Poštovana gospođo, predsedništvo, dame i gospodo, sva društva imaju problem usklađivanja stvarnog života i pravnog sveta. Idealno bi bilo da uvek jedno odgovara drugome, ali se u realnosti to retko događa, pa je ili pravo ispred života ili je situacija obrnuta. Naravno da postoji potreba za usklađivanjem te dve stvari. Pogledamo li tim okom odnos života na univerzitetu s jedne strane i njegove pravne regulative s druge strane, u toku poslednjih 18 meseci, tj. posle 5. oktobra 2000. godine, videćemo da je život na univerzitetima išao ispred pravne regulative. Ovo pod uslovom da se saglasimo da je Zakon o univerzitetu iz 1998. godine bio loše rešenje. Naime, već u periodu prelazne vlade postignut je dogovor između Ministarstva, tada visokog i višeg obrazovanja, a kasnije prosvete i sporta, da se zapravo primenjuje zakon od 1992. godine, a da se oblači u pravno odelo pozitivnog zakona iz 1998. godine. Tako su svi izbori na univerzitetu vraćeni u proceduru zakona iz 1992. godine sa normalnom, uobičajenom ulogom nastavno-naučnih veća i drugih stručnih tela fakulteta. Na isti način je učinjen izbor većine dekana i njihovih ekipa, fakultetskih odbora. Na taj su se način kroz postupanje u praksi balansirali život, potrebe univerziteta i opšte raspoloženje javnosti, sa jednim zastarelim, loše skrojenim ideološkim zakonskim modelom. Niko odgovoran i ozbiljan na univerzitetu ne prigovara Ministarstvu za arbitrarnost, pa je većinsko raspoloženje na univerzitetima da je kroz praksu vraćena autonomija univerzitetima, uprkos formalnog važenja zakona iz 1998. godine. Time smo došli u fazu faktičkog balansa, uprkos zakonskom debalansu jednog anahronog zakonskog rešenja sa modernim zahtevima sveta. Naravno da ovaj faktički balans mora naći i svoj zakonski izraz. On je danas pred vama. Neki zlonamerno mogu primetiti da je zakonsko balansiranje moglo i ranije da se obavi. Naš odgovor je - moglo je, ali nije moralo. S jedne strane, Ministarstvo prosvete i sporta je bilo na stanovištu da se novi zakon gradi stvaranjem konsenzusa među univerzitetima, studentskim organizacijama i svima onima koji su zainteresovani za normalno funkcionisanje visokog školstva.Izgradnja konsenzusa, svi znamo, traje. S druge strane, prioriteti države u tranziciji diktirali su i dnevni red skupštinskih zasedanja. Potrebe države, način rada Skupštine, odnosi u njoj, granice ljudske izdržljivosti, preopterećenost dnevnog reda, samo su neki od razloga koji su sprečili brže donošenje ovog zakona. Istovremeno, za sve to vreme, ponašanje državnih organa je omogućavalo normalan regularni rad fakulteta. Iskreno se nadam, čak i znam, da većina ljudi uvažava ove argumente, te da oduženo vreme neće shvatiti kao iznevereno obećanje. Ali, u ovom domenu samo je ta većina važna. Jer, ne može se tvrditi da je opstajanje zakona iz 1998.smetalo nekada pozicionim strankama, a sada opozicionim. Oni su ga i doneli, argumentujući da je to što donose najbolje na svetu, te je pretpostavka da je njihova namera dato što su rodili, što duže poživi. To što su izazvali more nesagledivih posledica najgore vrste na univerzitetski život, naravno i nije za njih važno, a te posledice se izražavaju trocrifrenim brojem, naime oko 200, ljudi koji su napustili univerzitet, voljno ili nevoljno, uglavnom nevoljno; u razaranju i zamiranju univerzitetskog života u moru gunđajućih, nemoćnih nezadovoljnika i u dovođenju na univerzitet jednog broja ljudi, koji se na njemu osećaju kao osobe bez karte u autobusu.Oni se stalno plaše da ih kontrolor ne izbaci iz njega i spremni su da i u nauci "vežu konja gde im gazda kaže", a nauka to ne trpi. Oni koji su bili idejni tvorci i glasači dosadašnjeg zakonodavnog rešenja, nemaju ni moralnog prava da se suprotstavljaju sopstvenim aktima i postupcima. Zakon koji je sada pred nama je tranzicionog karaktera. Za neophodno usklađivanje sa evropskim obrazovnim procesom imamo još vremena, za Bolonjski proces najmanje nekoliko godina, a moramo i odgovoriti na pet prethodnih pitanja, kako bi usklađivanje bilo kvalitetno i konačno. Tih pet pitanja su - u kom će se pravcu kretati izmene planova i programa fakulteta, pa i dužina trajanja studija? Pri tom, modernizacija nije sporna, ali je usaglašavanje konkretnih koraka još u toku. Drugo, ko je nosilac autonomije:fakulteti, što je u nas danas slučaj;ili univerziteti, što je svetski trend. Ukoliko je ovo drugo, dalje je pitanje - mogu li veliki univerziteti, poput Beogradskog, biti i dalje jedinstveni ili treba formirati više manjih, i po kom kriterijumu? Treće je pitanje - na koji način će se organizovati finansiranje univerziteta? Naime, svedoci smo da je u nas studiranje bilo skoro socijalna kategorija, a da podaci o ceni studija za svaki visokokvalifikovani profil ne postoje. Na putu smo da dođemo do egzaktnih cifara o tome koliko košta državu jedan pravnik, jedan lekar i tome sl. Tek time dolazimo do realne slike o relevantnom poreskom obvezniku, dakle, onome kojifinasira studiranje svih nas. Sledeće pitanje - kakve su društvene potrebe za stručnjacima određenog profila? Ovi podaci mogu se imati tek posle potpune stabilizacije tržišta, a neophodni su nam zarad upisne politike i suda o mreži fakulteta. Dakle, samo po sopstvenom osećanju i simpatijama za sada možemo govoriti o prevelikom ili premalom broju određenih fakulteta i studenata na nivou zemlje. Ako se ima u vidu normalna i legitimna tendencija lokalne zajednice za otvaranje fakulteta, s jedne strane, kao iželja za samoodržanjem postojećih fakulteta, s druge strane, jasno je da odluka o racionalizaciji mreže fakulteta mora počivati na ozbiljnim i egzaktnim parametrima o finansijskim mogućnostima države i kadrovskim potrebama društva, a ne na simpatijama tj. arbitrarnosti. Najzad, poslednje - to je pitanje odnosa i uloge privatne inicijative u obrazovnom procesu. Da li će i u kojoj meri naša država otvoriti vrata ovoj inicijativi i kapitalu, to je pitanje na koje se odgovara postavljanjem standarda za akreditaciju ili licenciranje rada. Formiranje ovih standarda biće u nadležnosti tela koje se upravo uspostavlja ovim zakonom. Zbog svega rečenog, kao baza novog zakona, onoga koji je sada pred nama, poslužio je model zakona iz 1992. godine, uz određena bitna poboljšanja. Osnovna od njih su sledeća - reaktiviran je Republički savet za razvoj univerzitetskog obrazovanja; on je postojao i po zakonskom tekstu iz 1992. godine, ali nikada nije u praksi zaživeo; i pojačana je njegova uloga. Neke od funkcija Ministarstva prenete su na njega, kako bi se dobila autonomija, pre svega akreditaciona i evaluaciona funkcija. Kad kažem akreditaciona, znači licenciranje fakulteta za rad, evaluaciona ocena vrednosti, odnosno kvaliteta rada fakulteta. Drugo, redefinisani su organi upravljanja na fakultetu, na uštrb društvene zajednice, odnosno države, povećan je broj predstavnika zaposlenih i studenata, tako da su oni dobili kontrolni paket i time se fakultetima reklo - upravljanje je vaše, vaša je i autonomija. Sledeće, stvoren je i zakonski uobličen studentski parlament, koji ima dve uloge: - prva je da se u njemu nađu sve studentske organizacije, slično našoj skupštini, koja je mesto susreta političkih stranaka, te da one u njemu na artikulisani način donose odluke bitne za život studenata, odluke koje će posle organi fakulteta i sprovoditi; druga je edukativni proces i odnosi se na obrazovanje studenata za demokratsku diskusiju, argumentaciju i odlučivanje, kako se ne bi u budućnosti pojavljivale nemile scene, kojih smo sada svedoci u pojedinim parlamentima. Za ovaj parlament studenti su se borili i izborili, počev od 1992. godine. Otvorene su mogućnosti koje se tiču modernizacije nastave na fakultetima uvođenjem trimestara, bodovnog sistema, numeričkog ocenjivanja i nastave na stranim jezicima. Povećano je područje regulative autonomnog prava na račun državnog prava, jer je jedan deo zakonske materije postao statutarna materija. Stupanje na snagu ovog zakona značiće istovremeno i odlazak zakona iz 1998. na depo istorije. Većina naših ljudi to je jedva čekala i njima se ne obraćam. Sledeće reči upućujem manjini, skupštinskoj i opštoj, sa željom da im iskreno i otvoreno kažem za razloge zbog kojih ova skupština i Vlada imaju šansu da uđu u istoriju. U poređenju sa stanjem stvari stvorenim zakonom iz 1998. godine, Titovo doba i samoupravljačko doba za univerzitet su bili Periklovo zlatno doba. Zakon iz 1998. najbolji je dokaz da je Ljosa bio u pravu kad je u "Sagi o Majti" tvrdio da neke stvari u životu nemaju dna, da nas dubina ponora često nemalo iznenadi. U zakonu iz 1998. se desilo čak i nešto sa pojmom pravnog lica, koji u svetu pravnih pravila pretpostavlja samostalnost tog lica. Ipak, idejni tvorac i glasači zakona iz 1998. uspeli su da kreiraju do tada nepoznat pojam zavisno-pravnog lica. Zavisnost je postala u odnosu na Vladu Srbije, ona je postavljala vođstva svih fakulteta i univerziteta, bez obzira, najčešće i protiv volje nastavnika i studenata. Imenovala je rektore i dekane, pa i članove svemoćnih upravnih odbora. Priča se čak da su fakulteti po procentima deljeni između stranaka. I, kao da im to nije bilo dosta, zadržala je za Ministarstvo pravo da se saglašava sa izborom svakog redovnog profesora, a izbore u druga zvanja prenela je sa veća na dekane, koje je sama postavljala. Time je ustrojena vojna struktura, hijerarhija fakulteta, u kojoj je Vlada bila vrhovni savet odbrane, ministar prosvete general armije, rektori generali, a dekani pukovnici. Ubrzo se, međutim, pokazalo da je i Markes bio u pravu-"Pukovniku nema ko da piše", pa je svet prestao da komunicira sa dekanima - pukovnicima i pismima i razglednicama. Dobili smo iz sveta izopšteno najviše obrazovanje. Ukoliko se zna da nauka ne trpi izolaciju, da u izolaciji ona prestaje da bude nauka, onda je posledica da su fakulteti, sa malo svoje krivice, prestali da budu naučnoobrazovne institucije. Svedočenja o tome ima onoliko koliko u ovoj zemlji ima ljudi koji su nastavili, u spornom periodu, da komuniciraju sa svojim kolegama iz inostranstva. Toliko, da se podsetimo. Pitanje koje se sada postavlja je sledeće - da li je dovoljno za hvatanje priključka sa svetom eliminisati sa zakonske scene jedan zakon ili je potrebno učiniti još jedan zakonodavni pokušaj, da se demokratski, na stručan način, raščisti sa posledicama toga zakona. Naravno, govorim o retroaktivnosti. Njena zabrana je demokratska tekovina, čija jeosnova potrebaza pravnom sigurnošću. I, to se ne dovodi u pitanje. Međutim, brutalnost kojom su pojedinci, a ne svi dekani, primenjivali ovaj zakon dovela je do posledica i na opštem i na individualnom nivou, koje ruše temelje svakog obrazovnog sistema, pa i visokoškolskog. Šest kategorija nastavnog osoblja pogođeno je, na ovaj ili onaj način, dejstvima zakona iz 1998. godine. To su: 1) lica koja su pod dejstvom zakona izgubila posao; 2) preuzeta lica koja su na mala vrata ušla na fakultete u viša nastavna zvanja; 3) lica kojima je, uprkos ispunjavanju zakonskih uslova,onemogućeno napredovanje; 4) lica koja su, iako ne ispunjavaju uslove, ipak napredovala; 5) lica kojima je, zbog političke nepodobnosti, uskraćen ulazak na fakultet; 6) lica koja su, uglavnom zbog političke podobnosti, dobila mesta na fakultetu. Ukoliko se ovaj spisak pažljivo pogleda, jasno je da je on pravljen po principu vode i vatre. Svakom pogođenom odgovara jedan povlašćeni. Problem je, kao i uvek u životu, što za jedno mesto konkuriše dvoje. Znam da uspeh ne iritira onog ko je na njemu profitirao, ali iritira one koji su neopravdano izgubili i posebno iritira ukusom nepravde širu društvenu zajednicu - javnost. O interesima nauke i edukacije ne vredi ni trošiti reči, jer su oni očigledni. Ima li opštijeg interesa od toga? Jer, finalni proizvod univerzitetskog obrazovanja je - visoki profesionalac, koji će sutra voditi ovo društvo bez ikakvih političkih boja, odnosno primesa. Predlog zakona koji je pred vama pokušaj je da se na najbezbolniji način ispere gorak ukus iz usta javnosti i zadovolji opšti interes. Pokretanjem procesa koji u sebi ima tragove retroaktivnosti, samo od strane dekana i katedara, jasno je da predlagač zakona nema nameru da jaše na talasu revanšizma, već da u ruke stručne javnosti, oličene u katedri, i zakonodavstva, oličenog uovlašćenjima dekana, prepusti odluku o ispravljanju posledica.Ako se tome doda da se inicijativa ne može pokrenuti unedogled, već da prekluzija nastaje posle dva meseca od stupanja zakona na snagu, tu odluku, po inicijativi, donosi veće natpolovičnom većinom glasova, a ostalo je samo pitanje - ko to izbegava da pogleda samoga sebe. Ovaj zakon ima i vremenski i sadržinski veoma ograničeno dejstvo retroaktivnosti. U jednom kratkom vremenskom periodu katedre i dekani mogu,a ne moraju, inicirati odluku veća koja se tiče postavljanja nastavnika i saradnika od strane dekana, bez uticaja veća, dakle mimo vekovne, uobičajene, akademske procedure, a veće može, a ne mora, doneti revidirajuću odluku. Opštost tog interesa meri se značajem koje univerzitetsko obrazovanje ima u Srbiji danas i potrebom da njegov finalni proizvod može voditi Srbiju sutra. Najzad, retroaktivnost ovog zakona, po mišljenju predlagača, na niskom je nivou, opravdana je i neskrivena. U ovom poslednjem, skrivenost - neskrivenost, ovaj se zakon razlikuje bitno od zakona iz 1998. godine, čija je retroaktivnost bila skrivena bomba sa produženim dejstvom, koja je proizvela mnoge nepravde. Ova retroaktivnost imacilj da te nepravde otkloni. Zato je napred i rečeno da ova skupština ima šansu da uđe u istoriju, ali ne kao telo koje je donelo retroaktivan zakon, već kao telo koje je bilo primorano na to da bi se ispravila nepravda naneta jednom važnom segmentu društva 1998. godine. Postoje nepravde koje nikada neće moći da se isprave. Šta je i kome trebalo da se masovno dovode naoružana lica na fakultete, da premlaćuju studente, izbacuju i sprečavaju dolazak nastavnika, pa i držanje časova, kite se telohraniteljima i tome slično. Šta je i kome trebalo da masovno disciplinski i finansijski kažnjava zaposlene i studente, čak do nivoa zabrane studiranja, koji pokušavaju da misle sopstvenom glavom, makar i pogrešno. Šta je i kome trebalo da masovnim upisima od fakulteta načine domove za socijalne slučajeve, primajući neograničeni broj studenata, bez prostornih, tehničkih i kadrovskih mogućnosti, i time, onima koji su voljni da studiraju, uskrate to pravo. Na ova i slična pitanja nećemo imati odgovore, ali ih naslućujemo. Takođe, ovaj zakon nema nikakve ambicije da te i slične nepravde ispravlja. Najzad, ovaj zakon su uglavnom pisali fakulteti i univerziteti. Čini se da postoji dobar razlog da njegovim usvajanjem otvorimo šansu za razvoj, šansu koja im je grubo amputirana 1998. godine. Da zaključim, predlagač je mišljenja da ovo telo ima pred sobom jedan dobro balansiran predlog tranzitornog zakona. Radikalizam koji neki pripisuju ovom tekstu, a koji se iscrpljuje u pojmu slabe retroaktivnosti, nije posledica radikalizma predlagača. On je produkt potrebe za ispravljanjem ranijih radikalizama. Uostalom, u naordu je odavno rečeno - "što jedan poruši, dvojica grade". O još nečemu bih hteo da obavestim ovu skupštinu. Ovaj zakon je prošao kroz Odbor za prosvetu, o čemu će biti kasnije reči. Mnogi amandmani koje su inicirali pojedini poslanici, predstavnici pojedinih partija ove skupštine, bili su i amandmani Vlade. Zbog toga se ponekad ne vidi, već kao Vladin amandman ide nešto što je zapravo bio amandman pojedine političke stranke. Primera radi, Demokratska stranka Srbije - ograničavanje mandata - ograničili smo na dva puta uzastopno, a bilo je još i drugih primera. Nažalost, vreme i tehnika skupštinske procedure, dakle, pravo i pravna procedura su ponekad izbrisali ime predlagača iz vaših papira, pa izgleda kao da je nešto, predložila Vlada Srbije, a zapravo je, ponekad, zajednički predlog Vlade i nekih političkih stranaka. Hvala vam.
Zahvaljujem se gospodinu ministru. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Predrag Stojanović, predsednik Odbora za prosvetu.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, želim da podvučem nekoliko osnovnih crtica, koje je već izneo ministar Knežević. Tekst Predloga zakona o univerzitetu koji se danas nalazi pred vama je relativno dugo usklađivan sa zahtevima visokoškolskih ustanova, koje su vrlo osetljive na svoj položaj u društvu. Odbor za prosvetu koji je ponuđeni Predlog, upotpunjen prihvaćenim amandmanima, prihvatio uz dva izdvojena glasa jedne poslaničke grupe, mišljenja je da ovakav zakon odgovara našem sadašnjem društvenom trenutku. Zakon jeste tranzicioni, jeste evropski po karakteru, i usmeren je ka Bolonjskoj deklaraciji. Vrlo je verovatno da će on, kada se u njegovom okviru postave temelji reforme srpskog univerziteta, biti zamenjen novim i time potpuno prilagođen savremenim i progresivnim zahtevima evropskog okruženja. Nadajući se tolerantnoj i argumentovanoj raspravi koja je primerena značaju Zakona o univerzitetu, pozivam vas da svojim glasovima potvrdite odluku prosvetnog odbora. Hvala lepo.
Zahvaljujem predsedniku Odbora za prosvetu. Da li predsednici Zakonodavnog odbora i Odbora za međunacionalne odnose žele reč? (Ne.) Da li poslanici koji su izdvojili mišljenje na sednici odbora žele reč? Izvolite, narodni poslanik Vladimir Garčević koji je izdvojio mišljenje na sednici Odbora za prosvetu. Izvolite, pet minuta je vreme.
Poštovano predsedništvo, poštovani ministre, kolege poslanici, u toku donošenja i sagledavanja situacije, vezano za zakon, mogu reći da je meni drago što je 1992. godine Dača imao zakon koji je proevropski i što je sada u osnovici taj zakon ostao kakav je bio 1992. godine. Međutim, moram reći da je Vlada Srbije, odnosno Ministarstvo prosvete je zadržalo neke odredbe iz 1998. godine, kada treba da Vlada odlučuje o fakultetima; znači ono što koristi Vladi ona ostavlja za sebe, a ono što ne koristi, Skupština eliminiše. S druge strane, ja sam na prosvetnom odboru predlagao - ako ima nekih problema od 1998. godine do dolaska na vlast, do oktobra 2000. godine, da formiramo prosvetni odbor koji bi utvrdio činjenično stanje vezano za bilo koje slučajeve koji su postojali u dosadašnjoj situaciji. Međutim, normalno, vlast nikada ne želi da se istina sagledava. Zašto? Zato što je godinama lansirala i godinama blokirala rad na fakultetu, a meni je žao što nema gospođe pomoćnika ministra dapitam šta ona radi sa studentima sada. Postavio bih pitanje ministru - da je sve što je rađeno za godinu i po dana, manje nego što ste vi uradili sada za godinu i po dana na fakultetima, dolazeći na posao, dajući diplome i onima koji su za kratko vreme diplomirali - štoniste sačekali zakonske propise. Sa druge strane,ne odobravam nijedan postupak ako je zloupotreba, ali zloupotrebu može da odredi odbor ove skupštine, nikako stranke koje se nalaze na vlasti. Znači, zajedničkim radom, i onda bih bio spreman u Skupštini da ovo podržim. Da je ostao zakon bez člana 141, 142. i 143,moglo se naći zajedničko rešenje, bez obzira na mišljenje o pojedinim amandmanima, da se taj zakon i prihvati u celini. Međutim, nemamo vere, ja nemam vere, znajući da se pojedinci koji zauzimaju visoko mesto, nalaze i u organizacijama Soroša. Gledajući "Masku" na BK televiziji, imao sam prilike da vidim da se od strane gospođe Turlajić ubeđuju studenti da prihvate odgovornost, da srpski narod prihvati odgovornost za ovaj prethodni period. Ministre,mislim da ste mogli da nađete i da preispitate šta se to dešava, ko vrši politički pritisak na studente? Sa druge strane, na Odboru za prosvetu postavljeno je sledeće pitanje, ministru, (nisam dobio odgovor) - da li se njihova organizacija "Otpor", znači vladina organizacija, finansira iz budžeta Ministarstva za prosvetu? I drugo pitanje koje postavljam ovde, a nisam dobio odgovor, jeste da li su imenovani članovi "Otpora" za kontrolore na prijemnim ispitima, a to me pita javnost i želim da javnosti danas kažete istinu o tome. Prema tome, ovaj zakon bez prelaznih odredaba, sa formiranjem odbora koji je mogla Skupština i utvrđivanje činjeničnog stanja, mogao je da razreši probleme i da se donese jedan adekvatan zakon. Ovako, hoću da pitam da li može, evo ovde imate poslanika sa trogodišnjom školom, da se upiše na fakultet, pod kojim uslovima, da li može da ne izađe na ispit da se nađe na oglasnoj tabli?Neka razmisle ako su ovde na sednicidanas. Prema tome, sve treba preispitati, jesam za odgovornost svakog pojedinca gde je bilo zloupotrebe, ali ne onaj koji prosuđuje i da utvrđuje odgovornost. Zato ćemo glasati verovatno, pošto se šefovi izjasniće se oko celokupnog zakona; znači, dozvolite, ako hoćete demokratiju, utvrdite odbor, pa da utvrdimo činjenično stanje, ali ne od 1998. godine do 2000. godine, nego do danas.
Da li još neko od poslanika koji su izdvojili mišljenje želi reč? Narodni poslanik Bora Stanimirović, izvolite.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, ja nisam izdvojio mišljenje da bih kritikovao ovaj zakon, jer je on u stvari kopija zakona iz 1992. godine koji je donela SPS, ni zato što su prilikom usvajanja ovog zakona korišćeni neki stavovi, čak, iz Zakona iz 1998. godine, i to članovi koji su najviše kritikovani od strane nekih univerzitetskih profesora. Nisam izdvojio mišljenje da bih kritikovao najveće kritičare Zakona o univerzitetu iz 1998. godine, koji su govorili da je taj zakon necivilizacijski, da guši autonomiju, da se previše država meša u rad univerziteta i fakulteta, koji su se zbog svega toga toliko gnušali da i na samu pomisao na taj zakon jednostavno nisu hteli ni da uđu u zgradu univerziteta, odnosno fakulteta. Međutim, šta se desilo? Posle 5. oktobra tim istim ljudima nije smetalo da zauzmu najveće funkcije na univerzitetima, fakultetima, počev od rektora univerziteta do dekana, predsednika upravnih odbora i da prihvate zvanja redovnih profesora, i to u vreme kada nisu imali podršku u nekim kolektivima, čak nijednog člana nastavno - naučnog veća, ali na predlog ministra prosvete i sporta oni su to postali i ostali su, i ostaće zapravo do 30. septembra 2002. godine, znači skoro dve godine moći će da rade na osnovu tog zakona koga su najviše kritikovali. Međutim, dame i gospodo, nisam zbog toga izdvojio mišljenje,izdvojio sam mišljenje upravo zbog dve stvari. Prvo, zbog prelaznih i završnih odredaba Predloga zakona o univerzitetu i drugo, zbog samog obrazloženja zakona. Što se tiče prelaznih i završnih odredaba, mi smo malopre čuli od ministra i da je ta retroaktivnost koja se preduzimau nekoj blažoj formi; međutim, ovde se radi o jednom problemu- možda Skupština neće ući u istoriju, ali će ministar sigurno ući u istoriju kao prvi ministar koji je predložio zakon o univerzitetu sa retroaktivnim dejstvom. To praktično znači da svi oni koji su birani, svi nastavnici, profesori univerziteta, po zakonu iz 1998. godine (ali, pazite, samo do 5. oktobra), mogu da izgube taj posao i za njih će se primenjivati, ukoliko nisu partijski istomišljenici, sve one klauzule predviđene zakonom iz 1992. godine, a ne i za one koji su birani posle 5. oktobra. Ja vam odgovorno tvrdim da je bilo više izbora posle 5. oktobra do 11. aprila, do danas, nego što je bilo do 5. oktobra na osnovu Zakona iz 1998. godine, uz neko ublažavanje zakona iz 1992. godine koji nije bio na snazi. Znači, od jula 1998. godine do 5. oktobra 2000. godine, i vidite na čemu smo sada. To je ono o čemu smo mi ranije govorili i zato smo se i zalagali da se članovi Predloga zakona o univerzitetu koji se ovde nudi 141, 142, 143. i 144. praktično brišu, jer u tim članovima ima retroaktivnosti. Doduše, Ministarstvo je prihvatilo ovaj najdrastičniji, tj. kada se radi o krivičnom gonjenju. Molim vas, po ovom predlogu zakona bilo je predviđeno da nastavno-naučna veća imaju ulogu javnog tužioca, da oni pokreću recimo sporove protiv nastavnika koji su birani. Prema tome, taj amandman je prihvaćen, ali nisu ova tri preostala koja na neki način ukazuju da će doći do revanšizma i da će se raditi onako kako se i predlaže u zakonu. Drugo, samo obrazloženje zakona sadrži toliko mržnje, toliko revanšizma, ali i toliko strašljivosti da je prosto neverovatno da se u jednom stavu togzakona,da ne čitam sada, kažeotprilike da je zapravo na univerzitetima i fakultetima Srbije, policija ulazila u fakultete, da je hapsila studente, da su dekani imali obezbeđenje itd. Molim vas, možda je to bilo u Beogradu na jedno par fakulteta [[žagor]] ali je to trebalo reći, to nije bilo u celoj Srbiji. Odgovorno vam tvrdim da na Niškom univerzitetu nije bilo ...
Gospodine Stanimiroviću, zahvaljujem vam se, prekoračili ste vreme.
... policija nije ulazila na fakultete. Slično je bilo i na Kragujevačkom univerzitetu, ali je to trebalo reći zbog generacija koje dolaze. Zamislite, neki istoriograf koji će, recimo, posle 50 godina proučavati sve to, šta će on reći o takvom univerzitetu. Niko nam ne garantuje, recimo, da će ...
Gospodine Stanimiroviću, upozoravam vas da ste prekoračili vreme, a vidim da ste prijavljeni i za raspravu u načelu.
Nastaviću kasnije. Hvala lepo.
Zahvaljujem vam se. Da li narodni poslanici Pal Šandor i Dragiša Đoković koji su izdvojili mišljenje žele reč? (Ne.) Prelazimo na raspravu predsednika poslaničkih grupa. Reč ima predsednik poslaničke grupe DOS - DSS, narodni poslanik Dejan Mihajlov, izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo uvaženi poslanici, poštovani gospodine ministre, pre nego što krenemo u raspravu o Zakonu o univerzitetu, u iznošenje stavova i primedbi i, naravno, onoga što je dobro u ovom zakonu, treba analizirati kakvo je stanje bilo pre ovog zakona, kao i razloge zbog kojih je, iz godine u godinu, dolazilo do stezanja obruča oko univerziteta, koji je sve vreme poslednjih 10 godina bio zamajac svih protesta koji su nastajali i širili se po Srbiji. Upravo to nezadovoljstvo koje su mladi najpre i najviše osećali svih ovih godina, a koje je bilo artikulisano kroz razne proteste poslednjih 10 godina prošlog veka, bilo je zamajac za sve ostale proteste i u velikoj meri je doprinelo promenama koje su usledile 2000. godine. S druge strane, tadašnji režim je iz godine u godinu stezao obruč oko univerziteta. Kruna tog obruča je bio Zakon iz 1998. godine. On je potpuno potčinio Beogradski univerzitet Vladi, državi i od Beogradskog univerziteta napravio je preduzeće.Tu je potpuno izbrisana svaka autonomija univerziteta, univerzitet je sveden na nivo preduzeća kojim gazduje predsednik Vlade ili neko drugi, a u ovom slučaju to je bila i Mira Marković; tako je Beogradski univerzitet postao sve samo ne univerziteti od njegove autonomije nije ostalo ni "a". To su bile osnove od kojih je pošla demokratska vlast kada je došla na ove pozicije gde je došla. Bez obzira što je bilo raznih razmimoilaženja povodom Zakona o univerzitetu, mi kao DSS smatramo da je ovaj zakon pre svega tranzicioni i prelazni i kao takvog ga doživljavamo. Ne doživljavamo ga kao neko konačno rešenje koje treba da obezbedi punu autentičnu autonomiju univerziteta kao jednu civilizacijsku tekovinu, već ga smatramo prelaznim rešenjem od Zakona iz 1998. godine ka jednom takvom zakonu. Zato ćemo mi iz DSS-a podržati ovaj predlog zakona kao takav. Jednostavno, nije bilo dovoljno uslova da se krene sa donošenjem jednog novog zakona. Pre svega, nije došlo do temeljne reforme celog obrazovnog sistema i nisu utvrđeni ciljevi školstva, a na osnovu kojih treba da se donosi novi zakon o univerzitetu. Smatramo da ovaj zakon može da omogući da se u ovom tranzicionom periodu izvrše promene koje su neophodne i koje su u duhu sa promenama koje su nastupile nakon smene prethodnog režima. Ovaj zakon se na jedan čudan način poziva na zakon iz 1992. godine, koji je manje imao logiku autonomie fakulteta, a više jednu samoupravnu logiku. To je možda logika togzakona,naravno zato što je taj zakon bio Miloševićev zakoni što je nastao posle jednog samoupravnog perioda. Smatramo da je ako se već vraćamo na zakone koji su važili, moždaje bilo bolje da se vratimo na zakon Kraljevine Jugoslavije o univerzitetu iz 1930. godine, koji je bio tada jedan moderan, demokratski zakon i koji je, u skladu sa onim kako su to radile i druge demokratske države, garantovao punu autonomiju univerziteta. Ako se ima u vidu da je u Jugoslaviji i u Srbijitek 1945. godine država prvi put uzela učešće u upravljanju univerzitetom, onda možemo da vidimo da je to počelo sa dolaskom komunista na vlast. Do 1945. godine univerzitet je biou pogledu upravljanja apsolutno samostalan, a finansiranje je bilo - naravno, pored legata i svega onoga što je ostalo univerzitetu - na jaslama države. Tako je država, ona pre 1945. godine, imala svesti i želela da univerzitet upravo bude autentična intelektualna baza koja treba da pomogne upravo toj državi. Negovanje autonomije univerziteta je tada bilo strateški cilj države, kao jedna od mogućnosti i jedan od uslova za brži razvoj države i za uključivanje i približavanje države tada modernim, demokratskim i razvijenim zemljama. Smatramo da je jedan takav zakon, koji bi doneo punu autonomiju univerziteta - koji će uslediti, naravno, nakon ovog prelaznog ili tranzicionog zakona - nešto što je krajnji cilj svih promena kad je pitanju univerzitet u Srbiji. Moram da kažem da je u izradi ovog zakona postojala saradnja DSS-a i poslaničkog kluba sa Ministarstvom, te su neke primedbe i amandmani koji su od strane DSS-a bili podnošeni i u tim raspravama iznošeni već inkorporirani u sam tekst zakona. Smatramo da je u tom delu ovaj tekst zakona i poboljšan. DSS ima još amandmana; očekujemo da neki od njih budu i prihvaćeni. Ono što nas iz DSS-a posebno zanima,to je da li odredbe koje se odnose na zabranu verskog delovanja, odnosno organizovanja na univerzitetu, predstavljaju zabranu vraćanja Bogoslovskog fakulteta u okvire Univerziteta u Beogradu ili ne predstavljaju. Znači, to treba razrešiti, jer imamo jednu inicijativu za ukidanje rešenja kojim je Bogoslovski fakultet Univerziteta u Beogradu izbačen iz sastava Beogradskog univerziteta. Na ovoj sednici će se raspravljati o tome. Znači, hoćemo da znamo da li je to onemogućavanje uključivanja uokvire Beogradskog univerziteta Bogoslovskog fakulteta u Beogradu ili nije. Nejasnoće koje ovim zakonom nastaju nakon ovih odredaba koje se tiču studentskog parlamenta ministar je u svojoj uvodnoj reči donekle razvejao, zato što se studentski parlament neće odnositi na političku organizaciju koja se zove studentski parlament, već će biti za studente neka vrsta parlamenta kakav mi imamo ovde. To je nejasno uneto u zakon i smatramo da treba nekim posebnim aktom, a verovatno će se to doneti, organizovati studentski parlament koji će imati svoja posebna pravila i, verovatno, punu autonomiju u okviru Beogradskog univerziteta. Apsolutno ne postoji nikakva mogućnost uticaja profesora ili bilo kog drugog, ili samih državnih organa, na funkcionisanje i organizovanje studentskog parlamenta. To je onda nešto što će omogućiti pravo učešće studenata u upravljanju Beogradskim univerzitetom. Mi kao DSS se potpuno zalažemo za to. Isto tako, najgore je jednu nepravdu, a zakon iz 1998. je bio nepravda, pre svega prema profesorima, studentima i svim ostalim građanima Srbije, ispravljati drugom nepravdom. Poništavanje, odnosno revizija nekih profesorskih titula koje su dobijane od 1998. godine jeste prihvatljivo, ali to ne treba da ima oblike revanšizma i ne treba te nepravde ispravljati tako što će se nanositi druge nepravde.Mi ćemo insistirati da sve to bude pod posebnom pažnjom i pod lupom i javnosti i stručnih tela, kako bi se stvarno oni koji ne zaslužuju titulu lišili te titule, a oni koji je zaslužuju, naravno, i dobili tu titulu. Nesumnjivo je da ima onih koji su i prema tom zakonu zasluženo dobili svoje titule. Jednostavno, toga se moramo držati. Mi u DSS-u ćemo insistirati da konačan sud o kvalitetu ovog zakona daju upravo profesori i studenti, jer oni su ti koji treba da gasprovode i na njih se najviše odnosi ovaj zakon. Kao što sam ranije rekao, za ovaj zakon ćemo glasati zato što ga doživljavamo, kao što je rečeno, kao tranziciono i prelazno rešenje, ne kao konačno rešenje - koje će uslediti nakon reformi koje naša prosveta i naš obrazovni sistem moraju da dožive, da bi se jasno utvrdili ciljevi obrazovanja i načini kako će on uopšte funkcionisati. Smatramo da Srbiji treba novi zakon o univerzitetu koji će obezbediti punu, autentičnu, civilizacijski određenu autonomiju univerziteta, kako bismo se možda tek tada vratili na neke osnove koje je Srbija imala još 1930. godine, u Zakonu o univerzitetu Kraljevine Jugoslavije.
Za reč se javio narodni poslanik Zeldžo Hurić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Reformisti Vojvodine i Sandžačka demokratska partija.
Uvažena gospođo predsedniče, dame i gospodo potpredsednici, uvaženi gospodine ministre i ostali članovi Vlade, poštovani kolege poslanici, dragi gosti, poštovani i uvaženi građani, pred nama je zakon o univerzitetu koji, zajedno sa zakonima o osnovnoj i srednjoj školi, čini pravnu legislativu obrazovnog sistema naše države. Ako uzmemo da oko 1,5 milion stanovnika Srbije učestvuje u formalnom obrazovnom sistemu, a od toga su oko 80.000 učitelji, nastavnici, profesori, i kao takvi predstavljaju najobrazovniji deo populacije, onda zaključujemo da je to i najznačajniji nacionalni resurs. Blizu četiri miliona građana ima direktne potrebe za obrazovanjem, među kojima je ogromna većina mladih učenika, đaka i studenata. Tako važnom, rekao bih najvažnijem resursu, u prethodnih 10-12 godina skoro da nije poklonjena nikakva pažnja. Istina, zemlja je krenula u proces tranzicije, ali bez ikakvih promena u tome šta i kako se uči u obrazovnim institucijama. Sve ono što nam se dešavalo, a posebno na polju građanskih prava, bitno je uticala na institucije obrazovanja koje, svakako, nisu bile modeli demokratskog procesa niti afirmacije mira i tolerancije. Kao što znamo, štrajkovalo se vrlo često, a izdaci za obrazovanje su bili na najnižem nivou. Istina, bila je proklamovana dostupnost i ravnopravnost u obrazovanju, no one u potpunosti nisu bile ostvarene. Posebno je bilo evidentno odsustvo razvijanja tolerancije prema različitostima, eliminacija ksenofobije, razvijanje sistema vrednosti, upoznavanje i poštovanje ljudskih prava. Jedina, kao što smo čuli, zakonska promena u prethodnom periodu, koja se desila na univerzitetu, bila je donošenje novog Zakona o univerzitetu 1998. godine, koji je skoro u potpunosti ukinuo autonomiju univerziteta i koji je pogazio i neka prava autonomnih pokrajina. U mnogim svojim odredbama bio je u suprotnosti sa međunarodnim dokumentima koje je potpisala i ratifikovala Jugoslavija i tako stvorio prostor za razne diskriminacije po osnovu svojstva ličnosti, a što se u praksi vrlo često i dešavalo. Bili su evidentni razni oblici nasilja, masovno prisustvo oružanih lica, masovno otpuštanje profesora i studenata, nekontrolisan upis studenata, samovolja oktroisanih dekana, skoro legalizovani mito i korupcija i mnogo toga o čemu ovom prilikom zaista ne želim eksplicitnije da govorim. Što se tiče predloženog zakona o univerzitetu, on predstalja skroman pokušaj da se ove i još mnoge druge mane isprave. Naravno da je predlagač u tom svom pokušaju bio limitiran mnogo čime, a ponajviše nasleđenim stanjem na univerzitetima. Stoga ovaj zakon jeste i mora biti za sada tranzicijskog i privremenog karaktera. Bitne novine, o čemu je već bilo govora, ovog predloženog teksta su prvenstveno u pojačanoj autonomiji univerziteta. Neke dosadašnje nadležnosti države, odnosno ministarstva, prenete su na republički savet za razvoj univerzitetskog obrazovanja. Uvode se ponovo neki ukinuti članovi univerziteta, kao što su instituti i univerzitetska biblioteka. Univerziteti, odnosno fakulteti, mogu osnivati preduzeća, takozvane inkubatore, koji se nakon postavljanja temelja osamostaljuju i kao takvi imaju veću šansu za uspešno poslovanje. U organima upravljanja ovim zakonom je obezbeđena dominacija predstavnika fakulteta i instituta u odnosu na predstavnike osnivača. Veliki deo pravne materije ostavljen je da se uredi statutima univerziteta i fakulteta. Univerziteti i fakulteti mogu nastavu organizotovati u trimestrima, što je takođe jedna od bitnih novina. Studentski parlament, koji bira studenta prodekana i studenta prorektora, ovim je zakonom institucionalizovan, čime je potvrđena njegova značajna demokratska uloga. Istina, lično nisam zadovoljan predviđenim učešćem studentskih predstavnika u funkcionisanju univerziteta, odnosno fakulteta. Mislim da je trebalo pojačati ulogu studenata, naročito prilikom donošenja odluka o njihovim prigovorima i zloupotrebi položaja od strane zaposlenih, posebno nastavnika. U nadi da će ovaj visoki dom prihvatiti moj amandman koji otklanja taj nedostatak, mogu da izrazim zadovoljstvo predloženim tekstom. Sve u svemu, kao što sam već najavio, za Sandžačku demokratsku partiju i Reformiste Vojvodine ovaj predloženi tekst zakona o univerzitetu je prihvatljiv i mi ćemo ga svojim glasovima podržati; u načelu, razume se.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović, predsednik poslaničke grupe DOS.
Gospođo Mićić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da smo u prethodnih godinu dana imali puno važnih zakona pred nama, da smo razgovarali o veoma ozbiljnim temama, tragajući za rešenjima. Ali ne verujem da se mogu pronaći argumenti kojima bi se ova današnja rasprava mogla ostaviti u nekom drugom planu, niti se mogu pronaći argumenti kojima bi se zakonu o univerzitetu i zakonima koji će uslediti posle njega, tu mislim na osnovno i srednje obrazovanje, mogao oduzeti titular najvažnije tačke dnevnog reda o kojoj smo mi kao poslanici razgovarali i odlučivali. Mislim da bi bilo dobro da u toj raspravi bude što manje fraza, da bude mnogo više činjenica, konkretnih predloga, pažljivih analiza, spremnosti da se prihvate greške za ono što je učinjeno i spremnosti da se preuzme odgovornost za ono što danas, usvajanjem ovog zakona, verujem da će do toga doći, činimo. Čuli smo jednu opasku da je univerzitet u periodu od 1998. do 2000. godine tretiran kao preduzeće. To je ispravna ocena, s tim što bih dodao da je to preduzeće zapravo bilo partijska ćelija i da je, ukoliko analiziramo period posrtanja našeg univerziteta, taj period mnogo duži nego što se to do sada predstavljalo i da se ne može zanemariti način na koji je ova vlast suočena sa posledicama decenijskog ruiniranja Beogradskog i svih drugih univerziteta. Podsetiću vas da je period propadanja našeg univerziteta zapravo započet sa promenom društva u našoj zemlji. Godine 1945. nove vlasti su ušle sa bajonetima na univerzitet i na beogradske fakultete. Ni danas ne znamo sudbinu profesora koji su do 1945. godine radili na Beogradskom i svim drugim univerzitetima. Ni danas ne znamo sudbinu saradnika, a iz recimo memoara gospodina Mihiza možemo se upoznati sa sudbinom studenata koji su u to vreme pohađali naše univerzitete. Ima praktično razlike između sudbine studenata univerziteta u periodu koji je usledio odmah posle rata i sudbine studenata univerziteta u Srbiji u poslednjoj deceniji, ali u svojoj suštini ta razlika je minimalna. U jednom i drugom slučaju studenti, profesori i asistenti univerziteta bili su žrtva političkog obračuna; obračuna sa najzdravijom snagom našeg društva; obračuna, s obzirom na takvu konstituciju, koji je bio više nego brutalan. Mislim da zato moramo ovde pažljivo pronaći odgovore na pitanja kakav nam je danas univerzitet, zašto je on takav, da ne bismo ponovili iste greške,potom videti postoji li konsenzus u Parlamentu i u društvu o viziji budućeg univerziteta i onda proceniti da li je ovaj zakon jedna prelazna regulativa do onoga što mi želimo zajednički da stvorimo. Kada govorimo o univerzitetima u Srbiji, mi zapravo govorimo o nečemu što je mnogo dublje od pitanja profesora ili pojedine generacije koja studira, mi govorimo o nečemu što je oblikovanje naše budućnosti. Zato je veoma važno da u ovom trenutku pokušamo da utvrdimo kakve su činjenice kojima se opisuje stanje na našim univerzitetima. Univerzitet je praktično od 5. oktobra 2000. godine univerzitet koji funkcioniše uz karikiranje i minimalno poštovanje zakona, koje smo veoma kritikovali i koji ostavljaju duboke posledice za sobom. Duboke posledice pre svega zbog toga što je jedina intencija tog zakona bila politički obračun, a ne unapređenje univerziteta. Oni koji pokušaju drugačije da opravdaju ono što je učinjeno 1998. godine suočiće se sa neoborivim činjenicama. Univerzitet je za sobom, nakon perioda vlasti prethodnog režima, ostavio dugove od 130 miliona maraka. Univerzitet je za sobom ostavio listu od 200 profesora i asistenata koji su samo u periodu od dve godine izbačeni sa univerziteta. Univerzitet je konačno za sobom ostavio čitav niz nestručnih osoba koje su po političkoj protekciji stekle svoje zvanje i titule. Najkonkretniji je primer Medicinskog fakulteta. Od 28. maja 1998. godine do 5. oktobra 2000. godine na Medicinskom fakultetu titulu profesora i asistenta steklo je 513 osoba, a uz poštovanje zakona svega 250. Sada vas pitam - ko su ljudi koji su odlučivali o tim zvanjima i ko su ljudi koji se danas mogu suočiti sa problemima Medicinskog fakulteta, koji više nema prostora za izbor novog profesora i novog asistenta, ukoliko jednom Milovanu Bojiću ne oduzme tu titulu, s obzirom da ju je nezakonito stekao, i on i mnogi drugi. Ne bi bilo dobro personalizovati tu vrstu odgovornosti za haos koji vlada na našem univerzitetu, ali je zato veoma važno da kažemo ono što jeste naša suštinska namera. Univerzitet vraćamo ovom društvu, razvlašćujemo političke strukture našeg društva, spremni da preuzmemo onu vrstu odgovornosti koju država mora da preuzima. Mi ćemo biti odgovorni za neki novi dug koji nastane na univerzitetu, ali mi više nikada nećemo biti vlast koja će biti odgovorna za nepoštovanje zakona ili političku protekciju, kojom se služi student ili asistent, političku protekciju kojom se univerzitet gura u ambis, kao što je to bio slučaj u poslednjoj deceniji. Dakle, neke kritike su izrečene već u početnim nastupima poslanika, a tiču se distinkcije u odnosu na zakon iz 1998. godine, odnosno 1992. godine. Ovo je prelazni zakon. U oblasti obrazovanja ne možemo se ponašati onako kako se ponašamo, recimo, u oblasti privrede. Fabrika sme da propadne, a univerzitet ne sme. Fabrika sme da se privatizuje, ali univerzitet ne može da se privatizuje ako se u tom procesu ne poštuju ona pravila i standardi koji su uobičajeni za svet. Jer, kada pravite cipele možete praviti te cipele sa idejom da se one prodaju samo u Srbiji, ali kada učite studente i dajete im diplome u ruke, te diplome su bezvredne ukoliko razmišljate o ideji da se one mogu koristiti samo u ataru Beogradskog univerziteta ili nekadašnje Kumrovačke škole. Ta praksa praksa koja se prekida primenom ovog zakona, koji verujem da će dobiti podršku poslanika. Mislim da je veoma važno reći da se država, Vlada, mi kao parlament, odričemo upravljačke funkcije na fakultetu. Afirmiše se republički savet za unapređenje univerzitetskog obrazovanja. Vraćaju se ingerencije katedrama, nastavno-naučnim većima i minimalizuje se uloga predstavnika vlasti u organima koji upravljaju univerzitetima u Srbiji. Najprostije, citiraću neke članove zakona, odnosno parafraziraću: broj predstavnika Vlade, dakle ne članova Vlade, ravan je broju predstavnika studenata, a u velikoj manjini u odnosu na broj predstavnika zaposlenih na univerzitetima. Republički savet za unapređenje univerzitetskog obrazovanja, predstavnici univerziteta, odnosno rektori i prorektori, četiri univerziteta puta tri predstavnika je 12, a sa druge strane predstavnici Vlade u manjini, dakle u obavezi da servisiraju univerzitet, a nikako da nameću svoja rešenja. To je najkonkretniji doprinos koji ne može biti minimalizovan nekom vrstom kritike ili karikiranja onoga što je suštinski napor koji smo preduzeli u ovoj oblasti. Teza da je ovaj zakon mogao biti donet ranije može biti opravdana ukoliko razmišljamo o posledicama primene prethodnog zakona i zbog toga smo mi u prvim periodima dolaska na vlast zapravo minimalizovali svaku vrstu štete koja je pratila primenu postojećeg Zakona o univerzitetu. Mogli smo da biramo između stava da se stanje na univerzitetu reguliše bez zakona ili stava koji je bio preovlađujući, koji je dobio podršku univerziteta, da se uz dogovor novih vlasti i predstavnika univerziteta stanje menja kroz evoluciju. Zbog toga je proteklo godinu dana od izbora Republičke vlade, od dolaska novih ljudi u Ministarstvo prosvete, do ove rasprave. Možete pročitati u propratnim materijalima da je u ovoj raspravi konsultovan univerzitet, stručna javnost; dakle, možete videti sve ono što nije bila dominantna karakteristika u zakonima koji su obeležili prethodnu deceniju u ovoj oblasti o kojoj danas razgovaramo. Mislim da je zato potrebno usredsrediti se na one bitne tačke koje će zapravo predstavljati suštinsku razliku u odnosu na sve ono što je do sada bilo prisutno. To je minimalna uloga države, to je afirmisanje uloge studenata i to je vraćanje poverenja profesorima, kroz ideju da oni sprovode ne samo upravljanje na svom univerzitetu, već da sami odlučuju o svemu što je bitno za funkcionisanje univerziteta, u okvirima i na nivoima koji su presudno njihovi. Uloga države će se pre svega procenjivati na osnovu onoga što je država spremna da učini za taj univerzitet, a to nije samo zakon o univerzitetu, to je stvaranje klime u kojoj će univerzitet biti poštovan, stvaranje klime u kojoj će univerzitet biti prioritet. Kroz tretiranje činjenice da smo kao država prema univerzitetu ostali dužni 130 miliona maraka ili oko 65 miliona eura, nisam želeo da ostavim u drugom planu sve one ljude koji su primenom zakona iz 1998. godine ostali bez posla. Tada se samo univerzitetu desilo nešto što je predstavljalo presedan i nešto što nema primera u modernoj praksi uređivanja ove oblasti bilo gde u svetu. Profesori koji su se bavili tim poslom po 20 godina morali su sklapati novi ugovor sa svojim poslodavcem, Republičkom vladom, novi ugovor sa predstavnicima partija, koje su pokušavale 10 godina da unište taj univerzitet. Kada pogledate sastav Upravnog odbora Beogradskog univerziteta, onda ćete se suočiti sa neoborivim dokazima za tvrdnju da je univerzitet tada bio partijska ćelija i bio bi partijska ćelija da nije bilo onih koji su pružili otpor takvoj vrsti odnosa prema univerzitetu. Oni su najzaslužniji što mi danas razgovaramo o ovome, jer da se o univerzitetu starao Goran Matić, Ivan Marković, da je o univerzitetu brinuo Vojislav Šešelj, da je o univerzitetu brinuo isključivo Branislav Ivković, Mirko Marjanović, to su članovi upravnog odbora univerziteta, danas bi taj univerzitet delio sudbinu Srbije, sa kojom smo se mi suočili 5. oktobra 2000. godine. Moramo biti zahvalni tim ljudima sa univerziteta, koji su imali snage da se suprotstave tome i snage da iznesu onaj teret, koji nije bio samo njihov. Zašto je univerzitet bio bastion političke slobode - isključivo zbog togašto tamo sede normalni, razumni ljudi, ljudi koji razmišljaju o svojoj sutrašnjici. Ne zbog toga što je neka partija manipulisala univerzitetom, mada je tačno da je univerzitet postao kolevka demokratske Srbije u kojoj mi danas živimo. Mislim da je istovremeno veoma važno da se osvrnemo na one segmente ovog zakona koji zapravo sankcionišu sve štetne posledice zakona koji je do sada primenjivan. Tu ne mislim samo na retroaktivnost i preispitivanje titula koje su dodeljene u prethodnom periodu. Ta retroaktivnost je obavezujuća i ona ne prestaje 5. oktobra. Ona će biti obavezujuća do dana usvajanja ovog zakona. Verujem da će do toga doći u narednoj nedelji i ona će obuhvatiti sve. Oni koji su profesionalci, nemaju razloga da strahuju, ali oni koji su na osnovu partijske knjižice dobili indeks ili zvanje na univerzitetu, imaju puno razloga za brigu, jer smo mi spremni gvozdenom metlom tako nešto da počistimo. Nikada se više neće desiti na Beogradskom univerzitetu praksa, koja se dešavala u prethodnom periodu. Republički savet za unapređenje univerzitetskog obrazovanja ima veliki zadatak. On, praktično, mora da trasira put razvoja univerziteta, a ne mi kao parlament. Mi moramo studentima obezbediti posao pošto završe fakultet, moramo biti iskreni i reći da ova država može da ima onoliko studenata koliko može da obezbedi kvalitetnog obrazovanja. Ne možemo od univerziteta praviti socijalne ustanove, jer se u ovom trenutku samo na Beogradskom univerzitetu nalazi oko 80.000 ljudi. Ne postoji primer takvog univerziteta u svetu. Nađite jedan. To su poražavajuća saznanja. Drugi nivo koji je veoma važan jeste afirmacija katedre, nastavno-naučnog veća, afrimacija saveta univerziteta, kao i isticanje nove uloge rektora univerziteta, odnosno dekana fakulteta. To više nije partijski činovnik, to nije osoba koja odgovara isključivo Vladi. To je osoba koja odgovara svojim kolegama i svojim studentima. To je osoba koja zavisi od odluka svojih kolega i svojih studenata, mnogo više nego od odluka nekog ministra ili nekog predsednika Vlade. To je prednost koju ovaj zakon daje i to je nešto što ne sme ostati po strani. Mislim da istovremeno nema straha od one vrste funkcije studentskog parlamenta, koja bi mogla proizvesti neke nove političke tenzije na univerzitetu. S obzirom da je u pripremi zakon o studentskom organizovanju, veoma jasno će biti precizirana uloga studentskog parlamenta, ali imam veliko iskustvo u tom smislu i mislim da je potrebno studentima omogućiti, bez obzira na političke pozicije, jer mislim da svako svesno biće ima određene političke stavove, da zajednički odlučuju o pitanjima koja su bitna za fakultet. Takva vrsta civilizacijskog pomaka doprineće razvoju ovog društva, jer stabilna Srbija ne može biti stabilna bez znanja, a znanje je hromo ukoliko potiče sa univerziteta koji je partijska ćelija ili sa univerziteta koji više nije partijska ćelija, ali nije više briga nikoga drugoga. Zato pozdravljam ovaj predlog. Mislim da su dobri amandmani koji su predloženi i da ćemoveliki brojtih amandmana podržati. Ne možemo da podržimo rušenje člana 141, jer bi time zapravo potvrdili nepravdu, a mi na tako nešto nemamo pravo. Ne bi bilo dobro da se ovo pretvori u raspravu o pojedinačnim odgovornostima, jer mislim da se oni koji se na takav način postave moraju suočiti sa poražavajućim činjenicama i nisam siguran da su na tako nešto spremni.
Zahvaljujem. Ima reč narodni poslanik Aleksandar Vučić (replika).
Dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se za repliku, iznenađen izlaganjem malopređašnjeg govornika. Naime, on je odavde, sa ove govornice, verovali ili ne, počeo da govori o ljudima koji su jednim delom, čak neki u samo dve godine, brinuli o univerzitetu, a to je činio na onako ciničan način, i kaže - eto, zamislite, pa između ostalih je pomenuo i ime prof. dr Vojislava Šešelja. Znate, Vojislav Šešelj je bio najmlađi doktor pravnih nauka u bivšoj Jugoslaviji, sa 25 godina je doktorirao. Doktorirao je na temu "Politička suština militarizma i fašizma". Činio je ono što je mogao, na način i u uslovima koji su bili izuzetno teški; za to što je činio i kako je činio u Upravnom odboru Univerziteta u Beogradu i Pravnog fakulteta u Beogradu nije dobio nijedan jedini dinar, kao i nijedan drugi predstavnik SRS; i niko ga nije protežirao da na određeno mesto dođe, osim u jednom kratkom periodu. Mislim da SRS na Beogradskom univerzitetu nije imala nijednog dekana. Ali, ko ste vi, gospodine Jovanoviću, da o tome govorite, ko ste vi da solite pamet i da držite predavanje doktorima pravnih ili bilo kojih nauka, ko ste vi da njih pominjete, da ih uzimate u usta? Odakle vam obraz da o njima govorite? Stariji sam možda godinu dana od vas ili smo isto godište, ni ne znam, pre 10 godina sam to završio, sa najboljim uspehom i najvišim ocenama. Hoćete možda da oduzimate nekome diplome fakulteta koje su završavali zato što vam se ne sviđaju? Pomenuli ste 1945 - tačno je, 2000. je ista kao 1945. Ne znam šta ste sa bajonetima radili, znam šta je bilo sa automatskim puškama. E, tako je i Gašo Knežević upadao prvo na svoj fakultet, a prethodno je otišao i tražio da bude odbačen, kako bi mogao da radi u tzv. AOM-u, je li se tako zove, u AOM-u koji je bio finansiran spolja, gde su imali neuporedivo veća primanja, nego što su imali naši profesori na Univerzitetu u Beogradu. Nemojte da pričate nama koji smo studije završavali na korektan način - koje smo u roku završavali, ne mogu da kažem da je to nešto naročito brzo, nisam bio od onih koji su to pre rokova završavali, koji su bili u tom smislu uspešniji - i koji znaju šta se na fakultetima dešavalo. Ako vi zaista mislite da vam je danas stanje na univerzitetu bolje nego pre tri godine ili pre 10 godina, nije. Nije nimalo. Pre 10 godina ste imali profesore poput gospodina Kneževića i ostalih, koji su pravili oglase na tablama Pravnog fakulteta i kačili ih, da se osudi agresija Srba na Sarajevo, da se osudi agresija Srba na Vukovar. Time su se bavili. Nisu se bavili isključivo predavanjem na fakultetima. To rade i danas. Nažalost, to smo imali i pre tri, i pre četiri, i pre pet godina, i tu se ništa nije promenilo, osim što je nešto pokušano u tom periodu da se učini. Dakle, pozivam vas da takve stvari ne govorite, zato što bi trebalo znati šta se na našem univerzitetu dešava, a ovo su činjenice, svidele se one nekome ili ne. U svakom slučaju, smatram da bi bilo mnogo bolje i pametnije da mi govorimo ovde o Predlogu zakona, nego da neki od sebe prave junake, zato što su bili studenti ili profesori u, tobože, diktatorsko vreme. A danas oni odlučuju o sudbinama, izbacuju i proteruju koga god hoće sa fakulteta, ko god im se politički ne dopada, ko god drugačije misli. Pitajte me ko može danas na Pravnom fakultetu u Beogradu da postane asistent, kojih političkih opredeljenja, a ko ne sme i ni za koju cenu ne može da postane.
Gospodine Vučiću, drugi put vas upozoravam na prekoračenje vremena.
Završavam, nemojte da mi otimate pare, molim vas, završavam. Dakle, što se toga tiče, nikada srpskim radikalima takve stvari ne možete da govorite, ali pošto ste uveli jednu praksu, maltretiranje i šikaniranje svih onih koji se naukom bave, a drugačije misle, budite uvereni da sve što će se u budućnosti dešavati više neće biti presedan, više neće biti prvi put. Ovo što ste uveli, umnogome podseća na 1945. godinu i u tome vas u potpunosti podržavam. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Branislav Ivković, predsednik poslaničke grupe SPS.
Poštovana gospođo predsedavajuća, principa radi, imam pravo i na repliku od tri minuta, pa vas molim da mi saberete vreme, repliku od tri minuta i vreme na koje imam pravo kao predsednik poslaničke grupe. Poštovani gospodine Jovanoviću, nije mi bilo prijatno kada ste u pežorativnom smislu rekli da je - jedan univerzitet vodio Ivković, mada podržavam vaš pristup da ne treba ići u pojedinačnu odgovornost, a želim da vam kažem da je taj jedan Ivković četiri puta biokino-spiker na svetskim kongresima, dok su drugi plaćali da dođu na kongres, da imam pet svojih monografija, objavljenih na engleskom, ruskom i španskom jeziku. Tek toliko, da sam jedan od onih koji je ugradio u diplomu Građevinskog fakulteta u Beogradu instituciju svoga imena, kao što je i akademik Nikola Hajdin i mnogi vrsni profesori univerziteta sa Građevinskog fakulteta u Beogradu, zbog kojih se diploma Građevinskog fakulteta priznaje i razume u svetu. A, u vezi toga - ko upravlja danas univerzitetom, umesto potpredsednika Vlade, profesora dr Vojislava Šešelja, ministra za nauku i tehnologiju Branislava Ivkovića i ostalih, danas univerzitetom upravlja, mimo zakona, član Vrhovnog suda gospodin Ivošević, koji bi inače već trebalo da bude penzionisan jer je godinama prerastao zakonsko pravo da bude sudija; on je predsednik Upravnog odbora, iako ste vi ovde većinom doneli zakon, što je nespojivo sa njegovom funkcijom, da bude predsednik Upravnog odbora Univerziteta u Beogradu. Tek toliko - kako vi sprovodite, kako ko upravlja. Da se vratim na temu. Izvinjavam se, ovo je bio deo replike. Ipak sam želeo da vam odgovorim jer smatram da treba održati taj duh, da mi ovde, pre svega mi koji smo sa univerziteta, imamo izuzetnu moralnu obavezu da se koncentrišemo na zakon i da izbegnemo bilo kakve političke konotacije, mada je neminovnost da kada izađe predsednik poslaničke grupe, opozicione Socijalističke partije Srbije, mora imati obavezu da prokomentariše jedan broj žaoka koje je uputio ministar za prosvetu i sport u svom uvodnom izlaganju. Univerzitet je zaista par ekselans institucija svake države i svakog naroda. U suštini, na univerzitetu je susretanje znanja i žudnje za znanjem, susretanje mudrosti i onih koji tu mudrost žele da steknu. Mi, zaista imamo ovde moralnu obavezu da razgovaramo o univerzitetu na pravi način. Ali je zaista neminovnost i da pitamo vas iz DOS-ovskog režima - zašto niste ranije promenili Zakon o univerzitetu, zakon koji ste nazvali sramnim zakonom. Mnogi dekani, pa i oni koje malo bolje poznajem, ne propuštaju da kažu - sramni zakon o univerzitetu. A, kada se bolje razmisli, vi ga primenjujete u školskoj 2000/2001. godini, u školskoj 2001/2002. godini i s obzirom da ga oročavate na 30. septembar 2002. godine, moram da vam kažem, gospodo i dame iz DOS-a, vi ga primenjujete više nego što su ga primenjivali oni koji su ga izglasali svojom većinom ovde u parlamentu. Međutim, zanimljivo je kako je ministar prosvete doživeo zakon o univerzitetu. On kaže da je to vojna uprava, da u suštini postoji generalštab i verovatno je sebe i video, primenjujući ovaj zakon, u funkciji načelnika generalštaba. I, kako stoje stvari, strašno sam zabrinut što su građani Srbije razumeli i shvatili kako se sprovodi zakon u okviru DOS-ovskog režima, Zakon o univerzitetu iz 1998. godine, skoro dve i više godina. Kako su ga sprovodili pokazuje možda jedan primer, jedna divna gospođa sa univerziteta, Neda Bokan, nakon 5. oktobra, inače dekan svog fakulteta, tri puta je većinskim, tajnim glasanjem, birana za dekana svog fakulteta, ponovo. Međutim, ovde prisutni ministar prosvete i sporta, i pored toga što je u trećem glasanju imala 70% glasova podrške, pazite - posle 5. oktobra, posle kriznih štabova koji su upadali na fakultete i kriznog štaba na čelu sa prof. Marijom Bogdanović, koji je upao na univerzitet, vi doživite da jedan profesor, Neda Bokan dobije u trećem glasanju čak 70% podrške svojih zaposlenih, kojima je i ranije bila dekan imenuje prof. dr Kaldeburga, iako nije imao većinu i podršku prisutnih. Prema tome, vi ste trajanje ovog zakona, kako ocenjujem, nesvesno produžili, ali ste ga u svim njegovim ekstremima i te kako svesno primenjivali i tu je problem, jer ste vi ovo stvarno doživeli kao vojnu upravu, kao diktaturu, kao generalštab i ministra kao načelnika generalštaba. Moram da vam kažem da je mnogo dobro što će taj zakon da se promeni, jer ga vi ekstremno primenjujete. Sigurno je da je bilo ekstremnog primenjivanja i u ranijem periodu. Moramo zaista pošteno da govorimo i znam jedan ili dva fakulteta na kojima jeste bilo problema, ali zato na ogromnom broju fakulteta, počev od mog pa nadalje, dekani su i dalje poštovali nastavno-naučna veća, dekani su sazivali veća redovnih profesora, veća redovnih i vanrednih profesora i maksimalno se trudili da rade sa svojim kolektivom. U ogromnoj meri vi ste imali vrlo fer primenu tog zakona, poštovanje tradicije univerziteta i imali ste činjenicu da oni koji potpisuju referate znaju da stavljaju svoje ime i prezime. I bez obzira što je dekan možda imao pravo da se saglasi sa nekim izborom, nije ga u ogromnoj meri sam iskoristio, nego je pitao veća, vi ste uvek imali potpisnike, tri ili pet potpisnika, univerzitetskih profesora, koji su stavljajući svoj potpis i te kako razmišljali. Verujem da je bilo i onih stvari koje nisu bile dobre. Uvek ih ima. Verujem i u ovo što je rečeno oko Medicinskog fakulteta, da je možda bilo nekih brzopoteznih unapređenja, ali u ogromnoj meri je sigurno sve to bilo fer i pošteno, u duhu tradicije univerziteta na kojima živimo. Jer, znate, univerzitet i život na njemu je posebna specifika. Svi tu sebe gledamo godinama, prvo kao studente, pa asistente, pripravnike, docente, pa redovne, pa vanredne profesore i mnogo znači taj duh odnosa koji se neguje. Ali, nije dobro kada se počne sa ljudima manipulisati. Posebno nije dobro kada se sa tuđom decom manipuliše. Znate, nešto dobro je doneo 5. oktobar. Sneg je pao i trag su mnogi pokazali. Pre 5. oktobra, za nas koji smo bili u javnosti i znalo se ko smo, da pripadamo jednoj, drugoj ili trećoj partiji, jako se dobro znalo naše partijsko opredeljenje, i da smo hteli da radimo protiv svoje savesti, da manipulišemo decom, mi to ne bi mogli. Tradicija univerziteta je da, kada se uđe u zgradu svog fakulteta,politika ne sme da postoji. Tradicija univerziteta je da kada uđeš u salu gde sede tuđa deca, koja su došla po znanje, da im ti to znanje iz oblasti gde si matičan daješ, i da je tu tačka. Onemogućeni su, i da su želeli, ljudi iz SPS-a i drugih partija koje su bile na vlasti, da to rade, jer se za njih znalo ko su. Ali su zato mnogi radili, predstavljajući se da su nezavisni, da su intelektualci, ali posle 5.oktobra eno ih u Vladi Republike Srbije, eno ih u G-17, eno ih u DSS-u, DS-u, DOS-ovskim partijama. Nakon 5. oktobra mi prepoznasmo ko je politiku uveo na univerzitet. Nakon 5. oktobra mi prepoznasmo ko je tuđomdecom manipulisao, izvodio ih na ulicu zarad tuđih interesa, svojih interesa. E, sad smo na svome. Sada, gospodo, od Gaša Kneževića, ministra građevina u Vladi Srbije, pa do mnogih ministara u Saveznoj vladi, u političkim strankama, u G-17, sada ste svi gospodo prepoznati. A, šta sad radite? Sada uvodite studentski parlament. Umesto studentske organizacije, Saveza studenata, koji je totalno apolitična organizacija, mi čujemo sada iz usta prof. dr Gaša Kneževića da se uvodi studentski parlament kao mesto susretanja političkih stranaka. Šta će to, bre, ovoj deci ovde? U kojoj državi na univerzitetu postoji mesto susretanja političkih stranaka? Da li se republikanci i demokrati na Ohio State university susreću. Ma, ljudi, univerzitet je građanska institucija! Na univerzitetu se ide ka znanju, ka mudrosti, a ne ka mestu susretanja političkih stranaka. To uvođenje Unije studentskog parlamenta je u suštini pokušaj vaše zahvalnosti onima koji su formirali studentske proteste, odnosno "Otporu". Čeda Jovanović je pravi primer. On je pravo od vođe studentskog protesta postao potredsednik Demokratske stranke, zar to nije rečit primer o tome koliko je bila politizovana priča i koliko su sa studentskim narodom i mladima radili oni koji su se predstavljali kao nezavisni intelektualci, a evo ih sada i u Vladi Repbulike Srbije, i u Saveznoj vladi i vodeći su ljudi mnogih DOS-ovskih stranaka. E, to je jedino dobro nakon 5. oktobra. Draga gospodo, sada smo svi tu. Sada se svima zna ko je gde i znam da sigurno, i da hoćete, više ne možete da se bavite politikom na univerzitetu, jer je mladost i te kakou lošijem položaju nego što je bila pre godinu i po dana. Mora da plaća vaše školarine. Vi ovim zakonom ukidate sufinansirajuće studente. Recite im - ukidamo sufinansirajuće studente. Uvodite im školarinu. Da li je to vaša zahvalnost toj deci koju ste izvodili na ulicu, da bi vi došli na vlast? Hvala lepo.
Reč ima ministar prosvete i sporta, gospodin Gašo Knežević.
Mnoge stvari, mnogo izrečenog, asocira na odgovor, ali nemam nameru da to koristim . Međutim, nešto što je napisano ovde a ja pročitao, gospodin Ivković je pokušao drugačije da prikaže. Jednostavno ću samo pročitati ponovo ono što sam već jednom pročitao: "Stvoren je zakonski uobličen studentski parlament koji ima dve uloge. Prva je da se u njemu nađu sve studentske organizacije, slično našoj skupštini, koja je mesto susreta političkih stranaka". Nije studentski parlament mesto susreta, gospodine Ivkoviću. Vi ste profesor univerziteta, tumačite reči.
Pravo na repliku, narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospođo Mićić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poslednja replika, ne da bih branio sebe, nego da bih vas pitao da li ste kao profesor Građevinskog fakulteta, kao član Upravnog odbora Beogradskog univerziteta, okrenuli telefon nekog svog kolega koji je ostao bez posla? Da li ste uveli nekog studenta kome su zatvorena vrata fakulteta? Da li ste bilo kada osudili teror stotine hiljada hapšenja i da li ste na kraju postali član Upravnog odbora Beogradskog univerziteta zato što ste pisali na španskom, ili zato što ste slušali Slobodana Miloševića i Mirjanu Marković? Na kom jeziku je pisao Bojić, na kom jeziku je pisala Leposava Milićević, na kom jeziku je pisao jedan Bidža? Vi ste pravili od univerziteta partijsku ćeliju i zbog toga ste stvorili na univerzitetu političku svest koja je promenila ovu Srbiju, mnogo više nego sve ono što je vama do tada predstavljalo pretnju. I zbog toga ćete se u budućnosti sretati sa ljudima koji su svesno sa tog fakulteta, sa tog univerziteta, zakoračili u politiku, da bi sprečili da se bilo kada u budućnosti takvi poput vas vrate i urade ono na univerzitetu što ste vi radili godinama. Podsetiću vas da ste napravili univerzitetsku levicu, da takav primer ne postoji ni u jednoj drugoj situaciji i da ste time sebe demantovali, ne samo kao profesora, nego kao političara koji je izabrao teren na kome je unapred bio osuđen na poraz. [[Aplauz.]]
Vi ste izazvali repliku! Po Poslovniku, ne može replika na repliku, šta da radite, morate da zloupotrebljavate Poslovnik!
Izvinjavam se, poštovana gospođo predsedavajuća, ne zloupotrebljavam Poslovnik, po članu 98. imam pravo da reagujem na pogrešno protumačeno moje izlaganje.
Nemate zato što ste vi izazvali repliku.
Onda neću da zloupotrebljavam Poslovnik. Ali, želim da kažem: sigurno, istina teško boli.
Da li se još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Prelazimo na raspravu prema prijavama za reč u načelnoj raspravi. Reč ima narodni poslanik Dušan Petković, a posle njega narodni poslanik Predrag Čanović.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o univerzitetu koji se sada nalazi na dnevnom redu je u stvari poboljšana verzija Zakona o univerzitetu iz 1992. godine. Brojne intervencije koje su učinjene u tekstu Predloga zakona vratile su autonomiju univerzitetu, koja je Zakonom o univerzitetu iz 1998. godine praktično ukinuta. U odnosu na postojeće rešenje, među najvažnijim novinama zakona mogu se izdvojiti nekoliko: vraćena je uloga republičkog saveta za razvoj univerzitetskog obrazovanja, koga čine rektori i prorektori u Republici i 10 članova koje imenuje Vlada; ima veoma važnu ulogu i rešava veoma važna pitanja od interesa za razvoj univerzitetske delatnosti. Druga važna i karakteristična stvar - vraća se savet univerziteta, odnosno savet fakulteta umesto upravnog odbora. To liči na Zakon iz 1992. godine, ali sa bitnim izmenama u sastavu saveta. U Predlogu ovog zakona, član 111, savet čine 14 predstavnika fakulteta, dva predstavnika studentskog parlamenta i samo šest predstavnika Vlade, koje imenuje Vlada. Na taj načine je bitno obezbeđena autonomnost univerziteta i fakulteta u odnosu na državne organe. Događalo se u ranijem sastavu saveta, po zakonu od 1992. godine, da je u sastav saveta ušlo 50% Vladinih predstavnika i da je njihova uloga bila uglavnom dominantna. Događalo se da, kada savet to odluči, odnosno kada ta polovina odluči da ne prihvati predlog veća po pitanju izbora dekana ili prodekana, to obično njima i uspeva, pa su nam izbori za rukovodstvo fakulteta trajali po pet do šest i više meseci. Značajna novina u ponuđenom tekstu Predloga zakona je uvođenje studentskog parlamenta, kao novog oblika organizovanja studenata, radi zaštite prava i interesa studenata. Studentski parlament, kao što ste videli, bira i razrešava studenta - prorektora i studenta - prodekana, kao i svoje predstavnike u organima upravljanja. Oni takođe mogu da prisustvuju sednicama veća univerziteta, odnosno veća fakulteta i daju određene predloge u cilju postizanja kvalitetnije nastave. Studentski parlament donosi poslovnik o radu. U Predlogu zakona donošenje poslovnika o radu parlamenta, odnosno njegovo konstituisanje nije definisano, nadamo se da će nekim uputstvom ili predlogom to biti dorađeno. U Glavi DžII prelaznih i završnih odredaba, član 178, do konstituisanja studentskog parlamenta, predstavnike u organima upravljanja i studente - prodekane i prorektora bira odgovarajuće veće. Znači, i tu treba verovatno neka sugestija. Kada su u pitanju studenti, ovaj predlog zakona im je veoma naklonjen što se ispitnih rokova tiče: ima ih pet, dobili su pet ispitnih rokova, a stvorena je mogućnost da se statutom fakulteta utvrde i drugi rokovi. Veliki broj ispitnih rokova utiče, normalno, na odvijanje nastave, odnosno remeti ponekad nastavni proces. To naročito ima značaja kod tehničkih fakulteta gde je prisustvo na nastavi jako značajno. Možda na nekim drugim fakultetima to i nije tako značajno, ali na tehničkim fakultetima to je jako važno. Dalje, ovim predlogom zakonom uvedena je i značajna novina, uvedena je trimestralna nastava, što je zapravo pokušaj da se nešto ispravi po pitanju uspeha studenata. Ostaje da se vidi da li će ovaj sistem funkcionisati, obzirom da do sada nismo imali nikakvo iskustvo. U proteklih 30 godina bilo je nekoliko promena zakona o univerzitetu, a samim tim i odgovarajuće promene statuta fakulteta, nastavnih planova i programa. Stalnom analizom o uspehu studenata, koja se radi barem jedanput godišnje, uočeno je da vreme završetka studija postaje sve duže i da je došlo do proseka studiranja od blizu 10 godina na tehničkim fakultetima; govorim o podacima koje sam dobio u Nišu. Na ovakvo stanje uticali su brojni faktori, privredne i političke prilike u zemlji, poremećene vrednosti, ratno okruženje, ekonomska blokada, pad standarda i sve to dovodi do gubitka motivacije za rad. Na dužinu studiranja uticale su i brojne promene Zakona o univerzitetu koji je uslovio promenu planova i programa, a da pri tome niko iz svojih programa nije izbacio ništa, već je stalno dodavano. Dodavana je konstantno nova materija, proširivana, što je dodatno i nepotrebno opteretilo studente. Dalje, umesto većeg broja jednostavnih predmeta, formirani su dvosemestralni i trosemestralni predmeti, a što naravno otežava spremanje i polaganje ispita. Uvođenjem trimestralne nastave može se situacija promeniti u pozitivnomsmislu, ali to zahteva i redukciju nastavnih planova i programa. Problem dugog studiranja nije samo naš problem, već je to problem i u mnogim zemljama Evrope. Prosečna dužina studiranja svima zadaje muke i probleme, predugo studiranje i prekasno uključivanje studenata u profesionalni život je opšti problem. Zbog toga su se evropski univerziteti sporo prilagođavali prilikama koje se događaju u savremenom svetu, pa su se ministri obrazovanja 29 evropskih zemalja dogovorili juna 1999. godine da otpočnu proces reformi svojih univerziteta i potpisali su deklaraciju koja je nazvana Bolonjska deklaracija, a koja predstavlja u stvari evropski odgovor na ove probleme, a sa rašenjem do 2010. godine. Cilj ovih reformi je stvaranje evropskih prostora obrazovanja, ujednačavanje akademskih stepena u čitavom evropskom prostoru. U proteklom periodu izolacije, ekonomske krize kod nas, u svetu se mnogo toga izmenilo, pa i na nivou univerzitetskog obrazovanja. Ovim promenama u našem okruženju moramo da se prilagodimo, a što je pre moguće. To će biti zadatak i univerziteta i fakulteta i resornog ministarstva. Reforma treba da otpočne sa temeljnim reformama ... (Predsednik: Gospodine Petkoviću, upozoravam vas na prekoračenje vremena.) ... odmah, a jasnim ciljevima, sistemom vrednovanja i akreditacije, uz brze zakonske promene, a ukoliko želimo da postanemo deo evropskog sistema. Bez obzira što ovaj predlog zakona nije reformski, već je tranzicionog i privremenog karaktera, on je primeren sadašnjoj situaciji u kojoj se nalazimo i mi ćemo glasati za ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Predrag Čanović, a posle njega narodni poslanik Dragoljub Vojinović.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani članovi Vlade, Zakon o univerzitetu je svakako jedan od najvažnijih zakona, ako se ima u vidu da se na univerzitetu obavljaju vitalne delatnosti, kao što su delatnosti u oblasti obrazovnog, naučnog, odnosno umetničkog rada. Ponuđeni Predlog zakona o univerzitetu najvećim delom ponavlja odredbe Zakona o univerzitetu iz 1992. godine. To je po našem mišljenju bio jedan od boljih zakona, koji je mnoge stvari iz rada i života univerziteta regulisao na jedan savremeniji način, prihvatljiv i onda i danas. Zakono univerzitetu iz 1998. godine doneo je neke izmene u smislu racionalizacije i pojednostavljenja nekih postupaka, a naročito vezanih za upravljanje univerzitetom i izbor nastavnika i saradnika. Naravno, kada se nešto suviše racionalizuje i pojednostavljuje, to ne može biti ni suviše demokratski, ali jesasvim izvesno da je taj zakon iz 1998. godine bio uslovljen određenim okolnostima u zemlji. Najveći broj odredaba ovog predlog zakona ne donosi ništa novo ni savremenije u odnosu na ono što je bilo regulisano prethodnim zakonima, a koji u suštini nikada nisu ni donosili neke veće promene u odnosu na prethodne zakone o univerzitetu. Odbor za prosvetu SSJ-a je pomno analizirao ovaj predlog zakona, pri čemu smo došli do zaključka da se glavne izmene u ovom ponuđenom zakonskom projektu odnose na upravljanje univerzitetima i fakultetima, a i ponešto na režim studija, pa i na ovlašćenja pojedinih organa univerziteta. Međutim, ono što je posebno karakteristično, a to je da se glavne izmene odnose na retroaktivnu reviziju mera koje su preduzimali tada ovlašćeni organi, po tada važećem zakonu iz 1998. godine. Dovoljno je pročitati samo član 141. u postojećem Predlogu zakona, pa će se uočiti da ipak u osnovi tog člana leži revanšizam sadašnjih vlasti prema onim kadrovima koji su bili ovlašćeni da tada rade po važećem zakonu. Međutim, zbog tog revanšizma prema pojedincima, unosi se nemir u one nastavnike i saradnike koji su bili regularno i zaslužno izabranipo tada važećem zakonu. Ispada da su oni bili hendikepirani, što je njihov izbor u više zvanje pao za vreme bivše, a ne sadašnje vlasti. To je po mišljenju SSJ-a neprihvatljivo. Pa, čak i da je bilo tako, ti nastavnici i saradici koji su izabrani u više zvanje po tom zakonu iz 1998. godine nisu izabrani doživotno. Njima sledi normalan reizbor, odnosno izbor, a nekima taj izbor, odnosno reizbor pada sada, nekima za godinu ili dve dana. Kada je već tako, ako ti ljudi ne ispunjavaju uslove za izbor u više zvanje, nemojte ih onda birati. Nije nam jasno čemu ova žurba i zašto se sada žuri. Zašto se unosi nemir u hiljade ljudi i u njihove porodice. A da ne govorimo o nekim formalno - tehničkim problemima, koje ova revizija za sobom povlači. Uzmimo, na primer, da se primenom ovog člana 141. u postojećem Predlogu zakona jedan nastavnik vrati odnosno degradira u zvanje saradnika. Šta će biti sa platom koju je taj nastavnik primao, odnosno razlikom u plati, jer je očigledno da je on sve ovo vreme dok je bio nastavnik primao veću platu nego što mu pripada. A ako se držimozakona, tu razliku u plati trebalo bi da vrati. Šta će biti sa predavanjima koje je taj nastavnik održao? Trebalo bi, po zakonu, da se ta predavanja ponište i da se studentima organizuju druga predavanja. Šta će biti sa studentima koji su položili ispite kod tih nastavnika. Ako se držimo zakona, sve te ispite bi trebalo poništiti i ponovo organizovati polaganje. Prema tome, očigledno da su to neki formalno - tehnički problemi koje ova revizija sa sobom povlači, a koji su ipak neprihvatljivi. Sa druge strane, ono što je posebno karakteristično, ovim zakonom se amnestiraju, odnosno legalizuju, kako god hoćete, neki protivzakoniti postupci koji su vršeniza vreme važećeg zakona iz 1998. godine. Najbolji primer za to je stav 3. u članu 141. Naime, tim stavom se amnestiraju oni dekani, odnosno oni fakulteti koji su za vreme važenja zakona iz 1998. godine radiliprotivzakonito. Ispada na neki način da će da se ozakoni protivzakonito ponašanje, a to je zaista neprihvatljivo. Odbor za pravna pitanja poslaničke grupe SSJ smatra da je član 141. u postojećem Predlogu zakona protivzakonit i protivustavan, jer se retroaktivno vrši provera svih postupaka u izboru nastavnika i saradnika, koji su vršeni na osnovu važećeg zakona koji je takođe donela ova skupština, u ovoj istoj sali. Može neko da kaže da taj zakon nije bio demokratski, da taj zakon nije bio dobar, da je taj zakon bio diktatorski, kako god hoćete, ali je bio važeći zakon koji je donela ova ista skupština u ovoj istoj sali. Na kraju krajeva, šta sve ovo znači: da li to znači da kada, na nekim od sledećih izbora, neka druga politička opcija dođe na vlast, da tada treba da donese sada novi zakon o univerzitetu, a koji će da predviđa retroaktivnu reviziju odnosno preispitivanje svih izbora u viša zvanja koja su nastala za vreme vaše vladavine! Ako to znači to, onda je to jedan cirkulus viciozus, onda je to jedan začaran krug iz koga ćemo teško izaći. Tačno je da po članu 121. stav 2. Ustava Srbije pojedine odredbe mogu imati povratno dejstvo ako je povređen opšti interes. Međutim, nas interesuje gde je ovde povređen opšti interes; kojim je to postupkom utvrđeno da je povređen opšti interes pa čak i da je 10-15 nastavnika izabrano u više zvanje nezasluženo, tu nema povrede opšteg interesa. Uostalom, ako je Vlada želela da vrati na univerzitet sve one nastavnike i saradnike koji su izgubili radni odnos za vreme važećeg Zakona o univerzitetu iz 1998. godine, ona je to mogla da uradi. Zašto se sada maltretira i unosi nemir u hiljade ljudi koji su zaslužno izabrani u više zvanje. Očigledno je da se ovde više ne radi ni o kakvoj povredi opšteg interesa, da bi se preduzimale ovako rigorozne mere u smislu revizija svih odluka koje su donete za vreme važećeg zakona 1998. godine. Na kraju, želim da konstatujem, ukoliko se odredbe člana 141. usvoje i prihvate, nastaće daleko teže posledice nego što će se njima nešto regulisati, ili, kako se u narodu kaže, biće veće štete nego koristi. Amandman koji je na član 141. postojećeg Predloga zakona podneo uvaženi profesor Pravnog fakulteta u Kragujevcu i prorektor Kragujevačkog univerziteta, prof. Predrag Stojanović, donekle je amortizovao, ublažio drastičnost i radikalnost ovog člana. Međutim, poslanička grupa SSJ smatra da ovaj član treba gotovo u celosti brisati, osim stava 6. koji predviđa prelazne odredbe koje su uobičajene u ovakvim situacijama. Poslanička grupa SSJ je podnela veliki broj amandmana na zakon o univerzitetu. Vlada je prihvatila sedam naših amandmana, ali moram da istaknem da mi ni sa tom činjenicom nismo zadovoljni, jer je veliki broj naših kvalitetnih amandmana odbijen, pa se zbog toga nadam da će poslanici u Republičkom parlamentu ispraviti grešku Vlade i prihvatiti bar još neki od naših amandmana. Ovako koncipiran zakon o univerzitetu nije prihvatljiv za našu poslaničku grupu. Na kraju krajeva, samo da kažem, pošto sam i ja nastavnik Medicinskog fakulteta, smatram da je u najmanju ruku nekorektno da se ovde daju određene negativne kvalifikacije i ocene o profesorima Medicinskog fakulteta, a pogotovo je nekoretno ako te kvalifikacije dolaze od osoba koje nisu za to kompetentne.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Vojinović, a posle njega narodna poslanica Gordana Pop-Lazić.
Poštovana predsednice, dame i gospodo, koleginice i kolege, gospodine ministre, danas je na redu dugo očekivani Zakon o univerzitetu. Dugo je relativan pojam, jer nekada i godina dana je jako dug period koji može da nanese velike štete u jednoj delatnosti kakav je univerzitet, a koja je od bitnog značaja, po mom mišljenju, za naciju. Moram da kažem, možda će nekome to zvučati anahrono: za iskazivanje nacije u svoj njenoj sveobuhvatnosti, uključujući i državnost, neophodno je da ima parlament i univerzitet. Sve ostalo su činjenice koje iz toga proizilaze i sve ostalo su službe i službenici, i vlada, i lokalna samouprava, i policija, i školstvo, pa čak i zdravstvo.Zato bih počeo od konstatacije Asocijacije evropskih univerziteta (Europea Universitu Association) da su u mnogim evropskim zemljamanacionalni zakoni određivali i opravdavali misiju svojih institucija, pa i univerziteta. Univerziteti nisu morali sami da izgrađaju specifične misije. U dosadašnjoj praksi, ne računajućineke neposredne ili duže periode u našoj praksi,to je bilo i kod nas. Da pogledamo razloge za donošenje ovog zakona. Ustavni osnov, kako je napisano,član 72. stav 1. tačka 6. Ustava Republike Srbije, kojim se utvrđuje da Republika uređuje i obezbeđuje sistem obrazovanja. To je prvi razlog.Međutim, dame i gospodo,obrazovanje danas u svetu može da sprovodi i neko drugi ili druge institucije (npr. Filipsškoluje za svoje potrebe). U svetu se formiraju sistemi za obrazovanje poput multinacinalnih kompanija, te smatram da nije daleko kada će se na našem prostoru pojaviti filijale Oksforda ili Harvarda, ako se steknu uslovi. Drugi razlog je, kako je navedeno u obrazloženju, što je bilo neophodno staviti van snage Zakon iz 1998. godine, jer je njime bila eliminisana autonomija univerziteta i fakulteta i celokupno funkcionisanje stavljeno pod neposrednu kontrolu izvršne vlasti. Sa tim se slažem.Razlozi su ubedljivi, ali arhaični, nažalost. Pitanje je da li će autonomija univerziteta biti vraćena. I drugo je pitanje, gospodine ministre,da nije vreme da već idemo dalje od gole autonomije ili bar da tu autonomiju univerzitetainstrumentalizujemo zaneke dalje ciljeve. Opet se vraćam zaključcima evropske asocijacije univerziteta. U mnogim zemljama ovo se promenilo. Sada je potrebno dauniverzitet ima viziju, da bi se razumelo gde bi ta institucija mogla otići u budućnost. A zato se postavljaju četiri strateška pitanja: 1) šta univerzitet pokušava da uradi; 2) kako univerzitet pokušava da to uradi; 3) kako univerzitet zna da je to delotvorno; 4) kako se univerzitet menja da bi se poboljšao? Kao što sam rekao, u mnogim zemljama ovo se promenilo. Sada je potrebno da i kod nas univerzitet ima viziju da bi se razumelo gde će ta institucija biti u budućnosti. Otuda sledi sledeće pitanje koje određuje da organizacija mora da odgovori: koje vrste obrazovanja, istraživanja i "usluga" ona pruža i na koji način procesi unutar univerziteta potpomažu ove aktivnosti? U kojoj su meri aktivnosti i procesi usaglašeni sa misijom univerziteta? Na sva ova pitanja treba da odgovori zakon, usredsređujući svoje aktivnosti na ove znake ili odrednice. Odmah se postavlja pitanje - da li ovaj zakon uređujei obuhvata ova pitanja. Po mom mišljenju, svakako ne. Drugo je pitanje kako je ovim zakonom, uslovno rečeno, organizovana unutrašnja organizacija univerziteta. Rekao bih da je formalno gledajući ta, nazovimo je unutrašnja, organizacija uređena na način Zakona iz 1992, jer u obrazloženju zakona doslovce stoji: "Predlog zakona o univerzitetu ima za svoj osnov Zakon o univerzitetu iz 1992. godine, ali je u odnosu na taj tekst bitno redefinisan, tako da se može govoriti o novom tekstu zakona. Ovo je zakon tranzicijskog i privremenog karaktera." To piše u obrazloženju. Jedino se ne mogu složiti sa ovom poslednjom rečenicom u citatu, jernije tačna,jer je ovo u stvari delimično i većinom prepisan Zakon iz 1992. godine, sa svim odlikama samoupravnog zakona, ali ne i u smislu samouprave univerziteta. Pokušaću to i da dokažem. Pojačana uloga Republičkog saveta u članu 118. kao danaglašavada može i da treba odgovoriti na ova prethodnapitanja. Otuda moram da kažem da zakon nije reformski, čak mogu da kažem da je nedostatan. Doduše, ruku na srce, zakon i ne može sve da obuhvati; ovde iz subjektivnih razloga, jer smatram, gospodine ministre, moje je pravo da kažem, čini mi se da se ljudi uvašem timu nisu, kako bi rekli moji zemljaci, "mnogo pretrgli" oko ovoga. Objektivne činjenice se javljaju tek kada se subjektivne uklone, te objektivne činjenice ste stvarno morali da imate i tu bih ponovio Evropsku asocijaciju univerziteta, koja kaže - složen i ponekad turbulentan pejzaž visokog obrazovanja, koji sada preovlađuje Evropom, pa i šire, zahteva od univerziteta da se oni ponašaju, to ste rekli u vašem izlaganju, kao koherentne i kohezione jedinice, a kod nas to uglavnom čine fakulteti, u odnosu na svo ovo okruženje. Ni ovih elemenata nema u naznakama zakona. Da bi univerzitet znaoda je njegovo delovanje delotvorno, mora da poseduje mehanizme za povratne informacije, koje su stalno prisutne na univerzitetu, jer kvalitet u istraživanju i obrazovanju veoma mnogo zavisi od prispelih informacija. Na taj način, gospodine ministre po mom mišljenju, zatvara se krug koji započinje misijom, a završava se povratnom informacijom i koristeći te informacije univerzitet se reformiše, a ne zato što ga vlada informiše i ne zato što treba da zameni loš zakon - a tačno je da je loš zakon iz 1998. godine - nego što su ga ovi elementi naterali na reformu. Gospodine ministre, naravno da univerzitet ne radi u vakuumu. Tako se postavlja drugo centralnopitanje koje se odnosi na interno funkcionisanje univerziteta. Ovim zakonom, sem onoga što sam rekao, ipak je kako-tako sagledana ta centralna organizacija, a sada se javlja dodatno pitanje koje se odnosi na eksterno okruženje: ko su deoničari, odnosno participanti u finansiranju univerziteta, ko su interesne grupe koje utiču na njegov razvoj i rad i da li je to država? U ranijim periodima smo imali da je to partija, odnosno partijska država. Da li je to sada Vlada ili su to druge organizacije, nevladine, donatorske; kakva je ekonomska situacija, kako ona utiče na funkcionisanje univerziteta; aposebnoje važno kako utiče Vlada. Na sva ova pitanja treba da zakon, utvrđujući ove naznake, odgovori. Pogotovo uz činjenicu da kod nas vlada uverenje, i tu imate opravdanje gospodine ministre, sa moje strane doduše, da je sa organizacijom univerziteta sve u redu, samo nam nedostaju finansijska sredstva. Naši univerziteti se sporo menjaju i sporo transformišu. Moram da kažem da u zakonu ima nekih nagoveštaja, recimo da uticaj studenata bude veći. Pominje se član 64. i studentski parlament, o čemu ste vi govorili i još neki, ali sem njegovih uslovno nabrojanih ingerencija ne reguliše se kako će on da se konstituiše. Odmah postavljam pitanje - da li će to biti asocijacija, a vi ste delom odgovorili, raznih studentskih organizacija? U članu 86. se kaže - da u postupku izbora nastavnika i saradnika studenti mogu dati mišljenje o njihovom pedagoškom radu. Sa time se slažem. Smatram da je to obavezno, jer vremena su se izmenila. Nije više način rada eks katedra u amfiteatrima. Savremena sredstva komunikacije su obezbedila da student sa profesorom može komunicirati i drugim modernim sredstvima, Internetom i tome slično, ali da u postupku izbora nastavnika i saradnika studenti mogu, a po mom mišljenju i moraju, davati mišljenje o njihovom pedagoškom radu. U finansijskoj sferi finansiranje rada univerziteta ima nekih, nažalost, reklo bi se kozmetičkih i ne samo neuzurpirajućih novina, u smislu da se sredstva koja univerzitet ostvaruje iz člana 134. ostavljaju univerzitetu, da mogu poboljšati njegovo funkcionisanje. Ta sredstva su posebna jer su ranije, koliko je meni poznato, išla u bilans Vlade kao osnivača, koja ih je dodeljivala univerzitetu. Rezimirno gledano, gospodine ministre, dame i kolege poslanici, ovo je tranzicioni zakon, što znači privremenog karaktera. Pokušao sam da pokažem koliko se od evropskog obrazovanja razilazi ili pak sublimiše, uzmite kako hoćete. Jasno je da je bolji od postojećeg, ali nikako reformski. Poslanici Demokratske stranke Srbije će glasati za njega u načelu. Bili smo pripremili, lično sam učestvovao, preko 18 amandmana, ali smo pokušali da taj deo svedemo na meru od sedam do osam amandmana, jer smatramo da treba koliko-toliko popraviti ono što je moguće popraviti ovakvim naknadnim palijativno - kozmetičkim promenama, a da treba uskoro doneti novi zakon koji, da ne budem isključiv, da neko može reći i prepotentan, ali mora da sadrži sve napomenute naznake i dati odgovore na pitanjakoja su napred postavljena. O bližim, manje suštinskim i možda detaljnijim primedbama na ovaj zakon, govoriće moje uvažene kolege iz Demokratske stranke Srbije.
Reč ima narodna poslanica Gordana Pop-Lazić, a posle nje narodni poslanik Mirko Rosić.
Dame i gospodo narodni poslanici, za ministre prosvete koje je Srbija u svojoj istoriji imala, kao što su Stojan Novaković, Ljubomir Nenadović, Svetozar Pribićević, sigurno se nije postavljalo pitanje da li je univerzitet nacionalna ili anacionalna institucija. On je za njih bio nacionalna institucija, od nacionalnog značaja. Danas, u vreme DOS-a i u vreme kada za ministra imamo prof. dr Gaša Kneževića, on je anacionalna institucija, a dokaz za to je izjava ministra prosvete, koja glasi ovako, citiram je zbog moguće opomene: - "Moj prvi radni dan na poslu u Ministarstvu protiče u savladavanju mentalnog problema da ovu državu počnem da osećam kao svoju", kaže ministar prosvete. On se oseća kao stranac i vrši tu visoku funkciju. Pre nedelju dana, možda nešto više, rektor Mariborskog univerziteta posećuje Kragujevački univerzitet, tu potpisuju povelju o saradnji, a pre potpisivanja povelje taj rektor Mariborskog univerziteta kaže kako novi zakon, koji treba da se donese u Srbiji, u stvari treba da bude uslov za to da univerzitet bude anacionalan, kao što je to i kod njih u Sloveniji. Šta mi imamo da sarađujemo sa takvim univerzitetom i sve se to naravno radi pod potkroviteljstvom našeg ministra i Vlade Srbije. Samo vi cokćite, ali to se dešavalo i to će ostaviti posledice na našu decu i mlade ljude, koje univerzitet treba da vaspitava i obrazuje. U obrazloženju zakona se kaže da se ovaj zakon, misli se na postojeći zakon iz 1998. koji se napada, pokazao kao veoma slobodan instrument za nasilje, kojem su pribegli pojedini dekani postavljeni od Vlade i kao pogodan instrument za progon studenata, nastavnika i saradnika univerziteta. Slažem se, od 5. oktobra upravo je tako i da smo znali da ćete vi doći na vlast, verujte nikada takav zakon ne bismo ni predložili, ni doneli. Gde su dokazi za to? Evo, potpis našeg uvaženog ministra profesora Kneževića od 30. oktobra 2000. godine, uz izraze osobitog uvažavanja piše rektorima univerziteta Republike Srbije i kaže - ukoliko ste posle 5. oktobra 2000. godine sproveli proceduru internog imenovanja v.d. dekana fakulteta, molimo vas da o tome obavestite ovo ministarstvo u roku od 24 časa.
Gospođo Pop-Lazić, molim vas da se vratite na temu dnevnog reda. Tema nije analiza rada ministra, nego konkretan zakonski predlog i molim vas da se vratite na temu.
Govorim o primeni postojećeg zakona, a vi ako ne razumete problematiku to je vaš problem. Ukoliko to niste učinili, piše ministar, morate to da uradite u roku od pet dana. Ovo nije po zakonu, postojećem zakonu o univerzitetu, ali kaže - ukoliko ne postupite po gornjim nalozima ministar će biti primoran, iako nevoljno, da se koristi svojim ovlašćenjima iz člana 123. postojećeg Zakona o univerzitetu, koji govori o tome da dekana fakulteta imenuje i razrešava osnivač. Čas mu zakon odgovara, čas mu zakon ne odgovara. Vidite kakva je to ličnost i koja je to, u stvari, dvojna politika. Takođe, rektorima, 13. novembra - molim vas da na vašim fakultetima formirate reprezentativne komisije, sa ciljem preispitivanja svih odluka o unapređenjima, reizborima, izborima i otkazima, koje su donete od strane vaših dekana, od momenta stupanja na snagu sada aktuelnog Zakona o univerzitetu. Dalja procedura izbora, unapređenja ili reizbora nastavnika i saradnika...
Molim vas da počnete da pričate o konkretnom zakonskom predlogu o univerzitetima, da ne pričate o slobodnoj temi o univerzitetima. Molim vas da se držite teme.
... imala bi se odvijati u skladu sa stavom zauzetim od strane kolegijuma rektora, dana 10.novembra 2000. godine; a to su oni krizni štabovi, koji su u to vreme stvarani. A pod tačkom 3. kaže - ukoliko neko iz stare upravne strukture fakulteta sprečava vaš rad, uskraćujući svoj deponovani potpis, molimo vas da nam se obratite hitno, telefonom, kako bi vam ovo ministarstvo pomoglo u rešavanju problema. I, ko govori ovde o teroru? Gde je još dokaz za teror? Mnogo smo o tome pričali, i knjige smo napisali, kako je Gašo Knežević, koristeći i zloupotrebljavajući svoju funkciju, oterao prof. dr Vojislava Šešelja sa Pravnog fakulteta.
Ali, to nas uopšte ne interesuje, gospođo Pop-Lazić, molim vas, vratite se na temu.
Pa znam da vas ne interesuje, ali naravno da javnost interesuje. Ko danas hara, vlada univerzitetima u Srbiji - Građanski savez Srbije i Demohrišćanska stranka; Vojin Dimitrijević, Slobodanka Turajlić, koja je u isto vreme i na čelu tog tzv. AOM-a, i pomoćnik ministra, Vojin Dimitrijević, navodno ekspert za međunarodno javno pravo, za koga svi znaju (nego ovi KOS-ovci nemaju vremena da se malo i njime pozabave) da je bio glavni oficir za vezu, 5. oktobra, sa CIA-om. Malo sam prekoračila vreme,ne bih svojim kolegama da uzmem vreme, ali verujte, tema mi odgovara, mogla bih bar jedno 15 minuta da pričam.
Promašili ste temu, gospođo Pop-Lazić, od početka do kraja.
Pa to vi mislite, vi nikada ne znate šta je tema u ovoj skupštini.
Reč ima prof. dr Mirko Rosić.
Uvažena gospođo predsednice, uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, juna meseca 1999. godine ministri obrazovanja 29 evropskih zemalja postigli su dogovor da otpočnu proces reformi svojih univerziteta i potpisali deklaraciju koja je u univerzitetskoj javnosti, a mislim i šire, poznata kao Bolonjska deklaracija. Ova deklaracija koja predviđa konvergentni sistem visokog obrazovanja u Evropi, uz očuvanje nacionalnih, kulturnih i jezičkih specifičnosti, predstavlja početak procesa stvaranja jedinstvenog evropskog prostora visokog obrazovanja. Taj proces, prema Bolonjskoj deklaraciji, trajaće do 2010. godine. Očigledno je, dakle, da su zemlje koje imaju mnogo veći procenat visokoobrazovanog stanovništva od Srbije, čiji univerziteti imaju daleko dužu tradiciju i čije stavke za visoko obrazovanje u budžetu često prelaze iznos ukupnog budžeta Srbije, reformi svog sistema visokog obrazovanja odredile period od 11 godina. Misija univerziteta se tokom vremena značajno menjala. On je sve manje bivao zadužen za nadzor nad duhovnim životom nacije, pa je i potreba da se celokupno funkcionisanje univerziteta i fakulteta stavi pod neposrednu kontrolu izvršne vlasti vremenom bivala sve manja. Tako se pojavio i pojam autonomije univerziteta, koji po svojoj suštini predstavlja civilizacijsku tekovinu. Zakon iz 1998. godine negirao je upravo to - autonomiju univerziteta, i njegovo funkcionisanje stavio pod neposrednu i često brutalnu kontrolu izvršne vlasti. I, dok je u isto vreme Evropa krenula u reformu univerziteta, boreći se protiv duha inercije, konzervativizma i tradicionalizma na svojim univerzitetima, mi smo već izolovani, opijeni sopstvenim konzervativizmom, gasili poslednja svetla akademskih sloboda, stavljajući univerzitet u čvrst obruč kontrole od strane države. U tom kontekstu, potrebno je posmatrati i Predlog zakona o univerzitetu, koji se danas nalazi pred nama. Međutim, prethodno moramo jasno odgovoriti na nekoliko pitanja - da li želimo inertan, zatvoreni, preglomazan i neefikasan univerzitet ili nam je cilj da stvorimo moderan, efikasan i fleksibilan prostor visokog obrazovanja, da li želimo univerzitet koji će biti pod neposrednom kontrolom države ili će se jednom osnovan univerzitet osloboditi od svog osnivača? Da li želimo univerzitet koji će samo od države očekivati sve - i novac, i opremu, i projekte, i saglasnost na podzakonske akte, i izbor i unapređenje profesora, i upisnu politiku, ili univerzitet koji će od države očekivati samo opšta pravila u okviru kojih će sve uraditi sam, na slobodnom tržištu znanja, čije će granice biti šire od državnih ili ih neće biti? Uveren sam da će se ogromna većina univerzitetske, pa i šire javnosti u Srbiji uvek izjasniti pozitivno za drugu od ponuđenih opcija. Proces reforme univerziteta u Srbiji ne može biti shvaćen kao kratkoročna intervencija države; štaviše, to uopšte i ne može biti intervencija države. Promene treba da obave univerziteti sami, i to kao dugoročan proces, recimo, do 2010. godine. Zato je ovaj zakon tranzicijskog i privremenog karaktera, ali je najvažnije što ovaj zakon daje univerzitetu dovoljno veliki manevarski prostor da u tome i uspe. Čime je to ovaj zakon proširio dosadašnji manevarski prostor - pre svega, predviđeni sastav organa upravljanja univerziteta i fakulteta jasno ukazuje da se teži autonomnosti univerziteta, u odnosu na državne organe. Pojačana je i uloga Republičkog saveta za razvoj univerzitetskog obrazovanja, koji, iako predviđen zakonom iz 1992. godine, nikada u praksi nije zaživeo. Studentima je kroz formu studentskog parlamenta obezbeđeno značajno učešće u organima upravljanja na univerzitetima i fakultetima. Značajan deo materije, koji se do sada uređivao zakonom, prepušten je statutima univerziteta i fakulteta. U samo nekoliko poglavlja ovog zakona ima više od 50 članova, kojima zakonodavac statutima i opštim aktima univerziteta, odnosno fakulteta, proširuje područje autonomne pravne regulative. Ali, time se i odgovornost univerziteta na dugom i teškom putu reforme prenosi na sam univerzitet. Donošenje novih statuta univerziteta i fakulteta u narednom periodu biće i prvi test zrelosti, fleksibilnosti i spremnosti za promene našeg sistema visokog obrazovanja. Predviđeno je da univerziteti i fakulteti mogu osnivati inkubatore i inovacione centre. Da li ćemo uspeti da prevladamo sopstvenu inertnost i na univerzitetu iskoristiti ovaj pravni osnov za pokretanje kreativne energije u pravcu transfera znanja i tehnologija, ostaje, naravno, naš problem. U sastav univerziteta ponovo se vraćaju univerzitetske biblioteke, ali i instituti na kojima postoji kompetentan nastavni i naučni kadar i izgrađena infrastruktura. Na nama je da sami, slobodno, na najefikasniji način inkorporiramo u sastav univerziteta ove nesumnjive stručne, naučne, prostorne i druge potencijale. Šta ovaj zakon nije do kraja rešio? Činjenica je da su naši univerziteti neka vrsta, dozvolite mi da se slobodnije izrazim, konfederacija više fakulteta. Fakulteti su u okviru univerziteta međusobno odvojeni, samostalni u odnosu na univerzitet koji, bez dovoljno kohezionih elemenata, predstavlja labavu zajednicu fakulteta, što preti da ozbiljno ugrozi njegovu efikasnost i stabilnost. Činjenica je, međutim, da u ovom trenutku rešenje ovih problema kroz zakonski akt, dakle kroz intervenciju države, ne bi bilo moguće uraditi a da se pri tome ozbiljno ne naruši autonomija korporativnih elemenata univerziteta, uz, rekao bih, previše grubo oduzimanje stečenih prava fakultetima. Čini mi se da je pravilno izabran redosled poteza. Prvo, dakle, prelazni zakon koji obezbeđuje prošireno područje autonomne pravne regulative univerzitetima i fakultetima u okviru koga će sami univerziteti jačati kohezione sile među svojim članovima, insistirajući na multidisciplinarnosti, formirajući zajedničke katedre, laboratorije, inkubatore ili inovacione centre, svojim sopstvenim podzakonskim aktima, pa tek onda reformski zakon koji će svoju inspiraciju naći u praksi. Uz nadu da će naši univerziteti maksimalno iskoristiti ponuđeni pravni osnov za prvi korak u reformi visokog obrazovanja, a prihvatajući veliku mudrost da je od svih koraka najteži baš prvi, glasaću, naravno, za ovaj predlog zakona o univerzitetu. Nekoliko mojih amandmana, kojima sam pokušao da doteram par stabala, a da ne utičem na izgled šume, Vlada nažalost nije prihvatila. Za bar jedan od njih pokušaću da iznesem dodatne argumente u raspravi u pojedinostima. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Maravić, a posle njega prof. dr Nenad Lemajić.
Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, gospodine ministre, ne samo na ovim prostorima već i širom Zemljine kugle imati univerzitet kao instituciju znači biti cenjen u ljudskoj civilizaciji. Toga smo svesni mi, toga su bili svesni naši preci, pa su odmah posle početnih pobeda u Prvom srpskom ustanku ozbiljno pristupili stvaranju obrazovnog sistema obnovljene srpske države. Dovoljno je samo reći da je upravo Dositej Obradović zbog toga došao u Srbiju iz tadašnje Austrougarske carevine. Opšte je poznato da su diplome naših fakulteta veoma cenjene u razvijenim zemljama Zapada, jer naši svršeni studenti u proseku imaju neuporedivo šira i dublja znanja nego što je to slučaj sa mnogim njihovim kolegama koje poseduju slične diplome. Međutim, manje je poznato na ovim prostorima da pojedine visokorazvijene zemlje imaju veliki broj univerziteta, od kojih neketrocifren broj, i da su oni rangirani po stepenu kvaliteta diploma koje daju;na taj način, diploma sa nekog od deset vodećih univerziteta u praksi više vredi nego doktorat sa nekog univerziteta koji se nalazi na dnu te liste. Drage kolege poslanici, u takvoj konkurenciji bi diplome mnogih naših fakulteta tamo više vredele od njihovih domaćih, i izuzetno su visoko rangirane. S obzirom da je ovo prelazni zakon, strahujem da će zbog tranzicionih promena naše visokokvalitetno i cenjeno obrazovanje biti generalno svedeno na nivo modela univerziteta Zapada, koji izjednačava pojedine stepene obrazovanja, i zato naša država ne treba u narednom periodu da amputira jedan od osnovnih adutakojima raspolaže u ovako teškoj situaciji, a to su visokoobrazovani kadrovi. Svedoci smo u poslednje vreme da se na račun naših svetski priznatih fakulteta prednost daje novoosnovanim školama, seminarskog tipa, koje niču kao pečurke, a čije diplome ne uvažavaju ni njihovi finansijeri iz inostranstva. Ne znači li ovo vraćanje na sistem diploma koje su važile samo za Balkan, koji je bio široko raširen u praksi između Prvog i Drugog svetskog rata? Kao Srbin sa Kosova i Metohije, želim da vas podsetim na period formiranja Univerziteta u Prištini i na sve probleme kroz koje je on prošao, s obzirom da će se ovaj zakon primenjivati na isti. Sedamdesetih godina prošlog veka, u vreme osnivanja Univerziteta u Prištini, ideja je bila da se stvore pretpostavke za emancipaciju građana, bez obzira na nacionalnu, versku, ideološku i drugu pripadnost, kao i da se omogući dinamičanobrazovno-naučno-kulturni razvoj. Ta početna premisa pokazala se za kratko vreme veoma iluzornom. Ekstremno nastrojena albanska politička elita Univerzitet je videla kao poligon za uvežbavanje protagonista velikoalbanskog secesionističkog projekta i intenzivno ga koristila za široko plasiranje svojih neprijateljskih ideja i akcija. Na Univerzitetu u Prištini samo je ogromnim naporima i borbom velikog broja univerzitetskih poslenika, studenata, hrabrih, inteligentnih, patriotski opredeljenih kadrova, uspešno očuvana nastava na srpskom jeziku. Nove dramatične udare Univerzitet u Prištini doživljava posebno posle NATO agresije, a aktivnost se odvija u veoma otežanim i redukovanim uslovima; ali je, uprkos brojnim teškoćama, od dana svog izgnanstva iz Prištine, na Univerzitetu u Prištini diplomiralo preko 2.000 studenata, 37 kandidata doktoriralo, a 52 magistriralo. Retke su situacije u istoriji da jedan univerzitet bude izložen takvim nedaćama kakve su snašle Univerzitet u Prištini. Isto onako kao što je Beogradski univerzitet kolevka moderne srpske učenosti i statusni simbol srpskog naroda, ma gde on bivstvovao, tako je i Prištinski univerzitet "vječna zublja" za sve nas Srbe koji smo rešeni da ostanemo na Kosovu i Metohiji do sudnjega dana. Zbog toga apelujem na sve državne organe ove države, kako god da se ta naša država zove i kako god da će se ubuduće zvati, da ne zaborave na naš Univerzitet u Prištini i da nam pomognu da ga održimo kao državni univerzitet ove države, jer će on onda, kao takav, održati nadu u naše postojanje na ovim svetim srpskim prostorima. Na kraju apelujem na sve poslanike skupštinske većine da odustanu od onih rešenja koja svojom retroaktivnošću otvaraju put ka stvaranju zle krvi na našim univerzitetima i predlažem da se usvajanjem amandmana SPS-a na član 141. predloženog zakona stavi tačka na sve to, kako bi se sprečile eventualne malverzacije i zloupotrebe u budućnosti, eventualni revanšizam i otvaranje mnogih drugih pitanja vezanih za polaganje ispita studenata i drugo. Iz tih razloga još jednom vas pozivam da prihvatite predloženi amandman SPS-a. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nenad Lemajić, a posle njega narodni poslanik Srboljub Živanović.
Poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, pred nama se danas nalazi zakon koji treba da reguliše odnose na univerzitetu, svakako jednoj od najznačajnijih institucija u oblasti obrazovanja i nauke, čija delatnost, takođe, bitno utiče i na celokupno naše društvo. U tom smislu moramo pristupiti usvajanju ovog zakona sa naročitom pažnjom, svesni svih posrednih, pa i neposrednih posledica koje ovaj zakon, odnosno oblast koju zakon reguliše, može izazvati na čitavo društvo. Sveukupni napredak jedne zemlje, kako u tehnološkom pogledu tako i na područjima vezanim za razvoj društva, za razvoj nacionalne ekonomije, svakako ima svog odraza vezano za sam univerzitet. Nacionalni univerzitet je nešto iza čega moramo stati sa izuzetnom pažnjom i stoga ova delatnost mora biti pod posebnom brigom države. To nam potvrđuje niz primera u svetu. Ako pogledamo iskustva svih razvijenijih zemalja, svih ozbiljnijih zemalja, one svojim univerzitetima prilaze sa izuzetnom pažnjom; a naravno, ako pogledamo i iskustva Srbije sa početka prošlog veka - u jednom važnom momentu država je našla snage da pokrene univerzitet i da ga relativno brzo dovede na nivo evropskih univerziteta. Izuzetni napori koji su tada uloženi dali su rezultate, pa smo u periodu pred Drugi svetski rat imali univerzitet kojim smo se zaista mogli ponositi. Kasnije, univerzitet je guran u stranu, izgubivši mnoge strateške funkcije, a dobijajući nove koje su toj instituciji na mnogo načina bile neprimerene i koje su po prirodi stvari morale rešavati druge ustanove. Očekujući od ovog predloga zakona mnogo, na neki način dobili smo prilično malo. Čitava univerzitetska javnost dugo je bila u raspravi, vezano za zakon, očekivali smo da će se zaista puno uraditi, da će se doneti jedan izuzetan reformski zakon, a evo sada kada je stigao gotov predlog vidimo da se nije mnogo odmaklo od onih početnih principa. Navešću obrazloženje Vlade gde se kaže - neophodno je staviti van snage Zakon o univerzitetu iz 1998. godine. Zaista je to neophodno i to je ovim zakonom i učinjeno, međutim, u daljem obrazloženju stoji - Predlog zakona o univerzitetu ima za svoj osnov zakon o univerzitetu iz 1992. godine, ali je u odnosu na taj tekst bitno reformisan. S tim se zaista ne bih složio. Donekle jeste reformisan, ali nije bitno reformisan. Uglavnom stojimo na tom nivou iz 1992. godine. Ne smemo zaboraviti da u Srbiji ima šest državnih univerziteta, sa više od 80 fakulteta i da je to ključni obrazovni i naučni potencijal Srbije. U ovom momentu na tim fakultetima studira oko 140.000 ljudi, kojima predaje gotovo 10.000 nastavnika i saradnika. Čini mi se da su predlagači ovim zakonom morali pravno normirati tri ključna problema, sa kojima se naš univerzitet, odnosno univerziteti suočavaju tokom proteklih decenija. Prvi je vezan za regulisanje odnosa države i univerziteta kao specifične državne ustanove. Univerzitet je, naravno, državna ustanova u kojoj bi po pravilu trebalo da budu koncentrisaninajznačjniji i najumniji ljudski potencijali naše zemlje. Zato je prirodno da ovoj ustanovi, upravo zbog ljudi koji u njoj rade, ostavimo dosta široku autonomiju koja ujedno predstavlja poverenje države u intelektualnu elitu zemlje i u te naše intelektualne potencijale koje na univerzitetu imamo. To je tradicija koja je veoma duga i poštovana je prećutno i u vremenima kada je u ovoj zemlji bilo mnogo manje demokratskih prava, izuzimajući period posle 1998. godine. Drugi, čini mi se veoma važan, problem vezan je za kvalitetnije organizovanje nastave na univerzitetu. To treba prilagoditi potrebama sadašnjosti, ali i perspektivama budućeg razvoja i društvenih kretanja. Treći problem vezan je za činjenicu da su univerziteti ne samo nastavne nego i prvorazredne naučne ustanove i stoga je neophodno na optimalan način urediti vezu između nastavnog i naučnog dela univerzitetskih aktivnosti. Iz Predloga zakona jasno se vidi da su autori među ova tri problema - stepen autonomije univerziteta, kvalitet nastave i odnos nastave i nauke - suštinski pažnju posvetili i našli dobra rešenja samo za ovaj prvi. Što se autonomije univerziteta tiče, Predlog zakona i nije loš, što ne znači da se ta problematika amandmanima ne bi mogla još preciznije i kvalitetnije definisati. U tom smislu je poslanička grupa Demokratske stranke Srbije i dala nekoliko amandmana koji teže da dodatno poprave pojedine članove zakona. Ovde je na neki način prihvaćena praksa nastala na univerzitetu posle 5. oktobra, kada je država odustala od mogućnosti da koristi restriktivne odrednice važećeg zakona, a sam univerzitet je to iskoristio da povrati, do tada najvećim delom izgubljenu, autonomiju. Međutim, univerzitet ne postoji samo zbog sebe. Univerzitet ne postoji isključivo zbog autonomije univerziteta. Jeste da je u prethodnom periodu univerzitet bio izuzetno politizovan. Činjenica je da su upravo iz prostora univerziteta pošle ključne akcije za rušenje jednog režima koji nas je doveo tu gde nas je doveo, ali mi ne možemo večito da živimo u tom istorijskom okviru izuzetne politizacije univerziteta i da se bavimo samo tim aspektom. Ona dva preostala važna elementa koja je u ovom zakonu trebalo uraditi bolje, čini mi se da nisu dovoljno inovirana ovim zakonom, a ono malo inovacija daje nam ponegde čak i lošija rešenja nego što je u važećem zakonu iz 1998. godine. Da je nastava na fakultetu i na univerzitetima loša, ispod potrebnih standarda, nije potrebno ni obrazlagati, jer je to više - manje opštepoznata stvar. Kao posledica takve nastave, više od polovine upisanih studenata nikada ne završi fakultet. Predlozi članova zakona vezani za problematiku nastave su čak i lošiji od prethodnih zakonskih rešenja. Oni samo naizgled idu na ruku studentima i kvalitetnijem studiranju. Naprotiv, rekao bih da su pojedini članovi okrenuti lošim studentima, omogućujući im da prenose brojne ispite u naredne godine, da izgubljene godine ne plaćaju, pa čak da i apsolviraju sa svega nekoliko položenih ispita na pojedinim fakultetima, što zavisi od nastavnog programa. Neverovatno kakav je napor učinjen da se pomogne lošim studentima. Njima je posvećeno šest članova zakona, za razliku od uspešnih studenata, kojima je posvećen samo jedan član zakona. Ne znam da li je to cilj zakona - po svaku cenu na studijama zadržati one koji nisu za studije, a naše najtalentovanije studente prepustiti da se sami snalaze kako znaju i umeju, obično do prvog poziva u inostranstvo. Ako je to bila namera predlagača, onda je Predlog zakona u ovom delu uspešan. Pretpostavljam da to nije bila namera. Želi li se i dalje održati neka vrsta đavoljeg trougla na univerzitetu, između države, profesora i studenata, u kome se svi prave nevešti, a krajnji rezultat je ruiniranje neke solidne visokoškolske nastave? Država ne plaća kako treba ogromnu i predimenzioniranu zajednicu univerziteta, profesori koji su slabo plaćeni traže izvore prihoda van univerziteta, prepuštajući često nastavu asistentima, a studenti, kada već nemaju kvalitetnu nastavu, mogu do mile volje obnavljati godine, prenositi ispite - na kraju, posledica svega toga je upropašćen univerzitet. To smo imali u prethodnom periodu. Lično sam očekivao da će ovaj zakon napraviti pomak unapred, da će univerzitet zaista početi mnogo bolje da radi. Da vas podsetim, prosečno vreme studiranja je oko osam godina. Ima fakulteta gde je prosek studija deset i po godina, a svega 12% studenata upisanih na univerzitet završi studije na vreme. Pitanje je, zašto predlagači jednu lošu praksu, nastalu tokom, rekao bih, protekle dve decenije, dalje podstiču i dodatno pravno normiraju. Da li će i u narednoj deceniji osnovni zadatak univerziteta biti da zabavi, zaposli mlade ljude i skloni ih sa ulice kada već ne mogu dobiti posao. Zato, ako želimo da univerzitet više ne bude socijalna ustanova, što je nažalost postao, treba napraviti korenitiji raskid sa dosadašnjom praksom. Dok se u onim sredinama koje imaju mnogo dužu univerzitetsku tradiciju od naše, a i dužu demokratsku tradiciju, odavno pristupilo jednom mnogo mobilnijem sistemu studiranja, koji kod studenata razvija kreativnost, i već u fazi studiranja omogućuje specijalizovanje za pojedine oblasti naš,prilično okoštali univerzitetski sistem, ne samo što često daje znanja koja su studentima nepotrebna već onog momenta kada polože ispit, nego i objektivno podstiče nerad i studenta pretvara u pasivnog posmatrača nastave, umesto da mu omogući da uči kontinuirano i aktivnim pristupomnastavi već na kraju semestra položi ispite. U zemlji gde se svake godine upisuje oko 33.000 studenata, azavršava oko 12.000 studenata, Vlada bi morala mnogo ozbiljnije da se zamisli nad ovom činjenicom. Pitanje nauke na univerzitetu, uz nastavu, trebalo bi da predstavlja drugo strateško opredeljenje države. Pored toga što je ovom pitanju, po mom mišljenju, posvećen premali broj članova, oni ga naznačavaju samo u konturama, bez preciznijeg i jasnijeg definisanja ove oblasti. Ogromninaučni potencijali univerziteta često nisu iskorišćeni na najbolji mogući način, jer nije precizno normiran odnos nastavnog i naučnog dela radnih obaveza zaposlenih na univerzitetu, kako u ovom trenutku još važećem, tako i u ovom predlogu zakona o univerzitetu o kome raspravljamo. Nije jasan ni odnos sa čisto naučnim ustanovama koje su u praksidobijale važne podsticaje za svoj rad upravo tesnom vezom sa naučnim radnicima sa univerziteta. Nešto od toga može se naravno popraviti raznim podzakonskim aktima i treba da se popravi raznim podzakonskim aktima, pre svega statutima univerziteta itd. Ovako, neću reći loš, ali mlak zakonski okvir za suštinske reforme otežaće kvalitetno regulisanje materije. Da rezimiram na kraju - ovaj zakon je jedan u nizu nedorečenih zakonskih predloga Vlade. DSS može ovaj predlog da podrži, jer je nešto bolji od prethodnog zakona, a pogotovo je dobar što se tiče regulisanja autonomije univerziteta. Moramo postaviti pitanje autorima i Ministarstvu obrazovanja - kako smo od sjajnih ideja u početnoj fazi izrade zakona došli do jednog nedorečenog i, rekao bih, anahronog predloga. Plašim se da će i posle usvajanja ovog zakona univerzitet nastaviti da obavlja dve delatnosti, koje je u praksi radio u prethodnom periodu. Prva je bila i jeste zbrinjavanje svršenih srednjoškolaca bez posla i njihovo uklanjanje saulice, što je bila praksa nekih u prethodnom periodu. Druga je besprofitni izvoz naših najtalentovanijih mladih ljudi koji sa ovakvim univerzitetomostaju bez mogućnosti da ovde kod nas zaista iskažu sve svoje kreativne potencijale. Lično verujem da će ocena univerzitetske javnosti biti jedna vrlo slaba šestica i uveren sam, da će se predlagačima zakona široko progledati kroz prste, a to je samo ako prihvatimo da je ovo zaista jedno prelazno rešenje sa kojim treba što pre da raskrstimo i ako prihvatimo da ćemo veoma brzo doći u priliku da ovaj zakon, ako ne ponovo pišemo, a ono u značajnom delu inoviramo. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Stamenković. Po Poslovniku ili replika? Narodni poslanik želi repliku, a osnova je diskusija narodnog poslanika Nenada Lemajića? Nije pomenuta stranka, nije pomenuto ime. (Iz sale: Jeste.) Izvolite. Reč ima narodni poslanik Bora Stanimirović, predstavnik poslaničke grupe SPS.
Nema kvoruma, ali replika će moći da ide. Kolega je govorio o politizovanom univerzitetu i da je od jula 1998. praktično do 5. oktobra maltene sve na univerzitetu uništeno. Malopre sam govorio da je praktično posle 5. oktobra do danas više urađeno u onome o čemu je kolega govorio, nego što je to urađeno do 5. oktobra. Zašto je tako? Postoji mnogo razloga. Prvo, kada je taj zakon 1998. godine usvojen, njegova primena je počela negde jula meseca 1998. godine, bez ikakve retroaktivnosti, bez revanšizma, sem onog dela koji je obavezivao profesore da potpišu ugovor o radu. Sada Zakon o radu nalaže svim ostalima to isto. Prema tome, to se može prihvatiti. Drugo, kolega nije govorio ništa o kriznim štabovima koji su odmah upali na univerzitete i fakultete, koji su vršili masovnu smenu nastavnika, a to smo čuli malopre. Ministar prosvete je praktično bez ikakve odluke nastavno - naučnog veća, primenjujući taj član odnosno Zakon od 1998. godine, mogao da postavlja direktore, dekane, nastavnike itd. Treće, veliki broj profesora je ostao bez posla. Niko ovde nije naveo koji su to razlozi: da li zbog toga što nisu hteli da potpišu; ili je veliki broj među njima bio u inostranstvu; i po nekoliko meseci nisu držali nastavu, izvodili su studente na ulice. Prema tome, kako su oni mogli da rade na fakultetu. To su pravi razlozi. Prema tome, nemojte stalno da koristimo da smo od jula 1992. godine do 5. oktobra uradili toliko lošeg. Pazite, vraćamo se na zakon od 1998. godine, koji su praktično socijalisti usvojili. Šta to znači?
Reč ima narodni poslanik Miodrag Stamenković, a posle njega narodni poslanik Branislav Blažić.
Uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, dragi gosti, a pogotovo mladi, bojim se da ćemo ovaj zakon usvojiti uz dosta izvinjavanja i uz blede diskusije, zbog uglavnom bledih rešenja koje ovaj zakon nudi. Međutim, ovakav zakon i ovoliki period usklađivanja tog stvarnog života sa pravnom regulativom kao radnik univerziteta mogu da razumem, poznavajući činjenicu koliko je taj naš glomazni sistem visokoškolskog obrazovanja inertan i teško se diže iz letargije, a bogami pojedinci koji su imali i neke privilegije, a to se čak odnosi na univerzitete, istih se teško odriču. Pored svega, u ovom zakonu, ovakvom privremenom, tranzicionom, jedino se nadam da će ta privremenost biti stvarno privremena, neke stvari se moraju i pohvaliti. Na primer, o onom zakonu iz 1998. godine neću govoriti, jer smo mnogo govorili, i pre i posle 5. oktobra, ali za pohvalu je vraćanje uloge Republičkom savetu, odnosno smanjenje ovlašćenja Vlade u delu koji se odnosi na univerzitete; zatim, sastav organa upravljanja; pa onda, studentski parlament, gde se jedino ne slažem sa konstatacijom datom u obrazloženju, da je to značajna demokratska tekovina studentskih protesta. Za mene je to samo odraz neophodnosti da se studenti uključe u proces odlučivanja na univerzitetu, a oni su se, hvala bogu, bunili i ranije, a buniće se i nadalje. Prema tome, ne stoji konstatacija da je to samo demokratska tekovina studentskih protesta. Za pohvalu je prilagođavanje savremenim metodama organizacije nastave,prošireno područje autonomnepravne regulative, kao jedini reformski korak. Moram da pohvalim što je predviđeno uvođenje inkubatora i inovacionih cenatara na fakulatetima, jer je naučno - istraživački rad univerziteta do sada, iako je to jedna od osnovnih, ujedno i naslabija delatnost fakulteta, zbog toga što je, pogotovo u zadnjoj deceniji prošlog veka, naučno-istraživačka delatnost služila samo kao socijala. Bilo je mnogo projekata, mnogo rezultata. Na taj način, preko projekata, Ministarstvo je dotiralo sirotinjske fakultete, na neki način i pomalo povećavalo standard univerzitetskih profesora. Ali, imali smo, što je na više nivoa konstatovano, izuzetnu razliku između rezultata istraživanja i stanja u transferu tehnologija i u proizvodnji kod nas. Proizvodnja je takva kakva jeste. Znači, sva ta znanja i sve te rezultate nismo primenjivali, jer nisu ni bili primenjivi. Inkubatori, inovacioni centri bi trebalo da bitno promene ovo stanje. Ovaj zakon ipak nije dovoljan podsticaj da se uzdrmaju i probude uspavani univerziteti i da se u razvojne svrhe upotrebi taj naš preobiman i veoma inertan sistem. Zato smatram da je neophodno hitno posle ovog zakona uraditi novi reformski zakon, ne samo o univerzitetu, nego i o naučno-istraživačkoj delatnosti, jer ta dva segmenta moraju da buduu izuzetnoj korelaciji. Mi iz poslaničke grupe Nova Srbija ćemo glasati za ovaj zakon, jer je on neophodan kako bi uskladio stvarno stanje sa neadekvatnom pravnom regulativom, ali, kažem još jednom, insistiramo na privremenosti ovog zakona, jer se, između ostalog, bojimo da će ovaj zakon predstavljati kočnicu za one fakultete koji će prednjačiti u reformskim procesima. Da ne bi bio kočnica, moramo ga što pre zameniti.
Ovim završavamo prepodnevni deo današnje sednice. Popodnevni deo počinje u 15,00 časova. Prvi narodni poslanik je Branislav Blažić. Sednica Odbora za inostrane poslove, zakazana za danas u 14,00 časova, odlaže se za utorak u isto vreme.
Poštovane dame i gospodo, molim vas da radi utvrđivanja kvoruma ubacite identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum. Nastavljamo načelnu raspravu o Predlogu zakona o univerzitetu, a prema prijavama za reč narodnih poslanika. Reč ima narodni poslanik Branislav Blažić, a posle njega narodna poslanica Bojana Aleksić.
Dame i gospodo, Beogradski univerzitet je bio i ostao mesto gde su se često događala proterivanja, izbacivanja; gde je često i uvek kamen spoticanja bilo nacionalno i anacionalno; sukob profesora koji su zastupali želju za stvaranjem srpskog nacionalnog univerziteta i profesora koji su u nekom vremenu predavanja na tom univerzitetu bili ili pod uticajem komunističke ideologije, internacionalne ili danas pod nekim drugim uticajem, opet neke anacionalne ideologije. Ne možemo da ne podvučemo paralelu između 1971. godine i progona, hajke na profesora dr Mihajla Đurića, čoveka koji je samo stručno diskutujući o ustavnim amandmanima te 1971. godine doživeo progon od svojih kolega i osuđen na dve godine strogog zatvora; samo zato što je pokušao da odbrani srpske nacionalne interese na Pravnom fakultetu u Beogradu i to sve u ime naroda, u nekim mračnim sudnicama i presudionicama, političkim suđenjem je osuđen gospodin Mihajlo Đurić, od svojih đaka ili od svojih kolega. Procesi i progoni po univerzitetima i u drugim zemljama su prisutni, ali nikada nigde nije primećeno toliko profesionalne i ljudske ravnodušnosti kao kod nas u Srbiji. Isto tako, dolaskom ove nove vlasti nešto se slično dešava na Beogradskom univerzitetu. Ponovo je na delu sukob nacionalnog i anacionalnog, samo je opet u prednosti anacionalna struja. Ponovo se dešava da politika ulazi u univerzitet na velika vrata, stvarajući pre toga preduslove u smislu manipulacije mladim ljudima, stvarajući sve organizacije koje su potrebne da se realizuje napravljen plan rušenja Beogradskog univerziteta i klime da se pod nekom lažnom demokratijom i pričom, nesavršenom demokratijom, opravda sve ono što se desilo u prethodnom periodu. Ne možemo da ne uporedimo tu 1971. godinu, profesora Mihajla Đurića i hajku koja je nastala odmah dolaskom DOS-a na vlast na profesora dr Vojislava Šešelja. Nešto slično, verovatno u nekom drugom vremenu života, sa sasvim drugačijom ideologijom, ali i jedno i drugo pokazuje da je politizacija maksimalno prisutna na Beogradskom univerzitetu. Govoreći o autonomiji u ovom zakonu, možemo da je posmatramo iz dva ugla. Jedno je autonomija onoga što je stručno i naučno, a drugo je autonomija da li država kao takva sme i treba da se upliće u političku i drugu organizaciju funkcionisanja univerziteta. Ne može se govoriti o autonomiji univerziteta ako se organizuju mladi ljudi, studenti, u neki parlament, pokušava što više da se isfiltrira politika i na taj način obezbedi autonomija predavača koji primaju platu od neki drugih država. Tako ne možemo govoriti o autonomiji, ako imamo predavače koji su indoktrinirani i plaćeni iz drugih zemalja. Ono što je sigurno, a to je izgubljena sloboda, ali nadam se da je ovaj narod sačuvao nadu i dok postoji nada postoji i mogućnost vraćanja te slobode. Isto to će ostati na univerzitetu i kada se usvoji ovaj zakon. Međutim, samo se jedno nadam, da možda neki drugi zakon koji bude donet, neće početi sa nekim čeličnim metlama i čišćenjem, opet nekih profesora od strane drugih profesora, zato što su jedni profesori za ovakvu ideologiju, a drugi za drugačiju. Sigurno da taj prag njihove discipline ili prag podaništva, prag slepog verovanja u ono što im se naredi iz nekih političkih kabineta, polako će prestati da bude značajan. Tog dana, kada se to dogodi i kada univerzitet u Srbiji bude potpuno depolitizovan, verovatno će nestati sve te hajke i progoni, koji su nažalost već decenijama sačinjavali našu stvarnost.
Reč ima narodna poslanica Bojana Aleksić, a posle nje narodni poslanik Slobodan Tomović.
Jedno od prvih predizbornih obećanja Demokratske opozicije Srbije tokom kampanje, leta 2000. godine, bilo je ukidanje dva anticivilizacijska zakona: Zakona o informisanju i Zakona o univerzitetu donetog 1998. godine. Kao što se svi možemo setiti, ovaj prvi, Zakon o informisanju, ukinut je neposredno posle konstituisanja ovog saziva Skupštine Srbije. Ne mogu a da se ne pitam zašto se do danas čekalo sa ukidanjem ovog drugog, ništa manje lošeg. Kompletna demokratska javnost u Srbiji, a naročito ljudi sa univerziteta, odavno su očekivali ovaj dan. No, dobro, bolje da je došao danas, nego da smo čekali još. Svi smo se u toj kampanji zalagali za autonomiju univerziteta i ne mogu a da se danas ne pitam da li ovim zakonom zaista vraćamo autonomiju univerzitetu, s obzirom da se radi o nešto modifikovanom zakonu iz 1992. godine. Da li je taj zakon dopuštao autonomiju univerziteta ili se radilo o jednom pre svega samoupravljačkom zakonu i da ne brkamo malo svi zajedno samoupravljanje sa demokratijom. Zakon iz 1992. godine mnogo više afirmiše baš samoupravna rešenja nego ono što je suštinska autonomija. No, kako smo mi iz Demokratske stranke Srbije već rekli, bolje i to nego da i dalje važi zakon iz 1998. godine. Pokušali smo nešto malo amandmanima da poboljšamo ovaj zakon, pre svega ulažući amandman da dekana fakulteta bira nastavno-naučno veće, koje jeste, po našem mišljenju a i po mišljenju demokratske javnosti u Srbiji, nosilac autonomnih prava univerziteta. Po zakonskom predlogu dekana bira savet fakulteta. U savetu fakulteta postoje i predstavnici osnivača tj. Vlade, po trenutno važećem predlogu šest predstavnika osnivača, mada je na Odboru za prosvetu prihvaćen amandman kojim se taj broj smanjuje na četiri, dva predstavnika studentskog parlamenta, iako je prosvetni odbor prihvatio amandman da se taj broj poveća na četiri, i 14 predstavnika fakulteta, od kojih 12 bira veće fakulteta, a dva ostali zaposleni. Već sam imala raspravu sa ministrom na Odboru za prosvetu da li je to u suštini slično. To jeste slično, jer kao što vidimo u savetu fakulteta većinu predstavnika imaju članovi nastavno-naučnog veća. Međutim, zašto da ne idemo do kraja, zašto da kompletno tom nastavno-naučnom veću ne predamo ono što smo im obećavali, s obzirom da je i sam ministar imao u tom smislu dileme. Nadam se da će ova skupština, po raspravi u pojedinostima, takvo rešenje i prihvatiti i da ćemo konačno, bar jedno od tih predizbornih obećanja na ovaj način ispuniti. No, ne mogu da ne kažem da ovaj zakon ima i dosta birokratskih odredaba. Na primer, čini mi se da je ponovo potrebno mnogo godina da nastavnici prelaze iz zvanja u zvanje, od docenta, preko vanrednog profesora, do redovnog profesora. Imam utisak da ćemo i dalje imati prilično vremešne redovne profesore, sa sedim glavama, a bilo bi mnogo bolje da ovaj zakon omogući da se taj proces ubrza i da se bar onim najsposobnijima da mogućnost da brže napreduju i brže stiču zvanja redovnog profesora. U zapadnim zemljama, koje su nam uzor po mnogo čemu, pa i kada je univerzitet u pitanju i kada je o organizaciji univerziteta reč, ovaj proces se odvija mnogo brže. Pored toga, zakon je pomalo činovnički i u njemu ima dosta vertikalnog povezivanja. Za funkcionisanje fakulteta dovoljan bi bio jedan valjan upravljački odbor, sa predsednikom, koji bi na neki način bio i menadžer. Univerzitet bi trebao da potvrđuje izbor nastavnika, koje treba da obezbedi fakultet, a fakultet da obezbedi prvorazredne stručnjake, a preko njih kvalitetnog menadžera, koji bi bio u stanju, pored organizacije nastavno-naučnog procesa, da obezbedi i prihode, bez kojih ne možemo govoriti o pravoj autonomiji univerziteta. Jer, sve dotle dok Vlada jedina bude finansirala univerzitet, ili u najvećoj meri, autonomije, suštinske autonomije neće biti. To znači da treba razvijati institute, da treba razvijati naučni rad, da treba razvijati praksu, koja će vremenom biti u stanju da počne da se finansira i sama. Sve dotle, nastavnici će ipak biti samo Vladini činovnici, koji će, hteli to ili ne, ipak morati da slušaju ono što im Vlada kaže i da u ključnim trenucima samo sprovode Vladinu politiku. Birokratski uticaj je prisutan i kada se određuju uslovi za upis na magistarske i doktorske studije. Tu se fetišizira brojka koja određuje potencijalni talenat. Dobro sastavljeni testovi mnogo jasnije bi odslikali nivo opšte kulture i ovladanost stručnim znanjem, kao i svežije ideje u naučnom radu. Ne mogu a da se ne zapitam - zašto u ovom zakonu nije rehabilitovana habilitacija, koja u sebi nosi priznatu stručnost? Našem društvu su potrebni pre svega stručnjaci, koliko profesori, toliko i naučnici, koji će da razvijaju nauku, u kojoj će se baviti istraživačkim radom. Njih, najbolje stručnjake, najbolje mogu da oblikuju baš priznati stručnjaci Doduše, u ovom zakonu su učinjena mnoga poboljšanja u odnosu na prethodni zakon; naučne institucije i instituti vraćeni su u okvire Beogradskog univerziteta, kao i Univerzitetska biblioteka, ali mislim da u perspektivi treba ići dalje od toga. Univerzitet bi trebalo da bude skup slobodnih ljudi, nastavnika i studenata, koji bi obezbeđivao okvire i omogućavao prenos znanja i veština potrebnih za obavljanje profesije. Uticaj države samim tim morao bi da bude ograničen. Univerzitet bi trebalo da bude odgovoran, pravni, obrazovni i društveni univerzitet, koji sam određuje svoju strategiju i prioritete u proučavanju i istraživanju, koji usmerava svoje resurse, profiliše obučavanje i postavlja kriterijume za izbore nastavnika i studenata. Univerziteti treba da rade u kompetitivnom okruženju, što znači da moraju imati konkurenciju, kako bi dostigli željeni kvalitet. Znamo da je ponovo u ovom trenutku baš Bolonjskom deklaracijom, na koju su se već neki moji prethodnici ovde pozivali, a kojoj i sami težimo, koja bi nas vratila u okrilje evropskog univerziteta, gde su trenutno baš reforme u toku, na osnovama Magna charta universitatum documenta, da je potrebno razvijati konkurenciju, da je potrebno obezbediti slobodu u upravljanju i podršku za takvu slobodu, pre svega u zakonskom okviru. Ne mogu a da se ne pitam - da li je zakonski okvir, koji mi danas donosimo, za to dovoljan? Bojim se da nije i bojim se da ćemo i dalje morati na tome mnogo da radimo. No, kako je ovaj zakon tranzicioni zakon i kako pretpostavljam da njegovo trajanje neće biti dugo, nadam se da će sam univerzitet, zajedno sa poslanicima, verovatno u nekom drugom sazivu, uskoro doneti i pravi zakon o univerzitetu, koji će nas vratiti baš u okvire tog evropskog univerziteta, a u kome ćemo, naravno, zadržati sve ono što je od našeg najvećeg nacionalnog interesa. Ali, ne treba zaboraviti da je univerzitet institucija od najvišeg nacionalnog značaja.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Slobodan Tomović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, činjenica da Predlog zakona o univerzitetu za osnovu ima Zakon o univerzitetu usvojen 1992. godine i okolnost da je SPS odlučujće participirala u usvajanju tog zakona trebalo bi da moju diskusiju profilišu u smeru afirmisanja ovog predloga, pa i mogućeg davanja odgovarajuće podrške. Međutim, neka od rešenja, koja su inkorporirana u ponuđen nam predlog, kao i obrazloženje razloga zbog kojih treba ukinuti postojeći zakon i usvojiti novi, opredelili su me da vam iznesem argumente zbog kojih mislim da ovaj zakon, bez odgovarajućih dorada i izmena, ne treba prihvatiti. Krenimo redom - kaže se najpre da je ovo zakon tranzicijskog i privremenog karaktera. Ako je to tako, onda je jednostavnije bilo da smo danas usvajali zakon o izmeni Zakona iz 1992. godine i dopuni togzakona, jer bismo dodali neke članove, a ostavili bismo ovo što je već prepisano, i stvar bismo jednostavnije rešili. Ali, možda je namera ili ideja predlagača da radi po metodu - zašto prosto, kada može komplikovano. Ono što naročito želim da kritikujem ovom prilikom jesu karikaturalni opisi i obrazloženja, govorim o razlozima zbog kojih treba ukinuti Zakon iz 1998. godine, mada nemam nameru da ga nešto naročito branim. Ali, moram da primetim da se ovde kaže - pojave strane biću univerziteta, proistekle iz primene ovog zakona, brojne su i do danas nisu sve evidentirane; pa kaže - navedene su one koje su tipične; a onda - masovno prisustvo naoružanih lica na fakultetima, od pojedinih nastavnika izabranih ili radno angažovanih neposrednom primenom ovog zakona, preko parapolicijskih odreda itd; u stilu - ovde Al Kapone na jednom univerzitetu, tamo Džon Dilinger, a na fakultetima lokalni delinkventi, koliko god hoćete i gde god hoćete. Pa nije to ovim zakonom iz 1998. godine bilo ničim dozvoljeno. Ne rešava se to ni ovim zakonom, jer i ovaj zakon ne kažekako ćemo sprečiti nekoga da naoružan dođe na fakultet. To se rešava drugim zakonima, na drugi način i u drugim organima, valjda je to svima jasno, ali je nama izgleda trebalo da se u obrazloženju poslužimo i ovim, da bismo rekli kako je sve crno da crnje ne može biti. Pa, onda, dalje - masovno otpuštanje, disciplinsko kažnjavanje nastavnika i studenata, dovelo je do toga da 200 nastavnika i saradnika bude udaljeno itd. Ako je 200 ukupna cifra, da vidimo da li je to - masovno u odnosu na neki drugi broj, na ukupan broj zaposlenih. A, ako ima nešto preko 200, šta je - masovno. Hajde da ga kvantifikujemo. Hajde da vidimo da li je to dve ili tri hiljade, da ne dajemo paušalne ocene i da se time ne koristimo. Nekontrolisan masovan upis studenata - pa, to nije bilo dozvoljeno tim zakonom. Kako se to ovim zakonom sprečava? Gde se to kaže? Postoje valjda neki kriterijumi. Nešto postoji. Akti samovolje oktroisanih dekana - pa to nije bilo dozvoljeno, a ni sada se ne dozvoljava. I, kao kruna svega, kaže - nepravedne i štetne posledice primene ovog zakona u vremenu koje nije kratko, jer se u maju navršava pune tri godine, moraju se pravnim putem otkloniti. Za postizanje tog cilja ne vide se druga pravna rešenja do onih koja su ponuđena u stavovima 1, 2. i 4. člana 141, a to znači retroaktivnost. Pa, nije valjda, gospodo, da nismo sposobni da smislimo neka druga rešenja. Pa, nije valjda da vi nama nudite ideologiju Crvenih Kmera koji kažu - pre nas ništa nije valjalo, sada počinje novi period i hajde da od tog novog perioda merimo i računanje vremena. Pa, ako je to tako, onda hajde da vidimo zašto je ovaj zakon do sada važio, zašto ga nismo promenili pre, koliko je bilo imenovanja, reizbora, izbora itd. u periodu od usvajanja zakona do 5. oktobra, a koliko posle toga. Zbog javnosti mislim da je dobro da se koja reč o tome progovori i da se kaže koje su jedne, a koje su druge cifre. Ovo što se sada nudi kao retroaktivnost, imajući u vidu da je već usvojeno i kod primene je i u nekim drugim zakonima, prosto sada stvara institut retroaktivnosti. To verovatno tera i one koji će doći posle nas da posegnu za tim institutom da ga primenjuju, a to je nešto što nužno generiše revanšizam,da ne pričamo da taj revanšizam i takvo što nikome nije potrebno. Iz tih razloga mislim da članovi koji podrazumevaju retroaktivnost,koji se na to pozivaju i koji kažu da to treba da bude krunska stvar u ovom zakonu, mislim da su neprihvatljivi, jer, kako neko danas reče, mislim da treba ostaviti novim većima, novim dekanima, savetu da po proceduri koja se predviđa u ovom zakonu vide kod novih reizbora, izbora itd. - šta je to što će da rade. Jer, neko valjda treba da vodi računa i o studentima koji su polagali ispit kod nekog profesora, a taj sad više nije profesor, pa da li će mu se sada priznavati ispit ili neće; i niz stvari tu ima. Ne treba, kao za krunskim rešenjem, posezati za onim koje vuče na revanšizam i podrazumeva neku represiju. Usputda kažem i nešto konkretnije o pojedinim članovima. Na primer, u članu 10. kaže se da fakultet može osnovati Republika, pravna i fizička lica, a onda se kaže - ako obavlja delatnost u inostranstvu, ako za to postoji društveni interes, može uz saglasnost osnivača, a po prethodno pribavljenoj saglasnosti Vlade, da se to radi u inostranstvu. Ako se meni, kao fizičkom licu, daje mogućnost da osnujem fakultet, ako ću to posle da radim u inostranstvu, ne znam šta mi tu pomaže Vlada. Pa, nije mi pomagala ni kada sam osnivao fakultet. Ne znam zbog čega bi to morao tada da naročito respektujem. Dalje, u članu 133. kaže se - da univerzitet, odnosno fakultet, čiji je osnivač Republika, utvrđuje visinu školarine za studente i sve drugo. Mislim da bi tu trebalo, znači u ovom zakonu, da se kažu i preporuče neki standardi, da se ne desi npr. da je upis na univerzitetu u Kragujevcu ne znam koliko, a u Beogradu znatno veći, a tamo toliko, pa prijava ispita toliko itd. Čini mi se da bi tu trebalo da postoje neki standardi i da se to primeri. Mogu da razumem da su veći troškovi života, recimo, u Beogradu nego na nekom drugom mestu, pa možda zbog toga tu nešto treba raditi, ali to ne sme da bude haotično, ne sme da bude kako kome padne na pamet. Standardi bi morali da postoje. Na kraju, u ovom delu gde se govori o kaznenim odredbama, mislim da su novčane kazne predviđene i za fakultet i za pojedinca male, a što se tiče pojedinca, ako pojedinac upiše nekog a nema pravo ili uradi bilo šta iz ovoga što se ovde kaže, dozvolite, gospodo, za mene to nije prekršaj, za mene je to krivično delo zloupotrebe službenog položaja i to bi trebalo tako sankcionisati, jer to nije mali prekršaj i nije mala stvar. Nadam se da će predlagač o ovome - o čemu sam govorio sada, o čemusu govorili ili će govoriti moje kolege, poslanici iz SPS-a i ostali - voditi računa i da će nam dati priliku, uvažavajući nešto od ovoga što mi krajnje dobronamerno govorimo sa ove govornice, da na kraju i mi možda promenimo mišljenje o tome da ovaj zakon, ovakav kakav je u ovom trenutku ne treba prihvatiti. Hvala vam lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vlastimir Budimović, a posle njega narodni poslanik Milorad Mirčić.
Poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre, poštovani članovi Ministarstva, dame i gospodo, dragi gosti, Zakon o univerzitetu koji je konačno pred nama predstavlja početak demokratskih i organizacionih promena i rešavanja statusa intelektualne i stručne afirmacije naše budućnosti, naše dece. Set zakona koji je pred nama predstavlja početak jednog dugotrajnog procesa koji ima za cilj reafirmaciju jedne profesije, koja je u proteklom periodu potpuno degradirana i svedena na apsurd. Početak reforme obrazovnog sistema u narednim godinama mora nas uvesti u evropski i svetski sistem obrzovanja. U tom poslu ne smemo ponoviti greške ranijih reformi, a bilo ih je oko 10, koje su rađene na brzinu, preko noći, preko kolena, sa izraženim političkim konotacijama političke vlasti. U nekim svojim razmatranjima, u ovom periodu, od oktobra do danas, u ovom segmentu našeg društva, dosta stvari je odrađeno. Napomenuo bih tokom ove diskusije samo nekoliko koje su u međuvremenu urađene u parlamentu, a to je sledeće - stanje koje zatečeno u obrazovanju januara 2001. godine, odnosno dugovi viših škola i fakulteta za materijalne troškove iznosili su 177.100.000 dinara; decembra 2001. godine dug je smanjen na 80.000.000. U tom periodu Ministarstvo prosvete je na ime neizmirenih i tekućih materijalnih troškova uplatilo 413.800.000 dinara. Dalje, kod problema Univerziteta u Prištini, na Kosovu i Metohiji, Vlada Republike Srbije donela je rešenje o privremenoj promeni sedišta Univerziteta u Prištini u Kosovsku Mitrovicu, kao i fakulteta u sastavu navedenog univerziteta od 19. oktobra 2001. godine. Vlada Republike Srbije donela je zaključak da se studentima premeštenih fakulteta Univerziteta u Prištini, ukoliko to žele, omogući nastavak studija na odgovarajućim fakultetima na užoj teritoriji Republike Srbije, po slobodnom izboru. U dogovoru sa UNMIK-om u školskoj 2001/2002. godini u regionu Mitrovice obezbeđene su lokacije za Tehnički, Učiteljski, Medicinski, Pravni, Filozofski, Fakultet fizičke kulture i za Akademiju umetnosti, a do početka školske godine 2002/2003, uz pomoć UNMIK-a, obezbediće se i lokacije za Ekonomski, Prirodno-matematički i Poljoprivredni fakultet. Takođe, postavljeni su i osnovi i regulacija nastavnih planova i programa na Kosovu i Metohiji. Srpski đaci na Kosovu i Metohiji rade po našem nastavnom planu i programu i dogovoreno je da se tako radi do reformisanja školstva na Kosovu i Metohiji. Što se tiče školarine na fakultetima, vi ste bili svedoci da je u ovom periodu, poštujući princip autonomije na univerzitetima, Ministarstvo prosvete i sporta prepustilo fakultetima da odrede visinu školarine. To su samo neki osnovni segmenti, verovatno ih ima još, koji su urađeni u ovom periodu, da bismo došli do zakona o univerzitetu, koji je imao veoma široku javnu diskusiju, počev od svih fakulteta, univerziteta, unije studenata, i to je razmatrano u jednom dugotrajnom i sveobuhvatnom postupku. Znači, bila je kompletna javna rasprava na svim univerzitetima da bi se došlo do što boljeg prelaznog rešenja. Šta je urađeno i šta se radi sa ovim zakonom o univerzitetu? Istakao bih samo neke stvari, a to je da je osnov i neki cilj bio prvenstveno u povećanju autonomije univerziteta i fakulteta, u pogledu organiziacije i u upravljanju. Druga velika stvar za mene je uvođenje studentskog parlamenta, tela koje će štiti pravo i interese studenata i omogućiti aktivno uključivanje studenata u univerzitetski život. Za najkasnije mesec dana u vezi ovoga, nacrtzakona o studentskom organizovanju naći će se na javnoj raspravi, a u stvaranju ovog nacrta učestvuje radna grupa Ministarstva prosveta, u saradnji sa svim studentskim organizacijama; dao bih čisto jednu ličnu sugestiju, da tada treba malo razgovarati i naći rešenja za raspolaganje studentskom imovinom. Pored toga, pri osnivanju i ukidanju univerziteta i fakulteta, ističe se uloga republičkog saveta koji utvrđuje uslove i prihvata osnivanje. Nastavne planove fakulteta usvaja sada univerzitet, a ne Vlada, čime se daje potpuna autonomija. Prepušta se fakultetima da utvrde prohodnost pojedinih struka za magistarske i doktorske studije, dozvoljava se zaposlenima na naučnim institutima da budu mentori i članovi komisija pri izradi magistarskih i doktorskih studija. Zaštićuju se prava studenata i utvrđuje njihova odgovornost, uz preciziranje uloge studentskog parlamenta. Zadržana su uobičajena zvanja nastavnika i saradnika, vraćena je uloga nastavno-naučnog veća pri izboru nastavnika i saradnika i otvorena je mogućnost studentima postdiplomcima da učestvuju u izvođenju vežbi. Kada govorimo o organima upravljanja i stručnim organima, u novom zakonu o univerzitetu zadržana je struktura iz Zakona od 1992. godine, s tim što je u savetima fakulteta i univerziteta smanjen broj članova koji delegira Vlada, a povećano je učešće zaposlenih i studenata. Kod prelaznih i završnih odredbi u zakonu, posebno je pažnje vredno da je otvorena mogućnost pokretanja disciplinskog postupka zbog zloupotrebe položaja ili prekoračenja ovlašćenja po Zakonu iz 1998. godine. Odmah da kažem, što se tiče priča da zakon sadrži elemente retroaktivnosti, revanšizma, po meni je to logično, jer ako pođemo od činjenice da imamo bolestan organ, da imamo tumor, meni je logično da se taj tumor izvadi i iseče, jer to je neminovnost, da bi ova zemlja i njena mladost mogli naći svoje mesto u svetu. Hvala i mislim da ovakav zakon, sa ovakvim postavkama u prelaznom periodu, treba obavezno prihvatiti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, a posle njega narodni poslanik dr Milan Radulović.
Šta želi predlagač da postigne sa Predlogom ovog zakona? Želi da pod okriljem autnomije i autonomnosti fakulteta i univerziteta uvede nešto za šta smo većina nas iskreno mislili da je davna prošlost, nešto što je najružnije u razvoju našeg društva, a to je samoupravljanje. Pod pričom da se postiže veći ili viši stepen autonomije i univerziteta i fakulteta, jednostavno na mala vrata želi da se uveče ono što je bila surova i realna stvarnost nekih davnih prošlih vremena, da će iz redova zaposlenih birati one koji će biti na čelu univerziteta ili fakulteta. Tako ćemo, gospodo, vratiti se korak po korak u period kada će, primera radi, bez namere da potcenjujem, spremačica odlučivati da li će neko od naučnih radnika ili saradnika na fakultetu ići na specijalizaciju i usavršavanje. Pa ćemo doći u situaciju da majstori, koji rade svoj posao na održavanju objekata fakulteta i univerziteta, odlučuju o tome da li je neko ispunio uslove da doktorira ili magistrira. To je ono što je neminovnost ako se ovaj zakon usvoji. Priča da je ugrožena autonomija - mora biti argumentovana. Bazirati i argumentovati to na činjenici da je sadašnji važeći zakon loš i da je on ugrožavao autonomiju, i to onih koji su radili na fakultetu, jednostavno, niti stoji, niti može da bude tumačenje. To što je profesor Knežević ogorčen i lično nezadovoljan, to ne mora da bude razlog da se njegovo nezadovoljstvo i ogorčenost u proteklom periodu prenosi u zakonske odredbe. Je li ugrožena postojećim zakonom autonomija onih koji rade na fakultetima, a koja se odnosi na njihovo naučno, nastavno stvaralaštvo i rad? Nije. Gde je to po postojećem zakonu, koji je to član, ministre, koji ugrožava, koji sprečava, koji ograničava sve zaposlene na fakultetu da samostalno sprovode nastavu, da učestvuju u naučnim radovima? Nema nigde u ovom zakonu. Možete napamet da vi pričate šta god hoćete. Drugo, kada se želi nešto pokriti, onda se ide starim oprobanim metodama, a to je da se priča priča kako je ovaj zakon ne samo dobar za profesore i naučne radnike, nego dobar je za studente. Šta studenti dobijaju ovim zakonom?U odnosu na postojeći i sada važeći zakon - ništa novo. Dobijaju nešto što je prevara u startu. Treba reći da je studentski parlament prevara, to je zamajavanje studenata, to je vraćanje nekog vašeg ličnog duga prema onima koji su bili članovi "Otpora". Kakvu stvarnu realnu ulogu ima taj studentski parlament, ne znate ni vi. Čekate novi zakon da se usvoji, pa će on precizirati kakva je njegova uloga. Šta je to? Ako ste već mislili, ministre, da pomognete studentima, onda je to trebalo da pokažete bar nekim članom u ovom zakonu, recimo, koji bi se odnosio na studente iz Republike Srpske ili na studente srpskog porekla koji žive u Makedoniji, koji žive u Rumuniji, koji žive u Mađarskoj, a žele da studiraju i usavršavaju se u našoj državi; da ih ne tretirate kao strane studente koji imaju ista prava kao i domaći studenti, s tim što troškove, enormne troškove, sami snose. Niste pokazali volju, čak ste išli toliko daleko da za vreme vaše prelazne vlade ukinete odredbu koju je donela prethodna vlada, gde su studenti iz Republike Srpske i susednih zemalja srpske nacionalnosti imali povlastice.I to ste stavili van snage. Šta su vam prelazne odredbe? Zakonsko pokriće za vaš revanšizam. To što ste vi ministre, u delirijumu koji je karakterističan za vas, sa ove govornice govorili da ćete se revanširati svima, ministre, ovo je zakon koji važi, kako i sami rekoste, u tranziciji do 2010. godine, a do 2010. godine promeniće se vlast. Do kraja ove godine, budite sigurni, mora doći do promene vlasti, a vi ste i dalje zaposleni na fakultetu, vodite računa šta radite svojim kolegama, jer istom, ako i ne većom merom, te iste kolege će vam vraćati.
Reč ima ministar prosvete i sporta, prof. dr Gašo Knežević. Izvolite.
Nisam mislio da je opšta debata o Zakonu o univerzitetu mesto gde bi trebalo posebno pominjati studente iz bilo kog regiona. Zbog toga nisam ni spominjao. Međutim, sada hoću da podsetim ovu skupštinu, da je odlukom Vlade Srbije i našom borbom Prištinski univerzitet ušao u sistem univerziteta. Vi ste izgubili, mi smo povratili. Molim vas, to su činjenice. Postoje odluke Vlade i to nemojte nikad zaboraviti. Sloboda stvaranja, za kojuse spočitava da nije ukinuta Zakonom iz 1998, jako je relativan pojam. Sloboda stvaranja zapravo predstavlja slobodu mišljenja. Slobodu mišljenja ne možete zakonom ukinuti, to je tačno. Sa vama se gospodine slažem, nije sloboda mišljenja ukinuta i upravo vam se kao bumerang vratila. Jer, što ga više stiskaš više će da skoči; to znate.
Zahvaljujem gospodinu ministru. Ništa vas nije uvredio. Niste ni pogrešno protumačeni, samo je dao informaciju. Procenjujem ja da li imate pravo na repliku. Nemate pravo na repliku. Mogu da stavim na glasanje. Da li narodni poslanik Milorad Mirčić traži da se Narodna skupština izjasni da li ima pravo na repliku? Znači, stavljam na glasanje. Za 51, protiv 68, uzdržanih nema, nije glasalo 50, od ukupno 169 narodnih poslanika. Narodna skupština je donela odluku da nemate pravo na repliku. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Možemo li da dobijemo listing sa glasanja?) Reč ima narodni poslanik dr Milan Radulović, a posle njega narodna poslanica Živodarka Dacin.
Poštovani narodni poslanici, gospodin ministar prosvete danas nas je doveo u malo neobičnu situaciju. Mi, naime, usvajamo nov zakon iz 1992. godine; usvajamo ga 2002. godine, sa nadom da ćemo, kako rekoste, ući u istoriju ovim činom. To je moguće, ali se nadam da će istorija ipak zažmuriti pred ovim postmodernističkim shvatanjem vremena, gde se u ciklusima vraća isto. No, šalu na stranu. Ovim zakonom, kako sam razumeo, hteli ste da postignete tri cilja. Prvo, da iz upotrebe - iz pravnog prometa, kako se to kaže - isključite sada važeći zakon iz 1998. godine. Drugo, da pokažete da je srpski obrazovni sistem pozitivno orijentisan prema duhu Bolonjskog procesa, da je otvoren prema tom procesu i da je voljan da se u njegauključi. Treće, da pokušate da sadašnje stanje na univerzitetu stabilizujete, da neke negativne pojave sprečite, a da neke pozitivne trendove koliko je to moguće podržite. Što se tiče prvog cilja, vi ćete naravno u potpunosti uspeti. Zakon iz 1998. godine je, zaista, najgori zakon o univerzitetu koji je donet u Srbiji. Od zakona iz 1905. pa sve do 1998. godine vlast se nije direktno mešala u izbor nastavnog kadra ni u izbor univerzitetske uprave. Godine 1905. Beogradski univerzitet je definisan kao najviše "samoupravnotelo za visoko školovanje i obdelavanje nauka". Čak je i u doba komunizma ostao privid da ljudi na univerzitetu sami biraju upravu. Naime, komunisti su perfidno, preko svojih partijskih ćelija, kontrolisali te uprave, ali nisu u zakon uveli da upravu direktno bira i postavlja Vlada i da Vlada ima direktan uticaj na izbor nastavnog kadra. To je, zaista, jedan iskorak, i ispad, ipak bih rekao ispad, iz naše tradicije i udaljavanje od nekih modernih tendencija koje su sada aktuelne. Dobro, ništa drugo o zakonu iz 1998. ne bih hteo da kažem, osim ovo što ste rekli i vi. Taj zakon nije ukinuo slobodu istraživanja, nego je samo upravu podveo pod finansijera, odnosno osnivača, dakle pod Vladu. To se sa univerzitetom nikada nije radilo, i ne treba da se radi i neće se očigledno više ni raditi. Sada ste vi ovim zakonom vratili da upravne organe univerziteta biraju ljudi na univerzitetu, umesto da ih imenuje Vlada. Time ste omogućili u izvesnom stepenu vaspostavljanje delimično narušene autonomije. Da li su vaša rešenja dobra ili nisu, o tome sada nećemo raspravljati. Mislim da će i ovo rešenje koje ste sada ponudili, sa Savetom i sa Većem, u sledećem zakonu biti izmenjeno. Pretpostavljam da će, budemo li išli u pravcu Bolonjskog procesa, celokupna uprava na univerzitetu morati da pripada samo ljudima sa univerziteta. Bolonjska konvencija između ostalog preporučuje i sledeće: Vlada i univerzitet su dužni da obezbede potpunu slobodu rada i istraživanja na univerzitetu,da zaštite samostalnost univerziteta od bilo kog političkog autoriteta, ašto je vrlo bitno, i od bilo koje ekonomske sile. Dakle, dužnost Vlade nije ništa drugo nego da štiti univerzitet i njegovu slobodu, ali to ne znači da nema pravo da ga finansira. Ima ne samo pravo, nego i dužnost da ga finansira, ali se time i tu završava upliv i uticaj države na univerzitet. Uzgred rečeno, da li ste razmišljali da umesto Veća stručno telo univerziteta nazovete Senatom. Evo zašto. Istu funkciju ima, ali Veće fakulteta i Veće univerziteta nose ista imena. U Zakonu Republike Srpske na fakultetu je veće, a univerzitet ima Senat. Crna Gora ima Senat. Mnoge države imaju Senat. Mi smo imali Senat univerziteta do 1945. godine. To je tradicija koja govori da je autonomija fakulteta izvedena, izvodi se iz autonomije univerziteta, pa je prema tome stručni organ univerziteta čak i imenom na određen način odvojen i nadređen stručnom organu fakulteta. O tome će biti vremena da razmišljate kada budete pisali novi zakon. Što se tiče ovog drugog i najvažnijeg zadatka koji ste sebi postavili: da pokažete da smopozitivnoorijentisani prema Bolonjskom procesu, tu ste, čini mi se, imali nešto manje uspeha. Imali ste, međutim,dobar rezultat u jednom vašem amandmanu. Ma koliko izgledalo neobično da Vlada podnosi amandmane na svoj zakon u samom toku usvajanja, najbolji član ovogzakona je član 25. sa amandmanom koji ste podneli. Naime, u članu 25. Vladase setila da Bolonjski proces pretpostavlja dva ciklusa studija, dodiplomski i diplomski i da okvirnoodređuje koliko traju ti ciklusi. Mi sada imamo novinu da će od dana stupanja na snagu ovog zakona osnovni studij moći da traje od 6 do 12 semestara. To je vrlo značajno jer se time uključujemo i time smo kompatibilni sa evropskim reformskim procesima. Uostalom, tako je i u zakonu Republike Srpske. Sve zemlje u okruženju imaju osnovni studij koji može da traje od tri do šest godina. Naravno, to će angažovati fakultete da prilagode programe. Nije isti program za četvorogodišnji i za trogodišnji studij. Moraće da prilagode program - imajući na umu ta dva ciklusa studija, osnovni i postdiplomski, odnosno dodiplomski i diplomski - pa će jedan blago iznijansiran program dobiti studenti koji će posle tri, četiri, pet godina hteti da idu na tržište rada, i oni koji će posle četiri, pet godina hteti da idu na ovaj drugi ciklus, odnosno na magistarski ili na doktorski studij. Na jednom mestu ste pomenuli da se znanje ne mora više ocenjivati samo brojčano, nego i bodovima, ali je ostala nerazređena ta mogućnost. Pretpostavljam da će fakulteti razumeti koju im šansu to nudi i da će početi da primenjuju sistem bodovanja, jer je on na neki način bolji od sistema brojčanog ocenjivanja. Ono gde niste uspeli, to je da studentima ponudite širu slobodu u izborima predmeta. Vi ovde nigde ne predviđate fakultativne predmete.Osnovni program sadrži opšte predmete, stručne predmete i fakultativne. Univerzitet je dužan da svojim studentima ponudi koherentna znanja, ali univerzitet je takođe dužan da poštuje slobodu studenata da biraju određene predmete. Čini mi se da je univerzitet takođe dužan da studentima obezbedi u svakom semestru po dva jednosemestralna predmeta, jer su jednosemestralni predmeti jako dobri da zadovolje radoznalost studenata, da ih podstaknu na neka istraživanja, da im omoguće proširivanje opšteg kulturnog horizonta. Naravno, vi niste sprečili fakultete da ovo uvode, ali niste im dali dovoljan podsticaj. Ovim zakonom će delimično, manje ili više, biti zadovoljni profesori. Najmanje razloga da budu zadovoljni imaju studenti, jer njihova sloboda - a univerzitet je dužan da poštuje njihovu slobodu, isto kao što je država dužna da poštuje slobodu univerziteta - nije ovim zakonom obezbeđena. Ponavljam, nije im omogućeno više izbora, nije im omogućeno da stiču zvanja i znanja koja su potpuno ekvivalentna sa zvanjima i znanjima drugih univerziteta. Vi niste zabranili, naprotiv, predvideli ste da na fakultete mogu da dolaze gostujući profesori, jer pokretljivost profesora i pokretljivost studenata je takođe nešto što je izuzetno bitno za univerzitet. Tamo gde se profesori i studenti stacioniraju na jedno mesto, pa ne komuniciraju stvaralački ni u okviru jednog fakulteta i jednog univerziteta, a kamoli sa drugim univerzitetima, dolazi do birokratizacije, dolazi do entropije radoznalosti, u jednu reč, do okoštavanja univerziteta. Na kraju, moram da kažem ono što je, po mom mišljenju, najgore u vašem zakonu. Najgore nije to što niste studentima obezbedili slobodu, nego ona dva člana gde ste im slobodu ograničili. Član 4. koji zabranjuje studentima da se politički i verski organizuju, bez sumnje je ograničenje studentskih sloboda. Ko ima pravo da studentima zabrani da imaju političku svest. Koji zakon može da zabrani studentima da sutra ili danas, kao što su i juče, izađu na ulicu sa političkim zahtevima. Ne može se stavljati slobodnim ljudima ta vrsta ograničenja. Ne može im se ograničavati ni sloboda verskog izjašnjavanja i verskog delovanja, jer to spada u deo intelektualnih sloboda. Član 41. predviđa da student koji ne ispuni određene predispitne obaveze ne može da sluša predavanja u sledećem semestru. To je takođe, čini mi se, potpuno anahrono. Anahrono je zato što su univerzitetska predavanja uvek bila slobodna. Vežbe, konsultacije - to može biti zatvoreno za određen krug studenata. Student koji se upisao na Beogradski univerzitet ima pravo da pohađa predavanja na bilo kom fakultetu tog univerziteta. Vi imate član koji mu onemogućava da na matičnom fakultetu sluša predavanja iz letnjeg semestra, jer nije položio neke ispite iz zimskog. To je nešto što je potpuno anahrono. Kad već upotrebih ovu reč anahrono, da kažem i ovo: zakon iz 1998. je anahron, a zakon iz 1992. je zastareo. I ovaj inovirani zakon, koji mi danas usvajamo, zastareo je zakon. Ovaj zakon je bio zastareo i 1992. kada je donet, zato što je Bolonjski proces počeo već 1989. Ovim zakonom se neće rešiti neki bitni problemi univerziteta, o čemu je govorio kolega Lemajić. Ovaj zakon, npr., neće onemogućiti nefer konkurenciju na univerzitetu. Mi danas na univerzitetu - moramo biti otvoreni - imamo nefer konkurenciju, imamo lobije, gotovo bi se reklo klanove, imamo interesne grupe koje štite pristup katedrama. Nemamo pokretljivost nastavnika i profesora, nemamo ono što se zove zdrava konkurencija, a zdrava konkurencija je temelj na kome počiva univerzitet. Čim nema zdrave konkurencije, čim imamo čak i pojava nepotizma - vi znate da se mlad kadar reprodukuje iz starog univerzitetskog kadra - univerzitet je time postao zatvorena, umesto otvorena institucija. Dakle, mnoge praktične probleme ovaj zakon neće moći da reši. Verovatno to njemu nije ni bila svrha. Međutim, ono što bi ovaj zakon mogao sa nekim amandmanima - kao što je vaš dobar amandman na član 25 - to je da da malo jači signal da smo otvoreni za Bolonjski proces, jer je Bolonjski proces najbolje što je Evropa u organizovanju visokog obrazovanja preduzela u poslednjih 10 godina. Bolonjski proces, o kome se šire razne mistifikacije, pokušaj je Evrope da se vrati svojoj humanističkoj tradiciji. Bolonjski proces definiše fakultet i univerzitet kao samostalnu instituciju koja stvara, prenosi i ocenjuje kulturu. Univerzitet se deklariše kao čuvar evropske humanističke tradicije, kao institucija koja je dužna da harmonizuje sve evropske nacionalne tradicije, poštujući razlike i tražeći zajednički imenitelj. U jednu reč, Bolonjski proces je pokušaj da se Evropa suprotstavi američkoj varijanti univerziteta, američkom poimanju globalnog sveta, unifikaciji kultura. Stoga je vrlo važno da mi taj proces prihvatimo, da imamo pozitivan odnos prema njemu. Gospodine ministre, meni je zaista žao što ovo moram da vam kažem, a moram i da vam se izvinim za preciznu reč. Žao mi je što ste se zaglibili u zakone iz 1998. i 1992. Oba ta zakona su močvara. Stigli ste na pola puta. Trebalo je produžiti, nije se trebalo vraćati u 1992. pa da se zaobiđe močvara. Kraći vam je put bio da idete do kraja, brže biste stigli. Kada ste se već vraćali unazad, trebalo je ići mnogo dalje, u 1930, jer je taj zakon mnogo bliži duhu Bolonjske deklaracije nego ovaj koji ste nam danas ponudili.
Reč ima ministar Gašo Knežević.
Prvo želim da se iskreno zahvalim profesoru Raduloviću. Mislim da je ova njegova diskusija bila pravi prilog konstruktivnoj diskusiji o zakonodavnoj aktivnosti koja ovde postoji i koja se ovde odvija. Da ne bih dalje delio komplimente, jednostavno ću samo to reći, znate o čemu pričam. Svakako da su sukobljeni bolonjski proces i jedna čista, surova privatizacija američkog univerziteta i jedva čekam da uđemo u taj bolonjski proces. Međutim, tu postoji jedan problem, koji vi naravno znate i ovo više govorim zbog Skupštine nego zbog vas, a to je izgradnja institucija. Živeći na pustom ostrvu od 1945. godine, mi smo izgubili kompatibilne institucije, kompatibilne sa Evropom. Mi ih ponovo moramo izgraditi da bi otvorili, sreća imamo vremena do 2010, spajanje sa Bolonjom. Što se tiče studenata i nepružanja dovoljno mogućnosti za optiranje fakultativnih, odnosno izbornih predmeta, oni su zakonom otvoreni; odnosno, to nije zabranjeno, a stvar je fakulteta da uđu u autoreformu i da to ponude kroz programe; dakle, nismo mislili da moramo ili možemo zakonskom intervencijom to učiniti. Kod života svakog fakulteta i univerziteta neke segmente možete zakonom urediti, ali neki moraju biti autoregulativni. Mislim da je to pitanje izbornih predmeta i naravno celokupne kurikularne reforme. Još jednom zaista vam puno hvala.
Reč ima narodna poslanica Živodarka Dacin, a posle nje narodni poslanik Jakov Stamenković.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, vrlo strpljivo i vrlo dugo smo čekali bar jedan reformski zakon od svih reformi koje je DOS u predizbornim obećanjima dao. Prevashodno mislim pre svega na zdravstvo, ali nažalost reformskih zakona iz oblasti zdravstva još nije bilo, ali u najavi je da će uskoro biti i mi imamo strpljenja; a drugo za šta smo najviše bili zainteresovani jesu upravo ovi iz oblasti školstva, a to je danas na dnevnom redu - Zakon o univerzitetu. Međutim, posle silno najavljenih reformi, otprilike odjekuje priča da je to samo jedan tranzicioni zakon, jedan prelazni zakon do nekog pravog reformskog zakona, što i sami potvrđujete, jer na ovaj način DOS reafirmiše neki zakon iz 1992. godine, koji su socijalisti svojevremeno svojom većinom doneli. To je u redu, jer pokazuje da su praktično socijalisti još 1992. godine bili sposobni da naprave jedan reformski i tranzicioni zakon iz oblasti univerziteta. Istina je i to da je to samo osnovna srž, ali da ima nekih promena, rekla bih da je to praktično osnivanje studentskog parlamenta. Vrlo pošteno sa vaše strane, jer zaista ta mladost i ti studenti u poslednjih 10 godina bili su akteri političkog života u Srbiji. Oni zaista zaslužuju da im ukažete poverenje, samo nemojte zaboraviti da je mladost sama po sebi buntovna, da mladi ljudi imaju nemiran duh i da taj studentski parlament jednog dana može da traži i veća prava, koja im možda u ovom smislu mogu biti data. Prosto mi je zasmetalo, čitajući i analizirajući ovaj zakon, što se nigde ne pominje katedra, iako ste vi gospodine ministre to u svom uvodnom slovu rekli, jer je ipak katedra osnovna ćelija svakog fakulteta. Sve to, naravno, nije nikakav minus i mislim da bi ovo bio, za ovaj prelazni period, jedan sasvim korektan zakon, da ne dolazimo do tih famoznih prelaznih odredbi članova 141, 142. i 143, gde se praktično radi o delovanju (retroaktivnom) unazad, što ponovo daje, sa pravom, aluziju da je to upravo napravljeno da bi se izvršio obračun sa političkim neistomišljenicima, a pri tom na vrlo visokomuniverzitetskom nivou. Rekla bih da će ti članovi zapravo raditi više na tome da se preispitaju sva zvanja kod nastavnika koji su unapređeni u period od 1998. godine do 5. oktobra, pa recimo i do 11. aprila, a mislim da je to nešto što može da bude vrlo diskutabilno. Očigledno je da će ovaj zakon omogućiti pre svega da se preispita validnost svih zvanja profesora koji su pripadnici Socijalističke partije Srbije, bili onda i bili na vlasti, istina koalicionoj, i ostali možda danas. Istini za volju, to znamo i vi i ja, svi ovde prisutni, da je uvek veoma mali broj univerzitetskih profesora bio član Socijalističke partije Srbije, a da socijalisti u svoje vreme ipak nisu toliko gledali tu partijsku pripadnost, iako se ovde želi,sve je to normalno, politika i politički govor i to mogu da razumem, tako nešto da pripiše. U prilog tome govori podatak da su neka vrlo aktuelna imena na univerzitetu danas, kada je DOS na vlasti, bila na vrlo visokim funkcijama i onda kada je Socijalistička partija Srbije bila na vlasti. Međutim, sve ovo mogu da ostavim po strani. Naravno, ne mislim da će svakom ko je dobio više zvanje u nastavi u tom periodu ono biti oduzeto. Za mene svaki zakon koji postoji mora da se poštuje od početka do kraja. Ali, postavlja se pitanje: šta je sa ispitima studenata koji su polagali recimo baš kod tih profesora - mi ne znamo ko će to biti, da li će biti jedan, možda neće biti nijedan - kolika će biti validnost tih ispita; da ne kažem da su možda pojedini diplomirali kod tih profesora, što će sad biti diskutabilno. To je nešto što, po meni, može da bude ozbiljan problem, jer ako bi se retroaktivna primena ovog zakona vršila moglo bi da nam se desi da neko ko je diplomirao 1998. ili 1999. godine, ko već uveliko radi u svojoj struci, bude naknadno obavešten da recimo nije diplomirao,da treba da se vrati u studentski amfiteatar i da sluša druge profesore, druge predmete i naravno da ponovo polaže. S druge strane, kada god pokušavam da govorim, bez obzira što sam opozicioni poslanik, stavljam se u neku drugu situaciju. Zamislite da već sutra vi ili neka grupacija od vas bude opozicija, a da bude na vlasti neko drugi i da počne da preispituje neka zvanja koja su možda data u periodu od 5. oktobra sve do ovog vremena, dok koalicija DOS bude na vlasti. Recimo da se postavi pitanje kako to da neko ko je danas na visokim funkcijama u koaliciji DOS, bavi se vrlo ozbiljnim državnim pitanjima i problemima, vodi ovo društvo i odjednom naprasno uspe posle, 10, 15, 20 i možda i više godina studiranja, da položi silne ispite, pa i diplomira. Mislim da političke osvete s jedne i s druge strane apsolutno ne vode ničemu. Upravo ste rekli, ono što danas vi radite svojim političkim protivnicima koji su bili na vlasti može da se vrati kao bumerang, što bi zaista bila jedna ružna slika. Lično bih volela kada bi politika apsolutno mogla da se izbaci sa univerziteta, iz prosvete, iz zdravstva, iz kulture, da bude prisutna samo onoliko koliko je ona potrebna da vodi ekonomiju zemlje i da omogući onima koji su stubovi svakog civilizovanog društva da mogu normalno da egzistiraju. Praktično nam se ovde danas, umesto da usvojimo dobar prelazni zakon, opet unosi tu jedna politika koja ne mislim da na ovaj način može nekome doneti dobro. Zaključila bih time, zaista smatram da svi imamo ovde, kao narodni poslanici, obavezu i odgovornost da zapravo usvojimo jedan vrlo korektan zakon. Lično bih volela da je već danas usvojen pravi reformski univerzitetski zakon, da ne bude samo prelazni. Volela bih da obezbedimo apsolutno najbolje uslove za studiranje naše mladosti, naše budućnosti, kao i da se, naravno, učini sve da se poboljša materijalni status svih zaposlenih na univerzitetima. Ovako, stiče se utisak da, između ostalog, svaka dobra volja pada u vodu, ukoliko je jedini cilj ovog zakona mogućnost eliminacije političkih neistomišljenika. Zato bih vas sve, zaista, zamolila da još jednom razmislimo o svemu. Zahvaljujem.
Reč ima ministar Vlade Republike Srbije, gospodin Gašo Knežević.
Izvinjavam se, obećavam da se neću javljati posle svakog govornika, ali moram neke stvari da raščistim. Gospođi, mislim da nije pravnik, ne znam, što se tiče retroaktivnosti kao pravnog pojma, samo jednu stvar da vam kažem - prava retroaktivnost nastupa ako odluka koja je doneta u konstitutivnom smislu, recimo 11. aprila, ima dejstvo od početka, onda mi pravnici kažemo edž tunc (od tada); a ako ima dejstva edž nunc (od sada), znači samo pro future, od momenta kada je doneta za budućnost, onda to gubi smisao formalne retroaktivnosti. Predlog člana 141. i dalje je upravo ovaj predlog da su dejstva samo za pro future. Dakle, mislim da nijedno zvanje neće biti oduzeto, ali to je druga priča, to je moj odnos prema univerzitetu. Ako bude korigovano neko zvanje, ono će biti korigovano od momenta donošenja odluke naučno-nastavnog veća za budućnost. Prema tome, nijedan ispit se ne dovodi u pitanje. Mislim, da to samo raščistimo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jakov Stamenković.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre, dragi gosti, nadam se da smo svi mi pažljivo pratili diskusije povodom donošenja zakona u prethodnom sazivu ovog parlamenta i nadam se da delim mišljenje većine vas poslanika, kao i celokupne naučne i stručne javnosti, a i ukupne javnosti u Srbiji, da su dva najlošija zakona doneta u prošlom sazivu ovog parlamenta Zakon o informisanju i Zakon o univerzitetu. Ako se slažemo da su to dva najlošija zakona, onda se slažemo valjda oko toga da ih treba i menjati. Uostalom, vreme je najbolji svedok kvaliteta pojedinih zakonskih rešenja i nadam se da, po posledicama koje je ostavio, Zakon o univerzitetu ne zaslužuje veću pažnju od onoga što smo rekli i slažete se valjda da nešto moramo učiniti na tom planu. Neki postavljaju pitanje - zbog čega se nije malo sačekalo, pa da se donese potpuno nov zakon o univerzitetu. Mislim da mi nemamo prava da još jednu školsku godinu sačekamo sa mnogim lošim rešenjima i nerešenim pitanjima u odredbama prethodnog Zakona o univerzitetu, pogotovu sa rešenjima koja se odnose na izbor nastavnika i saradnika. Takođe se nadam da se većina nas slaže da je od dosadašnjih zakona o univerzitetu jedan od najboljih upravo bio zakon iz 1992. godine i stoga ne čudi činjenica da je upravo taj zakon uzet za osnovu prilikom definisanja ovog predloženog zakona o univrezitetu. Stoga me malo čudi da upravo poslanici, koji su učestvovali u donošenju tog zakona, kritikuju, koliko shvatam, ceo ovaj zakon. Mogu da razumem da kritikuju samo one odredbe predloženog zakona koje daju neke novine u odnosu na zakon iz 1992. godine, ali s obzirom da kritikuju ceo zakon, to znači da nešto nije u redu sa njihovim razmišljanjem prilikom glasanja za zakon 1992. godine ili sa sadašnjim razmišljanjem. Nama je svakako jasno, želimo li da budemo sastavni deo Evropske unije, da moramo da usaglasimo naše zakonodavstvo sa zakonodavstvom te Evropske unije, pa između ostalog i zakon o univerzitetu. Uostalom, vreme je za usaglašavanje zakona sa Bolonjskom deklaracijom, koja upravo predviđa jedinstven obrazovni sistem u Evropi, predviđa da sve zemlje, i članice Evropske unije i one koje pretenduju da budu članovi te unije, usaglase svoju zakonsku regulativu. U tom smislu, pošto je bilo ovde pomena i o Ministarstvu za nauku, ono takođe priprema zakon o izmeni Zakona o naučno-istraživačkoj delatnosti, koji će biti sinhronizovan sa budućim zakonom o univerzitetu i nadam se da će ova oblast biti potpuno pokrivena na jedan adekvatan način. Ako želimo da istaknemo neke dobre strane ovog zakona, pokušaću u najkraćem da se osvrnem samo na par stvari. Mislim da je vrlo važno što je vraćena autonomija fakultetima, kako u pogledu organizacije, tako i u pogledu upravljanja. Naime, s jedne strane, planovi i programi na fakultetima se donose samo od strane naučno-nastavnih veća tih fakulteta, uz saglasnost univerziteta, a s druge strane dekane i rektore biraju saveti fakulteta. S obzirom da je sastav ovih saveta takav da najveći uticaj imaju sami nastavnici i saradnici fakulteta, mislim da to dovoljno govori o autonomnosti tih fakulteta. Smatram da je vrlo važno i što sami fakulteti donose svoje planove i programe, kao i njihove izmene. Jer, zbog jednostavnosti procedure, nadam se da će se fakulteti mnogo češće odlučivati da, zavisno od onoga što tržište traži, menjaju svoje planove i programe i na taj način praktično školuju one kadrove koje tržište traži, a to znači automatski i njihovo lakše zapošljavanje, odnosno lakše dolaženje do posla onih koji te fakultete završavaju. Zatim, mislim da je važno da je omogućeno angažovanje tzv. gostujućih profesora, tj. ljudi sa instituta i istaknutih stručnjaka iz privrede, koji će, nadam se, dati veliki doprinos u osavremenjivanju nastave, posebno u onom njenom praktičnom delu, jer će imati mogućnost da budu mentori i članovi komisije prilikom izrada magistarskih teza i doktorskih disertacija. Takođe je vrlo važno što se vraća uloga izbornog veća, koje će imati najvažniju ulogu u procesu odabira svojih kadrova, dakle nastavnika i saradnika. Ovde moram da se zahvalim ministru što je prihvaćen jedan moj amandman, a on se odnosi na to da se izbor saradnika završava na samim fakultetima. Naime, predloženi zakon predviđa, kao i ranije, da predlog naučno-nastavnog veća fakulteta ide na saglasnost univerziteta. S obzirom da je nedvosmisleno da uslov koji treba da ispunjava jedan saradnik, da bi bio izbaran u saradničko zvanje, jeste samo da je magistar i da ima smisla za rad u nastavi, mislim da su to kriterijumi koji se mogu nedvosmisleno na samim fakultetima utvrditi i da nije potrebno da to ide dalje u proceduru. Smatram takođe značajnim povećanje autonomije samih fakulteta. Ovde je bilo dosta reči o republičkom savetu za razvoj. On je i do sada postojao, ali nekako kao da nije imao jasnu ulogu. Smatram da u ovom predloženom zakonu on ima potpuno jasnu ulogu; ona je pogotovu važna u definisanju i praćenju ispunjenosti uslova tj. kriterijuma za otvaranje i zatvaranje fakulteta, čiji je osnivač Vlada.Dakle, njegov zadatak je da daje licencu i ocenu rada fakulteta. Takođe je bitno to što će se on baviti upisnom politikom i politikom finansiranja fakulteta. S obzirom na njegov sastav, pošto su to ljudi sa samog univerziteta, dakle rektori, oni će najbolje moći da doprinesu da se ovi problemi rešavaju. Veoma je važno što se uvodi studentski parlament. Podsetiću one koji su ovde izrazili sumnju u opravdanost postojanja tog studentskog parlamenta, sumnju u njegovu delatnost, da to jasno reguliše član 64. ovog predloga zakona u kome se kaže, u prvom stavu: "Radi zaštite prava i interesa studenata, na univerzitetu i fakultetu se organizuje studentski parlament". Ali, između ostalog, taj studentski parlament će biti značajan u pogledu učešća u radu organa, podizanju kvaliteta nastavnog procesa, biće vrlo važan kontrolni faktor u radu i ponašanju nastavnika i saradnika i davaće svoje mišljenje prilikom izbora u odgovarajuća nastavnička i saradnička zvanja. Takođe će moći da podnosi prigovore na organizaciju i način izvođenja nastave. U tom smislu se polako prilagođavamo Bolonjskoj deklaraciji, koja u centar studiranja stavlja studenta. Smatram značajnim i to što je ostavljena mogućnost univerzitetima i fakultetima da samostalno stiču sredstva i njima raspolažu. Naime, svima nam je jasno da ovako mala država, sa ovako velikim brojem univerziteta, mora nešto da učini i da će sami fakulteti morati da nađu načine za dodatno sticanje dohotka, ako žele da im se materijalni položaj, koji inače nije zavidan kao i u ostalim segmentima, poboljša. Dalje, smatram važnim usvajanje amandmana Studentske unije. Kao što ste mogli da vidite iz predloženog zakona, predviđeno je da bude samo 10% predstavnika studenata u odnosu na broj predstavnika fakulteta i instituta, dok bi država bila zastupljena sa 25%. Međutim, usvajanjem amandmana Studentske unije Srbije taj odnos je izmenjen tako da će oni imati svoje predstavnike u procentu koji ima država, dakle 25. Važno je i to što su usvojeni određeni amandmani od strane Zajednice univerziteta Srbije. To je u stvari kvalitet ovog ministarstva, što je prihvatilo ove amandmane, a oni se uglavnom odnose na izbor nastavnika i saradnika na nematičnim fakultetima, broj mandata dekana i rektora, broj ispitnih rokova itd. Budući zakon o univerzitetu mora predvideti skraćenje dužine trajanja studija. Složićemo se svi da naše studije predugo traju. To je, što se tiče sticanja osnovnog znanja, na osnovnim studijama možda i dobro, jer upoređujući naše kadrove sa kadrovima nekih drugih zemalja, pogotovu na Zapadu, nepodeljeno je mišljenje da mi dajemo jače inženjere; ali, u svakom slučaju, mi ih istrošimo dovoljno na osnovnim studijama, tako da što se tiče magistara i doktora nauka mišljenje je da su oni u zaostatku u odnosu na zapadne zemlje; u tom smislu bi trebalo smanjiti dužinu trajanja i broj predmeta koji se izučavaju na fakultetima. Jedna od slabosti ovoga zakona je možda to što on nije predvideo način izbora studenata u organe upravljanja. Naime, predloženi zakon predviđa da studente predlažu naučno-nastavna veća fakulteta i univerziteta; no, imamo obećanje ministra da će se uskoro pripremiti i u proceduru dati zakon o studentskom organizovanju; smatram da je mnogo demokratičnije da sami studenti određuju svoje predstavnike u organe upravljanja nego da ih bira neko drugi. Ima dosta stvari koje treba promeniti u pogledu optimalne strukture institucija visokog i višeg obrazovanja, sistema upravljanja i principa finansiranja, kao i u procedurama licenciranja i akreditacije privatnih ustanova. No, s obzirom da je ministar obećao skori početak izrade potpuno novog zakona o univerzitetu, koji će biti usklađen sa Bolonjskom deklaracijom, i da je najvažnija strategija usaglašavanja tog novog zakona utvrđena u dokumentu pod nazivom "Opis strateških pravaca obrazovne reforme", smatram da predloženi zakon o univerzitetu, u ovoj formi, može da se prihvati i kao poslanik DOS-a, kao i moja Demokratska stranka, glasaću za njega. Na kraju, što se tiče autonomije, podsetio bih vas - koliko ste nezavisni materijalno od države, toliko ćete imati i autonomije. Nema autonomije bez materijalne nezavisnosti, a što se tiče pitanja da li je zakon reformski ili ne - u svakom slučaju, da bismo izvršili reforme u obrazovanju moramo to uraditi sveobuhvatno, znači po vertikali, a ne parcijalno, i nadam se da će ovo biti jedan od zadataka u pripremi budućeg zakona o univerzitetu. Hvala.
Narodni poslanik Branislav Ivković tražio je repliku. Osnov za repliku je izlaganje narodnog poslanika Jakova Stamenkovića? Pogrešno je protumačeno vaše izlaganje, izvolite. (Glasovi: - Kako uvek njemu?)
Uvek su zanimljiva dobacivanja kolega poslanika, naročito koleginica. Uvaženi kolega, znam da ste dekan Tehnološkog fakulteta u Leskovcu i stvarno - da jednu stvar raščistimo. Niko ovde nije protiv zakona zbog onog dela koji pripada Danilu - Dači Markoviću, poznatom ministru prosvete, koga su deca upamtila po onoj krilatici: "Dačo care, ne daj pare"; sada je zahvaljujući gospodinu ministru postao tranzicioni Dača, jer je gospodin ministar njegov zakon proglasio tranzicionim. Znači, mi apsolutno podržavamo onaj deo zakona o univerzitetu koji je većina socijalista u ovoj skupštini izglasala 1992. godine, a protiv koga su, nažalost, bili i neki koji sede u ovim klupama. Međutim, ne podržavamo prelazne i završne odredbe, sa retroaktivnošću koja dopušta obračun sa ljudima koji politički drugačije misle. Tu je suština. Mi ovih dana u Srbiji upoznajemo različite oblike retroaktivnosti. Upravo u saveznom parlamentu se usvaja zakon o amnestiji kojim se retroaktivno svi teroristi koji su od 1. januara 1999. godine ubijali Srbe na jugu Srbije oslobađaju optužbe za terorizam i puštaju. S druge strane, ovde imamo retroaktivnost koja omogućava da šefovi katedara i dekani pokrenu eventualne postupke preispitivanja, što je blaža forma. Znači, pozdravljam promenu pristupa Vlade Republike Srbije - iz jedne drastične, prosto necivilizacijske odredbe člana 141. u Predlogu, amandmanima se prešlo, i o tome ćemo razgovarati, na jednu bolju varijantu, ali retroaktivnost postoji. Znači, da se razumemo, tu je replika. Mi apsolutno podržavamo onaj zakonski deo koji jeste glavnina od 130 i nešto članova zakona gospodina Dače Markovića, a ne podržavamo prelazne i završne odredbe, jer se mogu iskoristiti (ne moraju i duboko verujem da je univerzitet jedna civilizovana sredina gde će ljudi, ipak, i te kako odmeriti da li da ulaze u neke stvari) za one potrebe i svrhe koje nisu primerene univerzitetu. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, a posle njega narodni poslanik Miroslav Hristodulo.
Dame i gospodo narodni poslanici, više od godinu i po dana slušamo priče kako reforme u Srbiji napreduju, kako se donose reformski zakoni, kako su to zakoni koji će promeniti našu sadašnjicu, ali i našu budućnost, neuporedivo bolje od svih onih koji su nekada nekima, u vreme raznih diktatorskih režima, padali na pamet. Na vlasti su nam eksperti i geniji, oni koji su posisali svu pamet ovog sveta. Njihovi protivnici, razume se, glupi su i neuki, oni koji ne znaju i ne mogu ni u čemu da im se suprotstave. Dobili smo u Narodnoj skupštini Republike Srbije Predlog zakona o univerzitetu, koji ni zbog čega i ni po čemu ne može da se nazove reformskim, koji gotovo nikakve novine ne unosi, osim što unosi novine u obrazloženju koje, ne znam da li je pisao ministar ili je pisao neko od tzv. stručnih saradnika, obiluje optužbama na račun političkih neistomišljenika, koji paušalno ocenjuje prethodne zakonske akte bez ikakvog dokaza, ponekad i veoma glupo, i pre svega neistinito. U obrazloženju možete da čujete, odnosno da pročitate, pardon, čak i takve stvari u kojima se kaže da je Zakonom o univerzitetu iz 1998. godine ukinuta autonomija univerziteta. Zbog čega? Zato što je nekima odgovaralo da tako kažu, da od sebe prave nacionalne heroje, da dobijaju mnogo veće plate nego što su bile na Beogradskom univerzitetu i na univerzitetima u Srbiji, višestruko veće plate, u takozvanoj Alternativnoj obrazovnoj mreži zato što je tada bilo "in" napuštati i sklanjati se od navodno diktatorskog režima; reći - eto, mi smo disidenti, pa nam dajte plate od tri i četiri hiljade dolara, a ne dinara; iako se država trudila da u to teško vreme obezbedi koliko-toliko značajna primanja svom nastavnom kadru, smetala im je autonomija zato što je Vlada osnivala i ukidala univerzitet i zato što je postavljala, odnosno davala saglasnost, a ne postavljala rektore i dekane. A šta kaže novopredloženi zakon Vlade Republike Srbije? U članu 12. kaže se: "Univerzitet, odnosno fakultet može početi sa radom i obavljati delatnosti ako ispunjava kadrovske, prostorne i tehničke uslove." Naravno, te uslove propisuje Ministarstvo prosvete i sporta Republike Srbije, odnosno Vlada, odnosno država. Ispod toga se kaže da Ministarstvo prosvete i sporta utvrđuje ispunjenost uslova za početak rada i obavljanje delatnosti univerziteta. Kada se govori o ukidanju univerziteta, i studentima ukinutog univerziteta, sve odluke donosi - ko? Vlada Republike Srbije. Šta je promenjeno? Promenjena je jedna stvar, da se danas, upravlja kao nekada od Ä90. godine pa naovamo; i zato je bio mnogo bolji zakon iz 1998. nego iz 1992. godine, iako su oba predlagali socijalistički ministri, bio je bolji zato što je sprečavao titoiste da po sektaškom principu upravljaju Beogradskim univerzitetom pre svega, ali i drugim univerzitetima u Srbiji. Kako se to dogodilo? To znaju mnogi koji su završavali fakultete i mnogi koji su na njima ostajali. Jedan zatvoreni krug ljudi, ljudi izrazito antisrpske orijentacije, bio je i na Pravnom fakultetu, najvećim delom i ostao i opstao, jer su se u međuvremenu protivzakonitim putem obračunali sa onima koji misle drugačije; pa tako Gašo Knežević sebi dozvoljava da kaže u "Blicu" od 5. januara 2001. godine: "Ukoliko neko stoji iza izbacivanja lidera radikala Vojislava Šešelja sa Pravnog fakulteta, stojim ja". To kaže jedan ministar, a govori o nemešanju izvršne vlasti. E takva nam je i država kako je to, e baš nam je takva držva i takva nam je autonomija univerziteta. Pošto ste sve to pogazili, a na univerzitete vratili, bez ikakvih izbora, bez ičega, sa automatskim puškama, one koji su i u Titovo vreme upravljali (e, titići, baš tako), e na takav način želite da nastavite da upravljate univerzitetom kao i do sada. Kažete - uvodi se studentski parlament. Uvodi se studentski parlament, a ne zna se ni kako se formira, ni kako funkcioniše. Ministar danas kaže - to je mesto gde će oni iznositi svoje različite stavove preko različitih organizacija ili grupa, i tako dalje. Je li to preko ovog saveza studenata ili unije studenata, ne znam kako se već zove, kako je ime te organizacije koja se reklamira u novinama, kaže - podrži reforme, a ko plaća to? Ko plaća te oglase? Ko to organizuje? Je li to plaćaju studenti iz svog džepa ili neko drugi? Na koji to način funkcioniše? To su stvari koje su nerešive. I, da vam nešto kažem, moj sin će u školu da pođe za dve godine, a ovo što vi predviđate - da studenti daju ocenu, da oni govore, daju svoj stav i sud o dotadašnjem vaspitno-obrazovnom radu profesora, to znate i sami, gospodine Kneževiću, da je ludost. Znate, i ludost i glupost. Sada će moje dete da ocenjuje njegovog nastavnika, ma nemojte. Ono je došlo tamo da njega nastavnik i profesor ocenjuje, da nešto nauči. Studenti idu na fakultete da uče, a ne da ih maltretiraju titoisti kako da postanu antisrbi, kako da se bore protiv Srba u Vukovaru, protiv Srba u Sarajevu, kao što je to radio Knežević, kao što su to radili mnogi drugi profesori na Pravnom fakultetu u Beogradu. Pošto nam ističe vreme, a iz poslaničke grupe SRS još mora da govori Srboljub Živanović, ja ću samo pročitati nešto zbog neistina koje su iznošene ovde, i o Tomislavu Nikoliću, i o SRS. Vidite, radi se o pismu predsedniku Upravnog odbora "Zastavi" DD; Kragujevac: "Ovlašćujem vas da svu nadoknadu koja mi kao članu Upravnog odbora pripada za rad u istom uplaćujete u Fond za pomoć deci radnika "Zastave" čiji su roditelji poginuli kao žrtve agresije NATO na našu zemlju. Ovo ovlašćenje odnosi se i na sva dosadašnja prava, pošto ne želim da primam bilo kakvu nadoknadu za članstvo u Upravnom odboru". Tomislav Nikolić potpisao, a evo ga i dokaz, faks poslat 13. januara 2000. godine. Toliko da znate koliko lažete, izmišljate, a svi oni koji žele da čuju istinu, a iz centralne Srbije su, pozivam ih da sutra prisustvuju mitingu srpskih radikala na Trgu kosovskih junaka u Kruševcu, sa početkom u 15,00 časova.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Hristodulo, a posle njega narodni poslanik Miomir Ilić.
Poštovane koleginice i kolege, kada smo pisali onaj predizborni program koji smo delili građanima, u našoj predizbornoj kampanji, mi smo obećali da ćemo prvog dana rada parlamenta usvojiti novi zakon o univerzitetu. Od tog obećanja prošlo je godinu i po dana i, evo, pred nama je posle toliko vremena zakon o univerzitetu, koji nije spektakularno rešenje ili izmena u odnosu na 1992. godinu, mada ima nekih noviteta koji su bolji. To je, naravno, zbog toga što smo imali razne druge prioritete u zakonodavnoj delatnosti u ovom parlamentu, a i radne grupe koje su radile na izradi novog zakona o univerzitetu nisu uvek mogle da se usaglase oko toga da li će više prava upravljanja imati rektorati ili fakulteti i koji će stepen izvorne i izvedene autonomije imati razni fakulteti i univerziteti. Naravno da je ovo privremeno rešenje koje će omogućiti buduće reforme; sada treba usvojiti bilo šta, popraviti amandmanima koliko se može, a zatim odmah započeti rad na novom zakonu o visokom obrazovanju. Predloženi zakon nije reformski, a nije ni realno da se brzo donese reformski zakon. Pošto će opet biti novih, raznih prioriteta u radu zakonodavnog organa Republike Srbije, ovaj zakon treba popravljati amandmanima. Jer, to što je on privremen ne znači da će biti kratkotrajan; privremen, on može biti privremen godinu, dve ili tri dana, možda u ovom mandatu članova parlamenta neće uopšte ni biti predložen neki reformski zakon. Ovaj zakon ima 150 članova i mnogo je detaljan, on treba da ima upola manje članova. Dakle, (kvalitativno) novi zakon kojim bi se reformisalo visoko školstvo u ovoj zemlji treba da ima upola manje članova i da reguliše samo osnovne stvari- kako se osnivaju fakulteti, koje standarde treba da zadovolje i koje su sankcije ako oni ne zadovoljavaju te standardne kvalitete. Dakle, smatram, u ime socijaldemokratskih poslanika u ovoj skupštini, da je ovaj zakon loš, ali je bolji, naravno, nego Zakon iz 1998. godine i zato treba glasati za njega. Gde je konkretno loš? Ovim zakonom se navodno vraća autonomija univerziteta i zaista se vraća u odnosu na ono što je bilo 1998; to je nesumnjivo. Opet puno stvari odlučuje i bira Vlada Republike Srbije: na primer, u članu 8 - izvođenje nastave na drugim jezicima; u članu 10 - delatnost univerziteta u inostranstvu; u članu 32 - broj studenata koji se upisuje. Takođe smatramo da više mora da se rešava kroz statute fakulteta; na primer, obaveze i pravo pohađanja nastave, što je ovde definisano u članu 41. Mislimo da je nepotrebno potpuno da se definiše i da to treba prepustiti samim fakultetima; na nekim fakultetima (kao što je Elektrotehnički) neki oblici nastave moraju biti obavezni, jer studenti ne mogu da polažu; na nekim drugim fakultetima (kao što je na primer Matematički) ne morate ići na predavanja, možete kod kuće sedeti i vežbati te zadatke i naravno da ćete položiti ispit. Znači, mislimo da više mora da se rešava kroz statute fakulteta. U zakonu treba da se garantuju samo osnovna prava, a za ta prava mora da garantuje država. Na primer, to bi bile osnovne obaveze univerziteta prema studentima koje su sada definisane članom 27; znači, to nije dovoljno definisano, jer tu su samo date najosnovnije stvari, ali nisu uopšte razrađene. Dakle, država ne garantuje za sadržaj statuta fakulteta. Dalje, manje dekani treba da odlučuju. U članu 36. se govori o tome kako lice koje ima više obrazovanje može upisati studije da stekne visoko obrazovanje. Naravno, tu ima nekih uslova propisanih statutom fakulteta itd, ali dekan odlučuje o priznavanju položenih ispita. Dakle, dekan odlučuje i ako nema dovoljno veliku kontrolu na fakultetu kroz statut može diskreciono pravo da koristi na nepravilan način. To je moguć izvor korupcije. Zatim, član 91. koji govori o pravima i obavezama iz oblasti radnog odnosa kao da je prepisan iz Zakona 1998. godine. Kao da ga je pisao neprisutni poslanik ovde lično. Najlošije od svega u ovom predlogu zakona je to što nema reforme procesa nastave i ispitivanja, nego, i dalje postoji sistem uslova, neki uslovni ispiti koje treba da položite, a nema tzv. kreditacije ili, kako se to zvalo za ovom govornicom, bodovanja. Nema onog modernog načina na koji studenti polažu ispite, tako da imaju određeni broj poena ili kredita koji moraju u toku godine da zadovolje; na primer, dva obavezna ispita, a sve ostalo oni sami biraju iz jedne palete ispita iz te oblasti ili mogu te kredite sticati na raznim univerzitetima. To je isto jako bitno i to je takođe po Bolonjskoj deklaraciji - pokretljivost je jako bitna, da možete početi studije na jednom fakultetu, a završiti na drugom, naravno ako ispunite određeni broj tih kredita. Prema tome, kreditacija je ovde ostavljena kao fakultativna stvar. Imamo jedan primer u Novom Sadu - ima jedna katedra koja je to uvela, ali to je samo jedna katedra na jednom fakultetu na jednog univerziteta. Smatramo da kreditacija mora da se garantuje zakonom, da država treba da garantuje da će se kreditacija izvoditi na univerzitetima u Srbiji. Naravno, ipak je ovo bolji zakon nego polazni iz 1992. godine.Evo u čemu je bolji: konačno se, posle 10 godina bitke, uvodi studentski parlament. To predstavništvo studenata se konačno uvodi kroz zakon. Naravno, smatramo da treba u tom članu 64. napisati samo kako se taj studentski parlament bira, kao iosnovne stvari koje kao organ može i mora da zadovolji. Dakle, tu treba propisati: kako se bira, da su ti izbori jedinstveni, neposredni, redovni, da svi studenti imaju pravo kandidovanja; da taj studentski parlament, kao predstavništvo studenata na fakultetu i na univerzitetu, ima svoj statut kojim sve ostale detalje rešava. Taj član je tako i napisan, a uz amandman koji je Vlada prihvatila, mislim da je on sada postao zadovoljavajući. Tu postoje osnovne nadležnosti, dakle, da bira studenta -prorektora i studenta - prodekana, da može da postavlja razne zahteve i pitanja na veću itd. Dobro je što je to uvedeno i sada preciznije to napisano. Mislim da će biti zadovoljne studentske organizacije koje će se boriti za naklonost studenata u tom studentskom parlamentu. Nije dobro što taj studentski parlament neće imati čime da radi. Jer, imovina studenata je do sada bila imovina Saveza studenata, različitih oblika, koji su relikt, mada su mnogi reformisani na mnogim fakultetima i u mnogim gradovima. Oni su ipak relikt starog jednopartijskog sistema i bili su tada legitimni predstavnici studenata koji su dobijali i sticali određenu imovinu. Sada kada imamo u novom predlogu zakona da se na novi način definiše koje je to legitimno telo studenata i kako se ono bira, onda bi nekako i ta imovina koja je bila sticana u toku mnogih ovih godina trebalo da pripadne tim legitimnim predstavnicima studenata. Znam šta će da odgovori Ministarstvo, pošto smo puno razgovarali o tome , ono će reći da je to dobra tema za razgovor, ali da još nije vreme i da treba napraviti poseban zakon kojim će se to regulisati. To je, naravno, dobar argument i to je tačno. Mi mislimo da su oni legitimni predstavnici studenata koji treba da raspolažu imovinom studenata u ovom zakonu sada definisani. Znači, pošto se sada ovim zakonom uspostavlja novi legitimitet, onda imovinu treba ponovo dodeliti, i to baš u ovom zakonu, a ne čekati. Iz Ministarstva će stići dobar predlog zakona, ali ovde, u ovom zakonodavnom telu, nikada neće stići u ovom mandatu na dnevni red, jer će uvek nešto drugo biti prioritet. Tako da tu postoji amandman kojim se dodaje novi član 148a, a to je poslednji amandman, i o njemu ćemo negde u utorak da raspravljamo detaljnije. Univerzitet je naravno stvoren zbog studenata i to se u Predlogu zakona više poštuje nego ranije, ali nisu prihvaćeni amandmani koje smo podneli, a koji se tiču mišljenja studenata pri reizboru nastavnika. Ovde se kaže da neko može dati mišljenje, a mi tražimo da se mora uzeti mišljenje. Naravno, kao mišljenje ne mora obavezno biti uzeto u obzir, ali morate pitati. Jer, može ko hoće uvek da ti mišljenje; sve što nije izričito zabranjeno, dozvoljeno je u Republici Srbiji, to je neki član Ustava. Mislim da sama mogućnost nije dovoljna. Što se tiče pitanja visine školarine imamo amandman dapredstavnici studenata, kojima će od iduće školske godine školarina biti mnogo viša nego što je do sada bila, za te svoje pare ima da sepitaju, npr. kakav je kvalitet nastave za te pare koje dajui da li treba da bude veći. Po našem amandmanu nije obavezno da se mišljenje studenata uzme u obzir, ali mora se dati mišljenje, pa kako god se posle odluči na veću. Da bismo se motivisali da se formira studentski parlament na onim fakultetima gde nije formiran, smatramo da ne treba da se konstituišu saveti univerziteta i veća univerziteta, tj. saveti univerziteta i fakulteta, dok se ne konstituišu studentski parlamenti. To je naš amandman na član 148, a kojim se definiše to prelazno rešenje, tražimo da se taj član briše. Dakle, neće se konstituisati svi organi u nekom roku, dok Ministarstvo ili već skup nekih studentskih organizacija ne definišu pravila izbora za studentske parlamente i tako će motivisati studentske organizacije. Broj predstavnika studenata u savetima je povećan amandmanom koji smo podneli sa prof. Predragom Stojanovićem. To su i studentske organizacije, kao što su Savez studenata i Studentska unija, podržale i to je usvojeno; to je dobro, jer je bilo desetina, a sada se predviđa četvrtina. Evropski standard je trećina. Dakle, evropski standard je da jednak broj poslanika imaju i osnivač i zaposleni na fakultetu i predstavnici studenata. Naravno, to je sada možda u ovom prelaznom rešenju nerealno i naišlo bi na otpor u samim fakultetskim i univerzitetskim sredinama. Zato je ovaj kompromis i usvojen - dakle, četvrtina za studente, četvrtina za Vladu i polovina za zaposlene profesore. Šta mora da ostane u ovom predlogu zakona da bi on bio zadovoljavajući? Mora da ostane, na primer, u članj 4. da je zabranjena verska i stranačka organizacija na fakultetu. To ne sme da se izbaci. Onda, da imapet garantovanih ispitnih rokova, kao što je i napisano u ovom predlogu zakona. Ima tu neki amandman kojim će se to dodatno definisati, ali dobro je da ostane, jer ima pet garantovanih ispitnih rokova u članu 39. Prelazni član 140. treba da ostane, mada će biti amandmana da se to izbriše. Naravno, i članovi od 141. do 143, o kojima je ovde bilo puno reči, pa neću pričati o tome. I pored manjkavosti, socijaldemokratski poslanici smatraju da treba podržati ovaj zakon, jer je bolji od Zakona iz 1998. i još ga treba popraviti amandmanima, posebno, članove koji se bave studentskim pitanjima. Kao što rekoh, to je sada moderno shvatanje u svetu, univerzitet, postoji zbog studenata a ne zbog sholastike, postoji zbog nekoga ko te studije i plaća. Ne treba imati iluziju da će prava reforma uopšte biti započeta u narednih godinu, dve, tri, zato što uvek ima drugih prioriteta. To je ono što ne treba da verujete kada vam predstavnici Vlade, bez obzira što ih mi podržavamo, kažu - evo, sada ćemo do kraja godine usvojiti neki novi zakon o studentskom organizovanju ili neke reforme ćemo početi. Nažalost, obim reformi u ovom društvu je toliko veliki da su ta pitanja uvek manje prioritetna nego ova ogromna pitanja koja mi ovde stalno rešavamo - te neka Crna Gora, pa pitanje Kosova, pa poreske reforme, privatizacija i razne druge stvari. Mislim da se, nažalost, prava reforma ovde neće dogoditi još dugo. Ali, šta da radimo, i ovo je bolje od onoga što smo imali 1998. godine.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, .... (Glasovi iz sale: Kada je miting?) Miting je sutra u Kruševcu na Trgu kosovskih junaka, sa početkom u 15,00 časova, pošto vas to interesuje. Pošto vidim da su naročito angažovani bili ovi studenti biznismeni, znaju sve kako se to dešavalo, imam jedan predlog, gospođo Mićić, nešto o čemu sam vam govorio i juče, pokušao sam na to da vam ukažem, pa imam i sada. Nije ono što ste mislili, iako nema kvoruma, sve i sa onima koji su u opozicijii ne bi trebalo da vam obezbeđuju kvorum. Nema ga, ali nije to razlog mog izlaska. Želim da vam kažem da se i dalje po sistemu elektronskog glasanja označava prisustvo Čedomira Jovanovića, šefa poslaničke grupe DOS. Govorim zbog javnosti, on nije ovde, ovde je Čedina kartica, a onda će nam neko od organizacija u Skupštini reći kako je to čovek najčešće prisutan u ovoj sali, kako najviše radi, a nije prisutan on, nego je prisutna kartica. Gospođo Mićić, moj predlog je sledeći, pošto ste pokazali humanost, kako kažu mediji na delu, sa parama poslanika SRS, u skladu sa članom 118. Poslovnika u kome se kaže da su narodni poslanici dužnida identifikacione kartice nose sa sobom pri izlasku iz sale, zahtevam da u skladu sa stavom 2. člana 117. preduzmete mere i humanost na delu pokažete malo i preko leđa poslanika DOS-a, a ne samo preko vrata i grbače poslanika SRS.
Gospodine Vučiću, ne mogu primeniti član 117. jer nije došlo do zloupotrebe, nismo imali nikakvo glasanje. Rad nastavljamo u ponedeljak, 15. aprila. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2002. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, sednici prisustvuje 170 narodnih poslanika. Molim vas da radi utvrđivanja kvoruma ubacite identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum i možemo nastaviti rad. Po Poslovniku, reč ima zamenik predsednika poslaničke grupe SPS, narodn poslanik Žarko Obradović.