Hvala, gospodine predsedniče. Poštovane dame i gospodo poslanici, pred Narodnom skupštinom Srbije je Predlog zakona o arbitraži koji predstavlja prvi ovakav zakon koji treba da se uvede u naš pravni sistem. Svi dobro znate da arbitraža u srpskom pravnom poretku nije novost. Još čuveni profesor Mihailo Konstantinović pri Privrednoj komori Jugoslavije, negde 1953. godine prošlog veka, uveo je tzv. spoljnotrgovinsku arbitražu. Ta spoljnotrgovinska arbitraža živi do dana današnjeg. Njen život je imao uspone i padove, međutim, ona je uspela svoj autoritet da izgradi jednim solidnim, ozbiljnim presuđenjem u arbitražnim sporovima koje je vodila. Ono što je za nju glavno svojstvo jeste da je ona međunarodna arbitraža. To drugim rečima znači da kada god postoji privredni spor između dva domaća preduzeća, sva ona preduzeća koja su registrovana kod nas, ukoliko je spor između njih, ta arbitraža ne može da se koristi. S druge strane, pri Privrednoj komori Srbije takođe postoji jedna arbitraža, ali ona nije mnogo zaživela, kako se to kaže nekada u pravnom životu, i naši privrednici su po pravilu morali da idu pred privredne sudove, trgovinske sudove da rešavaju svoje sporove. U današnje vreme smo naročito svesni problema koje naši trgovinski sudovi često sa sobom nose i zbog toga je vrlo važno da se u Srbiji razvije i domaća arbitraža, pored ove međunarodne koju već imamo. Zakon o parničnom postupku, nažalost, samo jednom kratkom i šturom odredbom uređuje pitanje arbitraže kao tzv. izbranog, vrlo neobična reč, izbranog suda. Ta odredba Zakona o parničnom postupku glasi da o onim pravima o kojima stranke mogu slobodno raspolagati one mogu i rešavati sporove o tim pravima pred tzv. izbranim sudom. To je sve što postoji u našem pravnom sistemu o arbitražnom rešavanju sporova. S druge strane, sve velike privrede i manje zemlje sa snažnim privredama imaju razvijene arbitraže, i to često profesionalne arbitraže, koje nisu isključivo pravničke, ne sede isključivo pravnici u tim arbitražama, već sede ugledni privrednici koji dobro razumeju prirodu odnosa određene trgovačke transakcije i samim tim znaju kako pravično i na ispravan način da rešavaju takve sporove. Poznata je, recimo, pariska trgovačka arbitraža, koja je vrlo okupirana privrednim sporovima među francuskim privrednim subjektima. Imajući sve ove okolnosti u vidu, a to su, pod jedan, neefikasnost našeg trgovinskog sudstva, pod dva, potreba bližeg uređenja arbitraža, a samim tim i promovisanja arbitražne ideje u Srbiji, stali smo na stanovište da treba da sastavimo jedan zakon koji će biti zasnovan na UNCITRAL model zakonu. UNCITRAL je specijalizovana agencija UN koja se bavi razvojem i harmonizacijom međunarodnog trgovačkog prava. Oni su razvili model zakon o arbitražama, koji je stekao međunarodni autoritet i sigurno je pedesetak zemalja u svetu prihvatilo taj model kao osnovicu za svoje nacionalna zakone o arbitraži. Što je nacionalni zakon bliži UNCITRAL-ovom modelu, utoliko je na međunarodnom nivou prepoznatljiviji i samim tim uliva ideju sigurnosti i stranim kompanijama koje žele da rešavaju svoje sporove pred arbitražama te zemlje koja ima taj zakon izrađen na bazi UNCITRAL-ovog modela. Moja prva instrukcija za izradu ovog zakona je – radite na bazi UNCITRAL-ovog modela, to je proverena stvar, i što manje odstupajte od njega. Drugi princip je bio princip efikasnosti. Nećemo postići rezultat da brzo dođemo do rešavanja spora, a brzina rešavanja spora je izuzetno važna za funkcionisanje jedne ekonomije. Dokle god je neka imovina u sporu, ta imovina je blokirana i za tužioca i za tuženog. Samim tim ona nije u privrednoj funkciji i proizvodi se šteta, izmakla dobit se dobije. Zbog toga je jako važno efikasno rešavanje, zbog toga je toliko važna i toliko korišćena arbitraža kao metod rešavanja sporova. Da se ne bi dogodilo da arbitraža donese svoju arbitražnu odluku, odnosno presudu, a potom da ona bude širom otvorena ili za priznanje sudsko, da mora da se prizna sudski da bi bila izvršna, pa da onda opet uđemo u te koridore koji nisu efikasni, išli smo na to da je arbitražna odluka, jednom doneta, definitivna, konačna, izvršna, pravosnažna izvršna odluka i da samo u onim situacijama koje zakon izričito navodi kao razloge za preispitivanje tj. poništenje te arbitražne odluke sud treba da interveniše. Znači, u jednom vrlo definisanom krugu pitanja koja zaista dovode suštinski u pitanje kvalitet te arbitražne odluke, tek tada sud se meša u tu celu stvar. U protivnom, arbitražna odluka je izvršna i direktno sa arbitražnom odlukom se ide pred izvršne organe suda ili, ako budemo imali privatno izvršenje jednog dana, ide se na to izvršenje i time se izlazi iz postupka, završava se stvar i nastavlja se dalje kako je presuđeno. To su, dakle, bila načela na kojima je ovaj zakon o arbitraži rađen. On je takođe rađen da uredi međunarodnu arbitražu i domaću arbitražu paralelno. Tu postoje, naravno, određene razlike između međunarodne i domaće arbitraže, ali osnovni principi su tu. Zakon o arbitraži uređuje sva važna pitanja koja tipično uređuju zakoni koji se bave arbitražom. On ima prvo opšte odredbe koje se odnose na opšta načela arbitriranja, zatim ima poglavlje o formiranju arbitraže, o arbitražnom postupku, o donošenju arbitražne odluke, kao i priznanje o izvršenju pred nadležnim organima i preispitivanje te odluke pred sudom. Ovaj zakon su radili naši najpoznatiji arbitri sa jakim međunarodnim iskustvom, to su radili ljudi koji su i sami arbitri u međunarodnoj arbitraži Međunarodne trgovačke komore u Parizu. Dakle, radi se o zakonu koji je usklađen sa najnovijim tendencijama. Takođe su radili i teoretičari arbitraže sa naših fakulteta. Zakon je usklađen sa UNCITRAL-om, sa najmodernijim tendencijama u razvoju arbitražnog prava, koje je jedna vrlo dinamična oblast prava i smatramo da će biti na veliku polzu srpskom pravnom sistemu, te mi je zadovoljstvo i čast da ovaj zakon predložim vašoj pažnji i usvajanju. Hvala vam lepo.
Hvala. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, ovlašćeni predstavnik SRS. Izvolite.
Gospodine Mihailoviću, izgleda da je nešto pobrkano danas na početku ove sednice. Obavešteni smo da je ova rasprava objedinjena, da imamo u raspravi dva zakona: jedan je Predlog zakona o arbitraži, a drugi je Predlog zakona o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine. Za oba predloga je ovlašćeni predstavnik Vlade... (Predsedavajući: Gospodine Krasiću, ako insistirate, evo ministar će se izjasniti o drugom predlogu zakona, pa onda vi možete da dobijete reč.) Ja ništa, gospodine Mihailoviću, ne insistiram, nego samo konstatujem. Nisam ni reklamirao povredu Poslovnika, nisam ni tražio vašu intervenciju, nego sam samo izneo čuđenje da ovde... (Predsedavajući: Gospodine Krasiću, ministar je upravo pre nego što ste izašli za govornicu tražio, u stvari, da se izjasni o tom drugom predlogu, pa samo zbog vas.) Gospodine Mihailoviću, ministar danas ima vremena, pošto može da se javlja kad hoće i koliko god hoće, pa neka svoju strategiju prilagodi kako je on zamislio. (Predsedavajući: Mislio sam da možete da govorite o ministrovom izlaganju. Ako hoćete, govorite sada, ministar će posle vas.) Gospodine Mihailoviću, izgleda da vi mene od jutros ne razumete. U ponedeljak ste izvršili svojevrsnu torturu ovde, tražili ste da se spoji rasprava. Na silu ste to izglasali, rekli ste – radi efikasnosti itd. Sada mi ne dozvoljavate da dam ocenu uvodnog izlaganja rasprave u načelu o objedinjenoj raspravi dva zakona. Pošto vi imate neko drugo mišljenje, zadržite to svoje mišljenje; ja ću da obuhvatim u načelnoj raspravi onako kako ste i propisali da se radi na ovoj sednici. U prvom delu ću izneti stavove SRS povodom Predloga zakona o arbitraži. Nije nama ovo prvi predlog jednog ovakvog zakona. Kod nas je arbitraža bila uređena. Samo da vas podsetim, kada je prošle godine usvajan novi Zakon o parničnom postupku, jedna od naših primedbi je bila zašto nema odredbi o arbitraži. Tada je rečeno da će posebnim zakonom da se uredi arbitraža. Mogu reći da je čak i obećano da će biti uređena na ako ne identičan onda sličan način kako je i postojala u Zakonu o parničnom postupku. Te odredbe i nisu bile neki veliki problem, jer je ta jedna arbitraža koja je postojala radila u skladu sa tim odredbama Zakona o parničnom postupku, a te odredbe su bile stvarno načelne prirode. Druge stvari, vrlo važne za postupak pred arbitražom, rešene su unutrašnjim aktima same arbitraže. Nije tačna konstatacija da arbitraža ubrzava rešavanje sporova između subjekata. Zašto? Zato što zavisi od stranaka. Neke stranke ugovore arbitražu, pa ne mogu da se dogovore oko arbitraže i, naravno, predmet dođe pred zakonom propisani nadležni sud. Arbitraža je jedna mogućnost koja se zasniva na dobrovoljnosti poslovnih partnera. Podneli smo jedan broj amandmana na ovaj predlog zakona. Mislim da je to stvarno mali broj amandmana, ali principijelne prirode, jer smo hteli da skrenemo pažnju da ovako široko postavljen koncept arbitraže praktično negira nadležnost države. Vrlo konkretan da budem, mi smo podneli devet amandmana. U načelnoj raspravi od strane predstavnika Vlade nismo dobili informaciju da li je neki amandman usvojen ili nije. Računam da nisu usvojeni, te zadržavam pravo da prokomentarišem šta smo mi to prigovorili i šta smo tražili da se ispravi. Ne može SRS da prihvati stav Vlade da svako fizičko lice može da ugovori arbitražu u nekim međusobnim privrednim odnosima. Verovatno su oni koji su pisali ovaj predlog zakona zaboravili jednu stvar – da gotovo svi koji ulaze u privredne odnose ne ulaze u privatne odnose povodom nekih stvari. Dva lica – A i B, na pijaci vrše neku razmenu, oni ne mogu da idu na arbitražu, jer ako bi se njima dozvolilo da idu na arbitražu, onda se postavlja pitanje čemu sud, čemu zakon. U našem konceptu arbitraža je moguća samo između pravnih lica, a povodom nekih spornih odnosa iz međusobnog privrednog odnosa. Dva pravna lica su ugovorila neki posao, imaju svoje obaveze i svoja prava, došlo je do spora oko ispunjavanja obaveza, prava, mogu da traže da se taj spor reši pred arbitražom, ukoliko su unapred ugovorili takav oblik rešavanja spornog odnosa. Ali, između fizičkog lica i pravnog lica, ako nastane spor, ne može da se ugovori rešavanje pred arbitražom, jer onda je to negacija postojećeg pravosudnog sistema. To je prva primedba. Druga principijelna primedba jeste ko može da formira stalne arbitraže. Predložili ste da stalne arbitražne institucije mogu da osnuju privredna komora, profesionalna i strukovna udruženja, udruženja građana u skladu sa njihovim osnivačkim aktom. Mi smatramo da udruženja građana ne mogu da formiraju arbitraže koje bi imale tu nadležnost i tu snagu odluka koja se predviđa ovim predlogom zakona. Zašto? Udruženje građana je jedna nevladina organizacija. Tako je moguće, recimo, da Vojin Dimitrijević i Nataša Kandić, pošto se nalaze u jednom udruženju, formiraju arbitražu, ona bude specijalizovana za neke sporove i onda krene seoba ili podsticanje od njihovih sponzora iz inostranstva – dobićete sredstva za neki posao ukoliko sa svojim poslovnim partnerima ugovorite nadležnost arbitraže na čijem čelu se nalaze Vojin Dimitrijević, Nataša Kandić. Pa može malo da se promeša, pa da bude neko drugo udruženje, Sonja Biserko, ili neko treće udruženje, ovaj što je naprasno oslabio, Miljenko Dereta, smanjene dotacije i odmah čovek oslabio u kilaži. Kako bismo mogli da prihvatimo odluke te arbitraže? Vama deluje smešno, ali to je napisano ovde. Ne vrlo konkretno i precizno, ali se krije iza ove dve reči "udruženje građana". Sva udruženja građana imaju neka svoja pravila, a ona im služe da, između ostalog, reše sporni odnos koji nastane između članova, ali to nije predmet ovog zakona. Ne možete udruženjima građana da date to ovlašćenje da formiraju stalne arbitražne institucije, jer ovi bi, kakvi su drčni, napravili paralelnu strukturu sudstva u našoj zemlji. Dalje, gubi se smisao dobrovoljnosti, gubi se smisao arbitraže, ako propisujete da u slučaju neslaganja arbitara koje su izabrale stranke u sporu i u slučaju njihovog neslaganja oko izbora onog trećeg zajedničkog, odluku treba da donese nadležni sud. Zašto bi se sud mešao u ono što su stranke same ugovorile? Nama su potrebne, u stvari, te stalne arbitraže. To vam piše u 17 članova. Uvek gde se javi spor povodom toga što je jedna strana predložila jednog arbitra, druga strana drugog arbitra, ta dva arbitra treba da izaberu zajedničkog trećeg. Ukoliko se ne slože, trećeg bira nadležni sud. Onda se gubi smisao arbitraže. Mnogo je bolje da ste krenuli od osnovnih principa stalne arbitraže, spoljnotrgovinske, pri Privrednoj komori. Ne možemo da prihvatimo stav da se smatra da je naknadno ugovorena arbitraža ako stranke u sporu pred sudom kažu – nećemo pred sudom da rešimo, nego se dogovaramo da ćemo da idemo na arbitražu. To ne možemo da prihvatimo. Arbitraža mora da se ugovori, mora da se predvidi pre nego što nastane spor. Kada nastane spor, kako da se menja, kako da se dogovaramo, kako da isključimo primenu odredbi zakona od nadležnosti državnog organa koji treba da reši određeni spor. Ovo je poprilično slobodoumno napisano, tako da se opet vraćam na početnu informaciju koju sam dao povodom ovog predloga zakona: stvarno smo se trudili da ograničeno intervenišemo kada je u pitanju ovaj predlog zakona, samo tražimo da se otklone neke principijelne primedbe. Moram da vam kažem da se ovde ne radi o drugom stavu, o drugom mišljenju. Ne verujem koji bi profesor sa pravnog fakulteta mogao da podrži ovo. Doduše, mi ovde sa govornice, kada su u pitanju predstavnici Vlade, čujemo različite tvrdnje i različita obećanja da iza nekog predloga zakona stoje banke, stručnjaci itd. Gospodine Parivodiću, vaš zakon o evidentiranju, ona hipoteka, videli ste pre neki dan šta kažu bankari. Po tom zakonu ne može da se upiše hipoteka i ono što rekoste za građevinske dozvole – neće niko, a nama ste tvrdili da su bankari rekli da će da prihvate. Reportaža 10 minuta na RTS-u, nijedna banka ne prihvata. Unapred vas upozoravamo. Tada smo vas upozoravali povodom tog zakona i nekih drugih, niste nam verovali, ali u sudaru sa stvarnošću vidite da naši stavovi preovladavaju. Kaže – arbitražni sud može da donese odluku na osnovu pravde i pravičnosti. Za našu arbitražu koja je postojala, nekada funkcionisala i bila solidna arbitraža, bile su mnogo značajnije odredbe zakona i uzanse. Tu delim sa vama mišljenje da ljudi profesionalci, gde jednostavno zakon ne može da prati tehnologiju, tehniku, gde po neki put kasne i uzanse, gde razvoj novih standarda i tehničkih normativa prosto nameće jedno novo shvatanje prava, mora to da se kaže, da je onda vrlo poželjno da profesionalci za rešavanje tog spornog odnosa koriste profesionalce kao arbitre, i to ima opravdanja. I samo u tom delu država želi da prizna arbitražnu odluku. Ali, ne možemo široko da postavimo Predlogom zakona da svako ko se posvađa oko nečega ide na arbitražu, a tako je otprilike postavljeno. Tvrdim da na nekim mestima čak i arbitraža može biti zloupotrebljena, jer ugovaranjem arbitraže stranke imaju pravo da raspolažu sa svojim zahtevima, što je osnovni uslov da bi nešto išlo na arbitražu, formalno-pravno stranke su ugovorile arbitražu, jer na taj način je sve praktično ispunjeno da ide na arbitražu, ali mogu da iskoriste te svoje zahteve da izbegnu primenu neke norme iz nekog zakona. Zato prilikom određivanja šta može da ide na arbitražu, gde treba da bude arbitraža, kako treba da bude sastavljena arbitraža, kakav je značaj odluke arbitraže, treba biti vrlo oprezan i treba pristupiti restriktivno, kako se ne bi desilo da se zloupotrebi to pravo da bi se izbegla primena zakona i nekih drugih obavezujućih normi. Mi smo u tom smislu podneli amandmane. Nismo hteli da idemo sa nekim većim ograničenjima. To je ono što ćemo povodom rasprave o amandmanima imati prilike da konkretno ispričamo i ukažemo na neke primere iz prakse, ali ovde se već treći dan priča o efikasnosti našeg pravosuđa i o efikasnosti onog organa koji treba da reši sporni odnos. Onda prosto dolazimo do neverovatne situacije da se sve kritikuje, umesto da se pažnja fokusira na dva ili tri pitanja ili problema koja treba da se reše. Onda se sa ove govornice dolazi sa jednom pričom predstavnika Vlade da samo donošenje zakona rešava taj problem, a da pri tom prosto zaboravljamo da nismo iscrpli sve mogućnosti koje daje postojeći zakon, pre svega mislim na te personalne, lične, subjektivne probleme. Nismo rešili pitanje sudije i njegovog kvaliteta rada, a onda kažemo, da bi to predupredili, da promenimo zakon, pa trgovinski sudovi nisu efikasni, da damo to na arbitražu, oni će tamo brže da završavaju svoj spor. Onda ste rekli – čim uđe u neki spor neki privredni subjekt, na neki način je blokirana imovina. Nije blokirana imovina, to je problem. Kamo sreće da je blokirana, da je na neki način obezbeđena kao sredstvo iz koga će da se namiri eventualni dug kada se utvrdi u sudu. Međutim, situacija je potpuno drugačija. Reći ću vam kakva je, neću imena da pričam. Jedna firma vodi spor od 1992. godine pred Trgovinskim sudom u Somboru. U pitanju je u to vreme društveno preduzeće – tuženo, tužilac privatno preduzeće, obezbedilo je neku robu. Društveno preduzeće delimično platilo, a ostatak nije platilo. Vodila se parnica da se naplati to potraživanje, to se otezalo i otezalo; u međuvremenu preduzeće otišlo nešto malo u stečaj, pa nešto kao da nije u stečaju, pa otišlo u privatizaciju, pa nije otišlo u privatizaciju, pa nešto izuzeto i prodato mimo privatizacije komercijalno. A ovo privatno preduzeće, sa velikim blokiranim sredstvima, sa ogromnim potraživanjima (dovoljno vam je reći da je od 1992. godine, pa uzmite onu inflaciju, kamatu i da ne ređamo kako je), ni sada ne može da ostvari u sudskom sporu potraživanje, a i kada bi ostvarilo to potraživanje ne bi imalo iz čega da naplati to svoje potraživanje. Ako taj primer uzmemo i sada neko dođe i kaže – da su oni ugovorili nadležnost arbitraže, ta situacija ne bi bila takva. Ista bi bila. Ista bi bila, ministre, ali znate zbog čega ista? Upravo zbog toga što vam je rekao Palalić – zato što ste imali u ovom periodu jedan sistem obezvređivanja društvenog kapitala. Kako ga je sud blokirao u ostvarivanju njegovih potraživanja, tako će i arbitraža; te jedno, te drugo ročište, te veštačenje, te superveštačenje, te ovo, te ono. Naravno, mi jesmo za propis kojim bi se uredio postupak pred arbitražom, sastav arbitraže, značaj i odluka arbitražnog suda itd., na jedan vrlo restriktivan način, da se ne bi desilo, zaklinjemo se u nov zakon, mislimo da će zakon da reši sve naše probleme, a da se nastavi sa praksom koja postoji kod trgovinskih sudova, gde je evidentno da se godinama razvlače neki sporovi i imovina gubi. Zato smo podneli ove amandmane. Pošto sam disciplinovan poslanik, povodom ovog drugog predloga zakona – on je u suštini inspekcijski propis koji treba da spreči neovlašćeno korišćenje tuđih umetničkih i uopšte stvaralačkih dela i da se nezakonito neko bogati na štetu autora, inovatora itd. Smatramo da za ovo što ste ovim zakonom uredili postoji sasvim dovoljno prostora da se pristupi radu i bez ovog zakona i da to sadrže postojeći inspekcijski propisi. Ne pravimo vam problem zbog ovog zakona, ali smo jednom grupom amandmana hteli da vam skrenemo pažnju na neke oblasti koje ste ispustili, a takođe se tiču prava autorstva, intelektualne svojine itd. Mislim da usvajanjem tih amandmana može taj zakon da se poboljša. Ipak će ostati jedna nedorečenost odnosa prema saveznom propisu, dimenzije dokle je ovo samo kontrola prometa i da li se nešto nalazi u prometu, a ne zalazi u samo autorstvo kao pravo. Ostaje ta mrlja. Mislim da nije dobro razrešen vakuum između saveznog propisa, a on će biti propisan na nivou državne zajednice sa primenom na teritoriji Republike Srbije. Tu se javlja jedan vakuum i oni koji su pisali ove propise su, pretpostavljam, ispustili taj deo. Možda bi bilo bolje da je malo otišao taj zakon na doradu, ali podneli smo amandmane, pa ćemo videti, u zavisnosti od tih amandmana.
Zahvaljujem se, gospodine Krasiću. Predlog zakona o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine – bilo bi dobro da ministar, pošto je shvatio da su odvojene tačke dnevnog reda, takođe da ovde napomene. Izvolite, gospodine Parivodiću.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Poštovani poslanici, drugi zakon koji imam zadovoljstvo i čast da vam predstavim je zakon o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine. Ispravno je rekao gospodin Krasić, radi se o zakonu koji se prvenstveno bavi inspekcijskim organima, njima daje odgovarajuće naloge za efikasnu zaštitu prava intelektualne svojine. Ja sam patentni zastupnik po profesiji i znam kakve sam probleme imao u zaštiti prava intelektualne svojine u mojoj praksi. Kada sam se obraćao policiji, policija je imala važnija posla. Kada sam se obraćao trgovačkoj inspekciji, oni su rekli da nisu nadležni itd. Uvek je bilo problema zato što propisi nisu pisani na dovoljno jasan, konkretan, izričit način da inspekcija efikasno štiti prava intelektualne svojine. Tipična reakcija inspekcijskih službi je bila – vi tužite toga koji povređuje vaše pravo, pa kada dobijete pravosnažnu i izvršnu presudu, onda ćemo mi po njoj presuditi. To znači da će reakcija nastupiti najkraće u roku od godinu i po do dve dana. Do tada će se mnogo stvari promeniti i mnogo će se steći, bez osnova, imovine koristeći tuđi žig, tuđi model, tuđe autorsko delo. To je neefikasna zaštita. Ovaj zakon konkretno daje ovlašćenje i naređuje inspekcijskim službama da kada zateknu robu koja povređuje pravo intelektualne svojine imaju pravo i dužnost da takvu robu oduzmu na licu mesta i da onda ona u zakonskoj proceduri dalje doživi svoju odgovarajuću sudbinu. Inspektori se već obučavaju za prepoznavanje robe koja povređuje žigove, modele, uzorke, autorska prava, a posebno kompjuterske programe. Oni se obučavaju za to, i različite inspekcije, tržišna, građevinska, finansijska, imaju obavezu da vode brigu o poštovanju prava intelektualne svojine iz one oblasti prava intelektualne svojine koja im je najbliža. Tako, recimo, kada se povređuju žigovi, modeli i uzorci, onda je tržišna inspekcija zadužena. Ako se povređuje arhitektonski projekat, onda je zadužena građevinska inspekcija. Mehanizmi koji te inspekcije imaju su vrlo efikasni. Ceo smisao ovog zakona je da se civilizuje tržište u ovoj zemlji i da ne samo strana preduzeća od toga imaju koristi, već i naša preduzeća, koja sve više razvijaju svoja intelektualna prava i u čijoj imovini ima sve više vrednosti koje pripadaju intelektualnim pravima i da njihova imovina bude efikasno zaštićena i da budemo usaglašeni sa međunarodnim standardima ponašanja na tom planu. Meni je zadovoljstvo da ovaj zakon predložim vašoj pažnji i usvajanju. Hvala.
Zahvaljujem se ministru Parivodiću. Nastavljamo dalje. Da li predstavnici, odnosno predsednici poslaničkih klubova koji nisu iskoristili to pravo žele reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Milka Silajev.
Poštovano predsedništvo, poštovani gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo poslanici, značaj ovog zakona je za naše okruženje u okviru svetskog i evropskog okruženja veliki. Ja kao poslanik G17 plus i moja poslanička grupa ćemo podržati ovaj zakon, on je jasan, pitak, vrlo transparentan. Prema tome, G17 plus će ga podržati. Želela bih da pričam o tome gde je Srbija u jednom takvom svetskom i evropskom okruženju u okviru zaštite intelektualne svojine, šta je u svetu učinjeno na zaštiti intelektualne svojine i šta je Srbija u odnosu na svet u ovoj oblasti. Značaj zaštite intelektualne svojine intenzivira se ubrzanim razvojem tehnologije. Novi, veoma vredni proizvodi visokih tehnologija počivaju na zbiru inovacija i kreacija više autora. Sve više, pored svoje osnovne namene i kvaliteta, proizvodi danas moraju da zadovolje i zahteve savremenog dizajna, jer na tržištu proizvod prodaje i njegov izgled i ambalaža. Ali, nove tehnologije, osim značajnog doprinosa u unapređenju samih proizvoda, olakšale su i plagijate, pirateriju i slične povrede prava intelektualne svojine autora, pronalazača, dizajnera i drugih nosilaca ovih prava. Ovakvo stanje uslovilo je pojačanu aktivnost zaštite prava intelektualne svojine na međunarodnom i unutrašnjem planu. Kod nas se doskora vrlo malo pisalo i govorilo o značaju ovog zakona, odnosno ove kategorije zaštite intelektualne svojine. Uključivanjem naše zemlje u svetske trgovinske tokove ovo pitanje se aktuelizuje i postaje važan uslov naše integracije u međunarodnu zajednicu. Kao što znate, vrlo su česti i prisutni napisi u našim novinama, skoro sam imala priliku da pročitam: Srbija, raj za falsifikate. Ima podataka, pišu novine, da su na gubitku ne samo potrošači, nego i država, i da se u magacinima i garažama širom Srbije osim garderobe nalaze začini, motorna ulja, prehrambeni proizvodi, alkoholna pića, sokovi, kozmetika, diskovi itd. Način i obim zaštite intelektualne svojine razlikuje se od zemlje do zemlje. Ove razlike, i svi problemi koje one donose, naročito su evidentirane u međunarodno-trgovinskim relacijama, posebno tamo gde postoje smetnje u vidu tzv. necarinskih barijera, kada je npr. u nekoj državi proizvod roba na osnovu piratskog korišćenja. U svetu su prisutne unifikacija i standardizacija međunarodne zaštite u ovoj oblasti. Sporazum o trgovinskim aspektima prava intelektualne svojine, uključujući i trgovinu falsifikovanom robom, tzv. TRIPS sporazum, jeste sporazum donesen na tzv. Urugvajskoj rundi pregovora u GATT-u (sadašnja Svetska trgovinska organizacija), koja je počela 1986. godine, a okončana 1993. godine, s tim što su pored TRIPS sporazuma ovde doneti i drugi sporazumi u vezi sa međunarodnom trgovinom. TRIPS sporazum uspostavlja sledeće principe na kojima se obezbeđuje zaštita prava intelektualne svojine koja je ugrađena u neki proizvod – standardizacija i međunarodna zaštita. Članice TRIPS sporazuma mogu da kroz svoju legislativu predvide obimniju zaštitu prava intelektualne svojine, ali ukoliko se ona ne kosi sa principima ovog sporazuma. Koja su to prava, dakle i oblici intelektualne svojine, a ulaze u zaštitu? To su autorska i srodna prava, robni i uslužni žigovi, o kojima je gospodin ministar malopre pričao, geografske oznake porekla, industrijski modeli i uzorci, patenti, topografija integrisanih kola (a ja sam iz elektronske industrije, pa sam imala prilike da vidim da to budu i falsifikati, iako je to velika muka da se napravi), zaštita neotkrivenih informacija radi zaštite od nelojalne konkurencije, kontrola prakse i ograničenja u konkurenciji u ugovorima o licenci. Intelektualna svojina se uglavnom deli na dve oblasti, to su: autorska i srodna prava i industrijska svojina. Autorska i srodna prava predstavljaju prava autora umetničkih i filmskih dela, i treba naglasiti da se računarski programi štite po istom principu; takođe i zbirka podataka i drugog materijala zbog načina izbora i grupisanja, i to predstavlja autorsko pravo. Ova prava se štite 50 godina od prvog izdavanja, odnosno nastanka, računajući od kraja kalendarske godine kada je delo nastalo, odnosno kada je objavljeno, izuzev fotografskih dela i dela primenjene umetnosti. Izvođači i proizvođači fonograma imaju zaštitu prava najmanje 50 godina od kraja kalendarske godine kada je izvršeno snimanje, odnosno kada je došlo do interpretacije ili emisije, dok proizvođačima emisija to pravo traje 20 godina, od kraja godine kada je emisija emitovana, s tim da ova zaštita ne deluje na ona autorska dela koja su u trenutku stupanja na snagu ovog sporazuma postala javno dobro. Osim toga, izvođači, proizvođači fonograma, zvučnih zapisa, proizvođači emisija imaju pravo da zabrane snimanje, odnosno reprodukovanje programa, davanje u zakup, reemitovanje, odnosno javno saopštavanje njihovih emisija. Industrijska svojina, koja je izvor ogromnih finansijskih sredstava, posebno je interesantna. Svedoci ste da je u novinama, mislim u "Politici", objavljen jedan feljton koji daje prikaz industrijske špijunaže, jer su tu prisutne velike pare. Ona se deli uglavnom na dve oblasti. U prvu oblast spadaju robni i uslužni žigovi koji odvajaju robe i usluge jedne firme od druge firme, a u drugu zaštita geografskih oznaka porekla robe, što predstavlja identifikaciju mesta iz kojeg potiče, što mu daje esencijalne atribute tog geografskog porekla. Zaštita znakova razlikovanja ima za cilj da stimuliše konkurenciju, ali i da zaštiti sa jedne strane titulara prava, a sa druge konzumenta robe, odnosno da mu omogući da bude informisan o izboru i kvalitetu robe i usluga, sa dodatnom zaštitom za geografsku oznaku vina, alkoholnih pića, shodno nekom članu ovog TRIPS sporazuma. Drugi vidovi industrijske svojine su zaštićeni radi stimulisanja pronalazaštva, dizajna, kreativne tehnologije, i tu spadaju pronalasci, patenti, industrijski modeli, uzorci i neotkrivene informacije. Ovde se zaštita daje i takva je da traje 20 godina, računajući od dana podnošenja prijave. Zaštita prava intelektualne svojine predviđa načelo transparentnosti, odnosno zakoni i propisi, sudske odluke, što je ovim predlogom zakona i predviđeno, i administrativna pravila opšte namene države članice koje se odnose na predmet, dostupnost, obim, sticanje, zloupotrebu sprečavanja prava intelektualne svojine, moraju se objavljivati i biti dostupni na jeziku zemlje članice. Predlogom zakona predviđena su pravna sredstva za zaštitu prava intelektualne svojine i to u građanskom i upravnom postupku, kao i pravna sredstva kojim će država omogućiti titularima da na sudu zaštite svoja prava. Obavezno je obezbeđivanje ravnopravnosti u postupku, pravičnosti, nepristrasnosti, kao i načela neposrednosti. Ne sme se nametati obaveza nosiocima prava da se lično pojavljuju, a stranke imaju pravo da budu zastupljene od pravnih zastupnika radi podnošenja dokaza i utvrđivanja činjeničnog stanja. Postupak mora da obezbedi način otkrivanja i zaštite poverljivih informacija ako to nije u suprotnosti sa ustavnim poretkom. Sudovi moraju imati ovlašćenja da izriču sudske zabrane zbog povrede prava i da nalažu prekršiocu da plaća nosiocu prava intelektualne svojine pravo, naknadu za korišćenje i štetu, kao i da mu nadoknadi troškove postupka. Da bi se efikasno sprečila povreda prava intelektualne svojine sudske vlasti moraju imati ovlašćenja da nalože povlačenje sa tržišta one robe koja predstavlja povredu takvih prava, i to bez naknade vlasniku, a takođe može da se naloži da se sirovine i alati kojima se stvara takva roba povuku sa tržišta, na način koji će trajno umanjiti mogućnost dalje povrede prava intelektualne svojine. Ovde je takođe propisano da se mora imati u vidu proporcija između ozbiljnosti povrede i naloženih pravnih sredstava, kao interesa trećih lica. Dakle, moguće je voditi upravni postupak. Predlogom zakona je predviđeno da se nalože hitne i efikasne privremene mere radi sprečavanja povrede bilo kog prava intelektualne svojine i radi očuvanja relevantnih dokaza u odnosu na tu povredu, s tim da se privremena mera može usvojiti bez saslušanja druge strane. Ovim sporazumom predviđene su pogranične mere; nosilac prava intelektualne svojine može da se obrati zahtevom nadležnim sudskim upravnim vlastima da bi carinske vlasti obustavile puštanje u promet falsifikovane robe, koja na neki način vređa prava intelektualne svojine. Predviđena je mogućnost vođenja krivičnih postupaka i krivično kažnjavanje počinilaca povrede prava intelektualne svojine, i to kod svesnog falsifikovanja žiga ili kod piraterije u autorskim pravima, u vezi sa komercijalizacijom istih. Kao kazne su predviđene visoke novčane kazne koje uključuju i mere prevencije. Tim međunarodnim sporazumom predviđen je iz 1994. Opšti sporazum o carinama, tj. njegove odredbe primenjivaće se i rešavaće se sporovi između članica potpisnica tog sporazuma. Međutim, mi tek otvaramo vrata čitavog tog procesa. Samo sam htela da ukažem da je ovaj zakon na tom putu i da ga treba prihvatiti, a da ćemo mi u našim približavanjima i Evropskoj uniji i Svetskoj trgovinskoj organizaciji morati da prihvatimo sve te strože norme, ali da ćemo u tome uspeti. TRIPS sporazumom je predviđeno da za trgovinske aspekte prava intelektualne svojine, u kome će zemlje članice morati da daju informacije o svojim aktivnostima toj svetskoj organizaciji, da bi savet, on se imenuje, pratio kako članice ispunjavaju svoje obaveze, ali i radi omogućavanja članicama da se konsultuju u vezi sa problemom zaštite prava, jer je to veliki problem intelektualne svojine... Predviđeno je da savet može tražiti podatke od bilo kog izvora informacija, iz bilo koje zemlje, ako smatra da mu je to potrebno, a takođe i da ostvari sa WIPO-om, to je Svetska organizacija za intelektualnu svojinu, što upravo i govori o značaju i korisnosti pristupanju ovom međunarodnom sporazumu. Pošto smo mi na putu i želimo da uđemo u Svetsku trgovinsku organizaciju, mi ćemo morati sve ove sporazume da prihvatimo i da se ponašamo po njima. Hvala vam i nadam se da će, pošto je ovo tehnički zakon, Skupština biti jednoglasna.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redoslednom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe SRS, DSS i SPS. Reč ima narodni poslanik Milan Nikolić, a neka se pripremi narodni poslanik Jovan Palalić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovlašćeni predstavnik SPS će duže govoriti o zakonima koji su na dnevnom redu, ali kao čovek koji se bavi privredom skoro čitavog svog veka osećam potrebu da kažem da su pred nama dva naizgled obična zakona, međutim, moja partija i ja im pridajemo izuzetno veliki značaj, jer se i u jednom i u drugom slučaju radi o dosta neuređenim oblastima i kao posledicu imamo haos na tržištu i u privredi naše zemlje. U prilici sam da veoma često potpisujem ugovore sa inostranstvom i, po pravilu, jedan od članova tih ugovora predviđa nadležnost arbitraže i predviđa nadležnost sudova. Nažalost, iako imamo tradiciju, ministar je o tome govorio, mi ne uvodimo u moguće sporove ili na realizaciju posebnog dogovora arbitražu, za koju cenim da je vrlo efikasna, koja može da donese pravičnu i pravednu presudu ili odluku dosta brzo, što je važno za privredu, jer imamo situaciju da nam sudovi, zbog prenatrpanosti raznim predmetima, nažalost i zbog mnogih drugih problema o kojima veoma često u Skupštini govorimo (korupcije pojedinih sudija itd.), da nam se ti procesi odvijaju toliko dugo da postaju bespredmetni onog trenutka kada se donesu presude. Istovremeno mislim da birani arbitri i kontrola u arbitraži tera na savestan, odgovoran, kontinuiran i vrlo brz način donošenja odluke. Mislim da o tome Skupština danas treba jednoglasno da donese odluku. S druge strane, poverenje u naš pravni sistem će biti veće ukoliko partner iz inostranstva, sa svojim nekim zavisnim preduzećima, sa svojim kapitalom u ovoj zemlji, zna da može da računa na neku arbitrarnu presudu ovakve institucije, a ne da čeka na dugoročno rešavanje problema preko sudova. Kada je efikasna zaštita intelektualne svojine u pitanju, nažalost, mi nismo jedina zemlja, ali smo zemlja u tranziciji u kojoj vlada popriličan haos kada su u pitanju prava intelektualne svojine. Pune su nam prodavnice kojekakvih "benetona", "najki" itd, a radi se o boflu koji na određen način vara kupca, donosi dosta visoke profite onima koji to uvoze ili eventualno proizvode, a stvara nepoverenje kod velikih multinacionalnih kompanija koje svuda po svetu organizuju proizvodnju, pa i u našoj zemlji moguću proizvodnju, imajući u vidu stručnu radnu snagu, pre svega, u tekstilnoj, obućarskoj industriji itd. Jednostavno, to se ne čini, upravo zbog ovakvog piratskog rada, posebno kada je taj industrijski dizajn u pitanju. Želim da navedem primer moje kompanije: u želji da napravimo kvalitetan i moderan proizvod, koji tržište zahteva, plaćamo autore, dizajnere iz Pariza, Milana, veliki dizajn centar ovde u Beogradu, plaćamo procenat od svakog prodatog komada određenog proizvoda tom autoru, da bi se za mesec dana, posle svakog novog proizvoda, pojavila kopija, plagijat koji je dosta neuspešno u pogledu kvaliteta kopiran, ali mi nemamo snage da to zaustavimo, jer svuda je neko pravo, ali do kraja neizrečeno. Mislim da je veoma važno u ovom zakonu da će sada, pored prava onoga koji je nosilac tog ovlašćenja ili prava svojine intelektualne, po svojoj odgovornosti i nadležnosti mnoge inspekcije pratiti sprovođenje ili kršenje ovakvih prava, zloupotrebe ovakvih prava i nezavisno od nosioca prava moći da donesu vrlo brzu i adekvatnu odluku. Naravno, mislim da je ta procedura takođe dosta dobro opisana, propisana i način na koji će se to realizovati, s tim što je dosta još uvek pravo na onome koji treba da odgovara zato što je određeno autorsko pravo iskoristio, zloupotrebio, u smislu ne odjednom oduzimanja robe, procesa prava na prigovor itd, međutim, mislim da se za početak to i dovoljno dobro reguliše u odnosu na ono kakvo je do sada stanje bilo. Sigurno je da ako želimo, a mi imamo takve kapacitete i još više potrebu za organizacijom ili uvećanom proizvodnjom u ovoj zemlji, a samim tim i potrebu za izvozom i aktivno uključivanje u međunarodnu podelu rada, mi moramo kao zemlja da obezbedimo pravu sigurnost i onome koji će ulagati i onome koji je već uložio da može da računa da zaštiti na pravi način svoj proizvod, da ima zaštitu države oko toga i ako do problema dođe da može dosta brzo da se na ovaj način reši. Socijalistička partija Srbije će, a to će ovlašćeni predstavnik i reći, i jedan i drugi zakon u danu za glasanje podržati.
Ako nemate ništa protiv, ovlašćeni predstavnik SPS-a želi reč, kaže da će biti kratak, narodni poslanik Rajko Baralić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče, izvinjavam se, kolega, zbog blagog kršenja Poslovnika. Gospodine ministre, uvaženi saradnici, dame i gospodo narodni poslanici, SPS i njeni narodni poslanici u danu za glasanje će glasati i za jedan i za drugi zakon. Dozvolite mi da u nekoliko rečenica kažem zašto mislimo da je to važno. Kada je u pitanju zakon o arbitraži, ne postoji ozbiljan privredni subjekt koji nema takav zahtev. Pošto mi treba da budemo servis onih koji stvaraju dobra i obezbeđuju da građani ove zemlje mogu normalno da žive, treba da pomažemo da se prave takvi pravni alati koji će obezbediti da se efikasno usaglašavaju različiti problemi koji postoje u ovoj oblasti. Kao što je uvaženi ministar jednom prilikom rekao, ja ću to da ponovim, izvinjavam se, mislim da je to najvažnije, ako ovu oblast spasemo od korupcije, onda ona ima smisla, a ako to ne budemo učinili i profanišemo ovu stvar, onda, izvinjavam se, da kažem kolokvijalnim jezikom, džaba smo krečili. To je veoma važno i nadam se da će oni koji zakon budu sprovodili ovo imati u vidu, zato što je u Srbiji uvek "dvojica bez duše jedan bez glave". To treba da sve nas rukovodi kada radimo bilo koji posao, da ne dozvolimo da na bilo koji način ono što ovde jeste dobra namera i što jeste većinska politička volja na izvestan način bude kompromitovano. Što se tiče ovog drugog zakona, koji je takođe veoma važan, on je praktično samo operacionalizacija već donetog zakona i on treba da obezbedi, kao što to jeste svuda u normalnom svetu, gde postoji normalan privredni, državni ambijent, da se pravo intelektualne svojine tretira kao svaka druga imovina i da ona bude zaštićena kao što je zaštićen nečiji atar nekakvim obezbeđenjem ili nekakvom ogradom, zato što dok se to ne bude dogodilo mi ne možemo da računamo da smo postigli... Navešću jedan primer ovde, ja sam rođen u Gornjem Milanovcu; u tom gradu postoji Fabrika automobilskih delova "FAD", renomirani proizvođač spona. Pre nekoliko nedelja tržišna inspekcija Republike Srbije na Novom Beogradu zaplenila je čitav kamion falsifikata automobilskih delova, pre svega spona, koje je neko neovlašćeno proizveo i pustio u promet i ne samo da je to učinio, već je na sponama ugravirao zaštitni znak "FAD" Gornji Milanovac. Šta to znači – to nije samo finansijska šteta koju trpi Fabrika automobilskih delova Gornji Milanovac, to ugrožava život; spone su, kao što je poznato, onaj deo sistema kojim se upravlja automobilom. Ovom prilikom čestitam tržišnoj inspekciji koja je na efikasan način ovo ustanovila, učinila da javnost sazna u vezi sa ovim, jer to jeste jako važno. Kada nekome prodate falš košulju to jeste šteta, ali nikome ne ugrožavate život, a kada nekome prodate sponu i stavite porodicu u automobil i time ugrozite život svoje porodice, svoj život i drugih učesnika u saobraćaju, vi ste onda kamikaza na putu, potencijalni ubica i najrigoroznijom mogućom kontrolom treba učiniti sve da se ovo ubuduće ne dešava. Ovaj zakon će doprineti da se to ne dešava ili da bude prisutno samo u tragovima. Nemam iluziju da je moguće u potpunosti sve ovo sprečiti, ali sigurno u dobroj meri neće moći da funkcioniše ovo kao do sada. Sledeće pitanje o kojem želim posebno da govorim odnosi se na ovo o čemu je naš uvaženi kolega Milan Nikolić, dugogodišnji rukovodilac, jedan od tvoraca kompanije "Simpo", ovde govorio. Kada godinama u svoj razvoj ulažete, kada ulažete u dizajn, u robne marke, kada na najbolji mogući način, po pravilima koja jesu pravila svih najvećih svetskih kompanija, funkcionišete, a onda vam neko ko iz ovih ili onih razloga jeste u stanju da prekopira to što ste vi uradili, ili gotovo da prekopira, to ponudi kao svoj proizvod, neko ko nije platio ni uslugu za dizajn, nije imao trošak da zaštiti to svoje pravo, nije ulagao u razvoj, nema ono što nazivamo režijom, nema nikakvu drugu muku, pa još preko tržišta uvozi komponente za te proizvode, on ne samo da nelojalno konkuriše kompaniji "Simpo", on direktno potkrada korisnike budžeta, zdravstvene, socijalne zaštite, penzionere, sve one koji jesu budžetski korisnici, školstvo itd. Zato je važno da se usvajanjem ovog zakona stvori efikasan sistem, da se ovo onemogući i da se na primeren način kazne počinioci ovakvih prekršaja. To nije svejedno i treba sve da učinimo da ljudi koji se ozbiljno bave naukom, umetnošću, proizvodnjom, dizajnom, čega god, budu zaštićeni i da budu sigurni da se neki lopov (a to jesu lopovi, njih treba nazvati pravim imenom) ne koristi onim što su tuđa dostignuća i to potpisuje kao svoje i da na osnovu toga ostvaruje velika finansijska sredstva, a da pri tom država od toga nema gotovo ništa ili nema ništa najčešće. Sledeće pitanje odnosi se na ono što je u sferi umetnosti. Dugo mi već imamo te probleme. Podsetio bih, možda se nekome učini da to nije važno, nekada su postojali tzv. srebrni, zlatni, dijamantski i platinasti tiraži u oblasti produkcije gramofonskih ploča itd. Podsetio bih da je zlatni tiraž predstavljao sto hiljada prodatih nosača zvuka, platinasti tiraž 500 hiljada prodatih nosača zvuka, sa odgovarajućim porezom. U kasi jedne države kao što je naša to je ogroman novac. Skrećem pažnju da mi sada imamo izvanredne umetnike, muzičke grupe, koji se praktično permanentno emituju, a niko ne uspe da proda... Recimo, Vlado Georgiev proda 30 hiljada, najviše 30 hiljada nosača zvuka oficijelno. Dakle, to nije moguće. Očigledno je da je u ovoj oblasti potpuni haos i ovaj zakon treba da obezbedi da ovi novci dođu u državnu kasu, da se prekršioci kazne, a da ovi ljudi dobiju ohrabrenje da stvaraju, jer, kako god to ko shvatio, oni rade jedan važan društveni posao, oni imaju Božiji dar i nije normalno da se neko bavi plagijatom Božijeg dara, to prosto nije moguće. Dakle, u tom smislu je važno da usvojimo zakon i da ove ljude ohrabrimo da normalno stvaraju, jer će na taj način biti rešeno nekoliko važnih pitanja koja su ovde otvorena. Sledeće pitanje je takođe važno. Radi se o enormnom prisustvu dalekoistočne robe u našoj zemlji, pre svega iz Kine, koja ima razne oznake najpoznatijih svetskih proizvođača i proizvoda, da ih ne nabrajam, "najk", "bos", kako god hoćete. Ne ulazeći dublje u taj problem zašto i kako se to dogodilo, to se nije dogodilo samo nama, to se dogodilo brojnim zemljama u našem okruženju, država treba da ima snage a mi treba da pomognemo da se ova oblast uredi, da se naši proizvođači tekstila, obuće i tehničke robe, pošto je i to predmet ovoga što se ovde dešava, dovedu u situaciju da normalno proizvode i da budu zaštićeni od nelojalne i nenormalne konkurencije. To nije nelojalna, to je nenormalna konkurencija. Dakle, kad vi praktično zavaravate ljude da jeste nešto, a to nije to. I, naravno, bez obzira što to ima veoma niske cene ako to mogu da rade neka to rade bez obeležja, moraju se zaštititi pravi proizvođači i njihove robne marke. Dakle, nije moja namera da posebno govorim o nekim detaljima ovog zakona. Ovde su nabrojane i druge stvari, to su patenti, topografije integralnih kola, to su dakle sve ove stvari o kojima sam već govorio, to je softver. Molim vas, u ovoj zemlji se takođe smatra da softver nije ništa, već da bilo ko ima pravo da iskopira jedan program, koji je u stanju da obezbedi kao fini softverski alat, da obezbedi najveći mogući broj različitih operacija i različitih poslova. Kad bi to bilo lako, onda bi svako bio programer. Molim vas, da bi neko napisao jedan program potrebno je da ima visoko obrazovanje, da ima iskustvo, da odlično poznaje različite druge oblasti i da to u jednom paketu sve ponudi najvećem broju korisnika koji od toga mogu da imaju veliku korist. Ovde se već čini nešto sa tim u vezi, ali je jako važno, podsećam vas, u vreme kada personalni računari nisu na taj način ni postojali, kada smo radili na tzv. poslovnim velikim mašinama, kada smo radili programe koji su bili u drugim programskim jezicima u "kobolu", "fortranu" itd, postojao je apsolutni red u ovome; ovlašćeni prodavci hardvera su najčešće nudili i gotove programske aplikacije koje su se posebno plaćale. To mora da postane praksa i ovde i mi takođe treba sve da učinimo da ljudi dobiju šansu da normalno stvaraju, da korisnici normalno koriste tu vrstu usluga i da to, naravno, neko plaća. Postoji još mnogo drugih stvari, neću da oduzimam vreme. Dakle, poslanici SPS-a, iz razloga koje je gospodin Nikolić naveo i razloga o kojima sam ja ovde govorio, iz razloga što ovo jeste način da Srbija brže postane član Svetske trgovinske organizacije, glasaće za zakon. On nije samo tehnički, on je veoma važan zakon da bi se sproveli neki drugi zakoni i uveo red u ovu oblast koja je sada praktično potpuno bila prepuštena, uslovno rečeno, snalažljivim ljudima, koji su na ovaj način ostvarivali enormnu dobit. Država je veoma gubila i građani Srbije, svi skupa, a mi smo delovali kao neozbiljno i neorganizovano društvo. Dakle, u tom smislu je važan ovaj zakon. On nije ideološki, on nije politički, on je funkcionalni zakon i treba da obezbedi sprovođenje zakona koje smo usvojili pre toga i zbog toga ćemo sa zadovoljstvom da glasamo. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, a neka se pripremi narodni poslanik Miljko Četrović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zaista izražavam veliko zadovoljstvo što danas na dnevnom redu u Narodnoj skupštini jesu dva zakona koji predstavljaju izuzetno ozbiljnu poruku privredi i svima onima koji učestvuju u privrednom životu, ali i svima onima koji kroz svoje lične kreacije žele da sebe lično afirmišu i da zaštite i stvaralaštvo i sve ono što to podrazumeva. Mi smo ova prethodna dva dana imali ozbiljne rasprave o nizu važnih zakona iz oblasti pravosuđa. Za ovom govornicom čuo se veliki broj ozbiljnih kritika kada je u pitanju funkcionisanje pravosuđa u Srbiji i jedan od važnih aspekata te diskusije bila je kritika efikasnosti. U nacionalnoj strategiji za reformu pravosuđa jedno od osnovnih načela je upravo potenciranje efikasnosti. Efikasnost u rešavanju sporova je nešto što je apsolutno prioritet i nešto što posebno potenciraju privrednici, menadžeri kompanija, jer svako odugovlačenje spora, svako postojanje spora jeste nešto što u svakom slučaju remeti poslovanje i uspešnost u ostvarivanju profita kompanije. Zato, pored činjenice da smo u ovoj skupštini u prethodnom periodu doneli niz drugih zakona koji su na neki način promovisali sporazumevanje, neku drugu vrstu alternativnog rešavanja sporova, kao što je bio Zakon o medijaciji ili Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova, evo, i zakon o arbitraži jeste na tragu toga da se u Srbiji konačno promoviše sporazumevanje i na taj način da se rešavaju sporovi, kako bi se sudovi što više rasteretili; svi mi koji smo u pravosuđu znamo kada se predmet nađe pred nadležnim sudom koliko opterećuje odnose i koliko dugo traje rešavanje tog spora. Upravo zato država zakonom o arbitraži šalje jasnu poruku da privrednici koji... A ubeđen sam da će vrlo brzo preduzeća biti privatizovana, njima je u interesu donošenje ovog zakona, njima je u interesu da nema odugovlačenja postupka. Ovde je bilo diskusije o tome kakve smo sporove imali kada su u pitanju društvena preduzeća. Pa upravo društvenom kapitalu i predstavnicima društvenih preduzeća je bio interes da se razvlače sporovi i zato smo imali takvu situaciju u prethodnom periodu i zato su trgovinski sudovi, između ostalog, bili neaktivni i neažurni. Ovde smo čuli, i to jeste bilo važno čuti, da je naša spoljnotrgovinska arbitraža, deo važne pravosudne i pravne tradicije u Srbiji, dala izuzetno velikog doprinosa u rešavanju sporova i promovisanju srpske privrede u smislu atraktivnosti za investiranje. Upravo jedan ovako celovit zakon, koji se dugo čekao, jeste nešto što šalje jasnu poruku ne samo domaćoj javnosti, nego i stranim investitorima da se ovde, pored niza drugih mera koje je ova skupština usvojila, kroz Zakon o privrednim društvima, zakon gde se smanjuje porez na dobit preduzeća, znači sve ono što je uticalo na podsticanje investiranja u ovu državu, evo i ovim zakonom o arbitraži taj deo zaokružuje. Mislim da su ovde vrlo precizno i jasno navedeni uslovi pod kojima se može formirati arbitraža, na koji način se biraju arbitri i, ono što je jako važno, na koji način se izvršava odluka. Tu je zaista minimalno učešće suda i to jeste poruka. Od svih relevantnih međunarodnih institucija i stranih investitora najveća kritika bila je u pravcu funkcionisanja trgovinskih sudova i evo prilike sada da kroz ovaj zakon, kroz odredbe koje reguliše, kroz činjenicu da se sve sporazumom rešava, od izbora arbitara do donošenja odluke, dok trgovinski sudovi u potpunosti ne pridobiju ponovo poverenje privredne javnosti i građana, naši građani koji se bave privredom na efikasan način te sporove reše. Što se tiče drugog zakona, o njemu je ovde dosta diskutovano i dosta dobrih diskusija je bilo, nisam primetio da i jedna politička stranka ima ozbiljnije primedbe na činjenicu da je ovakav zakon potrebno doneti, bez obzira što u nekim drugim procesnim zakonima imamo određene norme kojima se ovo pitanje rešava. Važno je da posebnim zakonom država Srbija pošalje poruku da želi na efikasan način da štiti intelektualnu svojinu. Upravo ovim zakonom država Srbija, merama koje se predviđaju preko nadležnih državnih organa, ulazi u niz zemalja koje su implementirale UNCITRAL model zakon, koji je u mnogo država usvojen, i time na jasan način govori kako će se odnositi prema svim kršenjima prava intelektualne svojine koja su raširena u Srbiji. Ovde smo mnogo o tome govorili, ali činjenica je da je u poslednje vreme u Srbiji izuzetno raširena pojava kršenja intelektualne svojine, i to u nekim slučajevima na vrlo sofisticirani način, gde ne možete da prepoznate šta je original, šta je falsifikat, da u mnogo slučajeva to utiče na mogućnost novog zapošljavanja u kompanijama, da to utiče i, kako je govorio kolega Baralić, na zdravlje. Nema sumnje da mi moramo, kroz mere koje su ovde predviđene, učiniti da se to suzbije. Ono što je takođe važno, ljudska kreacija, stvaralaštvo, ulaganje u razvoj, ono što je u velikoj meri do sada bilo ignorisano u srpskoj privredi i društvu, ovim zakonom u najvećoj mogućoj meri biće zaštićeno. Kada se ova dva zakona ovako sagledaju i poruke koje šalju društvu i međunarodnoj javnosti, oni jesu istorijski zakoni. Imamo zakon o arbitraži, koji prvi put zaokružuje materiju, i ovaj zakon o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine, koji je nešto što prvi put na ovaj način jasno definišemo. Ono što ostaje kao problem, i to smo u nizu slučajeva isticali, jeste rad inspekcije. Najveći broj pritužbi građana upravo dolazi kada su u pitanju iskustva sa radom inspekcija. Vrlo je važno da i Vlada i nadležna ministarstva ojačaju kapacitete rada inspekcija, kako bi se ovaj zakon efikasno primenio. Ako u tom slučaju ovi kapaciteti rada inspekcija ne budu ojačani, ako inspekcije ne budu primenjivale zakon efikasno, nećemo postići one efekte koje su predviđeni ovim zakonom. Poruka koja se šalje jeste da Srbija želi da se adekvatno bori protiv svih falsifikata, protiv ignorisanja stvaralaštva, kreacije i ulaganja koja pojedine kompanije čine da bi svoj proizvod na adekvatan način promovisale. U krajnjoj liniji, ono što smo ovde učinili je i podizanje svesti potrošača, jer to je politika koja je u Evropskoj uniji izuzetno značajna i koju smo mi kroz zakon koji smo ovde usvojili inkorporirali u srpsko zakonodavstvo, da se kvalitet ponude potrošačima, ali i jačanje svesti potrošača šta je to kvalitet, na adekvatan način ovde promoviše i zaštiti. Mogu da kažem da će DSS sa velikim zadovoljstvom podržati ova dva zakona i u tom smislu pozivamo i ostale poslaničke grupe da u danu za glasanje podrže ove zakone.
Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović, a neka se pripremi narodni poslanik Đorđe Mamula.
Poštovani narodni poslanici, kao narodni poslanik SRS u ime poslaničke grupe i građana Srbije više bih voleo da je ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom došao pred Narodnu skupštinu da iznese izveštaj o radu Ministarstva za ekonomske odnose sa inostranstvom i da iznese pozitivne rezultate rada tog ministarstva, a u smislu smanjenja platnog deficita države Srbije, povećanja izvoza iz Srbije, smanjenja uvoza i ostvarenja boljih rezultata za državu i sve građane Srbije, ali mi danas imamo dva predloga zakona na dnevnom redu i to: Predlog zakona o arbitraži i Predlog zakona o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine. S obzirom da su to dve različite oblasti, ne znam po kom osnovu je predlagač predložio da bude objedinjena rasprava, nemaju skoro nikakve dodirne tačke. Ali, jedno ih vezuje, verovatno to ima u vidu predlagač da se spoji rasprava o ove dve tačke dnevnog reda – i u jednoj i u drugoj oblasti vlada haos, bezakonje i, u krajnjem slučaju, anarhija. Kada je u pitanju Predlog zakona o arbitraži, mi smo prethodnih dana ovde, a i mnogo meseci unazad, povodom predloga mnogih zakona vezanih za pravosuđe u Srbiji, govorili o radu trgovinskih sudova, o sporovima, zloupotrebama, korupciji, kriminalu i posledicama takvog stanja po mnoge građane Srbije, radnike koji su ostali bez posla, njihove porodice. Međutim, danas imamo Predlog zakona o arbitraži da bi se opravdalo takvo stanje izuzetno lošeg rada trgovinskih sudova, da se abolira Ministarstvo za pravdu, Viši trgovinski sud i svi trgovinski sudovi u Srbiji. Arbitraža je faktički alternativa, ali treba da bude izuzetak kada je u pitanju rešavanje privrednih sporova ili sporova između privrednih subjekata. Međutim, po Predlogu ovog zakona i obrazloženju ministra i poslanika koji podržavaju Vladu tzv. demokratskog bloka ispada da će se faktički sa usvajanjem ovog zakona sporovi u privredi rešavati prevashodno po ovom zakonu. Ako se pogledaju odredbe zakona i ciljevi koji žele da se postignu i način funkcionisanja budućih arbitraža, počev od organa ili ovlašćenih institucija koje će formirati arbitražu ili moći da formiraju arbitražu po ovom zakonu, a to su privredne komore, profesionalna udruženja, čak i udruženja građana... Kako nama u Srbiji rade privredne komore, počev od Republičke privredne komore, pa i ovih regionalnih, vidim da se dele. Privredna komora u Kraljevu je podeljena, sada i u Čačku, verovatno zbog Velimira Ilića. Šta su sada privredne komore, ne samo u ovom trenutku, nego godinama unazad? Čemu one služe; da li, gospodine ministre, u ovom poslu koji vi obavljate u Vladi Srbije da se doprinese povećanju izvoza, ostvarenju rezultata kada je u pitanju proizvodnja, smanjenju uvoza i na neki način boljem stanju u državi Srbiji? To je institucija nasleđena iz ranijih perioda, od ljudi koji su dobar deo života proveli u društvenim ili drugim preduzećima i sada mirne dane provode, ili godine, u tim privrednim komorama. Ali zato imaju, po zakonu, određeni procenat od privrednih subjekata koji mora da im se uplati. One se faktički bave nekim statističkim podacima i iznošenjem nekih podataka o navodnom uvozu, izvozu; čak gledam i u Kraljevu da privredna komora ima deo koji se bavi cenama na kraljevačkoj pijaci. Da li mogu takve privredne komore ili oni koji ih sačinjavaju da faktički u postupku arbitriranja ili određivanja arbitara određuju ko će biti arbitri po ovom zakonu? Profesionalnaudruženja u državi Srbiji, čast određenim članovima udruženja, po pravilu su vezana za određene političke stranke. Da li će Inženjerska komora Srbije, kao profesionalno udruženje koje je direktno pod kontrolom DS-a, biti ta koja će određivati arbitre i na neki način uticati na rešavanje ovih sporova pred arbitražom? Ovi amandmani koje je podnela Srpska radikalna stranka pokušaj su da se ovaj zakon na neki način poboljša. Donošenjem i usvajanjem ovog zakona neće se rešiti problemi koje imaju radnici Srbije, neće se rešiti mnogi sporovi kod trgovinskih sudova. Ne može se ni prihvatiti, kao što je predloženo odredbama ovog zakona, ako je započet sudski spor pred trgovinskim sudom, da se naknadno može odrediti arbitraža. Kao što se ne može prihvatiti da fizičko lice bude u arbitražnom postupku, već to mogu biti pravna lica, odnosno privredni subjekti u nekom pravnom poslu. Pomenuo sam privredne komore i Privrednu komoru Srbije; da li bivši predsednik privredne komore Veselinović, sa svojom firmom "Galeb grup", koji je bio jedan od uvoznika fiskalnih kasa, ili sadašnji predsednik Milosavljević, bivši ministar trgovine u DOS-ovoj vladi, može biti taj ili na čelu tog subjekta koji će dominirati sprovođenjem ovog zakona, odnosno dodeljivanjem arbitraža. Nema u postojećoj situaciji, u ovakvom haosu i anarhiji, kada je u pitanju stanje u privredi i privrednim subjektima i privrednim sporovima, nikakve mogućnosti da se preko ovog zakona to stanje izmeni. Što se tiče efikasnosti i toga što se ovde govori da će biti brže i jevtinije rešavanje spora pred arbitražom, to nije osnovano, jer isto će se odugovlačiti, zavisno od ovih subjekata koji su po zakonu navedeni da formiraju arbitražu. S druge strane, postoji apsolutna sloboda u određivanju troškova arbitražnog postupka i naknade čak članovima arbitražnog veća i veštacima i neće se ništa efikasnije, niti brže rešavati sporovi pred arbitražnim telima. U pogledu drugog zakona koji je predložen, o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine, meni kao pravniku smeta, prvo, što materijalni propisi, faktički, koji će se primenjivati ako se usvoji ovaj zakon, a vidimo da će prihvatiti većina Predlog zakona, jesu zakoni koje je usvojila SRJ, a koji se faktički primenjuju i biće primenjivani prevashodno od inspekcijskih organa po odredbama ovog zakona. Mi kao država idemo u obrnutom procesu, umesto da idemo na kodifikaciju pravnih propisa i dalje nastavljamo sa donošenjem pojedinačnih propisa, pa i u ovom delu; umesto da se išlo na kodifikovan propis kada je u pitanju intelektualna svojina i da se faktički tim predvidi i zaštita i ovlašćenja, a normalno da iza zaštite ili ovlašćenja treba da stoji država. Međutim, izgleda da je ovde sasvim drugi razlog zašto se sada, u ovom trenutku predlaže i donosi ovaj zakon. Da li je to zbog ovog što je u obrazloženju ovog zakona dato, da se zaštiti celokupna intelektualna svojina ili svojina pojedinaca koji su izuzetno ojačali zadnjih godina i koji sada teže donošenju ovog zakona, počev od onih pirata koji su sada postali producenti, distributeri i ostali, i žele da zaštite ogromnu imovinu i apsolutno pravo i primat na tržištu Srbije da donošenjem ovog zakona oni budu glavne gazde na tržištu Srbije. Ako smo pogledali odredbe zakona, cilj ovog zakona i ko će sprovoditi odredbe zakona kada je u pitanju zaštita intelektualne svojine, da li su u stanju, i stručno i po drugim osnovama, tržišna inspekcija, građevinska, urbanistička, finansijska i druge inspekcije da se bave ovom problematikom? Ako znamo kakvo je stanje u radu tih inspekcija, da li su stručno sposobni da se bave zaštitom intelektualne svojine? Da li Ministarstvo za kapitalne investicije, na čijem je čelu Velimir Ilić, sa svojom građevinskom i urbanističkom inspekcijom, koja je praktično u okviru ili u saradnji sa urbanističkom mafijom, može da se bavi zaštitom intelektualne svojine? Ovo nema nikakvog smisla, niti osnova da se na neki način daju dodatna ovlašćenja tim inspekcijama, kao i drugim inspekcijama, da rade jedan daleko složeniji i suptilniji posao, a nisu u stanju i ne žele da sprovedu materijalne propise kada je u pitanju izgradnja, zaštita generalnih urbanističkih planova, detaljnih urbanističkih planova, regulacionih planova, izdavanje akata o gradnji, dozvola o gradnji, praćenje gradnje, izdavanje upotrebnih dozvola i sve dalje što sledi u postupku kada je u pitanju rad građevinske i urbanističke inspekcije. Da li zdravstvena inspekcija može da se bavi zaštitom intelektualne svojine ili zaštitom lekova ovlašćenih proizvođača, kada su po pravilu zdravstveni inspektori pravnici? To je tačno, da je ministar Stanković šef farmaceutske mafije, a izgleda da svaki ministar ili svako ministarstvo ima svoju ili su podeljene nadležnosti mafije u Srbiji i oni se ne mešaju jedni drugima u delove kojima te mafije raspolažu...
Izvinjavam se, molim da se sa uvažavanjem izražavate o ministarstvima.
Ima u svakom ministarstvu ili za svako ministarstvo ili oblast koju ministarstvo pokriva, ima svoju mafiju, Ministarstvo sporta ima svoju mafiju, Ministarstvo finansija ne znam, ono verovatno više mafija ima...
Zaista vas molim da takvo uopštavanje nije primereno za ovom govornicom...
Građani Srbije sada su izloženi na svakom mestu i u svakoj situaciji samo prevarama i obmanama. Samo pogledajte kada putujete Srbijom, na svakoj autobuskoj stanici imamo pored šaltera za izdavanje karata kladionicu Srpske lutrije, a znamo da je Srpska lutrija pod direktnim patronatom Ministarstva za finansije, guvernera Narodne banke i svih ostalih. Verovatno će i ovo biti predmet arbitraže, kako već neko dobacuje iz poslaničkog kluba DSS. Kao narodni poslanik sumnjam u sprovođenje jednog i drugog zakona, u efikasnost, da će se promeniti stanje, kada je u pitanju sprovođenje zakona o arbitraži, a pogotovu da će se nešto bitnije promeniti kada je u pitanju zaštita prava intelektualne svojine. Verovatno će se uspeti preko ostvarenja interesa ovih koji su, kao što sam pomenuo, vezani za pirate i ovih koji su sada postali producenti, koji će sada biti vlasnici određenih televizija; oni će se zaštititi sprovođenjem ovog zakona, a i dalje će vladati haos i anarhija kada je u pitanju proizvodnja i promet falsifikovane robe na tržištu Srbije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula, a neka se pripremi narodni poslanik Radiša Ilić.
Oba predloga zakona su veoma dobra. Kasne osam do deset godina, a haos i anarhija iz ove oblasti su nasleđeni. Dakle, bilo je mogućnosti u protekloj deceniji da oni koji su kršili prava intelektualne svojine budu gonjeni krivično, pa nisu gonjeni. Čekao sam da vidim šta ćete vi da uradite dok ste bili na vlasti. Dakle, predlozi zakona su veoma dobri i prvo bih govorio o zakonu o posebnim ovlašćenjima radi efikasnije zaštite prava intelektualne svojine. Narodna Republika Kina, da bi se približila Svetskoj trgovinskoj organizaciji, morala je da izmeni svoj odnos prema intelektualnoj svojini. Najveće tržište, posle nekoliko opomena počeli su da menjaju odnos prema svemu i uredili su svoju zakonodavnu oblast u tom pogledu, a i počeli su da gone prekršioce prava zaštićene svojine, tako da je ta država, kao jedna od najmoćnijih u svetu, dala najbolji primer svima drugima koji treba u tom pogledu sve to da slede. Mislim da je ovaj predlog zakona veoma dobar i da će doprineti poboljšanju unutrašnjeg kredibiliteta i poslovnog kredibiliteta u zemlji, da će biti veoma dobra poruka i svetu i stvaraocima u našoj zemlji. Piraterija ili gusarenje sa zaštićenim pravima intelektualne svojine ovde dosta dugo traje, tako da mislim da su ove kazne koje su propisane veoma dobre i da će se oni koji su kršili zaštićena prava intelektualne svojine opametiti. Mislim da su kazne mogle da budu i veće, ali ako inspekcijski organi budu efikasni, mislim da ćemo veoma brzo ovde uspeti da zavedemo red. Kada je reč o Predlogu zakona o arbitraži, mislim da je predlog veoma dobar i svi oni koji su učestvovali u radu arbitraže, bili zastupnici ili arbitri, mogu bolje da prepoznaju odredbe ovog predloga zakona. Zakon je zaista u skladu sa savremenim rešenjima, omogućava glatku proceduru, u skladu je sa uređenjem privrednih odnosa i privrednih sporova, nema prepreka koje mogu nepovoljno da utiču na strane u sporu, tako da je zaista arbitrima i njihovom znanju i savesti prepušteno rešavanje sporova pred arbitražom. Rešenja koja smo imali u Zakonu o parničnom postupku do sada nisu bila dobra i mislim da se ovim predlozima ta rešenja unapređuju. Dakle, sa ovim zakonom će prestati da važi 31. glava Zakona o parničnom postupku. Mislim da je ovaj zakon u skladu sa evropskim rešenjima, tako da i u pogledu procedure, u pogledu izuzeća sudija, odnosno arbitara, u pogledu pravnog leka vrlo je jasno da osnovne žalbe mogu da se odnose na bitne povrede postupka, povrede procedure i činjeničnog stanja, tako da mislim da će preopterećeni trgovinski sudovi, koji su do sada ipak loše radili, biti rasterećeni od ovih sporova i da će pred arbitražama biti otvorene šanse da se ti sporovi lakše rešavaju. Nigde sa izmenama zakona o arbitraži nisu svi sporovi u svetu brzo rešavani, ali su ovo preduslovi da se po ovakvoj proceduri arbitražni sporovi brže rešavaju i zato smatram da ove predloge zakona treba prihvatiti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, a neka se pripremi narodni poslanik Goran Rakovac.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj predlog zakona o arbitraži predstavlja samo još jedan u nizu zakona koji se mora usvojiti, ali se neće primenjivati, jer će se to raditi selektivno, kada se ukaže potreba da se zadovolje interesi moćnih kompanija i pojedinaca u Srbiji. Ono što je u Evropi praksa u ovom trenutku ne može se adekvatno primeniti i kod nas, jer u zemljama Evropske unije sigurno neće doći do skandaloznih korupcionaških afera, ugrožavanja državne imovine, nošenja kofera punih para državnim službenicima, a to se kod nas dešava. Sada će neko preko arbitražnog suda zaobići dosadašnje sudske instance, a sve uz pomoć države, arbitara i uticajnih lobista u privredi. Dakle, kao opravdanje u obrazloženju se navodi da će sudski troškovi biti prilično umanjeni, da će se na ovakav način stvoriti pozitivna konkurencija između pravosuđa i arbitraže, a, što je najbitnije, kaže Vlada, unaprediće se status stranih lica koja se uključuju u našu privredu. Ovaj zakon podseća na neke zakone koje je izglasavala vladajuća koalicija, a koji su se na sličan način uplitali u ingerencije pravosudnih organa. Setimo se samo medijacije, mirnog rešavanja radnih sporova, a evo sada i arbitraže. Lice koje arbitrira u nekom sporu, kako se vidi iz člana 19, može biti i strani državljanin. Takođe, u članu 21. polazi se od pretpostavke da budući arbitar bude makar malo savestan, pa će pre imenovanja priznati da je pristrastan, subjektivan, sklon prevarama, što će uticati na stranke u sporu ili nadležni sud da ga ipak ne imenuju. Pozivati se na nečiju dobru volju da sam sebi daje ocenu kako bi se kvalifikovao za mesto arbitra je apsurdna stvar. Znači li to da će po članu 19, gde piše da arbitar može biti svako fizičko lice koje je poslovno sposobno, da se u isti rang stavlja arbitar koji može biti svako, čak i stranac, i sudija, recimo, parničar koji je izabran u redovnoj proceduri i koji je prošao kroz sve ono kroz šta prolaze sve sudije kada se biraju. To se lepo vidi u članu 64. stav 1. koji glasi – domaća arbitražna odluka ima snagu domaće pravnosnažne sudske odluke. Znači, odluka arbitra i odluka suda stavljaju se u isti ravan. Ako država želi da primenjuje ovaj zakon, neka počne prvo od sebe, a ovim zakonom joj se pruža prilika, pošto su ovde obuhvaćene i domaće i međunarodne arbitraže. Na primer, uzmimo cementare koje su prve prodate u procesu privatizacije 2002. godine. To je bila državna imovina. Članom 5. se u stavu 2. daje pravo državi i njenim organima i ustanovama da pokrenu arbitražu radi zaštite te imovine. Zašto navodim cementare? Zato što se radi o stranim kompanijama i zato što je oko privatizacije Cementare u Popovcu kod Paraćina u javnosti isplivala velika korupcionaška afera. Ako zvanični organi države Srbije, kao što su MUP i tužilaštvo, povedu istragu protiv Nemanje Kolesara, Janjuševića i ostalih koji su tada zauzimali visoke državne funkcije, zbog primanja mita od dva miliona 300 hiljada dolara, a u vezi privatizacije popovačke cementare, da li je to dovoljan signal čak i međunarodnim arbitražnim organima da reaguju? Gospodine ministre, verovatno ćete pasti na ovom prvom ispitu, jer nećete ništa učiniti kada su u pitanju cementare i ono što se dešavalo oko njih. Znači, vi žmurite kada su u pitanju strane kompanije, iako je država oštećena bahatim ponašanjem maločas pomenutih lica, inače istaknutih članova Demokratske stranke. Ne zaklanjajte se iza tendera, transparentnosti i tome slično. Ako je neko platio toliku sumu novca tadašnjem predsedniku Upravnog odbora Fabrike cementa "Novi Popovac" Nemanji Kolesaru i ostalima, onda ste vi dužni, u ime Vlade Srbije, da sve to isterate na čistinu. Ako to ne uradite, vi onda ne štitite interese građana Srbije, koji su svesni činjenice da ih na neki način opet obmanjujete, a u to ćete se brzo uveriti na sve izvesnijim parlamentarnim izborima. Ako dodamo činjenicu da je za Beočinsku fabriku cementa 2000. godine nuđeno 35 miliona maraka više nego što je prodata posle dve godine, onda vam se zaista pruža prilika da se stavite u zaštitu imovine države Srbije, što vam omogućava član 5. ovog predloga zakona. Ali, izgleda da to vama ne pada na pamet. Tamo može da se radi sve, da se drži monopol međusobnim dogovorom tri cementare, da se sačinjavaju radne grupe u koje su uglavnom raspoređivani invalidi rada, mogu beskonačno da se iskorišćavaju prirodna bogatstva, može da se spaljuje sve i svašta pod firmom alternativnog otpada itd. Čemu ovaj zakon? Za sitna neplaćanja trebovanja i tužakanja od strane pojedinih udruženja građana. Narod nema hleba da jede, pretura po kontejnerima, a država brine kako da se proda još jedna srpska glava. Labus nije podneo ostavku posle afere sa "Knjazom Milošem" i "Danoneom", posle "Eriksona", posle "afere kofer", vezano za NBS, i to je moralno. Zato je podneo ostavku što jednom časnom Srbinu, Ratku Mladiću, nije odletela glava s ramena. I to je za ovu vlast moralno. Ovaj zakon takođe pruža priliku da država reaguje kada je u pitanju eksploatacija prirodnih bogatstava, vode, mineralnih sirovina itd. Nedavno je na dnevnom redu Narodne skupštine Republike Srbije bio i Predlog zakona o rudarstvu, u čijem smo obrazloženju na strani 5 mogli da pročitamo da je plaćanje naknade za eksploataciju mineralnih sirovina bilo predviđeno i prethodnim zakonima, ali da nije sprovođeno. To znači da je budžet Srbije u periodu od 2002. do 2006. godine ostao uskraćen za desetine miliona evra. Koliko je samo izgubljeno od utrošenih sirovina za potrebe cementne industrije, za proizvodnju kao što je keramičarska, ciglarska, tu su kamenolomi, metali, olovo i cink, eksploatacija šljunka itd. Ne zaboravimo "Nekse grupu" iz Hrvatske, koja je zaposela Jelen Do. Naš ministar rudarstva je od 2004. godine do danas, dakle pune dve godine, sedeo skrštenih ruku znajući da se ta naknada ne naplaćuje kako treba. Sada vi, ministre, ako imate nameru da sprovodite ovaj zakon, jer je ovde u pitanju klasična pljačka imovine Republike Srbije, odnosno prirodnih dobara, pokrenite arbitražni postupak. Ako se arbitražni postupak na međunarodnom nivou vodi za "Mobtel", za "Galeniku", onda se angažujte i po ovim pitanjima. To što se prilikom izrade kupoprodajnih ugovora sa stranim kompanijama nije mislilo na pojedine klauzule, slučajno ili namerno, upravo treba da bude predmet arbitraže. Takve ugovore su pravili oni na čije su se račune na Sejšelima slivale stotine hiljada i milioni dolara. Juče se njihov nekadašnji partijski saborac tresao na bini u centru Beograda. Da li ga je drmala struja iz mikrofona ili se ubo na rđav ekser, nije poznato. Danas njih nema u političkom životu Srbije, ali su ostavili kriminalni trag iza sebe i mnogim građanima Srbije koji su ostali bez posla ugrozili egzistenciju i kakvu-takvu sigurnu budućnost.
Reč ima narodni poslanik Goran Rakovac, a potom narodni poslanici Momir Marković, pa Petar Cvetković.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, mislim da je vreme da se vratimo dnevnom redu i zakonima o kojima danas ova skupština treba da raspravlja. Malo smo se "boli na ekser" i ne znam šta radili, ali danas je ipak na dnevnom redu arbitraža i intelektualna svojina. Kao što je ministar u svom uvodnom izlaganju rekao, arbitraža, kroz termin izbranih sudova, nije bila nepoznata našem pravnom sistemu u nekom proteklom vremenu, ali je činjenica da kao takva nije zaživela i da nije dala odgovarajuće efekte. Sa druge strane, mnogi naši privredni subjekti su morali da ugovaraju arbitražu ulazeći u poslovne odnose sa stranim kompanijama, tako da se vrlo često kod njih pojavljivao jedan stepen nesigurnosti kod ugovaranja određenih klauzula i prilikom rešavanja sporova koji su iznošeni pred međunarodnim arbitražama. Relativno je malo ljudi u našoj zemlji koji poznaju ovu materiju i koji su sposobni da pred arbitražama nastupaju. Donošenje ovako sveobuhvatnog zakona, koji će kompletnu ovu materiju sažeti i dati ovako kako je u nacrtu dato na jednom mestu, jeste pravi potez ovog ministarstva i ove vlade, jer je bilo više nego neophodno doneti ovakav propis. Za posledicu ovakvog ponašanja u proteklom periodu imali smo prenatrpane, pre svega trgovinske, sudove koji, s jedne strane, nisu mogli da stignu da rešavaju sve sporove koji su pred njih iznošeni, a da smo imali ovakav zakon, da smo imali razvijenu arbitražu, mnogobrojni sporovi, gde vrlo često nije bilo puno spornih stvari, mogli su da se reše brže i efikasnije. Materija je dosta široka i dobro je što je ovim zakonom kompletna arbitraža obuhvaćena, počev od njenog pojma, preko organa koji treba da sprovode, načina na koji se ti organi formiraju i biraju, na kraju, do izvršenja odluka arbitraže. Dobro je što je akcenat dat i na domaću arbitražu, a ne samo na međunarodnu. Ipak bih se osvrnuo na II glavu, na sporazum o arbitraži, s obzirom da iz ove glave izviru mnoge kasnije odredbe koje su sadržane u ovom zakonu. Naime, sam sporazum o arbitraži predstavlja razradu principa dobrovoljnosti, koji je jedan od bitnih principa u ovoj materiji, jer arbitražu stranke same ugovaraju. Dakle, ona nije apriori nametnuta, ona nije deo onih redovnih sudova, nije deo postupka na koji se obavezno mora ići, već je ostavljena potpuna sloboda strankama da li će arbitražu kao takvu, organizovanu po ovom zakonu, izabrati za rešavanje svojih sporova ili ne. Dakle, samim sporazumom o arbitraži stranke poveravaju arbitražnom sudu da reši njihove sporove. Ovde može da se pojavi spor koji već postoji, a isto tako može da se pojavi i budući spor. Iz ovih razloga je način ugovaranja arbitraže predviđen tako da se ona može ugovoriti kako tzv. arbitražnom klauzulom u ugovoru o osnovnom pravnom poslu koji privredni subjekti, primera radi, između sebe zaključuju, gde obično u zadnjim odredbama određuju nadležnost arbitraže za rešavanje njihovog spora u konkretnom slučaju. Isto tako, stranke mogu ugovoriti arbitražu i za sve svoje buduće sporove koji se eventualno pojave u njihovim poslovnim odnosima, s obzirom da vrlo često privredni subjekti ulaze u različite poslove polovno teške saradnje iz kojih mogu da proizađu različite vrste eventualnih nesporazuma i sporazuma. Arbitraža se može ugovoriti arbitražnom klauzulom prilikom ugovaranja, prilikom sastavljanja ugovora o osnovnom pravnom poslu, ali isto se tako može ugovoriti i posebnim ugovorom, a da ne bude sadržana u ovom poslovnom ugovoru. To samo po sebi podrazumeva da je moguć naknadni sporazum o arbitraži. S jedne strane, možemo ugovoriti arbitražu za buduće sporove, ali isto tako i nakon nastanka samog spornog odnosa između određenih subjekata, ukoliko oni žele da svoj spor reše, a ne da idu na redovni sud, na trgovinski sud, mogu naknadno posebnim ugovorom da zaključe sporazum o arbitraži i da rešenje spora povere na rešavanje arbitražnom sudu. Iz svega ovoga proizilazi da je sam sporazum o arbitraži jedan formalni sporazum, da zahteva jednu posebnu formu, što je sasvim logično, s obzirom da se arbitraža ugovara pre svega između privrednih subjekata, mada, kao što vidimo, nisu isključena ni fizička lica, ni država, njeni organi i stoga je članom 12. ovog zakona predviđeno da se sporazum o arbitraži mora zaključiti u pismenoj formi. Međutim, s obzirom na stepen razvijenosti društva i poslovnih odnosa koje danas imamo, zakon je u daljoj razradi pismene forme zaključenja sporazuma o arbitraži priznao pravno dejstvo i nekim drugim oblicima zaključenja ovog sporazuma, pa je tako, primera radi, priznao svojstvo sporazuma o arbitraži u pismenoj formi i ako je taj sporazum zaključen razmenom poruka putem sredstava komunikacije koja su dosta danas razvijena, a koja moraju da omoguće pismeni dokaz o sporazumu stranaka, bez obzira da li su stranke te poruke potpisale ili ne. Sporazum o arbitraži se smatra zaključenim i ako su se stranke u pismenom ugovoru pozvale na drugo pismeno koje sadrži sporazum o arbitraži, ako je cilj tog pozivanja da sporazum o arbitraži postane sastavni deo ugovora. Na kraju, smatra se da postoji sporazum o arbitraži i ako tužilac pismenim putem pokrene arbitražni spor, a tuženi u odgovoru na tužbu pred arbitražnim sporom ne ospori, izričito pre svega prihvati arbitražu, a ukoliko ne prihvati može da se u pismenoj formi saglasi sa arbitražom i na taj način prizna nadležnost arbitražnog suda, i ukoliko u arbitražnom ročištu izjavi na samom zapisniku da uzima učešće u arbitražnom postupku, a pre upuštanja i pre raspravljanja o samom predmetu spora. Dakle, suština je, ako ne istakne prigovor nepostojanja sporazuma o arbitraži, odnosno ako ne ospori nadležnost arbitražnog suda. Ono što je takođe bitno ovde istaći jeste da sporazum o arbitraži ostaje na snazi i u slučaju ustupanja potraživanja ili ustupanja ugovora, u slučaju cesije, ukoliko to izričito nije drugačije određeno. Na taj način je omogućeno obavljanje daljih pravnih poslova ustupanja određenih potraživanja ili pak čitavog ugovora, a da se sporazum o arbitraži koji je sadržan u osnovnom ugovoru ne dira, ukoliko nije to samim tim prvobitnim ugovaranjem o arbitraži izričito rečeno. Na kraju treba pomenuti još i odnos arbitraže i redovnog suda. Naime, sud kome je podneta tužba u pravnoj stvari koja je predmet sporazuma o arbitraži ima se oglasiti nenadležnim i odbaciti tužbu po prigovoru stranke, s tim što taj prigovor mora biti izjavljen sudu, odnosno podnet pre upuštanja u raspravljanje o samom predmetu spora, osim ako sud utvrdi da je sporazum o arbitraži očigledno ništav. U tom slučaju, radi zaštite i očuvanja pravne sigurnosti, da bi stranka mogla da ostvari zaštitu svog prava u sporu, sud u tom slučaju neće se oglasiti nenadležnim, bez obzira na to. Redovni sud, trgovinski sud, pred kojim se najčešće pojavljuje ovo pitanje, pre pokretanja arbitražnog postupka ili u toku samog postupka može da donosi privremene mere, da obezbedi potraživanje određene stranke koja se pojavljuje pred arbitražnim sudom, a odredba ovog člana se primenjuje i kada se sporazum o arbitraži odnosi na arbitražu čije je mesto u drugoj državi. Na kraju bih još jednom pomenuo da imamo jedan zakon koji je zaokružio u potpunosti ovu materiju, koji je pisan vrlo jasnim jezikom, sažet, jer nema suvišnih odredbi, više nego jasan. Pored međunarodne arbitraže koju smo do sada imali, sada imamo zakonski propis koji omogućava razvoj i naše domaće arbitraže. Na taj način je za očekivati da će doći do rasterećenja trgovinskih sudova pre svega, a samim tim i do efikasnijeg pravosuđa. Stoga smatram da ovaj zakon treba podržati u tekstu kakav je, u kojem je on došao pred ovu skupštinu i Demokratska stranka Srbije i njeni poslanici će u danu za glasanje glasati za ovaj zakon.
Hvala vam, gospodine Rakovac. Narodni poslanik Momir Marković, potom narodni poslanik Petar Cvetković, pa narodni poslanik Vjerica Radeta ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo još dva zakonska projekta koja će, ako ova vlada doživi dan za glasanje, u šta čisto sumnjam, jer mislim da će se raspasti mnogo pre glasanja, i ukoliko bude postojala većina, biti usvojena. Ovi zakoni će ići pravo na policu pored svih onih zakona i ovog poslednjeg zakona koji je na dnevnom redu, koji se zove zakon o skijalištima. Zakon o zaštiti intelektualne svojine je, čini mi se, postojao i do sada. Trebalo ga je samo striktno primenjivati. Najveća i najprljavija krađa, najveći lopovluk je krađa intelektualne svojine. Mnogi su se u nekakvim prethodnim periodima prošvercovali u intelektualnu elitu i s obzirom da nisu sposobni da sami stvore delo, uglavnom su se bavili prepisivanjem. Srpska radikalna stranka je uvek bila ogorčeni borac protiv tih koji se bave plagiranjem. Uostalom, predsednik SRS profesor dr Vojislav Šešelj je raskrinkao jednog od najvećih plagijatora, najprljavijeg i najpodlijeg plagijatora koji je ikad do sada otkriven, verovatno ih ima još, ali takvog pretpostavljam da nema, čoveka koji je ukrao od mrtvog autora delo i potpisao. Taj se zove Stevan Lilić. Ja se bojim, da je prethodna vlast pohapsila lopuže koje se bave krađom intelektualne svojine, da 5. oktobra i "buldožer revolucije" ne bi ni bilo, jer bi mnogi na čelu kolone ispred Veljinog buldožera bili u zatvoru. Otkrismo, otkrio je profesor dr Vojislav Šešelj plagijatora, a taj i danas predaje na pravnom fakultetu. Pitam se, ako ste za sprovođenje zakona, a zakon je postojao, što ga do sada niste uhapsili. Ima i u ovom zakonu jedna začkoljica, ne znam tačno koji je član, gde kaže – može nosilac, vlasnik intelektualne svojine da prijavi, građanin ne može, može inspektor ukoliko mu se učini da postoji plagijator da se onda udubi i da otkrije. Šta ako je nosilac mrtav? Šta ako je profesor dr Lazo M. Kostić mrtav i Stevan Lilić mu celu knjigu prepiše i potpiše sebe? I dan-danas vam je taj intelektualac na pravnom fakultetu i dan-danas je negde u nekoj od ovih političkih stranaka ili kvazipolitičkih stranaka koje su činile taj DOS. Prema tome, mnogo je pametnije bilo da se do sada taj zakon primenjivao nego da se nov piše, pogotovo što je ovaj nov zakon lošiji u odnosu na onaj prethodni. U situaciji smo da pod zaštitom robnih marki, imena, žigova itd. na ovom tržištu koje ste otvorili, bukvalno otvorili, prema Zapadu, nailazimo na robne marke gde je samo ime u redu, proizvodi su čist falsifikat. Uostalom, čitava tekstilna industrija iz jednog našeg grada je proizvodila i "leviske" i sve moguće marke i sada kada su stali na noge, kada su otvorili fabrike, naravno sad im treba zaštititi onu proizvodnju koju sada imaju, jer to je njihova intelektualna svojina. O tome je govorio gospodin Četrović, poslanik SRS. Zaštita proizvoda – pa nama Nemci zaštitiše brend srpsku šljivovicu, Slovenci ajvar; dakle, tipične srpske proizvode su zaštitili upravo zbog toga što nije bilo zakona sličnog ovom, ne ovog ali sličnog. I, na kraju, po ovom zakonu, pita me jedan od poslanika da li sam čitao sabrana dela njegovog predsednika stranke i jednog od ministara, a sabrana dela tog ministra, sabrana dela Dinkića, sabrana dela još nekih ministara, za gospodina Parivodića ne mogu da kažem jer nemamo još nikakve podatke da on ima takva sabrana dela, sabrana dela ovih ministara su tolika da svi inspektori policije mesec dana ne mogu da iščitaju koliko su oni sabrali za ove dve godine od kada su na vlasti. Što se tiče zakona o arbitraži, i iz ovog zakona proizilazi jasna poruka – gospodo na vlasti, što ste krali krali ste, više ne možete. Dok budete još na vlasti možete manje, više ne možete. Uostalom, čitava ova afera oko trgovinskih sudova je zasnovana na velikom kriminalu, na velikom lopovluku, na velikoj pljački srpske imovine. Što se tiče arbitraže, arbitraža je i do sada postojala. Mi nismo imali zakon o arbitraži, je l' tako, ministre? Do sada je postojala međunarodna arbitraža. Sećam se, radio sam u "Energogasu", i kada smo imali spor sa firmom "Mol" iz Mađarske za transport prirodnog gasa, arbitraža iz Ciriha je taj posao obavila, i arbitraža treba da postoji. Međutim, veliko je pitanje šta će se dešavati sa tim arbitražnim većima ili ovlašćenim arbitrima, ili kako će se već zvati u ovom zakonu ili nekom novom zakonu. Član 5. kaže: "Svako fizičko i pravno lice može da ugovori arbitražu, uključujući i državu, njene organe, ustanove i preduzeća u kojima ona ima svojinsko učešće." To je možda i u redu, ali u članu 19. kaže: "Arbitar može biti svako fizičko lice koje je poslovno sposobno, bez obzira na državljanstvo". Pa, izvinite, ali ako se radi o sporovima u kojima su učesnici sa teritorije Srbije onda mora da bude arbitar sa teritorije Srbije, ne može - bez obzira na državljanstvo. Jer, po ovome će se moći i Agim Čeku da vam se javi da vam bude arbitar. A kakva je vlast ne bi me iznenadilo i da on prihvati. Moram da ostavim vreme i kolegama poslanicima Srpske radikalne stranke. Kada bude rasprava o pojedinostima, kada budu amandmani na ove zakone, onda ćemo mnogo toga još reći. Izvinjavam se poslanicima SRS što sam uzeo minut više, jer mi smo podelili to vreme, ali mislim da će uvažiti ovo moje. Hvala.
Hvala vama, gospodine Markoviću. Narodni poslanik Petar Cvetković, pa narodni poslanik Vjerica Radeta, pa narodni poslanik Mileta Poskurica imaju reč. Izvolite, gospodine Cvetkoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, lako je biti opozicija, naročito kada se za izgovorenu reč za ovom govornicom ne odgovara, to znači može se govoriti o svačemu, ali ja ću nastojati da svoje izlaganje dovedem u sklad sa dnevnim redom i govoriću o zakonima na dnevnom redu. Možemo ove zakone koristiti na bilo koji način, i kao što je prethodni uvaženi govornik koristio za propagiranje nekih političkih stavova, problematičnih, ali možemo o zakonima sa čisto pravnog, društvenog, privrednog i ekonomskog aspekta govoriti, naročito o zakonu o arbitraži i čak o zakonu o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine, koji je, po meni, čak i značajniji u ovom trenutku. Reći ću nekoliko reči o zakonu o arbitraži, iako su poslanička grupa DSS i poslanici DSS, moji uvaženi prethodnici, o ovom zakonu dali dovoljno objašnjenja i argumenata i ukazali zašto će DSS podržati ovaj zakon i zašto treba doneti u ovom trenutku zakon, a to je takođe obrazložio na adekvatan način i veoma iscrpno i prisutni ministar. Dame i gospodo, arbitraža je postojala, kao što i moj prethodnik reče, i arbitraža će postojati. Ne uspostavlja se ovim zakonom arbitraža, ali je činjenica da će ovim zakonom o arbitraži upravo biti uređen način odvijanja, odnosno jednim zakonom će biti utvrđena sva pravila i postupka i pravila po kojima će se arbitraža odvijati. Time će odgovarajuće odredbe Zakona o parničnom postupku prestati da važe. Takođe će i odgovarajuće odredbe nekih drugih zakona, koje se tiču načina i postupka odvijanja arbitraže, te izvršenja odluka arbitraže, prestati da važe. Ovo veoma važno pitanje će biti rešeno na jednom mestu, u jednom zakonu, gotovo u celosti, bez obzira što se i ovaj Predlog zakona o arbitraži poziva, naročito u domenu izvršenja odluka arbitražnog suda, na već postojeće zakone, recimo zakon o izvršenju. Postojala je arbitraža, podsetio bih, decenijama unatrag, i u vreme socijalizma, odnosno komunizma, u vreme SFRJ, naročito u vreme postojanja onog Zakona o udruženom radu. Tada je bila predviđena arbitraža, odnosno izbrani iliti izabrani sud. Zašto izbrani – verovatno zbog toga da se stavi akcenat da to nije sud i da kada se kaže izabrani sud to bi predviđalo postojanje suda, odnosno institucije pa bi stranke, odnosno ugovarači mogli da izaberu koji će od sudova. Stoga bi bila reč izabrani sud, ali je zakonodavac tom prilikom pronašao neku novu reč koja je najmanje srpska, možda novosrpska, gde je rekao "izbrani sud", a u suštini je izbegavano korišćenje, čak je i u Zakonu o udruženom radu korišćen termin arbitraža sa istim značenjem pojmova. Dakle, iako je u to vreme u Zakonu o udruženom radu Edvarda Kardelja, Tita i ostalih komunista kao institut postojala, arbitraža je postojala mnogo pre ovih i ovog komunizma. Arbitraža je bila nerazvijena i većina odnosa, odnosno svi sporni odnosi su rešavani preko specijalnih sudova ili redovnih sudova. U ovom slučaju preko specijalnih sudova, preko privrednih sudova, sadašnjih trgovinskih sudova, što je u samoj osnovi, uz postojanje dominantne društvene svojine, stvaralo postupak koji je trajao ne neopravdano, nego predugo i koji je kada je stizao do svog kraja, do svoje pravosnažne presude upravo i gubio svrhu postojanja ili suštinu pokretanja spora. Tako se na kraju gubio interes za pokretanje spora ili za rešavanje tog spornog odnosa, jer je dok bi došlo do rešenja jednog spornog odnosa nastupilo bi i bilo bi prouzrokovano mnogo više spornih odnosa. Ovim zakonom o arbitraži ugovorne strane, privredni subjekti, odnosno ugovarači su najšire slobodni da propišu svojom slobodnom voljom pravila postupka, trajanje i naknadu lica koja će im biti arbitri, odnosno izabrane sudije. Znači, vrlo je malo ograničenje ugovarača, odnosno vrlo je malo ograničenje lica koja stupaju u arbitražu. Stoga je nužno i izvesno da će svi sporovi u arbitraži trajati mnogo kraće od sudskih sporova, da će svi ugovarači, odnosno u najvećem broju slučajeva privredni subjekti koji su došli do nekog spora, odnosno proizveli neki spor, vrlo brzo preko arbitraže rešiti svoj sporni odnos, da će biti zainteresovani za brzo rešenje, jer to je interes njihovog kapitala, odnosno tih privrednih subjekata. Namerno ističem privredne subjekte, jer je po meni arbitraža upravo najbitnija za ekonomski život, odnosno za privredne subjekte i za adekvatno odvijanje privrednih odnosa, a ja bih slobodno rekao i dalji razvoj čitavih ekonomskih odnosa u državi Srbiji. Stoga će privredni subjekti izabrati arbitražu uvek kada imaju mogućnosti da biraju i da njihov sporni odnos bude brzo rešen. Doduše, privredni subjekti i fizička lica, kako je to zakonom predviđeno, i državni organi su i do sada imali mogućnost po dosadašnjim propisima da koriste arbitražni sud, odnosno arbitražu, bilo domaću, bilo stranu. Tako smo došli do velikog broja situacija gde su domaći privredni subjekti, upravo zbog neregulisanja svih odnosa oko postupka u arbitraži i nejasnosti pojedinih propisa, te verovatno i zbog ličnosti arbitra, odnosno izabranog sudije, mnoge svoje sporne odnose poveravali stranim arbitražnim sudovima, odnosno inostranim arbitražama, što je nepotrebno i proizvodi ovoj privredi i ovoj državi nepotrebne troškove, a moguće je te sporne odnose uspešno rešiti i u državi. Stoga ćemo usvajanjem ovog zakona – čijeg ozbiljnijeg osporavanja sa stanovišta bilo društvenih odnosa, bilo prava, pravne prakse ili teorije, nije bilo – pospešiti naročito interes stranih investitora da ulažu, da u taj razvojni element srpske privrede i ekonomije ulože dodatna sredstva, odnosno da investitori, bilo domaći ili strani, budu značajno sigurniji da će moći svoj kapital da zaštite, a to ovaj zakon o arbitraži omogućava, samim tim, podvlačim na kraju, što odluku izabranog suda, odnosno arbitraže, bilo domaće ili strane, sprovodi redovni sud u izvršnom postupku. Stoga treba zakon o arbitraži, kao i zakon o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine, u predloženom tekstu usvojiti.
Replika zbog pogrešnog tumačenja, narodni poslanik Momir Marković.
Tako me je, dame i gospodo poslanici, rastužio gospodin Cvetković kada je rekao da mu je mnogo teško da bude vlast, lako je opoziciji itd. Došlo mi bilo da se rasplačem. Da nisam u ovoj sali verovatno bih to i uradio. Zašto se, gospodine Cvetkoviću, mučite toliko, zašto ne obradujete nas iz opozicije i narod Srbije – podnesite ostavku, raspišite izbore, pa da krenemo i neka neko drugi muči muku. Gospodine Cvetkoviću, malo ste neracionalno trošili: jedan zakon - jedan upravni odbor, jedan zakon - jedan "Geneks", jedan zakon - jedan Beogradski sajam, jedan zakon - jedno drugo javno preduzeće. Porasli apetiti koalicionim partnerima, a niste imali dovoljno javnih preduzeća da podelite, jer smo zemlja koja je bila 10 godina pod sankcijama, pa se ta javna preduzeća nisu ni razvijala, banke se nisu razvijale, pa ste morali celu banku da date za jedan ili dva zakona da se glasa, a mnogo zakona traži EU. Ima još jedna stvar, gospodine Cvetkoviću: zašto niste uhapsili Stevana Lilića, šest godina ste na vlasti. Profesor dr Vojislav Šešelj je napisao knjigu koja se zove "Podli, prljavi plagijator Stevan Lilić" u kojoj piše da je pasus taj i taj ili rečenica ta i ta sa strane te i te prepisana iz osnovnog dela profesora Laze M. Kostića, mrtvog autora. Zašto niste dokazali da ćete se boriti protiv plagijata, a ne kada su se vaši tajkuni obogatili na plagijatima i falsifikatima, sada njihovu imovinu (jer su napravili kobajagi neki brend) i ime treba zaštititi. Gospodine Cvetkoviću, raspišite izbore, skinite to breme sa grbače i građanima Srbije će biti lakše.
Po Poslovniku, narodni poslanik Petar Cvetković.
Gospodine Markoviću, šta bih mogao da vam odgovorim osim toga da vi od nas tražite da mi našu vladu rušimo. Posao opozicije je da kritikuje i da ruši, a naše je da donosimo ovako uspešne i dobre zakone, da omogućimo boljitak građanima. Sa druge strane, vremena kolektivnih hapšenja su davno prošla. Poslednje je ono na koje se vi pozivate u vreme "Sablje". Ova demokratska država će hapsiti pojedinačno, po postupku propisanom za tačno određena dela, po proceduri, i to je odraz demokratskih država, to je odraz uspešne i demokratske vlade. Izbora će biti po zakonu na četiri godine, ili ranije, ukoliko onaj koji ih raspisuje to učini, a ja ne raspisujem izbore. Slažem se sa postupcima Republičke vlade i podržavam njihove predloge zakona.
Znamo da izbore raspisuje predsednik Skupštine. Gospodine Markoviću, ne priziva, nego se seća, svedoči, zna dobro, vrlo ozbiljno razgovarate kao ozbiljni ljudi. Prema tome, ovo je samo dobronamerna razmena mišljenja. Izvolite.
Gospodine Cvetkoviću, ne mogu da shvatim kakvo je to kolektivno hapšenje Stevana Lilića. Kada smo već kod hapšenja, da pomenemo i nešto drugo. Kakva je razlika između "Sablje" i ovoga što vi danas radite? Jedino što su oni hapsili žive ljude, a vi hapsite rokovnike, hapsite pčele po valjevskom kraju. Kako vam se general Lukić predade u pidžami i papučama bolničkim, ode na aerodrom, pa ga gore obukoste, kupili ste odelo iz zemunske firme "Zekstra". Prema tome, razlike nema između vas i onih od 2000. godine. Razlikujete se samo po broju cipela.
Hvala vam. Nisam shvatio to sa cipelama i pidžamama, molim vas, ne moram da shvatim, u redu je. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Ne komentarišem, nego se staram o sprovođenju reda i Poslovnika i u okviru toga koristim specifičan način razgovora sa poslanicima. Kao što vidite, oni to podržavaju. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, pa narodni poslanik Mileta Poskurica, pa narodni poslanik Vojislav Milajić. Izvolite, gospođo Radeta.
Želim najpre da izrazim zadovoljstvo zbog činjenice kako poslanička grupa SRS edukativno utiče na poslanike dojučerašnje skupštinske većine i na pojedine ministre u Vladi Republike Srbije. Danas ste, ministre Parivodiću, napravili zabunu u skupštinskoj sali, vi u dobroj nameri svakako, a mislim na ovaj deo skupštinske sale koji je usvajao dnevni red. Dobro ste shvatili da ova dva zakona o kojima danas govorimo nemaju nijednu dodirnu tačku, nisu, u skladu sa članom 140. Poslovnika Narodne skupštine, međusobno uslovljeni ili su njihova rešenja međusobno povezana. Vi ste, misleći da ćemo raspravljati odvojeno o ovim tačkama dnevnog reda, govorili najpre o jednom zakonu, pa tek na intervenciju govorili i o drugom zakonu. Ovo nije primedba vama, nego pohvala kako vi znate bolje Poslovnik Narodne skupštine, nego poslanici koji su ga doneli. Ovde danas ipak govorimo o dva potpuno različita predloga zakona, babe i žabe, kada je u pitanju zakon o arbitraži i zakon o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine. Poslanici SRS su izneli naše principijelne stavove. Zašto sam rekla na početku da poslanička grupa SRS edukativno deluje? Najpre zato što ste, ministre, i vi u vašem uvodnom izlaganju, a i neke kolege poslanici sa ove strane, izneli stav o Zakonu o parničnom postupku u onom delu gde taj zakon nije na pravi način regulisao arbitražu, a upravo je to ono što smo poslanici SRS amandmanima tražili. Dakle, da je nekim slučajem vaš kolega Stojković tada poslušao nas, onda vi danas ne biste imali obavezu da radite ovo na ovaj način. Takođe, što se tiče izraza u Zakonu o parničnom postupku - izbrani sud, i tu smo amandmanski intervenisali. Molili smo i ministra Stojkovića i skupštinsku većinu da nam u zakone ne uvode ustaški hrvatski novogovor. "Izbrani" jeste novogovor ustaškog hrvatskog jezika. Čisto da razjasnim, jer su neke kolege, vidim, ovde bile u dilemi oko toga. Vi ste, ministre, takođe rekli, između ostalih razloga zašto je potrebno doneti poseban zakon o arbitraži, i da je to zbog neefikasnosti našeg sudstva, baš tako ste rekli. Meni stvarno dođe žao ovog ministra Stojkovića, kako mu se sve kolege mešaju u posao, nekada vi, nekada Dinkić i njemu najmanje ostane da se bavi pravosuđem. Doduše, ovde je bilo reči, u okviru tog lošeg rada pravosuđa, o lošem radu trgovinskih sudova koji su najbitniji kada je u pitanju ovaj deo koji se sada reguliše ovim zakonom o arbitraži. Naravno, slažemo se sa tim. Ovde je jedan kolega rekao kako ovaj zakon kasni sedam, osam do deset godina. On je takođe govorio o lošem radu trgovinskih sudova. Samo da podsetim i tog kolegu, javnost Srbije, da je predsednik Trgovinskog suda uhapšen i da je na mestu predsednika od petooktobarskih promena. Dakle, on je vaših ruku delo. On je uhapšen zbog niza zloupotreba, zbog velikog broja krivičnih dela i ne bih sada o njemu. Nešto je drugo interesantno. Pre neki dan ministar Stojković je u nekoj televizijskoj emisiji, sa onim onako blagim osmehom, konstatovao da je Goran Kljajević i dalje predsednik suda, jer nema zakonske mogućnosti da se razreši. To nije tačno, jer u ovoj skupštini niko nije pokrenuo postupak za razrešenje Gorana Kljajevića, a neću sada da pričam ko to sve ima pravo i mogućnost, pošto je sada nešto drugo na dnevnom redu. Čisto da napomenem zbog onih koji pokušavaju da te velike zloupotrebe i kriminalne radnje stave nekom drugom na dušu. Čisto radi razjašnjenja. Kada je u pitanju zakon o arbitraži, naše osnovne primedbe smo izneli kroz amandmane. Postoji jedan broj amandmana, a čini mi se da biste, ministre, morali da ih usvojite, jer su više možda tehničko i pravno uređenje zakona, nego što se nešto menja suština. Između ostalog, u članu 5. predvideli ste da svako fizičko i pravno lice može da ugovori arbitražu itd, da ne čitam do kraja. Ne znam odakle crpite tu mogućnost da to može da uradi i fizičko lice, jer valjda su arbitražni sporovi sporovi iz međusobnih poslovnih odnosa privrednih društava. Mislim da ste tu nešto pobrkali. Isto tako, u članu 6. u stavu 2. ste predvideli stalne arbitražne institucije i ko sve može da ih osnuje: između ostalih, i udruženja građana. To je preširoko i može da dovede i do zloupotreba, do nepotrebnog reklamiranja nekih udruženja građana. Mislim pre svega na neke nevladine organizacije, i to nevladine organizacije i udruženja građana koja rade protiv interesa Srbije i srpskih nacionalnih interesa. Sigurna sam, ministre, da se i vi slažete da u tu grupu svrstavamo Natašu Kandić, Biljanu Kovačević-Vučo, Sonju Biserko itd. Isto tako, prvi put vidim ovu formulaciju u članu 7. gde kažete – državni sud itd; da ne čitam, kada budemo govorili o pojedinostima, onda ćemo detaljnije govoriti o tome. Interesuje me koji je to nedržavni sud u Srbiji. Mislim da je ovde primerenije i pravnički normalnije da stoji – nadležni sud. Predložili smo, takođe, da član 11. Predloga zakona brišete, zato što ovim članom 11. kažete da sporazum o arbitraži može da se zaključi i ako je nastali spor već iznet na rešavanje sudu. Ovo je, prema oceni Srpske radikalne stranke, devalviranje sudova i nadležnosti sudova. Mislim da bi to, kao i ovaj poslednji stav člana 12, trebalo da se briše iz istih razloga. U članu 17. u stavu 2. govorite: "Ako spor treba da reši arbitar pojedinac, njega sporazumno imenuju stranke", i u kom roku itd. Ako tog organa nema ili to ne učini, imenovanje vrši nadležni sud. Ovo takođe, prema našoj oceni, nije dobro, jer mislimo da se arbitraže organizuju kao stalne arbitražne institucije i ovo ad hok rešavanje nije dobro, niti će doprineti onome što je vaša namera kada ste predložili ovaj zakon. U skladu sa ovim treba brisati i stav 3. člana 24, gde ste rekli da ako se stranke nisu drugačije sporazumele, o izuzeću arbitra odlučuje nadležni sud, isto kao i u članu 17. U članu 28. ste napisali, odnosno predložili jedan potpuno nepotreban stav 3. gde kažete da odluka arbitražnog tela o proglašavanju ništavim ugovora koji sadrži arbitražnu klauzulu ne povlači ništavost te klauzule. Ovo je, ministre, nepotrebno. Lepo je to regulisano stavom 2. Dakle, mislim na član 28. U stavu 2. je potpuno regulisan ovaj deo i mislimo da ne treba samo da bi zakon imao više članova i da bi bio obimniji, to ne znači da je zbog toga bolji. Nešto što stvarno nikako ne može da se prihvati, a sadržano je u članu 49. u stavu 2, kažete da arbitražni sud može da donese odluku na osnovu pravde i pravičnosti. Ministre, ovako uopšteno i ovako široko formulisano u zakonu, priznaćete da je u najmanju ruku neprimereno. Arbitražni sud može da donosi odluku na osnovu zakona, a na osnovu pravde i pravičnosti, zaista to otvara takve mogućnosti zloupotreba, različitih tumačenja, pogrešnih tumačenja. Mislimo da to nikako ne bi smelo da ostane u ovom zakonu. Dalje, kada je u pitanju Predlog zakona o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine, nezgrapan naslov, ministre, ne znam da li vas asocira na neko uputstvo, a ne na zakon, jer mene da. Takva je i suština zakona. Šta bi se učinilo kao najbitnije u ovom zakonu? Govoriću i pojedinačno, ali imam utisak, odnosno ima se utisak da kod primene ovog zakona ne postoji ili se ne vidi interes države u zaštiti prava intelektualne svojine. Nekako ste sve suviše ostavili pojedincu, nekome kome je eventualno ugrožena intelektualna svojina, ali mislimo da tu mora država na ozbiljniji način da se umeša, a reči ću sada i kako. Doći ćemo i do službene dužnosti i do privatne. Znači, u članu 2. ste napravili, verujem, jedan propust i sigurna sam da ćete ga ispraviti: "Odredbe ovog zakona primenjuju se na proizvodnju, promet, upotrebu i držanje robe i na pružanje usluga", i tu je trebalo da kažete - i korišćenje autorskih prava, "kojima se povređuju prava intelektualne svojine". Govorio je sada Moma Marković o autorskim pravima, o Lazi M. Kostiću, o falsifikatu Stevana Lilića, ali ovo nije nikakva proizvoljna priča, nego je zaista Stevan Lilić odlukom Vrhovnog suda oglašen plagijatorom, znači, on je dokazan prljavi plagijator, Stevan Lilić. Zato bi bilo dobro da nam se takve stvari ne dešavaju, da to predupredimo zakonima. U članu 6. mislim takođe, ministre, da je ovo slučajan propust ili vi niste pročitali ovo što su vam službe uradile, jer ne mogu da verujem da ste izostavili važna ministarstva. Ovde ste napisali i predvideli u članu 6. koji su organi nadležni u smislu ovog zakona da rade i nabrojali ste određena ministarstva, da ne trošim vreme da ih čitam, ali je neverovatno da ste izostavili, recimo, Ministarstvo prosvete i sporta i Ministarstvo nauke. Mislimo da je neophodno da i ta dva ministarstva vrše inspekciju u primeni ovog zakona. Konsultujte se, videćete da sam u pravu. Član 8. se nastavlja na član 6. i isto tako treba da predvidi, pogotovu ako prihvatite amandman na član 6, onda morate i na član 8, gde smo takođe predvideli rad prosvetne inspekcije kod korišćenja stručnih publikacija, jer ne vidimo koja bi druga inspekcija mogla tu da vrši kontrolu, nego upravo prosvetna inspekcija. Posle člana 9. mislimo da je trebalo dodati jedan novi član, gde bismo uključili Ministarstvo za nauku i tehnologiju, koje bi takođe vršilo inspekciju oko korišćenja stručnih publikacija kojima se potvrđuju autorska prava. Dakle, to je samo razrada onog člana 6. gde smo predvideli ovu inspekciju. Sada ste vi rekli da je postupanje po službenoj dužnosti regulisano članom 12. Predložili smo vam da se u stavu 1. člana 12. posle druge tačke, da bismo ovaj postupak upotpunili i zaokružili, doda još jedna tačka. Tu govorite o nadležnom organu, ako neposrednim uvidom utvrdi da je povređeno pravo, pa onda on po službenoj dužnosti, mi predlažemo još i meru upozorenja kod povrede prava intelektualne svojine. To je preskočeno, a to je uvek u svim ovakvim poslovima neophodno. Dakle, i zbog efikasnosti i zbog reagovanja državnog organa, zbog eventualnog reagovanja onoga čije je intelektualno pravo povređeno. U članu 15. takođe je jedna pravno-tehnička ispravka neophodna, jer član 15. kaže: "Nosilac prava je dužan da, na zahtev nadležnog organa koji je privremeno oduzeo robu" itd. Mislili smo da tu treba da se kaže – ili utvrdio drugu zloupotrebu. Dakle, čim utvrdi neku zloupotrebu kada je u pitanju intelektualna svojina, nosilac prava je dužan da, u cilju utvrđivanja povrede prava intelektualne svojine, bez odlaganja dostavi informaciju itd. Opet u skladu sa jednom primedbom koju sam iznela na neki član pre ovog, u članu 16. gde stoji da nadležni organ, na zahtev nosioca prava, ako neposrednim uvidom utvrdi da je povređeno pravo intelektualne svojine itd., i onda kažete – privremeno oduzima i zadržava robu, odnosno proizvode koji su predmet, a mi mislimo da treba da stoji – i stručne publikacije, jer malo je grubo stručne publikacije nazvati robom, proizvodom. Jeste to u suštini to, ali mislimo da bi bilo primerenije da to ovako bude suptilnije. Dalje, isto to se odnosi i na član 17, ali da ne gubim vreme povodom toga, govorićemo u pojedinostima. U članu 18. radi se o postupanju po zahtevu, pa šta sve treba da sadrži zahtev, i onda smo mi dodali još jednu tačku, a to su podaci na osnovu kojih nadležni organ može da prepozna delo ili sadržaj kojim se povređuju prava intelektualne svojine. Sada imamo nešto sa čim se nećemo nikako složiti, a odnosi se na troškove, na članove 21. i 22. Rekli ste u članu 21. u prvom stavu: "Podnosilac zahteva iz člana 16. ovog zakona", a to je ovo postupanje po zahtevu, "snosi troškove koji nastanu u vezi sa postupanjem po zahtevu." Mi smo vam ovde, ministre, predložili da se doda u produžetku ovog stava – ukoliko se utvrdi da nije povređeno pravo intelektualne svojine. Vi terate podnosioca zahteva da snosi troškove, a na kraju se utvrdi da je povređeno njegovo pravo svojine, terate ga da se ne bori za svoje pravo svojine. Sa tim u vezi je član 22. koji mislimo da treba da se briše, jer ovako formulisan član 22. podstrekava pirateriju. Jer, šta je suština ovog člana – ko nema pare, ne može da se bori za svoju intelektualnu svojinu. Vi kažete, kada podnosi zahtev za zaštitu intelektualne svojine mora da položi sredstvo obezbeđenja itd. Znate, neko je ovde govorio o pirateriji diskova, CD-a itd. Ne vidim tu neki problem, zato što se, nažalost, veliki broj estradnih umetnika svesno bavi piraterijom i nikada vam neće oni lično podneti zahtev. Zato smo i mislili da to treba da radi nadležni organ. To ću da vam objasnim kada budem došla do člana 24. Član 22. je problematičan zbog ljudi koji se bave stvaralaštvom, koji pišu publikacije, knjige itd. To su mahom ljudi koji nemaju para. Neko može da se dokopa tog njihovog rukopisa i da ga objavi kao plagijat, a on nema para da se zaštiti. Mislim da bismo tu morali da povedemo računa, u svakom slučaju, da se ta kategorija zaštiti, jer upravo ti ljudi zaslužuju da ih zaštitimo u ovom parlamentu. Nastavak ove priče je član 24. stav 2, gde ste rekli da nadležni organ, u obaveštenju iz stava 1. ovog člana, poziva nosioca prava da u roku od 15 dana pokrene postupak kod suda. Mislimo da taj nadležni organ mora da pokrene postupak kod suda, a ovaj da se kasnije kao umešač pojavi. Da se opet vratim na ove CD-ove i diskove koji se na svakom ćošku prodaju. To rade oni koji ih izdaju. Pevaču je u interesu da proda što više svojih CD-ova, da državi ne plati porez, da podeli posao sa onim piratom koji ih nareže i prodaje na ulici. Mora država tu da stane na pravi način u zaštitu intelektualne svojine, da država pokrene postupak, a ne da čeka da li će Lepa Brena da pokrene postupak, a neće, zato što ona sa Dinkićem uvozi piratske diskove u Srbiju. Šta je onda suština rada tog inspektora? On će da ode i napiše zapisnik, oduzme stvari i on se pojavi na drugom ćošku sa drugim stvarima. Nije dobro rešenje. Govorićemo još kad budemo govorili o pojedinostima o ovom zakonu. U tom smislu su i članovi 25. i 26. U pitanje kaznenih odredaba se nismo upuštali kroz amandmane, nećemo ni u načelnoj raspravi, mada mislimo, to je naš principijelan stav, bez obzira o kakvim delima se radi, da ova vlada, ova skupština kroz zakone uvodi prevelike kazne. Treba više da se radi preventivno i da se stvara neki opšti ambijent, ali to je vaš stav i nećemo da se u to mešamo. Na kraju, ministre, pošto ste vi ovde aplaudirali svim kolegama koji su rekli da će podržati vaš zakon ili ste im pružali ruku da čestitate, kao što vidite, ja sam vam krajnje dobronamerno i argumentovano iznela određene stavove i očekujem da ćete i meni da aplaudirate, iako neću glasati za zakon.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković. Izvinjavam se gospodinu Poskurici, jer Anđelković se pojavio u međuvremenu, a bio je u redosledu.
Dame i gospodo, mislim da je bilo vreme da se pojave i jedan i drugi zakon u parlamentu Republike Srbije. I jedan i drugi su neophodni, ali ću reći nekoliko stvari koje mislim da su potrebne. Kada je reč o zakonu o arbitraži, u svakom slučaju, on je kontinuitet nekih zakonskih projekata koji dolaze u republički parlament i u drugim oblastima, na razne načine, kako smo ih nazivali, kada je reč o radnim sporovima. Ovaj se, faktički, na neki način odnosi na finansijske sporove. Ovo ima različite modifikacije, ali suština je u finansijskim sporovima, jer oni dugo traju, mada se, da budemo vrlo korektni, poslednjih godinu dana ti sporovi brže rešavaju nego što je to bilo u nekom prethodnom periodu, gde su čak i čistije ugovorne obaveze, gde je jasno da je između ugovornih strana bilo jasnih ugovorenih obaveza, nisu na pravi način rešavali. Verovatno će radni sporovi ubrzati te procese. Sada imamo procese koji za 20.000, 50.000 traju već dve-tri godine, gde je potpuno jasno, gde se u Trgovinskom sudu sada izmišljaju razni načini – nije došao svedok, došao je svedok, a kada se sabere, od tih 50.000, koliko košta taj spor između dva privredna subjekta, sasvim je izvesno da i za državu i za subjekte koji su u tome učestvovali, to nadmašuje nekoliko puta taj spor. U krajnjem slučaju, često se ti sporovi vode više iz principa. I jedan i drugi učesnik u tom sporu više iz principa neće da popuste, iako su svesni da i jedne i druge to košta, u krajnjem slučaju, ništa drugo nego činjenica da mora da izdangubi dan da bi otišao u privredni sud, ranije u Kraljevu ili ovde, onde, a subjekt je iz Beograda. Mislim da arbitraža u tom slučaju može mnogo da pomogne, da ubrza te procese i da se ti procesi gde je stvar potpuno jasna rešavaju mimo zvaničnih sudskih instanci i da se na taj način rešava brža naplata. Možemo da pričamo o ubrzavanju privrednih tokova, ali ako nema sigurnosti onoga ko plasira, proda robu, ukoliko se ne dođe do sigurnosti, onda objektivno nema ni mogućnosti za ubrzavanje nekih privrednih tokova u našoj zemlji. Međutim, jedna stvar koju iz iskustva znam, pa i lično, u poslovnom smislu, najveći problemi kada je reč o privrednim sporovima jesu između pojedinca, između privrednog subjekta i države. Kada je privredni subjekt u pravu u odnosu na državu i kada on vodi radni spor, uglavnom sudovi izbegavaju da presude, odugovlače godinu dana. Neću da koristim ovu govornicu, ali mogu da vam navedem deset primera gde je potpuno čista stvar, i posle odluke Vrhovnog suda itd, da je u pravu privredni subjekt, a ne država. Tačnije rečeno, jasno je da sudska odluka treba da bude u korist privrednog subjekta, a sudija, čak i u opštoj nadležnosti, u smislu redovnih sudova, a ne samo u Trgovinskom sudu, neće da presudi, čak do toga da iskreno kaže – slušaj, ja da presudim protiv države neću, a ti kako hoćeš, bolje da odložim. Ti sporovi traju u nedogled. Na kraju se oni završavaju tako što neko opet napravi dil sa državom, a ne tako što je on realno trebalo da dobije taj spor. Mogu doneti dokumentaciju raznih ljudi, da vam pokažem da je potpuno čista stvar. Uzmite jedan bezvezni primer: država naplati porez pet, deset miliona, pokaže se da nije trebalo da naplati taj porez, potpuno je jasno da treba da vrati i sada ti treba da tužiš državu da ti vrati ta sredstva koja je neko platio, zbog čega je možda prestao da postoji, a onda taj proces traje pet, šest, deset godina. Mi smo ovde jednim mojim amandmanom naložili državi da i ona ima obavezu da plaća kamatu kad povuče više, ali, da budemo iskreni, to ne funkcioniše. Zato mislim da se taj detalj mogao jasnije precizirati, ali mislim da i sa ovakvim zakonom to može biti jasnije, jer će arbitri u tom sporu jasno da dođu u poziciju da se ti slučajevi brže rešavaju. Više sam hteo da navedem probleme koji su bili, a možda će, barem se nadam, ovaj zakon o arbitraži i te procese da ubrza. Naš je zadatak, kao poslanika, u krajnjem slučaju, pa i Vlade, da stalno brine o interesima države, ali kada država prevari nekoga, ako mogu tako da kažem, a i to nije redak slučaj, onda moramo još više da budemo u obavezi da obezbedimo zakonsku regulativu koja će da zaštiti tog pojedinca, taj privredni subjekt. Ne može privredni subjekt da bude obavezan da plati porez u roku od osam dana, a da država može da čeka pet godina da plati obavezu koju ima prema građanima. Bezvezna stvar. Kad bude oko ove uginule stoke koju ministarstvo treba da plaća, mora da se zna rok. Mora da postoji rok obostran. Moraju da budu istovetna pravila ponašanja: ako ti meni skidaš sa računa kao država sredstva zato što sam ja obavezan osmi ili petnaesti dan da platim, onda i država, onda neko regulativno telo mora da skine sa računa države u korist tog pojedinca ili privrednog subjekta. Mislim da u tom smislu možemo da uređujemo i da pravimo pravnu državu. Ako toga nema, ako nema obostrane obaveze države prema pojedincu, kao i pojedinca prema državi, nema države. Toliko o tome. Kada je reč o ovom drugom zakonu, moram da kažem da sam se ovim iz raznih razloga, pa i profesionalnih (ne mislim ovih poslaničkih), bavio. Organizovao sam čak i jedno savetovanje prošle godine, gde sam okupio pre svega ljude vezane za autorska prava; da, kada su se potukli posle toga u "Interkontinentalu", ali ja tamo nisam bio tri godine, mene ne interesuje šta oni rade posle toga; ne mogu da pratim njih gde idu, mogu da se potuku kući. Moja dobra volja je bila da ih okupim na jednom mestu, da pokušamo da pomognemo i da izvršimo na neki način pritisak prema Vladi da predloži to. Žao mi je što ministar kulture nije došao, jer ga to nije interesovalo, a logično da je on trebalo da bude tu, ali mi je drago da je bio predsednik Odbora za kulturu gospodin Lazarević na tom skupu. Bili su predstavnici MUP-a, jer je ovo njima sada jedan od važnih zadataka, ali nisu intervenisali pošto to nije bilo tu. Moram da budem iskren... Šta, Sašu Dragića i Vladu Georgieva treba da pratim, da im dam pratioca da se ne tuku? Pa, i poslanici se potuku, zašto ne bi umetnici. Ne razumem tu veliku filozofiju oko toga, potukli se ljudi. Interes je u pitanju. Ovaj zakon pokazuje da je taj interes veliki i nema nikakvog spora o tome. Vjerica je rekla jednu istinu: ima i u tome, ako mogu da kažem, falsifikovanja od strane onih koji su vlasnici i žiga, i robne marke i intelektualne svojine, sami falsifikuju često svoje delo, svoju robnu marku ili svoj žig zato što onda idu sa škartom, sa nečim što je original falsifikata, sa mnogo jeftinijom cenom i puštaju na crno tržište. Ovo ne govorim o jednoj oblasti, nego je tako gotovo u svim oblastima, čak i veliki sistemi to često rade pa onu drugu klasu, što bi rekli, falsifikuju kao neku drugu robnu marku, a ne pod svojim sopstvenim žigom. Moram da budem iskren, ja sam se zalagao da mi kao Srbija usvojimo... Vi ćete mi reći, naravno, da postoji neko ograničenje u Ustavnoj povelji u smislu da je to obaveza državne zajednice Srbija i Crna Gora. Međutim, nezavisno od toga što imamo Zakon o zaštiti intelektualne svojine i autorskih prava na nivou državne zajednice, više sam voleo da pored ovog zakona, pored ovog dela zakona koji se pre svega odnosi na sankcije, imamo kompletan Zakon o zaštiti intelektualne svojine koji bi preradio i doradio taj zakon koji ima dosta manjkavosti, koji je usvojen u Skupštini državne zajednice Srbija i Crna Gora. Naravno, dobro je da i on postoji, još gore bi bilo da ne postoji, ali bez ovog zakona taj zakon nema nikakvu vrednost. Ako nema ovog zakona sa sankcijama, taj zakon nema nikakvu vrednost i to se pokazalo u prethodnom periodu. Navešću vam jedan primer, pošto je to sada atraktivno ko je vlasnik Radio "S" ili ne, upotrebiću Radio "S". Nemoguće je da imamo stotinu televizija u Srbiji, da imamo pet, šest stotina radio-stanica, a da su oni koji su ispunjavali obavezu prema SOKOJ-u bili B92, BK i Radio "S". Ispod te tri firme koje su ispunjavale obavezu prema SOKOJ-u je bunar, ako mogu tako da kažem, pa 90% njih nisu ispunjavali nikakvu obavezu prema SOKOJ-u. Znači, ovim se to rešava, imaju obavezu; ako ne plate, biće kažnjeni. Dolazimo do jedne tačke koju sam video. I kada kažnjavamo moramo malo da napravimo neku ravnotežu. S jedne strane, mi lako ovde kao poslanici donosimo odluke o kažnjavanju i o visini kazne, ali moramo da razmišljamo u kojoj se situaciji privreda Srbije nalazi i da te kazne ne budu toliko drakonske za one subjekte kojima će to prevazilaziti vrednost, da ne mogu više da funkcionišu, da izdrže, da posle te kazne oni prestaju da postoje. Uzmite sada jednu kafanu, namerno ću reći kafanu, ona po ovom zakonu ima obavezu da pravi spisak pevača koji se emituju u toj kafani. Imali su oni i do sada, samo nisu ispunjavali, a sada je za to predviđena kazna. Koliko može po ovom zakonu jedna kafana da bude kažnjena ako ne dostavi SOKOJ-u, prvo, spisak onih koji su pevali, i drugo, ako ne plati? Znači, poslovođa kafane može da bude kažnjen sa 50.000 dinara, vlasnik kafane 50.000 dinara i STR ili preduzeće do milion dinara. Jedna kafana može da zatvori odmah. Bolje odmah da zatvori, da ide kući i da ne pušta nikoga u kafanu, a kamoli da peva. Hoću iskreno da kažem da moramo malo da vodimo računa i o toj disproporciji. Nemoguće je da ista kazna bude za to što neko nije dostavio spisak SOKOJ-u i za onog ko je falsifikovao šampon od nekoliko desetina, nekoliko stotina hiljada evra u "C" marketu (bila je afera povodom toga). Onaj ko je falsifikovao i uvezao falsifikovan šampon mora da plati ne milion dinara, nego milion evra, zato što je to razbijanje preduzeća drugih privrednih subjekata u Srbiji koji isti šampon prave, samo nemaju takvu robnu marku. Ne može kafana da bude u istom ambijentu, u istoj ekonomskoj ravni kao taj privredni subjekt ili kao "C" market koji je prodavao. Kada uđem u "C" market hoću da znam sigurno da je to original, a ne original falsifikata. Sve u svemu, bez obzira na te moje sugestije, i svako ko bi radio na ovom zakonskom projektu ima neke svoje ideje, pa bi nešto uradio na drugačiji način, na drugačiji način usaglasio, moram da kažem da je ovo veliki napredak i da će sasvim sigurno umnogome doprineti da se neka pitanja rešavaju. Do sada je policija imala problem, ovo što je gospođa Radeta govorila: ona pokupi CD-ove ispred SKC-a ili negde drugde, i šta onda radi, ništa, oni podnesu prijavu, sud to odbije, jer kaže da su najveći falsifikati ovi koji najviše proizvode, a situacija postane potpuno bespredmetna. Kada smo kod CD-a – jer je to najatraktivnije, nije to najvažnije ovde, najvažniji je žig i robna marka, a ne to, ali je najatraktivnije za javnost – samo kod nas možete da kupite CD za 150 dinara, za nepuna dva evra, nigde drugde ne može CD da se kupi bez 10-15 evra. Zašto? Zato što onaj ko taj CD radi nema nikakvu obavezu ni prema SOKOJ-u, ni prema onome ko je napisao pesmu, ni onome ko je pevao. Samo kod nas možete da kupite knjigu za 100 dinara, zato što je onome ko je napisao važno da se izda knjiga, pa i on doda neki dinar samo da mu se izda knjiga, a nema nikakvu obavezu izdavač prema njemu da mu da odgovarajući procenat od prodaje te knjige, pa onda, u stvari, i on postiče samo povećanje tiraža, nelegalno, pa piše hiljadu, a štampao je 10 puta po hiljadu itd. Znači, taj element u odgovarajućim nekim usavršavanjima će da se rešava. U svakom slučaju, govorio sam ne sa nekom namerom da kritikujem ovo, više da upozorim na ono što se dešava na našem tržištu. Spadamo u zemlju koja je na najnižoj lestvici u zaštiti intelektualne svojine. Bilo je mnogo upozorenja, čak i SAD-a, pošto neki moji prijatelji s druge strane mnogo vole da se pozivaju na njih, evo i ja da se pozovem, da će čak prekinuti odnose sa Srbijom i Crnom Gorom zbog toga što kod nas nije zaštićena intelektualna svojina; naravno oni misle na "Majkrosoft", ali ne misle samo na to, misle i na Madonu sasvim sigurno. Ovo je jedan veliki iskorak da i ta pitanja rešavamo i da se Srbija i Crna Gora pomeri na toj lestvici zaštite intelektualne svojine, što bi rekli, na neko mnogo bolje mesto. To je veliki postupak, veliki rad i trud da se dođe u poziciju da se zaštiti intelektualna svojina, žig i sve ostalo što je gospođa Silajev danas nabrajala. Mislim da će Skupština usvajanjem ovog zakona napraviti veliki pomak ka tome i zato se zahvaljujem na Predlogu zakona i glasaćemo i podržaćemo ovaj predlog.
Reč ima narodni poslanik dr Mileta Poskurica. Neka se pripremi narodni poslanik Vojislav Milajić. Evo samo jedno obaveštenje, pošto su ostali još poslanici SRS, još 35 minuta – radiće se bez pauze i sa završetkom rasprave u načelu završavamo i današnji radni dan. Izvolite.
Zahvaljujem se, doprineću tome na konstruktivan način. Dame i gospodo, gospodine ministre, evo ja bih odmah krenuo od komentara naslova. Zakon o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine – to "efikasne" ne razumem, to je bliža odrednica zakona. Da li postoje manje ili više efikasni zakoni, da li postoji zakon o efikasnim medicinskim sredstvima ili lekovima ili, recimo, zakon o boljoj bezbednosti saobraćaja itd. Zakon ne liči na zakon, rekli smo, već više na stručno metodološko uputstvo za rad inspekcija, jer crpi nadležnost iz tzv. saveznih zakona zajednice Srbija i Crna Gora o autorskim pravima, patentima i pravnoj zaštiti dizajna, žigovima. Dakle, ta tri zakona su osnova, vidimo iz kaznenih odredbi. Kada pažljivije čitamo kaznene odredbe mi tek vidimo koliko zapravo ovaj zakon nije sadržao nekih preciznijih ideja, nekih preciznijih rešenja još u ovom načelnom deklarativnom delu, o čemu je govorila gospođa Radeta. Tamo vidimo, recimo u članu 30, 38, da se autorska prava za koja bismo mogli da slutimo da se pored filmskih, televizijskih, umetničkih, kulturnih verzija različitih sadržaja odnose možda i na udžbenike i na tu stručnu literaturu, gde je bio temelj našeg delovanja i pokušaja da promenimo ovaj tzv. zakon... Vidite, vi ovde u obrazloženju pokušavate u ovom uvodnom delu da kažete da će se na ovaj način stvoriti uslovi kojima će nadležne institucije, organi i organizacije moći da pomognu građanima ili privrednim subjektima da se jednostavnije bore za zaštitu svojih prava. To bi, u neku ruku, bilo pitko i to formalnopravno stoji. Ali, kada dalje razmislite, u razradi nadležnosti tih organa i organizacija vidite da je gotovo podeljeno oštrom linijom razdela delovanje inspekcijskih organa u delu kada oni rade po službenoj dužnosti i kada rade po sopstvenom ovlašćenju, sopstvenom nalazu, sopstvenom nahođenju, hoću reći po zahtevu. Ako rade po zahtevu, tada oni moraju, kada se nađe nosilac, oštećeni nosilac prava mora da uđe u proceduru dokazivanja pred sudom u roku koji je ovde kraći - samo 15 dana iznosi. Ne znam zašto je taj rok za njih kraći, jer stvarate utisak da inspektor nije potpuno siguran kada donese rešenje posle složene procedure i izrekne određenu meru da nešto treba povući sa tržišta, privremeno zaustaviti distribuciju, raspodelu. I, govori se o robi, ja teško mogu da prihvatim, recimo, da knjigu vidim kao robu, ali manje-više se govori o robi, ponegde o uslugama. E, onda obavezan je neodložno, kako vi to kažete u nekom od ovih članova, da ode i da se javi sudu nosilac prava, koji misli da mu je povređena intelektualna svojina i da pred sudom u zadatom roku od suda za 15 dana dobije odgovarajuću meru. Kako će on da izdejstvuje jednako kao i onaj koji... Naravno, inspektor postupa po službenoj dužnosti, je li; kako će on da izdejstvuje (samo ima mesec dana, ako sam ja razumeo u predlogu tako stoji, 15 plus 15 da mu se produži) odluku suda, kada znamo da su sudovi inače neefikasni, da sporo rade, da se to odlaže. Jer, u kakav rizik upada ako za 15 dana, a procedura je prilično složena: recimo, ocenim da je moje autorsko pravo i podnosim zahtev da inspektor izađe. Onda inspektor mora da utvrdi da li je moj zahtev osnovan, pa da izađe, pa da, recimo, zapleni neke knjige koje mi je neko fotokopirao, umnožio i podelio, pa onda me obavezuje svojim rešenjem inspektor da odem u sud i da za 15 dana izdejstvujem odluku suda kojom se, ne daj bože, može desiti da ja nisam u pravu. A u međuvremenu ste predvideli da za sve to što radim moram da položim bankarsku garanciju. Dakle, moraću neki novac da dam, čak ako nešto ozbiljnije radim, neko pisanje knjiga, danas su mnogi poslovi ozbiljniji i unosniji od toga, da čak založim svoje instrumente, svoj rad da pomognem inspektorima, javnom tužiocu koga ste ovde naveli, da dođu do dokaza o tome i na kraju ispadne da sud presudi da nisam bio u pravu, a istovremeno je ono što su inspektori našli bilo predato i javnom tužiocu i bilo je predato u krivičnu proceduru. Dakle, pitanje je šta se dešava i kako će nosilac prava intelektualnog da natera sud da mu za 15 dana, u ovom drugom slučaju, za koji mislim da je pravi primer koliko ovaj zakon nije dobro u detaljima razrađen, ili ovo uputstvo stručno-metodološko. Može se nazvati, recimo, zakon o primeni zakona, ova tri zakona iz SCG, recimo tako bih ja mogao možda da shvatim. Ili, kaznene odredbe, vidi se kaznena odredba iz ovog zakona proizilazi iz stava tog i tog zakona koji je donet na višem tzv. saveznom nivou. U tom delu je ostala nejasnoća zašto je to i da li tu treba uopšte amandmanski intervenisati, da li biste vi to prihvatali i produžiti rok onima koji imaju pravo kada su sami nosioci zahteva, izlaze pred inspektore i zahtevaju da im se delo zaštiti, zašto su em kažnjeni da ulažu depozit, bankarsku garanciju, em to svoje pravo moraju pred sudom da verifikuju samo unutar 15 dana. Zašto im se taj rok ne ponovi, kao u članu 13. kada deluje inspektor po službenoj dužnosti, gde imate u stavu 2. da ponovi još za 15 dana. Dakle, onda kada inspektor krene da po službenoj dužnosti nešto traži, pitanje je gde će se zaustaviti, gde će otići. Građanin ovde nema pravo persuazija, nagovaranja da pokrene postupak, da ode da kaže – gospodine inspektore, evo prodaju ovde fotokopirane knjige, ja te knjige znam, idite vidite. To znači ne može običan građanin, običan korisnik, recimo, zainteresovana strana, nego to može da uradi inspektor ako ga namolite. Kako ćete da ga namolite, recimo, u slučaju da inspektor oceni da je stvar naročito hitna, pa da za tri dana donese privremeno rešenje o oduzimanju robe, njenoj zapleni itd. To, znači, otvara šansu i to stvara jednu temeljnu sumnju, a opet je svedeno pod intervenciju, onaj drugi deo njegove nadležnosti, dakle nadležnost po zahtevu nosioca prava licence, autorskog prava itd. Dakle, tim ljudima koliko god da im pomažete vi im zapravo u neku ruku odmažete, jer ne zna se, jer će naravno nadležni organ kreirati visinu cene te bankovne participacije, tog finansijskog zalaganja da bi se procedura sprovela. Ono što je možda najcrnje, on je u velikom riziku da ako sud prosudi drugačije, da nije bilo osnova za njegovu intervenciju, onda se postavlja pitanje – šta su radili inspektori, kako je inspektor uveo nosioca, vlasnika licence, vlasnika autorskog prava u proceduru, poslao njemu, poslao javnom tužiocu u krivični sektor, poslao ovde, poslao onde, našao ga ako je bio poznat, a bolje je nekad da ne bude poznat, jer ako ga ne nađe neće morati da plati ove participacije, ovo učešće u obezbeđenju materijalnih troškova. I na kraju krajeva, sud za 15 ili 16 dana odluči da ovaj nije bio u pravu, znači pare otišle, njemu se ne vraćaju. Mi smo tu neki amandman stavili da to popravimo, ali mislimo da to nije u redu. Mislimo da nije u redu i kada se radi o ovom prvom postupanju po službenoj dužnosti, znate. Tu je stranka nešto malo mirnija, tu je nešto odradio inspektor za njega, tu je stvarno građanin, nosilac prava, malo sigurniji. Toliko je stvar bila jasna, toliko vidljiva da je inspektor sam, recimo, našao, ali opet tu je 15 plus 15 dana roka da sud donese konačnu meru. E, sad, kako će on to da zna kada će zahtev za drugih 15 dana da podnese? Da li čeka četrnaesti dan, pa ako ode u sud i kaže – kuc, kuc, gospodine sudija, je li moj spor rešen, da li ćete vi meni dati meru koju donosite? Pa ne znam, vidite, do dva radimo. Dakle, ulazi u petnaesti dan, da li će mu tog dana, ako živi u nekom drugom gradu, stići rešenje ili neće, ili će izgubiti pravo na onih 15 dana; ili da u startu traži od inspektora još 15 dana da mu produži vreme za koje će on... Kod procene sadašnje efikasnosti suda sigurno će mu trebati više od toga da zadovolji svoje pravo. Naravno, mnogo je više kažnjen onaj koji po svom zahtevu pokrene postupak, jer će on morati da ulaže i određene bankarske depozite, ja sam to rekao, ali će stvarati utisak da je inspektor ušao nepripremljen u celu priču. On je, znači, onaj koji je rekao – sumnjam da je neko plagirao moje delo, da je kopirao; inspektor kaže – čekajte da vidim, a 15 dana to vidi, posle 15 dana donosi odluku, o odluci izveštava i tog čoveka, nosioca, vlasnika, izveštava sud, tužioca i kaže – e, sad, izvolite vi pred sud, borite se dalje. Dakle, ono što ste rekli u uvodu, da će se time pojednostaviti način rešavanja problema građana ili pravnih lica ili pojedinaca, ne stoji do kraja, jer on opet mora da ide na sud, kao što je i do sada morao. E, nijedna obavezujuća klauzula koja bi naterala sud, sem naravno nekakve odluke i nekakve finansijske pomoći, kako stoji u obrazloženju da će sudovi dobiti da se pripreme da brže i ažurnije rade, jer je to onda dvojna dilema. Ja nisam pravnik, ne znam kako bi se tumačilo. Šta ako javni tužilac u ovom krivičnom postupku utvrdi da tu nešto nije čisto, a sud, recimo, donese oslobađajuću odluku, šta će tek da radi vlasnik licence, autorskog prava? Kako to dalje ide i kako se rešava, pravnici sigurno bolje znaju. Kada se napiše zakon treba da je jasan i onima poput mene koji ga čitaju, a nisam pravnik po struci, i da to bude jasno, prihvatljivo, da se vidi šta se od toga može očekivati. Mislimo da ovaj zakon ima tih manjkavosti koje smo pokušali amandmanima da korigujemo u jednom uskom segmentu gde smo izrazili nemirenje prema činjenici da je sve roba na tržištu, da tako vulgarna materijalizacija duhovnih dobara može biti roba, a ono konačno sve ovde i jeste, etičke norme mogu postati roba, sve se može kupiti, lažno mišljenje, lažni stav. Ali, mi naravno mislimo da bi trebalo da stručne publikacije, naučna literatura dobije preferencijalno mesto, da se makar u zakonu kao takva pomene, jer očito da ovaj Zakon o autorskim pravima na neki način ovde ne može biti primenjen, na terenu Republike Srbije. Mislimo da nije zgoreg da u ovom uputstvu skrojenom u zakonsku formu inspektori imaju tu stavku i uglavnom smo se na taj deo orijentisali, iako vidimo da neki drugi formalni nedostaci u ovom predlogu postoje.
Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić, a neka se pripremi Zoran Mašić.
Dame i gospodo, predlagač ovog zakona u obrazloženju je naveo razloge zbog čega predlaže ovakav zakonski predlog. Između ostalog je naveo tri stvari koje su opredelile za ovakav predlog zakona, pa bih naveo koje su ključne stvari. Pre svega, odnosi se na efikasnost rešavanja privrednih sporova, jer je primećeno da trgovinski sudovi ne rade dovoljno efikasno i brzo; sa tim je povezano i poverenje investitora, kako domaćih tako i stranih, da bi zaštitili svoje investicije i poslove koje imaju u našoj zemlji; i naveden je razlog troškova postupka, jer je procena da bi postupak pred arbitražnim sudom bio mnogo jeftiniji nego pred državnim sudom. Ono što bismo mogli da navedemo kao neke primedbe na ovaj zakon ukratko bi moglo da se svede na sledeće: u članu 1. je dat predmet ovog zakona i tu je definisano šta se smatra unutrašnjom arbitražom, a šta međunarodnom arbitražom, pa je navedeno da je međunarodna arbitraža spor sa stranim elementom. U članu 3. je razrađeno dalje šta podrazumeva međunarodna arbitraža. Međutim, kod definisanja unutrašnje arbitraže nije dato šta je unutrašnja arbitraža, nego je data negativna definicija, što se inače u pravnoj teoriji i praksi izbegava maksimalno, jer negativne definicije ne definišu šta je nego šta nije. Tako je rečeno da je unutrašnja arbitraža bez stranog elementa. Znači, sve ono što ne sadrži strani element trebalo bi da bude unutrašnja arbitraža, ali to je suviše paušalna i uopštena definicija da bi mogla da odredi predmet arbitraže. Tu je trebalo uložiti više napora i definisati, ne samo zbog toga, ne zbog pravne perfekcije da li će biti definicija sama po sebi perfektna, nego zbog toga šta će biti predmet i sadržina same arbitraže i arbitražnog postupka, jer ne može sve biti predmet arbitraže. U zakonu se pominje na par mesta da postoji isključiva nadležnost sudova u nekim postupcima, mada se ne definiše do kraja koji su to postupci koji su u isključivoj nadležnosti sudova i tamo gde se narušava javni poredak kod poništaja arbitražne odluke ili priznavanja strane arbitražne odluke, pa postoje neke situacije gde se ne mogu priznati zbog narušavanja javnog poretka. Takođe, jedan veliki problem koji nije rešen ovim zakonom, a koji je vrlo značajan, ne samo u pravnoj teoriji nego i u praksi, to je primena procesnog prava. Mi smo na stanovištu da je ovim zakonom morao obavezno biti primenjen Zakon o parničnom postupku, nije se smelo dozvoliti da arbitraže dozvole strankama u postupku da biraju procesno pravo. Materijalno pravo u redu, mogu da biraju domaće materijalno pravne propise ili strane, to je njihova procena koji su materijalno pravni propisi bolji za neki poslovni odnos koji oni imaju, ali procesno pravo ne bi smelo da se dira i to bi moralo da bude isključivo procesno pravo našeg zakonodavstva. Zakon o parničnom postupku bi morao isključivo da se primenjuje u arbitražama, ali to ćemo videti posle iz nekih drugih članova i odredbi ovog zakona, zašto je bitno da bude naše procesno pravo, da ima ekskluzivno pravo za arbitražni postupak. Takođe, zakon je ostavio mogućnost formiranja stalnih arbitraža i arbitraža po potrebi, znači od slučaja do slučaja ili tzv. ad hok arbitraža, predviđeno u članu 6. ovog zakona. Smatramo da bi isključivo trebalo da postoje stalne arbitraže zbog ozbiljnosti samog posla, jer faktički te arbitraže preuzimaju deo sudske nadležnosti na sebe i to moraju da budu ozbiljne institucije. Osnivači arbitraža moraju da budu ozbiljne institucije, nikakve grupe građana, neke interesne grupe, a to bi se u svakom slučaju dešavalo kod ovih ad hok arbitraža gde bi mogao da bude razlog za razne vrste zloupotreba i pokrića određenih pravnih poslova, fiktivnih, zelenaških pravnih poslova, uopšte pravnih poslova koji po svojoj prirodi i po Zakonu o obligacionim odnosima mogu da budu ništavi pravni poslovi. Kod stalnih arbitraža, gde su ozbiljni osnivači, arbitraže koje bi postojale dugo godina i koje bi stekle određeni autoritet, sve bi se to izbeglo. Kod ad hok arbitraža vi niste nikada načisto sa tim šta je stvarna namera stranaka u postupku. Takođe smatramo da baš iz ovih razloga što nije obavezna primena Zakona o parničnom postupku u arbitražnim postupcima... Tu se vidi da sud mora da interveniše u nekim situacijama: npr. ako strane nisu odredile arbitre svojim arbitražnim sporazumom, redovan sud će u njihovo ime odrediti arbitre; ako nije određen predsednik arbitražnog veća ili stranke ga nisu odredile opet će sud morati da interveniše pa će opet on morati da određuje predsednika arbitražnog veća; i kod izuzeća, ako postoje neki od razloga za izuzeće, opet će sud odlučivati o razlozima za izuzeće nekog od arbitara ili predsednika arbitražnog veća. To bi se sve izbeglo da je obavezna primena Zakona o parničnom postupku koji reguliše sve ovo, znači: sastav sudija, u ovom slučaju arbitara, postupak izuzeća, razlozi za izuzeće, rokovi dostavljanja stranaka, kada se smatra šta je uredno dostavljeno, šta nije itd. Obaveznom primenom Zakona o parničnom postupku sve ove sporne situacije bi se izbegle. Što se tiče troškova arbitražnog postupka, u obrazloženju je predlagač naveo da su ti postupci po prirodi stvari jeftiniji i da bi bili znatno jeftiniji nego što su postupci pred redovnim sudovima, pre svega trgovinskim sudom. Međutim, u članu 18, gde se navode troškovi, uopšte se to ne vidi, nego jednostavno član 18. kaže da postoje troškovi arbitražnog postupka i da će ih arbitražni sud odrediti. Tu apsolutno nema garancija da će biti jeftiniji arbitražni troškovi, naprotiv, mogu biti znatno skuplji nego kod redovnih sudova. Ne vidi se garancija iz zakona, nema ograničenja u pogledu troškova arbitražnog postupka. Nijednom rečenicom nije ograničeno da troškovi arbitražnog postupka ne mogu preći troškove sudskog postupka. Zato kažem da je vrlo bitno da procesna pravna materija ima ekskluzivitet kod arbitraža. To postoji u svetu, mislim da švajcarska arbitraža, ciriška, i još neke, i u Francuskoj, imaju obavezu primene njihovog procesnog zakonodavstva. Strankama se ostavlja da same biraju materijalnopravne propise koji će se primenjivati konkretno na njihov slučaj. Na kraju bih pomenuo situacije, dobijate arbitražnu odluku i sada imate dve varijante, priznavanje izvršavanja arbitražnih odluka i jedna je varijanta kada je donese naša arbitraža, a ona ima status presude. Upodobljuje se, izjednačuje se u potpunosti sa presudom suda. Pravni lek nezadovoljne strane može da bude tužba za poništaj arbitražne odluke i u članu 58. su navedeni razlozi za poništaj arbitražne odluke, a članom 59. je predviđen rok od tri meseca da može ta arbitražna odluka da se napadne. Samo tužbom jedna od strane može da pokrene postupak za poništaj. Uglavnom su razlozi za poništaj domaće arbitražne odluke vezani za procesne radnje. Samo ću navesti ukratko, razlog za podnošenje tužbe može biti: 1) sporazum o arbitraži nije punovažan, 2) stranka protiv koje je arbitražna odluka doneta nije bila uredno obaveštena o imenovanju arbitara ili o arbitražnom postupku (pitanje obaveštavanja), 3) ako je arbitražnom odlukom rešen spor koji nije obuhvaćen sporazumom o arbitraži, 4) sastav arbitražnog suda ili arbitražni postupak nisu bili u skladu sa sporazumom o arbitraži, 5) arbitražna odluka zasniva se na lažnom iskazu svedoka ili veštaka ili je falsifikovana neka isprava itd. To su sve čisto procesne stvari, nisu materijalno-pravne, već procesne stvari koje ionako reguliše Zakon o parničnom postupku. Ne vidim razlog zašto bi se ostavljala mogućnost da posle donošenja arbitražne odluke stranka napada tu arbitražnu odluku. Iz čisto procesnih razloga, zato što se primenjivao neki postupak neke zemlje koji niko najbolje do kraja nije razumeo i onda su nastali ovi problemi koji se javljaju posle donošenja arbitražne odluke. Na kraju, poništaj odluke sud će izreći ukoliko proceni da je došlo do povrede javnog poretka, ako je odluka u suprotnosti sa javnim poretkom i ako po našim materijalno-pravnim propisima nije dozvoljen spor, nije mogao taj spor da se vodi pred arbitražom, nego pred redovnim sudom. To sud radi tek ukoliko jedna od strana podnese tužbu za poništaj arbitražne odluke. Znači, ako ne podnese i propusti rok od tri meseca, nikom ništa. Arbitražna odluka ostaje na snazi, iako je u suprotnosti sa javnim poretkom, iako je vođen spor koji nije mogao da se vodi pred arbitražom, nego pred redovnim sudom, i to je prošlo kako je prošlo i ide na izvršenje. Sud nema mehanizam da sam ex officio, po službenoj dužnosti, kaže – gospodo, ova arbitražna odluka je u suprotnosti sa javnim poretkom, ili nije mogla biti predmet vođenja pred arbitražom. Znači, sud mora da čeka da jedna od strana inicira postupak za poništaj te arbitražne odluke da bi onda po službenoj dužnosti mogao da primeni ove dve tačke i da vidi da li je u suprotnosti sa javnim poretkom ili nije ili da li je predmet spora bio dozvoljen ili nije bio dozvoljen da se vodi pred arbitražom. To opet proizilazi iz procesno-pravnih materija, jer da je primenjivan Zakon o parničnom postupku, arbitri bi morali primenom Zakona o parničnom postupku da vode računa o svim ovim elementima, jer u Zakonu o parničnom postupku on i traži da se vodi u skladu sa javnim poretkom. Druga varijanta je – ukoliko strana arbitražna odluka dođe kod nas na izvršenje, da bi mogla da se izvrši ona mora da bude potvrđena i da se sprovede izvršenje po odredbama Zakona o izvršnom postupku. To je regulisano nizom članova od člana 64. do 68. Krajnje su formalizovani i na najmanju moguću meru svedeni formalni razlozi za priznavanje strane arbitražne odluke. Uz original strane arbitražne odluke dostavljate dokaz da postoji ugovor o arbitraži, ili sporazum o arbitraži, dostavljate overen prevod te arbitražne odluke i sud automatski mora da prizna tu odluku i da je izvrši po propisima o izvršnom postupku. Znači, sada kod izvršenja Zakon o izvršnom postupku ima supremaciju u odnosu na sve zakone i ne može se izvršavati po propisima tuđih zemalja, stranih zemalja, nego mora po našem i to je u redu. To nije sporno. Postoje razlozi da se odbije to priznanje. Da bi se odbilo priznanje strane arbitražne odluke ovde, potrebno je da jedna od strana pokrene postupak za odbijanje priznanja strane arbitražne odluke i navodi se pet razloga, koji su vrlo slični razlozima za podnošenje tužbe i za poništaj domaće arbitražne odluke. Uglavnom se sve svodi na formalne razloge, jer opet je procesni zakon u pitanju. Sada se ostavlja mogućnost sudu da odbije priznanje i izvršenje strane arbitražne odluke ako je u suprotnosti sa javnim poretkom i ako predmet spora, po našim propisima, nije bio podoban za arbitražu i nije mogao da bude predmet arbitražnog postupka. Ovde su sudu vezane ruke. On ne može po službenoj dužnosti sam ove dve stvari da ispita, nego mora da čeka da jedna strana u postupku pokrene postupak za odbijanje priznanje i izvršenje strane arbitražne odluke, da bi onda sud utvrđivao da li je nešto u suprotnosti sa javnim poretkom ili ne. U protivnom, on bi samo sa ova tri dokumenta – izvorna arbitražna odluka strane arbitraže, overeni prevod i arbitražni sporazum, po službenoj dužnosti morao to da prosledi i da to prizna po automatizmu i da ga izvrši po našim domaćim propisima o izvršenju. Mislim da to nije u redu i da sve to proističe iz cele koncepcije ovog zakona o arbitraži i da se dozvoljava ugovaranje procesnih zakona drugih zemalja. Mislim da je to nedozvoljeno, i procesni, svi mogući procesni zakoni, i oni juče o kojima smo govorili i svi drugi, izuzetno su bitniji, jer pravilima postupka daju svim učesnicima i svim stranama jednaka prava i mogućnosti i nema diskriminacije ni u jednom drugom pogledu. Mislim da ste koncepcijski promašili najviše u dve stvari: to je oko stalnih arbitraža i da to isključivo mogu da budu strane arbitraže i isključiti mogućnost ad hok primene ZPP, kao isključivog procesnog prava koje može da se primenjuje pred našim domaćim arbitražama. Hvala lepo.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Zoran Mašić. Imate osam i po minuta, osam i 24 sekunde, 26, evo, častim – osam i 34.
Gospodine potpredsedniče, zahvaljujem se na čašćavanju. Dame i gospodo narodni poslanici, svoju raspravu ću usmeriti na Predlog zakona o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine, s obzirom da je gospodin Milajić vrlo temeljno obrazlagao prethodni zakon. Nekoliko poslanika iz naše poslaničke grupe SRS takođe je dalo svoj argumentovan osvrt na Predlog ovog zakona o kom želim da kažem nekoliko reči i mislim da će ovo vreme koje je ostalo na raspolaganju biti dovoljno. Pre svega, želim da konstatujem ono što je gospodin Poskurica rekao – iako je tendencija predlagača bila da poveća efikasnost u rešavanju ovog problema zaštite autorskih prava, sa rokovima koji su dati ovde i određenim uslovljavanjima i odlukama suda, mislim da se neće ta efikasnost postići i predlagač bi trebalo ozbiljno da porazmisli o tome i da eventualno napravi korekcije pre samog usvajanja ovog predloga zakona. Ono na šta želim da se osvrnem, a što je karakteristika određenih zakona predloženih od strane Vlade Republike Srbije, to je da određenim zakonima koji regulišu više oblasti, koji tangiraju angažovanje i funkciju većeg broja ministarstava često ona ne budu na pravi način obuhvaćena. Prosto nema koordinacije između ministarstava i ministara koji su predlagači, ali pre svega ministarstava kao predlagača zakona, i prave se određeni propusti. Mislim da je i kod ovog predloga zakona je napravljen jedan ozbiljan propust, pre svega se to odnosi na član 6. To su nadležni organi koji su definisani, a ovde su pobrojana tri ministarstva kao nadležna u sprovođenju zakonskih obaveza, i to: ministarstvo nadležno za poslove trgovine i turizma, ministarstvo nadležno za poslove zdravlja, ministarstvo nadležno za poslove urbanizma i građevinarstva, kao i Republička radiodifuzna agencija. Mi smo ispred naše poslaničke grupe amandmanima intervenisali i obrazložili da je trebalo u okviru nadležnih organa svakako apostrofirati Ministarstvo nauke i zaštite životne sredine i Ministarstvo obrazovanja i sporta. Želim takođe da dopunim ovo da bi ovde trebalo da bude u okviru nadležnih ministarstava definisano i Ministarstvo poljoprivrede, šumarstva i vodoprivrede, jer određeni, da tako kažem, proizvodi i u krajnjoj delatnosti koji potpadaju pod oblast poljoprivrede su veoma podložni uticaju zloupotrebe autorskih prava, patenata, žigova i svega ostalog, što pravi veoma veliku zabunu kod potrošača i može da pravi veoma velike probleme i u poljoprivrednoj proizvodnji. S obzirom na to da se radi o specifičnim proizvodima, kada je potrebno specifično stručno zvanje i znanje, mislim da ova definisana ministarstva ovde kao nadležna ne mogu sprovoditi to. Nažalost, nismo intervenisali amandmanom, ali ako prihvatite moje obrazloženje, moja sugestija je da nadležni odbor, ako se usaglasi, predloži dopunu ovog člana 6. i da kao nadležni organ bude definisano i Ministarstvo poljoprivrede, šumarstva i vodoprivrede. Najkraće ću pokušati da obrazložim; da uzmemo kao primer samo hranu za životinje (u narodu je poznato i naziva se drugačije, odnosno to su koncentrati) – od raznih proizvođača imamo nekoliko renomiranih uvozničkih firmi, ali imamo i veliki broj malih proizvođača koji vrlo vešto falsifikuju etikete, pakovanja, uputstva za upotrebu itd. Još je možda karakterističnije, vezano za prehrambene proizvode iz oblasti industrije mesa, industrije mleka, konditorske industrije ili proizvodnje alkoholnih pića i bezalkoholnih pića, gde su takođe prisutni veliki falsifikati i zloupotreba patenata, žiga ili autorskih prava. Samo ću se kratko osvrnuti i spomenuti jedan međunarodni spor koji je nastao između Grčke i Francuske, kao zemalja Evropske unije, a slučaj je vezan za feta sir, kao zaštitno ime. Država koja je postojbina tog sira je Grčka i ona je tražila da se nijednoj državi ne dozvoli da proizvodi taj sir pod tim imenom. Jedna firma u Francuskoj koja je proizvodila taj sir treba velike pare da da. Uđite danas u bilo koju našu samoposlugu i videćete koliko imamo tog sira, i to od različitih proizvođača. Feta sir je karakterističan zato što se pravi od kozjeg i kravljeg mleka u određenom procentu, a naš feta sir je uglavnom od kravljeg mleka. Dao sam vam samo jedan primer očiglednog falsifikata i da tržišna inspekcija ne vodi računa o jednom takvom proizvodu, čiji se naziv zloupotrebljava, a da ne odgovara u suštini onom proizvodu koji je pod tim imenom zaštićen. Da ne spominjem, recimo, sredstva za zaštitu bilja i životinja, kakvih tu problema ima, šta se sve kao sredstvo za zaštitu biljaka ili prskanje zbog korova koristi, prodaje sa etiketom renomiranih proizvođača, a u stvari je "bogojavljenska vodica". Ili, veterinarski lekovi, koji su takođe specifični, gde ne može Ministarstvo zdravlja da to kontroliše, a ima zloupotreba. Da ne pominjem i seme biljaka i sadnog materijala, takođe se često pojavljuje sa etiketama renomiranih proizvođača, a apsolutno ne odgovara onome što jeste. Proizvodi iz oblasti organske proizvodnje su takođe specifični proizvodi, koji jasno moraju biti deklarisani i tačno određeni i opredeljeni, gde takođe treba da bi postigli onu cenu da stvarno odgovaraju tome; ako se ne kontroliše na pravi način, ne poštuju autorska prava, patenti tih proizvođača koji moraju posebno da prijave, da registruju te proizvode, biće tu velikih problema. Zato mislim da ovde u okviru nadležnosti mora biti apsolutno prisutno i Ministarstvo poljoprivrede sa svojim inspekcijskim organima, jer se radi o specifičnim proizvodima. Predsedniče, izvinjavam se, još jedan minut i završiću, pošto vidim da mi ističe vreme, ali želim još nešto da kažem. Ovim zakonom nije regulisano, a mislim da je vrlo bitno i značajno u našoj zemlji, sa aspekta zaštite i vrednosti intelektualne svojine i patenata, kod privatizacije i prodaja kompanija gde se jednostavno ni iz daleka ne uzima u obzir cena i vrednost tih patenata i intelektualne svojine koja je stvorena u kompanijama, ako sutra uđemo u privatizaciju, dakle, određenih naučnih instituta gde imamo veliki broj registrovanih patenata i intelektualnih prava i svojine, a gde ne vodimo računa, odnosno tamo gde nema mehanizma da se to zaštiti i naplati na pravi način. Molim i predlagača zakona da se na pravi način reguliše taj problem. Na kraju mi dozvolite samo još jednu stvar da kažem, javnosti radi da iskoristim ovu priliku, od pre dve nedelje otišla je informacija da je Vlada usvojila i pustila u skupštinsku proceduru zakon o poljoprivrednom zemljištu, koji je izazvao veliku pažnju i interesovanje poljoprivrednih proizvođača. Objavljena je kao informacija od strane ministra i na javnom servisu našem, znači na državnoj televiziji. Pošto sam imao kontakata, veliki broj poljoprivrednih proizvođača se raspitivao o sadržaju tog zakona, moram, javnosti radi, da obavestim da taj zakon, iako ga je Vlada usvojila i objavljeno je da je ušao u proceduru, još nije stigao do Skupštine i da putuje 15 dana. Koristim priliku da postavim poslaničko pitanje Ministarstvu poljoprivrede, odnosno ministru poljoprivrede i Vladi – šta je sa tim zakonom, jer je to bitan zakon, a otišlo je već u javnost da je ušao u proceduru, a on do nas poslanika nije stigao i nije stigao do ove zgrade. Molim predsednika da učini napor i da što hitnije dobijemo informaciju, ili da se makar demantuje kroz medije da on još nije u skupštinskoj proceduri, da se ne bi pravila zabuna kod poljoprivrednih proizvođača. Izvinjavam se i vama prisutnima i predsedniku za prekoračenje vremena.
Ne postoji, budite ljubazni, dakle i zbog vas i zbog javnosti, nema razloga da formulišemo kroz zapisnik kao poslaničko pitanje, zbog toga što ja mogu da potvrdim ovog časa. Da, dobili smo zvanično iz stručnih službi obaveštenje da je zakon na Vladi usvojen i da će narednih dana biti upućen u skupštinsku proceduru, a on još uvek nije u skupštinskoj proceduri. Pretpostavljam, dešavalo se ranije kod obimnih zakona (vi verovatno bolje znate da li je obiman) da se dodatno vodi računa o tome da se pre slanja u proceduru unese sve ono što je u zakonodavnoj aktivnosti i pripremi tela Vlade u međuvremenu sugerisano. Budući da je sada redovno zasedanje, moguće je, da znaju i poslanici i javnost, čim uđe u skupštinsku proceduru, odmah potom, pošto je to zakon koji nije po hitnom postupku upućen, jer već bi se našao, po isteku od 15 dana je moguće da on bude na dnevnom redu i o tome mogu da odlučuju i poslanici, kao što znate, tokom vanrednog zasedanja. Prema tome, sigurno ćemo se svi zajedno dogovoriti i to uraditi u narednim mesecima. Mislim da je to dovoljno detaljno. Hvala vam. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o arbitraži i Predlogu zakona o posebnim ovlašćenjima radi efikasne zaštite prava intelektualne svojine. Kao što smo najavili, moramo i zbog poslanika i zbog stručnih službi da to i poštujemo, mada smo ovako efikasno radili, svejedno, nastavak je sutra u 10,00 časova objedinjenom raspravom o predlozima zakona 7, 8, 9. i 10. tačke dnevnog reda. Hvala na odgovornosti. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 98 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika i da možemo da počnemo radni dan. Obaveštavam da se niko nije prijavio da će odsustvovati. Prelazimo na 7, 8, 9. i 10. tačku dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O TRŽIŠTU HARTIJA OD VREDNOSTI I DRUGIH FINANSIJSKIH INSTRUMENATA, INVESTICIONIM FONDOVIMA, PREUZIMANjU AKCIONARSKIH DRUŠTAVA I O RAČUNOVODSTVU I REVIZIJI (zajedno u načelu) Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o Predlozima zakona iz dnevnog reda, po tačkama 7, 8, 9. i 10, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 36 minuta, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka - Boris Tadić – 43 minuta 12 sekundi, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta 24 sekunde, poslanička grupa Nova Srbija i samostalni poslanici 9 plus 9 – 20 minuta 24 sekunde, za Evropsku Srbiju, pet narodnih poslanika – 6 minuta, i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi: tri poslanika SPO-a, tri nezavisna poslanika – po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Otvaram zajednički načelni pretres o: - Predlogu zakona o tržištu hartija od vrednosti i drugih finansijskih instrumenata, - Predlogu zakona o investicionim fondovima, - Predlogu zakona o preuzimanju akcionarskih društava, i - Predlogu zakona o računovodstvu i reviziji. Pre nego što pitam predstavnika predlagača da li želi reč, obaveštavam vas da su ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa, za SRS: Veroljub Arsić, za DSS: Slavoljub Matić, za SPS: Jovan Todorović. Po članu 85. stav 1. i 4. Poslovnika, a da biste znali da rasporedite svoje obaveze i adekvatno pripremite raspravu, obaveštavam vas da ćemo danas raditi do završetka one tačke koja bude na dnevnom redu u 18,00 časova. To će, s obzirom na vreme kojim raspolažemo, ako sednica ne oduzme u nečemu vreme, biti rasprava o Zakonu o javnim skijalištima. Istovremeno, po članu 1. obaveštavam vas da će sednica zbog važnosti zakona i poštovanja Skupštine i obaveze predsednika da obezbedi prisustvo ministara, kada se raspravlja ili predstavnika ministarstva, a istovremeno zbog obaveze da vodimo računa o preuzetim međunarodnim obavezama i službenim putovanjima, nastavak rasprave će biti u petak, tj. radiće se sutra, a u ponedeljak se neće raditi, nego će nastavak sednice biti u utorak. Dakle, ono što ste planirali za petak prebacite za ponedeljak, a isti je broj radnih dana za odmor ili za rad. Hvala vam mnogo na razumevanju. Da li predstavnik predlagača, mr Mlađan Dinkić, ministar finansija, želi reč. Izvolite.