zatraži taj dokument na kineskom jeziku, najpre će naš državni organ morati da obezbedi sudskog tumača da taj dokument prevede o svom trošku, jer to neće moći naplatiti, jer je naknada koja je propisana u članu 17. propisana tako da ne predviđa te usluge, već samo usluge poštarine i fotokopiranja ili, eventualno, izrade potrebnog obaveštenja u određenom formatu. To će dovesti naše organe, kao prvo, u nezavidan položaj, jer takve mogućnosti ne postoje nigde na svetu, a kao drugo, izložiće ih enormnim troškovima. Amandman na član 15. koji sprečava ovakvu situaciju, a koji su podneli poslanici SRS, odnosno gospođa Vjerica Radeta, prihvaćen je jednoglasno na sednici Odbora za informisanje. Nadam se da će i Vlada prihvatiti ovaj amandman i samim tim učiniti ovaj zakon mnogo boljim. Član 22. je, može se slobodno reći, jedan od najspornijih članova ovog zakona koji bi u dobroj meri mogao biti prihvaćen ukoliko bi skupštinska većina prihvatila one amandmane koji su podneti i koji su čak prihvaćeni i na sednici Odbora za informisanje. Najpre moram reći da je pravo na žalbu izuzetno usko definisano. Znači, pravo na žalbu postoji ukoliko organ vlasti odbije da obavesti tražioca o tome da li poseduje određenu informaciju od javnog značaja ili mu je ona inače dostupna, da mu stavi na uvid dokument koji sadrži traženu informaciju, da mu izda odnosno uputi kopiju dokumenta itd.; ako ne odgovori u propisanom roku; ako uslovi izdavanje kopije dokumenta koji sadrži traženu informaciju uplatom naknade koja prevazilazi iznos nužnih troškova izrade te kopije; ako ne stavi na uvid dokument u skladu sa članom 18. stav 1; i ako organ ne stavi na uvid dokument koji sadrži traženu informaciju na način predviđen članom 18. stav 4. Ono što fali ovom članu zakona je to da bude predviđeno pravo žalbe povereniku i ako budu povređene odredbe člana 4. gde organ vlasti svojim obrazloženjem kaže da ne postoji opravdani interes javnosti da zna. Tu bi morao da bude uključen i član 6. koji se odnosi na načelo jednakosti, odnosno prava iz ovog zakona pripadaju svima pod jednakim uslovima. Nije dovoljno da su ta prava proklamovana, već je neophodno da ukoliko neko smatra da su mu povređena ima mogućnost da se požali povereniku zbog toga. Mora biti uključeno i pravo na žalbu zbog povrede člana 9. gde se govori o isključenju i ograničenju slobodnog pristupa informacijama od javnog značaja. Ukoliko ovo ne bude urađeno doći ćemo u situaciju da imamo još jedan zakon koji će biti neprimenjiv, odnosno koji u praksi neće doneti nikakve rezultate. Zanimljivo je i to da su svi oni koji se smatraju podnosiocima ovog zakona i koji podržavaju ovaj zakon govorili da oni očekuju, s obzirom da je ovo veoma dinamična oblast, kao i u drugim državama od kojih je ovaj zakon prepisan, kao što je npr. Slovenija, da se u narednom periodu zakon menja često. Mnogo je bolje da zakon odmah ispravite putem amandmana, da se prihvate ove sugestije koje su suštinske i protiv kojih nijedan konkretan argument ne možete izneti, sem to što ih je podneo neko iz SRS ili možda iz neke druge poslaničke grupe koja neće podržati ovaj zakon. Ukoliko vam je dobrobit građana na prvom mestu i ukoliko je vaš cilj zaista da ovim zakonom obezbedite dostupnost informacijama, onda ćete naše amandmane svakako prihvatiti. Takođe, stavom 2. je predviđeno da se protiv rešenja Narodne skupštine, predsednika Republike, Vlade Republike Srbije, Vrhovnog suda Srbije, Ustavnog suda i Republičkog javnog tužioca ne može izjaviti žalba. Na ovaj način je uskraćeno pravo žalbe kada traženu informaciju uskraćuju najviši državni organi. Valjda je jasno da upravo najveći interes javnosti postoji onda kada se radi o najvišim državnim organima. Ako se neka informacija traži od Narodne skupštine ili Vlade Republike Srbije, a Vlada Republike Srbije odbija da da tu informaciju, onda je valjda najveći interes javnosti upravo u tom slučaju, a upravo se u tom slučaju ovim zakonom uskraćuje pravo na žalbu. Ono što je veoma važno je i to da Narodna skupština, kao Narodna skupština, neće donositi ta rešenja. Znači, neće to biti rešenje koje ćemo mi doneti na sednici, uz prisustvo dovoljnog broja poslanika, niti će to biti rešenje koje će doneti Vlada, kao državni organ, kolegijalni organ, niti će to biti rešenje koje donosi Ustavni sud na sednici veća, već se ovde radi o rešenjima koja će donositi pojedini službenici, zaposleni u službama Narodne skupštine, Ustavnog suda ili Vlade Republike Srbije. Ovde se ne može govoriti čak ni o rešenjima Narodne skupštine, jer to nije ni predviđeno, niti o rešenjima Vlade ili bilo kojih drugih organa. Ukoliko žalba bude podneta mimo odredaba člana 22. onda će ona, u skladu sa članom 24, biti odbačena od strane poverenika kao nedopuštena. Kada se govori o načinu izbora poverenika, sporno je i to što se i ovde daje veliko ovlašćenje nekome da bira. Ovo su poprilično široke formulacije. Kaže se da se za poverenika bira lice sa priznatim ugledom i stručnošću u oblasti zaštite i unapređenja ljudskih prava. Stav 4. kaže: "Poverenik ne može biti lice koje obavlja funkciju ili je zaposleno u drugom državnom organu ili političkoj stranci". Mnogo bolja bi bila formulacija da je rečeno da posao poverenika ne može obavljati lice koje je bilo zaposleno u državnom organu ili obavljalo funkciju u političkoj stranci npr. u prethodnih pet godina. Ovako imamo mogućnost da visoki stranački funkcioneri dan pre nego što budu izabrani ili na dan izbora za poverenika jednostavno podnesu ostavke na svoje stranačke funkcije i kažu - evo, mi ćemo od sada biti neutralni. A, valjda je jasno da od toga nema ništa. Postupak za razrešenje poverenika takođe nije regulisan onako kako je to trebalo uraditi. Jednostavno je nedopustivo da postupak razrešenja poverenika bude mnogo teži nego što je izbor poverenika. Jer, članom 31. stav 4. predviđeno je da postupak za razrešenje poverenika može biti pokrenut na inicijativu jedne trećine narodnih poslanika. Na ovaj način poverenik je izjednačen sa predsednikom Republike, koga ipak građani biraju neposrednim tajnim glasanjem, i dat mu je mnogo jači položaj nego npr. Vladi Republike Srbije. Jer, da bi bio pokrenut postupak za opoziv Vlade ili pojedinog ministra u Vladi potrebno je da 20 poslanika potpiše taj zahtev. Takođe je sporno ono što je predviđeno za zamenika poverenika, čije su dužnosti formulisane u članu 33, i to tako da on obavlja dužnosti poverenika u slučaju njegovog odsustva, smrti, isteka mandata, razrešenja, kao i privremene ili trajne sprečenosti poverenika da vrši svoje nadležnosti. Jer, na ovaj način dobićemo jedno lice koje će čak imati i imunitet (on je predviđen kasnije), koje će imati izuzetno visoku platu, jer je poverenik izjednačen sa sudijom Vrhovnog suda, a sličan položaj imaće i zamenik poverenika. A u redovnoj situaciji, jer pretpostavljamo da je situacija takva da je poverenik zdrav, prav, prisutan i normalan, da je to normalna situacija, e u toj situaciji zamenik poverenika neće obavljati apsolutno ništa. Znači, posao zamenika poverenika je da čeka da se, ne daj bože, povereniku nešto desi, kako bi onda ovaj u tom slučaju, do izbora novog poverenika, pretpostavljam, pošto to ovde nije predviđeno, obavljao njegovu funkciju. Kao što ste videli, ima dosta primedaba na ovaj zakon. Ukoliko ste zaista takve demokrate kakve pretendujete da budete, i ukoliko zaista želite da građanima Republike Srbije date sva ona prava koja tvrdite da želite da im date, i koja SRS želi da im da, a taj krug prava koji mi nudimo je neuporedivo veći od kruga prava koja vi nudite, pozivam vas da zaboravite na sujetu, da dobro razmislite o našim amandmanima i da veći deo njih prihvatite i na taj način učinite ovaj zakon mnogo boljim, a da sa druge strane predupredite mogućnost, do koje će sigurno doći, da se za dva ili tri meseca ponovo nađemo na istom ovom mestu i da ponovo trošimo vreme i novac na raspravu o istom zakonu. Hvala.
Reč ima ovlašćeni predstavnik, izvolite. Oprostite, samo momenat, upozoren sam da ste vi iskoristili vaših 20 minuta. A, kao replika - da, izvolite.
Da bih iskoristila pravo javnosti da zna ukazala bih samo na nekoliko segmenata o kojima je govorio gospodin Šarović. Što se tiče primedaba na član 4. da je vrlo široko postavljeno diskreciono pravo, mislim da se seća da smo poslanička grupa DS-a i ja podneli amandman kojim se to pravo potpuno uskraćuje, izostavlja, tako da se dodaje da je posredi slučaj za koji je ovim zakonom isključeno ili ograničeno pravo pristupa informacijama. Dakle, nema diskrecionog prava. Može se uskratiti pravo na dostupnost informacijama samo ukoliko je to predviđeno ovim zakonom. Ono što je meni posebno interesantno, to su primedbe na član 22. koje se odnose na mogućnost izjavljivanja žalbe. Da je SRS podnela amandman o kome je govorio gospodin Šarović, a koji se odnosi na članove 4. i 6, mada mislim da su oni apsorbovani u postojeći član 22, mi bismo svakako glasali za taj amandman. Ali, SRS, uvažavajući primedbe koje su za ovom govornicom iznete, nije podnela amandmane na taj član, bar ne u obimu koji je ovde saopšten. Podneti su samo amandmani na član koji se tiče poverenika. Veoma je lepo što svako od nas ima svoj stav, koji za ovom govornicom može izneti, i ja gospodina Šarovića kao pravnika izuzetno uvažavam, ali nismo u prilici da podržimo njegove stavove, jer poslanička grupa SRS nije podnela amandmane na propuste za koje on misli da su veliki. Hvala lepo.
Hvala. Po kom osnovu vi tražite reč? Na koji član? Vi ste repliku izazvali, ali izvolite.
Povređeno je dostojanstvo Narodne skupštine zbog toga što je rečeno da SRS nije podnela amandmane kojima se ovo ispravlja. Jeste. Naime, teško je to videti kada se ide od člana do člana, ali kada se pogledaju svi naši amandmani (ako se ne varam, podneli smo 29 amandmana), vidi se da se menja i suština i koncepcija ovog zakona. Znači, počevši od poverenika. Ukoliko budu usvojeni naši amandmani neće biti poverenika, tako da zbog toga ne možemo podneti taj amandman, jer te poslove neće ni obavljati poverenik. Mi ovaj zakon i ovu oblast vidimo drugačije. Smatramo da postoji dovoljno stručnih ljudi, a svakako i u ministarstvima, da je to državni organ koji je predviđen Ustavom i koji već postoji, i da ne treba gomilati državne organe, da ne treba nove troškove navlačiti građanima na vrat, već da jednostavno sa ovim što imamo treba da se ponašamo domaćinski, da to iskoristimo na najbolji mogući način. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, a potom Milan Stevović.
Hvala. Poštovani predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, gospodine ministre, danas raspravljamo o Predlogu zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Kolega Baralić je već govorio o tome, ali ja ću ponoviti - poslanici SPS-a smatraju da postoji potreba da ovaj zakon bude usvojen. Smatramo da će se usvajanjem ovog zakona stvoriti jedan dobar ram da se poboljša stanje u oblasti informisanja, da se pre svega poboljša kvalitet informacija koje kruže u našem medijskom prostoru, da ćemo konačno napraviti jedan korak da ovaj haos od informacija i kontrola koja postoji prestane; da građani dođu do onih informacija koje su za njih bitne, jer sada imaju mogućnost da i od državnih organa i organa teritorijalne autonomije, organa lokalne samouprave dobiju informacije koje su za njih bitne. Ovaj zakon će predstavljati prekretnicu u odnosu na dosadašnje stanje. Naime, u ovom petooktobarskom periodu imali smo jednu strašnu kontrolu informacija, medijsku blokadu i klasično medijsko jednoumlje. Biro za informacije Vlade Republike Srbije je bio onaj organ koji je na sebe preuzeo prerogative državnih organa. On je cenio šta je to informacija od javnog značaja. Naravno, to je tada bilo apsolutno prihvatljivo za partije DOS-a i licemerno je kada od predstavnika tih stranaka danas za skupštinskom govornicom čujemo kako je taj zakon trebao biti usvojen, kako se eto gubi mnogo vremena, kako je važan, kako je to potrebno razvoju demokratskog društva, da to doprinosi razvoju institucija, poboljšanju kvaliteta informacija, a u tom periodu on nije bio donesen i nije bio nešto o čemu bi poslanici razgovarali, iz prostog razloga što je stanje koje je tada postojalo njima apsolutno odgovaralo. Mislim da se stvara jedna pogrešna slika oko medija. Razočaran sam što mediji nisu shvatili suštinu ovog zakona. Primera radi, centralna državna televizija kaže - konačno će građani moći da znaju kolike su plate državnih službenika. Ako je to centralno pitanje koje građane Srbije interesuje, onda odmah da znaju kolike su plate državnih službenika. Manje je važno ko je doneo odluku da NATO trupe pređu preko naše teritorije, manje je važno za medije da znaju šta se dešavalo na Dorćolu na prostoru gde postoji groblje lokomotiva u centru Beograda,već nekoliko puta je postojala mogućnost da dođe do ekološke katastrofe sa ogromnim posledicama. To je manje važno, ali je važno da se za plate zna, i to samo po sebi govori koliko ni novinari nisu na pravi način shvatili značaj ovog zakona. Naravno, zakon sam po sebi nije idealan. Ima određenih nedostataka, ali kroz amandmane, a nadam se i u primeni, ti se nedostaci mogu otkloniti, da i mi u Srbiji dobijemo jedan zakon koji će pružiti pravni osnov da svi građani koji smatraju da neku informaciju, za njih značajnu, treba učiniti javnom, dostupnom, ostvare svoje pravo i dođu do informacija. Mislim da ovaj zakon može učiniti još jednu stvar, da može uspostaviti ravnotežu između dva pola koja sada postoje u oblasti informisanja. Naime, sada imamo situaciju da svesno i nesvesno postoji skrivanje informacija od značaja za javnost. Namerno upotrebljavam formulaciju svesno ili nesvesno, jer to se može potvrditi u svakom konkretnom slučaju. Drugi pol te ravni jeste da se preko medija daju neproverene, netačne informacije, da kroz te informacije postoji senzacionalistički pristup, tako da se stiče utisak da je cilj da se preko leševa dođe do nečega što će povećati tiraž novina, a što će ljudi u toj priči biti proglašeni krivim, ni krivi ni dužni, to je manje važno. Kolega Baralić je pomenuo jedan slučaj. Ima ih, nažalost, mnogo poslednjih meseci, gde se u pojedinim slučajevima ljudi anatemišu pre nego što ijedan državni organ da potpunu informaciju; ili predstavnici državnih organa samoinicijativno istupaju, daju informacije koje nisu tačne. Skrivanja informacija je bilo, i to ne treba posebno obrazlagati, posebno prethodnih godina kada je sve ono što je bilo vezano za surčinski klan imalo jednu konotaciju, da bismo tek sad, u vreme suđenja i u vreme naknadne pameti pojedinih učesnika zbivanja i pojedinih članova tih zločinačkih udruženja, dobijali potpuno drugačije informacije i ta priča dobija potpuno drugačiji sadržaj. Mislim da bi Vlada trebalo da prihvati određene amandmane koji su se i na Odboru čuli. Mislim da bi trebalo u budućem periodu da pojedine formulacije koje su sastavni deo ovog zakona, a koje su opšteg karaktera i daju osnov za široko tumačenje, jednostavno skloni. Neke kolege su pomenule neke primere, neki i nisu. Šta znači formulacija - ozbiljno ugroziti odbranu zemlje? Ako je odbrana zemlje ugrožena, ona je ugrožena, ozbiljno ili neozbiljno, mislim da takvom određenju ovde mesta nema. Ili, šta je to pretežniji interes; šta znači – bitno umanjiti sposobnost zemlje; bitno ili nebitno, ako je umanjeno onda je umanjeno i u odnosu na to treba činiti određene stvari; kao i formulacija - preveliki broj informacija, ipak se ostavlja subjektivnom tumačenju šta to znači. Moram pomenuti da je institucija poverenika, kako smo čuli od predlagača na matičnom odboru, nešto što je primereno iskustvu određenog broja zemalja; nije kod svih, negde je ministarstvo obavljalo poslove poverenika, negde poverenik postoji kao institucija i izgrađen je položaj poverenika. Predlagač je pribegao ovom rešenju. Ne sporim to, ali stvarno ne vidim razlog da u opisu kvaliteta čoveka koji treba da obavlja posao poverenika stoji određenje da je priznati borac za ljudska prava. Naime, ko je taj koji može odrediti ko je borac za ljudska prava ili šta je to što ga ocenjuje uspešnim, odnosno neuspešnim. Ako ovu informaciju pridodamo čuvenom Zakonu o lustraciji, koji je suštinski propao, jer se videlo da ima političku konotaciju, mogu da kažem, eventualno, da se kroz Zakon o lustraciji daju određenja ko je borac za ljudska prava, odnosno ko je onaj ko je kršio ljudska prava, pa ne može biti kandidat. Dobra strana poverenika, odnosno njegovog izbora jeste što će suštinski narodni poslanici biti inicijatori predloga za izbor poverenika, jer predlog za izbor poverenika određuje Odbor za informisanje i kulturu. Konačno treba da se skinu maske i da ne pribegavamo rešenjima koja više unose haos i zabunu nego što stvaraju red u oblasti informisanja. Primera radi, naš čuveni Savet za radiodifuziju bio je zamišljen tako da stvori pravni osnov da nevladine organizacije u ime države rade državni posao. Znate i sami, kad kažem nevladine organizacije, postoje jasni lobiji koji stoje iza tih nevladinih organizacija. Mislim da je dobro kad država uzima odgovornost za određene poslove, izborom ljudi, opisom posla koji ta osoba treba da radi i da se zna ko šta radi i kome se podnose računi za tako nešto. Poslanička grupa SPS smatra da je suviše dug rok izbora poverenika na sedam godina. Mislimo da se moglo pribeći i drugačijem rešenju. Moram reći da oko njegovog načina izbora, odnosno razrešenja postoje nesaglasnost u Predlogu zakona. Naime, on se bira na jedan način, a mnogo se teži uslovi postavljaju za njegovo razrešenje. Očigledno da je predlagač u toku pisanja ovog zakona bio pokoleban drugim rešenjima, što se vidi i iz obrazloženja ovog zakona, jer tamo se konstatuje da se pravila o izboru i razrešenju poverenika oslanjaju na pravila o izboru sudija. Ko prati izbor sudija u Skupštini zna da se sudije javljaju na javni konkurs, onda postoji mišljenje suda gde su radili ranije, postoji mišljenje Advokatske komore. Ti predlozi, a i oni koji nisu, stižu na Visoki savet pravosuđa, pa Visoki savet pravosuđa to utvrđuje, šalje matičnom odboru Skupštine Srbije, koji može a ne mora osporiti predlog, o čemu se izjašnjava Skupština Republike Srbije. Ovde imamo predlog Odbora, koji dolazi na izjašnjavanje Republičkoj skupštini. Ne može se povući takva paralela. Kod razrešenja, to se još manje može podvesti pod ovu formulaciju. Naime, u zakonu se predviđa da inicijativu postupka za razrešenje poverenika pokreće trećina poslanika Narodne skupštine Republike Srbije. To je jak uslov. Ako pogledate Ustav Republike Srbije, videćete u članu 132. da npr. 50 poslanika Narodne skupštine Republike Srbije može pokrenuti postupak za promenu Ustava Republike Srbije ili svega 20 narodnih poslanika može podneti predlog za izglasavanje nepoverenja vladi ili pojedinom ministru. Priznaćete, ako 20 poslanika može pokrenuti postupak za izglasavanje nepoverenja vladi, onda je ovaj uslov od trećine poslanika da bi se pokrenuo postupak za izglasavanje nepoverenja povereniku neprimeren poslu koji poverenik radi. Ovo namerno pominjem, jer njegov posao je ograničenog dometa. Nesporno je da će on imati značaj u primeni ovog zakona i u oblasti poboljšanja stanja u informisanju, ali i mogućnosti poverenika su ograničene. Šta kada državni organ kaže da određene informacije, opet iz razloga koji su sadržani u zakonu, ne mogu biti dostavljene na zahtev tražioca? On se žali povereniku i poverenik će konstatovati da ovaj nije dobio traženu informaciju, objaviće njegovu žalbu, ali ne može ni on da učini ništa da se ta tražena informacija učini dostupnom i stavi na uvid javnosti. Sem kazne kao mere, državni organi ne podležu nikakvoj drugoj kazni, a kazna je, videli ste i sami, skromna. I to skromna u odnosu na ono što može biti predmet zahteva ili u odnosu na ono što može biti sadržano u formulaciji informacija od javnog značaja. Znači, kazna ostaje, ali mogućnosti poverenika su skromne. Na kraju, nesporno je, i moram to još jednom reći, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije smatra da će se poboljšati stanje u oblasti informisanja sa ovim zakonom. Jedan korak se čini, ali videćemo i sami koliko, jer i u prethodnom periodu dešavalo se da je bilo situacija, pa čak i u ovom cenjenom domu, koje su mogle biti predmet obaveštavanja i informisanja, a nije trebao zakon nikom od novinara da piše o izbornoj krađi, mandatima u Narodnoj skupštini Republike Srbije ili o krađi prilikom glasanja za izbor guvernera Narodne banke. Nije trebao zakon da bi se o tome pisalo. Međutim, ne mogu se setiti da je neko od novinara želeo da utvrdi činjenično stanje, recimo, prilikom izbora guvernera Narodne banke Srbije. Nema istraživačkog novinarstva, kod nas se stvari zakopavaju, umesto da se kroz istraživačko novinarstvo dođe do informacije koja će biti celovita i dostupna javnosti. Moram da pomenem da do dana današnjeg mi socijalisti ne znamo, a ni javnost Srbije, a kolega Ivica Dačić i ja smo više puta u ovom cenjenom domu i na Odboru za bezbednost tražili tu informaciju, ko je u vreme "Sablje" u ime MUP-a pisao saopštenja u kojima je anatemisao političke protivnike, u ovom slučaju socijaliste i poslaničku grupu SRS. Pitali smo više puta ko je u ime MUP-a pisao takva saopštenja i nismo dobili odgovor. Dobili smo odgovor od ministra Mihajlovića da MUP to nije pisao. Imate saopštenje MUP-a koje MUP nije pisao. To samo po sebi najbolje govori u kakvom je stanju bila država. Još jedan podatak, naslanja se na moju prvobitnu konstataciju da je u vreme DOS-a Biro za informacije bio sve i svašta u oblasti informacija, da se iz dokumentacije koja postoji vidi da je vanredno stanje ukinuto na predlog Vlade i da je osnov za taj predlog formiran na osnovu izveštaja koji je podneo Biro za informisanje, a taj izveštaj se ne nalazi u zvaničnoj dokumentaciji i arhivi Vlade Republike Srbije. To samo po sebi najbolje govori kako smo imali jedan sistem gde se javno pričalo o slobodi informisanja, pravu, transparentnosti, o dostupnosti informacijama, o tome da građani treba sve da znaju, a sa druge strane se u tišini završavao posao kako je to politički odgovaralo. U svakom slučaju, mislim da ovaj zakon treba usvojiti. On imaodređenih nedostataka. Neki od tih nedostataka će biti ispravljeni usvajanjem amandmana, a mislim da će praksa pokazati da postoje potrebe da i neki drugi delovi zakona budu izmenjeni.
Reč ima narodni poslanik Milan Stevović, a neka se pripremi narodni poslanik Marko Krstin.
Dame i gospodo narodni poslanici, načelo slobodnog pristupa informacijama od javnog značaja je jedno od osnovnih načela nacionalnih zakonodavstava, ali ovu oblast, možemo slobodno da kažemo, uređuju i odredbe međunarodnog prava. Kada posmatramo ovu oblast sa aspekta nacionalnih prava moramo reći da se osnova ovog prava svakako nalazi u nacionalnim ustavima, pa i Ustavu naše države. Ako je to tako, moramo reći i sledeću činjenicu. Sa pravom smo uzeli sebi u obavezu da ovu materiju regulišemo posebnim zakonom, ali predlažemo da se ovaj predlog doradi, preradi i poboljša u pojedinim institutima. Kratko bih se osvrnuo na detalje ovog zakona, a to je član 4, i to u pogledu opravdanog interesa. Što se tiče stava 1, u potpunosti se slažem sa tim šta je opravdan interes, a u pogledu dela člana 4. koji se odnosi na član 2. izražavam neslaganje u pogledu formulacije. U pitanju je pretpostavka da postoji interes za pristup informacijama od javnog značaja, ali ta pretpostavka je, pravno rečeno, oboriva pretpostavka. Teret dokazivanja postojanja javnog interesa je u ovom slučaju na organima vlasti. Moram da kažem jednu činjenicu: jeste javni interes jedno opšte pravo, ali pokretanje i realizacija ovog opšteg prava je data u nadležnost određenom pravnom ili fizičkom licu, dakle, sa aspekta prava – pojedincu. Ne vidim razlog da država ima teret dokazivanja, a da taj pojedinac nema obavezu dokazivanja pravnog interesa. U svakom postupku, bilo da je upravni, koji se inače ovde sprovodi, ili sudski postupak, postoji taj opravdan interes i nema postupka ako taj interes bude doveden u pitanje. Dakle, nema daljeg postupanja, nema daljih radnji ukoliko se ne postigne konsenzus, odnosno ukoliko se ne dokaže postojanje ovog pravnog interesa. Ako bismo formulisali član 5. ovako kako je napisano - "svako ima pravo da mu bude saopšteno", to je jako široka formulacija. Moglo bi da se kaže na mnogo konkretniji način i podrobniji način, upravo zbog toga što sam kazao da je ipak slobodan pristup informacijama jedno ustavno pravo, a posebno da se to pravo crpi iz ovog zakona. Prema tome, možemo da definišemo da svako ima pravo, ali moramo konkretizovati da se ustav jedne države odnosi na državnu zajednicu, na ljude koji tu žive, odnosno državljane te zajednice. Prema tome, ukoliko bismo posmatrali vezu člana 5. i člana 6. ipak bi se trebalo ograničiti u pogledu državljanstva, jer će nam se desiti slučajevi da lica stranih država imaju pravo na pokretanje određenih postupaka, a ja sve ovo vidim kao jedan postupak za pristup javnim informacijama. Smatram da ovde, ukoliko smo već govorili o pravu i državljanstvu, moramo voditi računa o principu reciprociteta. Dakle, ukoliko je u međunarodnom pravu i u zemljama Evropske unije, na koje se mi vrlo često pozivamo, dozvoljeno da državljanin naše zajednice ima ovo pravo, onda ćemo i mi pod istim uslovom, dakle reciprocitetno, omogućiti stranim državljanima ovo pravo, ali o tome mora nešto da stoji u ovom zakonskom tekstu. Član 8, koji govori o ograničenju prava, kaže u stavu 2: "Nijedna odredba ovog zakona ne sme se tumačiti na način koji bi doveo do ukidanja nekog prava koje ovaj zakon priznaje ili do njegovog ograničenja u većoj meri od one koja je propisana u stavu 1. ovog člana." Ovo je jedna pravno vrlo neoprezna formulacija. Ne može zakon govoriti kako će se tumačiti odredbe ovog zakona. Dakle, tumačenje može da bude autentično, doktrinarno i već sva ostala druga tumačenja. Ne može zakonski tekst govoriti kako ćemo mi da tumačimo ovaj zakon, jer neko će da da jedan istorijski pravni osvrt, neko naučni osvrt, ali mi u primeni ovog zakona imamo obavezu da primenjujemo zakon, a nemamo obavezu da ga tumačimo. Tumačenje zakona nije isto što i primena zakona. Kada govorimo o članu 9, takođe je upotrebljen jedan izraz za koji ne mogu da kažem da je potpuno precizan i ne znam šta znači, a to je da organ vlasti neće tražiocu omogućiti ostvarivanje prava na pristup informacijama od javnog značaja, ako bi time ugrozio, otežao sprečavanje ili otkrivanje krivičnog dela, optuženje za krivično delo, vođenje pretkrivičnog postupka, vođenje sudskog postupka, izvršenje presude ili sprovođenje kazne ili koji drugi pravno uređeni postupak. U redu, slažem se, ali dalje se nastavlja - ili fer postupanje. Ne znam na šta se odnosi ovo - fer postupanje, jer ako smo pobrojali sve ove postupke, onda iz konteksta svega ovoga iskače formulacija - fer postupanje. Kada analiziramo član 13. govorimo o zloupotrebi slobodnog pristupa informacijama od javnog značaja; kaže se da organ vlasti neće tražiocu omogućiti ostvarivanje prava na pristup informacijama od javnog značaja ako tražilac zloupotrebljava prava na pristup informacijama od javnog značaja, naročito ako je traženje nerazumno, često itd., do prevelikog broja informacija. Ako smo već rekli da organ vlasti neće tražiocu omogućiti, ukoliko se dokaže zloupotreba prava na pristup, tu bi trebalo staviti tačku i ne treba dalje ništa nabrajati. Sve ostalo dovodi u pitanje institut zloupotrebe prava na pristup informacijama. Ko će da daje tumačenje šta je tu nerazumno, šta je često i šta je to preveliki broj informacija? Dalje bih se osvrnuo na član 14. koji govori o privatnosti i gde se kaže: "Organ vlasti neće tražiocu omogućiti ostvarivanje prava na pristup informacijama od javnog značaja ako bi time povredio pravo na privatnost, pravo na ugled ili koje drugo pravo lica na koje se tražena informacija lično odnosi, osim: 1) ako je lice na to pristalo..." Moramo poći od realnosti. Može se desiti slučaj da je neko lice dalo saglasnost da se objavi određena informacija koja se tiče nekog njegovog ličnog prava ili interesa ili njegove privatnosti, ali da to može na isti način ugroziti i nekog drugog ko je možda u vezi sa ovom njegovom privatnošću. Dakle, možda bi bilo mesta da se ovo na neki način preformuliše. Ukoliko govorimo o postupku pred organom vlasti, moramo reći i slažem se u potpunosti da tražilac podnosi pismeno organu vlasti ovaj zahtev za pristup informacijama od javnog značaja, ali se ne mogu složiti u potpunosti sa formulacijom stava 6. istog člana gde se kaže – i na osnovu usmenog zahteva tražioca koji se saopštava u zapisnik. Ova je formulacija preuzeta iz Zakona o opštem upravnom postupku, kojim je inače postupak uređen u ovoj materiji. Smatram da će praksa ovo jako teško prihvatiti, da će se naići na velike poteškoće, pre svega da se omogući unošenje u zapisnik, diktiranje u zapisnik i ostalo. Dakle, dovoljno je da onaj ko ima neki određeni pravni interes podnese jedan pismeni zahtev, obrazloži sve to, i tu bi bio kraj priče. Ovako se ostavlja jedna problematična pravna situacija. Što se tiče poverenika, moram da kažem par stvari. Dakle, opšte viđenje stvari jeste da se stvara opasnost od birokratizacije. Naime, ovde se govori o uspostavljanju novog instituta, poverenika, o zameniku, o njihovoj službi; sve su to plaćeni ljudi, plaćene institucije, oko toga moramo da se usaglasimo kako i na koji način, ali od kada smo se konstituisali, mi nova radna mesta otvaramo samo u okviru administracije. Kada je u pitanju izbor poverenika, dosta je toga rečeno i slažem se u potpunosti oko formulacije da je to lice koje se dokazalo na zaštiti i unapređenju ljudskih prava, ali bih se osvrnuo na jednu drugu formulaciju. Dakle, to je da to lice mora da ima završen pravni fakultet i deset godina radnog iskustva. Moramo detaljno analizirati ovaj predlog i videti da poverenik, u drugom delu se o tome govori, ima platu sudije Vrhovnog suda. Ako je to tako, sudija Vrhovnog suda mora da ima položen pravosudni ispit, određene godine staža, da je izabran na tu funkciju, a sa druge strane, poverenik, koji ima istu platu kao i on, koji takođe odlučuje u drugom stepenu po pravu žalbe, nema obavezu da ima položen pravosudni ispit. Bio bih zadovoljan da se ova formulacija o položenom pravosudnom ispitu i ne unosi, ali da se unese obaveza da ovakvo lice mora imati položen državni ispit, a to su sva ona lica koja su u svojoj praksi primenjivala Zakon o opštem upravnom postupku. Ovako ćemo doći u situaciju da imamo izabranog poverenika koji možda nikada nije odlučivao po pravu žalbe i možda nikada nije odlučivao u upravnom postupku, ali se dokazao u zaštiti prava. Ovde ipak mora malo da se kanališe i stručnost i objektivnost, a i neka lična slika koju taj poverenik mora da ima. Sa druge strane, moram da kažem, ako govorimo o plati sudije Vrhovnog suda i o plati poverenika, pada u oči i činjenica da je sudija Vrhovnog suda funkcioner koji je položio zakletvu pred ovim visokim domom. Mislim da bi uvođenje zakletve i za poverenika takođe bio jedan od uslova i garancija da će on ovaj posao obavljati na savestan, častan i pošten način, kako to od njega Skupština zahteva. Ne slažem se sa rešenjem da se poverenik bira na sedam godina, jer ostavljena je mogućnost da on bude izabran još jedanput, a to je ukupno 14 godina. Ako pogledamo prosečan radni vek, to je trećina radnog veka, a nema lepšeg posla od ovog. Dakle, trećinu radnog veka neko će provesti na ovom mestu. Smatram da takvih zaslužnih među nama nema i da osveženje nakon četiri godine može da urodi plodom, jer ko god se ustoličio u ovoj državi veoma mu je teško bilo da iz te stolice iskoči, da je prepusti nekom drugom, a sve to nauštrb opštih interesa građana. Na kraju, samo bih se osvrnuo na postupak naknade štete. Kaže se da organ vlasti odgovara za štetu nastalu time što javno glasilo nije moglo da objavi informaciju pošto mu je neopravdano uskratio i ograničio prava na pristup informacijama od javnog značaja iz člana 5. ovog zakona, odnosno time što je novinar ili javno glasilo stavljen u bolji položaj suprotno odredbi člana 7. ovog zakona. Sve je ovo u redu i sve lepo piše, ali ja samo gledam sa aspekta prakse, dakle, kako će ovo da izgleda u praksi. U pitanju je naknada nematerijalne štete. Postavljam pitanje, kako će da bude formulisan tužbeni zahtev za naknadu ove štete, ko može da proceni i koji je to sistem veštačenja, da ne kažem o pojedincu, o grupaciji, koji će da proceni kolika je šteta izražena u novcu time što javnost nije bila obaveštena. O svemu ovome moramo voditi malo više računa. Iz istih razloga, predlažem da se usvoje amandmani koje je na ovaj zakon podnela SRS. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Marko Krstin, a neka se pripremi narodni poslanik Milovan Radovanović.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, nalazimo se pred zakonom koji u svemu popunjava jednu prazninu i predstavlja prvi korak ka tome da govorimo o otvaranju države i demokratizaciji. Vlast nad informacijom je temelj svake vlasti, a apsolutna vlast nad informacijom je temelj diktature. Ovim zakonom se obezbeđuje da veliki deo kontrole rada državnih organa bude ostvaren kroz neposredan uvid javnosti u to šta oni rade. Meni je drago što se nalazimo u raspravi koja je zaista na visokom stručnom nivou i koja omogućuje da raspravimo svako od ovih rešenja, pa ću se ja sa kolegama pravnicima oko nečega složiti a oko nečega neću. Uvek volim da pođem od našeg Ustava, član 48. – građanin ima pravo da javno kritikuje rad državnih i drugih organa, da im podnosi predstavke, peticije, predloge i da na njih dobije odgovor ako ga traži. Građanin ne može biti pozvan na odgovornost niti trpeti druge štetne posledice za stavove iznete u kritici, predstavci, peticiji i predlogu, osim ako je time učinio krivično delo. Jemči se sloboda savesti, misli i javnog izražavanja. Jemči se sloboda štampi i drugih vidova informisanja. To su članovi 45. i 46. Dakle, država Srbija odavno ima pravni osnov da uredi ovo pitanje. Ona to nažalost čini tek sada i po tome što ima pravni osnov u svom ustavu nema razloga da se bilo kome dodvorava, ona uređuje samo esencijalna pitanja, da li je demokratizacija države malo sa zakašnjenjem, ali možda je sada i pravo vreme. Dakle, osporavam to da se radi o dodvoravanju. Što se tiče stavova organa Saveta Evrope, mi pripadamo tom Savetu Evrope i valjda je normalno da prihvatamo načela na kojima je baziran taj Savet Evrope i da prosto kao nešto svoje uradimo ono što je u skladu sa tim načelima. Što se tiče pojedinih odredaba zakona, samo postojanje poverenika za informacije je od posebnog značaja zbog toga što je to samostalan državni organ koji je nezavisan u vršenju svoje nadležnosti. Sama pravnička formulacija bi mogla i morala da se ispuni faktički sadržajem u postupku primene zakona. Dakle, formulacija sama po sebi neće obezbediti da on zaista bude to ako se funkcija ne bude obavljala u skladu sa odredbama ovog zakona i ustavnim principima za obavljanje i drugih javnih funkcija. Dobra strana ovog zakona, to je član 2, jeste ta što su njime obuhvaćeni svi izvori informacija i svi nosači informacija. Posebno je, što se tiče organa vlasti, interesantna njegova sveobuhvatnost. On obuhvata sve državne organe, ali locira primenu i na ostala pravna lica koja se finansiraju u celini ili delimično novcem iz državne kase. To znači sva javna preduzeća, sve zdravstvene ustanove, sve vaspitne ustanove koje se finansiraju državnim novcem. Daleko se proširuje krug lica koji će biti izloženi ovoj kontroli, što je jako bitno. Opravdan interes koji sam ja video u ovoj raspravi je zaista ovo pitanje opravdanog interesa da javnost nešto zna ili ne zna. Članom 4. je pitanje postavljeno kao pitanje pretpostavke. Meni se čini da je ta pretpostavka postavljena u dobrom smeru i u tom smislu se ne bih složio sa mojim prethodnikom da ona nije postavljena u dobrom smeru. Da postoji pretpostavka da postoji opravdani interes mogla bi da dokazuje ili stranka koja nešto traži ili državni organ. Zakonodavac bi se ovde odlučio za obavezu državnog organa da to proveri i dokaže. Znači, dokazivanje pretpostavke nije teret podnosioca zahteva. Mi ovde štitimo podnosioca zahteva, štitimo građane, štitimo onoga koji nešto traži da sazna. Samim tim mi teramo državni organ da on dokaže ako taj interes ne postoji i da on to osporava. Znači, građanin kaže – ja imam interes, a ti dokaži da ga nemam. To je po meni poboljšanje položaja pravnih adresata, mislim obrnuto od kolege i mislim da time jačamo položaj građana i onih koji hoće da kontrolišu državne organe. Načelo jednakosti je veoma važno i mislim da primedbe koje se odnose na mogućnost zloupotrebe informacija od strane stranih državljana, nevladinih organizacija itd. ne bi stajale, jer postoje brojna ograničenja koja su postavljena ovim zakonom, koja se baš odnose na pojedine podatke, tako da će organi koji imaju taj zadatak verovatno imati u vidu i ta ograničenja. Tu neće biti, po meni, većih problema. Veoma je značajno načelo iz člana 7. koje obezbeđuje zabranu povlašćivanja bilo kog novinara ili javnog glasila, koje se nadovezuje na obavezu da se nadoknadi šteta ako je neko povredom tog načela bio uskraćen za pravo na informaciju. Veoma je interesantan član 8. prema kome se ograničenje prava iz ovog zakona izuzetno može podvrći propisanim odredbama, odnosno normama ovog zakona. Ta izuzetnost nažalost nije u celosti sprovedena i ja bih kao pravnik imao određene kritike, gde zaista mogu da budem na strani onih koji kažu da načelo izuzetka nije tumačeno restriktivno ni u primeni, a ni u izradi pravne norme. Konkretno, ovde se radi o članu 9. Član 9, po mom mišljenju, predviđa izuzetke, neprecizan je i nije konzistentan sa pravnim normama koje određuju materiju saopštavanja informacija i njihove dostupnosti u sudskim postupcima i u drugim postupcima pred državnim organima. Moram da vam kažem da izgleda da obrađivač ovog zakona nije imao u vidu tekstove drugih zakona, sistemska rešenja koja postoje u Zakonu o krivičnom postupku, u Zakonu o parničnom postupku i drugim propisima kojima se već uređuju ova pitanja, tako da ja smatram da je tačka 2) u stavu 1. preširoka, znači, izvršenje presude ili sprovođenje kazne. Ne znam kakav je bio problem da se ograniči obaveštenje o tome da se neka presuda izvršava. U izvršnom postupku takvih odredaba nema. Ja ne vidim kakav bi tu spor bio. Isto tako, što se tiče drugih postupaka, recimo ZUP, kakvog ima interesa da se tu nešto ograniči, sem onoga što se tamo već ne ograničava. Ja tu ne vidim neke razloge. Vođenje sudskog postupka, sva ograničenja vezana za vođenje sudskog postupka su već određena Zakonom o sudovima. Mislim da to definitivno ne treba na ovaj način dorađivati. Pod tačkom 5) imamo dosta nepreciznih formulacija koje mislim da treba zaista precizirati. To se odnosi na pretežnost, na posledice po interese zaštićene zakonom itd. Ovo - "državna, poslovna ili druga tajna", to je sasvim jasno i to se štiti već određenim propisima, ali mislim da bi se trebalo čuvati ekstenzivnih, odnosno preširokih formulacija ako već ograničenja smatramo izuzetkom. To nekako nije u skladu sa pravnim poimanjem stvari. Smatram da je veoma značajno ovo što je predviđeno članom 11, a to je osporavanje objavljene informacije od strane organa vlasti. Ovaj član nalaže državnim organima da prate šta se objavljuje i da koriguju ako nešto ne bude tačno. To je dosta značajno. Mislim da se u pogledu člana 13. opet otišlo u širinu što se tiče izuzetaka. Napominjem da je ograničenje zakonom konstituisano kao izuzetak. Kaže – odbiće se ako je traženje nerazumno, često, kada se ponavlja zahtev ili kada se traži preveliki broj informacija. Mislim da bi to moglo preciznije da se uredi i time se praktično derogira ovaj član 8, ako ostanemo tako široko, gde se kaže – izuzetno. To sve možemo da popravimo, nije nešto bez čega se ne može. U članu 16. predviđen je krajnji rok od 40 dana. Kao pravnik mislim da je taj rok predug, zato što je vreme saopštavanja informacije bitan elemenat vrednosti informacije. Ako informaciju saopštimo posle isteka nekog vremena, ona za određene stvari nema gotovo nikakav značaj. Veoma je važno načelo da je čitav postupak uvida u dokument besplatan, znači, da se isključi mogućnost nepravilnosti, odnosno diskriminacija po principu – imaš novac, nemaš novac. U pogledu prava na žalbu, to je član 22, mislim da se primedbe dosta opravdano ovde postavljaju a mogu se otkloniti tako što bi se u stavu 1. tačka 1) iza reči "odbije" stavile dve tačke. Onda bi se dobilo ono što se ovde u stvari predlaže, da se zaštiti ukupan postupak davanja i eventualnog odbijanja davanja informacija. U pogledu zamenika poverenika, mislim da je stav 5. člana 33. suvišan. To da neko zamenjuje nekoga proizilazi iz same reči "zamenik", a ovakva formulacija praktično onemogućuje zamenika da radi nešto drugo. Zamenik tužioca radi tužilačke poslove, jer ga je na to ovlastio tužilac. Isto bi ovako zamenik poverenika obavljao poslove kad ga on ovlasti, a ako stavimo da neko obavlja poslove samo kad neko, ne daj bože, umre, onda ga zaista na to ograničavamo. Mislim da to nije neophodno. Smatram da je veoma značajna tekovina zakona član 39. Prema tom članu su državni organi obavezni da obaveštavaju javnost o određenim stvarima, a do sada nisu bili obavezni, što je nesumnjivo esencijalna zasluga ovog zakona, jer će građani i sredstva informisanja imati podatke bez toga da nešto specijalno traže. Predlažem, ispred G17 plus, da se ovaj zakon prihvati. Smatram da on predstavlja početni, ali odsudni korak u demokratizaciji društva i ostvarivanju ustavnih prava, sa određenim izmenama koje su moguće i u hodu i u primeni, a i u sledećoj raspravi. On bi mogao da predstavlja dobar osnov da se uredi ovo pitanje koje je do sada bilo neuređeno.
Reč ima narodni poslanik Milovan Radovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, suština Predloga zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, što ne bi trebalo da bude sporno, jeste namera predlagača da učini dostupnom informaciju od javnog značaja svim zainteresovanim licima, odnosno tražiocima, kako to predviđa Predlog zakona u članu 6. Po meni, kao poslaniku SRS-a, izuzetno problematično je ono što je određeno u članu 6, a to je da pravo na traženje informacija i dostupnost informacijama treba da imaju svi državljani na ovoj planeti, sva lica sa ove planete, ne samo državljani Republike Srbije, nego državljani bilo koje zemlje na ovom svetu. To možda ne bi bilo sporno, mada smatram da jeste, ako bi bilo primenjeno načelo reciprociteta, da naš državljanin u odnosnoj zemlji tražioca informacija od javnog značaja takođe ima pravo da mu bude dostupna informacija koju traži. Pored toga što sam predlog zakona ima ne tako dobru, najblaže rečeno, strukturu odredaba, terminološke izraze, netačnosti i pogrešne termine, kao npr. u članu 3. gde se kaže da organ javne vlasti (u daljem tekstu: organ vlasti) može biti i jeste: državni organ, organ teritorijalne autonomije, organ lokalne samouprave, kao i organizacija kojoj je povereno vršenje javnih ovlašćenja (u daljem tekstu: državni organ). Ne može organ lokalne samouprave biti državni organ. Organ lokalne samouprave je organ lokalne samouprave i ne može sada bilo kojim zakonom, pa ni ovim zakonom, da se menja značaj i naziv bilo kog organa vlasti i da se nazivaju državnim organima. Takođe, u članu 8, mada je to ovde već pomenuto, nespretan je i nepoznat izraz, barem u ovoj zakonodavno-pravnoj terminologiji, da se određuje "pretežniji značaj i interes zasnovan na ustavu ili zakonu". Može biti važniji značaj od interesa za državu. Dalje, čini mi se da celu nameru predlagača da učini informaciju dostupnom građanima Srbije ili, kako stoji u Predlogu zakona, državljanima bilo koje države na svetu upravo ruši odredba člana 13. Predloga zakona. Ovde je moja sumnja zasnovana i smatram je opravdanom, imajući u vidu često nepoštovanje zakona, kao i Ustava zemlje, zloupotrebu službenog položaja od strane pojedinaca i nečinjenje od strane državnih organa vlasti. U samom članu 13. je predviđeno koji su to slučajevi kad organ vlasti neće učiniti dostupnom informaciju tražiocu, pa se navodi, između ostalog: u slučaju da tražilac zloupotrebljava prava na pristup informacijama od javnog značaja, naročito ako je traženje nerazumno, često, kada se ponavlja zahtev za istim ili već dobijenim informacijama ili kada se traži preveliki broj informacija. Da li ja sada, kao građanin Republike Srbije i kao narodni poslanik, ne mogu dobiti informaciju ako često tražim informaciju, jer želim da znam, i smatram da je to od interesa za državu i građane Republike Srbije, šta je bilo sa slučajem ubistva gardijskih vojnika, da li je tu bila upletena strana obaveštajna služba, CIA, haški istražitelji ili vojnici. Da li ja često tražim, i to je razlog da mi organ vlasti ili poverenik odbije zahtev za dostupnost informaciji od javnog značaja, ako hoću da znam kako je došlo do privatizacije pojedinih preduzeća u Srbiji, zloupotreba po pitanju privatizacije cementara: Beočin, Novi Popovac, Kosjerić; kako je došlo do toga da se tri šećerane prodaju za po tri evra; kako je došlo do toga da se uzme 15 miliona evra provizije za prodaju DIN-a i DIV-a; kako je došlo do šećerne afere, izvoza i uvoza šećera; kako je došlo do toga da se proneveri veliki iznos novca u slučaju Zorana Janjuševića i Nemanje Kolesara, ko zaista stoji iza toga, da li zaista stoji DS, za šta mi u SRS smatramo da jeste. Da li bi to bilo često traženje informacija, pa da to bude razlog organu vlasti ili povereniku da mi odbije zahtev? Ako tražim, što sam i radio za ovom govornicom, da mi se omogući dostupnost informacija o mnogim zloupotrebama određenih ljudi iz G17 plus, konkretno mislim na Miroljuba Labusa i Mlađana Dinkića, kako je Dinkić učinio da se oformi Nacionalna štedionica, kako ona radi, kako je vršena dokapitalizacija i kako je ona sada u privatnim rukama, a sve je to činjeno državnim novcem iz deviznih i dinarskih rezervi, da li je to razlog da mi se onemogući dostupnost tih informacija, u skladu sa odredbama člana 13. ovog predloga? Ili, ako budem tražio informacije u vezi sa energetskim lobijem i svim zloupotrebama izvoza i uvoza struje, nafte i naftnih derivata? Mi u SRS smatramo da ne treba predviđati poverenika, već poslove i ovlašćenja koja su ovim predlogom zakona predviđena za poverenika usmeriti na nadležno ministarstvo, u ovom slučaju Ministarstvo za kulturu. U članu 22. pominje se pravo na žalbu. U ovim nespretnostima, bez obzira da li treba omogućiti pravo na žalbu ili ne, stoji u stavu 2: "protiv rešenja Narodne skupštine". Gospodo narodni poslanici, Narodna skupština ne donosi rešenje. Članom 130. Poslovnika nabrojani su akti koje Narodna skupština može da donosi. Među njima nema rešenja. Rešenje je pojedinačni pravni akt. Eventualno, rešenje u Narodnoj skupštini može da donese predsednik Narodne skupštine, ali nikako Narodna skupština kao zakonodavni organ. Dalje, u strukturi odredaba predloga od 1. člana se pominje poverenik i upućuje se na to da poverenik odlučuje u nekom drugom stepenu, a njegov status i ono na šta je ovlašćen pominje se tek od člana 29. Predloga zakona. Smatram da to treba da bude obrnuto, ako uopšte treba da postoji institut poverenika u ovom predlogu zakona. Mi iz SRS-a smatramo da taj institut uopšte ne treba da bude predviđen. Ovim predlogom zakona zadirete i u ustavnu nadležnost. Niko do sada nije pomenuo ovo pitanje, pa dovodim sebe u jednu malu dilemu - da li ću biti u pravu kada kažem da je ovo ustavna nadležnost, a vi ste tu ustavnu nadležnost preneli jednim zakonskim aktom, a to je predviđanjem krivično-pravnog imuniteta u članu 32. za poverenika. Krivično-pravni imunitet je predviđen za narodne poslanike, za predsednika Republike, za članove Vlade, i sve to u članovima 77, 91. i 86. Ustava Republike Srbije. Štaviše, i kada bi mogao zakonom da se utvrdi krivično-pravni imunitet za bilo koga, a u ovom slučaju za poverenika, vi mu dajete veći stepen krivično-pravnog imuniteta nego što to uživaju i narodni poslanici i predsednik Republike i članovi Vlade. U ovom slučaju, recimo za sve što je navodno neko učinio na bilo kom mestu, poverenik ne može da odgovara ako je to vezano za njegova ovlašćenja i vršenje poslova za koje je on nadležan. A, narodni poslanik ne može da odgovara za bilo šta što kaže za ovom govornicom; van ove Narodne skupštine može biti pozvan na odgovornost. To znači da ste veći stepen krivično-pravnog imuniteta u ovom slučaju predvideli za poverenika, a smatram da je to suprotno ustavnoj kategoriji, načelima. I, još nešto, ovim predlogom zakona je predviđeno da poverenik, kada su u pitanju krivična dela, ne može biti pritvoren, bez obzira na krivično delo. Za razliku od narodnog poslanika koji ne može biti pritvoren kada je u pitanju svako krivično delo za koje je propisana kazna zatvora u trajanju dužem od pet godina, poverenik ne može biti pritvoren, bez obzira na kaznu i dužinu kazne zatvora. Ovaj zakon ima 57 zemalja, ali sam siguran, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, da ovakav zakon... Mi u Srpskoj radikalnoj stranci smatramo da treba doneti zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, ali ne ovakav kakav ste vi predložili. Naravno, mi smo podneli dvadesetak i više amandmana na ovaj predlog zakona i nadamo se da će neki biti usvojeni. U tom slučaju bi ovaj predlog zakona za nas iz SRS bio prihvatljiv.
Molim vas, samo momenat, tražili ste reč povodom Poslovnika. Pošto nemamo dovoljno poslanika, već samo 73, daću vam reč odmah posle pauze. Vi ste prvi. Određujem pauzu do 15,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad po 9. tački dnevnog reda - Predlogu zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Pre početka rada molim vas da utvrdimo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo dovoljno poslanika za nastavak rada. Reč ima narodni poslanik Zoran Alimpić, a neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvinite, pre toga povodom Poslovnika, predsednik poslaničke grupe G17 plus Miloljub Albijanić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, demonstriram povredu člana 100. stav 2. Poslovnika - poslanici su dužni da se jedni drugima obraćaju sa uvažavanjem i stav 3. - nije dozvoljeno korišćenje uvredljivih izraza. Dešava se da s vremena na vreme neki narodni poslanik, kao što se desilo u 14,00 časova, sasvim proizvoljno, netačno iznese nešto na račun G17 plus, tek onako ovlaš itd., i o liderima G17 plus. Ako niste dobro čuli jutros, ja sam predsednik poslaničke grupe G17 plus i nadalje neću dozvoliti takve situacije, jer G17 plus je tvrd orah, a znate za onu Njegoševu - tvrd je orah voćka čudnovata, nju ne slomi, a zube polomi.
Hvala vam. Citat nije korektan. Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Alimpić, a neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li je gospodin Alimpić tu? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi narodni poslanik Svetlana Stojanović.
Dame i gospodo, svi narodni poslanici koji su učestvovali u raspravi vezanoj za Predlog zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja složili su se u jednom, a to je da Srbiji zaista treba ovakav zakon, da ova materija treba da bude regulisana zakonom. Međutim, srpski radikali su svojim izjavama naglasili da prema konceptu i stavu Srpske radikalne stranke ova materija nije regulisana na pravi, dobar način. Rekla bih da je ovaj predlog zakona još jedan loš pokušaj Vlade Srbije, jer je činjenica da se prilikom predlaganja zakona, ne samo ovog nego i drugih zakona, Vlada ponaša kao vlada u pokušaju. Poslanici SRS-a su i prethodnu vladu upozoravali da nije dobro da se prepisuju zakoni. U redu je to da mi svoje zakone treba da uskladimo sa zakonima EU, ali nije dobro da se bukvalno prepisuju, odnosno prevode zakoni, pre svega zbog toga što imamo određene specifičnosti, imamo već izgrađen pravni sistem, a osim toga, kada se bukvalno prevode zakoni, onda se desi ono što se desilo u ovom zakonu, dešavaju se trapavi prevodi, trapavi izrazi, ono što ne može da trpi jedan zakon. Pravna norma mora da bude jasna, kratka i koncizna. Pravna norma ne može biti opisna, narativna, a to je slučaj u ovom zakonu. Uostalom, čak i predstavnici stranaka koji su bezuslovno rekli da prihvataju i da će glasati za ovaj zakon imali su niz primedaba upravo na formu zakona, a forma je toliko loša da umnogome utiče i na suštinu zakona. Primedbu su čak imali i ovi što su, kažu, tvrd orah, voćka čudnovata. Kada je u pitanju pristup informacijama od javnog značaja, u poslednje četiri godine, od kada su u Srbiji tzv. transparentne vlade na političkoj sceni, sve se dešava suprotno od toga i sve se dešava u tajnosti. I do sada su bili potpuno pobrkani lončići, nije se znalo ko ima pristup informacijama, niti se vodilo računa o tome koje informacije su od javnog značaja, koje treba da se štite. Jednostavno, Vlada i ostali organi su se ponašali onako kako kome pojedinačno odgovara, odnosno onako kako odgovara nekome sa Zapada ko je tražio ovakvu ili onakvu informaciju. Naravno, nepažnja prilikom pristupa informacijama od javnog značaja svakako može da dovede u pitanje i bezbednost zemlje i da podriva ekonomsku stabilnost zemlje, o tome je danas takođe bilo govora. Ali bez obzira na postojanje ovog zakona, ovakvog ili drugačije uređenog, pitanje je koliko mi možemo da zaštitimo informacije koje su od značaja za bezbednost zemlje, ako znamo da se već četiri godine u našim ministarstvima i na ključnim mestima pojavljuju, kao savetnici ministara, kojekakvi žutokljunci od 20-tak godina iz belog sveta, koji nemaju pojma ni o svom pravnom poretku, ni o svom pravnom sistemu, a kamoli o našem i uslovima u kojima se nalazi Srbija i naš pravni poredak. Ovde se govorilo da je ovaj zakon neka vrsta antikorupcijskog zakona. Zaista se pitam na koji način ovaj zakon sprečava korupciju. Ministar nije tu. On je samo rekao da je to antikorupcijski zakon, ali nije me ubedio na koji to način ovaj zakon može da spreči korupciju. Mislim čak suprotno od toga, jer način na koji su definisani određeni pojmovi daje široke mogućnosti, pre svega zloupotrebe, a onda i mogućnosti korupcije u određenim organima. Interesantno je da bi za primenu ovog zakona do kraja ove godine trebalo da se izdvoji pet miliona dinara, tako stoji u obrazloženju Predloga zakona, ali takođe stoji da ova sredstva nisu predviđena u budžetu. Sada se pitam da možda informacije koje bi po ovom zakonu trebalo da budu dostupne neće biti predmet kupoprodaje? To bi bilo jako loše, čak i opasno po zemlju Srbiju. Takođe postoji bojazan da će ovaj zakon u liku nekog poverenika iznedriti novog Bebu Popovića, a svi dobro znamo kakav je bio uticaj tog jednog jedinog čoveka na medije, na pristup informacijama, na procenu da li se nekom informacijom uznemirava javnost ili ne. Pretpostavljam da se sećate, mi srpski radikali to nismo i nećemo zaboraviti, kada je prof. dr Vojislav Šešelj u januaru 2003. godine rekao da je protiv njega u Beogradu napisana optužnica, da se čeka Karla del Ponte da potpiše tu optužnicu i takođe je tada rekao da su u Srbiji jedinice SAS-a koje su tu da hvataju Šljivančanina i Ratka Mladića. Tada su Beba Popović i Dušan Mihajlović rekli da protiv Vojislava Šešelja treba podneti krivičnu prijavu zato što on svojim izjavama uznemirava javnost. Vrlo brzo posle toga se zaista pokazala tačnom i jedna i druga informacija, protiv Vojislava Šešelja je podignuta optužnica, SAS-ovci su hapsili Veselina Šljivančanina, to javnost Srbije zna, ali se ništa nije desilo onome ko je to demantovao, nikakve odgovornosti nije bilo. Po ovome što predviđa ovaj zakon takođe nikakvu odgovornost neće snositi neki poverenik koji sam sebi dozvoli da on tumači da li neka informacija uznemirava javnost ili ne. Takođe mislim da ovaj zakon neće preterano pozitivno uticati ni na medije u Srbiji. I sada snalažljivi novinari dolaze do značajnih informacija, do informacija koje predstavnici vlasti pokušavaju da sakriju. Videli ste ovih dana interesantan članak u dnevnom listu "Nacional" gde smo mogli da pročitamo kompletan meni koji se služio u čast Karle del Ponte u Palati federacije. Na tom ručku je prisustvovao i Boris Tadić i ostali čelnici vlasti u Srbiji. Očigledno je bila namera da se sakriju te velike količine fazana i ostale divljači, ali novinar koji je sposoban uspeo je da dođe do tih informacija, iako nije imao ovaj zakon koji vi sada nudite. Konkretno, reći ću samo par stvari o nekim članovima ovog zakona, s obzirom da smo mi iz SRS-a podneli veći broj amandmana sa zaista dobrom namerom da predstavnik Vlade, koji nije ovde, i predstavnici skupštinske većine ozbiljno razmisle o našim amandmanima, da uvide da su to zaista amandmani kojima je cilj da se popravi ovaj zakon da bi on zaista bio i primenjiv. Da ne dođete u situaciju koja je uobičajena u ovom parlamentu - ne pada vam na pamet da prihvatite amandman koji podnese poslanik SRS-a. Mi vam svaki put kažemo da ne donosite ovakav zakon, da ne donosite neprimenjiv zakon. Vi se o to oglušite i posle mesec, dva ili tri pojavite se sa izmenama i dopunama zakona i u tim izmenama i dopunama budu sadržani svi amandmani koje mi nudimo u momentu donošenja zakona. Pokušajte kod ovog zakona to da izbegnete, prihvatite amandmane koje je ponudila Srpska radikalna stranka i, verujte, sa tim amandmanima zakon će imati smisla. Naše principijelno protivljenje, izraženo kroz amandman, odnosno kroz više amandmana, odnosi se na ustanovljavanje poverenika za informacije od javnog značaja. Smatramo da je to potpuno nepotrebno zato što je to opet ustanovljavanje nekog novog paradržavnog organa, nepotreban trošak u budžetu, a imamo nadležno ministarstvo i svakako je moguće da se u okviru tog ministarstva formira jedna služba koja će biti zadužena za primenu ovog zakona i koja će svakako moći da uradi sve ono štozakon predviđa. Iako nismo išli pojedinačno, neko od kolega je u toku rasprave rekao da poslanici SRS-a nemaju jedinstven stav, što naravno nije tačno. Imamo jedinstven stav i naš jedinstven stav je da ne treba da se konstituiše ova funkcija poverenika. Iz tog razloga nismo pojedinačno ulagali amandmane na ove članove koji regulišu izbor, položaj i nadležnost poverenika, nego smo samo predlagali brisanje tih članova. Bez obzira na to moram da pomenem stav 2. člana 30. koji kaže da se za poverenika bira lice sa priznatim ugledom i stručnošću u oblasti zaštite i unapređenja ljudskih prava. Drage moje kolege, ovo je prosto neverovatno! Svi mi odlično znamo i vi koji to nećete da priznate znate da su nevladine organizacije i eksponenti nevladinih organizacija u liku Biljane Vučo, Sonje Biserko, Sonje Liht, Nataše Kandić (to je ona što je tukla Srbe sa Kosova i Metohije), da su svi oni u stvari eksponenti nekih organizacija van Srbije koje ih finansiraju i da sve ono što rade ide protiv interesa Srbije i srpskog naroda. Mi sada izbor poverenika uslovljavamo tim ugledom i stručnošću u oblasti zaštite i unapređenja ljudskih prava. Ovo je apsolutno nedopustivo, čak i ako ostane ova varijanta da ćete imati poverenika i da ove poslove nećete ustupati nadležnom ministarstvu, što bi prema stavu Srpske radikalne stranke bilo jedino ispravno. Nemam dovoljno vremena da govorim o svim članovima na koje smo uložili amandmane, ali svakako ćemo pokušati da vas ubedimo da je ono što predlažemo u interesu slobodnog pristupa informacijama od javnog značaja, jer ako ne prihvatite naše amandmane verujte da ovaj zakon neće imati nikakvog smisla, da će odredbe ovog zakona biti predmet manipulacija, da će pojedinci da se opredeljuju prema svojim sklonostima ili prema onome koliko ih ko plati, a verujem da ipak nikome u ovoj sali to nije interes. Zato vas pozivam da prihvatite amandmane Srpske radikalne stranke, pa onda možemo i mi da prihvatimo, jedino uz taj uslov, Predlog ovog zakona.
Reč ima narodni poslanik Svetlana Stojanović, a neka se pripremi narodni poslanik Petar Jojić.
Poštovani narodni poslanici, pošto donosimo zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, osnovno je da utvrdimo koje to informacije imaju javni značaj, a koje ga nemaju i koliko je pristup slobodan, a kada to nije, kada se zakonom ograničava. Javni značaj ima sve što je u domenu rada lica sa javnim ovlašćenjima i korisnika javnih finansija. Opravdan interes javnosti da zna postoji uvek, osim ako organ vlasti ne dokaže suprotno. Znači, zahtev za informacijom ne mora da se obrazlaže. Pristup informacijama od javnog značaja ograničava se jedino ovim zakonom, ne može se ograničiti arbitrarno od slučaja do slučaja. Javnost nema pristup informacijama onda kada je ugroženo zdravlje stanovništva, kada bi bilo otežano otkrivanje krivičnog dela, kada je ugrožena odbrana zemlje, kada bi se omelo upravljanje privredom zemlje ili narušili međunarodni odnosi, ukoliko se usvoji jedan amandman, i sve što je po zakonu definisano kao državna tajna, a ne nešto što neko samovoljno proglasi državnom tajnom. Informacija nije dostupna javnosti onda ako je traženje prekomerno, ako je nerazumno, ako neko više puta zahteva isti dokument, ako traži već objavljenu informaciju. Već su poslanici primetili ovaj stav. Ne vidim zašto bi to neko radio i meni se čini da ovaj stav malo otvara prostor za arbitrarnost. Za ovom govornicom je već bilo reči o tome da prostor za arbitrarnost ostavlja i odredba po kojoj je pristup javnim informacijama ograničen kada preteže interes javnosti da ne sazna tu informaciju. Ko procenjuje šta preteže ili ne preteže? Takođe smo razgovarali i o pravu na privatnost i ugledu funkcionera, koji se štite. Naravno da državni funkcioneri imaju manje prava na privatnost nego ljudi koji to nisu, ali ugled državnih funkcionera dobrim delom zavisi i od tačnih informacija koje o njima imamo. Novinari i javna glasilaovim zakonom se ne smeju diskriminisati, ali nisu ni povlašćeni. Moram priznati da je to nešto zbog čega je meni žao. Znači, ovo nije medijski zakon, on nesumnjivo povećava demokratičnost u zemlji, ali ne možemo zaboraviti da se svi mi pretežno informišemo preko medija. Rokovi koji se državnom organu daju da odgovori na traženu informaciju su petnaest dana, po žalbi četrnaest dana, i to su rokovi koji su korisni jedino za istraživačko novinarstvo. Inače, u dnevnom novinarstvu je to suviše dugačak rok. I sada nekoliko reči o instituciji poverenika koja je najspornija, osporava je jedna velika poslanička grupa. Mislim da bez institucije poverenika i njegove službe ovaj zakon ne bi imao smisla. Kroz ovu instituciju država uzima aktivno učešće u informisanju građana. Znači, zakon obavezuje državne organe da izrade priručnik koji određuje državnim organima na koji način nabavljaju informacije, pravilnik o tome kako se informacije čuvaju i daju, obavezuje na portparola koji će tu informaciju dati; posebno je bitan ovaj godišnji informator, gde građanin saznaje i o budžetu državne institucije, o funkcionerima koji tom ustanovom rukovode, njihove telefone, radno vreme, način na koji donose odluke kada je njihovo odlučivanje javno, a kada je tajno. Ne zaboravite da kada građanin i dobije tu informaciju koja je javna ona ostaje samo u njegovom posedu ako taj građanin nije novinar. Prema tome, zakon će povećati demokratičnost, i ja preporučujem da glasamo za njega. Međutim, pomalo sumnjam u motiviranost građana da sazna ono što je od javnog značaja kada nije od njegovog ličnog, i to je razlog zašto bih volela da vidimo jedan zakon koji u mnogo većoj meri daje uslove za nesmetan i slobodan rad novinara. Kada smo u prošlom sazivu donosili Zakon o informisanju i Zakon o radio-difuziji bili smo i tada svesni manjkavosti, odnosno tada se govorilo da će zakon o slobodnom pristupu informacijama te manjkavosti korigovati. Meni se čini da ovaj zakon nije dovoljno od koristi novinarima, a da jeste nešto što veoma unapređuje demokratiju i zato predlažem da glasate za njega. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Novaković. Istovremeno konstatujem da su od diskusije odustala tri poslanika: Zoran Nikolić, Đorđe Mamula i Goran Rakovac.
Dame i gospodo narodni poslanici, očito da za poslednjih nekoliko godina imamo inflaciju brojnih propisa i zakona. Prethodna i ova vlast se takmiče koja će doneti više zakona, ne vodeći računa o tome da li se donose dobri zakoni, koji će biti u interesu građana i koji će sa svojim dispozicijama biti primenjivi u praksi. Jedan od takvih zakona jeste i ovaj zakon koji je pred skupštinom i pred narodnim poslanicima. Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj zakon je u suprotnosti sa odredbama Ustava. Ovaj zakon bi trebalo doneti, ali tek nakon što se bude usvojio novi ustav. Ne bih ponavljao ono što su prethodnici govorili. Najveći broj primedaba izrekli su poslanici SRS, s obzirom da nemali broj članova i ovih odredbi ne sadrži određene precizne dispozicije. To je ono gde ovaj zakon neće moći da bude primenjen u praksi. Neke odredbe koje se predlažu direktno su u suprotnosti sa Ustavom Republike Srbije. U članu 18. Ustava predviđeno je da su ljudsko dostojanstvo i pravo na privatni život čoveka imperativni i nepovredivi. U članu 22. Ustava Republike Srbije normirano je da svako ima pravo na jednaku zaštitu svojih prava u postupku pred sudom, drugim državnim ili bilo kojim organom ili organizacijom. Stav 2 – svakome je zajemčeno pravo na žalbu ili drugo pravno sredstvo protiv odluke kojom se rešava o njegovom pravu ili zakonu zasnovanom interesu. Dame i gospodo, u odredbama predloženog zakona, u članu 22. stav 2. predviđate nešto što je suprotno Ustavu, dakle, protiv rešenja Narodne skupštine, predsednika Republike, Vlade Republike Srbije, Vrhovnog suda, Ustavnog suda i Republičkog javnog tužioca ne može se izjaviti žalba, a zašto? Dakle, ko je dao pravo predlagaču da on krši Ustav Republike Srbije? U članu 22. Ustava normirano je da svako ima pravo na žalbu protiv odluka svih državnih organa, ili neko drugo pravno sredstvo. Dame i gospodo, ovim što predlažete u ovom papiru, koji ne može da predstavlja jedan moderan i dobar zakon, predvideli ste nešto što je u suprotnosti sa odredbama Ustava Republike Srbije. Vi to dobro znate, dame i gospodo narodni poslanici, ali izgleda da je predlagač koji je danas objašnjavao i obrazlagao Predlog ovog zakona zaobišao nešto. Ono što je opasno, to je što će ovde biti selektivno primenjivanje odredaba ovog zakona. Uvodite neustavnu instituciju - poverenik. Kažem vam da će to biti najveći nepoverenik, jer će zloupotrebljavati položaj, a sa druge strane, za njega nije predviđena sankcija; nikakva sankcija nije predviđena ukoliko taj nepoverenik (ja ga tako zovem unapred) bude naneo štetu fizičkom ili pravnom licu. Za njega sankcija nije predviđena, a morala je biti predviđena. U Krivičnom zakonu je predviđeno i krivično delo kršenja zakona od strane sudije. Ovde ste izdvojili nepoverenika, a u praksi će vam biti nepoverenik, jer će služiti samo interesima vladajuće oligarhije. Davaće one podatke za koje on proceni, ne vodeći računa o kojim podacima je reč, da li o vojnim, ekonomskim, o bilo kojim drugim podacima važnim za državu, fizička i pravna lica. Za njega nema sankcije, on ne odgovara. Zato smatram da je ovo neustavna kategorija koju uvodite. Bez usvajanja amandmana SRS, ovaj predlog zakona biće običan papir koji neće moći da zaživi u praksi. Sa ovim zakonom se unapred može očekivati da će biti pogažen Ustav, a sa druge strane, da će biti naneta šteta mnogim fizičkim i pravnim licima i da za to niko neće odgovarati. Da se ne bih ponavljao i oduzimao vam vreme, s obzirom da su poslanici SRS-a opširno i detaljno, precizno i argumentovano stavili primedbe i predložili da se poboljša ovaj tekst samo na taj način, ako prihvatite amandmane Srpske radikalne stranke.
Reč ima narodni poslanik Nikola Novaković, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Alimpić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, evo nam jednog lepog zakona. Od 27. januara, od kada sedimo ovde, u suštini ovo je prvi pravi evropski zakon. Izgleda da je upravo to ono što mnoge od nas zbunjuje. Zašto mislim da je prvi i pravi? Zato što je očigledno da je u pitanju jedan živ zakon koji tek kada se bude rodio doživeće svoj puni efekat kroz primenu i kroz promene koje će sam sebe da tera da se urade. Kao zemlji u živahnoj tranziciji on doprinosi pre svega demistifikaciji, približavanju, s jedne strane, vlasti ili nosilaca javnih funkcija, i s druge strane, naroda tj. građana i pravnih lica zainteresovanih za određene informacije. Takođe, mislim da će doprineti mnogo boljem razumevanju šta to javna vlast i nosioci javnih funkcija rade i isto tako skretati njima pažnju na to šta je to što građane pojedinačno interesuje. Upravo kroz tu prizmu on će efektivno delovati na odgovornost javne vlasti i nosilaca funkcija javne vlasti. Ali, isto tako će pojačati i odgovornost za svaku javno izgovorenu ili napisanu reč, jer više neće biti opravdanja da se do određenih informacija nije moglo doći ili pak da se špekuliše sa određenim informacijama ne proveravajući njihov izvor. Ono što je veoma važno da istaknem, to je taj odnos javnosti i privatnosti koji se prvi put sada pojavljuje u ovom zakonu. Tanka je to linija, pogotovo za ljude koji su prihvatili javne funkcije. Naravno da to ne znači da nosioci javnih funkcija treba da drže otvorena vrata od kupatila, ali moraju da obrate pažnju, na svakom koraku i u svako vreme, na svoje ponašanje i na svoje radnje. Poverenik u ovom slučaju predstavlja u suštini javnost javnosti. Poverenik će svojom ulogom u toku primene zakona i sam aktivno učestvovati u njegovoj modifikaciji, pre svega kroz obaveze izdavanja i ažuriranja priručnika i ovo je prvi put da se kod nas direktno edukuju građani Srbije u odnosu na svoja prava. Kamo sreće da je više poverenika i da je više priručnika. Čuli smo da je Švedska još 1776. imala neke zametke zakona o dostupnosti javnih informacija. To me je nateralo, i time ću i završiti, da vam kažem – gde moral postoji praktično zakoni možda i nisu potrebni, ali tamo gde morala nema ni najbolji zakoni se ne sprovode.
Reč ima narodni poslanik Zoran Alimpić, a neka se pripremi narodni poslanik Mita Avramov.
Dame i gospodo narodni poslanici, dobro je što je ovaj zakon konačno pred usvajanjem u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Demokratska stranka će naravno glasati za ovaj zakon, pre svega zbog toga što je ovo zakon koji je predložila i prethodna vlada, koji je trebalo da usvoji prethodna skupština. Nije ga usvojila prethodna skupština, jer nije ispunila ceo svoj mandat, došlo je do prevremenih izbora i to je razlog zašto ovaj zakon nije ranije usvojen. Neki su to pitali. Ali, na kraju krajeva, došlo je vreme da se ovaj zakon sada i usvoji i za njega svakako treba glasati, jer je ovo jedan od onih zakona koji uvode Srbiju među demokratske zemlje. Već smo čuli da ovaj zakon imaju sve zemlje zapadne demokratije, da ga imaju sve zemlje EU, da ga imaju i one zemlje koje teže da budu članice EU i da ćemo mi biti među poslednjim državama koje će usvojiti ovaj zakon, a koje teže da budu članice EU. Šta je to novo što ovaj zakon donosi građanima, u odnosu na ono što je do sada bilo? I do sada su i novinari i građani mogli da traže informacije od državnih organa i te informacije državni organi su im nekada davali, nekada nisu, nekada bi ih odbili, nekada ih jednostavno nisu udostojili odgovora, znači, dolazilo je do ćutanja administracije. Ono što će sada biti novo kada se usvoji ovaj zakon jeste da će građani kojima su potrebne informacije moći da se pozovu na ovaj zakon. Postojaće određena pravila koja će svi državni organi morati da poštuju i posebno je važno što se ovim zakonom uvodi drugostepeni organ kome će oni građani kojima je informacija uskraćena i koji su odbijeni pred nadležnim organom moći da se žale. Ono što je nedostatak ovog predloga zakona jeste to što to ne važi za celokupan državni aparat i za sve organe. Dakle, imamo taj problem da je odredbama člana 22. predviđeno da u slučajevima Narodne skupštine, predsednika Republike, Vlade Republike Srbije, Vrhovnog suda Srbije itd. nema žalbe. To praktično znači da se za taj deo vlasti u Srbiji i neće mnogo promeniti stanje u odnosu na ono dosadašnje. Dakle, kada od tih organa bilo novinari, bilo drugi građani zatraže informacije, možda će ih dobiti, a možda i neće, i neće imati kome da se žale. Iz tog razloga mislim da bi radi potpune dostupnosti informacija, u skladu sa preporukama Saveta Evrope i u skladu sa duhom ovog zakona, bilo veoma dobro usvojiti amandman koji je predložila narodna poslanica Snežana Lakićević-Stojačić u ime Demokratske stranke. Taj amandman bi uveo mogućnost žalbe drugostepenom organu, povereniku, za apsolutno sve državne organe. Ovako, šta na kraju preostaje, na koga se odnosi ovaj zakon i o kome se u stvari brine taj poverenik? Ostaju samo javna preduzeća i ustanove i ostaje nesrećna lokalna samouprava koja će morati da odgovara na sve zahteve građana, da daje informacije i poverenik će da ih prisiljava na to. To je dobro, ali ukoliko nije uključena Vlada, ukoliko nije uključen ovaj parlament i ukoliko nije uključen predsednik Republike, tu se nalaze možda najvažnije informacije koje treba da budu dostupne javnosti i poverenik treba da bude nadležan i za njih. Što se tiče samog pitanja da li drugostepeni organ treba da bude poverenik, to je mogao da bude i neko drugi. Mogao je da bude redovan sud, ali znamo koliko su sudovi spori i neefikasni ponekad. To je možda moglo da bude i Ministarstvo, ali onda dolazimo na ono isto "kadija te tuži, kadija ti sudi". Prema tome, mislim da je poverenik zapravo najbolje i najefikasnije rešenje, da se uvede potpuno novi organ za potpuno novo pravo, da taj organ bude javno promovisan, da se zna da je samo to njegov posao, da on izda i određena uputstva i određene brošure, za koje smo čuli da će on to i učiniti, i da onda ovaj zakon počne da funkcioniše zaista kao sredstvo koje će omogućiti dostupnost svih informacija i građanima, i javnosti i novinarima. To može da uvede Srbiju u jednu potpuno novu epohu, u kulturu javnosti, dostupnosti informacija, što može da promeni i način rada države, a i medijsku sliku u Srbiji.
Reč ima narodni poslanik Mita Avramov, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Stanimirović.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, zakon možda nije loše zamišljen, ali je loše urađen. Iz tog razloga SRS neće podržati ovaj zakon. Zakon je trebalo da bude u pravom smislu donesen i u pravom smislu te reči da budu informisani svi građani Republike Srbije. Neke informacije jesu javne, neke su tajne, a neke su nagađanje. Šta će ovaj poverenik, koji će sad biti od velikog značaja za Vladu i koji će snositi ili neće snositi odgovornost (ali ne znam kome će polagati račune, pošto je on po ovom zakonu neprikosnoven), reći na pitanje koje nas trenutno boli najviše, a to je Kosovo, da ga pitamo kakva je informacija o Kosovu, šta se tamo dešava, ko vlada na Kosovu, u čijem se interesu to sve dešava, šta Srbi predstavljaju na Kosovu, da li su oni tamo u rezervatu? To je američki poznati sistem. Da li će biti pravih informacija šta se dešava sa tim? Neće, jer ta informacija ne može da ide u javnost. Informacije o tome kolika je najniža penzija, koliko je poljoprivredni proizvod itd. ćemo sigurno imati i o tome ćemo biti obavešteni. Najvažniji princip ovog zakona je da javnost ima pravu informaciju; sve stranke u ovom parlamentu su se usaglasile da je to neophodno i da je bitno. To je jedina tačka oko koje su se složile sve političke opcije. Predlog zakona je potreban ovoj zemlji i da javnost bude informisana, u pravom smislu te reči. Opet se u članu 8. ovog zakona kaže da neke informacije mogu da se uskrate – oko ugrožavanja nečije privatnosti, pa čak i nečijeg života. To znači da ovaj organ vlasti vrši korekciju informacija. U članu 22. stav 2. se kaže da niko nema pravo žalbe ako ne dobije pravu informaciju ili uopšte ne dobije informaciju. To znači da poverenik može i da ne da informaciju. Poverenik je neprikosnoven i on odlučuje o tome šta je prava informacija, šta nije, ko može da se žali, ko ne može i ko će biti zamenik poverenika. Najverovatnije da poverenik odlučuje i kolika će mu plata biti, jer on ima toliko široku demokratiju. Što se tiče pravih informacija, kad mi kao narodni poslanici ne možemo da dobijemo pravu i blagovremenu informaciju koju tražimo sa ove govornice ili pismenim putem, zamislite kako će onda dobiti pravu informaciju jedan običan građanin. Mislim da taj građanin neće moći da dođe ni do poverenika, a kamoli do informacije. To će biti za Vladu poverenik a za narod nepoverenik. Srpska radikalna stranka neće glasati za ovaj predlog. Mi smo ukazivali na mnoge propuste u zakonima koji su do sada bili ovde na dnevnom redu, ali nikada pozicija nije imala sluha za bilo koji naš stav, za bilo koji naš amandman, samo iz tog razloga što je to podnela SRS.
Reč ima narodni poslanik Milan Stanimirović, a neka se pripremi narodni poslanik Milorad Mirčić.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, pravo na informisanost i jeste jedno od osnovnih ljudskih prava. Stoga je veoma velika važnost zakona koji treba da donese ova skupština u danu za glasanje – zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja. Javnost u radu institucija vlasti, državne uprave i ostalih nosilaca javnih ovlašćenja neophodna je ukoliko želimo da izgradimo građansko društvo zasnovano na ljudskim pravima i slobodama. Kontrola aktera i poslova onih koji se bave javnim poslovima je conditio sine qua non svakog društva koje pledira da bude demokratsko. Zato će donošenje zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja naići na podršku poslaničke grupe DS – Boris Tadić. Javnost rada državnih organa i drugih nosilaca vlasti i sloboda pristupa informacijama su esencijalna, suštinska obeležja pravne države. Neinformisanost je zgodno tlo za manipulaciju, a dozirane i skrivene informacije osnovno obeležje totalitarnih režima. Neophodna je efikasna i javna kontrola u odgovarajućim oblastima društvenog života. Bez dostupnosti informacija to nije moguće. Stoga je ogroman značaj uvođenja zakonske obaveze davanja informacija koje su u posedu državnih organa i javnih institucija. Evo jednog primera. Pre početka današnjeg zasedanja imali smo Odbor za poljoprivredu na kome smo raspravljali o jednoj velikoj pljački države, odnosno o tome da je faktički opljačkano 18 milijardi dinara robnih rezervi, tako što su oni koji su bili skladištari robnih rezervi neovlašćeno i mimo zakona prodavali nešto što nije njihova imovina, što je državna imovina. Prvi put kada smo došli do te informacije kao skupštinski odbor, ona je imala oznaku poverljivo. Pitam vas koga smo u ovoj situaciji štitili, da li smo štitili one lopove koji su zavukli ruku u državnu kasu tako što su prodali robu iz robnih rezervi? Da li smo štitili neefikasno tužilaštvo, da li smo štitili neefikasno sudstvo? Koga smo, zapravo, štitili time što smo stavili oznaku poverljivosti na dokumente koji govore da su opljačkane robne rezerve Republike Srbije za 18 milijardi, koliko iznosi gotovo ceo godišnji poljoprivredni budžet? Na ovom konkretnom primeru vidimo kolika je važnost pristupnosti i dostupnosti informacija od javnog značaja. Formiranje javnog mnjenja u situaciji skrivanja i mistifikacije pojedinih informacija u pojedinim oblastima pogubno je i ima veoma teške posledice. Zato što pre treba doneti i neke zakone koji nisu u direktnoj vezi sa ovim, ali bi pomogli u demokratizaciji ovog društva, kao što je, recimo, pitanje otvaranja tajnih dosijea građana. Mnogi koji su učestvovali u nečem drugom, koji su danas okrenuli ćurak naopako i pričaju o građanskim pravima i slobodama itd. bili su nekad saradnici službi koje su faktički onemogućavale građane da se na pravi način bave javnim poslovima i da učestvuju u društvenom životu. Kada govorimo o medijima, novinarstvu, bez obzira da li su štampani ili elektronski mediji, kao novinar mogu da kažem da smo živeli duže vreme u jednom periodu gde je dolazilo do žestokog cenzurisanja javnosti i ogoljene političke propagande samo jedne političke opcije, a da je javnost rada bila neophodna kao osnovni preduslov demokratije. Nikada se više to vreme, na našu sreću, neće vratiti, ali moramo da sačuvamo i sećanje na vreme kada je zaista to cenzurisanje javnosti i ogoljena politička propaganda samo jedne političke opcije bila državna politika i politika koju su vodili i elektronski i štampani mediji u ovoj državi. U ostvarivanju prava na javnu informaciju posebnu ulogu i podršku treba obezbediti istraživačkom novinarstvu i medijima koji mogu značajno doprineti podizanju javne svesti u ovoj oblasti. Sećamo se i jednog zakona o informisanju, koji je faktički kažnjavao ljude koji su samo prenosili pojedine informacije. Imali smo situaciju da novinar ode na konferenciju za štampu, gde neki šef neke poslaničke grupe ili npr. predsednik neke stranke kaže neku informaciju koju novinar prenese, i onda mediji i novinar budu kažnjeni bez posledica po onoga ko je tu informaciju izneo. To je jedan od flagrantnih primera kako u totalitarnom društvu i u društvu gde se sputavaju prave informacije dolazi do raznoraznih manipulacija. Novinarima stoga treba obezbeđivati akreditacije bez obzira na to kojoj redakciji pripadaju, kojoj političkoj opciji pripadaju, pa i ako rade za neku političku organizaciju i slično, jer je to jedini način i pravi put da dođemo do građanskog društva zasnovanog na ljudskim pravima i slobodama. Informacije su značajne i zbog toga da bi se ljudi odbranili od laži. Danas mnogi koji se bave javnim poslom jednostavno ne mogu da se odbrane od laži. Kada se zalažem za prava novinara, koji u velikoj meri kreiraju javno mnjenje u ovoj državi, zalažem se i za to da budu dostupne sve vrste informacija, jer je to jedini način da se ljudi u ovoj državi odbrane od laži. Koliko puta ste mogli štošta da pročitate na naslovnim i unutrašnjim stranicama novina, koliko ste puta mogli da vidite da se sa ove govornice maše nekakvim papirima. Ljudi su na najvulgarnije načine prozivani, a da jednostavno posle toga nisu mogli da odgovore, niti da se odbrane od laži. Informacije su "vazduh" bez koga nema uslova neophodnih za život društva koje pledira da bude demokratsko. Ovim zakonom javnost u radu prestaje da bude deklarativna, već postaje stvarna, a samo vlast koja se ne boji javnosti u svom radu može biti odgovorna i naravno, sledstveno tome, i smenjiva. Cilj izgradnje demokratskog društva mora biti sloboda dobijanja informacija i potpuna otvorenost javnih institucija. Ovde mogu da razumem da je zakon morao da predvidi i situacije u kojima se ograničava dostupnost informacija i tu su taksativno nabrojani slučajevi u kojima može doći do uskraćivanja prava na informaciju, ali treba sprečiti svaku moguću manipulaciju da se pod neki od ovih navedenih primera podvede nešto što tu ne spada, kako bi se uskratila informacija. Tu su posebno istaknute stvari koje se odnose na oblast privatnog i intimnog života građanina, vojno-nacionalnu bezbednost i slično. Ali, primer koji sam izneo na početku o pljački robnih rezervi, u visini godišnjeg agrarnog budžeta, sigurno nije poverljiva informacija koja treba nekoga da zaštiti. Totalitarno društvo u kome smo živeli decenijama stvorilo je u ljudskim dušama pustoš koju je teško otkloniti. Zato je potrebno vreme da se ostvare promene u svesti ljudi i da se ljudi ne osećaju podanicima zavisnim od svemoćne države, već samo srećnim pojedincima i građanima u punom smislu te reči. Donošenje zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja korak je ka ostvarivanju moderne, evropske, demokratske Srbije i zato će ovaj predlog zakona naići na punu podršku poslaničke grupe DS, jer nama su potrebne krupne promene u mišljenju, delanju i uspostavljanju efikasnog sistema. Hvala.
Hvala lepo. Replika? Izvolite. Da li tražite repliku u ime poslaničke grupe?
Kao ovlašćeni predstavnik. Gospođo potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodo predstavnici Ministarstva, izrečeno je nekoliko stvari koje prosto ne stoje, pa sam dužan da s tim u vezi nešto kažem. Svaka ozbiljna država ima način na koji štiti informacije koje se tiču robnih rezervi. Robne rezerve, između ostalog, postoje i da jedna država bude sposobna da prevlada elementarne nepogode, neposrednu ratnu opasnost ili rat. Zakonom je propisano da je svaka država dužna da ih ima, a naša je bila dužna da ima, i ima tu obavezu i danas, zalihe u nekoliko prehrambenih artikala i energenata za 90 dana ratovanja. Zbog toga se ne saopštava, čak ni onda kada se naprave prekršaji o kojima je ovde bilo reči, da jedna država nema robne rezerve, jer se na taj način obaveštavaju i potencijalni agresori, a njih uvek ima, da ta država nije u stanju da izdrži 90 dana ratovanja sa ovim artiklima o kojima je ovde reč. Dakle, država ima obavezu da zaštiti ove podatke upravo iz razloga koje sam naveo, i to je obaveza koja treba da se poštuje, a obaveza je državnih organa u našoj zemlji da vode postupak da se nadomeste robne rezerve na način kao što je to propisano zakonom, a da lica koja su odgovorna za protivzakoniti utrošak robnih rezervi odgovaraju. Dakle, to je prosto nešto što je važno da se zna, jer ne može baš svako, koliko god da se neki trude, da ima sve informacije o funkcionisanju jedne države, a da pri tome misli da nekom čini dobro na taj način. Upravo je obrnuto. I, kada smo kod ovih robnih rezervi, da kažem još samo nekoliko rečenica. Najveći manjak robnih rezervi nastao je tako što su pre svega mlinsko-pekarske organizacije u Srbiji, koristeći se pravom zaliha i njihovim zanavljanjem, iskoristile nešto na šta nisu imale pravo. Dakle, koristeći pravo na ušurnu meljavu potrošile su državnu pšenicu kao svoju. To su najčešće naplatile, a nisu bile u stanju da nadomeste robne rezerve i da ih vrate tamo gde im je mesto. To je važno i treba sve učiniti da se zalihe nadomeste, da odgovorna lica odgovaraju. Ali, molim vas, ovde se ne radi ni o kakvoj sistematskoj pljački. Radi se, pre svega, o rđavoj proceni menadžmenta da je po dinamici zanavljanja robnih rezervi to mora da učini iz sopstvenog poslovanja. Nažalost, ispostavilo se da to nije bilo moguće. Zato je važno da to znamo i ne treba nikako u startu da ih optužimo. Treba da ih merodavnim odlukama državnih organa obavežemo da vrate ono što je narodno i državno, a da pri tom razumemo zašto je do ovog problema došlo. Hvala lepo.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, a neka se pripremi narodni poslanik Jovan Palalić.
Zahvaljujem se, gospođo Pop-Lazić. Dame i gospodo narodni poslanici, dobro je što se donosi zakon koji će koliko-toliko regulisati sve ono što se smatra informacijom od javnog značaja, ali skoro je indikativno da u svakoj diskusiji ove prodemokratske, blokovske snage, kad izađu za ovu govornicu, za svaki predlog zakona kažu – ovo nas vodi u Evropu. Pa, gospodo, svi smo ovde manje-više poslanici u istom položaju i istoj situaciji i svesni smo činjenice da od 2000. godine ne postoji u ovoj skupštini institucija poslaničkog pitanja. Od 2000. godine nijedno poslaničko pitanje nije moglo da bude postavljeno sa ove govornice, mada, istine radi, jesu postavljana, ali u pisanoj formi. Pogledajte samo, to vam je statistika, vi ste inače prepoznatljivi po statističkim podacima i po avionskim kartama, pogledajte koliko je odgovora dobijeno u proteklom sazivu. Pogledajte statistički koliko je poslaničkih pitanja postavljeno u ovom sazivu, pa ćete videti da ste sami sebi uveli cenzuru kada je u pitanju informacija od javnog značaja. Kako možemo da idemo u Evropu, a sami sebe nismo promenili? Ja to tumačim dobronamerno, kao nedostatak adekvatnog sredstva, a to se zove ogledalo. Ono što je činjenica, to je da u ovom zakonu pokušava da se definiše šta je javna, a šta je posebna informacija. Po tom nekom opštem značenju posebna informacija bi trebalo da bude neka državna tajna. Gospodo, ne gubite iz vida, od 2000. godine nema više nijedne informacije koja bi se mogla nazvati tajna. Postoje, doduše, dokumenta koja nisu dostupna, a imaju tretman "poverljivo" ili "tajno". Ta dokumenta nisu dostupna onima koji su kao izvozni artikal kidnapovani, odvedeni u Haški tribunal, ali su dostupna onima koji vode do sada neviđeni sudski postupak protiv tih lica. Na kraju krajeva, mi smo svedoci da je u ovu zgradu, Skupštinu Srbije, ulazio američki ambasador, kako se zove onaj, ne znam... Žena mu je jako pametna, ona nas je proglasila da smo na nivou Cigana. (Predsednik: Gospodin se zove Montgomeri, a gospođa Lin.) Bolje da vi njega znate, nego ja. (Predsednik: Znam šta vi ne znate. Izvolite, gospodine Mirčiću.) I to je napredak, a čovek je svestan šta ne zna, kao što nije vaša prednost što znate to. Nije to baš za hvalu. Ali dobro. Svedoci smo da su, uz prisustvo gospodina ambasadora, da ne ponavljam, to je ipak autorsko delo predsednika, iznosili dokumenta iz ove skupštine, dokumenta koja se odnose na rad i funkcionisanje parlamenta, od kojih su neka bila označena ili šifrovana kao "tajna", "poverljiva". U Vladi Srbije, to mnogi znaju, situacija je bila mnogo gora. Zašto? Zato što se iz Vlade Srbije iznosilo sve. Onda se krenulo na vojsku, pa na policiju, pa na bezbednosne agencije i tako je to krenulo. Sad mi donosimo jedan zakon koji je, u suštini, u osnovi dobar, zato što ovakvi zakoni postoje kao pravne norme u svim evropskim državama i on je neki okvir koji obavezuje, ograničava, ako ništa drugo, onda državne organe ili pojedince. Ograničava ih u njihovim nezakonskim radnjama. Šta bi se moglo kao primedba navesti? U obrazloženju od strane predlagača čuli smo da su ovde privilegovani, a do sada nisu bili, novinari. Uvek kada vam zafali čvrstih argumenata, nešto što je utemeljeno u zakonskom predlogu ili u realnosti, odmah se pozivate na to da ste vi dobronamerni prema novinarima. Nisu novinari, gospodo, roba koja bi služila vama za potkusurivanje. Osetili ste trenutak kako biste preko ovog zakonskog predloga mogli da pridobijete blagonaklonost novinara, da vam malo oni sutra kroz medije promovišu ovaj zakon, da promovišu veliki napredak i veliki uspeh i udarničke zasluge predlagača ovog zakona. Znaju novinari da u ovom zakonu, dobro su pročitali, kao i mi poslanici, postoji jedno veliko ograničenje. To veliko ograničenje zove se poverenik. Zašto? Zato što uvodite instituciju koja nije utemeljena u zakonu, u Ustavu, a kad nešto nije utemeljeno u zakonu, kad nešto nije utemeljeno u Ustavu, onda je to uvek predmet manipulacije. To iskustvo smo imali iz prethodnog perioda, iz novodemokratskih lekcija koje smo mi iz Srpske radikalne stranke slušali pažljivo i strpljivo tri godine; vi ste slušali isto kao i radikali tri godine, a sada pričate priču. Videli ste da ta priča ne pije vodu. Umesto poverenika u prethodnom periodu bio je Biro za informisanje ili komunikacije. Naizgled, sve je bila harmonija, sve je bilo predivno, demokratija sa vanrednim stanjem, a onda se pojavljuje pojedinac koji u okviru jedne institucije, a zvala se Vlada Srbije, uzima apsolutnu vlast u svoje ruke, sva ovlašćenja su u njegovim rukama, ima apsolutnu moć nad medijima, nad novinarima. I onda je u to vreme osmislio, ne on kao pojedinac, on je samo produkt jedne politike, jedne političke snage ili partije koja deluje na ovim prostorima, da bi spasio novinare svih muka, on je uveo već čuvene tzv.brifinge. (Vjerica Radeta, sa mesta: Da nije Beba?) Ne znam, narastao je već. Nije baš lepo reći za čoveka koji je punoletan da se tako zove. Dobro, nebitno je sad tu ime, koliko je bitna činjenica da smo imali primer da ako se daju ovlašćenja i određene mogućnosti instituciji ili pojedincu, onda je velika verovatnoća da dođe do zloupotrebe tih ovlašćenja. Šta mi sad radimo? Umesto da kao parlament, kao zakonodavno telo dodatnu obavezu prenosimo na Vladu Srbije, da od Vlade tražimo odgovornost, mi sad formiramo jednu protivzakonsku, protivustavnu instituciju. Na kraju krajeva, bićemo suočeni sa činjenicom da je ne možete kontrolisati, jer ona zakonski nije utemeljena. U svakom slučaju, mi radikali imamo neograničeno poverenje u vas demokrate kad kažete da će ta institucija, taj pojedinac biti nestranačka ličnost. Kad vi to kažete, mi vam verujemo. Nas ne morate ubeđivati, ubedite novinare da će biti nestranačka. Od 2000. godine naovamo uvek je nestranačka ličnost ili ekspert, u lošijem slučaju. Kad dođe do zloupotrebe, onda morate da izađete i da kažete - gospodo novinari, javni radnici, napravili smo grešku. Ali, ta greška više neće da se prašta i da se kvalifikuje kao vaše usmeno ili pismeno priznanje. Gospodo, svedoci smo situacije da će ova država, htela ne htela, odnosno njena vlast tražiti odgovornost pojedinaca. Greške koje se ovako prave izazivaju određene posledice, a ljudi koji trpe te posledice traže nadoknadu štete, ne od vas pojedinačno, niti od ove vlade, nego od države, a kad država plaća ona mora da traži odgovornost pojedinca. Ta igra je završena. Moramo biti obazrivi. Zašto ovo govorimo mi, srpski radikali? Pre rasprave o amandmanima imamo još vremena da amandmanski ispravimo, doteramo ovaj zakon, koji je uglavnom dobar zakon, idejno dobro zasnovan, ali dajte da budemo toliko razumni da prihvatanjem određenih amandmana poboljšamo ovo zakonsko rešenje. Ova institucija može da bude uokvirena i u postojeće zakonske odredbe, utemeljena u Ustavu; ako ta institucija funkcioniše nebitno je kakav je naziv u okviru Vlade Srbije, ako od te institucije ili tog pojedinca tražimo, ne samo mi kao parlament, nego i Vlada, odgovornost i informacije. Nemojte na samom startu da pravimo kardinalnu grešku. Doduše, neki se u postojećoj koalicionoj vlasti kunu da nikad više u Srbiji neće biti vanredno stanje. Ja ne bih bio toliko siguran. Ne znamo, na kraju krajeva, šta život nosi, pogotovo jer smo svedoci situacije da je očito na pomolu nova koalicija koja će održati taj čuveni demokratski kontinuitet kada je 11.000 ljudi, a među njima veliki broj novinara, bilo zatvarano po tim demokratskim principima samo zato što se nisu slagali sa mišljenjem jednog čoveka ili što nisu bili po kriterijumima i ukusima jedne partije. Nekada su to bili jedan čovek i jedna žena, a sada jedan čovek i jedna partija. Nema razlike.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, a neka se pripremi narodni poslanik Dragor Hiber. Gospodine Mirčiću, izvinjavam se zbog one upadice malopre, primite moje izvinjenje.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, DSS će podržati Predlog zakona o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, jer se ovim zakonom jačaju demokratski procesi u društvu i borba protiv korupcije, što jeste demokratsko i programsko opredeljenje DSS-a. Osim toga, pored ovih posledica koje su iznošene tokom diskusije, a to su kontrola javnosti, kontrola rada državnih organa, on ima još jednu posledicu – vraća građanina u centar političkih zbivanja u Srbiji. Činjenica da građanin ima mogućnost da dobije informacije koje mogu u određenom trenutku da utiču na formiranje njegove političke volje, da na taj način iskaže jasno opredeljenje na izborima, utiče da građanin koji je izvor vlasti dolazi u centar političkih zbivanja i na neki način anulira u prethodnom periodu iskazanu apatiju, što se videlo na poslednjim izborima. Upravo ta činjenica da je građanin ponovo centar političkih zbivanja na neki način jača demokratske procese u našem društvu. Nema sumnje da predloženi zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja jeste u svom dobrom delu antikorupcijski zakon, jer sprečava mogućnost državnih organa da donose odluke i da ih na neki način skrivaju od očiju javnosti, a te odluke u velikoj meri mogu biti zasnovane na kršenju propisa i ličnom bogaćenju. U ovoj situaciji jedan zainteresovani građanin koji traži informaciju od državnog organa, ukoliko mu se učini sumnjivim da je izvršena korupcija, u startu može to da spreči. Mi smo u ovom parlamentu doneli nekoliko propisa, Zakon o sprečavanju sukoba interesa u javnim službama, izmene Zakona o javnim nabavkama, koji jesu na tragu antikorupcijskih tendencija u društvu. Pored toga što je tokom diskusije ukazano na one pozitivne strane koje donose instituti ovog zakona, nema sumnje da postoje neki delovi ovog predloga zakona koji mogu u bitnom, ukoliko ne budu na adekvatan način u praksi onemogućeni, da spreče realizaciju pristupa informacijama od javnog značaja. Više puta je ovde istaknuta činjenica da ovaj zakon obiluje pravnim standardima. Oni jesu dobri prilikom normiranja, mogu da obuhvate određene stvari, međutim ovde su ti standardi tako postavljeni i uklopljeni u ceo sistem da ovlašćeno lice državnog organa, koje u krajnjem slučaju odlučuje o zahtevu za dobijanje informacija od javnog značaja, može, pored svih ovih ograničenja koja su navedena u zakonu, da ta ograničenja proširi. To je problem. Ogromno diskreciono pravo i veliki broj pravnih standarda mogu na mala vrata da uvedu niz ograničenja koja nisu egzaktno propisana ovim predlogom zakona. To može biti smetnja da se dođe do informacije i na neki način može ponovo staviti građanina u poziciju podanika, a državnim organima dati mogućnost da sakriju informacije za koje smatraju da im mogu "naneti štetu". Ovde ima nekih odredaba koje, naravno ukoliko zakon bude pravilno implementiran,mogu ovo da spreče. Posebno bih se osvrnuo na onaj deo predloženog zakona koji se odnosi na mere za unapređenje javnosti rada organa vlasti. Mislim da ćemo se u narednom periodu suočiti, a prošle nedelje je najavljeno sa ove govornice da se donosi strategija o državnoj upravi, sa kopernikanskim obrtom u radu državnih organa onog trenutka kada oni ovlaste jedno lice da rešava o zahtevima građana za informacijama od javnog značaja.Mislim da će se u svakom državnom organutumbe okrenuti dosadašnji način rada. Mislim da ta javnost, ta transparentnost koja je do sada bila sputavana odjednom mora da ispliva i u tom smislu je jako važno da se što pre krene, nakon izbora poverenika, sa edukacijom u državnim organima ili organima vlasti, jer postoji ta začaurenost birokratije, ta želja da se skrije od javnosti, da se na neki način građanin, kao što sam rekao u uvodnom delu izlaganja, ponovo dovede u poziciju podanika. Mislim da se ta edukacija mora što pre sprovesti i da, saglasno novim zakonima o državnoj upravi i drugim propisima koji regulišu položaj državnih službenika, dođemo do toga da Srbija u narednom periodu dobije takvog činovnika ili službenika koji će moći na pravi način da odgovori obavezama koje slede iz ovog zakona. Naravno, poverenik, o čijoj je poziciji i ulozi ovde mnogo diskutovano, ima izuzetno veliku ulogu u donošenju i predlaganju ovih mera za unapređenje javnosti rada organa vlasti. Kada je u pitanju poverenik, nesporna je činjenica da on može u većoj meri da odgovori objektivnosti rada i obavezama koje mu daje ovaj zakon, nego neki drugi predlozi koji su se ovde čuli. Ako bi to bio neki organ uprave koji bi bio inkorporiran u državne organe mogli bismo da sumnjamo da li bi on odgovorio tim obavezama i da li bi želeo dati informaciju, ali mislim da bi poverenik tu ulogu mogao na pravi način da zadovolji ukoliko se ispune neke pretpostavke koje se odnose na organizaciju rada samog poverenika. Videli smo da se u uvodnom delu zakona govori o tome od kojih organa mogu da se traže informacije; tu su navedeni, pored državnih organa na nivou Republike, i organi teritorijalne autonomije i lokalne samouprave, i naravno pravna lica koja pretežno finansira državni organ. Ali, onda imamo situaciju da poverenika bira Narodna skupština, kao i njegovog zamenika; ovde se vrlo lapidarno spominje stručna služba koja bi bila formirana od strane poverenika, a ne znamo strukturu te stručne službe i da li će ona biti u mogućnosti da odgovori obavezama. Ukoliko neki građanin na lokalnom nivou traži informaciju od nekog javnog preduzeća, a možemo očekivati da će građani želeti da dođu do informacija, gomila tih nerešenih zahteva može da se slije prema povereniku u Beograd. Veliko je pitanje kako će biti organizovana ta stručna služba i da li poverenik može da odgovori svim obavezama koje su mu date ukoliko tu stručnu službu ne bude razgranao i proširio. Mislim da je to vrlo važno pitanje i da je pitanje stručne službe poverenika trebalo da bude regulisano ovim zakonom, jer mi kao Narodna skupština koja ga bira ne možemo sutra da reagujemo adekvatno ukoliko takva stručna služba, njena struktura ne bude na pravilan način odgovarala obavezama iz ovog zakona. Kao što sam rekao u uvodnom delu, pored činjenice da se nesumnjivo utiče na kontrolu rada državnih organa, da se sprečava korupcija, jedna važna posledica je to što je građanin ponovo stavljen u centar političkih zbivanja, što mu je data mogućnost da dođe do informacije koja možda u određenom trenutku može biti odlučujuća za formiranje njegove političke volje. Na taj način on izlazi iz pozicije podanika u poziciju aktivnog političkog subjekta u našem društvu. Naravno, od rada poverenika, od načina kako će prezentovati javnosti, od edukacije službenika u državnim organima, od toga kakav će priručnik biti predstavljen građanima, od toga da li će državni organi odgovoriti obavezi da jednom godišnje dostave svoj informator i od toga koliko će građani shvatiti svoju novu ulogu koja im se pruža ovim zakonom zavisi koliko će naše društvo biti demokratično, koliko ćemo izbeći ovu pojavu koja je bila česta u prethodnom periodu, u periodu bežanja od političke odgovornosti. U svakom slučaju, DSS će podržati ovaj zakon i pozivam sve poslanike da to isto učine.
Hvala najlepše. Reč ima narodni poslanik Dragor Hiber, nije tu. Poslednji prijavljeni govornik je Miroslav Janković.
Poštovane kolege i koleginice, kao poslednji prijavljeni za diskusiju želim da izvršim neku vrstu male rekapitulacije, jer ovo je svakako jedan novi zakon i u evropskom zakonodavstvu, koliko smo čuli, i imamo nešto novo da naučimo, znači, i o novim demokratskim pristupima u Evropi. Postavlja se pitanje da li su ovolike primedbe koje sada čujemo, posebno za ovaj drugi deo zakona oko postupka, primedbe koje mogu da se otklone. Ako samo tri zemlje nisu ovakav zakon usvojile, očigledno je da Srbija mora da ga ima. Postavlja se samo pitanje kako će taj zakon da funkcioniše. Ne vidimo nijedan drugi način nego da one odredbe koje su bitne i suštinske za ovaj zakon, a to su odredbe prvih 14 članova, počnu da se primenjuju u praksi. A onda da vidimo kako funkcionišu u našem društvu, da li treba menjati nešto u Zakonu o upravnom postupku, da li je dobro da bude poverenik ili ministarstvo. Ovako možemo ove teoretske rasprave da vodimo, da kažemo da treba da bude poverenik, treba da bude ministarstvo, ali nećemo ovde za govornicom i u ovoj sali to pitanje rešiti dok ne krenemo na praksu i da sprovodimo zakon. Na kraju krajeva, poverenik nije sam. On ima za sobom jednu određenu službu. To je neka vrsta malog ministarstva, s tim što nije pri vladi, nego je Skupština direktno osniva. Možda je to neka vrsta paralelne vlasti, neko će tako i reći, možda je neustavno, ali hajde da probamo. U februaru smo slavili dvesta godina nove srpske države. Srbija je postala tada i ušla među evropske zemlje, demokratske zemlje i gradimo demokratiju. U Evropi se ta demokratija gradi, napreduje, menja. Ovakav zakon je novi za Evropu. Mi smo se složili oko prvih 14 članova da je to to. Oko ostalih 36 članova koji govore o postupcima ne slažemo se svi u ovoj sali. Hajde da vidimo, da probamo da to funkcioniše. Tu su predstavnici ministarstva koji su i sami rekli, iskreno, da ne znaju ni oni kako će to da funkcioniše, da vidimo, menjaćemo taj zakon i dobro je ako treba češće da ga menjamo, posebno u tom delu. Među primedbama koje su se ovde čule ima osnovanih primedaba i moj prethodnik ih je nagovestio. Kada pogledate postupke koji se vode pred ovim organima i ako se ispoštuje pravo građana, odnosno medija da dobiju informacije, svi postupci mogu da traju 100 dana. Sada kada je sistem informisanja moderan, kada vesti idu iz minuta u minut, znate šta je 100 dana, jer niko ne zna da se nešto dogodilo pre 100 dana, zaboravljeno je, otišlo je u istoriju. Dakle, moramo da vidimo kako da informacija bude dostupna, ali ne bilo kada, nego što pre. Imamo sada informaciju da je neko pucao u beogradskog kriminalca, u tome je očigledno učestvovalo, kako novinari kažu, i vozilo sa vojnim tablicama, zapaljeno u nekoj šumi oko Beograda. Kada novine budu tražile od Ministarstva odbrane informaciju, Ministarstvo odbrane po ovom zakonu može da im kaže 15 dana, čekajte, nemamo dovoljno informacija, produžavamo za 40 dana rok, pa onda da odbiju, a onda da postoji rok 15 dana kod ovog poverenika, pa još neki rok od 30 dana, i to je 100 dana. Kome treba informacija posle 100 dana, a to je sve po ovom zakonu? Dakle, to će se u praksi pokazati, a čuli smo ovde razne primedbe, da je to dodvoravanje nekome, da je to nepotreban zakon. Očigledno je zakon potreban, dodvoravanje ili ne, takav zakon moramo da imamo i takav zakon mora da funkcioniše. Kada je u pitanju da li će to biti poverenik ili ministarstvo, jednostavno mi moramo da vodimo računa i moramo da razvijemo poverenje u autoritete pojedinaca. Dakle, ne one vrste kako smo imali u starijim sistemima, neprikosnovene autoritete, nego autoritete postavljene demokratski. Na kraju, i jedan poverenik može da bude potpuno pametan, da bude kao jedno ministarstvo, ako je pod kontrolom ovog parlamenta, a na kraju krajeva, lakše je kontrolisati njega nego jedno ministarstvo u okviru Vlade, gde morate da kontrolišete celu Vladu da biste imali kontrolu ministarstva i gde neće organ Vlade da štiti drugi organ Vlade. Prema tome, to je sada za jednu široku otvorenu diskusiju. Kada se vratimo na početak, usvajanjem ovog zakona mi u suštini usvajamo prvih 14 članova, usvajamo novo, demokratsko ponašanje u Srbiji, a onda možemo svi zajedno da krenemo i da menjamo ono što ne funkcioniše. Znači, ono što je rečeno ovde, praksa će pokazati da li je dobro u određenom segmentu ili nije. Predlažem da ovaj zakon što pre usvojimo i da izaberemo poverenika i da ovaj zakon počne da se primenjuje, a prvi ću biti za to da se menja ako ne funkcioniše dobro. Hvala vam.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? Reč ima gospodin Rajko Baralić, ima još 10 minuta.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodo iz Ministarstva, SPS će podržati zakon o pristupu informacijama; takođe ćemo podržati nekoliko amandmana koje su podnele poslaničke grupe SRS i DS. Podržaćemo one amandmane koji po našem mišljenju popravljaju zakon. Na samom kraju rasprave želim da kažem da donošenjem zakona neće biti stvoreni idealni uslovi, ali će postojati bolji uslovi u ovoj oblasti nego što smo ih imali. Građani Srbije dobiće u ruke jedan pravni alat koji će im omogućiti da na bolji način dolaze do informacija koje su za njih važne, a državni organi će dobiti obavezu da građane Srbije i medije obaveštavaju na korektniji način nego što je do sada bilo propisano. Tokom rasprave se čulo nekoliko različitih argumenata koji su danas sučeljavani, svako se trudio da sa stanovišta političkog programa stranke koju ovde predstavlja ponudi određenu argumentaciju. Smatramo da je bolje da zakon bude usvojen iz više razloga, iako ima mnogo nedorečenih stvari, jer već smo o njima ovde govorili. Ovaj zakon će biti jedan od onih koji će biti menjani tokom vremena koje je pred nama, jer nije bilo moguće sve rešiti samo ovim zakonom i na ovaj način. U svakom slučaju, makar ćemo izbiti argument iz ruku onima koji uporno govore da smo mi poslednja zemlja koja nije imala zakon itd, a to sam već rekao na početku rasprave, jer nije tačno da je ovde postojao takav mrak o kome se govorilo; pominjale su kolege neke druge situacije, pominjale su Biro za komunikacije, čitav niz zloupotreba u ovoj oblasti. Takođe, želim da kažem da je ostalo zapamćeno da su pre godinu i po dana predsednik Vrhovnog suda Srbije i predsednik beogradskog Okružnog suda, gospođa Karamarković i gospođa Vida Petrović-Škero, podnele ostavke zbog toga što su političari, pre svega gospodin Vladan Batić i neki drugi, izjavama o postupcima koji su bili u toku, davanjem informacija koje nisu smeli da znaju i presuđivanjem pre završetka sudskih procesa na najgrublji mogući način zloupotrebili svoju poziciju i svoju funkciju. Dakle, ako neko govori o nekom vremenu, neka malo zaviri i u ono vreme za koje je imao odgovornost da vrši vlast. Svaka vlast polaže račun jedino pred biračima i ta vlast je, kao i neke druge, taj račun platila na način kao što se to obično plaća. Takođe želim da kažem da nije logično da u zemlji u kojoj se predsednik Republike bira na pet godina ovog poverenika, ovu instituciju o kojoj danas ovde govorimo biramo na sedam. Slaba je argumentacija, što se mene tiče, da je to zbog toga da bi bio nezavisan i da niko na njega ne može da vrši uticaj. To je nešto što je apsolutno bez jasne argumentacije. Takođe se slažem sa onim kolegama koje su danas ovde govorile da nestranačko definisanje jednostavno ne može da opstane. Mi tačno znamo da bez obzira šta ko daje kao obrazloženje uvek kada nekog biramo ili imenujemo dobijemo vrlo, vrlo precizno stranački eksponiranog čoveka, koji najčešće radi određene poslove više u interesu jedne političke organizacije ili jedne koalicije nego što je u stanju da sam izdrži nezavisno funkcionisanje. Ali, kao i mnoge druge stvari i ovo je nešto što će očigledno morati da doživljava korekciju u vremenu koje dolazi. Završavam ovo kratko obraćanje jednom porukom koju stalno i na odborima i ovde pokušavam da plasiram – neko se stalno u Srbiji plaši parlamenta. Kada u Srbiji prestanu da se plaše parlamenta, kada prestanu da se boje onoga o čemu parlament odlučuje, kada dostojanstvo poslanika i parlamenta postane ono čime ćemo se ponositi i kada parlament bude dobio onaj značaj koji treba da ima u Srbiji, onda ćemo lakše donositi neke odluke kao što je i ova danas i neke zakone kao što je ovaj danas. Nalazimo različite načine da uvijemo u različite oblande razne predloge koji treba da ispadnu nestranački, koji treba na bilo koji način da obezbede tzv. nezavisno funkcionisanje. A u stvari vidimo, i kod Radiodifuznog saveta, i kod ovog zakona i kod mnogih drugih stvari, da se uopšte ne radi o tome, već se radi o strahu da Narodna skupština odluči o nečemu o čemu je normalno da odluči u celom svetu. Tako je kako jeste. Još jednom, Narodna skupština će u danu za odlučivanje glasati o ovom zakonu, podržaće ga poslanici SPS-a i podržaće nekoliko amandmana koji popravljaju zakon, a koje su podnele Srpska radikalna stranka i Demokratska stranka.
Da li još neko od predsednika ko nije iskoristio vreme želi reč? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje predlažu da se ovaj amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Predsednik poslaničke grupe SRS Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SRS imala je najviše zamerki na izbor, položaj i nadležnost poverenika, na samu funkciju poverenika i ovaj amandman koga slede mnogi amandmani posle toga u stvari ima za zadatak da izbriše funkciju poverenika. Naravno, to će zavisiti od glasanja. Voleo bih da je stari poslovnik na snazi, pa da sudbina ovog amandmana odmah opredeli i naše ponašanje prema ostalim amandmanima koji su sa ovim u vezi, ali mislim da nećemo ni trošiti previše vremena da obrazlažemo praktično jedan isti amandman. Moram da vas upozorim na to da je položaj poverenika zaista izuzetno jak i voleo bih da je predlagač predvideo da poverenik bude nestranačka ličnost, više nego da bude iz opozicije. Onda bih mogao da prihvatim da postoji čovek sa ovoliko ovlašćenja, sa ovoliko nadležnosti, čak i sa imunitetom, za koga Ustav Republike Srbije nije predvideo imunitet. To je ono što me najviše zabrinjava. Vi uvodite imunitet za nekakvog poverenika, a znate vrlo dobro da je imunitet uveden u članu 77. za narodne poslanike, u članu 86. za predsednika Republike, u članu 94. za Vladu, i imate još za sudije (101. član) i za tužioce (član 106). Ustav ne predviđa imunitet više ni za koga u Srbiji. Vi sada uvodite imunitet za poverenika ravan imunitetu ustavnih kategorija. Predlažete, tražite da se za poverenika izabere lice sa priznatim ugledom. Voleo bih tog jezikoslovca da vidim ovde, da izađe za govornicu i da mi kaže šta to znači "priznati ugled". Čovek je ili ugledan ili nije. Recite mi u koju grupu ljudi će taj biti svrstan, a to će biti prvi čovek u Srbiji sa priznatim ugledom. Mi još nismo imali nijednog čoveka za koga bismo rekli da ima priznat ugled. Čovek može da ima ugled, a priznati ugled znači da ćemo morati da imamo komisiju koja će da proverava može li povereniku da se prizna ugled. Šta mi još smeta kod poverenika? U članu 34. stav 2: "Poverenik samostalno odlučuje, u skladu sa zakonom, o prijemu lica u radni odnos u stručnu službu..." Sada vas pitam, mogu li ministri samostalno da odlučuju o prijemu lica u stručnu službu, može li predsednik Narodne skupštine samostalno da odluči ko će biti zaposlen u Narodnoj skupštini, a ko ne? Odjednom poverenik, koji bira i svog zamenika i celu svoju stručnu službu, postaje čovek koji u svom domenu ima mnogo više vlasti od specijalnog tužioca. Mislim da prepisivanje zakonodavstva iz razvijenih zapadnih demokratija ovde nije primenjivo. Tamo kada ljudi kažu specijalni tužilac znaju da je on nepotkupljiv, znaju da će glavu dati da istraži delo ili pojavu ili da iskoreni nešto i da neće odustati dok ne dođe do kraja. Kada se tamo formira nekakav skupštinski odbor, izlazak pred taj odbor predstavlja strah za ministre ili za one koje odbor prozove. Samo u tekstu napisano da ćemo imati poverenika čije su odluke, rešenja i zaključci obavezujući, lepo će zvučati kada vam to pročitaju na Zapadu. Ali, vi to ovde uopšte nećete moći niti hteti da sprovedete. Naravno, predlagač zakona je odstupio od ustavnog načela da predlogom zakona mora da predvidi finansijska sredstva, da sredstva moraju da budu obezbeđena u budžetu Republike Srbije. On je ovlaš napisao da se sredstva za njegov rad obezbeđuju u budžetu Republike Srbije, a naš je budžet tako napregnut da je ministar finansija oteo NIS-u šest milijardi da krpi rupe u budžetu i time nadmašio čak i onoga koga smo zvali "Boža derikoža". Zbog toga, da ne širim priču o povereniku, zbog toga je poslanička grupa SRS mišljenja da je ovo trebalo konstituisati na drugi način. Naravno ...
Vreme.
Mislim da imam pravo minimum 10 minuta, po mom proračunu.
Pet minuta po amandmanu.
Naravno, ima još dovoljno vremena. Vi ste svom poslaniku danas omogućili da govori dva i po minuta duže, ali nešto ste bili dobro raspoloženi, pa bih vas zamolio da prenesete to dobro raspoloženje još 20 minuta. Naravno da bi moglo da se diskutuje i o opravdanosti toga da ovu funkciju vrši ministarstvo nadležno za poslove informisanja, zato što i ono mora da daje neke informacije. Vlada Republike Srbije ima Administrativni odbor, koji je za mnoga rešenja koja daju ministarstva pojedinačno, drugostepeni organ. Mogao je taj administrativni odbor, a može i lice koje odredi opozicija. Dokazali biste da želite da se sprovede ovaj zakon ako biste opoziciji poverili funkciju poverenika, pa da on pojuri ministarstva i državne organe za informaciju koju nisu dali. Ovako, nestranačka ličnost koja već ima "priznati" ugled i dokazanu stručnost u borbi za ljudska prava. Još jednom, zameram što fotografija lica nije ušla ovde i što nije navedeno godište onoga ko će biti ovde.
Hvala, 7,35 minuta. Poslušao sam vas kao svog poslanika, pa sam i vama dao minut duže od ona dva minuta. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Izvolite, gospođa Snežana Lakićević-Stojačić.
Demokratska stranka nije prihvatila amandman SRS iz nekoliko razloga. Namerom izostavljanja poverenika faktički se "ubija" ovaj zakon. Poverenik je vrlo važna institucija ovog zakona i ispoljava najviše standarde po preporukama Saveta Evrope prilikom konstituisanja i usvajanja ovih zakona i ima ga najveći broj zemalja. Te velike promene koje su pretrpeli određeni zakoni u zemljama koje su uvodile ovo novo pravo u svoj pravni sistem između ostalog odnosile su se i na to da se u mnogima od njih uvidelo da je poverenik mnogo bolji, mnogo važnija institucija, da bi se udovoljilo potrebama svih onih koji traže javnu informaciju, da prilikom ulaganja žalbe dobiju adekvatan odgovor. Institucija poverenika, saglasno odredbama ovog zakona, ne opredeljuje se ni u jednom članu kroz činjenicu da mora da bude vanstranačka ličnost. Citiraću odredbu člana 30. stav 4. koji kaže: "Poverenik ne može biti lice koje obavlja funkciju ili je zaposleno u drugom državnom organu ili političkoj stranci." Dakle, odnosi se isključivo na činjenicu da poverenik ne može imati zasnovan radni odnos u nekoj političkoj stranci. Uopšte ne vidim razloga da se posebno potencira činjenica da li će poverenik biti član neke političke stranke, vanstranačka ličnost, iz pozicije ili opozicije. Ugled poverenika se stvara i načinom njegovog imenovanja. Predlaže ga nadležni odbor Narodne skupštine, a biraju većinom glasova poslanici republičkog parlamenta. Ukoliko izražavate sumnju u odluku većine, u činjenicu da će čovek koga bude izabrao srpski parlament biti neko ko ima ugled u ovom društvu, onda izražavate sumnju u validnost republičkog parlamenta, pa samim tim izražavate sumnju i u volju naroda. Nije tačna konstatacija da je odredba o povereniku neustavna. Po Ustavu Republike Srbije, sve ono što nije zabranjeno, dozvoljeno je. Samim tim, u potpunosti nije u suprotnosti sa važećim Ustavom činjenica da se poverenik postavi ovim zakonom kao organ kome će se ulagati žalba. Zbog toga mislim da je suština amandmana koji se odnose na poverenika da se ovaj zakon obesmisli, jer ukoliko biste pretpostavili da se žalba ulaže ministarstvu zaduženom za poslove informisanja, faktički biste došli do toga da po žalbi odlučuje organ koji ima obavezu da dostavi javnu informaciju na zahtev bilo kog fizičkog lica koje ima opravdano pravo da zna određenu informaciju. Jednostavno, došli biste do činjenice da onaj ko ima obavezu odlučuje i po žalbi, koja se ostavlja takođe njemu. Samim tim, mislim da je ovaj član strašno važan, da je poverenik institucija u koju moramo imati poverenja, da će ugled i poverenje zasnivati na čoveku kojem budu data ovlašćenja, a bude imenovan za poverenika; zavisiće od ugleda ovog parlamenta, a ukoliko je svima nama stalo da ovaj parlament ima ugled, nema razloga da sumnjamo u posao koji će obavljati poverenik.
Gospodin Nikolić, po Poslovniku, član 97.
Pošto sam ubeđen u to da moja koleginica ima dovoljno intelektualnih sposobnosti, mislim da me je namerno pogrešno protumačila. Pročitaću vam član 30. stav 4. za koji ste rekli da ga ja nisam dobro protumačio: "Poverenik ne može biti lice koje obavlja funkciju ili je zaposleno u drugom državnom organu ili političkoj stranci". To znači da poverenik ne može da bude lice koje obavlja funkciju u političkoj stranci. To je čisto tumačenje, kao sunce. Evo, pitajte nekog od svojih koalicionih partnera. To znači da čak ni predsednik opštinskog odbora neke političke stranke ne može da bude poverenik. To znači da ponovo isključujete ljude koji se bave politikom. Zašto? Da li su to kužni ljudi, da li su to nepošteni, nemoralni ljudi? Ako predsednik Vlade može da bude funkcioner političke stranke, ako je vaš predsednik Republike zadržao funkciju predsednika stranke, iako u Ustavu piše da predsednik Republike ne može da obavlja drugu javnu funkciju, kako to da poverenik ne može da bude predsednik opštinskog odbora? Predsednik Republike može da bude predsednik stranke, a poverenik ne može da bude predsednik mesnog odbora političke stranke. Jesmo li jednaki svi? Ako smo jednaki, ovo ograničenje mora da se izbaci. Vi ste veoma skloni ograničenjima. Tu ponovo zadirete u ljudska prava i slobode. Svako ima pravo da bira i da bude biran, pa i onaj ko se bavi politikom. Mogli ste da kažete da na određeno vreme prestane da se bavi politikom. Inače, čovek koji se ne bavi politikom za mene nije potpun, nije savršen. Nije vam smetalo kada je sudija Ustavnog suda postao potpredsednik Opštinskog odbora DS u Novom Sadu. Nije vam smetalo kada je predsednik Ustavnog suda postao član G17 plus, tad vam to nije smetalo. Odjednom poverenik ne može da obavlja funkciju u političkoj stranci. Razumem, tranzicija je pri kraju, dolazite do sve novijih saznanja, ali vratite se i unazad, poništite izbore koji nisu bili u skladu sa novim saznanjima. Ako je novo saznanje da političar ne može da bude poverenik, onda je to saznanje da ne može da bude ni sudija Ustavnog suda i da ne može da bude predsednik Republike. Zato što smo ravnopravni pred Ustavom, pred zakonom i pred Bogom. (Predsednik: Vreme.) Završavam. Zbog toga sam već rekao da mi se ne sviđa rešenje iz amandmana (nažalost, nisam ga blagovremeno video) – da ministarstvo odlučuje, i tu ste potpuno u pravu, ali ni ovaj poverenik sigurno, na način na koji ga vi zamišljate, neće moći da ispunjava ovu funkciju.
Hvala. Nema replike na repliku, molim vas. Pitao sam da li je po Poslovniku ili je replika. Bila je replika, molim vas, budite ljubazni, replika je. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za kulturu i informisanje predlaže da se amandman prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandmanom na član 2. koji je podneo Zoran Krasić zahteva se da se stav 2. briše. Zbog čega? Naime, već u prvom stavu ovog člana definisano je šta je to informacija od javnog značaja, a drugi stav samo na drugačiji način, izmenjenim redosledom reči u rečenici, obrađuje potpuno istu stvar. Tako da stav 1. u ovom članu počinje sa: "Informacija od javnog značaja, u smislu ovog zakona, jeste informacija..." itd. a stav 2. isto to govori, samo što počinje: "Da bi se neka informacija smatrala informacijom od javnog značaja..." itd. Prema tome, smatramo da nema potrebe da stoji ovaj drugi stav u ovom članu, s obzirom da je prvim stavom definisano šta je to informacija, iako je u obrazloženju Vlade navedeno da je potrebno, s obzirom da se zakon prvi put primenjuje, da se što preciznije utvrdi šta je, u stvari, informacija od javnog značaja. Međutim, ovaj zakon, kao i većina sličnih zakona koji su do sada bili pred Skupštinom Srbije, ima jedan veliki nedostatak, a smatram i to da se on donosi u nevreme. Naime, ako hronološki pogledate kada su u evropskim zemljama nastajali ovakvi i slični zakoni, videćete da su nastajali u periodima kada su te zemlje imale veliki privredni rast, ogromne trgovinske suficite, kad su stvorili bogato društvo, i jedno takvo bogato i moćno društvo, sa velikim budžetom i velikim budžetskim sredstvima, imalo je potrebu da omogući svojoj izvršnoj vlasti da na osnovu pomoćnih organa koje osniva lakše funkcioniše. Tako je nastao veliki broj agencija, tako je nastao veliki broj raznih ustanova i zavoda. I ovde je poverenik, iako praktično predstavlja jednu osobu, u stvari institucija koja ima veliki broj zaposlenih. Država Srbija stvarno neće biti u situaciji i u stanju da svojim budžetom izdržava veliki broj državnih organa, koje gomilate iz zakona u zakon, a pogledajte da je Evropa zakone ovog tipa dobijala onda kada je imala jaku i moćnu privredu. Zato je mnogo bolje da se ova skupština posveti donošenju zakona koji će poboljšati privredu Republike Srbije, a bogata i moćna Srbija će nametnuti sama potrebu da se ovakvi zakoni usvajaju ovde u Skupštini. Iskoristiću ovu priliku i samo reći da ovde u obrazloženju, bez obzira što se to ne tiče ovog amandmana, ali govori o suštini zakona, gde su navedeni razlozi za donošenje zakona, ima veoma čudnih rečenica koje zaista privlače pažnju prosečnog čoveka, a da ne govorim o onim drugim koji će sigurno biti povređeni ovim. Naime, govori se o tome da slobodan pristup informacijama kojima raspolažu državni organi čini građane bolje informisanim, obnavljajući ciklus demokratske racionalnosti. Evo, vi ste iz Ministarstva, molim vas objasnite mi kako pristup informacijama doprinosi obnavljanju ciklusa demokratske racionalnosti; ako je obnavljanje onda se podrazumeva da je ciklus. Naime, ciklusi se vezuju za obnavljanje. Prema tome, obe reči nisu potrebne. A, recite mi i šta je to demokratska racionalnost, kako se to demokratska racionalnost pojavljuje u ciklusima i šta se dešava u onim periodima kada nije ciklus demokratske racionalnosti. Da li je to ciklus demokratske iracionalnosti i da li se trenutno Vlada nalazi u tom ciklusu demokratske iracionalnosti? Hvala.
Zahvaljujem se, gospodine Rankiću. Povodom istog amandmana, gospodin Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, javljam se zato što je ovaj stav 2. nepotreban i rogobatan. Trebalo bi upozoriti onoga ko lektoriše predloge zakona koji dolaze pred Narodnu skupštinu da bi svaka rečenica trebalo da liči na nešto. Najpre, nepotreban je zato što je u stavu 1. definisano šta je informacija od javnog značaja i kako nastaje, na šta se odnosi, a onda se dole dodatno kaže koji uslovi nisu bitni da bi se nešto smatralo informacijom od javnog značaja. Pa, tu je sada moglo da se ređa: nije bitno da li je nastalo u proleće, da li je nastalo na severu ili jugu zemlje... Znate, kada dajete neki pojam onda određujete šta je to, a ne šta nije bitno da bi nešto bilo to. Jer, upadate u zamku da biste mogli u beskraj da izmišljate šta sve nije bitno. U zakonu se navodi ono što je bitno, ono što određuje pojam. Na stranu to što ovaj drugi stav, koji je sastavljen iz jedne rečenice, osam puta ponavlja reč "informacija" u različitim padežima. Zamislite učenika osnovne škole koji bi na pismenom zadatku iz srpskog jezika napisao rečenicu u kojoj bi se osam puta pojavila jedna reč. Da li bi to dete moglo da položi srpski jezik? Zar ne postoje reči kojima se zamenjuje ta reč? Zbog toga zakon ništa ne gubi ako ostane bez drugog stava. Ništa. U primeni se uopšte neće osetiti. Samo se eliminiše rogobatnost i ono što još nijedan zakon do sada u Srbiji nije sadržavao, a to je šta nije bitno za ovaj zakon. Nemojte da uvodite praksu da nas obaveštavate u zakonu šta za taj zakon nije bitno.
Izvolite, reč ima narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
Baš kao i u prethodnom amandmanu i u ovom SRS stavlja primedbe a ne nudi rešenje. U prethodnom amandmanu se stavlja primedba na poverenika. Predviđa se da drugostepeni organ po žalbi bude ministarstvo nadležno za oblast informisanja, da bi nam se sa ove govornice reklo kako ni to rešenje ne valja, ali smo se kasno upoznali sa tim rešenjem. E, u tome je razlika između SRS-a i DS-a, između jednog čoveka i jedne partije i onoga što ona nudi. Kada ima primedbu na određenu odredbu, kada ima primedbu na određeni zakon Demokratska stranka onda zna zašto ima primedbu i nudi rešenje koje će poboljšati taj zakon i tu odredbu. Zbog toga DS ima viziju kako treba promeniti određene stvari, određene zakone i zbog toga i daje amandmane koji poboljšavaju zakon, jer zna kojim putem treba stići do cilja da bi se određena stvar poboljšala. Zbog toga mislim da poverenik jeste pravo rešenje, što dokazuje malopre i ovlašćeni predstavnik Srpske radikalne stranke, jer rešenje koje oni nude amandmanom je rešenje koje je apsolutno nedopustivo u ovom zakonskom predlogu koji je pred nama.
Replika na pominjanje u izlaganju, izvolite.
Nisam čuo da su raspisani izbori i da je počeo boj DS-a protiv SRS-a. A ako mislite da ga vodite, onda neka izađe neko iz Demokratske stranke, nemojte vi da me ubeđujete šta nudi DS i kako će to da izgleda. To sam iskusio, i cela Srbija je to iskusila na svojim leđima, kada je Demokratska stranka bila na vlasti. Pristup informacijama – e, baš je bio uređen kad ste vi bili na vlasti. Imali smo informacija koliko god hoćete, samo nismo znali gde se nalazi tih 11 hiljada ljudi koje ste pohapsili. Informacija je bila da hapsite, ali nismo znali ni zašto hapsite, ni gde se nalaze, a za vašu informaciju – od tih 11 hiljada uhapšenih, podignuto je 40 optužnica. Zato nemojte da prigovarate Srpskoj radikalnoj stranci. Ja ovo očekujem od predlagača zakona, da brani zakon. Ne očekujem od novog člana DS-a ovoliko loših reči upućenih SRS-u. Vas tek treba da uhvati taj manir Demokratske stranke. Vas još ništa nije uhvatilo u DS. Tek će da vas hvata.
Po Poslovniku, narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
Član 97, pogrešno sam protumačena. Ja sam samo konstatovala činjenicu da je govoreći o amandmanu na član 1. gospodin Nikolić jasno rekao da rešenje koje je amandmanom predložila Srpska radikalna stranka nije dobro rešenje, i ništa drugo. Isto tako sam rekla da su sva rešenja koja je predložila DS za ovaj zakon i podnete amandmane dobra rešenja jer idu ka cilju poboljšanja ovog zakona. Da li je mene nešto uhvatilo ili nije, to je moj problem, ali me je uhvatila želja da se borim za evropsku Srbiju, za demokratsku Srbiju. Da li su izbori pred nama? Sasvim sigurno je da jesu. Da li se neko tih izbora plaši? Da. Da li je to DS? Sasvim sigurno ne, jer na poslednjim izborima koje je ova zemlja imala, za lokalnu samoupravu, DS je pobedila. Na izborima za predsednika Srbije DS je pobedila. Na budućim izborima za republički parlament, budite uvereni, DS će pobediti.
Zahvaljujem. I sada i ubuduće, član 97. Poslovnika samo objašnjava pravo na repliku i molim da ga ne zloupotrebljavate u pokušaju da se uključite u diskusiju. Takođe molim da nema javnih poziva na koalicije, jer vidite kako završavaju. Budite ljubazni, ako nije težak prekršaj po Poslovniku... (Tomislav Nikolić, sa mesta: Jeste.) Jeste, izvolite povodom Poslovnika, Tomislav Nikolić.
Gospodine predsedniče, vi ste povredili Poslovnik. Svaki narodni poslanik ima pravo da pokuša da povredi Poslovnik, i prethodni poslanik je to učinio. Ja sam vas iz klupe upozorio. Član 97. je pravo na repliku, a ja sam imao repliku na prethodnikovo izlaganje. Dakle, vi uopšte niste mogli da joj date reč. Ja vam kažem - ona koristi repliku, jer član 97. je replika, a vi, kad je ona završila, sasula svoje tirade, vi sad kažete da nije imala pravo i da je zloupotrebila to pravo. Dakle, pošto je to zaista ozbiljna povreda Poslovnika, gospodine predsedniče, samo da podsetim one koji nisu čuli da je Boris Tadić pozvao Srbe na Kosovu i Metohiji da izađu na izbore i da je izašlo manje Srba nego što ih je poginulo od kad su KFOR i UNMIK došli na Kosovo i Metohiju. To je uticaj vašeg predsednika, kako vi kažete, pobednika na izborima, samo nekoliko meseci posle pobede na izborima.
Dužan sam pojašnjenje, gospodine Nikoliću. Već sam se izjasnio o toj povredi Poslovnika i konstatovao sam da je vaš poziv da se gospođa Stojačić raspituje kod koalicionih partnera kad brani zakon prouzrokovao to da se rasprava vodi isključivo između ove dve stranke. Isteklo je vreme, nastavljamo sutra u 10,00 časova. Hvala.