Poštovana predsednice, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, najpre želim da se obratim generalnom sekretaru Narodne skupštine gospodinu Veljku Odaloviću, a u vezi s pismom koje sam kao odgovor na postavljena pitanja dobio od direktora Javnog servisa Aleksandra Tijanića 28. decembra 2009. godine. Molim vas, gospodine Odaloviću, pošto nisam u mogućnosti i ne znam kakve su moje zakonske mogućnosti, da ovo pismo dostavite državnom tužiocu za specijalni kriminal, čini mi se, specijalnom državnom tužiocu Mirku Radisavljeviću, jer će zbog trenutne istrage koja se vodi u vezi s prevarom miliona građana Srbije ovo pismo koje je meni gospodin Tijanić poslao doprineti rasvetljenju istine. Da vas podsetim, poštovane kolege narodni poslanici, da sam početkom decembra sa ove govornice tražio obaveštenja i postavljao pitanja i sumnjao da se tzv. licitacijama SMS na Javnom servisu vrši prevara miliona građana Srbije. Na drugu intervenciju gospodina Odalovića dobio sam odgovor od gospodina Tijanića, koji brani... Pošto verujem da ostale kolege narodni poslanici nisu dobili ovaj odgovor, potrudiću se da preko skupštinskih službi sve kolege narodni poslanici dobiju odgovor na moje pitanje. Dakle, izražavao sam sumnje već krajem 2009. godine, jer ko se imalo razume u neke igre, u neke zakone, video je i tada da nešto nije u redu. Tada sam insistirao na moralnoj odgovornosti direktora Javnog servisa, druga Aleksandra Tijanića, i dobio sam odgovor koji se može smatrati i pretnjom. Samo ću da navedem nekoliko rečenica šta je odgovorio meni, a verujte da je to poruka i svima vama. Kaže drug Tijanić: „Mišljenja smo“, to on za sebe kaže, „da ovakva pitanja poslanika, koja u sebi sadrže kvalifikacije dovoljne za utuženje autora takvih kvalifikacija, snižavaju etički i civilizacijski nivo Skupštine“. To je odgovor, odnosno u direktnom pismu gospodinu Odaloviću nije me ni udostojio ovog dela odgovora. Sačekao sam dva meseca, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani, da direktor Javnog servisa Aleksandar Tijanić skupi hrabrost i da me utuži. U međuvremenu, desilo se da su, na svu sreću i moje ohrabrenje, i mislim ohrabrenje miliona građana Srbije, državni organi intervenisali i da su neki ljudi pohapšeni, da je 160 ljudi privedeno na informativni razgovor u vezi s prevarom, licitacijama i prodajom automobila tim putem, odnosno dodelom nagrada na Javnom servisu. Tada sam insistirao na moralnoj komponenti. Da li milioni građana Srbije, koji finansiraju pretplatama Javni servis u ovako teškoj ekonomskoj situaciji, zaslužuju da budu još i prevareni? Ono što tražim od druga Aleksandra Tijanića, u ime građana Srbije koji redovno plaćaju TV pretplatu, jeste da se više ne krije iza saopštenja u tri rečenice u nekom izvinjenju koje pročitaju spikerke. Gospodine Tijaniću, skupi malo hrabrosti i večeras u pola osam u „Dnevniku“ izađi i izvini se milionima građana Srbije koji su preko Javnog servisa prevareni, pod jedan. Pod dva, objasni kako će da budu nadoknađene pare građanima Srbije koji su učestvovali, odnosno, narodski rečeno, navučeni na veliku prevaru putem Javnog servisa, tada sam rekao, koji nema školski program. Meni Tijanić zamera što sam rekao da je to kockarska igra. Sada se pokazuje šta je istina. Što god bude više istine, biće bolje za sve nas i građane Srbije. Kao građanin i narodni poslanik sumnjam da je samo ova ekipa koja je uhapšena umešana u sve ovo. Verujem da je i neko iz Državne lutrije i sa Javnog servisa. Prema tome, ponavljam, gospodine Tijaniću, prevario si se ako misliš da možeš da uplašiš narodne poslanike. Nisam se uplašio. Tebe pozivam da skupiš hrabrost, da izađeš u „Dnevnik“ u pola osam večeras, da se izvineš građanima Srbije, da se ne kriješ iza saopštenja kolegijuma i nekih saopštenja u tri rečenice. To je tvoja, najmanje rečeno, moralna obaveza, da izađeš kao direktor Javnog servisa, da se ne kriješ više iza nekog menadžmenta, iza nekog kolegijuma. Ovo je svima nauk, samo deset sekundi, molim vas, kolege narodni poslanici, ne zato što je moja malenkost pokrenula ovo pitanje, nego svima nama, da moramo da zaštitimo integritet Narodne skupštine, da se vredi boriti i da iz nekih pitanja koja postavljamo ovde, hvala bogu da rade državni organi, može da se sazna istina, pogotovo što se tiče onih koji pljačkaju građane Srbije. Hvala lepo.
Gospodine poslaniče, obaveza Skupštine je da interveniše ako ne dobijete odgovor u roku od 15 dana, što smo i učinili. Nakon intervencije ste dobili odgovor i obaveza je da ga vama prosledimo, što smo takođe učinili, i tu su ingerencije Skupštine završene. Gospodin Miloš Aligrudić ima reč. Izvolite.
Hvala, predsednice. Ovo što ću pitati... U stvari, to je jedan zahtev koji bih postavio Ministarstvu unutrašnjih poslova. Naime, iako je više meseci prošlo od potpisivanja Protokola o policijskoj saradnji, koji se odnosi zapravo na demarkacionu liniju Kosova i Metohije i ostatka Srbije, narodni poslanici, pa ni javnost, nisu do sada videli neki zvaničan prepis ili kopiju izvornika tog protokola. To je nešto što bi bila obaveza Vlade Srbije prema Narodnoj skupštini i prema građanima Srbije. U vreme stare SFRJ postojala su podzakonska akta koja su, iako su opšta akta po svojoj prirodi, na sebi nosila oznaku izvesnog stepena tajnosti, pa se ta akta nisu objavljivala u „Službenom listu“ ni u „Službenom glasniku“, ali je postojao poseban zbornik za objavljivanje takvih dokumenata koji po svojoj prirodi predstavljaju opšta akta. Mi danas to nemamo, srećom nemamo, ali očigledno imamo tajna dokumenta. Nedopustivo je da narodni poslanici o ovome saznaju preko novina, preko dobro informisanih novinara koji objavljuju navodno integralnu verziju teksta u svojim dnevnim novinama. Neophodno je da u ovoj Narodnoj skupštini dobijemo taj dokument. Ovo nije ni pitanje, nego je zahtev da nam se u roku koji Poslovnik predviđa dostavi taj dokument na 250 imena ove Narodne skupštine, jer, na koncu, i kada kritikujemo poteze Vlade moramo kod sebe imati zvaničan dokument kada o njemu govorimo. Naša teza je jasna i kada se dostavi dokument potvrdiće se da je Sporazum o policijskoj saradnji još jedan od akata Vlade Srbije kojima se na faktički način priznaje nezavisnost, tzv. nezavisnost Kosova i Metohije, bez obzira na velike reči koje se mogu čuti. Izjavu ministra Vuka Jeremića datu u Budimpešti ja bih potpisao u celini; dakle, protiv takvih reči mi ne možemo imati ništa protiv, one zvuče dobro. Ali, jedno su reči, a drugo su dela. Politika se ne dokazuje samo rečima i onim što izgovorimo, nego i onim što činimo. Ono što je do sada činjeno govori da je sadašnja vlast u Srbiji spremna da napravi velike kompromise kada je reč o statusu Kosova i Metohije. Kada se postavi pitanje prioriteta, da li je prioritet EU, da li je prioritet zaštita teritorijalnog integriteta, uglavnom kod većine političara vladajuće koalicije taj odgovor postaje zamagljen i stalno se kao mantra ponavlja prioritet učlanjenja u EU. Gde je tu zaštita elementarnih državnih interesa? Gde se to pokazuje? Ako hoćete da ozbiljno razgovaramo o ovakvim stvarima, onda je neophodno da narodni poslanici dobiju ona dokumenta na koja po Ustavu i zakonima ove države imaju pravo. Šta će se desiti na Brdu kod Kranja? Kako će da protekne taj susret? Odavde idu reči, ponavljam, kako država Srbija i njeni zvaničnici ne pristaju na tako nešto. Šta će se desiti sa ogromnim pritiskom – čitali ste Vordsvorta, britanskog ambasadora, pre neki dan u novinama – šta će se desiti sa ogromnim pritiskom o pravljenju dobrosusedskih odnosa sa Kosovom i Metohijom? Ko to koga treba ovde da ubedi u to da pravljenje dobrosusedskih odnosa sa delom teritorije sopstvene države ne znači de fakto priznanje nezavisnosti? To je pitanje elementarne logike. Ono što nas zanima je kako država i kako vladajuća koalicija misli da se postavi prema tome? Iz dosadašnjeg delovanja i aktivnosti vladajuće koalicije mi vidimo očiglednu nameru da se dobrosusedski odnosi naprave, da se napravi taj veliki iskorak i kompromis prema zahtevima članica EU, jer će na kraju članice, a ne Evropska komisija, odlučivati o priključenju Srbije EU. Da vidimo kakva je linija odbrane ove države, da li je jedina linija odbrane ono što Vuk Jeremić... (Predsednik: Vreme.) …govori. Molim vas, dostavite nam Protokol o policijskoj saradnji.
Gospodin Dragan Stevanović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime SRS u decembru mesecu prošle godine postavio sam jedno pitanje Vladi i, evo, pre dan ili dva dobio sam odgovor. Naime, odgovor sam dobio pod oznakom „vrlo hitno“. Ako analiziram da su prošla četiri meseca, mogu samo da zamislim kada bih ovaj odgovor dobio da dokument nije označen sa „vrlo hitno“. Inače, mi smo postavili pitanje povodom nečega što se desilo u opštini Bosilegrad, a to je jedan miting koji je organizovala parlamentarna vladajuća stranka u Bugarskoj na teritoriji naše opštine, gde su doveli 200 ljudi iz Bugarske kako bi taj miting uspeo. U odgovoru koji sam dobio od ministra Dačića stoji da je miting uredno prijavljen i konstatovano je da je skup protekao bez narušavanja javnog reda. Predmet našeg interesovanja, u svakom slučaju, nije bio javni red i mi nismo u našem izlaganju, odnosno u pitanju doveli u sumnju da je javni red bio na nivou i da je sve bilo u redu. Ono što interesuje SRS jeste urušavanje ustavnog poretka, koji je bio doveden u pitanje kroz izlaganje svih onih koji su učestvovali na tom mitingu. Ono što je za nas sporno i apsurdno jeste da se organizacija tog mitinga obezbeđuje kroz institucije države Republike Srbije, a oni koji na tom mitingu učestvuju istovremeno urušavaju njen ustavni poredak i njene institucije. Ono što nas takođe iritira jeste i činjenica da se stvari u međuvremenu nisu zaustavile, nego dobijaju na svom intenzitetu i obimu. U međuvremenu, u Bugarskoj su se održale i neke emisije u kojima su bili predstavnici lokalne samouprave iz Bosilegrada, gde im je rečeno da će biti prvi poslanici zapadnih bugarskih pokrajina u bugarskom parlamentu, što oni, naravno, nisu demantovali. Ono što se takođe nameće kao problem jeste i činjenica da je ATAKA, parlamentarna grupa koja je organizovala miting, vladajuća stranka u Bugarskoj. Mi ovakve stavove ne možemo da interpretiramo kao stav pojedinca ili opozicione bugarske stranke. Ovo na neki način predstavlja zvaničan stav bugarske države. Jer, ne može zakon koji predloži SPS ili G17 da ne bude stav Vlade, nego njihov lični stav. Pravim paralelu, poredim samo, ništa loše ne mislim. Sada hoću državu da pitam, odnosno vas koji predstavljate vlast, da li ste upoznati sa činjenicom da je ta ista poslanička grupa podnela i predlog deklaracije bugarskom parlamentu i evropskom parlamentu, na osnovu kog traže preispitivanje granica Republike Srbije na području opština Bosilegrad, Surdulica, Dimitrovgrad i Babušnica? Predmet interesovanja nam nisu opštine koje su u Bivšoj Jugoslovenskoj Republici Makedoniji. Od tada naovamo dešavaju se čudne stvari. Dešavaju se stvari na koje država ćuti, zatvara oči, a koje se objektivno postavljaju kao problem u oblasti prosvete, u oblasti funkcionisanja lokalnih organa, što se tiče položaja i statusa onih koji škole završavaju u Republici Srbiji, na našim univerzitetima, koji su diskriminisani u odnosu na one ljude iz te opštine koji završavaju školu na sofijskom univerzitetu, perničkom ili nekom drugom u Republici Bugarskoj. Srpska radikalna stranka traži odgovor od nadležnih državnih organa da li su nešto preduzeli, u skladu sa svojim zakonskim i ustavnim ovlašćenjima, da zaustave pogubno delovanje Kulturno-informativnog centra u Bosilegradu, nadležnih institucija u Bosilegradu koje su se stavile u funkciju neustavnog, odnosno antiustavnog delovanja u Republici Srbiji? Šta su do sada učinili i šta će učiniti da ne dovedu u pitanje dobrosusedske i kvalitetne međunacionalne odnosne na teritorijama opština Bosilegrad, Dimitrovgrad, Babušnica, Surdulica i svih onih opština gde živi bugarska nacionalna zajednica? Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa javlja? (Ne.) Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici narodni poslanici Zoran Kasalović, Đuro Perić, Milan Lapčević, Nikola Lazić, Aleksandra Janković i Elvira Kovač. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam da sam pored predstavnika predlagača Ivice Dačića, prvog potpredsednika Vlade, zamenika predsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova, i mr Vuka Jeremića, ministra spoljnih poslova, pozvala da sednici prisustvuju i Milorad Todorović, sekretar Ministarstva unutrašnjih poslova i Zorica Lončar-Kasalica, načelnik Uprave za upravne poslove u Ministarstvu unutrašnjih poslova. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički jedinstveni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda pod tačkama od 18. do 28, a pre otvaranja pretresa, podsećam vas da, prema članu 163. stav 3, a shodno članu 65. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore jedanput do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da će po tačkama dnevnog reda poslaničke grupe predstavljati: poslanik Dragan Šormaz Poslaničku grupu DSS - Vojislav Koštunica i narodni poslanik Zoran Krasić Poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 152. stav 2, a shodno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstveni pretres o: Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Francuske o policijskoj saradnji, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Švajcarske Konfederacije o policijskoj saradnji u borbi protiv kriminala,Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Države Izrael o saradnji u borbi protiv ilegalne trgovine i zloupotrebe narkotika i psihotropnih supstanci, terorizma i drugih teških krivičnih dela, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Švajcarske Konfederacije o readmisiji lica koja nezakonito borave sa Protokolom o primeni Sporazuma, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Hrvatske o policijskoj saradnji, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Hrvatske o predaji i prihvatu lica čiji je ulazak ili boravak nelegalan, sa Protokolom o sprovođenju Sporazuma,Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Republike Srbije i Kraljevine Norveške o readmisiji lica koja nezakonito borave, Predlogu zakona o potvrđivanju Protokola između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Italije o sprovođenju Sporazuma između Republike Srbije i Evropske zajednice o readmisiji lica koja nezakonito borave, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Kraljevine Španije o recipročnom priznavanju i zameni nacionalnih vozačkih dozvola, koji je podnela Vlada, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Srbije i Crne Gore i Bosne i Hercegovine o pograničnom saobraćaju i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o određivanju graničnih prelaza između Srbije i Crne Gore i Bosne i Hercegovine. Da li predstavnik predlagača ministar Ivica Dačić, prvi potpredsednik Vlade, zamenik predsednika Vlade i ministar unutrašnjih poslova, želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine ministre.
Gospođo predsednice Skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, na dnevnom redu današnje sednice Narodne skupštine se nalazi nekoliko sporazuma i po našoj pravnoj regulativi neophodno je budu verifikovani od strane parlamenta da bi stupili na snagu. Reč je o sporazumima koje smo mi potpisivali sa različitim državama, vezano za policijsku saradnju, za protokole o sprovođenju readmisije, zatim, Sporazum o recipročnom priznavanju i zameni nacionalnih vozačkih dozvola sa Španijom i sporazum koji se tiče određivanja graničnih prelaza između Srbije, Crne Gore i Bosne i Hercegovine. Kao što znate, po Ustavu je Narodna skupština Republike Srbije nadležna za potvrđivanje međunarodnih sporazuma. Na dnevnom redu je jedanaest zakona. Reč je o četiri sporazuma o policijskoj saradnji sa Francuskom, Izraelom, Švajcarskom i Hrvatskom, četiri sporazuma o readmisiji, odnosno zakona o potvrđivanju protokolao sprovođenju Sporazuma između Srbije i Evropske zajednice o readmisiji lica koja nezakonito borave, koji je, kao što znate, potvrđen u Narodnoj skupštini pre više godina. Na dnevnom redu je sporazum sa Španijom, koji se tiče priznavanja vozačkih dozvola, i dva sporazuma sa Bosnom i Hercegovinom koji se odnose na granične prelaze i pogranični saobraćaj. Svi ovi sporazumi, osim Sporazuma sa Bosnom i Hercegovinom, potpisani su 2009. godine i odmah potom upućeni su u skupštinsku proceduru radi ratifikacije tj. potvrđivanja. Sporazumi sa Bosnom i Hercegovinom potpisani su 2005. godine u vreme postojanja državne zajednice Srbija i Crna Gora, a treba da ih potvrdi Republika Srbija zato što je ona pravni sledbenik državne zajednice, ali bi se, naravno, ovi sporazumi potvrdili samo u delovima sporazuma koji se odnose na Republiku Srbiju. Kao što znate, Ministarstvo unutrašnjih poslova, odnosno naša policija ima neophodnu međunarodnu saradnju, jer nema uspešne borbe protiv kriminala, terorizma, korupcije i svega onoga što je u okviru naših nadležnosti bez aktivne međunarodne saradnje na ovom polju. Ta međunarodna saradnja i policijska saradnja se može odvijati i odvija se na operativnom planu putem saradnje preko Interpola i u direktnoj komunikaciji naših policija, ali je praksa da se radi jačanja tih bilateralnih odnosa i uspostavljanja direktnih kontakata i kontakt tačaka za saradnju naše policije i našeg ministarstva tradicionalno potpisuju sporazumi sa različitim državama, vezano za policijsku saradnju. Samo ću da podsetim da mi ovakav sporazum imamo, 2004. godine potpisan je sa Austrijom, o saradnji u borbi protiv međunarodnog organizovanog kriminala, međunarodne ilegalne trgovine drogama i međunarodnog terorizma; Protokol o saradnji granične policije putem eksperimentalnog uspostavljanja kontakt broja između MUP-a Srbije, Uprave granične policije, ministarstva i administracije unutrašnjih poslova Rumunije, februara 2006. godine; Sporazum o saradnji u borbi protiv organizovanog kriminala, međunarodne ilegalne trgovine drogama i međunarodnog terorizma između Rumunije i Srbije, 2007. godina; Sporazum o saradnji o borbi protiv kriminala između Vlade Slovačke Republike i Vlade Srbije, 2007. godina; Sporazum između Bugarske i Srbije o saradnji pograničnih organa iz 2007. godine; Memorandum o saradnji u borbi protiv terorizma, organizovanog kriminala, ilegalne trgovine narkoticima, psihotropnim supstancama i prekursorima, ilegalnih migracija i drugih krivičnih dela između Bugarske i Srbije, iz 2003. godine; Memorandum o namerama za saradnju u oblasti preventive elementarnih nepogoda, tehnogenih havarija i uklanjanja njihovih posledica između Vlade Srbije i Ministarstva Ruske Federacije za građansku odbranu, vanredne situacije i otklanjanje posledica elementarnih nepogoda, koji je potpisan 2007. godine; Sporazum o razumevanju i saradnji u oblasti zaštite i podrške svedoka i drugih učesnika u krivičnom postupku između jedinica za zaštitu svedoka u sastavu MUP-a Srbije, Državne agencije za istrage i zaštitu SIP-a BiH i Uprave policije Republike Crne Gore, koji je potpisan jula 2006. godine u Vašingtonu; Sporazum između vlada država članica organizacije za Crnomorsku ekonomsku saradnju o saradnji u borbi protiv kriminala, naročito njegovih organizovanih oblika, koji je potpisan 2008. godine; Sporazum o saradnji u borbi protiv kriminala, posebno njegovih organizovanih oblika, između Grčke i Srbije, 2008. godina; Sporazum o strateškoj saradnji između Srbije i biroa evropske policije, Evropola, 2008. godina; Protokol o unapređenoj trilateralnoj saradnji u borbi protiv kriminala, posebno prekograničnog kriminala, između Vlade Rumunije, Vlade Bugarske i Vlade Srbije, iz 2008. godine; Sporazum o saradnji o borbi protiv organizovanog kriminala, trgovine narkoticima i međunarodnog terorizma između Italije i Srbije, 2008. godina; Memorandum o razumevanju između MUP-a Srbije i MUP-a Hrvatske iz 2008. godine; Sporazum između Fronteksa i MUP-a, 2009 godina; Memorandum između Vlade Kipra i Vlade Srbije o saradnji u borbi protiv terorizma, organizovanog kriminala, ilegalnog trafikinga narkotika, psihosomatskih supstanci, ilegalnih migracija i drugih kriminalnih aktivnosti, 2009. godina; zajednička izjava o namerama o saradnji između MUP-a Srbije i Saveznog ministarstva unutrašnjih poslova Savezne Republike Nemačke iz 2009. godine; Ugovor između Srbije i Mađarske o saradnji organa za suzbijanje kriminala u sprečavanju prekograničnog kriminala i u borbi protiv organizovanog kriminala iz 2009. godine; Sporazum između Vlade Hrvatske i Vlade Srbije o policijskoj saradnji iz 2009. godine; Memorandum o razumevanju između Vlade Belgije i Vlade Srbije, koji je potpisan 2009. godine; Sporazum između Srbije i Švajcarske Konfederacije o policijskoj saradnji u borbi protiv kriminala iz 2009. godine; Memorandum o razumevanju između Vlade Srbije i Švajcarskog federalnog saveta o partnerstvu u oblasti migracija između Srbije i Švajcarske Konfederacije, iz 2009. godine; Sporazum o saradnji između MUP-a Ruske Federacije i MUP-a Srbije iz 2009. godine; Sporazum između Vlade Ruske Federacije i Vlade Srbije o saradnji u oblasti sprečavanja i otklanjanja posledica vanrednih situacija iz 2009. godine; Sporazum između Vlade Izraela i Vlade Srbijeo saradnji u borbi protiv ilegalne trgovine i zloupotrebe narkotika i psihotropnih supstanci, terorizma i drugih teških krivičnih dela, iz 2009. godine; Memorandum o razumevanju između Saveznog MUP Austrije i MUP Srbije o jačanju saradnje u oblasti unutrašnje bezbednosti iz 2009. godine; Sporazum između Srbije i Francuske o saradnji u oblasti borbe protiv kriminala iz 2009. godine; Protokol između MUP-a i Ženevskog centra za demokratsku kontrolu oružanih snaga o upućivanju oficira za vezu u sedište DCAF u Ljubljani iz 2009. godine; Sporazum o dugoročnoj saradnji sa Ženevskim centrom za demokratsku kontrolu oružanih snaga iz 2009. godine; Protokol između MUP-a Republike Srbije i MUP-a Makedonije o organizovanju i održavanju redovnih sastanaka između predstavnika graničnih policija na centralnom, regionalnom i lokalnom nivou, iz 2008. godine; Protokol između MUP-a Srbije i Ministarstva bezbednosti BiH o sprovođenju zajedničkih patrola uz državnu granicu; Protokol između MUP-a Srbije i MUP-a i Državne uprave Crne Gore o sprovođenju zajedničkih patrola uz zajedničku državnu granicu iz 2009. godinu i Protokol između MUP-a Srbije i Ministarstva bezbednosti BiH o održavanju redovnih sastanaka predstavnika graničnih policija na državnom, regionalnom i lokalnom nivou iz 2009. godine. Želeo bih da kažem da je osnovni motiv za zaključivanje ovih sporazuma o policijskoj saradnji potreba za daljim unapređenjem te saradnje. Pri tom treba naglasiti da je ta saradnja i do sada bila na zadovoljavajućeg nivou, pogotovo što se tu nalaze i nama prijateljske zemlje, u kojima živi veliki broj naših državljana, ali među kojima ima i onih koji se bave kriminalnom delatnošću. Akcenat kod ovih sporazuma je na borbi protiv kriminala, naročito organizovanog kriminala, kao i terorizma. Zajedničko za ove sporazume je, kao što vidite, da se njima bliže definišu ciljevi, oblasti i način saradnje, nadležni organi za saradnju, predviđa osnivanje zajedničkih tela, reguliše način razmene i zaštite poverljivih podataka, a predviđa se i mogućnost razmene policijskih oficira za vezu. Kada je reč o sporazumima i protokolima o readmisiji, to jest o predaji lica koja u stranim državama nelegalno borave, motivisani su pre svega namerom da se suzbiju ilegalne migracije. Pored toga, na ove akte nas upućuje i Sporazum između Srbije i Evropske zajednice o readmisiji lica koja nezakonito borave, koji predviđa da Srbija i države članice EU na koje se sporazum odnosi mogu da sačine protokol o sprovođenju Sporazuma u cilju uspostavljanja mehanizama saradnje i preciziranja načina komunikacije oko ovih pitanja u vezi sa procesom readmisije, utvrđivanja nadležnih organa, graničnih prelaza i punktova, modaliteta povratka, uslova za povratak uz pratnju, uključujući i tranzit državljana trećih država ili lica bez državljanstva sa pratnjom. Samim tim su ova pitanja predmet ovih sporazuma odnosno protokola o readmisiji. Narodna skupština Republike Srbije je pomenuti sporazum ratifikovala dana 7. novembra 2007. godine. Inače, pregovori EU i Republike Srbije o zaključenju sporazuma o readmisiji otpočeli su novembra 2006. godine i nakon tri runde pregovora u Briselu su 16. maja 2007. godine parafirani sporazumi između Srbije i Evropske komisije. Potpisivanje sporazuma je usledilo 18. septembra 2007. godine u Briselu, a, kao što sam i rekao, Narodna skupština je ratifikovala ovaj sporazum 7. novembra 2007. godine. Sporazum između Evropske komisije, odnosno Evropske zajednice i Republike Srbije o readmisiji lica koja nezakonito borave je stupio na snagu 1. januara 2008. godine. Odredbe ovog sporazuma imaju primat u odnosu na bilo koji bilateralni sporazum ili aranžman o readmisiji zaključen između Srbije i države članice EU u meri u kojoj odredbe tih sporazuma i aranžmana nisu u skladu sa odredbama ovog sporazuma. U skladu sa Sporazumom o readmisiji koji sam spomenuo potrebno je zaključiti i implementacione protokole za sprovođenje jedinstvenog sporazuma o readmisiji sa EU. Stanje je sledeće: sa Slovenijom je potpisan Protokol o readmisiji 8. juna 2009. godine i stupio je na snagu 8. februara 2010. godine; sa Francuskom je potpisan Protokol o readmisiji 18. novembra 2009. godine; sa Italijom je potpisan Protokol o readmisiji 13. novembra 2009. godine i upućen je u skupštinsku proceduru; sa Mađarskom je potpisan Protokol o readmisiji 15. decembra 2009. godine na srpsko - mađarskoj granici; sa Nemačkom su pregovori o protokolu o readmisiji u toku. Održani su jula 2009. godine, u Nemačkoj i tada je usaglašen tekst protokola i očekuje se njegovo potpisivanje. Sa zemljama Beneluksa je usaglašen tekst Protokola na pregovorima održanim 25. i 26. januara 2010. godine i u toku je naša unutrašnja pravna procedura; sa Estonijom je usaglašen na pregovorima5. i 6. novembra 2008. godine tekst protokola između Republike Srbije i Estonije o primeni sporazuma, osim dva člana za čije usaglašavanje treba da se održi nova runda pregovora, što zavisi od estonske strane. Sa Maltom su u toku pregovori o protokolu, održani su 25. i 26. novembra 2009. godine; sa Slovačkom su takođe u toku pregovori o protokolu readmisije, održani su u decembru prošle godine i tada je usaglašen tekst protokola. Sa Velikom Britanijom je takođe u toku usaglašavanje teksta protokola o readmisiji; pregovori su održani u Beogradu 23. i 24. februara i taj tekst protokola je usaglašen. Želim da napomenem da u postupku readmisije lica koja nezakonito borave na teritoriji druge strane ugovornice ovih protokola i sporazuma sve troškove snosi država koja podnosi zahtev za readmisiju. Napominjemo da samo u pojedinim slučajevima troškove izdavanja putnog lista snosi naša država, odnosno Ministarstvo spoljnih poslova. Što se tiče vraćanja lica albanske nacionalnosti sa Kosova i Metohije, po pravilu, države članice EU ih vraćaju direktno na teritoriju Kosova i Metohije na osnovu aranžmana koje su te zemlje zaključile sa UNMIK-om. Kada se radi o licima nealbanske nacionalnosti sa područja Kosova i Metohije, iz razloga bezbednosti ta lica mogu da biraju da li se vraćaju na teritoriju Kosova i Metohije ili na teritoriju ostalog dela Srbije i Srbija prihvata povratak svih svojih državljana nakon što se neosporno utvrde identitet i državljanski status. U prošloj, 2009. godini od strane nadležnih organa zemalja članica EU ukupno je primljena 2.191 zamolnica za vraćanje lica po Sporazumu o readmisiji, od kojih je za 1.423 lica dat pozitivan odgovor, odnosno da postoji obaveza preuzimanja i da se mogu vratiti u Srbiju, a za 768 lica dat je negativan odgovor, da ne postoji obaveza preuzimanja, s obzirom na to da u postupku provera nije utvrđen državljanski status i identitet ovih lica. U periodu prva dva meseca ove godine od strane nadležnih organa zemalja članica EU ukupno je primljeno 478 zamolnica za vraćanje lica po Sporazumu o readmisiji, od kojih je za 304 lica dat pozitivan odgovor da postoji obaveza preuzimanja i da se mogu vratiti u Srbiju; za 156 lica dat je negativan odgovor, da ne postoji obaveza, s obzirom na to da u postupku provere nije utvrđen državljanski status i identitet ovih lica, a 18 zamolnica je još uvek u postupku provere. Želim da napomenem da je, kao što ste videli, u periodu od kada je uvedena vizna liberalizacija povećan broj zahteva za dobijanje azila u nekim državama EU, naročito u Belgiji i Švedskoj. Jasno je da ova lica neće dobiti... Reč je, naravno, o najvećem broju lica sa teritorije juga Srbije, uglavnom albanske i u manjem broju romske nacionalne pripadnosti, i značajno većem broju lica sa teritorije Makedonije, takođe albanske nacionalne pripadnosti. Danas će biti vraćeni autobusom iz Belgije oni koji dobrovoljno žele da se vrate. Od toga je 21 lice državljanin Srbije i biće vraćeni u Preševo. Ostalih 20 i nešto lica su državljani Republike Makedonije i oni će biti dalje prevezeni u Makedoniju. Bitno je reći je da je nužno ustanoviti da li u ovim... Inače, reč je o oko četiri stotine lica koja su zatražila azil u Belgiji i nešto više od 500-600 lica koja su zatražila azil u Švedskoj. Jasno je rečeno od strane predstavnika vlasti da nema osnova za traženje. Dogovor je da vlasti Republike Makedonije i Srbije pogledaju i istraže da li u procesu odlaska u Belgiju i Švedsku, pošto se to obavlja preko određenih turističkih agencija, uglavnom autobuskim prevozom, ima elemenata organizovanosti, odnosno kriminalnih aktivnosti, imajući u vidu da je reč o jasno utvrđenom načinu na koji se dolazi u Belgiju – autobusima na određenim linijama, koji su praktično dolazili iz Makedonije a usput uzimali i naše državljane sa juga Srbije. Ono što je bitno jeste da će Srbija u ovome biti veoma kooperativna. Naravno, očekujemo da ovo što se dešava neće ugroziti viznu liberalizaciju, imajući u vidu da sa ovom državom postoji jasan sporazum, protokol o readmisiji, tako da će svi oni koji nezakonito borave i bez ikakvog razloga i osnova traže azil biti odbijeni i vraćeni u Srbiju. Stoga molim naše državljane da shvate da vizna liberalizacija ne znači pravo na dobijanje azila, nego pravo na sticanje nekih radnih prava ili prava stalnog nastanjenja u tim državama jer je to definisano njihovim unutrašnjim zakonodavstvom. Ovde imamo podatke, za svaku državu, koliko je zahteva za readmisiju bilo, koliko je prihvaćeno. Želim samo još jednom da podsetim, kada država koja je podnela zahtev za readmisiju nama pošalje spisak lica, mi onda utvrđujemo da li su ta lica naši državljani, imajući u vidu da su to uglavnom lica koja se predstavljaju da su bez dokumenata. Ako se utvrdi njihov identitet i da su to naši državljani, onda se prihvata vraćanje u Republiku Srbiju. Zato je ovaj broj takav. Od ukupnog broja, rekao sam, za prošlu godinu, od 2.191 zahteva, odnosno zamolnice za readmisiju, dali smo pozitivan odgovor za 1.423 lica, što znači da za ova druga lica nije utvrđeno, tu nema nikakvih dokaza da su to državljani Republike Srbije. Sledeći sporazum je sporazum sa Španijom o recipročnom priznavanju nacionalnih vozačkih dozvola našim državljanima koji imaju legalni boravak u Španiji. Taj sporazum treba da im omogući da svoje važeće vozačke dozvole, izdate od strane naših državnih organa, zamene za španske bez polaganja dodatnih teorijskih i praktičnih ispita. Ovo tim pre što krivično zakonodavstvo Španije od maja 2008. godine predviđa da se upravljanje vozilom bez vozačke dozvole sankcioniše sa tri do šest meseci zatvora ili visokom novčanom kaznom. Strani državljani koji imaju boravak u Španiji su dužni da nakon određenog vremena svoju vozačku dozvolu zamene za špansku. U suprotnom, mogu odgovarati po tim krivičnim odredbama, tako da je ovaj sporazum u interesu naših ljudi koji legalno borave u Španiji. Naš je interes da se ovakvi sporazumi potpišu i sa drugim državama gde postoje ovakvi problemi.Naročito smo na tome insistirali i već duže vreme na tome razgovaramo i pregovaramo sa Italijom, jer takođe postoji taj problem nepriznavanja naših vozačkih dozvola. Veoma je bitno da se to uradi da naši ljudi koji tamo borave ne bi imali krivičnopravnih problema zbog nepriznavanja naših vozačkih dozvola. Na kraju, sporazumi sa BiH koji se odnose na granične prelaze u pograničnom saobraćaju – cilj ovih sporazuma je da se pravno uredi funkcionisanje graničnih prelaza koji su 1992. godine otvoreni jednostranim odlukama dve strane radi saobraćaja ljudi i robe. Time bi trebalo da se olakša život stanovništva nastanjenog u pograničnom području, ali i unaprede svi vidovi saradnje na lokalnom nivou. Ovi granični prelazi će posle stupanja na snagu oba sporazuma biti prekategorisani u međunarodne granične prelaze i u granične prelaze za pogranični saobraćaj, preko kojih će prelaziti samo lokalno stanovništvo. Sprovođenje oba sporazuma trebalo bi da se odvija uz učešće i razvoj mešovitih komisija sastavljenih od predstavnika obeju ugovornih strana. Na kraju želim samo da napomenem da svi ovi sporazumi jesu u funkciji veće efikasnosti rada našeg ministarstva i od interesa su ne samo za državne organe, nego i za građane naše zemlje, kada je reč o regulisanju pravno neregulisanih pitanja, kao što je pitanje vozačkih dozvola. Stoga pozivam sve poslaničke klubove i sve poslanike da, bez obzira na političke razlike i bez obzira na političke grupacije kojima pripadaju, vlasti i opoziciji, a imajući u vidu karakter ovih sporazuma, procene koje od ovih sporazuma mogu podržati, imajući u vidu da oni daleko prevazilaze bilo kakve političke okvire delovanja naših političkih stranaka od kojih je sastavljen ovaj parlament. Stoga vas pozivam da podržite ove sporazume, jer su oni u funkciji naše države i naših građana.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Da li narodni poslanici koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora za odbranu i bezbednost žele reč? Izvinite, da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Da.) Samo se prijavite. Izvolite. Reč ima gospodin Dragan Todorović.
To sam i uradio, gospođo predsedniče, imam sad i neki osećaj da sa vaše strane možda postoji neka namera, ali neću insistirati na tome. Posle ovakvog inspirativnog govora koji je održao ministar unutrašnjih poslova čovek se ne može oteti utisku, ipak, da neke stvari nisu baš onakve kakvim ministar želi da nam ih predstavi. Pre svega, gospodine ministre, mislim da je trebalo da se zalažete za to da se ovih 11 tačaka ne svedu na jednu jedinu tačku. Ako uzmete koliko je trebalo predsedniku Skupštine samo da pročita dnevni red, to sam precizno merio – četiri minuta i 36 sekundi, ima ovde poslanika koji imaju pravo da govore samo pet minuta, njima bi, recimo, kada pročitaju dnevni red ostalo još 24 sekunde da obrazlože. Morate priznati, i pored nesumnjivih sposobnosti koje poslanici imaju, da to ipak prevazilazi neke normalne ili uobičajene granice. Ako ste već hteli da skratite ovu raspravu, mogli ste to da podelite na, hajde da kažem, neki prirodan sled. Trebalo je da imamo najmanje tri-četiri tačke dnevnog reda. Imamo četiri tačke o readmisiji, četiri tačke o policijskoj saradnji; imamo sporazum vezan za vozačke dozvole i ove sporazume sa Crnom Gorom, BiH. Morate priznati da bar ove tri oblasti nemaju nikakve veze jedna sa drugom. Ali, to pokazuje samo koliko vi cenite ovaj parlament i koliko vam je stalo da stvarno čujete od poslanika šta imaju da kažu o predlozima zakona koji stižu od strane Vlade. Hajde sada da postavimo pitanje ovog vašeg poziva građanima Srbije da ne putuju u Evropu. Moram da vam priznam, gospodine ministre, da sam zapanjen. Naprotiv, pozivam građane Srbije da svi krenu u Evropu. Valjda je to cilj, da idemo u Evropu. Ne razumem, gospodine ministre, kakva je razlika između odlaska u Evropu devedesetih godina i 2010. godine? Stvarno mi nije jasno, gospodine ministre, zašto niste obratili pažnju na takvu činjenicu, jer ste dosta vremena posvetili problemu koji nije na dnevnom redu, a vezan je za vraćanje nekih građana koji su otišli zato što traže politički azil. Verujem tim građanima da stvarno traže politički azil. Gospodine ministre, podsećam vas da su devedesetih godina tim istim građanima i predstavnici Evrope verovali. Šta se to desilo da im sada ne veruju i sada hoće odmah da ih vrate, a devedesetih su im verovali? Jednostavan je razlog: sada im politički nisu interesantni, a tada im jesu bili interesantni. Tada su uz njihovu pomoć i uz njihovu brojnost hteli da dokažu da je u Srbiji nedemokratski režim, da svi imaju i ljudska i politička prava, odnosno da tada nisu imali, a da sada imaju. Pogledajte koliko je taj Zapad licemeran. Zašto bi mi sada trebalo da prihvatimo, zbog te njihove licemernosti, još da imamo štetu? Oni koji su otišli, koje su oni prihvatili kao političke azilante, jer drugačije nisu mogli da ostanu, ne treba da budu prihvaćeni u Srbiji. To je jedan od razloga. Drugi razlog je – kako je uopšte moguće da vi prihvatite dvostruke aršine kada su u pitanju građani sa Kosova i Metohije? Vi kažete da oni koji prihvataju da se vrate na Kosovo i Metohiju idu direktno u Prištinu, a one koji ne prihvataju, zato što se boje za svoju sigurnost, prihvata Srbija. Pitam vas, gospodine ministre, ako je to tačno, a sigurno je tačno, zar to nije najbolji dokaz kakva je to tvorevina na Kosovu i Metohiji? Kakvi su to paradržavni organi ili uopšte institucije i nakaza od države u kojoj građani nisu sigurni za svoju fizičku bezbednost? Zar to nijenajočitiji primer? Ali, šta briga Evropu za to. Evropu to uopšte ne interesuje. Njima je bitno da se sada otarase onih koji su devedesetih godina dolazili u Evropu i koji im sada stvaraju teškoće. Sledeće pitanje koje se postavlja – zašto mi da potpisujemo sporazume sa državama koje su priznale Kosovo i Metohiju? Prosto ne mogu to da razumem. Oni priznali nezavisnost Kosova i Metohije, a mi pristajemo da njima, faktički, činimo uslugu tako što sada ono što su uradili da bi nam naneli štetu prihvatamo kao nešto što je potpuno normalno, uobičajeno, a da od toga mi imamo štetu. To meni uopšte nije jasno. Odnosno, jasno mi je kada uzmem u obzir šta sve radite i na koji način gledate da uništite ovu državu. Idemo na sledeće tačke, koje su vezane za policijsku saradnju. Ovde se takođe postavlja jedno principijelno pitanje – o kakvoj je to saradnji reč, sem kada je u pitanju borba protiv terorizma, organizovanog kriminala, trgovine narkoticima itd? Postavlja se pitanje kakva je naša uloga u tome? Ova poslednja afera vezana za braću Šarić najbolje govori, bar neke informacije govore, da je u suštini to obračun koji je imao za cilj samo da promeni vrh, odnosno da se promene uvoznici i distributeri kokaina, da je to sada prešlo u nečije druge ruke. Što se tiče tržišta, to će sve ostati po starom. Siguran sam da neko iza toga stoji, jer, da se ne lažemo, sve to što je urađeno urađeno je pre svega u saradnji sa DEA, američkom službom za borbu protiv šverca narkotika. Ali, neke činjenice govore da se i ta služba na neki način rukovodi političkim motivima. Ne samo političkim, nego i ekonomskim motivima. Jer, bez obzira na borbu protiv narkotika, činjenica je da njih ima sve više, posebno na tržištu Srbije. Posebno je zabrinjavajuće to što sve veći broj dece, i to mlađeg uzrasta, postaju zavisnici od narkotika. Postavlja se još jedno pitanje. Ovde navodite da ćemo potpisati policijsku saradnju sa Hrvatskom. Postavljam pitanje – ljudi moji, kako je to moguće? Kako je moguće da vi potpisujete sporazum sa državom u kojoj još uvek postoje tajne optužnice? Ima li zemlje na svetu gde to još funkcioniše? Posebno, sve te tajne optužnice su protiv Srba, što govori samo po sebi. Vi još potpisujete sporazum sa takvom državom. To je prosto neverovatno! To je egzemplar kršenja ljudskih prava i sloboda, da postoje tajne optužnice, da niko živ ne zna da ste optuženi i da u onom momentu kada to odgovara hrvatskoj državi, ako se neko pojavi sa tih tajnih optužnica, čak i ako ga nema, mogu da ga stave, jer tajna je, otkud znamo koliko takvih ljudi ima, i da ga uhapse. Na taj način sprečavaju da se vrate oni koji su u zločinačkim akcijama „Bljesak“ i „Oluja“ 1995. godine izvršili najveće etničko čišćenje na prostoru Evrope od Drugog svetskog rata. Mi sa njima treba da potpisujemo policijski sporazum. To je prosto neverovatno. Nastavio bih, pošto sam izdvojio mišljenje, i sledećih pet minuta, ako mi dozvolite. (Predsednik: Sada su na redu oni koji imaju mogućnost da obrazlože izdvojeno mišljenje. Vi ste prvi među njima. Izvolite.) Hvala vam veliko. Prema tome, mislim, gospodine ministre, da je trebalo o ovome dobro da razmislite i da ne dovodite našu državu u ovakvu poziciju. Imamo ovde još jednu tačku, jedan zakon, odnosno protokol, koji će SRS podržati. To je vezano za Predlog zakona o potvrđivanju sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Kraljevine Španije o recipročnom priznavanju i zameni nacionalnih vozačkih dozvola. Smatramo da je to potrebno, da postoji jedan broj građana koji rade ne samo u Španiji, nego i u drugim zemljama EU i da bi ovakve protokole trebalo potpisati sa svim zemljama EU. Gospodine ministre, pre nego što ste uopšte razgovarali sa svim ovim državama o potpisivanju ovih protokola, trebalo je da tražite da potpišete i ovakav protokol sa tim zemljama. Pre svega mislim da je to trebalo da uradite sa Italijom. Siguran sam da ste vi obavešteni o problemu koji je imalo nekoliko hiljada naših građana (ne znam tačno, od 1.500 do 4.000 i nešto), koji u Italiji voze kamione, autobuse i koji su prošle godine morali da napuste Italiju jer nisu mogli više da se bave tim poslom zato što Italija više nije priznavala dozvole koje su izdate u Srbiji, odnosno SRJ. Sada postavljam pitanje zašto vi, gospodine ministre, niste učinili više da se taj problem reši u korist naših građana? Ako stvarno oni cene našu državu, uvažavaju sve te stvari koje su se ovde pokrenule, hvale nas na sve moguće načine, zašto ovakvim jednostavnim gestom ne pokažu da je to stvarno, da to nije samo forma i da to nema samo jednu jedinu pozadinu iza sebe, a to je da nas što više uvlače u taj put koji su nam oni sami odredili, dok potpuno ne budemo prihvatili nezavisnost Kosova i Metohije. U pozadini svega stoji ono što nam svakog dana, sada već otvoreno, prete – da ćemo morati da uspostavimo dobrosusedske odnose sa Kosovom i Metohijom. To uopšte više ne može ni na koji način da se razume kao savet ili da se prihvati kao savet. To je direktna pretnja i upozorenje – ukoliko ne prihvatite da imate dobrosusedske odnose, nećete moći u Evropu. I to redom, od engleskog, nemačkog ambasadora. Ovaj sadašnji nemački ambasador je malo finiji i rafiniraniji. Prethodni znate šta nam je rekao, gospodin Cobel, sećate se, gospodine ministre – budite dobri, inače, imamo mi i druge načine. Da nas podseti šta sve imaju rekao nam je da 1918. godine nismo ušli u ovim granicama u Kraljevinu SHS. Verovatno sad to javno ne govore, možda govore vama u neposrednim susretima, možda je to razlog zbog čega vi mislite da ćete prihvatanjem ovakvih stvari možda izbeći da na dnevni red dođe i nešto ozbiljnije. Međutim, gospodine ministre, siguran sam da nas ne očekuje ništa dobro, da mi u svim tim odnosima sa EU i zemljama EU na prvo mesto treba da stavimo pitanje Kosova i Metohije i da to bude pitanje svih pitanja, i dok se to ne reši da mi vodimo računa šta sve prihvatamo. Na kraju, ponovo pozivam građana Srbije, spremite se i svi krenite u Evropu, jer to je cilj i nemojte da se obazirete na ove pozive … (Predsednik: Vreme.) … ministra unutrašnjih poslova jer mislim da to nije dobro za vas. Hvala vam veliko.
Među onima koji su izdvojili svoje mišljenje na Odboru je i gospođa Nataša Jovanović, koja želi reč. Izvolite.
Hvala vam. Gospođo predsedniče, gospodine ministre, u ovom izdvojenom mišljenju ću govoriti samo o jednom sporazumu koji ste potpisali u avgustu mesecu 2009. godine, ne umanjujući značaj ovog sa Kraljevinom Španijom, vezano za vozačke dozvole, o čemu je govorio gospodin Todorović. Ali, ovo je zaista od izuzetne važnosti, kada je u pitanju sporazum sa Švajcarskom o policijskoj saradnji u borbi protiv kriminala, zato što je to put koji će omogućiti da rešite jedan nezavršeni slučaj, a to je duvanska mafija, na čijem čelu je Stanko Subotić Cane. On se, po nekim informacijama koje su preneli mnogi evropski mediji, u najvećem broju dana u godini, osim u Crnoj Gori, gde ima utočište od svog političkog mentora Mila Đukanovića, čiji je finansijer i za koga obavlja sve prljave poslove unazad petnaest godina, nalazi u Švajcarskoj. Čak postoje ozbiljne indicije da on ima švajcarsko državljanstvo, svakako ima i državljanstvo neke druge zemlje, ali njegov najveći kapital je koncentrisan u Švajcarskoj, pored onoga što ima u Crnoj Gori, a što po predlogu naše zemlje, pošto je on stavljen na Interpolovu crvenu poternicu u avgustu mesecu 2007. godine, crnogorska vlast nije htela da mu oduzme, odnosno da stavi zabranu na korišćenje te imovine u Crnoj Gori. Međutim, ovde sada postoji ozbiljna opasnost da će švajcarske vlasti da ga štite, iako se on, po saznanjima koja su izneli neki potencijalni svedoci u postupku protiv njega, a naročito gospodin Ratko Knežević, poznati crnogorski biznismen i nekadašnji predstavnik te države, odnosno Republike Crne Gore, dok smo još bili u zajedničkoj državi, u Vašingtonu... Dakle, Stanko Subotić je ozbiljan kriminalac i vi to vrlo dobro znate. On ne samo da je označen kao vođa duvanske mafije, koji je naneo ogromnu finansijsku štetu državi Srbiji u periodu od više od deset godina, već je i neko ko se sumnjiči da je naredbodavac pojedinih ubistava u Srbiji, najpre Radovana Stojčića Badže, nekadašnjeg zamenika ministra policije, a zatim i drugih ljudi u lancu, koji su označeni kao deo duvanske mafije. Ovaj sporazum u članu 2. kaže da će naša država da sarađuje sa Švajcarcima u oblasti borbe protiv svih kriminalnih aktivnosti, a naročito, i onda su nabrojana (od slova a. do slova l.) ta krivična dela. Međutim, gospodine ministre, mi smo sada u velikom problemu zbog činjenice da se na poternici koja je izdata za Stankom Subotićem u avgustu 2007. godine koristi isključivo jedna reč „fraud“, što znači prevara. Prevara, on jeste zaista evropski poznat i na Balkanu je jedan od najvećih kriminalaca, svi u Srbiji znaju da je prevarant, ali to nije pravno dobro uobličeno krivično delo na toj poternici. Ovde imamo pod tačkom a. organizovani kriminal; zatim, pod tačkom f. trgovinu narkoticima, što može da ga dovede i te kako u vezu sa braćom Šarić, o čemu će naknadna istraga pokazati da je tačno; zatim, pod slovom j. pranje novca i privredni kriminal, što je tačno; korupcija, što se odnosi na kupovinu pojedinih političara u zemlji, pre svega Tomislava Nikolića i Aleksandra Vučića. Jer, kao što vam je poznato, gospodine ministre, BIA nas je obavestila pre 15 dana, na naše direktno pitanje, da su Nikolić i Vučić imali sastanke u hotelu „Ric“ u Parizu odmah pošto je za Stankom Subotićem Canetom raspisana Interpolova poternica zbog toga što je označen kao vođa duvanskog kartela, najvećeg na Balkanu, kao jedan od najopasnijih kriminalaca. Dakle, po svedočenju, odnosno iskazima upravo malopre pomenutog gospodina Kneževića u više medija, kako u Srbiji tako i u drugim državama, oni su tog dana kada su se sastali, prvi pa drugi, pa ko zna koliko puta, BIA je rekla da ne zna prirodu i karakter tih susreta, ali svakako ih je bilo, dobili najmanje pet miliona evra za razbijanje SRS i za otimačinu stranke u trenutku kada je najveća opasnost pretila našem predsedniku, koji se već sedam godina herojski bori u Haškom tribunalu. Sada možete da intenzivirate … (Predsednik: Vreme.) … završavam, saradnju sa švajcarskim vlastima ako oni to budu hteli, ali sam sigurna da ga oni štite i da pre svega imaju, i uvek će vam reći, tu pravnu proceduru i smetnju zbog toga što je, ponavljam, pogrešno pravno formulisana poternica koja je raspisana za Stankom Subotićem; umesto reči „prevara“, trebalo je da bude „organizovani kriminal, krijumčarenje“ i sve ono što sam rekla. Zahvaljujem.
Da li još neko od narodnih poslanika koji su izdvojili mišljenje želi reč? Gospodin Jadranko Vuković i Branimir Đokić nisu tu. Da li predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Gospodin Velimir Ilić. Izvolite.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, želim da pozdravim to što se donosi ovaj set zakona, ali ne na ovakav način. Veoma je loše kada jedanaest zakona ili sporazuma ide u paketu, o čemu je govorio gospodin Todorović. Ovo je trebalo razvrstati u više tačaka da bismo mogli da prodiskutujemo o svakom problemu, da nam se ne provuku neke greške koje su se do sada u mnogim zakonima koje smo donosili, u mnogim odlukama provlačile. Imamo problem zato što ovde dođu ministri i donesu jedan paket zakona. Sećam se poljoprivrede, petnaest zakona odjednom, pre podne, sve u paketu usvojimo, načelna rasprava, i uveče se pohvalimo u medijima da je usvojeno jedanaest zakona u načelu, petnaest zakona u načelu i to je uspeh. Svi ponavljamo jedno – to je EU, to su evropski zakoni, mi se približavamo EU itd. Juče smo imali drugog ministra, koji je, nažalost, na ovakav način, u paketu, zloupotrebljavao neke odluke Vlade, a možda i parlamenta. Pričao nam je priče, čak je upotrebio i jednu rečenicu koja ne može da se opravda u parlamentu, čudim se da ga predsedavajući nije opomenuo kada je rekao – onaj ko to kaže laže kao pas. Narodna poslovica kaže da pas može da bude veran, a ne može da laže kao pas; to nisam čuo, prvi put sam čuo od ministra Sada mogu da kažem – laže kao ministar. Zašto? Zato što je izneo niz laži. (Predsednik: Gospodine Iliću, samo da vas malo usmerim na današnju temu.) Vraćam se odmah na temu. Očekujem od ministra Dačića da preduzme neke mere da bi mnogi sporazumi sa državama bili u redu, da o njima ovde prodiskutujemo. Samo da pročitate dnevni red treba vam vreme, a tek da nabrojite tačke dnevnog reda, a tek da prodiskutujete o svakoj tački, onda vam treba izuzetno mnogo vremena. Prema tome, ovo nije dobro. Pitam vladajuću koaliciju – gde se žurite, čemu tolika žurba? Zašto ovoliki paketi? Čuli smo pre neki dan da je EU najranije 2017. godine. Da se ne bi provlačile neke greške, koje se ovde provlače jer se lovi u mutnom... Kada se nešto usvaja u jednom paketu svašta se provuče i ljudi ne obrate pažnju, o pojedinim tačkama niko ne kaže nijednu reč. Imamo slučajeve i juče smo raspravljali, učestvovao sam u toj raspravi … Od vas, gospodine ministre, očekujem da razrešite veliki problem, a s obzirom na to da je ugroženo ministarstvo koje je dobila vaša partija, Ministarstvo za energetiku, čiji je ministar gospodin Škundrić, očekujem i njegovu reakciju, očekujem i javnu reakciju EPS-a, da se oglasi, iz više razloga. Pre nekog vremena Vlada Republike Srbije je donela jednu odluku i odobrila EPS-u zaduženje od 32.000.000 evra, da postavi optičke kablove na koridorima. EPS je završio, postavio i to je mreža optičkih kablova koje je postavio EPS u Srbiji i zadužio se kreditom od 32.000.000, a taj kredit sad stupa na otplatu. Da li smo se nekada na Vladi dogovorili da neko od javnih preduzeća Srbije dobije dodatne prihode od korišćenja koridora optičkih kablova? Juče je ministar Dulić opravdavao da je dobro da uđe sa optikom neka „Nuba invest“, firma koja pere pare u Srbiji. Ko je uplatio „Putevima“ pet miliona evra? (Predsednik: Gospodine Iliću, opet ću morati malo da vas usmerim.) Ovo su sporazumi koji se potpisuju sa državama. Imamo sporazum sa Slovenijom, ali nemamo sa njihovim kriminalcima. Potpišemo sporazum sa Španijom, sporazum sa mnogim državama potpisujemo, ali ne sa kriminalnim grupama, koje peru pare preko Srbije i sve se to uvrsti posle kao da imamo određene sporazume sa tim državama. Molim vas da jedan sistem u ovoj državi, koji je kompletno završen i koji se sada koristi sa 20% kapaciteta, a 80% je slobodnog kapaciteta … Sada neko pravi nov sistem, paralelan sistem, izbacuje EPS iz korišćenja u sistemu telekomunikacija. Kako je moguće da neko ko nema dozvolu, licencu, odobrenje RATEL-a uđe u ovako veliku investiciju? Ako vozite i zaustavi vas saobraćajni policajac, gospodine ministre, i prvo vas pita da mu date vozačku dozvolu, a vi kažete – nemam dozvolu, on dalje sa vama ne razgovara. Znači, napravili ste prekršaj, niste kvalifikovani da vozite. Ne možete da vodite velike investicije u Srbiji itd. Džaba svi ovi sporazumi što se potpisuju kada paralelno članovi naše vlade, ljudi iz vladajuće koalicije koriste i zloupotrebljavaju vlast, pribavljaju na brzinu odobrenja od javnih preduzeća. Ovde smo imali ministra infrastrukture koji je rekao da nema pojma o tome; u njegovom je resoru, uvode nam raznorazne Tomažiće, raznorazne Subotiće, raznorazne ljude ovde koji dolaze i rade određene poslove. Prema tome, molim vas da kao resorni ministar preduzmete sve radnje, a ja ću vam dostaviti kompletnu dokumentaciju, da vidite o čemu se radi. Nazovite gospodina Škundrića, popričajte sa EPS-om da li je tačno da je ova država uložila u prirodni resurs; uzela kredit i napravila veliku investiciju u Srbiji, sprovela optičke kablove i pokrila celu teritoriju Srbije. EPS kaže u svom izveštaju da je to najsavremenija optika na Balkanu trenutno, kompletno završena. Sada dolazi firma koja ima 3.000 evra na računu, nema direktora, nema nikoga, ne postoji nijedan zaposleni i dobija ogroman posao, na mala vrata. Kako je to moguće u jednoj državi koja hoće da uđe u EU? Ovde smo slušali svašta juče, slušali smo odbranu ministra koju mali Đokica ne bi razumeo, a kamoli neko drugi. Molim vas da preduzmemo sve mere. Druga stvar, što se tiče Kosova, molim vas, da li će se ove dozvole za transport tretirati... Već sada na Kosovu traže, evo, „Lasti“, „Putniku“ i mnogim drugim našim firmama, za ulazak na Kosovo traže dozvole koje važe za Nemačku, Francusku, ostale zemlje. Da li će to postati praksa ili će se sa Euleksom dogovoriti da Srbi sa svojom pokrajinom mogu komunicirati u prevozu kao što je to sada bilo? Ili će morati da se ponašaju kao da je Kosovo treća država i da imaju CEMT-ove i sve one dozvole koje važe za čitavu Evropu? Prema tome, to je veoma važno pitanje, koje moramo pokrenuti i videti kakav je status srpskih prevoznika i prevoznika sa Kosova u ovoj situaciji. Da li će ovo što se tražilo ovih dana „Lastinim“, „Putnikovim“ autobusima i ostalima da se konačno primenjuje i mi iz toga nećemo moći da izađemo? Upozoravam vas da u pregovorima, koji će sigurno biti ovih dana, Kosovo treba da se tretira onako kako Ustav Srbije nalaže, a nikako kao treća država, potpuno nezavisna i da koristi Euleks, nešto što nije deo Rezolucije 1244 i nije u dogovorima koji su do sada postignuti. Prema tome, to je izuzetno važno za Srbiju. Nadam se da ćete tu nešto uraditi. Drugo, sa Crnom Gorom ovih dana su se dogovarali mnogi sporazumi, a ja postavljam jedno pitanje, gospodine ministre, pošto je u vašem sektoru aviosaobraćaj, kako je za avio-prevoznik iz Crne Gore dobio dozvolu da leti iz Srbije, da bude preduzeće formirano u Srbiji? Čija su to sredstva? Čija je to privatna kompanija? Kada sam bio ministar i kada smo bili zajedno, Srbija i Crna Gora, isti je zahtev podnela jedna sumnjiva kompanija i nismo joj dali dozvolu, ali je htela da leti iz Pljevalja, iz Crne Gore. Sada je pitanje, da li je to ista kompanija koja je došla u Srbiju da potopi JAT, koji je veliki srpski brend, i da počne da preuzima kompletno linije koje je koristila srpska nacionalna aviokompanija JAT? Prema tome, koja je uloga tog prevoznika? Ko je taj prevoznik? Čiji je kapital? Ko je otvorio firmu? Čija je firma? Ko je dao odobrenje? Da li je to stav Vlade ili je neko pojedinačno dao odobrenje za tako nešto? Što se tiče ovih optičkih kablova, molim vas da se pregleda da li je tačno da je EPS dao saglasnost na to, a trebalo je da da. Da li je tačno da je RATEL dao dozvolu distributeru ili nije dao? Da li je tačno da je Ministarstvo za telekomunikacije dalo saglasnost ili nije? Ovo je međunarodni tranzit i on će se izuzetno mnogo koristiti u Srbiji i donositi izuzetno velike prihode. Samo ovo što se sad radi donosi 45.000.000 evra godišnje, čisto od tranzita. Prema tome, očekujem da se sve ovo proveri i preispita i da se u ovim međunarodnim sporazumima povede računa o Srbiji, da se prirodni resursi Srbije ne daju u bescenje i da se ono što je vekovima sticano u Srbiji i ono što je bogatstvo ove države ne troši u bescenje, a posebno ne daje nekim evropskim, slovenačkim, hrvatskim, bilo kojim tajkunima da ovde na osnovu investicija peru pare i da ulažu u Republiku Srbiju svoj, izuzetno sumnjiv, kapital. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima gospodin Zoran Krasić.
Kako sada ne bih ponavljao ove primedbe zbog povezivanja jedanaest tačaka dnevnog reda u jedinstvenu raspravu i da ne bih ponavljao ono što godinama priča SRS, a neko ne želi to da čuje, neko ne veruje u to što mi pričamo, za današnju raspravu ću da koristim podatke iz inostranstva, podatke iz SAD, podatke iz Evropske unije, kojoj vi fanatično stremite. Ako u ovim podacima koji dolaze iz Brisela prepoznate današnje diskusije od pre nekoliko godina, nije to slučajnost. Ova vrsta uvoda je mnogo važnija za građane koji prate ovaj prenos da bi mogli jednostavno da shvate da je greška Srpske radikalne stranke samo ta što nije povezana sa tajkunima, nije povezana sa organizovanim kriminalom, ne radi za strane obaveštajne službe. Ako je to neka greška, onda mi to priznajemo kao grešku. Uvek smo iznosili političke stavove koji izražavaju, pre svega, elementarne interese naroda i države. No, da krenemo redom. Dana 4. februara 2008. godine Evropska unija je objavila u svom službenom listu jedan dokument koji se zove „Misija Euleks“. Dana 9. januara 2008. godine Hašim Tači je izabran za predsednika te njihove vlade. Dana 16. februara 2008. godine Evropska komisija je odlučila da misija Euleks dođe na Kosovo i Metohiju. Dana 17. februara 2008. godine 109 navodno poslanika, sa bogatom terorističkom prošlošću, koji su predstavljeni kao poslanici njihove skupštine, doneli su odluku o nezavisnosti Kosova. Ako tu stanemo i pogledamo šta se dešavalo, vidimo da su SAD 18. februara, znači, jedan dan posle proglašenja, priznale nezavisno Kosovo. Francuska je to uradila 18. februara 2008. godine, Italija 21. februara 2008. godine, Švajcarska 27. februara 2008. godine, Hrvatska 19. marta 2008. godine, Norveška 28. marta 2008. godine i tako dolazimo do nekog broja od 65 ili možda i više država koje su priznale nezavisno Kosovo. Samo da vas podsetim, 8. oktobra 2008. godine Generalna skupština je odlučila da zatraži savetodavno mišljenje Međunarodnog suda pravde. Da vas podsetim i da te 2008. godine Narodna skupština, odnosno većina u Narodnoj skupštini nije dozvolila da se raspravlja o nekoj budućoj rezoluciji koja se tiče Kosova i Metohije i statusa Euleks misije. Ujedinjene nacije kažu da je, krajem decembra 2008. godine ta misija je došla na teritoriju Kosova i Metohije, zadužena za tri tačke: policiju, pravosuđe, carinu. Misija ima nekoliko hiljada učesnika koji treba da pomognu da se ojačaju pravni aspekti i pravni kapaciteti nezavisne države Kosovo, na čelu sa Hašimom Tačijem. Naravno, Evropska unija je požurila, ona je 18. februara, dan posle proglašenja, donela jednu odluku, koja nije bila baš obavezujuća, više kao preporuka, pa su 22 države od 27 koje su činile EU priznale nezavisno Kosovo. To, naravno, nisu uradile Slovačka, Grčka, Rumunija, Španija i Kipar. To nikakva smetnja nije za Euleks, jer oni u Briselu kažu – Boris Tadić je prihvatio misiju Euleks. A, 2008, 2009, 2010. godine i u nastavku sledi i onaj drugi deo operacije koju vodi NATO pakt, da se formiraju kosovske oružane snage od 2.500 vojnika i 800 rezervista. Vidite i sami da se polako, korak po korak, ali sigurno završavaju neke vrlo važne deonice da se napravi pritisak da neko dođe na vlast u Srbiji, da prizna nezavisno Kosovo i Metohiju i da se završi posao što se tiče Saveta bezbednosti, Ujedinjenih nacija, Međunarodnog suda pravde i svega i svačega. Onda imamo jedan dijabolični pristup toj politici – neću da priznam, neću ništa da potpišem, ali se sve čini da se Kosovo i Metohija faktički udaljava od Republike Srbije. Ono što su bile paralelne šiptarske institucije sada su paralelne srpske institucije, pa se sada skače i na srpske paralelne institucije, kako to kažu, preko Gorana Bogdanovića i Borisa Tadića. To sve stoji u dokumentima Saveta bezbednosti i EU, jer oni računaju na ove svoje igrače. Samo da ovu čisto činjeničnu osnovu dopunim sa nekoliko vrlo važnih detalja. Znači, pored onih struktura koje dolaze preko EU, i Hrvatska, Turska, Švajcarska, Norveška i SAD maksimalno su uključeni da pomognu misiju Euleks. To bi bilo kao Euleks plus. Samo da vas podsetim, Hrvatska i Slovenija su odavno u tom procesu, pre nego što se to i ozvaničilo. Već deset godina oni pripremaju buduće administrativne kadrove nezavisne države Kosovo. Oni su samo nastavili nešto u kontinuitetu da rade. Kakvo je sada stanje? Da vam objasnim, nekada se pričalo da je Avganistan teritorija gde se proizvodi droga; Kosovo i Metohija pod upravom Tačija i OVK, pa bez obzira na to da li bili teroristi ili sada oprani, amnestirani borci za velika ljudska prava, Kosovo se tretiralo kao veliko skladište droge. Naravno, onaj deo NATO pakta koji kontroliše i jednu i drugu lokaciju nalazi se u Napulju, a znate da i tamo neka mafija vlada. Međutim, u međuvremenu se nešto promenilo. Gospodine Dačiću, poslednji izveštaj koji su Amerikanci napravili, a koji se tiče Balkana, sadrži jedan deo koji daje najbolju sliku o demokratskoj vlasti u Republici Srbiji od 2000. godine do danas. Kaže se da imaju taj dokument i prema tom dokumentu Rumunija, Srbija i Turska su važne tranzitne zemlje za šverc narkotika, a prema tom istom izveštaju putevi krijumčarenja takođe su, ali u mnogo manjoj meri, u Albaniji, Bosni i Hercegovini, Bugarskoj, Hrvatskoj, zamislite, na Kosovu i Crnoj Gori. Albanija se smatra snabdevačem kanabisom, dok Bugarska proizvodi nešto drugo. Znači, demokratski smo se našli među nekoliko vodećih država koje omogućavaju nesmetano krijumčarenje droge preko ovog prostora. Samo da vas podsetim na vizionarske poteze koje je već 9. januara 2008. godine preduzeo Hašim Tači. Jedna rečenica kaže – kada je on imenovan za petog premijera... Zapamtite, on je peti premijer Kosova. Kad kažem peti premijer Kosova, onda se setite i Nebojše Čovića i svih onih koji su od 2000. godine naovamo raznim sporazumima i pričama o tome da se na teritoriji Kosova i Metohije nalaze naši prijatelji, naši partneri... Vidite, ti prijatelji i partneri su napravili petog premijera 2008. godine. Znači, oni od početka ne kriju kakav je njihov koncept. Šta je on rekao 9. januara? Da proglašenje nezavisnosti sledi za nekoliko nedelja, ali da nezavisnost neće biti proglašena bez odobrenja SAD i najvažnijih država EU. Da vas podsetim, pošto je većina bila 21. februara na onim mirnim i dostojanstvenim protestima gde je trebalo da pokažemo kao narod i kao država da se ne slažemo sa otimanjem teritorije, samo je jedan bio odsutan, otišao na turističko putovanje u Rumuniju, a onda su neki izazvali neke nemire da bi omalovažili skup... Slično su uradili i posle nekoliko meseci na Trgu Republike, ali to njima na dušu, pa neka razmišljaju. Hvala Bogu, ima ljudi koji još nisu zaboravili i pamte sve šta se dešava. Da sada malo ispričamo o toj Švajcarskoj. Vidite, Švajcarska je bila na čelu onih koji su 1990. godine primali azilante. Neki put su pričali da su to azilanti, neki put uopšte nisu hteli ni da definišu tu grupu ljudi, ali se tamo proširila i bila je vrlo organizovana ta narkomafija Albanaca. Da vas samo podsetim na neka imena i na neku vladu iz perioda od osamdeset i neke godine, krajem devedesetih godina, Bukoši itd., uvodili su poreze da finansiraju OVK, nezavisnost itd. Sve je to pomagala Švajcarska. Švajcarska već nekoliko godina predvodi jednu drugu ekipu država, koja želi na sve moguće načine da uspostavi dobrosusedske odnose između Srbije i Kosova, pod navodnicima, kako bi se iz Švajcarske prebacio što veći broj ljudi koji predstavljaju smetnju za Švajcarsku. Slična je situacija i sa drugim državama EU. Kada su donosili neku odluku o ukidanju tih viza za državljane Republike Srbije imali su u vidu samo one državljane Republike Srbije koji imaju para za naučni, turistički i neki drugi boravak u zapadnoj Evropi. Znači, imali su u vidu samo one koji će da potroše pare. Nisu oni imali razumevanja za one koji ne mogu da prežive u Srbiji zato što je u Srbiji takva privredna struktura, znate i sami kolika je ekonomska kriza, koja se svakodnevno produbljava, i kolika je socijalna beda. Sada se postavlja pitanje azilanata. Nisu politički, nego su socijalno-ekonomski, traže utočište, ali zapadna Evropa zatvara. Nemojte da se čudite, nije to samo prema Srbiji, koja nije članica EU, nešto slično imaju i prema Rumuniji. Napisi kažu da se u Beču vlastima tresu noge zbog toga što mogu da nagrnu ljudi iz Srbije, a već imaju problema sa onima koji su iz Rumunije. U Italiji odavno razmišljaju kako nekim posebnim zakonom da regulišu status Rumuna koji nelegalno borave, doduše sa pasošem koji važi u EU, pošto je Rumunija članica EU, ali ne znaju kako da izađu sa tim problemima na kraj. Drže tu priču. Javna je tajna da u Rimu verovatno ima 40% više žitelja nego što statistika kaže. Slična je situacija i sa drugim evropskim gradovima. Ne pokazuje EU ili svaka od država posebno – pa, imali ste prilike pre nekoliko dana da gledate gospođu iz Brisela – neku humanost i opredeljenost za ljudska prava. I socijalno ugrožena lica treba da imaju neka ljudska prava. Ne, šalju ih u Srbiju, jer su Srbi nametnuli priču o jednom karantinu. Sada je poenta u tome šta radi naša vlast. Kako se naša vlast ponaša? Naša vlast se ponaša po sistemu – sto lica; kako se ukaže potreba, tako se menja, pa može Boris Tadić da se pojavi sa blagim licem, može da se pojavi sa ljutim licem, može da se pojavi i da kaže – EU nema nikakve alternative, i uopšte mu ne smeta da sutradan kaže – Rusija je naš najvažniji partner, prekosutra da kaže – neću ništa da potpišem, a onda kaže – idemo u EU, neću da priznam nezavisno Kosovo, idemo u NATO pakt, moramo da vodimo računa itd. Milijardu finesa postoji u medijskom predstavljanju. Šta je to državna politika? Jedna jedina je državna politika, bez obzira na ove boje i na ove maske koje se pojavljuju – to je ostati na vlasti, pa može i minus, može i plus, samo je potrebno da se dovoljno nasekiraš ili da izgledaš zabrinut kako bi građani sa tobom podelili brigu. Pojavi se neka takva grimasa da čovek jednostavno po 24 sata dnevno samo razmišlja o tome šta će da se desi, šta se to dešava. Juče je Mirko Cvetković podneo izveštaj o radu Vlade, ali Miškoviću na Kopaoniku, a ne u Narodnoj skupštini. Šta je sa institucijama? Ne treba da postoje. Samo je jedna institucija važna, koalicioni kapacitet, nema Narodne skupštine, pa ni ministri nisu bitni toliko, vidite i sami, mogu da rade šta god hoće. Lokalne vlasti, šta to njih interesuje? Da se opstane na vlasti, da se završi posao. Koliko ćemo još godina da slušamo – za evropsku Srbiju, za evropski Negotin, za evropski Pirot, za evropski Aranđelovac? Sve je evropsko. Vidite li vi kakav odgovor dolazi od te vaše fantazije zvane Evropa? Nije mi jasno kako mi možemo da zaključimo neki sporazum sa Švajcarskom, koja je priznala nezavisno Kosovo. Kako da zaključimo ugovor sa jednom Francuskom, koja je među prvima priznala nezavisno Kosovo? Poneo sam ovde da vam pročitam šta je rekao Sarkozi kada je izabran za predsednika Republike u Francuskoj, kako on vidi Francusku, pa azilante, pa proširenje itd. Mi smo žrtve. Zašto? Ne vodimo računa. Imamo takvu vlast koja ne vodi računa o interesima građana. Šta je interes građana? Verovatno ili sigurno se nalazi u Ustavu Republike Srbije. Koja je to država na svetu koja bi zbog nekog sporazuma kojim će da se obuhvati hiljadu lica žrtvovala deo svoje teritorije i onda krenula u razgovore kao da ništa nije bilo? Pre nekoliko dana je jedna komisija u američkom Kongresu sa glasanjem 23-22 usvojila Predlog rezolucije gde se Turcima prigovara nešto što su uradili 1915. godine sa Jermenima, kada je, po nekoj proceni, milion i po ljudi stradalo, gde od Baraka Obame traže samo da aprila ove godine u obraćanju naciji pomene da je taj masakr kao genocid. Turska je odmah povukla svog ambasadora, nije bila potrebna vlada, nije potreban akcioni plan, nije bilo ništa potrebno, ali je reagovala kao ozbiljna država. Kada kod nas treba da se reaguje ozbiljno kao država naši ministri moraju da idu u „Utisak nedelje“ da podnesu izveštaj, da se pravdaju. Kome se pravdaju? Zašto se pravdaju? Zato što poštuju Ustav? Moraće da se pravdaju ovde ako ne poštuju Ustav. Ustav mora da se poštuje. Švajcarska sada organizuje seminare, pa i u okviru NATO pakta, finansira, iako nema veze tamo sa njima, samo da se iznađu modaliteti kako da se vrati neki građanin. Slično je i sa drugim državama EU. Mi idemo da sa njima zaključujemo sporazume. Naravno, ova moja kritika ne odnosi se na Španiju, pošto ona ne priznaje nezavisno Kosovo, ne odnosi se na ugovor koji se odnosi na Izrael. Izrael je ozbiljna država. Da li se nekome sviđa ili ne sviđa njihova politika i ono tamo, ali oni su ozbiljna država. Na svakom koraku kažu – država smo. Ako mi kao država držimo do našeg ponosa, do našeg dostojanstva, do naših interesa, svi će da nas poštuju. Ako mi idemo po ovom sistemu, readmisija, policijska saradnja... Kakva policijska saradnja, oni proterali 500.000 ljudi iz Republike Srpske Krajine?! Šta bi se to promenilo ako ne bi bilo ovih sporazuma? Ništa. Zašto? Postoji Interpol. Kako poštuju ovi u Interpolu i ove države članice Interpola naše zahteve i naše poternice? Znate i sami, iz 17 pokušaja počinju ozbiljno da razmatraju, pa te zaustave na aerodromu, pa ga puste, pa zaustave, pa ga puste. Čekua iz Kolumbije su dovodili Francuzi, pa je morao Artemije da se pomeri da bi Kušner došao jer neće on da prođe kao Bajden. To je sve vaša politika, koja uništava ovu državu. Ovo nije priča o EU, ovo nije priča o NATO paktu, ovo je priča o ljudima koji su na vlasti u Republici Srbiji, koji su u stanju da nam prikažu svaki ovaj sporazum kao neku korist. Za koga? Koliko njih? Petnaest, dvadeset hiljada? Šta da radimo sa stotinama hiljada onih koji su proterani sa Kosova i Metohije? Valjda smo pokrenuli postupak pred Međunarodnim sudom pravde zbog tih ljudi i zbog države. Kaže se – priča se o teritoriji, a zaboravlja se na ljude. Pa, na toj teritoriji valjda žive neki ljudi. Evo, ovi koji samo pričaju o ljudima, poput EU, vrše diskriminaciju. Želimo u EU one koji imaju pare, koji će da dođu da pokažu…
Vreme. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Dame i gospodo narodni poslanici, parlament je mesto gde treba da se iznose različiti politički stavovi, najbitnije i najvažnije mesto u zemlji, ali treba da se radi ozbiljno na izgradnji celog našeg društva, institucija i svega ostalog što jednu državu čini državom. Da se nadovežem na izlaganje prethodnog kolege, Izrael ne samo da kaže da je država, nego pokazuje da je država svakog dana. To je ono što je razlika između njih i nas. Mi govorimo, ali često ne pokazujemo da smo država, u mnogim situacijama. Ovaj set zakona je nešto što je, po mom dubokom ubeđenju, dobro za državu. Treba da se nastavi ovim putem, pre svega u borbi protiv organizovanog kriminala i radi jačanja institucija, jer je očigledno da naše institucije nisu dobre. Dobro je da učimo od onih država koje imaju jake institucije, da u saradnji sa njima učimo dobre stvari i da ih primenjujemo kod nas, pošto je činjenica da kod nas institucije ne funkcionišu. Tačno je, takođe, da imamo ovde više različitih zakona, sporazuma, o kojima moramo da govorimo u jednoj raspravi, pa ću se bazirati tokom ovih dvadesetak minuta kroz tri dela na ovih jedanaest tačaka. Na neke od njih neću se ni osvrnuti, već sam rekao da nisu sporne i potrebne su državi Srbiji, ali, reći ću zašto je bitno potpisivati sporazume o policijskoj saradnji sa što većim brojem država, naročito sa državama kao što je Francuska, a takođe je veoma bitno, reći ću i zbog čega, potpisivanje sporazuma o policijskoj saradnji sa Švajcarskom Konfederacijom i Izraelom. Iz prostog razloga što, već sam o tome govorio kada smo govorili o strategijama nacionalne bezbednosti, strategiji odbrane, to su zvanični podaci UN, 93% ukupne proizvodnje heroina u svetu se proizvodi u Avganistanu, a skoro sto posto prodaje na tržištu EU, pa i nekih država koje nisu u EU, poput ovde pomenute Švajcarske, obavlja albanska mafija, koja se po podacima UN zvanično u njihovim aktima vodi kao četvrta mafija po snazi u svetu. Ali, ta albanska mafija nisu Albanci iz Albanije, nego Albanci sa Kosova i Metohije u 99% slučajeva, znači, naši građani, pošto je Kosovo i Metohija sastavni deo države Srbije. To su ljudi koji, zahvaljujući tom novcu, već decenijama unazad finansiraju taj projekat nezavisnosti Kosova. Naravno da je potrebno, u čitavoj ovoj našoj borbi za Kosovo i Metohiju, da imamo policijsku saradnju sa tim državama. Reći ću vam da se upravo u Švajcarskoj i Nemačkoj nalaze baze tih kriminalnih grupa koje prodaju avganistanski heroin na tržištu EU. Ima tri miliona registrovanih zavisnika u državama EU. Ko zna koliko ima korisnika. Verovatno je dvocifren broj, još ako se uzme u obzir i Švajcarska, koja nije u EU, Norveška, velike države kao što su Rusija, Ukrajina, naš deo Balkana, uglavnom 99% tog tržišta i prodaje heroina kontrolišu upravo Albanci sa Kosova i Metohije. Onda nije ni čudo što je Avganistan prvi priznao Kosovo kao nezavisnu državu, čak pre nego SAD ili susedna Albanija. Oni su to prvi uradili, naravno, pošto su im komplementarne privrede. Najvažniji proizvod iz Avganistana, gde se sada nalazi već preko 100.000 NATO vojnika, jeste heroin, a desetak hiljada NATO vojnika se nalazi u Bondstilu, pre svega američkih, na Kosovu i Metohiji. Vidite, imaju te veze preko toga i sa Albancima. Kolege koje su u delegaciji u Parlamentarnoj skupštini NATO pakta, koja predstavlja Srbiju tamo, znaju... Otvoreno govorim o tome i vaše kolege koje su u toj delegaciji mogu da potvrde da se često poslanici iz Italije ili Švajcarske u toj delegaciji slažu i podržavaju tu priču i govore da bi to pitanje već jednom trebalo da bude rešeno, da oni ne šalju svoje vojnike u Avganistan da bi neko štitio tamo proizvodnju heroina, nego pravljenje civilnog društva, ali izgleda da se dešava nešto sasvim suprotno. Zbog toga je baš potrebno sa Švajcarskom i sa Izraelom, koji se i protiv toga bori, jer deo tog novca od prodaje heroina se sigurno koristi i protiv države Izrael, u borbi muslimanskih ekstremista protiv države Izrael... Zato je potrebno još više ovakvih sporazuma praviti, ali ne samo sporazuma, nego je potrebno i sarađivati. Mislim da mi kao država, bez obzira na kapacitet, snagu, ekonomsku situaciju, imamo dobru policiju i moramo i po tom pitanju, uz dužno poštovanje... Pričaću i o tom kokainu iz Južne Amerike, on nije bio u najvećoj meri namenjen našem tržištu, iako se radi o ljudima koji su sa ovih prostora, nego tržištu zapadne Evrope. Ovo pitanje je daleko opasnije po nas i mislim da bismo morali da počnemo da pravimo možda čak i čitave timove ljudi koji će se time baviti i, ako treba, tamo, u saradnji sa tim policijama, razbijati te šiptarske narkokartele. Jer, na taj način ćemo slabiti poziciju Hašima Tačija i onih koji vladaju na Kosovu i Metohiji, gde privreda ne postoji, gde je nezaposlenost 80% i gde se oni samo zahvaljujući tom novcu i političkoj pomoći država koje ih priznaju održavaju na vlasti. Još uvek nema socijalnih nemira, iako su na Kosovu i Metohiji i Albanci veoma nezadovoljni životom. Drugi deo ovih zakona su ovi sporazumi o readmisiji. Oni se baziraju, kao što je rekao ministar, na Zakonu o potvrđivanju sporazuma između Republike Srbije i Evropske zajednice o readmisiji lica koji nezakonito borave. Govorio sam o tome kada smo ovde pričali o produženju plavih pasoša. Taj zakon je donet na osnovu sporazuma koji su potpisali u ime EU Rui Karlos Pereira i Franko Fratini, a u ime Srbije Dragan Jočić. Toliko o tome kako je ova vlast zaslužna za viznu liberalizaciju itd. To je nešto što je država Srbija radila u kontinuitetu i prethodne dve vlade su to radile i, ponavljam, mnogo više onoga što je bilo potrebno da se uradi da bismo došli do vizne liberalizacije urađeno je tada. Hvala bogu, došli smo. Naravno da će biti negativnih efekata, kao i danas, ili incidenata, koji se pojavljuju. Toga je bilo i sa Rumunima i sa Bugarima, sa svima onima koji su ili postajali članice EU ili imali ovakve vrste sporazuma. Ono što želim da kažem, što je veoma bitno, na osnovu ovog zakona se vidi da, u suštini, samo sa jednom državom članicom sada potvrđujemo, to je Italija, ali radimo i nešto što je bitno sa Norveškom i Švajcarskom. Po ovom zakonu smo dužni, jer su i to zemlje „šengena“, da nešto slično potpišemo i sa tim državama; to se i vidi na kraju ovog zakona, lepo piše da se preporučuje da takve sporazume potpišemo i sa tim državama i dobro je što smo ih potpisali. Međutim, ono što je bitno reći za čitavu ovu situaciju kod nas sada, kada smo već tu i kada potpisujemo ove sporazume, a zaista se radi o državama koje su priznale nezavisnost Kosova, znači Norveška, Švajcarska i Italija, kao članica Evropske unije... Međutim, šta su definicije ovog zakona? Ovi sporazumi nam to omogućavaju. Pitanje je samo kako ćemo mi kao država i ova vlada u nekoj kampanji o tome da je Kosovo naše, koju bi trebalo da radimo, a ne da gledamo kampanju koju vodi kosovska vlada o tome da su oni najmlađa evropska država i njihove spotove koji se pojavljuju na svim bitnim evropskim televizijama... A, te iste članice Evropske unije potpisuju sa nama sporazume u kojima, na primer, definicija u članu 1. pod b) kaže da je državljanin Srbije bilo koje lice koje ima državljanstvo Srbije, u skladu sa njenim zakonodavstvom. Znači, praktično Italija potpisuje sa nama, i ovim sporazumom mi to ratifikujemo, da su za nju državljani Srbije oni koji su u skladu sa našim zakonodavstvom. Znači, u skladu sa našim zakonodavstvom i oni kojima je prebivalište na Kosovu i Metohiji treba da se da vrate nazad. Džabe to njihovo priznanje. Kad pričamo o onome da li je posredno, neposredno, pravi se jedno zamešateljstvo, što u ovom slučaju nama može da odgovara, da kažemo – čekajte, kako vi to priznajete? Recimo, baš je u Italiji Kosovo priznala vlada koja je bila u padu, a posle toga su raspisani izbori. Nikad u parlament sa tim pitanjem nisu smeli da uđu kao vlada, a to i ova izbegava da uradi, zato što znaju da ne bi imali podršku parlamenta. Čak je sadašnji premijer Italije rekao da će, shodno odluci Međunarodnog suda pravde, tom savetodavnom mišljenju, Italija možda i promeniti stav po pitanju nezavisnosti Kosova. Da vidimo da li će se to desiti ili ne. Teško je to u ovim situacijama, naročito ako znamo kakav je odnos SAD prema tome. Zašto mi ne bismo sve ovo koristili sada i u svrhu našeg interesa i govorili – čekajte, mi to potpisujemo, mi uvodimo evropske standarde i pokazujemo da smo odgovorna država, vi sa nama potpisujete, potpisujete, podržite nas da pregovaramo već jednom normalno o tom statusu i stanite iza toga, a ne iza jednostranih akata. Takođe, u članu 3, gde je readmisija državljana trećih zemalja i lica bez državljanstva, imamo jedan stav koji kaže: „Srbija će takođe prihvatiti, na zahtev države članice, državljane bivše SFRJ koji nisu stekli nijedno drugo državljanstvo i čije se mesto rođenja i prebivalište na dan 27. aprila 1992. godine nalazilo na teritoriji Srbije“. Znači, ako je u Đakovici, on je naš državljanin zbog prebivališta. To predviđa ovaj zakon, koji je važeći, kao sporazum i za države članice EU i za nas. Zato mislim da je potrebno ovo ratifikovati i mislim da je možda čak potrebno krenuti u jednu bržu akciju, bez obzira na to što će neko reći da trošimo novce u vreme ekonomske krize, ali da se ministar rastrči malo po tim zemljama EU, naročito onim koje su priznale Kosovo i Metohiju, i da potpisuje ove sporazume, da ih ratifikujemo što pre. Opet kažem, uz to je potrebna jedna kampanja, gde bismo to objašnjavali javnosti, jer je javnost veoma bitna na Zapadu i građanima i državama članicama EU. Vidite li kako neke stvari mogu da se promene i kod njih kada saznaju pravu istinu? Vidite kako se napušta odjednom taj entuzijazam za borbu u Avganistanu ili Iraku kada su saznali pravu istinu o svemu što se dešava tamo i kako se sve veći broj država članica NATO pakta povlači i traži da povuku vojnike? Englezi imaju velike probleme da objasne svojoj javnosti zašto su tamo poslali još dodatnih 500 vojnika. Barak Obama, koji je obećao da će povući vojnike, sada mora da objašnjava kako šalje novih 40.000 vojnika da bi onih 70.000 koji su bili tamo što pre vratio nazad, da završi posao. To mi malo liči na ove ovde kod vas, savetnike koje ima predsednik države. Čini mi se da oni više vladaju ovom zemljom, nego on. Iz nemoguće situacije spinuje se neka priča da je nešto sasvim dobro, dok narod vidi se da sve teže živi, da su sve niže plate, sve veći broj nezaposlenih. Sutra ćemo, kod sledećih tačaka dnevnog reda… Sada nešto što je aktuelno, nešto što se od Srbije stalno traži. Samo, zaboravio sam jednu rečenicu, ovo je bitno i za rad parlamenta, vezano za albansku mafiju, heroin i sve ostalo. Bio sam u poseti Albaniji ispred ovog parlamenta u okviru Parlamentarne skupštine NATO pakta, tri dana. Bilo je trinaest poslanika iz cele Evrope, bili smo primljeni onako... Podneću izveštaj Odboru inostranih poslova, primili su nas predsednik države, predsednik Vlade, predsednica Skupštine, ministar inostranih poslova, koji bi danas trebalo da bude ovde. Inače, reći ću vam, taj ministar inostranih poslova ispred mene je izgovorio (ministre, to da znate, da se tamo proveri ili kada se razgovara sa njim) da je pre desetak, petnaest ili dvadeset dana dao 40.000 evra ovoj srpskoj partiji (liberalna ili kako se već zove) koja učestvuje u kosovskim organima vlasti i koja tamo radi, a dobija ispod 1% glasova građana Srbije, kao pomoć srpskom stanovništvu. Pitao sam ga kojem to srpskom stanovništvu pomaže, koga oni predstavljaju, sa tih 40.000 evra? On je ostao bez odgovora, nije znao koji je procenat na izborima bio ni koliku su podršku građana dobili na tim izborima. Jedna stvar je interesantna, na direktno pitanje koje je jedan kolega poslanik postavio – koji su bezbednosni rizici za Albaniju, ministar odbrane je rekao – sever Kosova, zato što tu teritoriju niko ne kontroliše, pa preko te teritorije... Vidimo, kolega Krasić je pročitao, da nije tako, Dunav ne ide kroz Kosovo i Albaniju, naravno da je tranzit iz Avganistana preko Turske, Crnog mora i Dunavom lakši preko Rumunije i Srbije itd., ali to da ne objašnjavamo. Rekao je da je ta teritorija opasna zato što se preko te teritorije, jer je niko ne kontroliše, ni Priština, ni Beograd, vrši tranzit droge i ljudi, trgovina belim robljem praktično ide, što je potpuni nonsens i glupost. To može biti opasna stvar za nas i možda jedna od stvari o kojima treba da razmišljamo, da se ne dogodi da tamo upadne KFOR ili ne znam ko, Euleks, KFOR, policija, vojska neka, na sever Kosova, u ove opštine i da kaže kako su upali da jure kriminalce koji diluju drogu po Evropi, da im to bude način i opravdanje da taj deo integrišu u celo kosovsko društvo. Teza o kojoj treba razmišljati i za koju se treba pripremati, možda treba već unapred da je razbijemo. Vreme polako prolazi. Sporazum sa Hrvatskom o policijskoj saradnji je potreban zbog te regionalne saradnje, borbe protiv kriminala, koji ne zna za granice, ali nemamo sa Crnom Gorom, a juče je bila žestoka rasprava u crnogorskom parlamentu o tome. Mogu da pozdravim ova nova hapšenja Šarićevih saradnika u Srbiji, sve u skladu sa onim što sam govorio pre dve nedelje, kada ste vi aplaudirali ovde predsedniku Vlade, a ministar, nažalost, nije bio prisutan. Ispostavilo se da je sve ono što sam govorio tačno, a da je sve ono što je govorio predsednik Vlade bila neka maska, koju je koristio Tijanić posle na onaj način na koji je koristio, a videli smo posle šta se dešavalo sa SMS porukama sve ovo vreme i kakvi su bili izveštaji sa te sednice od četvrtka. Pohapšeni su opet neki Pljevljaci, Marinko Vučetić, koji je bio direktor na Paliću. Sve je to rađeno za Darka Šarića. Onda je pretresen stan Nebojše Jestrovića, koji ne može da se nađe, inače je bivši direktor „Future plus“ Caneta Subotića. Policija radi to, nastavlja se „Memfis akcija“ itd., Antona Stanaja koji je imao ovde… Inače, taj Nebojša Jestrović, koji je pobegao, takođe je Pljevljak i traži se. Tada sam postavio pitanje i za načelnika UBOPOK-a, koji je takođe Pljevljak i bio je dobar prijatelj sa Terzićem, u naše vreme postavljen za sekretara za bezbednost, ali je sada načelnik UBOPOK-a. Da li radi posao kako treba ili ne, to je vaš deo i vi ćete to utvrditi. Očigledno je da sa onim što sam tada govorio o „Metals banci“, o Antonu Stanaju, uhapšenom, o Prvoj crnogorskoj banci Ace Đukanovića, dolazimo i do samog Mila Đukanovića i Caneta i čim se ta dva imena spomenu, odmah se pojave ovde neki političari koji počnu njih da štite i pričaju kako treba da govorimo o dobrosusedskoj saradnji, a borba… (Predsednik: Vreme.) … protiv organizovanog kriminala, završavam, traži mnogo više. Samo želim na kraju da kažem da je potrebno u svemu ovome naći političku pozadinu. Ne mislim da je u vašem kabinetu, to nikada nisam ovde ni rekao, ali sam jasno rekao da zbog onih koji su držali novac u toj banci, koji danas pokušavaju od te banke da naprave razvojnu banku Vojvodine, jasno sam rekao na koga ciljam i gde mislim da se nalazi politička pozadina svih ovih vezanih za slučaj Šarić, Stanaj i svih ostalih …
Zahvaljujem. Gospodo narodni poslanici, htela bih da vas obavestim da je generalni sekretar RTS-a gospodin Veljković dostavio u pismenoj formi obaveštenje da danas, u četvrtak 11. marta 2010. godine zbog ranije preuzetih obaveza RTS neće biti u mogućnosti da direktno prenosi sednicu od 17.30 časova. Biće odložen prenos. Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe: Nova Srbija, LDP, SPS - JS i SRS. Dajem reč narodnom poslaniku Miletiću Mihajloviću. Samo se prijavite.
Poštovana predsednice, gospodine ministre i saradnici iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, Poslanička grupa SPS - JS razmatrala je predložene zakone o ratifikaciji, odnosno potvrđivanju ovih sporazuma koji se odnose na readmisiju i policijsku saradnju, kao i na još neke oblasti koje se tiču pogranične saradnje, saobraćaja i vozačkih isprava, kada je reč o sporazumu sa Španijom. Zaključili smo da pred sobom imamo veoma značajne zakone, koje treba podržati, jer su oni u nizu svih tih aktivnosti i dokumenata koji povezuju Srbiju sa ostalim zemljama i sa okruženjem. Jasno je da je Ministarstvo unutrašnjih poslova u poslednje dve godine, od kada deluje u ovom sastavu, odnosno u ovoj strukturi i pod vođstvom gospodina ministra, zamenika premijera Ivice Dačića, pokazalo jednu živu aktivnost, veliku agilnost i sposobnost da se nosi sa svim problemima i pitanjima koja su u domenu rada ovog ministarstva. Na jednoj strani, na unutrašnjem planu imamo veliku efikasnost Ministarstva unutrašnjih poslova u suzbijanju kriminala, otkrivanju počinilaca krivičnih dela, pre svega, teških krivičnih dela iz oblasti organizovanog kriminala, kao i drugih krivičnih dela koja se odnose na trgovinu oružjem, posedovanje nelegalnog oružja, trgovinu drogom, ljudima itd. Na drugoj strani, MUP pokazuje jednu živu aktivnost kojom zemlja Srbija daje veliki doprinos na međunarodnom planu kroz povezivanje našeg ministarstva, te delatnosti sa delatnostima ministarstava iz drugih zemalja. Kada je reč o potvrđivanju sporazuma koji se odnose na readmisiju, pre svega imamo nastavak onih aktivnosti koje proizilaze iz sporazuma o readmisiji između Republike Srbije i EU koji su potpisani u ranijem periodu. Naravno da Ministarstvo unutrašnjih poslova ne postoji samo od juna 2008. godine, svakako je postojalo i pre toga. I pre toga je Ministarstvo unutrašnjih poslova, kada su bili drugi ministri, davalo određene rezultate. Ako osvetlimo ovaj ugao oko onoga što jeste rad Ministarstva u ovom periodu, smatramo da možemo reći da je ovo ministarstvo zaista dalo veliki doprinos u mnogim oblastima, u onome što je polje rada ovog ministarstva, pa i na međunarodnom planu. Ovaj jedinstveni sporazum o readmisiji koji je potpisan sa Evropskom zajednicom podrazumeva potpisivanje protokola kojim se preciziraju odnosi između Republike Srbije i zemalja članica Evropske zajednice. U tom smislu je i ovaj sporazum sa Italijom. Kada je reč o readmisiji i sporazumima sa drugim zemljama koje ne primenjuju šengenski režim i nemaju taj pravni, da tako kažem, šengenski milje, reč je o zaključivanju sporazuma između Republike Srbije i tih zemalja na bazi bilateralnih odnosa, ali u istom duhu i otprilike sa istom tom namerom kao što je i ovaj prethodni sporazum sa Evropskom zajednicom. To pokazuje da je Republika Srbija svakako spremna na međunarodnu saradnju, i ona je veoma plodotvorna u tom sistemu stvaranja određenih pretpostavki i uslova za šire funkcionisanje međunarodne zajednice, što pokazuje da smo zapravo deo te međunarodne zajednice. Postoje i drugi sporazumi koji se odnose na policijsku saradnju između Srbije i drugih zemalja, jer, kao što je rekao i gospodin ministar u svojim ranijim obraćanjima, vrlo lako taj kriminalni svet, naročito u oblasti organizovanog kriminala, nalazi svoj zajednički jezik. Oni se povezuju po raznim linijama i poštuju i sarađuju na veoma organizovanim principima, tako da i to bratstvo i jedinstvo, koje je nekada bilo sistem vrednosti u našem regionu, odnosno u bivšoj SFRJ, sada naročito postoji i dolazi do izražaja u ovom kriminalnom svetu. Ovim sporazumima se zapravo predupređuje i pokušava se da se spreče takve organizacije koje kriminalno deluju, što je svakako u interesu zemlje, odnosno Republike Srbije, a i drugih zemalja. Ne možemo da postignemo, da ostvarimo određene ciljeve, niti određeni napredak na društvenom, političkom, ekonomskom, pravnom planu itd. ako nismo uspešna zemlja u borbi protiv kriminala. Kriminal nije zatvoren u okviru granica jedne zemlje. Nikakav rigidan stav o tim pitanjima, naročito što se tiče međunarodnih odnosa i saradnje sa ministarstvima unutrašnjih poslova drugih zemalja, nije poželjan, niti on može da da neke velike rezultate. Mislim da naše Ministarstvo unutrašnjih poslova pokazuje strpljivost, upornost, sposobnost da ovim problemima priđe na jedan racionalan način, nalazeći razloge da uspostavi saradnju radi ostvarivanja nekih viših ciljeva, a određeni problemi koji postoje između Republike Srbije i neke druge zemlje se rešavaju u jednom, da tako kažem, kontinuitetu. Kroz aktivnost i rad MUP-a na jedan ovako racionalan način praktično se razbijaju barijere i prepreke u normalizaciji odnosa između naših zemalja, odnosno Republike Srbije i drugih zemalja sa kojima zaključujemo ugovore. Rekao bih da je Republika Srbija zaista učinila jedan napredak u poslednje dve godine na planu približavanja EU kroz stvaranje određenih pretpostavki da budemo što bliže i bliže. MUP je svakako dao veliki doprinos ovom približavanju. Pored onoga što jeste i što građani vide, da je naše Ministarstvo unutrašnjih poslova veoma rešeno, sposobno, i to je dokazalo, da se na unutrašnjem planu suočava sa raznim izazovima i suzbija kriminal (naravno, to je stalan posao i nikada kraja tome neće biti), ono je pokazalo da je veoma sposobno i na ovom međunarodnom planu i dalo je veoma značajne doprinose ovoj viznoj liberalizaciji, koja nije tako pala sa neba, čitav niz aktivnosti i uslova je trebalo pre toga stvoriti. Zaista je tu naše ministarstvo bilo veoma efikasno. Kroz tu aktivnost što se tiče vizne liberalizacije, ali i kroz aktivnost sklapanja bilateralnih i drugih sporazuma sa zemljama EU i drugim zemljama, bilo našom inicijativom, odnosno inicijativom našeg ministarstva ili prihvatanjem inicijative drugih ministarstava drugih zemalja, zapravo smo pokazali da je zemlja Srbija jedna respektabilna zemlja, kredibilna, da je pouzdan partner. Stvaranju jedne takve slike je, svakako, naše ministarstvo dalo doprinos. Naravno, spremni smo da kažemo, i to je činjenica, da je moguće određene probleme u ovoj oblasti i ova pitanja posmatrati iz više uglova i sa više strana. Uvek može da se nađe kritika za bilo koju delatnost i bilo koji posao koji obavlja MUP, kao što se to može naći i u drugim ministarstvima. Naravno, ako smo zluradi, ocenićemo to najgorim i najcrnjim, ali svakako moramo priznati da postoji jedan efekat, da je utrošena jedna pozitivna energija, koja je dala vidne rezultate u jednom drugom smislu. O tome treba pričati, pohvaliti i preneti sa ove skupštinske govornice da veliki broj građana veoma pozitivno ocenjuje rad MUP-a, kako u užem smislu, kada je reč o suzbijanju kriminala, tako i kada je reč o drugim delatnostima koje se odnose na potrebe naših građana, kao i na ono što je međunarodna aktivnost našeg ministarstva. Dakle, Poslanička grupa SPS - JS pozdravlja takvu aktivnost i svakako će podržati ove predloge zakona. Poručujemo da MUP treba jednakom snagom i voljom, kao što je to do sada činio, da nastavi dalje i svakako će dati jedan doprinos onome što su ciljevi naših građana i naše zemlje. Zahvaljujem.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je dvanaest minuta i trideset pet sekundi. Reč ima narodni poslanik Kenan Hajdarević, a posle njega narodni poslanik Milisav Petronijević.
Poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u vreme ukidanja viza za građane Republike Srbije od pojedinih predstavnika vlasti dobijali smo signale kao da je EU butik u koji građani treba da uđu da reše sve svoje probleme. Stoga, gospodine ministre, ne treba da nas čude oni podaci o kojima ste vi govorili, o povećanom broju azilanata sa područja Republike Srbije koji traže azil na području zemalja EU. Zemlje koje nisu bile uspešne u svom pravcu, putu integracija u EU jesu upravo one zemlje koje nisu shvatile da EU predstavlja i vrednosni sistem. Stoga se LDP i boji tog našeg mentaliteta da bezvizni režim predstavlja sve, odnosno da smo dobili bezvizni režim i da ne treba ništa više kao država i društvo da radimo kako bismo taj put ka evropskim integracijama učinili što bržim i jasnijim. Mi u Liberalno-demokratskoj partiji smatramo da treba građanima da kažemo da smo, kada govorimo o bezviznom režimu, pod monitoringom i da brzina naših evropskih integracija, između ostalog, zavisi i od tog monitoringa. Za LDP je takođe pogrešna strategija – uzmi od EU pare, vize, putovanja, a da mi ostanemo isti. Sve se može promeniti, samo mi da ostanemo isti. Stoga i pežorativni pojmovi „Balkan“ i „Balkanac“ ne potiču samo od strane EU, nego, bojim se, i mi Balkanci ponekad doprinosimo tom pežorativnom pojmu, jer činimo sve da zaobiđemo pravila, činimo sve da tražimo ustupke za jedan veoma jasan put. Ako vlast šalje poruke kako su neophodni neki posebni uslovi za državu da bi dostigla evropske integracije, ne treba da čudi što građani to očekuju i za sebe lično. Ako vlast poveruje da su himna, garda ispred Skupštine dovoljni da se vrati dostojanstvo parlamenta, ne treba da čudi mišljenje građana da je dovoljno da imaju kartu u jednom pravcu za bilo koju državu EU, pa da su oni državljani te EU. Takođe ću da kažem kakav je stav Liberalno-demokratske partije što se tiče ovih predloga zakona o kojima danas raspravljamo. LDP podržava ove predloge zakona, odnosno ratifikacije sporazuma. Želeo bih da naročito izrazim značaj Predloga zakona o potvrđivanju sporazuma između Srbije i Crne Gore i BiH o pograničnom saobraćaju. Gospodine ministre, dobro ste rekli da upravo ovaj sporazum treba da omogući olakšavanje života stanovništva nastanjenog u pograničnom području. Ovaj sporazum puno će značiti za građane opštine Priboj, jer dve trećine teritorije opštine Priboj se nalazi sa strane puta koji prolazi kroz BiH, odnosno jedna trećina građana opštine Priboj, da bi došla do svojih domova, mora po četiri puta da pređe državnu granicu Srbije i BiH. Pomoću ovog sporazuma njihov život će postati puno lakši i oni će moći normalno da žive, kao svaki građanin u Republici Srbiji. Međutim, ovaj sporazum ne treba da bude opravdanje za neizgradnju alternativnog puta, odnosno povezivanje svih delova Republike Srbije sa opštinskim centrima, odnosno sa centrima u kojima ti građani žive. Iskoristiću priliku, gospodine ministre, kada govorimo o readmisiji, da vam postavim neka pitanja koja se tiču onih građana koji su do sada vraćeni u Republiku Srbiju po nekim ranijim sporazumima. Kao što je poznato, vaša vlada je u februaru mesecu prošle godine usvojila Strategiju o reintegraciji povratnika po osnovu Sporazuma o readmisiji. Između ostalog, čini mi se da je u toj strategiji predviđeno oko 160.000.000 dinara za sprovođenje svih programa koji su definisani tom strategijom. Da li je šta urađeno po tom pitanju, jer u LDP-u imamo saznanja od predstavnika nevladinih organizacija, kao što je „Reintegracija“ iz Novog Pazara ili neke druge, da od toga nije bilo ništa? Interesuje nas šta je sa građanima Republike Srbije koji su posle 2000. godine vraćeni u Republiku Srbiju, a živeli su na području Kosova i ne mogu da ostvare pravo na penziju? Dobili su neku informaciju, odnosno postoji informacija od Fonda PIO da je trebalo do 2001. godine da se prijave kako bi mogli da nastave da primaju tu penziju, međutim, oni su svi vraćeni posle 2002. godine i ne mogu da ostvare ta prava. Obrazovanje osoba koje se prema Sporazumu o readmisiji vrate veoma je problematično. To se naročito odnosi na porodice ili decu koja su vraćena u toku školske godine, što je dodatni problem. Ta deca moraju da se uklope u naš obrazovni sistem, a to ne mogu da urade ako nemaju odgovarajuću diplomu. To ne mogu da ostvare ako im ta diploma nije nostrifikovana. Dolazimo u situaciju da deca koja su vraćena putem ove readmisije gube po minimum godinu dana što se tiče školovanja. Ako govorimo o zdravstvenoj zaštiti, ne postoji zdravstvena zaštita za sve osobe koje su vraćene putem readmisije, odnosno procedura izdavanja neophodnih dokumenata kako bi se ostvarila ta zdravstvena zaštita je izuzetno komplikovana i ponekad je faktički nemoguća. Stoga je neophodno da se malo više povede računa o tim osobama koje su već vraćene i koje treba da se vrate putem readmisije, kako bismo omogućili ljudima jedan pristojan život ovde u Republici Srbiji. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je šest minuta i trideset pet sekundi. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a posle njega narodni poslanik Sreto Perić. Izvolite.
Uvažena gospođo potpredsednice, gospodine ministre, predstavnici Ministarstva unutrašnjih poslova, dame i gospodo narodni poslanici, najkraće što umem zadržaću se samo na dva pitanja. Imajući u vidu da se pred nama nalazi jedanaest predloga zakona o potvrđivanju međunarodnihsporazuma, ono što je mesto i uloga Narodne skupštine, od toga posebno izdvajam osam – četiri o policijskoj saradnji i četiri o readmisiji, odnosno tri o readmisiji i četvrti je o protokolu u odnosu na već potpisan sporazum o readmisiji. Imajući u vidu da Narodna skupština ima mogućnost da prihvati ili odbije potvrđivanje međunarodnih sporazuma, u odnosu na to šta su oni regulisali, šta sadrže, očigledno je da ovde nema, ne kod nas, nego u celoj Skupštini, dileme da te sporazume treba potvrditi. Prema tome, pored veoma iscrpnog, detaljnog obrazloženja sa dosta informacija, koje je dao ministar unutrašnjih poslova, mi nemamo posebnih razloga da dodatno objašnjavamo zašto želimo da potvrdimo ovaj sporazum. Upravo iz tog razloga sam želeo da ukažem na dva pitanja. Jedno pitanje je pitanje međunarodne policijske saradnje. Treba li? Naravno da treba. Koliko god se EU i sve zemlje u Evropi trudile da izbrišu granice, koliko im je godina trebalo da ih izbrišu? Čak i nisu izbrisane, već su samo otvorene. Kada je u pitanju organizovani kriminal, kada je u pitanju trgovina drogom, pranje novca, međunarodni terorizam, oni su, dame i gospodo, odavno kriminalci. Za njih odavno granica nema. Da bi se neko suočio sa tim, da bi se upustio u borbu protiv tog zla, nužna je policijska saradnja. Srbija ima razloga ne samo da potpiše sporazum o policijskoj saradnji, pre svega sa susednim zemljama, već sa svim zemljama, iz prostog razloga što je Srbija uputila jasnu poruku Evropi da je odlučila, državno rukovodstvo i pre svega MUP, da se bespoštedno upusti u borbu protiv organizovanog kriminala, trgovine drogom, pranja novca, međunarodnog terorizma. To je već pokazano na delu, građani to prepoznaju, podržavaju, Evropa prepoznaje i Srbija se polako nameće kao jedan od lidera u borbi protiv tog zla. To su sve razlozi, da bi mogli uspešno da se nose sa tim problemom, zbog čega treba potvrditi sve sporazume o policijskoj saradnji koji se potpišu, a nastaviti sa potpisivanjem sporazuma sa svim državama. Kada je u pitanju readmisija, želim da kažem samo jednu stvar. Naravno, ova tri sporazuma odnose se na zemlje koje nisu obuhvaćene sporazumom sa EU 2007. godine, već van toga istu materiju rešavaju. Organizovan je povratak ljudi koji nezakonito borave u tim državama. Ministar je već dao nekoliko informacija, konkretno je rekao sa koliko ozbiljnosti se prilazi tom problemu; ne samo, kako bih rekao, čoporativno, kada je u pitanju povratak ljudi, već se i te kako vodi računa o svemu tome kroz podatke koliko je uvaženo, a koliko odbijeno. Samo jedno pitanje, država Srbija, rukovodstvo države i pre svega MUP učinili su ogroman napor da država Srbija i svi njeni građani dobiju bezvizni režim. Naravno, takav režim podrazumeva i posledice. Jedna, sa kojom se suočavamo ovih dana, to je da ljudi odlaze u te zemlje i traže politički azil. Pravo je te zemlje da odluči da li je to za politički azil ili nije, ali je obaveza države da pokaže svoju ozbiljnost u istom stepenu, u istoj srazmeri kao što je pokazivala da se bori za bezvizni režim, da poštuje te odluke i da se na organizovan način uključi i prihvati te ljude. U suprotnom, pokazala bi da nije bila dovoljno odgovorna, ozbiljna kada je zarađivala bezvizni režim. To su dva dodatna razloga koja sam želeo da istaknem u prilog tome da ove sporazume treba potvrditi. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Sreto Perić, posle njega narodni poslanik Mirko Munjić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, danas je najviše vremena potrebno da se pobroje tačke dnevnog reda o kojima raspravljamo u Narodnoj skupštini i da se navedu vaše funkcije. Ovo ne govorim zlurado, kako jedan od prethodnika reče da o ovim zakonima, odnosno sporazumima ne treba govoriti zlurado; namera poslanika SRS nije nikada da govorimo o bilo kojem zakonskom predlogu ili bilo čemu o čemu se raspravlja u ovom visokom domu zlurado, nego da govorimo na način da naši građani mogu da imaju koristi. Gospodine ministre, moram da kažem, vi kao da ne pripadate jednoj političkoj organizaciji čija je parola bila „Srbija se saginjati neće“. Pa, vi ne samo da ste član te političke stranke, vi ste i njen predsednik. Kada se pročitaju ovi sporazumi da se zaključiti da se Srbija ne saginje, nego je poklekla, a zbog čega? Kada su u pitanju ovi sporazumi o readmisiji, nijednom rečju ili rečenicom niste kazali koliko stranih državljana, da budem precizniji, iz Švajcarske, Hrvatske, Norveške i Italije treba da bude obuhvaćeno procesom readmisije prema svojim državama, da država molilac bude Srbija. Nijedan, verovatno. A u tekstovima sporazuma postoji isto onoliko članova koji su posvećeni obavezi Srbije da prihvati svoje državljane koliko i članova u kojima se nameće obaveza preko tih sporazuma da iz Srbije prime svoje članove. Gospodo, to bi trebalo na nešto da ukaže. Srbija, niste vi odgovorni, gospodine ministre, za kompletnu situaciju, nije interesantna ne samo svojim građanima, nego ni drugima. Naravno, ne svima. Niko ne trči u Srbiju. Prethodnog dana smo imali zakon o amnestiji, vezano za izbegavanje služenja vojnog roka, i vidite da nije u pitanju samo odlazak iz Srbije zbog izbegavanja te obaveze, nego zbog načina i uslova života. Veliki je broj nezaposlenih i nešto se pokušava predstaviti kao ekonomska kategorija. Mislim da je na fantastično dobar način kolega Krasić uspeo da objasni kada su članice EU dozvoljavale politički azil, a kada ne. U momentu kada je trebalo da ti isti građani njima posluže da pokažu kako se u Srbiji ljudska prava krše, onda su im bila širom otvorena vrata, a sada kada žele da pokažu nešto drugo i da se oslobode tih, onda više ne važe ta pravila. Kada bi se samo površno čitalo, sporazum o policijskoj saradnji, sporazum o readmisiji, onda bi se moglo postaviti pitanje – zar ima neko u ovom parlamentu da neće glasati za te predloge? Naravno da ima, jer stvari nisu tako proste kao što izgledaju u prvom momentu. Vi ste, gospodine ministre, sigurni da ti građani koji treba da dođu u Srbiju ne žele to svojom voljom, nego su prosto naterani. Te države koje su im bile utočište duži niz godina ne žele više da takve građane imaju u svojim državama. Mi smo sada to uzeli kao obavezu. Policijska saradnja – apsolutno smo saglasni sa svim kolegama koji kažu da kriminal ne poznaje granice, čini mi se da je tu bolja veza i sprega nego između naše policije i država sa kojima imamo dobru saradnju i sa nama prijateljskim državama. Ali, ni u kom slučaju ne mogu da prihvatim činjenicu da zarad razvoja dobrih, prijateljskih odnosa sa Hrvatskom treba da donesemo takav sporazum, jer je činjenica da je 500.000 Srba proterano iz te države i ukazuje da nemamo sa njima dobre odnose. Činjenica je da je odlazeći predsednik nekoliko dana pre isteka svog mandata na najbrutalniji način pljunuo u lice vlastima Srbije i građanima Srbije kada je jednog ratnog zločinca oslobodio, odnosno pomilovao ga za godinu dana izdržavanja kazne zatvora. Onda su neki naši državnici rekli, odnosno ministri, konkretan da budem – pa to je lični stav tog predsednika. Ne može to da bude lični stav tog predsednika. To je odnos državne politike prema Srbiji. Morali bismo da se zapitamo zbog čega to oni rade? Zbog, moram da kažem, mlitave i nedovoljno energične politike koju treba da vodi Vlada ove države, a to ću vam pokazati na jednom sporazumu kome je ministar posvetio malo pažnje. Doduše, ovde i piše da će taj sporazum da predstavlja ministar inostranih poslova, ali kada sam rekao da je potrebno najviše vremena da se pobroje tačke dnevnog reda i vaše funkcije zaista nisam mislio zlurado, nego nam to daje za pravo i ostavlja nam mogućnost da otvorimo neka pitanja koja su u najdirektnijoj vezi sa ovim predlozima, a možda vi kao ministar unutrašnjih poslova ne biste mogli da date odgovor na ta pitanja. Kad je u pitanju Sporazum o recipročnom priznavanju nacionalnih vozačkih dozvola sa Španijom, svakako ćemo za taj sporazum i glasati. Već vam je od strane predstavnika Srpske radikalne stranke rečeno da je to trebalo da se odnosi i na Italiju. Mislim da je i Slovenija jedna od država gde postoji veliki ili nešto veći broj naših građana koji rade tamo, rade kao vozači, da bi i to trebalo da se uradi. Sporazum o određivanju graničnih prelaza između Srbije i Crne Gore i Bosne i Hercegovine je nešto što ste vi obrazložili samo jednom rečenicom. To je onaj sporazum gde stoji da će u ime Vlade ovaj sporazum predstavljati Vuk Jeremić, ministar spoljnih poslova. To je sporazum koji je 24. februara 2005. godine potpisan u Sarajevu. Kaže se da je potpisan u originalu na srpskom jeziku i službenim jezicima naroda Bosne i Hercegovine, na hrvatskom, bosanskom, možda i sarajevskom, jer je potpisan u Sarajevu. Kad ćemo početi da branimo jezik naše države i da li uopšte neko ko vodi ovu državu razmišlja o tome? Ovde postoje praktični problemi. Ministre, vi možda niste u toku, ali je neko morao to da zna i ja ću izneti nekoliko graničnih prelaza, kao što su Ljubovija, Bratunac i Bajina Bašta – Skelani. Mi imamo tu situaciju da zbog carinjenja robe... Ovo vam govorim konkretno, iz prakse. U Bajinoj Bašti postoji fabrika betonskih elemenata. Sredstvima iz donacije vršena je elektrifikacija područja Skelani i drugih seoskih mesta na području opštine Srebrenica. U Bajinoj Bašti postoji fabrika betonskih stubova, carinjenje se vrši u Užicu i prevoz tih stubova mora da se vrši preko graničnog prelaza u Karakaju. Ne bih sada da pogrešim, ali preko 100 km je do tamo, a ovde se radi o samo par kilometara. Slična je situacija i sa poljoprivrednim proizvodima, kada je u pitanju malina. Carinjenje takođe mora da se vrši u Užicu, ako ide iz Bajine Bašte u Srebrenicu ili u Bratunac u hladnjače, ili možda iz Zvornika u Bajinu Baštu. Kad tu relaciju od sto kilometara, nakon celog dana berbe, pređe taj poljoprivredni proizvod, on je promenio svoje agregatno stanje. Da vas podsetim, lokalna samouprava je saglasna sa tim da se ovaj problem reši. Između ostalog, predsednik opštine u Bajinoj Bašti je čovek koji je član SPS-a, ali građani misle da lokalna samouprava može puno toga da učini i onda se tu stvara jedan jaz. Vidite sad koliko smo mi dobronamerni, ukazujemo na nešto što je životni problem, ne vodeći računa o političkoj pripadnosti. To u krajnjoj liniji, kada govorimo o potrebama građana, za nas uopšte nije ni važno. Veliki broj ljudi koji žive u Bajinoj Bašti je iz Skelana. Oni imaju kuće i u Bajinoj Bašti i u Skelanima, imaju i dvojna državljanstva, ali ne mogu čak ni poljoprivredne proizvode za sopstvene potrebe da prenesu, čak ni drva za ogrev. Ponekad je to stvar službenih lica koja rade tamo, da li će to da vide ili neće. Ne može se reći da oni zloupotrebljavaju svoj položaj, ali vrlo često ne mogu da reaguju na adekvatan način i onda nastaju određeni problemi. Možda bi ona dvojna komisija koja stoji ovde u sporazumu na ovaj način mogla da reši... Već pet godina se primenjuje ovaj sporazum. Čini mi se da su neke stvari praktičnije bile rešene od 1992. godine, kada su zemlje članice, a mislim na Bosnu i Hercegovinu i Republiku Srbiju, jednostranim odlukama rešavale te probleme, da su bile bolje rešene nego sad. Ako nije moguće odmah reagovati, onda u narednom periodu od mesec ili dva. Kao prvi potpredsednik Vlade i zamenik predsednika Vlade, vi sigurno možete taj problem, odnosno to pitanje da postavite u Vladi Republike Srbije, i da se to reši. Onda bi mogla priča onih predstavnika kojima je dovoljno da se nešto pojavi, da njihove kolege ili šefovi političkih stranaka u ime Vlade zastupaju te zakonske predloge, pa da oni o tome pričaju sve najbolje... Vaša konkretna aktivnost, dobra ili loša, pokazuje se i to ocenjuju građani Srbije, a cilj poslanika Srpske radikalne stranke jeste da argumentovanim i činjeničnim stavovima pokažu da žele da unaprede zakonske predloge i da se oni zaista donose zbog života, a ne zbog same forme. Moram još jednom da napomenem, da teritorija Republike Srbije, tačnije njenih 15% nije sasvim ozbiljno ugroženo i da više može da postane neprihvatljivo, bar u spoljnom predstavljanju i za same predstavnike Vlade, ne bi možda iz drugih zemalja slali takve poruke. One koji se pitaju kada je Vlada donela odluku da promeni svoje nastojanje šta je bitnije, da li Kosovo i Metohija, da li EU, samo da podsetim da je 2006. godine ova Narodna skupština potvrdila, a građani većinom izglasali, Ustav, koji je svojom preambulom rekao da je Kosovo i Metohija sastavni deo Republike Srbije. I sa Ustavom i bez Ustava za SRS i za građane Srbije, a pre svega za građane Kosova i Metohije, uvek će tako ostati. Hvala.
Iskorišćeno je dvanaest minuta i petnaest sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić, a posle njega narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, u ovom svom obraćanju u okviru zajedničkog jedinstvenog pretresa o ovim predlozima zakona osvrnuću se na ove predloge zakona koji se odnose na readmisiju. Pokušao sam pažljivo da saslušam ono što ste vi iznosili govoreći o ovim predlozima zakona, o ovim protokolima koji se zaključuju sa određenim državama, vezano za readmisiju. Rekli ste da je osnovna namera pri zaključenju ovih protokola i sporazuma sa pojedinim državama o readmisiji suzbijanje ilegalnog boravka. U okviru vašeg izlaganja nisam uspeo da vidim jedno načelo reciprociteta u odnosu na neke državljane drugih država u državi Srbiji, da li ima takvih, koliko ih ima i ako ih ima da li su oni predmet, odnosno subjekt readmisije u odnosu na te države. Dalje, proširio bih možda ovo što ste vi rekli, namera suzbijanja ilegalnog boravaka, na još nešto – ne samo ilegalnog boravka, već i ilegalnog delovanja. Znate, ilegalni boravak može da bude blaža kategorija tog osnova za zaključenje protokola ili sporazuma o readmisiji. Ako ovde uključimo i ilegalno delovanje, mislim da tu ima osnova za nešto drugo. Siguran sam, gospodine ministre, da vi kao prvi čovek Ministarstva koje vodite raspolažete određenim operativnim podacima, na primer, vezano za ova ilegalna delovanja, o određenim licima iz nekih država koja pod okriljem nekih evropskih komisija vrše popis imovine nekih javnih preduzeća u Srbiji za potrebe tih evropskih komisija, koji se ne odnosi na imovinu ovih velikih javnih preduzeća koja još nisu prodata, već nekih drugih, pa čak i javnih preduzeća možda na prvi pogled minornih i malih po lokalnim samoupravama. Siguran sam da se iza ovoga krije nešto sasvim drugo, ali mislim da ćete u nekim operativnim saznanjima i podacima, koje vi kao ministar i vaše ministarstvo treba da imate u vezi s ovim, verovatno doći i do činjenice zbog čega se to radi. Rekli ste da su u novembru 2006. godine počeli pregovori, da je 1. januara 2008. godine stupio na snagu Sporazum o readmisiji i sada se zaključuju protokoli o toj readmisiji. Čitali ste jednu retrospektivu zaključenih protokola, kao i pregovora koji se u ovom trenutku vode u vezi sa usaglašavanjem teksta protokola sa nekim državama. Rekli ste nešto i o troškovima, kao i o readmisiji naših državljana koji su albanski državljani, koji, kako vi kažete, idu direktno na Kosovo i Metohiju, a ovi koji nisu albanski državljani mogu da biraju da li će ići na Kosovo i Metohiju ili na neku drugu lokaciju ili drugi deo Srbije. Od 2.191 zahteva, kako ste rekli, 1.423 zahteva je država Srbija po zamolnicama ovih država pozitivno rešila. Vratio bih se nekoliko godina unazad, gospodine ministre, ne da bih napravio paralelu u pogledu nekih slučajeva readmisije koja je vršena u tom periodu devedesetih godina sa ovim periodom u kojem se danas vrši readmisija, već čisto da možda vidimo da li postoji neka, ako ne generalna onda pojedinačna prevencija u pogledu nekih lica koja možda mogu da budu predmet opservacije, predmet operativnog istraživanja vašeg ministarstva. Da li raspolažete operativnim podacima o nekim readmisijama, odnosno o nekim deportovanjima koja su izvršena u tom periodu, posebno u periodu 1993, 1994. i 1995.godine? Znate da su neke države prihvatale određena lica, da su čak neka lica u nekim kampovima obučavana, školovana, pa kada su postala balast u nekim državama, oni su ih nakon toga deportovali na novu teritoriju. Da li je u tim readmisijama koje su vršene od strane zemalja zapadne Evrope na našu teritoriju, posebno Kosova i Metohije, kada su vraćani tadašnji državljani naše zemlje, da li je među njima bilo nekih teških kriminalaca? Da li posedujete operativne podatke koliko je takvih kriminalaca bilo tada, koliko je bilo šiptarskih terorista i separatista među njima? Da li su oni operativno obrađivani? Da li su svi slobodno vraćeni na teritoriju današnje države ili su neki uhapšeni posle okončane readmisije? Znate li koliko je krivičnih dela koja su naši takvi tadašnji državljani počinili, posebno prema pripadnicima policije i vojske? Ovo pričam ne zato da bi se u nekim situacijama povukla paralela, već jednostavno da bi se obavila neka specijalna prevencija prema određenim licima koja su subjekt današnje readmisije. Da li sada kada se vrši postupak readmisije postoji dobra saradnja i razmena operativnih podataka sa državama po čijim zamolnicama se readmisija obavlja? Ovo poslednje pitanje možda može biti aktuelno kada se ima u vidu, na primer, član 3. Predloga sporazuma, evo uzeo sam, između Republike Srbije i Kraljevine Norveške o readmisiji, koji kaže da Srbija prihvata, po zamolnici Norveške i bez drugih formalnosti, osim onih utvrđenih ovim sporazumom, sve državljane treće zemlje ili lica bez državljanstva ako se dokaže da ta lica poseduju ili su u vreme ulaska posedovala važeću vizu ili dozvolu boravka koju je izdala Srbija ili su nezakonito i direktno ušla na teritoriju Norveške nakon što su boravila ili bila u tranzitu preko teritorije Republike Srbije. Gospodine ministre, da li u ovom slučaju postoji velika potreba za razmenom operativnih podataka o ovim licima? Drugo pitanje je da li u okviru ove grupe lica postoji mogućnost za jedno vrlo ekstenzivno, široko tumačenje koja sve to lica potpadaju pod ova lica koja će biti predmet readmisije? Gospodine ministre, Srbija je u proteklom periodu, u proteklih pet godina, bila percipirana od strane zemalja zapadne i severne Evrope kao zemlja koja je problematična, što se tiče tih migracionih tokova. Postoje čitave studije u zemljama zapadne i severne Evrope koje su pokušale da odgovore isključivo na jedno pitanje – kolika je verovatnoća da državljani Srbije zatraže azil u tim zemljama. Po rezultatima studija do kojih sam mogao da dođem, u zemljama zapadne i severne Evrope koje su ta istraživanja radile nalazimo se, gospodine ministre, na „odličnom“ drugom mestu, odmah iza Kine. Ako se uzme u obzir broj stanovnika Republike Kine i koliko takvih ljudi vrši migraciju, mislim da se zaista ovde približavamo prvom mestu po ovome. Uvek se posle tog velikog broja zahteva za azil od strane državljana jedne države kao jedino moguće nameće jedno od dva rešenja: jedno rešenje je nametanje viznog režima, a drugo rešenje je readmisija. Među podnosiocima zahteva za azil iz Srbije, prema podacima koje sam ja mogao da nađem, oko 37% zahteva su podneli Albanci, oko 43% zahteva su podneli Romi, a oko 2,5% zahteva su podneli Srbi; ima nešto i Aškalija i nekih drugih, međutim, to su podaci koji se smatraju vrlo minornim. Tu se postavlja najveći problem u pogledu prihvatanja, smeštaja i zbrinjavanja lica koja su subjekti readmisije. To je nešto na šta zaista niko nije obratio pažnju. Prvo, Srbija, kao što znamo, ima jedno ustavno ograničenje koje se tiče kako lica koja su državljani Republike Srbije ovde, tako i lica koja su subjekt readmisije, a to je pravo na putnu ispravu, za razliku od, na primer, Republike Rumunije, koja je u jednom periodu svoje istorije sebi dopustila da ograniči pravo na izdavanje putnih isprava. U odeljku „Finansijska sredstva potrebna za sprovođenje zakona“ predlagač kaže da za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna posebna finansijska sredstva iz budžeta Republike Srbije. Gospodine ministre, da li ova finansijska sredstva nisu potrebna zbog toga što ona nisu posebno predviđena budžetom Republike Srbije za ove namene; da li ona nisu potrebna iz nekog drugog razloga, što se taj budžet, po rečima predsednika države, prilično sporo puni (čuli smo da je on rekao nedavno da nije zadovoljan kako se puni budžet Republike Srbije), pa zaista nema novca za ove namene, ili nema za sve koji su subjekt readmisije ili su jednostavno ovi ljudi prepušteni sami sebi, pa neka se snalaze kako znaju i umeju? Znamo kako će biti izmireni osnovni troškovi, to ste rekli, a nisam siguran kako će se sve ostalo odvijati. Koliko su, gospodine ministre, pouzdani podaci o broju lica koja će biti vraćena u Republiku Srbiju? Da li se to množi sa nekim faktorom? Da li su to oni brojevi koje pokazuje statistika ili je to možda faktor dva, tri koji se množi sa onim osnovnim brojem? Gospodine ministre, postavljam pitanje da li postoje pouzdani podaci o zdravstvenom stanju ovih lica? Da li je vaše ministarstvo u tom pogledu sarađivalo sa drugim ministarstvima, resornim, kojima je ovo osnovni problem? Dakle, kakvo je zdravstveno stanje svih ovih lica koja kroz readmisiju treba da se vrate na teritoriju Republike Srbije? Dalje, koliko je među ovim licima dece, trudnica, porodilja itd? Postavljam jedno pitanje, gospodine ministre: da li je Strategija o reintegraciji povratnika doneta pod direktnim pritiskom i kao uslov evropskih integracija? Jedno od poslednjih pitanja koje u okviru svog obraćanja želim da vam postavim – da li su za implementaciju ove strategije dobijene neke donacije? Ako jesu, koliko je sredstava dobijeno iz donacija, a koliko je sredstava otišlo iz budžeta Republike Srbije za implementaciju ove strategije, s obzirom na okolnosti? Dakle, ovo pitam isključivo zbog toga što je, kada je to bila tema dnevnog reda, rečeno da će preko 80% sredstava ići iz donacija, a da će samo 20% sredstava biti obezbeđeno iz budžeta Republike Srbije. To su neka otvorena pitanja na koja bih želeo da čujem odgovore i nadam se da ću ih danas čuti od vas. Zahvaljujem.
Petnaest minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović. (Nije prisutan.) Narodni poslanik Aleksandar Martinović. (Nije prisutan.) Narodni poslanik Petar Jojić. (Nije prisutan.) Narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Izvinite, koliko imam vremena? (Predsedavajuća: Četrdeset minuta je na raspolaganju Poslaničkoj grupi SRS.) Taman jedan lepi čas, da građani lepo shvate o čemu se radi. Naravno, pokušaću to da objasnim, da bismo znali o čemu se radi, šta možemo očekivati. Znate, potrebna je mudrost, u politici pogotovo, ali svako ko se bavi politikom mora da pokazuje i elementarnu inteligenciju. Ako ne idemo dalje u te definicije, onda da prihvatimo onu laičku, a to je sposobnost i mogućnost da se čovek snađe u datoj situaciji na bazi iskustva. To neko kaže „Koga zmija peče i guštera se plaši“. Branko Ćopić je znao da kaže „znam ja vas“, da bi prikazao da nema prostora za improvizacije. Zna se, kaže, ista meta, isto rastojanje. Vi ste – mi smo. Naravno, danas imam samo obavezu da podsećam, neću da se bavim ničim novim, niti da najavljujem šta bi bilo kad bi bilo, šta možemo očekivati. Do sada je, doduše, uvek tako i bilo, ako ne za dva meseca, onda za pola godine ili za godinu dana. I danas se nalazimo na onim tačkama dnevnog reda o kojima smo pričali svih ovih godina. Što se mene tiče, pričao sam još od 2001. godine ili, da budem precizniji, od onog poražavajućeg poteza kada je SRJ podnela zahtev da bude primljena kao nova država članica u UN, jer je neko tada rekao rukovodstvu da će u januaru 2001. godine biti problema sa američkim izborima, pa će ona odluka o stavljanju van snage suspenzije našeg članstva u UN malo da popričeka i onda treba krenuti za novim zakonom. Sećate se da je Svilanović u to vreme išao da bude prisutan kada se diže zastava ispred zgrade UN. Prva država koja se uključila da pomogne, navodno, Srbiji, bila je Švajcarska. Sećam se da su oni odobrili velika sredstva, kojima su nam omogućili da imamo neka prava u MMF-u i po osnovu sredstava. Vidite i sami da postoji jedan kontinuitet. Ako pitate ove ljude u lokalnoj samoupravi gde je švajcarska vlada ili neki grad iz Švajcarske donirao pomoć, imate prilike da čujete jedno obrazloženje – rečeno nam je da moramo da se uključimo u to, iako nismo članovi ni UN, ni NATO pakta itd. Sličan je bio i stav Norveške. Naravno, ona predvodi onaj deo koji se tiče NATO pakta. Godinama je Norveška ta transmisija, naša veza prema NATO paktu. Neka svako izvlači zaključak o prisustvu pojedinih firmi iz pojedinih država EU u sektorskim politikama Republike Srbije: telekomunikacije, čelik, da ne ređam dalje. Verovatno nije teško da se zaključi o kakvom se to sistemu radi. Naravno, nije ovo teorija zavere, taman posla, to ne postoji. Kada je Balkan u pitanju, kada je u pitanju Srbija, to ne postoji, znate i sami. Da uzmemo primer Švajcarske. Opet čitam njihove podatke; ako neko misli da nešto može da ospori, onda će imati verovatno kao sagovornika švajcarsku državu. Kako Švajcarska priznaje države? Ovo pričam zbog nezavisnog Kosova, a Švajcarska je jedna od prvih koja je to priznala. Kaže: „Priznavanje stranih država je u nadležnosti federalne vlade Švajcarske. Švajcarska se u tom postupku rukovodi doktrinom tri elementa, koja podrazumevaju da država mora imati stalno nastanjeno stanovništvo, definisanu teritoriju i organe državne uprave“. To su kriterijumi koje Švajcarska primenjuje kada odlučuje da li će da prizna neku novu državu. Nije teško da se zaključi, to se uči na prvoj godini pravnog fakulteta, sa još dva uslova koja su izvedena iz ova tri osnovna. Kaže – ova doktrina čini u osnovi Montevideo konvenciju o pravima i obavezama država, a ta konvencija je doneta 1933. godine. Sjedinjene Američke Države, potpisnice, usvojile su kriterijume koje mora da zadovoljava neka država da bi kao takva bila priznata. S obzirom na to da priznate vlade moraju da imaju sposobnost sprovođenja određene državne uprave, Švajcarska je u većoj meri rezervisana prema priznavanju vlada, nego prema priznavanju država. To je jedan, ako mogu tako da kažem, standard koji bi morale da primenjuju sve države. Neću da pričam dalje o Povelji UN i drugim dokumentima, pogotovo ovim evropskim, koji regulišu granice, mir i stabilnost u Evropi itd. Sve je to na našoj strani. Znači, nema nikakve zamerke. Međutim, praksa je malo drugačija. Kaže: „Čin priznanja se izvršava dostavljanjem pismene odluke nadležnim institucijama novopriznate države“. To je uradila i Švajcarska, to je uradila i Francuska, to je uradila i Norveška. One su tema mog interesovanja danas. Sve su one to uradile. Što se tiče Evrope, to nisu uradile samo Rumunija, Grčka (doduše, Grčka priznaje pasoš nezavisne države Kosovo zbog nekih svojih razloga), Kipar, Slovačka i Španija. Dvadeset dve države kažu – Kosovo je nezavisna država. Skoro svi su dali mišljenje i svoj stav u ovom postupku pred Međunarodnim sudom pravde, gde osporavaju ono što mi tražimo da se utvrdi. Na strani su nezavisne države Kosovo. Evropska unija finansira Euleks, finansira otimanje dela teritorije Republike Srbije. Evropska unija, prvo njena preteča Evropska zajednica, pa kasnije Evropska unija, nikada nije primila nekoga kao pola države i nikome nije davala uslov da mora da se odrekne dela svoje teritorije, nego su primljene kompletne države. Zamislite, ljudi, 1989. godine se samo Nemačka ujedinila, a sve ove druge države koje nisu bile u okviru Evropske zajednice su se podelile, najbrutalnije bivša SFRJ, intervencijom sa strane. Slično su pokušali da urade i sa Sovjetskim Savezom, i delimično su uradili. Danas imamo na delu dva evropska procesa. Prvi proces – nema carina između država članica EU. A taj Brisel od nas traži da stavimo carine između Srbije i BiH. Opet treba da se pozovemo na ono iskustvo iz 1989. godine, neko se ujedinjavao, drugi prostor se cepao, atomizirao na kapilarne delove, svaka vaška obaška. Kaže – kad vas razbijemo, onda ćemo da vas sakupimo. Između Austrije i Slovenije nema granica, između Mađarske i Austrije nema granica. Ovde se prave granice. Gde se prave? Na Drini. Još se finansira evropskim fondovima vlast u Republici Srbiji da te carinske prelaze moderno opremi, da ni ptica ne može da proleti, što se ono kaže. Samo niču. Na nekoliko stotina kilometara dalje prema zapadu to se skida. Videli ste prošle godine kako su Slovenci uklonili kontejnere i carinske postaje, kako oni to kažu. Evropa ima dupli aršin. Nešto važi za njih, za ono što su oni omeđili kao svoje, a drugo važi za ovu teritoriju gde treba da se kontroliše krizom. Ovde neće da se reši, ovde mora stalno da bude kriza. Koliko će ona biti prisutna ne zavisi od nas, zavisi od Vašingtona i Brisela, i to svi znaju. Još dvadeset godina mogu da idu sa parolom – za evropsku Srbiju, za evropski Aranđelovac, za evropski Pirot, za evropsku Seličevicu, za evropsku Moravu, Žitorađu… Sve to može da ide, ali šta je iskreno, šta je pravo? Ako se malo posumnja, tutne se neka para, miran budi i nastavi dalje, mora da se pliva. Hajde da vidimo šta kaže Sarkozi. Šta je uradio 2005. godine, kada je trebalo da mu dignu rejting? Progurao je mere za zaustavljanje globalne imigracije, istovremeno promovišući integraciju kvalifikovanih radnika u francusko društvo. Ovih 45, koji su zbog praznog stomaka otišli tamo, verujući u pasoš i u ovo što je rekla EU, nisu kvalifikovani za tu vrstu posla koja njima tamo treba i zato su vraćeni, zato će svi da se vrate. Januara 2007. godine, šta je rekao gospodin Sarkozi? Tokom kampanje obećao je da će korupcija i nepotizam u zemlji da se zamene besprekornom republikom. Šta je još rekao – boriću se za Evropu koja štiti, zato što je evropski ideal zaštititi građane Evrope. To je sada onaj koncept nadvlade. I, građani Evrope koji žele malo bolje da žive ne mogu da žive u zapadnoj Evropi, moraju da dođu u Srbiju. U sledećoj etapi verovatno će ovde biti neka druga vrsta sabirališta, da ne upotrebim neku drugu reč. Zašto? Zato što imamo vlast koja pristaje na sve. Da bi opstali na vlasti prave i neprirodne koalicije, nije bitno šta je bilo pre nekoliko godina, ko je koga prozivao, ko se u šta zaklinjao, ko je sa kojom platformom izlazio na izbore, to uopšte nije bitno. Jer, građanin odavno ne postoji kao politički subjekt, postoji kao predmet za medijske manipulacije. Kada se ovde skupi to, u nedostatku argumenata pojavi se glavni argument – imamo 126, možemo, završavamo, ne sviđa vam se, ali ovo je sve na pragu evropskih integracija. Odmah dolazi odgovor, kao svojevrsna fatamorgana. Naravno, ne treba ljudima ukidati niti nadu, niti veru, niti volju. Svakome stoji na raspolaganju, svako ima legitimno pravo da se nada nečemu dobrom, da voli nešto, da očekuje nešto. To je individualni osećaj svakog pojedinca, ali mi kao kolektivitet moramo da vodimo računa o nečemu što se zove Ustav, što se zove država, što se zovu politički, nacionalni, svi drugi interesi. Moramo da očekujemo od onih koji vrše vlast da napokon nešto urade za građane. Danas niko ne traži ništa spektakularno, ali da sutrašnji dan bude makar za promil bolji nego današnji i da se tako polako diže i narod, i privreda, i ekonomija i sve ovo. Međutim, dobijamo pogrešne poruke. Ovde se seje strah, od sednice Narodne skupštine do sednice Narodne skupštine. Ovde se omalovažava institucija, omalovažava se Ustav, ovde se omalovažava sve. Zašto? Da bi se reklo – postoji neko iznad, sve je politika, navodno. Kako reče onaj pre deset godina, treba voditi realnu politiku. Evo realne politike, čitam, nijedna rečenica nije autorska, samo čitam šta je rekla ta EU, šta EU očekuje, šta namerava da uradi – namerava da otme Kosovo. Znaju da to ne može pravno da se završi na perfektan način i traže saučesnika ovde koji će jasno, glasno ili prećutno da prizna. E, ja kritikujem to što u ovim sporazumima vidim prećutnu saglasnost da se nešto prizna. Niko ovde nije protiv borbe protiv kriminala. Svi smo za to. U ovoj sali niko nije za to da naši građani nelegalno borave u inostranstvu i da se ispredaju u zapadnoj Evropi razne priče, čak i one omalovažavajuće, koje poništavaju i ugrožavaju dostojanstvo ovog naroda i ove države, ali moramo da nađemo neki minimum. Verovatno Ustav sadrži to što je minimum. Nije sasvim svejedno da li ćete otići na neku konferenciju i biti u istoj sali sa predstavnikom nazovidržave Kosovo. Radi javnosti moram da kažem, treba pohvaliti Narodnu skupštinu. Kada su delegacije poslanika išle na međunarodne skupove uvek su uslovljavale organizatora skupa da nezavisno Kosovo ne može biti prisutno, nego KFOR, UNMIK, nije bitan naziv, pa kada taj njihov navodni predstavnik izađe da priča lepo se pokupimo, izađemo napolje, i ko puši i ko ne puši. Konkludentnom radnjom stavljamo do znanja da zastupamo Ustav Republike Srbije i da se ne mirimo sa tim, i to očekujemo od države, od predstavnika vlasti to očekujemo. To je jasna poruka i onima u inostranstvu i jasna poruka Narodnoj skupštini da izvršna vlast poštuje Ustav i zakon i jasna poruka svakom našem građaninu da zna šta je vrednost, šta se ceni u državi. Te delegacije su bile različitog političkog sastava, ali moram stvarno da pohvalim – pokupimo se svi i izađemo napolje, demonstriramo da ne priznajemo nezavisno Kosovo. U tom trenutku to možemo. Da ne pričam da u najavi skupa organizatoru kažemo – doći ćemo, ali ako dođu oni teroristi koji su navodno narodni poslanici ili poslanici nezavisne države Kosovo, nećemo da učestvujemo. Onda im menjaju tablice, pa nešto rade, nešto se i oni nalaze u nekim mukama, ali to je njihova muka zato što su osmislili takav jedan sistem. Na nekim skupovima ne možete da učestvujete, kada Amerikanci pozovu kao goste i talibane i ove iz nezavisne države Kosovo. To je neka druga priča, ali stoje pod USA. Na svakom koraku moramo da demonstriramo to. To je razlog zašto nećemo glasati za neke sporazume, jer nam deluje potpuno čudno. Tražili smo podršku Generalne skupštine UN. Mnoge države su nam dale podršku da idemo pred Međunarodni sud pravde. Kakvu mi poruku šaljemo tim državama koje su nam pomogle, koje su nas podržale, ako ulazimo u ovakve koprodukcije? To su međunarodni ugovori koji činom ratifikacije postaju deo našeg unutrašnjeg pravnog poretka. To je problem. Postoje međunarodne konvencije, postoji i ta situacija da smo članovi nekih međunarodnih organizacija, gde nas obavezuju neka opšta pravila, koja između ostalog regulišu i ovu materiju. To nije problem. Ali, ako idemo na čin ratifikacije sa državom koja je pokazala da baš nije prijatelj Republici Srbiji, molim vas... Ili pomerite ovo sa dnevnog reda, pa svoje de jure priznanje neka pretvore u de fakto, pa u sledećoj etapi neka povuku ta priznanja nezavisnog Kosova, pa da idemo kao pravi prijatelji da sklapamo te bilateralne ugovore, gde treba da produbimo nešto što je međunarodnim standardima regulisano. Ovako trčimo ispred rude. Ovako vređamo one koji su nam dali podršku. Ovako dovodimo u pitanje onih pet država koje nas podržavaju u EU. Dovodimo u pitanje... Da vas podsetim, pre nekoliko godina, čini mi se 2006. godine, isto je bila neka situacija, tako nekontrolisana, nedefinisana, u Narodnoj skupštini. Rusi su jasno rekli – aman, sedite, održite sednicu Narodne skupštine, donesite deklaraciju, napišite šta hoćete, da bismo znali šta da zastupamo u Savetu bezbednosti i na drugim mestima. Tako je i bilo. Kada smo postigli neki dogovor i rekli – to je minimum, onda je i velika Rusija stala iza toga. Prihvatila je i Kina, prihvatile su i druge države. Samo da vas podsetim na još jedan podatak koji je već istorijski – 17. februara se proglasilo nezavisno Kosovo. Zakazana je sednica Saveta bezbednosti, na zahtev Rusije. Održane su dve sednice. Nije bilo nikakvog zaključka. Ova druga je prekinuta. Blokirali je oni veliki. Zašto su je blokirali? Zato što ideja o Euleksu možda potiče, sigurno potiče iz Brisela, ali ona je tada prećutno bila prihvaćena od strane vlasti u Srbiji. Napokon smo čuli decembra 2008. godine priznanje da je ova država odobrila Euleks misiju. Onda, posle nekoliko meseci, čujemo ministra za Kosovo i Metohiju, koji se ponaša kao gaulajter za severni deo Kosova, da je on nezadovoljan Euleks misijom, jer ona navodno treba da bude statusno neutralna. Kako može da bude statusno neutralna kada u samom nazivu ima pojačanje pravnih kapaciteta države Kosovo? Kako može da bude neutralna? Šta to radimo? Šta radi ova vlast? Gde je ta poslednja crta odbrane ispod koje nećemo da prođemo? Da li ona postoji? Dajem vam primer, ovih nekoliko sporazuma. Dao sam vam slikovit primer: Slovenija pomera granične prelaze, Srbija pravi granične prelaze, a imamo obavezu za specijalne i paralelne odnose sa Republikom Srpskom. To su interesantne stvari. To je sada ona priča o hiljadu i nešto lica. Svako lice može da bude atraktivno lice vlasti, ukoliko se medijski dobro obradi. Ukoliko se kaže – eto, moramo, zahvaljujući tome dobijamo kredit. Gde će taj kredit da ode, to više nikoga ne interesuje. Ide i obećanje – biće zaposlenja. Nadam se da niko neće da mi zameri, ni ovde u sali, a ni oni koji prate ovaj prenos. Pazite, imamo situaciju da jedna politička stranka kaže – besplatne akcije u vrednosti od hiljadu evra. Onda oni vanparlamentarni, koji kažu – mi smo pre vas za Evropu, to će biti 2.000 evra. I mi radikali da kažemo – prihvatamo to, ali garantujemo 3.000 evra. Kažite mi, šta je realno od toga? Ni 1.000, ni 2.000, ni 3.000, ali ste napravili čarobnu formulu oko toga. Ili, kada su pitali onoga – u čemu se razlikuješ od Borisa Tadića, on kaže – ja ću nas dva puta brže odvesti u Evropu. Mi ćemo tri puta brže da vas odvedemo u Evropu, ali ne zavisi od nas, ljudi. Ne zavisi od nas. Zavisi od nekih drugih, od njihovih interesa i onoga što žele da rade sa ovim prostorom. Da li ovaj prostor može da se izbori za pravo na život? Sa ovakvom politikom ne možemo. Ne možemo. Problem je naša politika. Problem je naša vlada. Ako ova vlada nema svoje dostojanstvo, ako ova država nema svoje dostojanstvo, ako se poništava dostojanstvo u Narodnoj skupštini, gde treba otvoreno da se kaže o svim problemima... Imamo manir da se najavi tema za dva meseca, onda se tema završi preko medija i dođe u Narodnu skupštinu; što bi rekli naši ljudi, izanđalo, već se čulo sve što ima da se čuje. Ako bi se reklo nešto novo, blokiraju tamo, B92, Tijanić, tajkuni drže ove štampane medije. Nema. Nema reči, a onda odmah kreće nevladin sektor, te transparentna Srbija, te ovaj, te onaj, izvuče neki promil, od toga napravi slona i završi posao. Šta ćemo sa narodom? Šta ćemo sa građanima? Kakva je poruka njima? Čemu oni da se nadaju? Lokalnim izborima na svakih petnaest dana? Jer, dok su lokalni izbori, nešto se i asfaltira. Šta? Ko će da obezbedi posao? Ovi što unose pare iz inostranstva? Znate i sami šta ste radili. Kaže – grinfild investicija, došao strani investitor. Država kaže stranom investitoru – za svakog zaposlenog dobijaš po dve hiljade evra iz budžeta. Koje koristi imamo od te strane investicije? Nemamo, imamo samo štetu. Treba 200.000 da se zaposli. Koliko ste ih otpustili? Dve godine se penzije ne usklađuju po zakonu. Ne usklađuju se po zakonu. Znate, malo me ovo podseća na kraj 1993. godine. Vi ste mlađi, pa možda se niste interesovali za te stvari. Krajem 1993. godine je bio onaj opšti haos sa inflacijom. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, sa punim razumevanjem da različite vrste sporazuma podrazumevaju različitu argumentaciju, zaista bih vas zamolila da malo bliže govorite o temama dnevnog reda, jer ste sad povezali nevladine organizacije i 1993. godinu. Tako da, jedanaest sporazuma je pred nama, pa poslanička obaveza je dnevni red.) Godine 1993. nije bilo nevladinih organizacija, gospođo Čomić, da znate. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, pažljivo vas slušam. U poslednjih minut i četrdeset pet sekundi doveli ste u vezu nevladine organizacije, ekonomski i socijalni status stanovništva i 1993. godinu. U tom trenutku sam vas zamolila i molim vas još jedanput da se vratimo poštovanju Poslovnika i tačkama dnevnog reda.) Dobro. Da vidimo kakva će korist biti od ovih sporazuma koji se budu ratifikovali. Nema koristi. Nijedan sporazum ne donosi pare. Do sada ste govorili da moramo da zaključimo sporazum – zgrabi, toliko će para da dođe u zemlju. Ovde nema, ne dolazi. Ne dolaze pare. Jedina dobra stvar je to što će u Španiji da se desi sa vozačkim dozvolama. Dobra je stvar što Izrael zbog svojih interesa zastupa naš stav kada je u pitanju nezavisno Kosovo i Metohija. Sve ovo drugo je, koliko vidim, loše. Koliko vidim, loše je. Zašto bismo mi mogli bilateralnim sporazumom da poboljšamo saradnju sa nekom državom kada smo član Interpola? Da li to ne priznajemo Interpol? Ili nismo zadovoljni ovim što se dešava preko Interpola? Samo da vas podsetim, Hrvatska ima čuveni član svog ustava kojim zabranjuje bilo kakve integracije koje bi mogle da liče na bivšu SFRJ. Hrvatska ima zabranu da ulazi u bilo šta što bi moglo da liči na bivšu SFRJ. Da li se to nekome sviđa ili ne sviđa, ali to je napisano u njihovom ustavu i oni se toga pridržavaju. Znate, sada se vodi jedna akcija kako će nekim međunarodnim standardima i međunarodnim ugovorima da se i pitanje ekstradicije reši na drugi način, da više državljanstvo i poimanje suvereniteta nemaju značaj koji danas imaju. Razmislite da li možete tu da zaštitite interese Republike Srbije u borbi protiv kriminala. Ne radi zaštite kriminalaca, nego u borbi protiv kriminala. Setite se da su zbog dobrosusedskih odnosa Makedonija i Crna Gora odmah posle odluke Generalne skupštine priznale nezavisno Kosovo, otvorile diplomatska predsedništva, priznale su i pasoš. Postavlja se pitanje – u kakvom to mi okruženju živimo i koju sigurnost mi imamo? Znate vrlo dobro, gospodine Dačiću, kakve uticaje trpi Srbija, koji dolaze sa teritorije ove i ovakve Milove Crne Gore, odavno trpe te loše uticaje. Mogu da vas podsetim, recimo, na decembar 1996. godine, kada je Cane doneo petsto hiljada maraka da poboljša onemoćale proteste opozicije. Hvalio se, to mu je bio najveći doprinos razvoju demokratije, i kome je dao pare i zašto je dao pare i po čijem nalogu. Sve to već je deo istorije, to je sve zapisano, to ne može da se promeni, to su činjenice. Sve su to činjenice. Slično je i danas. Zašto? Zato što nemamo tu politiku, to je naš problem. Nemamo politiku koja vodi računa o Republici Srbiji i o građanima Republike Srbije, već imamo jedno najobičnije politikantstvo, gde se svako dodvorava nekome ko je neki faktor u inostranstvu, jer je ovde stvorena psihoza da je sve što dolazi sa Zapada dobro, apsolutno sve što dolazi odande je dobro. U toj trci da se što pre stigne tamo, a ništa ne zavisi od nas, imamo negativne, da ne idem dalje, samo da uzmem te ekonomske i socijalne pokazatelje. Pre nekoliko dana ste čuli šta kažu demografi, za 700.000 će se smanjiti broj stanovnika Republike Srbije za nekoliko godina. Zašto? Šta je urađeno da se povrati poverenje u državu, vlast, da se da nada građanima, da im se pokaže pravac, da im se kaže šta je društveno korisno, šta država podržava, šta će država da finansira? Gde je taj pravac? Nema ga. Građani ne mogu da se orijentišu. Istraživanja kažu – 76% se boji siromaštva, 67% se boji gubitka posla, da ne ređam dalje te visoke procente i crne slutnje. Niko neće doći sa strane da to popravi ako to ne popravimo mi, Narodna skupština, Vlada u nekom sastavu koji može da shvati šta su interesi ovog naroda i da se posveti rešavanju interesa ovog naroda. Koliko je ova država sklopila međunarodnih sporazuma, bilateralnih ugovora, koliko se zadužila? Znate, da bi primirili, da bi obezbedili neku stabilnost, a oni se od 2008. godine hvale da je postignuta stabilnost, kako oni kažu, na teritoriji zapadnog Balkana, treba razvijati dobrosusedske odnose i to je sve rešeno; demilitarizovan je ovaj prostor odavno, ekonomski je degradiran, ne može niko ni da se podigne. Verovatno smo izjednačeni u bedi, trčimo taj počasni krug ko će da bude malo bogatiji od nekog komšije, trkaju se ovi političari, kažu – lider u Evropi, lider na Balkanu, neke prazne priče. Šta je efekat? Da li je narod zadovoljan? Da li se radi više? Da li se izvozi više? Da li je bolji životni standard? Ili se seje samo strah? Od ovih sporazuma imaćemo samo štetu. Koju štetu ćemo imati? Prihvatanjem ovih sporazuma sa ovim državama koje su priznale nezavisno Kosovo mi šaljemo poruku svima da smo neozbiljni u onome što tražimo da odluči Međunarodni sud pravde, da nismo kao država sigurni u ono što smo tražili i da smo zbog nekih sitnih interesa nekih ljudi na vlasti u mogućnosti da prihvatimo sve i svašta i da vlast uopšte ne interesuje šta su elementarni interesi naroda i građana. Zbog toga za ovu grupu sporazuma nećemo da glasamo. Kod nas se prave carinarnice. Kod nas se pravi ta tvrda carinska linija, a u Evropi se skidaju. Zapamtite, Nemačka se ujedinila, bivša SFRJ se rasturila i poprilično SSSR. Kako je moguće da iz iste kuhinje dolaze dva različita procesa? Naravno, ja ne očekujem odgovore na ova pitanja, jer ovde i nema racionalnog odgovora, samo očekujem da narod, da građani pogledaju šta su njihovi pravi interesi, šta žele, kojim putem žele da se razvija Srbija, da o tome razmišljaju, da razmišljaju o svojoj porodici, o svojoj deci, o svojim unucima, o tome šta će biti za koju godinu na ovoj teritoriji, ko će ovde da živi, kako će ovde da se živi, dokle da se trpi to poniženje i, ako je moguće, da svi damo neki doprinos da na sledećim izborima dobijemo bolju vlast, ne vlast koja će baš mnogo da obeća, ali vlast koja će da dela i da poboljša stanje i situaciju u našoj državi. Gospođo Čomić, ako sam nešto pogrešio, izvinjavam vam se.
Još sedam minuta je na raspolaganju. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Hvala vam, gospođo Čomić. Pokušaću da u ovih nekoliko minuta, koliko je preostalo našoj poslaničkoj grupi, jezikom brojki dočaram gospodinu Dačiću i njegovim saradnicima do koje mere je problematičan ovaj Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Srbije i Vlade Hrvatske o policijskoj saradnji. Kao što znate, gospodine ministre, Hrvatska i Srbija imaju brojne probleme u svojim bilateralnim odnosima. Jedna strana problema je ekonomska – svega deset srpskih kompanija funkcioniše na teritoriji Republike Hrvatske, a preko 200 hrvatskih firmi radi u Srbiji. Otprilike isti takav debalans na strani Srbije postoji i kada je u pitanju ta tzv. policijska saradnja. Naime, od marta meseca 2001. godine Biro Interpola Zagreb počeo je da raspisuje poternice za Srbima i pripadnicima bivše JNA. Praktično danas, gospodine ministre, od druge pa do devete Interpolove zone u svetu traje lov na Srbe, na sve one koji su na bilo koji način učestvovali u oružanim sukobima na teritoriji bivše Jugoslavije, odnosno na teritoriji Republike Hrvatske i na teritoriji Republike Srpske Krajine. Do kraja 2006. godine oko 160 Srba je bilo stavljeno na tu hrvatsku Interpolovu poternicu, pri čemu je najmanje 55 u tom momentu već bilo uhapšeno, pet u Mađarskoj, četiri u Nemačkoj, tri u Bugarskoj, tri u Norveškoj, tri u Švajcarskoj, 16 u BiH, tri u SAD, šest u Austriji, tri u Grčkoj, dva u Engleskoj, dva u Hrvatskoj, a po jedno lice u Kanadi, Makedoniji, Belgiji, Australiji i Rusiji, od kojih su 16 ekstradirana Hrvatskoj. Prema podacima Ministarstva pravde Republike Hrvatske iz maja meseca 2004. godine, u razdoblju od 1991. do kraja 2003. godine zbog krivičnih dela ratnog zločina u Hrvatskoj ukupno je prijavljeno 4.721 lice, pri čemu je, naravno, najveći broj pripadnika srpskog naroda. Od toga je 1.730 optuženo, 804 su pravosnažno osuđena, a 104 su oslobođena ili je optužnica odbijena. Vi sigurno znate, gospodine ministre, da u Srbiji nijedan Hrvat ili državljanin Hrvatske nije optužen za zločine koje je počinio nad pripadnicima srpskog naroda na teritoriji Republike Srpske Krajine. Da zlo bude veće, mali je broj njih u Hrvatskoj koji je odgovarao zbog tih ratnih zločina. Poznato vam je, gospodine ministre, da je Hrvatska u kontinuitetu od 1991. do 1995. godine počinila veliki broj zločina nad srpskim narodom. Ta tužna hronologija otprilike izgleda ovako: prvi veći masovni pogrom desio se u zapadnoj Slavoniji u jesen 1991. godine. Apsolutno nema nikakve presude, niti se vodi bilo kakav krivični postupak protiv onih koji su odgovorni za pustošenje više desetina srpskih sela u zapadnoj Slavoniji. Što se tiče zločina u Gospiću, u jesen 1991. godine osuđeni su Mirko Norac i Tihomir Orešković na minorne kazne. Proces je naravno vođen u Hrvatskoj, pri čemu se i javno i tajno ova dvojica veličaju kao nacionalni heroji tzv. domovinskog rata. Kada je u pitanju zločin na Miljevačkom platou, gde je ubijeno oko 50 Srba u junu 1992. godine, apsolutno nema nikakve presude, niti se vodi bilo kakav krivični postupak. Nema nikakve presude, gospodine ministre, niti se vodi krivični postupak protiv odgovornih za operaciju hrvatske vojske u Ravnim kotarima u januaru 1993. godine, kada su počinjeni masovni zločini na području Maslenice, Peruče i Malog Alana, kada je ubijeno oko 300 Srba. Za zločin u operaciji „Medački džep“, pustošenje srpskih sela Divoselo, Čitluk, Ornice i Počitelj u septembru 1993. godine, kad je ubijeno najmanje 100 Srba, osuđen je Mirko Norac na sedam godina zatvora, dok je general Rahim Ademi oslobođen optužbe. Kada su u pitanju zločini „Bljesak“ i „Oluja“ – kada je u pitanju „Bljesak“ iz 1995. godine, kada je pobijeno više od 300 Srba, apsolutno nema nijedne presude, niti se vodi bilo kakav krivični postupak, a kada je u pitanju vojno-policijska operacija „Oluja“ iz avgusta 1995. godine, kada je ubijeno najmanje 2.000 Srba, a više stotina hiljada proterano sa njihovih vekovnih ognjišta, vode se krivični postupci protiv nekoliko hrvatskih generala u Hagu, što se sudi samo za oko 150 srpskih žrtava i jednu trećinu okupirane teritorije Republike Srpske Krajine. Mislim, gospodine ministre, da ćete se složiti sa mnom da je krajnje vreme da Srbija postane svesna da je ovakva policijska saradnja sa Hrvatskom apsolutno na štetu Srbije i na štetu srpskog naroda koji je ostao da živi u Hrvatskoj. Hrvatska država na licemeran način poziva proterane Srbe da se vrate, ali ti ljudi realno ne mogu da se vrate zato što ne znaju da li se nalaze na nekoj od tajnih optužnica koje funkcionišu u Hrvatskoj. U Hrvatskoj je pravosuđe, uprkos svim proklamovanim reformama, na nivou srednjovekovne inkvizicije. Tamo se vode tajni postupci i ljudi nisu sigurni šta će im se desiti ukoliko stupe na teritoriju Republike Hrvatske. Gospodine ministre, ubedite vaše cenjene kolege u Vladi da prestanu da se ponašaju snishodljivo prema Hrvatskoj, odnosno prema muslimanskom rukovodstvu u BiH. Završavam. Posebno je skandalozno to što se gospođa ministarka pravde Malović maltene izvinjavala Bosni i Hercegovini zbog toga što je Srbija tražila izručenje Ejupa Ganića, koji je jedan od najodgovornijih za presecanje kolone JNA u Dobrovoljačkoj ulici u Sarajevu u maju 1992. godine. Mi iz Srpske radikalne stranke od vas ne tražimo ništa sem da budete ponosni na to što ste Srbi, kao što su ministri Hrvatske ponosni na to što su Hrvati, a muslimanski ministri na to što su muslimani. Nemojte vi da budete veći Hrvati i muslimani od njih samih.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika Narodne skupštine? Molim vas da se prijavite u elektronski sistem. Ako ne, da li želi reč predstavnik predlagača? (Da.) Izvolite. Reč ima ministar Ivica Dačić.
Dame i gospodo narodni poslanici, želim na kraju da se zahvalim na svim diskusijama. Jedno je pitanje da li se neko slaže ili ne sa diskusijama, ali mislim da je bilo veoma korisno da se o ovim pitanjima raspravlja. Želim na početku da vam kažem da svakako ni ja lično a ni MUP nemamo nikakve nadležnosti u okviru Narodne skupštine RS, tako da je vaša stvar koje će tačke dnevnog reda da budu objedinjene. Što se nas tiče, i mene lično, kad god me pozovete doći ću u Narodnu skupštinu Republike Srbije. Pošto sam dugo godina bio narodni poslanik, znam da je to večna primedba narodnih poslanika, spajanje diskusija u objedinjene rasprave. I ja sam se dok sam bio poslanik opozicije bunio i protivio tome, ali očigledno je da je to tako bilo i u prošlom periodu kada je neko bio vlast, a sada je opozicija. Još jednom vam skrećem pažnju da, što se nas tiče, apsolutno nema nikakvih razloga da se ne viđamo i u ovim pojedinačnim raspravama, nevezano za sve ove objedinjene tačke dnevnog reda. Razumem diskusije. Većina diskusija nije bila usmerena na našu adresu, više su bile za javnost ili su bile određene ironične primedbe na ponašanje zemalja EU u vreme kada su se na jedan način tretirali ljudi koji nezakonito borave od ovoga kako je danas. Želim da vas podsetim, pošto je gospodin Todorović na početku rekao da sam pozvao ljude da ne putuju u Evropu, ne, ja naše građane pozivam da slobodno putuju, jer imamo viznu liberalizaciju. Pozivam naše građane da poštuju uslove i zakone po kojima se ta putovanja obavljaju. Jedno je pitanje putovanja, a drugo je pitanje traženja azila, koji sada u ovoj situaciji više nije politički, ne priznaje se kao politički azil, već se više smatra ekonomskim, odnosno pitanjem zaposlenja, radnog mesta itd. Želim samo da vam kažem da su prvi sporazumi bili zaključeni još 1996. godine. Naša zemlja je do sada zaključila 16 bilateralnih sporazuma, kojima je obuhvaćeno 18 zemalja. Prvi je potpisan 1996. godine, i to sa Nemačkom, drugi sa Švajcarskom 1997. godine, kasnije sa drugim državama. Do sada su ukupno primljene, za sve ovo vreme od kada postoji Sporazum o readmisiji sa zemljama EU, 30.252 zamolnice. Mi smo pozitivno odgovorili na 16.265. Govorim o celokupnom periodu. Postavili ste pitanje da li mi nekoga vraćamo iz naše zemlje. Da. U toku prošle godine na 1.219 naših zamolnica su Mađarska i Hrvatska dale pozitivno mišljenje da ih vratimo. Reč je o državljanima trećih zemalja koji su ovde boravili nezakonito a ušli u Srbiju preko Mađarske i Hrvatske. Da li treba da sarađujemo sa državama koje su priznale Kosovo i Metohiju? Želim samo da vas podsetim da sporazumi o policijskoj saradnji nemaju nikakve političke konotacije. Policija mora da sarađuje, bez obzira na to da li sa nekom državom imate političke odnose ili nemate. Policija sarađuje čak i sa onim zemljama sa kojima uopšte nema diplomatske odnose. Želim samo da kažem, kada je reč o Hrvatskoj, naravno da je ovo bila tema svih ovih razgovora i to je više pitanje za Ministarstvo pravde nego za Ministarstvo unutrašnjih poslova; mi smo ta pitanja postavljali, da se konačno stavi tačka na sve ove probleme o kojima ste govorili, oko tih tajnih spiskova, optužnica, kako bi naši građani znali u kakvom su pravnom statusu. Što se toga tiče, Ministarstvo unutrašnjih poslova Hrvatske ima takav stav, pozitivan, da je i njima stalo da se to pitanje što pre reši. To je, naravno, sada pitanje pravosudnih organa u Hrvatskoj. Apsolutno se slažem sa vama da naša država treba to pitanje stalno da postavlja. Da li treba da sarađujemo sa njima? Mi moramo da sarađujemo. Danas su ovde predstavnici hrvatske policije zato što je jedan od naših državljana ubijen u Hrvatskoj. Može se sarađivati preko Interpola, ali uglavnom policije sarađuju preko policijskih atašea koji postoje u ambasadama. Znači, uglavnom se sarađuje direktno kada želite bolju saradnju. Zato ovi sporazumi nisu na štetu ove države, naprotiv, oni mogu biti samo korisni za nas. Mi sada pregovaramo i želimo da napravimo... Odnosno, navešću vam samo jedan primer. Kada su u pitanju države koje su daleko, kao što su zemlje o kojima ste govorili, koje predstavljaju danas puteve droge, tu ne postoji tradicionalna, direktna policijska saradnja.Postoji put heroina, postoji put kokaina i mi sa tim policijama moramo da sarađujemo ili preko Interpola ili preko bezbednosnih službi velikih država. Nemamo direktnu komunikaciju sa njima, što stvara određene probleme u istragama i u praćenju pojedinih lica, jer, kao što znate, veliki broj onih koji se bave ilegalnom trgovinom droge se ne nalaze u našoj zemlji, nego rade upravo na tim putevima droge. Zato je neophodno da postoji zajedničko praćenje. Šta podrazumeva policijska saradnja? Podrazumeva razmenu informacija, razmenu operativnih saznanja, saradnju u praćenju ljudi koji se terete, odnosno za koje postoji sumnja da se bave kriminalom. Kako bi saradnja bila što bolja, podrazumeva možda i saradnju policije i tužilaštava u okviru stvaranja zajedničkih istražnih timova, mogućnost zajedničkih opservacija, odnosno praćenja ljudi koji prelaze sa jedne teritorije na drugu, u smislu primene tajnih nadzora komunikacije itd. Podrazumeva i jedinstveni nalog za hapšenje, koji bi važio za celu teritoriju Balkana ili EU, ali to je idealna situacija. Zato mislim da ovi sporazumi ne mogu da štete, naprotiv, mi želimo sada da potpišemo i sporazume o bilateralnoj policijskoj saradnji sa zemljama Latinske Amerike, gde trenutno postoji najviše potrebe za tim. Tu su pre svega Brazil, Argentina, Urugvaj i druge države, kao što znate, gde danas postoji taj put ilegalne trgovine narkoticima, u ovom slučaju kokaina. Kada je reč o heroinu, tačno je da je balkanski put... Po procenama američkih službi, 80% heroina koji stiže u Evropu prolazi preko ove teritorije. Ne preko teritorije Srbije, nego celog ovog regiona. Zato je neophodna saradnja između policija u ovom regionu. Kada je reč o vozačkim dozvolama, postoje mnoge zemlje koje priznaju naše dozvole. Tamo gde ne priznaju mi insistiramo na rešavanju tih problema. Očekujemo uskoro posetu ministra unutrašnjih poslova Italije Maronija, sa kojim smo razgovarali da se konačno reši pitanje priznavanja važenja vozačkih dozvola sa Italijom, što je u ovom trenutku najaktuelnije, jer tu postoji trenutno najveći problem. Kada je reč o pograničnom saobraćaju ili, kako se to ranije zvalo, malograničnom, mi smo apsolutno otvoreni za to. Predlažemo i da to važi za druge države, za Bugarsku, za Rumuniju, ali tu sada postoji prepreka, to je zakonodavstvo EU. Mi smo imali ranije razgovore sa Rumunijom i Bugarskom da otvorimo nekoliko malograničnih prelaza. Trenutno se čeka odobrenje iz EU od njihove komisije da li je to moguće, jer malogranični saobraćaj podrazumeva, odnosno podrazumevao je ranije putovanje bez viza, a u nekim situacijama čak i bez pasoša, odnosno sa ličnim dokumentima, ličnom kartom, što mislim da je od velikog interesa za ljude koji žive na tom području. Vi ste o tome govorili. Postoje mnogi ljudi kojima je možda imanje na drugoj strani, koji treba da idu po 100 km da bi došli do nekog graničnog prelaza. Kada je reč o onome što ste govorili u vezi sa našom granicom, našim graničnim prelazima, mi moramo da stvorimo dobru graničnu policiju i moderne i opremljene granične prelaze, jer je to jedan od kriterijuma koji je veoma važan za ispunjenje uslova za ulazak u EU, da bismo, kada uđemo u EU, ušli u šengenski prostor i mogli da ukinemo sve to što smo stvorili. To jeste tako i baš zato nemojte da mislite da je ovde reč o uspostavljanju nekih čvrstih granica da bi se odvajale teritorije, nego zato da bi granica bila otvorena potpuno za prolaz ljudi, za promet robe, kapitala, za malogranični saobraćaj, ali da bude zatvorena za prekogranični kriminal. Vezano za readmisiju samo još jednu stvar da kažem, da reintegracija povratnika ne spada u ono što mi govorimo, to je nastavak ovog procesa. Ministarstvo unutrašnjih poslova je nadležno za sprovođenje same readmisije, u smislu da se taj proces završi. Pitanje reintegracije povratnika na osnovu strategije koja je doneta je u nadležnosti drugih ministarstava u Vladi Republike Srbije. Tu se, naravno, podrazumeva i ovo o čemu ste pričali, pravo na penziju, obrazovanje, zdravstvenu zaštitu itd. Kada je reč o zdravstvenim pitanjima, mi nikada ne radimo readmisiju, odnosno vraćanje ljudi koji su u teškom zdravstvenom stanju, već isključivo uz prisustvo lekara kako policija ne bi kasnije snosila neke posledice za takav transport. Reciprocitet readmisije postoji. Već sam rekao koji su tu podaci i da mi isto tako vraćamo, Srbija, sve one koji nezakonito borave. Na samom kraju, zahvaljujem se na ovoj raspravi. Naravno, bilo je ovde tema koje nisu upućene našem ministarstvu. Ne bih da o tome sada govorim. U svakom slučaju, što se nas tiče, ovog ministarstva i mene lično, pošto sam dugo godina proveo ovde, čak bih rekao i više decenija, ne bih da otkrivam koliko godina imam, apsolutno smo otvoreni da ovde raspravljamo, da li je objedinjena rasprava ili pojedinačna, na odborima. Verujte mi, imajući u vidu posao kojim se ovo ministarstvo bavi, sigurno je da je mnogo prijatnija atmosfera u Narodnoj skupštini Republike Srbije, bez obzira na to koliko postoje političke razlike i varnice u polemici, nego u izvornom poslu koje ovo ministarstvo radi svakoga dana. Zahvaljujem se i pozivam vas da glasate za ove predloge. Srđane, hvala na ovom podsticaju. Pozivam vas da glasate i neću više da vam oduzimam vreme od ove planirane pauze. Zahvaljujem.
Zaključujem zajednički jedinstveni pretres. Pre nego što odredim pauzu obaveštavam narodne poslanike da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, na osnovu člana 85, a do okončanja tačke koja u tom trenutku bude predmet našeg rada. Rad nastavljamo u 15.10 časova. Hvala. [[Posle pauze – 15.15]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu. Prelazimo na zajednički jedinstveni pretres 29. i 30. tačke dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU UGOVORA O GARANCIJI (REFINANSIRANjE KRATKOROČNOG DUGA, IZGRADNjA PODZEMNOG SKLADIŠTA GASA I ODRŽAVANjE MREŽA ZA PRENOS I DISTRIBUCIJU GASA) IZMEĐU REPUBLIKE SRBIJE I EVROPSKE BANKE ZA OBNOVU I RAZVOJ I PREDLOG ZAKONA O POTVRĐIVANjU UGOVORA O ZAJMU I FINANSIRANjU IZMEĐU KFW, FRANKFURT NA MAJNI I REPUBLIKE SRBIJE – PROGRAM VODOSNABDEVANjA I KANALIZACIJE U OPŠTINAMA SREDNjE VELIČINE U SRBIJI I – FAZA 2 Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović, povodom razmatranja 29. i 30. tačke dnevnog reda, pored predstavnika predlagača mr Verice Kalanović, ministra za Nacionalni investicioni plan i dr Diane Dragutinović, ministra finansija, pozvala da sednici prisustvuju i Višnja Kuzmanović, mlađa savetnica u Upravi za javni dug, Snežana Ristić, načelnica u Sektoru za naftu i gas u Ministarstvu rudarstva i energetike i Biljana Simonović iz Javnog preduzeća „Srbijagas“. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora o garanciji (Refinansiranje kratkoročnog duga, izgradnja podzemnog skladišta gasa i održavanje mreža za prenos i distribuciju gasa) između Republike Srbije i Evropske banke za obnovu i razvoj i Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora o zajmu i finansiranju između KfW, Frankfurt na Majni i Republike Srbije – Program vodosnabdevanja i kanalizacije u opštinama srednje veličine u Srbiji I – Faza 2, a pre otvaranja zajedničkogjedinstvenog pretresa, podsećam vas da, prema članu 152. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Dušan Bajatović Poslaničku grupu SPS - JS, narodni poslanik Jovan Nešović Poslaničku grupu G17 plus, narodni poslanik Dejan Mirović Poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 152. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora o garanciji (Refinansiranje kratkoročnog duga, izgradnja podzemnog skladišta gasa i održavanje mreža za prenos i distribuciju gasa) između Republike Srbije i Evropske banke za obnovu i razvoj i Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora o zajmu i finansiranju između KfW, Frankfurt na Majni i Republike Srbije – Program vodosnabdevanja i kanalizacije u opštinama srednje veličine u Srbiji I – Faza 2. Da li predstavnik predlagača ministarka Verica Kalanović želi reč? (Da.) Izvolite.
Dame i gospodo, pred nama su dva zakona o potvrđivanju ugovora, jedan o novom zajmu kojim se finansira veliki projekat iz oblasti komunalne infrastrukture, o zajmu koji su Republika Srbija i Nemačka razvojna banka, u pravcu rešavanja pitanja vodosnabdevanja u osam opština u Republici Srbiji, zaključile krajem februara prošle godine. Drugi ugovor je takođe vezan za obnovu infrastrukture. To je ugovor o garancijama koje Republika Srbija daje Evropskoj banci za obnovu i razvoj i odnosi se na projekat vezan za energetsku infrastrukturu. Najpre želim da kažem da, gotovo bez izuzetka, postoji konsenzus da razvoj Srbije zavisi od razvoja infrastrukture i da bez razvoja infrastrukture teško da ćemo moći da poboljšamo poslovnu klimu, da privučemo strane investicije, da poboljšamo privrednu aktivnost, da zapošljavamo nove ljude. Na početku želim da kažem šta je predmet finansiranja kroz ova dva ugovora i pojedinačno želim da govorim i o jednom i o drugom zakonu. Zakon o potvrđivanju Ugovora o finansiranju između Nemačke razvojne banke KfW, Frankfurt na Majni i Republike Srbije odnosi se na finansiranje programa vodosnabdevanja i kanalizacije u opštinama srednje veličine u Srbiji – Faza 2. Iz ovog programa ne možemo da vidimo šta je tačno predmet finansiranja i zbog toga mi dozvolite da kažem kako je nastao program. Godine 2006. i 2007. Nemačka razvojna banka, zajedno sa tadašnjom Agencijom za razvoj lokalne komunalne infrastrukture, ušla je u rešavanje jednog ozbiljnog problema vezanog za vodosnabdevanje u Srbiji i unapređenje rada komunalnih sistema i komunalnih javnih preduzeća u osam opština srednje veličine, odnosno osam opština koje imaju preko 50.000 stanovnika. To su: Kraljevo, Loznica, Šabac, Smederevo, Pančevo, Sremska Mitrovica, Sombor i Vršac. Zašto se ušlo u jedan ovakav projekat? Utvrđeno je da devastiranost ovih komunalnih sistema značajno utiče na kvalitet života ljudi u tim opštinama, ali značajno usporava i njihov privredni razvoj. Analizom je utvrđeno da je ogroman gubitak vode koji se troši zbog neispravnih vodovodnih cevi, zbog neispravnih spojeva, da ne postoji odgovarajući kvalitet vode u svim gradovima, ali takođe i da javna komunalna preduzeća rade veoma često ispod granice rentabiliteta, sa sistemom koji su nasledili iz prethodnih decenija. Ušlo se u program tako što je najpre uloženo deset miliona evra donacija od strane nemačke vlade. Te donacije, raspoređene po opštinama, iznosile su između 600 i 1.200.000 evra, u zavisnosti od potreba i od veličine grada, odnosno opštine. Najpre je urađena jedna detaljna ekspertiza a posle toga su urađene sitnije popravke, uz detekciju gubitaka koji su u opštinama bili prisutni. Utvrđeno je da je potrebno neuporedivo više sredstava i da je projekat takav da mora da bude značajno proširen kako bi se ovo pitanje rešilo na sistemski način. Osnivanjem Ministarstva za Nacionalni investicioni plan Nemačka razvojna banka je sa partnerom, Ministarstvom sa Nacionalni investicioni plan, najpre definisala ciljeve u ovom projektu. Ti ciljevi su postavljeni u pet tačaka. Prva je širenje korisničke mreže zbog toga što je utvrđeno da neke od ovih opština i gradova već na samim svojim rubovima imaju domaćinstva koja nisu vezana za centralne vodovode, pa samim tim ne samo da utiču na poslovanje javnog komunalnog preduzeća koje je zaduženo za vodu, nego i značajno povećavaju cenu svojih usluga. Druga stvar je da je kvalitet vode koji se koristi takav da u svakom trenutku nije zadovoljavajući ni za domaćinstva niti za industriju koja u tim gradovima u značajnoj meri koristi vodu. Treće, neredovno snabdevanje vodom je prisutno, posebno u letnjim mesecima, u nekim od ovih opština, odnosno gradova, a kontinuitet u snabdevanju vodom jeste osnovni civilizacijski standard bez koga u 21. veku ne možemo dalje. Četvrta stvar jeste potpuna transformacija, modernizacija i, rekla bih čak, tranzicija javnih komunalnih preduzeća koja ni po načinu rada, niti po naplati usluga nisu na takvom stepenu koji bi odgovorio potrebama potrošača. Peto je podizanje pozitivne poslovne klime za privredu i za investiranje u te opštine kao centre razvoja, s obzirom na to da se radi o opštinama koje imaju i velike potencijale i značajan broj tih ljudi. Utvrđeno je da je za tako veliki posao neophodno 60.000.000 evra, 10.000.000 smo dobili kroz donaciju i u ovom trenutku 25.000.000 evra je predviđeno za budžet koji se dobija iz projektnog zajma, a 17.400.000 evra kroz donaciju, od čega je 14,5 miliona predviđeno iz donacija nemačke vlade, a ostatak iz sredstava EU. Želim da vas potpuno precizno informišem kako će biti raspodeljena ta sredstva. Opština Kraljevo je u prethodnom periodu dobila 666.000 iz donacija; pet miliona evra je potrebno da se završi projekat, delom iz kredita, koji će se vraćati preko Ministarstva finansija i iz budžeta Republike Srbije, a delom iz donacije koja je predviđena od 40%, to je ovih 17.400.000 koje sam pomenula. Loznica je dobila 905.000 iz donacija i potrebno joj je još 5.950.000 da se završi projekat. Pančevo je dobilo 753.000 iz donacija i 5.370.000, govorim u evrima, za završetak projekta; Šabac – 520.000 iz donacija i pet miliona za završetak projekta; Smederevo – 712.000 iz donacija i 6.200.000 za završetak projekata; Sremska Mitrovica – 925.000 iz donacija i pet miliona evra za završetak projekta; Sombor – 544.000 evra iz donacija i četiri miliona za završetak projekta i Vršac 503.000 iz donacija i 6.250.000 evra za završetak projekta. Zašto mi je bilo važno da pročitam ove cifre? Gotovo bez izuzetka ove opštine i gradovi su kao jedan od svojih najvećih prioriteta iznele problem vodosnabdevanja. Iznele su to kao problem i kao pretpostavku za njihov dalji razvoj, kao što je opština Vršac, koja sa 6.250.000 evra u narednom periodu treba da reši i pitanje demanganizacije, vezano za nesmetani rad farmaceutske industrije koja je locirana u Vršcu, ali vezano i za pitanje kvaliteta vode, kao što je slučaj u Sremskoj Mitrovici, do povećanja broja korisnika, kao što je slučaj u Kraljevu. Ovaj projekat od šezdeset miliona evra treba u narednom periodu trajno, na sistemski način, da reši pitanje vodosnabdevanja u ovih osam, rekla bih, za srpske prilike velikih, gradova i opština, što će značajno da utiče na poboljšanje njihovog standarda i kvaliteta života ljudi. Napominjem da je ovo jedan od onih programa koji imaju svoju istoriju i svoju perspektivu. Najpre se u rešavanje pitanja vodosnabdevanja ušlo uBeogradu, Novom Sadu, Nišu i Kragujevcu posle2000. godine, kada su značajna sredstva uložena u poboljšanje njihove komunalne mreže. Ovo je drugi korak, gde je osam opština i gradova obuhvaćeno programom. U narednoj godini imaćemo proširenje programa još za šest opština, koje su nešto manje veličine, između 40.000 i 50.000 ljudi, iako ovde ima gradova među kojima je najveći Leskovac. Ovo je jedan klasičan primer gde se na planski način, sa strateškim pristupom prilazi rešavanju jednog od ključnih infrastrukturnih problema u Republici Srbiji. Na kraju želim da kažem da je podrška jednom ovakvom zakonu vezana za 800.000 ljudi. Pozivam vas da ovaj zakon o zajmu i finansiranju između Nemačke razvojne banke i Republike Srbije podržite. Drugi zakon je vezan za potvrđivanje Ugovora o garanciji između Republike Srbije i Evropske banke za obnovu i razvoj. Jasno je da je energetska infrastruktura nešto ekstremno važno za dalji razvoj Srbije i potpuno je jasno da bez uključivanja javnih preduzeća iz oblasti energetike nećemo moći ovakve projekte da vodimo i implementiramo do kraja. Ovaj projekat implementiraće Javno preduzeće „Srbijagas“, a Republika Srbija je sa Evropskom bankom za obnovu i razvoj potpisala ugovor 18. februara 2010. godine. Projekat se sastoji iz četiri dela. Prvi deo je refinansiranje kratkoročnog kredita, drugi deo je održavanje i unapređenje distributivne mreže, treći implementacija projekta i četvrti izgradnja podzemnog skladišta gasa. Šta je namena, šta su osnovni ciljevi ovakvog jednog projekta? Najpre, znamo šta za održivost jednog sistema i dalji rad znači refinansiranje kratkoročnih kredita, koji su po pravilu komercijalni, pod neuporedivo oštrijim uslovima nego projektni zajmovi, koji se potpisuju sa međunarodnim razvojnim finansijskim institucijama, međunarodnim finansijskim institucijama koje finansiraju razvojne projekte, gde se radi o dugoročnim kreditima, sa dugačkim vremenom počeka i koji daleko manje opterećuju poslovanje takvih preduzeća nego kratkoročni. Ali, pored vraćanja kredita i onog što je kamen oko vrata u ovom trenutku, kredit je predviđen za daleko ozbiljnije infrastrukturne zahteve. To su izgradnja podzemnog skladišta gasa, povezivanje gasovodnog sistema Republike Srbije i Republike Srpske, povezivanje gasovodnog sistema Republike Srbije i Republike Rumunije i rehabilitacija gasovodnog sistema za transport prirodnog gasa. Nadam se da će pored zaklinjanja u razvoj infrastrukture, koje je prisutno u svakodnevnom životu, kod privrednika koji na svakom mestu infrastrukturu ističu kao jedan od osnovnih preduslova za konkurentnost, njihovu privrednu aktivnost, ali i njihovo novo investiranje, kod onih koji prave modele ekonomske, fiskalne, monetarne, svake druge politike za izlazak Srbije iz privredne krize, ali i kod građana u zadovoljavanju njihovih svakodnevnih potreba, implementacija ovih projekata naići na vaše odobravanje, jer u ovom trenutku razvoja Srbije nismo mogli to da uradimo iz sopstvenih sredstava, nego smo zahvaljujući povoljnim kreditima odlučili da kombinujemo budžete i da projekte završimo što je moguće ranije.
Zahvaljujem ministarki Kalanović. Htela bih da vas obavestim da će po ovoj tački predstavnik Poslaničke grupe LDP biti narodni poslanik Slobodan Maraš. Da li izvestilac nadležnog odbora želi reč, narodni poslanik Branka Ljiljak? Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Gospodin Slobodan Maraš.
Poštovano predsedništvo, poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, o ovoj temi zaista može da se priča veoma mnogo. Ovde imamo dve stvari koje su nam ponuđene i koje nam je ministarka obrazložila. Naravno, na kraju, kada je obrazlagala prvu tačku, odnosno vodosnabdevanje, pozvala se na korist 800.000 građana i to je sasvim u redu. Međutim, kada ste obrazlagali ovu drugu tačku ostali ste mi dužni veoma veliki broj informacija, gospođo ministre. To je davanje garancije Republike Srbije Evropskoj banci za obnovu i razvoj, a povodom 150.000.000 evra koji treba da idu „Srbijagasu“, kako ste vi naveli, za izgradnju novog skladišta, za održavanje mreže, finansiranje kratkoročnih kredita itd. Imamo tu jedan veliki problem. Kada smo pre desetak dana, tu je bila i gospođa Dragutinović, žao mi je što nije sada tu, pričali o garanciji koju je Republika Srbija dala povodom 170.000.000 evra Banka Intezi, takođe za „Srbijagas“, postavili smo pitanje za koje smo mislili da je u tom momentu veoma bitno postaviti, a to je pitanje – koliki je dug „Srbijagasa“ u 2009. godini, kako je nastao taj dug i da li je neko odgovoran? Od ministarke smo tada dobili odgovor da faktički „Srbijagas“ nema duga. To je potvrdio i direktor „Srbijagasa“, koji je, doduše, 28. decembra 2009. godine rekao da je gubitak „Srbijagasa“ u 2009. godini oko 107.000.000 evra i to zbog nepovoljnog kursa dolara, neplaćenih potraživanja i manje isporuke gasa. „Realno gledano“, kaže on, „gubici su 9,3 milijarde dinara ili 107.000.000 evra, ali ako uzmemo u obzir i vrednost kapitala stečenog preuzimanjem Fabrike stakla u Paraćinu, Fabrike metanola itd., naš saldo je oko nule.“ Prema rečima gospodina Bajatovića, za gubitke „Srbijagasa“ niko nije kriv, jer se radi o odluci Vlade da iz socijalnih i privrednih razloga drži cenu gasa ispod realne. Kada je u pitanju vrednost kapitala stečenog preuzimanjem, recimo, Fabrike stakla u Paraćinu, ni ministarka, a ni gospodin Bajatović nisu rekli da je Fabrika stakla u Paraćinu prošle godine imala gubitak od 64,7 miliona evra. O kakvoj nuli onda pričamo, kada je preuzimanje nekih propalih firmi, gubitaša od strane „Srbijagasa“ anuliralo dug koji postoji? Postavili smo pitanje zašto postoji taj dug. Imao sam potpuno razumevanje za one koji sada vode „Srbijagas“, jer postoji realni problem, koji je sam direktor „Srbijagasa“ više puta apostrofirao – elektrane ne plaćaju, za celu prošlu godinu grejnu sezonu nisu platili, privreda ne plaća i realno je da neko posluje sa gubitkom. Ali, iz ove njegove izjave vidimo da je to odluka Vlade da čuva socijalni mir. Sada treba mi poslanici da dignemo ruku i da pritisnemo taster i da glasamo – da, zadužićemo još. Odnosno, Srbija će dati garancije za kredit koji, po vama... Citiraću vas: „Energetska infrastruktura je jako važna za budućnost Srbije“. Gospođo Kalanović, moram da vas podsetim da Srbija ima skladište gasa, ono se zove „Banatski Dvor“. Vi to veoma dobro znate. Veoma dobro znate da je „Banatski Dvor“ skladište na koje je iz NIP-a, po vašim rečima, otišlo 11,1 milion evra, je li tako, vi ste dali tu izjavu, u toku 2006, 2007. i 2008. godine. Isto tako, svi relevantni pokazatelji i sve informacije koje smo do sada dobili kažu da je u skladište gasa „Banatski Dvor“ uloženo oko sto miliona evra; da bi se dovršilo to skladište bilo je potrebno nešto manje od sto miliona evra. Šta onda rade rukovodioci u ovoj državi? Ničim izazvani, daju 51% Ruskoj Federaciji u NIS-u. Ničim izazvani, sklapaju sporazum sa „Gaspromom“, gde 51% u zajedničkom preduzeću koje osnivaju, a vezano za skladište „Banatski Dvor“, daju ruskoj strani. Šta se sada događa? Dobijamo informacije, pošto stvarno ne znam ko ovo može da razume, da od 51% ruska strana ulaže oko 25.000.000 evra, srpska strana ulaže oko 24.000.000 evra, s tim što Rusi treba da doplate još 3.500.000 evra, jer će utisnuti jastučni gas. Sve informacije koje dobijamo poslednjih godinu i kusur dana od ministra energetike, od premijera, od direktora „Srbijagasa“, od velikog broja poslanika ovde govore da je skladište gasa „Banatski Dvor“ neverovatno značajno za Srbiju, da ćemo skladište gasa „Banatski Dvor“ osposobiti i to će biti garant energetske stabilnosti Srbije, moći ćemo tu da skladištimo gas. Ali, šta vi onda uradite? Pre mesec dana sklopite dogovor sa ruskom stranom, gde su oni vlasnici 51%. Sada, zašto niko nema hrabrosti da kaže – „Banatski Dvor“ više nije u vlasništvu Srbije? To što „Srbijagas“ ima 51%, odnosno 49%... Pitaće se onoliko koliko se pita srpska strana i u NIS-u, sada sa 49%. Znači, ništa. Rusi upravljaju NIS-om sto posto. Upravljaće i skladištem „Banatski Dvor“ sto posto. Onda lepo imate hrabrosti da kažete – moramo da izgradimo novo skladište gasa zato što Srbija više nema svoje skladište gasa. Neće imati gde da skladišti gas, odnosno imaće, ali će plaćati komercijalnu cenu Rusima, koju odredi većinski vlasnik. Većinski vlasnik, odnosno „Gasprom“ je poznat po tome da je recimo u Srbiji najveća cena goriva, benzina i nafte, a najlošija je. Razlozi su prerada itd., ali nije bitno. Najveća je cena. O tome odlučuje ruski partner. Isto će se desiti i sa skladištem „Banatski Dvor“. Ako kao država Srbija budemo hteli da skladištimo, a slušamo poslednjih godinu i po dana da ćemo tamo skladištiti silne količine gasa, moraćemo da plaćamo komercijalnu cenu, koju odredi većinski vlasnik. Zbog toga moramo da gradimo novo skladište. Sada, vi ste od ove garancije, odnosno od kredita za koji država Srbija daje garancije, sedamdeset miliona evra opredelili za novo skladište gasa koje se planira da bude u opštini Žitište, odnosno kod Itebeja. Mene interesuje jedna stvar – po svim informacijama, država Srbija je uložila oko sto miliona evra u skladište „Banatski Dvor“. Manje od sto miliona je bilo potrebno da se ono potpuno završi, znači, da utisnu taj jastučni gas. Tu imamo različite cifre, one koje daje ministar, koje daje direktor „Srbijagasa“, i koje čujemo i sa ruske strane. Moram da vam pročitam šta je rekao čovek koji je sa ruske strane potpisao ugovor. On je rekao ovako – 80% posla oko „Banatskog Dvora“ je završeno, da bi mogao da funkcioniše, završeno je 80% objekta. Od 1. aprila treba da počne da se utiskuje tzv. jastučni gas. To je čovek izjavio pre neki dan. Moram da vam pročitam izjavu direktora „Srbijagasa“ od 10. 11. 2009. godine. On je podsetio da će prva faza izgradnje podzemnog skladišta „Banatski Dvor“ biti završena do kraja 2009. godine i omogućiti skladištenje oko trista miliona metara kubnih tog energenta i dnevnu proizvodnju pet miliona kubnih metara gasa. Do sada je skladišteno oko 250 miliona kubika gasa i u toku je izgradnja osam bušotina. Mene interesuje jedna stvar, a verujem i građane, tolike pare smo dali za „Banatski Dvor“, građani ove države, preko „Srbijagasa“, „Naftagasa“, vi znate dobro da je i NIS učestvovao sada sa dvanaest miliona evra u izgradnji „Banatskog Dvora“ u toku prošle godine, vi ste dali iz NIP-a jedanaest miliona evra; vremenom, prethodnih godina, silne pare su date za osposobljavanje tog skladišta gasa, a onda dolazimo u situaciju da jednim potezom pera više nismo vlasnici toga, odnosno imamo 49%. Kao što ste digli ruke od NIS-a, pošto imate samo 49%, tako ćete dići i od „Banatskog Dvora“. Gradite novo skladište, i to je u redu. Zašto ga gradimo? I to treba građani da znaju. Zato što po standardima EU svaka država mora da ima zalihe gasa koje skladišti, ali mi planiramo da skladištimo u sopstvenom skladištu, je li tako? Pošto „Banatski Dvor“ više nije naš, moraćemo u Itebeju. Tražimo da nam kažete samo jednu stvar – zašto niko nije spreman da preuzme odgovornost ni za šta? Ovde je bio gospodin Čiplić pre dva, tri, četiri meseca, koji je inače bio član Upravnog odbora NIS-a u toku 2008. godine, onda je imenovan za ministra. Tri puta sam ga pitao, za trinaest minuta koliko mi je bilo dozvoljeno, ne tri puta, nego trideset tri puta sam ga pitao za tih trinaest minuta – ko je odgovoran? Zašto je jedna uspešna kompanija, koja je samo u oktobru 2008. godine bila na 20. mestu po profitu u Evropi, postala gubitaš na kraju te godine? I to je jako veliki gubitak. Nijedan odgovor nisam dobio. Nije se udostojio ni da kaže – nije tačno. Mogu da razumem zašto nije to rekao. Mi ulazimo u veliki problem, mi postajemo energetski zavisni. Naravno da svaka zemlja želi... Videli smo unazad nekoliko meseci ili godinu dana kako zemlje pokušavaju da se priključe „Južnom toku“, odnosno gasovodu čija je izgradnja planirana, a svi znamo iz kojih razloga – iz prostog razloga što je Rusija imala veliki problem sa Ukrajinom. Međutim, šta se dešava? U Ukrajini dolazi do političkih promena. Čovek koji se vodi kao veliki pristalica kvalitetne saradnje sa Rusijom postaje predsednik. Šta on radi kao prvu stvar? To je obećavao u izbornoj kampanji, a šta radi kao prvu stvar? Sklapa sa Rusijom i EU dogovor da gasovod koji prolazi kroz Ukrajinu više neće biti ukrajinski, nego će svako biti vlasnik trećine, znači EU, Rusija i Ukrajina. Na taj način više neće biti straha od nestanka gasa zbog toga što je Ukrajina zavrnula slavinu i ne da protok kroz svoju teritoriju. Druga veoma važna stvar koja se događa, to je ova ekonomska kriza koja je uzdrmala sve, pa i „Gasprom“. Vi sigurno dobro znate, pošto ste ministarka u Vladi, da još nije započeta izrada studije o „Južnom toku“, da se ne zna kada će biti početa, da treba bar tri godine da se napravi. Stvarno je pitanje kada će biti „Južni tok“ i da li će ga biti. Kažu da je vrednost te investicije oko dvadeset pet milijardi evra i da u Rusiji opravdano postavljaju pitanje isplativosti izgradnje takvog jednog gasovoda sada. Ne zaboravite, taj gasovod je bio preduslov da ruskoj strani damo 51% NIS-a, 51% zajedničke firme „Banatski Dvor“ itd. Hteo sam još nešto da spomenem. Ovo je potpuno sveže. Mi smo tokom proteklih godinu i po dana... U stvari, sada će skoro dve godine od kada je ona poslednja vlada Vojislava Koštunice htela da na onoj sednici, dva dana pred izbore, donese odluku o naftno-gasnom sporazumu. Mi smo tog maja bili na ulici zajedno sa deset hiljada ljudi, došli ispred Vlade i predali zahtev da se o tome ne odlučuje na Vladi, nego da to radi nova vlada. Iz kog razloga? Smatrali smo da se NIS ne može prodati na taj način, da se ne može dati 51%, jer to niko nije uradio itd. Vremenom su se dešavala i krize kada je u pitanju snabdevanje gasom. Prošle zime Srbija je nekoliko dana bila izložena slabom snabdevanju gasom, faktički, bilo je hladnih dana u stanovima. Ustanovilo se da je to zbog toga, pod jedan, što je Ukrajina zavrnula slavinu; pod dva, što nismo imali adekvatno skladište gasa u kome bismo mogli da izvlačimo gas i da grejemo stanovništvo. Pošto je u međuvremenu skakala cena gasa za 63%, ako se ne varam, mi smo tada rekli – nemojte dizati cenu gasa, ukinite posrednika. Bili smo jedini ovde koji su stalno govorili – ukinite posrednika u kupovini gasa koji je 2006. godine uveden. Stalno smo dobijali odgovore – moramo da imamo posrednika, moramo da imamo posrednika. Sada iz Rusije dolazi sledeća informacija, sigurno ste upoznati sa tim, da ruska strana preispituje postojanje posrednika i da je spremna da ukine posrednika zato što ima pritiske u svim državama. Naš ministar energetike gospodin Škundrić kaže da izražava sumnju u tačnost takve informacije i da nikako ne može da se dogodi da Srbija ukine posrednika. Taj posrednik, da vas podsetim, uzima 4% plus PDV, to je skoro 5%. „Jugorosgas“, gospođo Kalanović, tako se zove firma. Sada, 11. marta, gospođo Kalanović, ove godine, šta kaže ruski ambasador? Konuzin upozorava ruske investitore i ovako kaže – kupac u Srbiji ne zna šta kupuje. To govori ruski ambasador Konuzin 11. marta. Kupac u Srbiji ne zna šta kupuje, a prodavac šta prodaje. Agencija za privatizaciju, posrednik u kupoprodaji, ne snosi odgovornost za nepotpunu dokumentaciju koju dostavi srpska strana. Onda se vremenom pojave dugovi preuzetih srpskih firmi, za koje kupac pre kupovine nije znao da postoje, niti su se ti dugovi mogli videti iz raspoložive dokumentacije prilikom preuzimanja firme. Zbog loših iskustava koje imaju ruske firme ruski ambasador upozorava ruske firme kada ulažu u Srbiju. Na pitanje da li se to odnosi i na NIS, on je odgovorio – da. Pazite vi ovo, kaže – ruski „Gasprom“ danas u svom vlasništvu ima tek 2 - 4% imovine NIS-a, a vi ste njima prodali mačku u džaku. Mi smo sve vreme upozoravali da ste obmanuli građane Srbije. Kad kažem vi, ne mislim konkretno na vas, nego na Vladu i one koji su zagovarali naftno-gasni aranžman sa Rusijom zato što će nam doneti stabilnost. To nam je donelo samo zavisnost od jedne države. Mi smo jedan monopol zamenili drugim monopolom, monopolom druge države. Pošto smo im dali NIS, sada im dajemo skladište, jedino koje imamo, a onda podižemo kredit da bismo pravili novo, i to kredit od sedamdeset miliona, sa kojim smo verovatno mogli da završimo „Banatski Dvor“ i da „Srbijagas“, odnosno država Srbija bude vlasnik skladišta, koje može da bude zaista regionalni lider i da snabdeva i ostale zemlje i da nikad više nemamo problem sa nestašicom gasa. Ali, neko je odlučio da je ovako jednostavnije, odnosno bolje za nekoga. Samo što smo to sve vreme govorili. Mi uopšte nismo bili protiv bilo kakve saradnje sa ruskom stranom, ali na ravnopravnom nivou i da budemo 50:50. Ali, ovde smo imali neke koji su više branili interese ruske strane nego srpske strane, a mislim da to čine i danas. Meni je žao što ministar Škundrić nije tu, samo da protumači ovo. Da li ima nekog u ovoj zemlji ko može sa sigurnošću da kaže da će postojati „Južni tok“, da će „Južni tok“ biti te i te godine završen, za 15 – za 15, da će proći kroz Srbiju i da objasni zbog čega postojeće skladište gasa „Banatski Dvor“ dajemo ruskoj strani, uloživši mnoge pare u njega, oko sto miliona evra, a sada podižemo kredit, država daje garanciju za sedamdeset miliona evra, da bismo počeli da gradimo novo skladište kod Itebeja. Zaista je puno nelogičnosti. Teško je snaći se u svemu ovome. Vi stalno dobijate različite podatke koliko ima jastučnog gasa. Neka neko izađe i kaže da li je jastučni gas ispumpan iz „Banatskog Dvora“, pa se vodi kao komercijalni gas. Da li postoji sada jastučni gas koji je postavljen u „Banatskom Dvoru“ ili je on ispumpan i vodi se kao komercijalni gas, knjigovodstveno, i spreman je za prodaju, zato što verovatno onaj ko rukovodi time odlučuje da spasi ono što se spasiti može? To je tolika neodgovornost. Vi ste na početku rekli koliko je značajna infrastruktura kada je u pitanju energetika. Koliko je značajna strategija? Mi smo energetsku strategiju koju smo imali pogazili kada ste usvojili ovaj sporazum o naftno-gasnoj saradnji sa Rusijom. Koliko je bitno ne biti zavisan u energetskom pogledu, to zna svaka država. Jedino je Srbija sebi dozvolila da bude u potpunosti zavisna od države Rusije i od „Gasproma“. Nadam se, gospođo Kalanović, da ću bar na neko od ovih pitanja dobiti odgovor u toku rasprave. Hvala vam.
Gospođo ministre, imate reč. Ministarka Verica Kalanović ima reč.
Gospodine narodni poslaniče, jednom rečenicom odgovoriću veliki broj vaših pitanja. Da li treba da podsetim Dom Narodne skupštine da je zakon o prodaji 51% akcija Naftne industrije Srbije usvojen velikom većinom u ovoj skupštini? Sve ostalo su posledice ovog zakona.
Gospodine Maraš po kom osnovu? Replika.
Valjda imam pravo. Gospođo Kalanović, kao i uvek, stvarno mi je teško naći reči posle ove vaše rečenice. Ona pokazuje suštinu onoga što je Liberalno-demokratska partija govorila od samog početka kada je u pitanju naftno-gasni sporazum, pokazuje da... A to smo čuli i od poslanika iz partije iz koje vi dolazite, nisu u potpunosti saglasni sa tim sporazumom; to smo čuli i od zamenika premijera Vlade, da nikad takav sporazum ne bi potpisao. Ali, mislim da je to prebacivanje odgovornosti sada na Skupštinu i poslanike, da su velikom većinom glasali za taj sporazum, krajnje licemerno. Tada se mahalo i govorilo o 200.000.000 evra zarade koju će Srbija imati od prolaska gasa kada bude napravljen „Južni tok“, govorilo se koje će koristi imati Srbija. Niko osim LDP-a nije hteo da kaže gde je suština problema. Moram da vam kažem da sam ponosan zbog toga što, zajedno sa poslanicima iz Poslaničke grupe LDP i malim brojem poslanika vladajuće većine, nisam bio za taj sporazum. Tada je moj kolega gospodin Ostojić rekao da veliki teret namećemo našoj deci i da će se deca stideti te odluke. Koliko god ovo patetično zvučalo, to je tačno. Postajemo zavisni. Doneli smo lošu odluku. Niko nema hrabrosti ništa drugo da uradi, osim da ćuti ili da kao vi u jednoj rečenici pokuša da prebaci odgovornost na Skupštinu Republike Srbije. Siguran sam da velika većina poslanika nije znala veliki broj detalja. Siguran sam da će ove posledice o kojima govorite, koliko god to vama smešno bilo, biti veoma bolne za Srbiju i njene građane. Dajemo garancije kao država za kredit kojim refinansiramo kratkoročne kredite. Pravimo novo skladište, iako ga već imamo, a poklonili smo ga. Neko je odgovoran za to. Nije tačno da niko nije odgovoran za gubitke. Nije tačno da niko nije odgovoran za ovakve postupke. Neko jeste. Insistiranje na odgovornosti nije naš hir, niti želimo da time bilo šta dokazujemo, samo je potreba da bude zaštićen javni interes.
Gospođa ministar. Izvolite.
Gospodine Maraš, ne želim da budem licemerna. Želim, kao odgovorna osoba, da se Skupštini obraćam sa činjenicama. Činjenica je ovo što sam rekla u prethodnom javljanju. Ni mene ni vas dalji razvoj energetske infrastrukture ne obavezuje da uđemo u izgradnju novog skladišta, izgradnju nove distributivne mreže i u stvaranje održivog sistema u snabdevanju Srbije prirodnim gasom.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Radojko Obradović.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministarka Kalanović, danas imamo dve tačke dnevnog reda, kao što je ministarka Kalanović na početku rekla, i to su Predlog zakona o potvrđivanju ugovora o garanciji za „Srbijagas“ i Predlog zakona o potvrđivanju ugovora o zajmu KfW za vodosnabdevanje. Moram da vam kažem, kada sam video predloženi dnevni red, pošto ova sednica ima 38 tačaka i spaja se sve i svašta, mislio sam da je ovo značajan pomak, iz prostog razloga što smo već imali, kao prvu tačku dnevnog reda, Predlog zakona o davanju garancije Republike Srbije u korist „Banke Inteze“, a opet za „Srbijagas“. Međutim, kada pažljivo pogledate ta dva zakona, apsolutno nikakve razlike nema između kredita za „Srbijagas“, suštinske razlike, osim što se čini da neko misli da ne znamo da sračunamo da 170 plus 150... 170.000.000 evra je kredit po tački 5. sadašnjeg dnevnog reda i po ovoj dvadeset i nekoj tački dnevnog reda kredit je 150.000.000, u toku rasprave ću govoriti i o jednom i o drugom kreditu, to je u sumi 320.000.000 evra. Naravno da ste na početku govorili o ekonomiji, a ovo se i te kako tiče ekonomije. Imali smo prilike da prethodnih dana gledamo izveštaje sa Kopaonika. Neću trošiti vreme danas, jer su ministri na najbolji način opisali ekonomsku politiku koju ova vlada vodi i na najbolji način su rekli šta misle kako da će da se izađe iz krize. Svaki ministar je govorio dijametralno suprotnu stvar, što je najbolji dokaz da smo u pravu kada govorimo da Vlada niti ima ideju kako da iz krize izađe, niti ima jedinstvenu politiku. O jednom kreditu smo raspravljali pre nekoliko dana, i to je 320.000.000 evra kredita za „Srbijagas“. To je više od 3% javnog duga Republike Srbije. Kada se ova dva kredita izglasaju dug Srbije će biti veći za još tri procentna poena. Mi ćemo se apsolutno složiti da je sve potrebno, tu je moj prijatelj gospodin Čolaković, potrebne su i veće penzije, potrebne su i veće plate, stanje u obrazovanju nije dovoljno dobro. Ministar Đelić je govorio o stanju u nauci, da je potrebno da nauka dobije znatno više sredstava. Upravo u tome i jeste suština. Zato postoje Skupština i Vlada, da se izaberu prioriteti. Što se tiče Demokratske stranke Srbije, apsolutno smo za to da je infrastruktura jedan od prioriteta, tu se sa vama potpuno slažemo. Postoje i drugi prioriteti. Recimo, godinama je u Srbiji bila ideja da uslugama može da se reši problem. Značajno ulaganje u infrastrukturu, značajna ulaganja u usluge mogu da reše neke probleme. Da li je tako? Upravo je to radila Grčka i sada ima trista milijardi evra spoljnog duga, i, kao što ste čuli pre nekoliko dana u Vašingtonu, postoji opasnost da grčki dug napravi novi talas krize. Ako nema ekonomske opravdanosti i pravilnog izbora prioriteta, onda to što ćemo reći da nam je sve potrebno ne znači ništa, jer nam je apsolutno sve potrebno i onda je sve prioritet. Postoje nekakvi prioriteti iznad prioriteta. Ovo su predlozi zakona o dve garancije. Ne zadužuje se direktno Republika Srbija, nego se zadužuju, u ovom slučaju pričamo o „Srbijagasu“, javna preduzeća. U obrazloženju zakona kaže se da će se obezbediti finansijska sredstva. Kolika finansijska sredstva? U ova dva zakona nema ni jednog jedinog slova o tome kakav je kapacitet „Srbijagasa“, kolika je sposobnost „Srbijagasa“ da te kredite vraća? Često nam u skupštinsku proceduru dolaze zakoni o garancijama. Najčešće se kaže da nije potrebno da se obezbede finansijska sredstva. Kada pogledate izveštaj Ministarstva finansija o izvršenju budžeta, dobili smo preliminarni izveštaj kao članovi Odbora za finansije za prethodnu godinu, otplata duga po aktiviranim garancijama je 3.900.000.000 evra. Očigledno je da postoje preduzeća koja nisu u stanju da vraćaju te dugove. Samo je pitanje dana kada ćemo da priznamo da ta preduzeća to ne mogu da urade i kada će to da uradi Republika Srbija. Onaj čuveni izveštaj DRI, o kome još uvek nismo razgovarali, ukazuje i na tu vrstu problema. Koliko je situacija ozbiljna videćete ako pogledate samo za šta se ti krediti koriste: krediti kod „Banke Inteza“ – refinansiranje kratkoročnih obaveza prema komercijalnim bankama, finansiranje tekuće likvidnosti, dodatne investicije; kredit kod Evropske banke – refinansiranje kratkoročnih kredita, podzemno skladištenje, povezivanje gasovoda sa Republikom Srpskom, sa Rumunijom, rehabilitacija gasovodnog sistema. To apsolutno nije sporno, ali koliko sredstava ide za koji kredit? Druga stvar, nema nijednog slova o preduzeću „Srbijagas“. Kada pogledate sajt Agencije za privredne registre, osnovni kapital preduzeća „Srbijagas“ je trinaest milijardi dinara. Preduzeće ima osnovni kapital koji je 130.000.000 evra, a mi treba da prihvatimo garanciju da će da se zaduži za 320.000.000 evra, tri puta više nego što je njegov osnovni kapital! Kako će to preduzeće moći to da vraća? Ovde ne postoji nijedno slovo analize kako će to krenuti narednih godina. Ili će se možda to rešiti onako kao što EPS ima ideju da poveća plate, kaže, to nema veze sa budžetom, mi ćemo da podignemo cenu, pa ćemo da sračunamo koliko nam je potrebno za plate, pa ćemo kroz povećanu cenu to da platimo. Kada pogledate, ovo su dugoročni krediti, pod relativno povoljnim uslovima; to je 320.000.000 evra, grejs period od tri, četiri godine i za jedan i za drugi, period vraćanja je desetak ili jedanaest godina. Da nema nijednog dinara kamate, to je trideset miliona evra svake godine kao obaveza da se servisira taj dug. Da li je to preduzeće u stanju da to uradi ili će se to lomiti po leđima poreskih obveznika? To su analize koje su potrebne da bi Narodna skupština mogla relevantno o tome da odlučuje. Koliko je situacija paradoksalna? Može da zvuči banalno, ali pogledajte samo kredit prema Evropskoj banci za obnovu i razvoj, naravno, engleska verzija i srpska verzija. Srpska verzija je ukupno na četiri strane, sa proredom; kada se pažljivo prebroji svaki karakter, svako slovo, uključujući interpunkciju, ovde ima pet hiljada karaktera, slova i znakova interpunkcije. Sa pet hiljada slova se traži garancija za kredit od 150.000.000 evra. Svako slovo ovog papira vredi 30.000 evra. To su sva objašnjenja da mi ovde glasamo i da kažemo da je to potrebno. Da li je Srbiji potreban gasovod? Da. Da li je Srbiji potrebno podzemno skladište? Da. Da li je Srbiji potrebna rehabilitacija? Da. Da li su Srbiji potrebne veće penzije i veće plate? Gospodine Čolakoviću, šta mislite o tome? Da li Srbija može sve to istovremeno ili će Srbija za pet godina da postane Grčka? Da li neko o tome razmišlja? U Srbiji u ovom trenutku apsolutno ne postoji nijedno telo koje raspravlja o isplativosti investicija, apsolutno nijedno telo koje na pravilan način utvrđuje prioritete i apsolutno nijedno telo koje će da utvrdi na koji način će se ta sredstva vratiti. Da li je to tako? Setite se koliko ima fabrika koje nikad u bivšoj Jugoslaviji nisu proradile. Da li su i one bile potrebne kada su donošeni zakoni o njihovoj izgradnji? Pa jesu. Sve ono što se uradi tako, bez potrebnih analiza, sve ono što se uradi bez potrebnih prethodnih radnji, ne ukazuje na to da može da bude dobra investicija. Može da bude, ali u ozbiljnim državama se ništa ne prepušta slučaju, nego se o ovakvim stvarima raspravlja na ozbiljan način. Apsolutno smo zabrinuti za ekonomsku situaciju u zemlji. Ugovori i zakoni koji su kao ovaj apsolutno ne otvaraju prostor da relaksirani gledamo u budućnost. Složićemo se da je infrastruktura u jako lošem stanju, ali ćemo se složiti da izbor prioriteta apsolutno nije adekvatan i da na takav način Srbiju samo još više približavamo nekom grčkom scenariju. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jovan Nešović.
Poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama se nalaze danas dva zakona: jedan zakon je potvrđivanje ugovora o garanciji koja se daje za JP „Srbijagas“, a drugi zakon je potvrđivanje ugovora o zajmu za finansiranje lokalne komunalne infrastrukture. Što se tiče prvog zakona, odnosno ugovora o garanciji koja se daje za JP „Srbijagas“, radi se o garanciji prema Evropskoj banci za obnovu i razvoj, a garancija se daje na 150.000.000 evra. Ta sredstva, po planu, treba da se ulože u nekoliko oblasti. Jedna oblast jeste refinansiranje kratkoročnih obaveza, odnosno kredita koje ima JP „Srbijagas“. Druga je izgradnja podzemnog skladišta u Banatu, skladišta Itebej, kapaciteta oko milijardu kubnih metara gasa. Treći deo je povezivanje gasovodnog sistema Republike Srbije i Republike Srpske, kao i povezivanje gasovodnog sistema Republike Srbije i Rumunije. Četvrti deo se odnosi na rehabilitaciju gasovodnog sistema za transport gasa, a to znači kvalitetno održavanje i unapređivanje gasovodne mreže. Što se tiče ove prve oblasti, iskreni da budemo, JP „Srbijagas“ prema poslovnim bankama ima kratkoročne kredite i ti krediti su potpuno komercijalni, sa visokim kamatnim stopama. Ovo je jedan način da se jednostavno povuče jedan veći kredit, dugoročni kredit koji će nadomestiti i dati mogućnost preduzeću da vrati te komercijalne kredite poslovnim bankama. Čim je dugoročni kredit, on je povoljniji. Time će se poboljšati likvidnost i poslovanje JP „Srbijagas“, kako sada, tako i u budućnosti. Jednostavno, neće imati tih komercijalnih kredita. Što se tiče drugog dela, a to je izgradnja podzemnog skladišta kapaciteta milijardu metara kubnih gasa, po projektu je predviđeno da to skladište košta oko pedeset miliona evra. To skladište treba da obezbedi dovoljne količine gasa Republici Srbiji za otprilike godinu dana, da ne dođe do poremećaja u snabdevanju gasom, kao što je bilo pre par godina. Zbog toga što su velike države, Ukrajina i Rusija, imale svoje probleme, u Srbiji su potrošači, kako individualna domaćinstva, tako i toplane, imali problema da li će biti grejanja. Znate koliko je to izazvalo problema u Srbiji. S druge strane, to skladište može da omogući da država Srbija, odnosno JP „Srbijagas“ kupuje gas u periodu kada je cena gasa na svetskom tržištu niža i da ga sačuva za zimski period, kada je gas skuplji. Samim tim bi se poboljšalo i finansijsko stanje javnih preduzeća i ne bi bilo većih udara, odnosno povećanja cena tokom grejne sezone prema krajnjim korisnicima, odnosno potrošačima. Što se tiče rehabilitacije gasovodnog sistema, odnosi se na sanaciju gasovodne mreže na onim mestima gde je ona dotrajala. Drugi deo se odnosi na unapređenja koja su vezana za zaštitu životne sredine i za bezbednost gasovodnog sistema. Treći deo se odnosi na nabavku savremene tehnološke opreme za ispitivanje stanja u gasovodnim mrežama. To jeste važno sa stanovišta bezbednosti. Treba reći da je ovaj kredit zaista povoljan. Uzima se na period od 12 godina, grejs period je četiri godine. Početak realizacije je planiran za 2010. godinu; kamatna stopa je prosečni euribor za šest meseci, plus marža 1%; kada se sve sabere, negde manje od 2%. Zaista, da budemo iskreni, to je jedan od najpovoljnijih kredita koje može javno preduzeće da uzme, godišnja kamatna stopa je ispod 2%, što smatram zaista povoljnim. Realizacija celog ovog projekta po planu obezbediće da imamo stabilniji gasovodni sistem nego što ga imamo sada, da imamo bolje i sigurnije snabdevanje naših potrošača, naročito u zimskom periodu, kada je i najpotrebnije snabdevanje naših potrošača. Siguran sam da će ovaj kredit omogućiti lakše i bolje finansijsko poslovanje našeg JP „Srbijagas“. Što se tiče drugog zakona, to je zakon o ugovor o zajmu za finansiranje između KfW Razvojne banke Nemačke i Republike Srbije, za program vodosnabdevanja i kanalizacije u opštinama srednje veličine u Srbiji. Kada govorimo o ovom zakonu zaista je jako važno reći kakve vodovodne i kanalizacione sistema u ovom trenutku imamo u Srbiji, u našim opštinama. Ono što je sigurno jasno, zbog ekonomske krize, koja u Srbiji traje poslednjih dvadesetak godina, malo ili nedovoljno se ulagalo kako u vodovodne tako i u kanalizacione mreže i danas imamo uska grla. To znači nedovoljno vodosnabdevanje za mnoge stanovnike u gradovima i opštinama u Srbiji. Na određenom prostoru u opštinama povećavao se broj stanovnika, nije se radilo na promeni vodovodne mreže i samim tim prečnik vodovodnih cevi, odnosno protok nije dovoljan da opsluži sve te stanovnike koji hoće da se priključe na vodovodnu mrežu. Druga stvar, koja je takođe važna u državi Srbiji, jeste da su gubici u vodovodnoj mreži veliki, zavisi od opštine do opštine. Neka ispitivanja pokazuju da se gubici u vodovodnoj mrežu u Srbiji kreću između 20% i 50%, što su jako veliki gubici, ako uzmemo da se u EU kreću između 5% i 10%. Razlog za te velike gubitke jeste dotrajalost vodovodnih cevi i dotrajalost svih onih priključnih elemenata koji su vezani za sastavke, ventile i sve ono što prati vodovodnu mrežu na nivou jednog grada odnosno opštine. Stvar koja je takođe loša u državi Srbiji jeste da je naplata vode niska. Ona se ovom trenutku kreće, zavisno od opštine i grada, između 50 i 80%. S jedne strane, ekonomska situacija je takva da jednostavno ljudi nemaju dovoljno sredstava da plaćaju vodu, ali ima još jedna druga stvar, koja je jako važna, kod nas je voda još uvek socijalna kategorija, a ne ekonomska kategorija. Prema tome, cena kubika vode u državi Srbiji u skoro svim opštinama je niža nego što bi trebalo da bude, ali ako dođete do povećanja cena vode, onda imate problem naplate. Politika koju vode javna komunalna preduzeća koja se bave vodosnabdevanjem je osetljiva i mora se voditi dosta računa. Naša javna komunalna preduzeća zavise od subvencija, da li od lokalnih samouprava koje su njihovi osnivači ili od subvencija koje dolaze od države, jer je finansijsko poslovanje tih preduzeća ugroženo velikim gubicima i slabijom naplatom. Ona u ovom trenutku dosta zavise od priliva iz budžeta, kako države, tako i iz budžeta lokalnih samouprava. Poseban je problem kanalizacione mreže u opštinama i gradovima Srbije. Danas u Srbiji mali broj gradova i opština ima postrojenja za prečišćavanje otpadnih voda; otpadne vode se direktno iz kanalizacionih cevi ispuštaju u vodovodne sisteme, odnosno reke ili određene kanale, tako da sa stanovišta zaštite životne sredine i zaštite vodotokova imamo ozbiljne probleme. Ovaj program se odnosi na osam opština i gradova u Srbiji, to su gradovi: Kraljevo, Loznica, Pančevo, Šabac, Sombor, Sremska Mitrovica, Vršac i Smederevo. On ima dva dela. Jedan deo je već završen, to je deo koji se sprovodio u poslednje tri godine i u tom delu je država... Odnosno, ova javna komunalna preduzeća u ovih osam gradova i opština su dobila donaciju u iznosu od deset miliona evra. Ta donacija je utrošena za izgradnju novih bunara. To znači, za dobijanje novih količina vode za gradove i opštine. S druge strane, utrošeno je za zamenu dotrajalih cevi. Znači, išlo se na smanjenje gubitaka u vodovodnim sistemima, kao i na zamenu vodomera i pumpi, sve ono što prati tu vodovodnu infrastrukturu. Kažem, deset miliona čiste donacije je utrošeno i na ovaj način delimično je poboljšano vodosnabdevanje u ovim opštinama. Svaka opština dobila je između 600.000 i 1.200.000 evra, što mislim da je jako važno za te komunalne sisteme. Ovaj drugi deo o kome danas govorimo jeste nastavak ovog prvog dela i on se takođe sprovodi u ovih osam opština. Sada se tu uključilo i Ministarstvo za Nacionalni investicioni plan, preko koga će ići ceo ovaj projekat. On će se nastaviti na ovaj prvi deo. Sredstva od ukupno 43.000.000 evra, sada govorimo o ovom zajmu, trošiće se na investicije za proširenje izvorišta, a to znači dobijanje novih količina vode za opštine i gradove koje sam malopre pomenuo. S druge strane, utrošiće se na poboljšanje kvaliteta vode. Danas se u državi Srbiji još uvek koriste azbestne cevi. Te azbestne cevi treba da se zamene i zamena tih cevi dovešće do boljeg kvaliteta vode. Potpuno sam siguran da će naši građani piti ispravniju vodu. Veliki deo sredstava otići će na investicije za rehabilitaciju vodovodne i kanalizacione mreže. Ono što je takođe važno, ide se na proširenje površina na kojima će biti obuhvaćene vodovodne i kanalizacione mreže. Danas u ovih osam opština u Srbiji čak neka prigradska naselja, a kamoli seoska naselja, nemaju vodovodnu i kanalizacionu mrežu. Ovim će se proširiti broj korisnika jedne i druge mreže. Ono što je takođe važno jeste da će se utrošiti određena sredstva za poboljšanje funkcionisanja javnih komunalnih preduzeća. Kad kažem javnih komunalnih preduzeća, mislim na upravljačku, odnosno na menadžersku strukturu tih javnih komunalnih preduzeća. Kad se sve sabere, broj stanovnika koji će imati direktne koristi od realizacije ovog zajma je oko 800.000, toliko ljudi će imati bolje vodosnabdevanje u narednom periodu, nego što su do sada imali. U svojoj diskusiji sam rekao da je ukupna vrednost ovog zajma 43.000.000 dinara, 25.000.000 dinara je kredit Razvojne banke Nemačke KfW, četrnaest i nešto miliona je bespovratna pomoć od nemačke vlade preko njihovog resornog ministarstva za ekonomsku saradnju i razvoj, a dva i nešto miliona je tzv. doprinos Evropske unije, takođe bespovratna sredstva. Kad se sabere sve ono što smo dobili kao bespovratna sredstva u prvom delu i u drugom delu, to je ukupno 27.000.000 evra bespovratnih sredstava, koja će se uložiti u naša komunalna preduzeća, vodovodna preduzeća u ovih osam opština i gradova, a kredit je 25.000.000 evra. Ono što je takođe važno reći, ovaj kreditni zajam se uzima na petnaest godina. Kad se sve sabere, kamata će biti 6,17%. Mislim da će na neki način to biti veliki podstrek za lokalne samouprave koje razmišljaju o razvoju vodovodne infrastrukture i uopšte o razvoju infrastrukture. Takođe treba imati na umu da realizacija ovog programa znači veliki obim građevinskih radova. Potpuno sam siguran da će i lokalna građevinska operativa imati mnogo koristi zato što će morati da izvodi radove u ovim opštinama. To će, s druge strane, značiti zapošljavanje ljudi na realizaciji tih projekata, što će imati i taj finansijski efekat koji se odnosi na plate tih ljudi koji će raditi na ovim poslovima. Ono što je planirano jeste da će ovaj projekat krenuti sada, odnosno 2010. godine i nastaviće se u narednom periodu. Znači, realizacija ovog zajma treba da omogući mnogo bolje vodosnabdevanje. Kad kažem mnogo bolje vodosnabdevanje, to znači povećanje količine vode, povećanje kvaliteta vode koju koriste građani u ovih osam opština i gradova. Treba da se poboljša i kvalitet kanalizacione mreže, odnosno da se razmišlja o nekim stvarima koje su vezane za postrojenja za prečišćavanje otpadnih voda. Na kraju, razvoj infrastrukture jednog društva predstavlja osnovu da svima bude bolje. Razvoj infrastrukture je nešto što omogućava i zapošljavanje ljudi u obavljanju tih poslova, ali predstavlja i osnovu da privučete investitore, koji će doneti novu tehnologiju i otvoriti nova radna mesta. Jednostavno, bez dobre infrastrukture, potpuno sam siguran, u gradovima i opštinama, i u državi uopšte, investitori beže iz tih gradova, opština, a na kraju i iz države. Sve ovo što je vezano za razvoj infrastrukture i investicije u infrastrukturu G17 plus će, kao poslanička grupa, uvek podržati. Ovo su dobri predlozi i u danu za glasanje G17 plus će podržati oba ova zakona i očekuje od drugih poslaničkih grupa da urade isto. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović.
Dame i gospodo, prvi ugovor je zaključen sa Nemačkom razvojnom bankom i interesantno je da je potpisan 21. decembra 2009. godine, nakon potpisivanja pisma o namerama koje su guverner, ministar finansija i predsednik Vlade uputili MMF-u 3. decembra 2009. godine, ako se ne varam. Ugovor je u vrednosti od četrdeset dve milijarde evra. Vrlo je interesantno ono što se navodi već u preambuli tog ugovora. Navodi se da su osnova ugovora pregovori između Savezne Republike Nemačke i Srbije od 14. aprila 2005. godine, 11. oktobra 2006. godine, 19. novembra 2007. godine, 17. oktobra 2008. godine. U preambuli ugovora se pominje i Evropska komisija. Znači, već vidimo da tu samo nisu ekonomski elementi, već ima i političkih. Takođe, pominje se i Razvojna banka Saveta Evrope i ponovo se, kao i u drugim ugovorima koje smo ovde imali prilike da analiziramo, govori o nekakvim dodatnim troškovima. Šta je to konkretno, opet ne znamo, možemo samo da nagađamo da su to strani eksperti koji će graditi taj vodovod, koji će učestvovati u rešavanju tih komunalnih problema. Konkretno zajam ima vrednost od 25.000.000 evra. S druge strane, čak i KfW daje takozvanu bespovratnu pomoć od 14.850.000 evra. I, naravno EU, koja je navodno dobronamerna prema Srbiji u ekonomskom, političkom i svakom drugom smislu, daje oko 2.600.000 evra. U tom kontekstu, već u članu 4. se vidi da se ne radi ni o kakvom dobrotvornom ugovoru, niti o poklonu, niti o nekoj vrsti donacije, jer u članu 4. se navodi – ako se zajam ne isplati u roku, provizija je oko 0,25%. To je faktički kazna. Takođe, ako se u ovim opštinama koje ste naveli posao ne organizuje onako kako treba, možemo imati takođe 0,5% kazni od ukupnog iznosa zajma. To nisu mala sredstva i to je trebalo navesti. Naravno, i član 5. ovog ugovora pokazuje da se radi o nepovoljnom kreditu, a posle ću vam reći i da je politički štetan za ovu zemlju, ne samo ekonomski, jer kamata na zajam iznosi 6,17%.Zajam treba da se vrati do 2024. godine, a u članu 6. se navode takse za prevremenu otplatu. U članu 7. se navode zatezne kamate. To već malo da ima veze sa tim dobrotvornim motivima EU i Nemačke razvojne banke, jer ta zatezna kamata iznosi 300 vazdušnih poena iznad kamatne stope godišnje nemačke centralne banke. Vidite da je to vrlo ozbiljna kazna. Naravno, kao i u svim prethodnim ugovorima, u članu 9. piše da sve troškove u vezi sa otplatom i isplatom zajma snosi Republika Srbija, zajmoprimac. Ponovo se u članu 10. ovog ugovora sugeriše, opet nema detaljnih naznaka ko će to raditi, da li naše ili strane firme, da za pripremu programa u vezi sa ovim ugovorom treba angažovati nezavisne inženjere i kompetentne firme, a ugovore za robu i usluge treba dodeliti putem međunarodnog, nacionalnog ili ograničenog nacionalnog postupka javne nabavke. Ovo uopšte izaziva jednu vrstu nedoumica. Voleo bih da grešim i da će to naše firme dobiti, da će to biti naši eksperti, međutim, dosadašnje iskustvo ne daje razlog za optimizam. U članu 10. se navodi i osnovna svrha ovog ugovora, između ostalog, a osnovna svrha ovog ugovora sa Nemačkom razvojnom bankom, iza koje stoji Evropska komisija i EU, jeste propaganda. Zašto? U članu 10. se navodi da je nužno da se obezbede publikacije i informacije koje imaju logotip EU i koje pokazuju da EU finansira ove projekte. Znate, kada dajete nekome poklon ili imate humanitarne motive ili dajete donacije, sa moralne tačke gledišta malo je neprikladno da se ističe ko je to uradio, a ako bismo hteli da kažemo da postoji jedna vrsta zlonamernosti od strane Brisela i Evropske komisije, onda bismo rekli da je to jedna vrsta političkog lobiranja i propagande u jednoj zemlji koja nije članica EU. S drugestrane, sa pravne tačke gledišta, ne samo sa ekonomske, može se reći da se u članu 11. navodi jedna odredba za koju ozbiljni pregovarači, koji nemaju jednu vrstu kompleksa (ne mislim na vas lično) niže vrednosti u odnosu na Brisel, ne bi dopustili da bude u tom ugovoru. U članu 11. se navodi da se Ugovor može raskinuti ako neka informacija, po mišljenju Nemačke razvojne banke, nije tačna. Šta to znači konkretno? Ne znači ništa. Oni imaju diskreciono pravo da bilo koju informaciju proglase ključnom i u tom smislu će se raskinuti Ugovor, plaćaće se zatezne kamate i ponovo će Republika Srbija imati štete. Takođe, u članu 11. zaključuje se da Nemačka razvojna banka može, bez ikakvih detaljnih naznaka, da zaključi da se ekonomska situacija u Srbiji pogoršala. Šta to znači sa njihove tačke gledišta? Šta to znači sa naše tačke gledišta? To je vrlo diskutabilno. Dokazaću vam pomoću sledećih članova da je Srbija ovim ugovorom došla, i sa pravne i sa ekonomske tačke gledišta, u nepovoljnu situaciju jer je arbitraža odrađena u Frankfurtu. Na postdiplomskim studijama na Pravnom fakultetu u Beogradu postoji predmet koji se zove Međunarodno privredno pravo. U tom udžbeniku na tom smeru ima čitava jedna oblast koja se naziva arbitražno pravo. Prve lekcije u toj oblasti su da je najpoznatija, najsigurnija arbitraža u Evropi, a verovatno i u svetu, ona u Parizu, iza koje stoji Međunarodna trgovinska komora. Ona je osnovana 1923. godine. Preko sedamdeset-osamdeset godina rešava sporove između država, banaka i upravo ove sporove koji se mogu desiti na osnovu člana 11. i ostalih članova u ovom ugovoru. Međutim, mi smo odabrali arbitražu u Frankfurtu. Ne vidim zašto se na taj način favorizuje Nemačka razvojna banka kada je postojala varijanta… Takođe sigurno znate da i u Cirihu postoji arbitraža, još starija od ove u Parizu, iz 1911. godine, takođe ugledna, sa velikim brojem rešenih slučajeva. Naravno, ugovor sa Nemačkom razvojnom bankom se mora posmatrati u širem kontekstu. Znate, kada nešto posmatrate u ekonomiji i politici onda možete da tvrdite bilo šta. Naravno, to je jedna vrsta poluistine. Podsetiću vas, vi to sigurno znate, i vaša koleginica Diana Dragutinović, da su 1991. i 1992. godine Nobelove nagrade za ekonomiju date ljudima koji su insistirali da se u ekonomskoj nauci koristi metod koji uzima u obzir i kontekst. Ne citiram antiglobaliste, niti bilo koga, nego upravo ljude koji su radili u Čikagu, u toj školi gde je neoliberalni koncept zastupljen. Geri Beker tvrdi, na primer – kada odgovorna vlast smišlja i bira društvene aranžmane potrebno je da uzme u obzir ukupan efekat. Kakav je ukupan efekat naše saradnje sa EU, sa Nemačkom razvojnom bankom, sa Nemačkom? Nije velika mudrost da se dokaže da je negativan, a daću vam primer. Mi smo, po podacima Republičkog zavoda za statistiku, u prvih jedanaest meseci 2009. godine imali spoljnotrgovinsku razmenu sa svetom u vrednosti od oko petnaest milijardi evra. Uzeo sam 2009. godinu, kriznu godinu. Od toga je uvoz iznosio deset milijardi evra, izvoz oko 5,4 milijardi evra. Znači, preko pet milijardi evra je otišlo ili se transferisalo iz Srbije ka svetu. Naš najveći spoljnotrgovinski partner je Evropska unija. To, uostalom, vlast i svi oni koji se zalažu za nerealnu politiku EU bez alternative ističu kao argument. Međutim, ako uzmemo taj argument u obzir, doći ćemo do zaključka da je za prvih jedanaest meseci 2009. godine iz Srbije ka EU otišlo preko 2,5 milijardi evra. Sada tvrditi da je taj ugovor od 25.000.000 evra sa Nemačkom razvojnom bankom presudan, da će doneti blagostanje u Srbiji, ako znate da sa druge strane 2,5 milijardi evra odlazi ka EU, videćete da taj argument ne stoji. S druge strane, konkretno za Nemačku, koja je navodno toliki darodavac i toliko je dobronamerna prema Srbiji u ekonomskom smislu, može se reći i sledeće: od tih 2,5 milijardi evra koje odlaze ka EU, najveći deo ide ka Nemačkoj. Zašto? Zato što je Nemačka posle Kine najveći izvoznik u svetu, Nemačka 63% svog izvoza usmerava ka evropskim zemljama. Uostalom, i nemački bankari ne kriju da je njihov najveći prijatelj upravo izvoz. Robna razmena Srbije i Nemačke od 2001. godine, neću uzeti 2000. godinu kao godinu koja je nastupila posle promene režima i zbog lakšeg spoljnotrgovinskog poslovanja posle 2000. godine, ukupna razmena u 2001. godini je dovela do toga da smo imali deficit u trgovini sa Nemačkom od 319.000.000 dolara, a 2008. godine 1.562.000.000 dolara. Pogledajte kakav je to negativan uspon deficita u našoj razmeni sa Nemačkom. Kada saberemo sve te podatke od 2001. do 2009. godine, dolazimo do činjenice da je u tom periodu iz Srbije ka Nemačkoj (ovo je neutralno, bez ikakve ostrašćenosti i političkih primesa, samo upoređivanje cifara) transferisano 5.800.000.000 evra. Naravno, ovu činjenicu treba sakriti. Kako ćemo to uraditi? Samo pomoću izvlačenja iz konteksta jednog ugovora, koji ima neke svoje korisne delove, ali kada pogledate da je 5.800.000.000 evra otišlo iz Srbije u Nemačku za ovih osam godina, a da dobijamo navodno neke donacije (veliko je pitanje kako se one iskorišćavaju) od deset do dvadeset miliona evra, dobijamo ugovor u vrednosti od 25.000.000 evra, videćete da je u tom smislu ekonomska saradnja sa Nemačkom štetna za Srbiju. To pokazuje transfer novca. To stanje se sve više i više pogoršava. Takođe, ne mogu da razumem da se posle ove krize i svega ovoga što se desilo makar formalno nije promenila retorika vladajućih stranaka, jer čak se i u Evropskoj komisiji, koja je dobila novog komesara za trgovinu i finansije (Mišel Barnije) preti (ne slažemo se sa tim izrazima, to koristi ova suprotna strana) gvozdenom pesnicom pri nadziranju bankara. Kod nas je potpuno drugačija situacija. Kod nas je moguće da banke, strane banke, zapadne banke imaju godišnje kamate koje prevazilaze iznos od 25% do 30%. To je neverovatno. Takođe, novi evropski komesar za finansije je izjavio da je on pristalica protekcionizma. Kod nas se dešava suprotan proces, prihvata se Prelazni trgovinski sporazum, tj. jednostrana primena tog trgovinskog sporazuma, u suštini, uništavaju se prihodi od carina. Može se reći da je ovo samo prelazna stanica na putu ka EU, da moramo da pokažemo dobru volju, da moramo da sarađujemo sa Nemačkom i sa EU da bi se to vratilo preko višestruke koristi kada Srbija, mada smo mi protiv toga, iz ekonomskih i političkih razloga, jednog dana uđe u EU. Međutim, i taj argument može da se ospori. Bugarskoj je za period od 2007. do 2013. godine uskraćeno 6,4 milijarde evra od tzv. programa pomoći. Opravdanje je bilo da je u Bugarskoj korupcija, da je u Bugarskoj veliki kriminal. Moguće je da je tako, ali to su dvostruki standardi. Navešću vam samo nekoliko činjenica. Tačnije, to je opravdanje za uskraćivanje pomoći Bugarskoj. Piter Mendelson, bivši komesar za trgovinu EU, oličenje je korupcije. Isto se može reći i za visoke funkcionere vodećih zemalja EU Tonija Blera, Alena Žipea itd. S druge strane, sinonim za kriminal i korupciju je verovatno jedna od najrazvijenijih zemalja zapadne Evrope – Italija. Videli ste, u Napulju je sto hiljada tona smeća mesecima bilo na ulicama zbog problema koje je izazvala kriminalna organizacija koja je kontrolisala reciklažu tog smeća. Ti standardi su dvostruki i primenjuju se samo na zemlje istočne Evrope. Takođe, komisija bugarskog parlamenta je iznela da je u periodu od 2007. godine do ove godine utrošeno samo 1,3% tzv. pomoći iz programa EU, oko dvesta miliona evra. Obećali su im nekoliko milijardi evra, oni su dobili oko dvesta miliona evra. To je praksa EU i to su činjenice. U isto vreme, naš sused Bugarska, koja bi trebalo da nam bude uzor na putu ka EU, zabeležila je samo u prošloj godini porast nezaposlenosti za 3%, pad industrijske proizvodnje za 14%, deficit platnog bilansa šest milijardi dolara, spoljnotrgovinski deficit preko šest milijardi dolara. Sada ponovo dolazimo na ovaj ugovor i na temu koja je bila na početku ovog izlaganja. Znate li vi ko je glavni spoljnotrgovinski partner Bugarske? Upravo Nemačka. Ta jednostrana politika da Evropska unija nema alternativu i da treba ispunjavati sve ekonomske zahteve je dovela do toga da Bugarska, koja se po broju stanovnika, ekonomiji, radnoj snazi, komunističkoj prošlosti može upoređivati sa našom zemljom, ima pedeset milijardi dolara duga na dan 31. 12. 2009. godine. S druge strane, može se izneti argument da ćemo primenjivanjem ovih evropskih standarda i evropskih kredita doći u položaj da možemo da izvozimo na tržište EU od petsto miliona stanovnika. To nije tačno, takođe. Naš najveći ekspert za spoljnotrgovinsku razmenu i necarinske barijere sa Ekonomskog fakulteta u Beogradu Predrag Bjelić tvrdi da će od ukidanja carinskih barijera u trgovini sa EU najviše koriti imati uvoznici i da će faktički monopolisti koji drže ovo tržište, uvozničko, određivati cene. Ovde dolazimo i do konkretnih imena, do gospodina Miškovića, koji je, ne znam po kom osnovu, učestvovao na Ekonomskom forumu. On će imati, pošto je monopolista, to nije naš podatak, to je podatak gospođe koja je predsednik Komisije za zaštitu konkurencije, najviše koristi od tzv. saradnje sa Evropskom unijom. Ne držimo ni njemu stranu, niti, kao neki iz vlasti, stranim bankama, niti ulazimo u taj sukob. Smatramo da su i strane banke i monopolisti podjednako štetni za privredu i za građane ove zemlje. Smatramo da, ako se već mora ulaziti u kreditne aranžmane, jedini pravi izbor, koji ima ekonomsku logiku, jeste davanje kredita preduzećima koja izvoze, izvoznih kredita, podsticaja i ulaženje u kreditne aranžmane sa zemljama koje nas neće politički ugrožavati i koje neće tražiti da se postavljaju table, da se prizna nezavisnost Kosova, da se jedna politička opcija forsira po svaku cenu, bez obzira na to da li je kvalitetnija za zemlju ili ne, već će se jednostavno prema konkretnim projektima određivati. U tom smislu, time završavam, indikativna je izjava ruskog amabasadora, koji je rekao da naše vlasti nisu dostavile u predviđenom roku nijedan projekat za dobijanje ruskog kredita. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Velimir Ilić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, neprijatno mi je da u ovom parlamentu raspravljam o zaduženjima, kreditima, kreditnim linijama, a u Srbiji se ništa ozbiljno ne događa. Sredstva se uzimaju, zadužujemo se, ali, verujte, tih ozbiljnijih investicija nema. Slušali smo ovde puno puta priče o skladištu gasa. Razgovarali smo na tu temu. Rečeno je da fali nešto sredstava iz NIP-a za opremu, da se to privodi kraju i da treba da se završi. Sad pričamo o nekom kreditu koji je izuzetno veliki, ogroman, da se ti ljudi u „Srbijagasu“ ponašaju kao pijani milijarderi, razvratnički, rasipnički, sponzorišu sve i svašta, rade bukvalno šta hoće, poskupljuju gas, odjednom 60%, 30%, sad najavljuju novo poskupljenje itd. Tako bahato ponašanje nigde nismo videli. Upravni odbor ćuti, svi ćute. Da li u ovom parlamentu može da se raspravlja jednom o poslovanju preduzeća? Ako je ceo NIS prodat, u privatizaciji, napravljeni su neki ugovori, ja se odlično sećam šta se sve dogovorilo što se tiče „Banatskog Dvora“ i svega, jer sam taj ugovor i potpisao u Moskvi, bio sam potpisnik. Sada se „Srbijagas“ odmetnuo. Bukvalno, radi šta hoće. Oni vode neku svoju ličnu politiku i evo gde nas dovode – u tolika zaduženja. Više niko u Srbiji neće da uvodi gas. Pogledajte po gradovima, ljudi isključuju gas. Traži da im se isključi jer je skup. Sve je jeftinije od gasa. Zašto? Zašto je gas toliko skup? Kolike su plate u „Srbijagasu“? Sponzorstva? Kolike su plate članova Upravnog odbora? Takvo rasipništvo nigde ne postoji. Danas smo razgovarali o nekim javnim preduzećima, i sve to moram da ponovim, koja se toliko bahato i rasipnički ponašaju. Slušamo ministre koji dolaze, koji su deo tog bahatog sistema koji bukvalno radi šta hoće. Kada su bili izbori u Vrbasu „Srbijagas“ je bio glavni tamo u Odžacima; „Srbijagas“ zakupi hotel, „Srbijagas“ sponzoriše, „Srbijagas“ plaća. Dele se sada u Negotinu šporeti, farmerice. Ministri dele farmerice. Ljudi, da li smo mi normalan svet? Šporete dele. Šleperi šporeta su došli na trg i dele se šporeti, radi te šačice vlasti. Sve to mora sad neko da plati. Sada mi moramo da zadužimo Srbiju da bi se to društvance u Vojvodini tako bahato ponašalo, da bi rasipalo. Postavio bih im direktora „Srbijagasa“ sa juga Srbije da ih malo utegne, da ih malo učepi. Ovaj kapitalni fond Vojvodine je uzeo silna sredstva za završetak „Banatskog Dvora“, vodotokove da sredi. Za Pančevački most kompletna sredstva su povukli i trebalo je da ga završe, rekonstruišu, sve je to potrošeno. Samo se vi smeškajte i troškarite, ali jednog dana će morati računi da se polože ovde u parlamentu. Neko će doći ovde da položi račune i to će morati da bude veoma brzo. Igrate se sa revizorom. Revizor je svetinja u jednoj državi. Kada nešto kaže, to ide na raspravu. A vas baš briga. Trošila neka deca tamo, imali savetnike, imali šta god su hteli. I, šta su uradili? Zašto se kasni sa „Banatskim Dvorom“? Zašto se ne poštuju ugovori iz sporazuma? Zašto se „Srbijagas“ odmetnuo i bukvalno radi šta hoće? Članovi Upravnog odbora dobili dobre platice, sede tamo i baš ih briga šta se događa. Prema tome, taj kapitalni fond Vojvodine je progutao milijarde ove države. Uzeo je banku. Pazite, Vojvodina ima banku, „Vojvođansku banku“, čuvenu u ovoj državi, dobru banku. Ali, oni su našli „Metals banku“, banku koju su osnovali najveći kriminalci ove države i počeli da rade sa njom. Muljanje, muvanje, ne znam sada čija će to biti banka, ali me baš interesuje kada su krenule ove istražne radnje, pa da se to pronađe, ko je gazda te banke? Čiji je to kapital unutra? Zašto Pajtić drži tamo tolike pare? Kako se troše tolike pare? Ko odlučuje o tim parama? Zašto nisu sređeni vodotoci za koje su izdvojene pare? Zašto, gospodo, tolike kredite uzimamo i guramo tom veselom društvu iz kapitalnog fonda? Sada, 80% kredita koje uzimate gurate Pajtiću i njegovom društvu tamo. Kako se to troši? Dajte kredit da nam napravite autoput. A kada ovde dođu, kažu – ne damo naše novce, a vi iz Srbije, preko Dunava i Save, dajte naše novce, plaćajte nama kredite, mi umemo to da troškarimo mnogo dobro i lepo. Gospodo, ovo ne vodi na dobro. Tolika zaduženja nisu zabeležena. Zašta postoji NIP? Imaju li tamo para, gospođo ministre? Za šta vi tamo sedite? Od čega živi to ministarstvo? Zašto je ono napravljeno? Da troši neke pare racionalno, za investicije u Srbiji, nova zapošljavanja, infrastrukturu itd. Vi se zadužujete, sve uzimate, kredite, ali ne vi, nego država. Pazite jednu stvar, mi nijedan problem nismo rešili. Imamo tri puta viša zaduženja nego što je ukupan kapital „Srbijagasa“. Da li razmišljate o tome kako ćemo izaći iz ovog problema? Tražimo opet poskupljenje gasa. Ko će da ga plati? Na koji način? Doći će Dulić, kao što je juče došao, da nađe firmu „Nuba invest“, da joj da posao bez licence, bez ičega, da radi optički kabl, a EPS je podigao kredit na 32.000.000 evra i ugradio ceo sistem optičkih kablova koji su dovoljni za čitavu Srbiju i povezuju nas sa svim zemljama u okruženju. EPS trenutno ima 80% slobodnih kapaciteta. Ko je Dulića ovlastio da da posao nekome bez licence RATEL-a, ko ima na računu tri hiljade evra, bez ijednog direktora, bez ijednog zaposlenog? To nije normalno. Juče mi on objašnjava da je to normalno. Objasnite da li je to normalno ili nije normalno. Mi ćemo milijarde evra gurati nekim belosvetskim kriminalcima, da guraju u svoje džepove, da se bogate, a zemlja će se zaduživati. Mi smo u taj optički kabl uložili, zadužili se u ovom parlamentu kao država, 32.000.000 evra i sad je on našao rupu na saksiji da da nekom privatniku da to preuzme, a svi znamo da je to kovnica para. Ko je gazda firme? To bi bilo kao da dođete vi da taksirate: podnesete zahtev da otvorite taksi službu, on vas pita – dajte mi vozačku dozvolu. Vi kažete – nemam vozačku dozvolu, hoću da budem taksista. On kaže – ne može, čoveče. Ne može ni taj da radi u telekomunikacijama kada nema licencu, nema dozvolu RATEL-a. Ne može. To je lično ministar... I on juče sebe hvali kako je on u ovoj državi ugurao pet miliona evra putevima, da je on lično išao do preduzeća i da je pokupio te saglasnosti. Jeste, ali da li je dobio saglasnost... (Predsednik: Gospodine Iliću, izvinite, vratite se, molim vas, na temu.) Vraćam se na temu. Tema je vrlo interesantna. Prema tome, da li vi znate, što se ovog drugog kredita tiče, da u 21. veku Srbija nema vodu za piće? Pozdravljam inicijativu da se podignu ova sredstva i da se ljudi dovedu u situaciju da imaju vodu za piće. Da li vi znate da 15.000.000 treba za vodovod u severnoj Mitrovici, da ljudi nemaju vodu da piju i da ova vlada nije htela budžetska sredstva koja su planirana da im prebaci, već su potrošili te pare koje su bile namenske, za kampanju u Leposaviću, a evo sada i u Mitrovici itd. Nije urađen vodovod, a u budžetu za prošlu godinu, gospođo Kalanović, bilo je predviđeno 15.000.000 evra da se to završi, da ljudi na severnom Kosovu piju vodu. Da li vi znate da ceo Banat nema vode za piće? Da li znaju poslanici iz Banata da nemaju vodu da piju? Koliko to košta? Rečeno je iz NIP-a, odlično se sećam, kada je NIP napravljen i kada je Đilas bio na čelu NIP-a, rečeno je da će prva investicija biti vodosistem za snabdevanje Banata. Šta je bilo od toga? Ništa. Gde su pare? Nema para. Prema tome, da li vi znate da pet opština, Čačak, Milanovac, Lučani, Arilje, Požega, nemaju vode celo leto da piju? Zašto? Nemaju branu, već se pije direktno iz vodozahvata. Čim su vrućine, suša, nema vode za piće. Ta investicija košta 60.000.000 evra, da se završi. Nekad je započeta, ali nije završena. Ljudi nemaju u 21. veku vodu da piju. Da ne pričam o drugim gradovima, gde su azbestne cevi, gde ima hiljade problema itd. Ovde neko iz sveta hoće da nam pomogne, ali se boji da se opet te pare ne potroše na slične načine. Ako ovi momci iz kapitalnog fonda Vojvodine dograbe ovo što pripada Vojvodini, nema od toga ništa. Oni su aždaje za pare. Odlično se sećam, evo, i Pančevački most, da li su ga uradili? Nisu. Da li može da se uradi Gazela? Ne može. Zašto? Zato što grad Beograd nije hteo. Potrošene su pare koje su bile planirane za to raseljavanje. Pet puta je do sada moglo da se reši, uradi itd. Prema tome, zaduženja, gospođo ministre, samo zaduženja i mi ćemo doći u jednu vrlo tešku situaciju. Tvrdim da se neće daleko doći sa ovolikim zaduženjima. Vi sada izlazite ambiciozno, četiri autoputa, mostovi.. Evo, slušam juče Dulića, on priča. Ljudi, naučite nešto, pročitajte. Hajde da napravimo ovde, mi poslanici ćemo da organizujemo jedan seminar za ministre, da osnovne stvari naučimo. Mi se dobrovoljno javljamo da vam održimo nekoliko predavanja, da vidite o čemu se radi, pa ćete da ukapirate šta su problemi. Ne možete vi da pričate koliko košta kilometar asfalta u ravnom delu Vojvodine ako je neko uradio infrastrukturu tog autoputa. Znate li vi koliko košta Temerinska petlja? Pedeset miliona evra, gospođo. Znate li koliko košta novosadska raskrsnica samo? Trideset miliona, gospođo. Most Beška – 56.000.000 evra, batajnička petlja – 60.000.000 evra. Kada se sve to uradi, onda vi spojite te komade i kažete... A znate koliko nadvožnjaka je urađeno, podvožnjaka, prelaza itd., kablova, ograda i svega onoga što propisi nalažu, pa struja, elektrifikacija itd? Vi samo sad kažete – koliko sam ja jeftino uradila kilometar asfalta u Vojvodini, a koliko su oni potrošili, na primer, na obilaznicu ili na drugi deo vojvođanskog puta. Jeste, ali kada se radi pun profil autoputa infrastruktura autoputa je skuplja nego sama izgradnja trake i trase. Prema tome, to morate da naučite i to morate da znate. Mi u Srbiji imamo mnogo loše puteve. Zašto? Zato što, gospodo, imamo najlošiji bitumen u Evropi. Država tera putare da kupuju bitumen, koji je izrazito lošeg kvaliteta pa put ne može da sastavi ni tri godine, da bi rafinerije poslovale. Mi sada očekujemo da se nešto dogodi zbog prodaje NIS-a. Kompletna sredstva koja su dobijena od NIS-a ne mogu da pokriju, maltene, sredstva koja su potrebna „Srbijagasu“, u jednom deliću da stane na noge. Vidite vi koliko zadužujemo tu firmu. Kako će ona da posluje? Oni će da razrežu 60% poskupljenja, još jedno, 80%. Ne mogu da smatram za ozbiljno da izađe direktor ili ministar ili neko i da predloži poskupljenje nečega odjednom za 60% ili 80%. To je nenormalna stvar! Nijedan normalan čovek u jednoj ozbiljnoj državi ne sme da izađe pred parlament i da predloži. Vi ste pendžetirali obraze i samo gurate. Nema veze, ulaziti sa vama u replike, a raspravljati se, to je gubljenje vremena. Ovo sam hteo da vam kažem i zato mi je drago da sam vam rekao, a vi radite šta god hoćete. Zadužujte vi ovu državu, ali neko će pitati sutra zašto je zadužen EPS, ako Dulić paralelno pravi sada drugi sistem. Kako će EPS da vrati kredit ako to neće da se koristi? Kako će NIS, odnosno „Srbijagas“ da vrati kredit? Kako će da se vrate pojedini krediti? Zašto je u vezi s romskim naseljem izgubljeno toliko vremena da bi se dokazalo da je neko u pravu, a radovi su u međuvremenu poskupeli za 34.000.000 evra? Prema tome, sve su to problemi koje ovaj narod mora da plati. Pogledajte kolike su obaveze, pogledajte sada zašto se ne gradi kanalizacija i ostalo što je vezano za legalizaciju. Nema narod pare za legalizaciju. Možda bude i 50 evra, ali nema pare, nestalo. Go se ne svlači, gospodo, a nema odakle da se plati jer narod ne radi, nema posla. Firme ne rade, otpuštanja su maksimalna. Vi ćete opet ovde doći, doneti paket zakona sa novim zaduženjima i, bogami, veoma brzo ćemo stići Grčku i ove ostale, nismo daleko. Nemojte se toliko zanositi da možemo nešto uraditi bez para, bez posla i bez krvničkog rada. Vladajuća koalicija mora da shvati, da bi opstala na vlasti mora da zaposli radno sposobno stanovništvo. Po tome se meri uspešnost vladajuće koalicije. Za vladajuću koaliciju koja svakodnevno otpušta radnike sa posla ne može se reći da je uspešna, a državu zadužuje, zadužuje i zadužuje. Nijedna investicija nije potegla. Gde su pare od prodaje „Mobtela“, gospođo? Kada smo mi odlazili, ona vlada, ostavili smo punu kasu, tri milijarde evra, od „Mobtela“, od „Robnih kuća“ i od trećeg operatera. Sigurno, pitajte ministra Cvetkovića, postoje papiri o tome. Potrošili ste na najskuplju kampanju u istoriji Srbije. Obećali ste avione, kamione, „Banatski Dvor“ samo što nije proradio. Tada ste u kampanji rekli da treba 20 miliona evra da proradi „Banatski Dvor“, samo za opremu, a sve je drugo spremno. Sada trebaju krediti. Dokle tako? Prema tome, radite šta hoćete, ali jednog dana ćete polagati račune ovde u parlamentu za sve ove promašene investicije. Koliko je samo otišlo za neka skijališta tamo koja stoje u koprivama, u koje niko ne dolazi, ne prilazi? Zašto je Kopaonik sada najskuplji u Evropi? Kako vam Kole, vaš bivši direktor Demokratske stranke, funkcioniše na Kopaoniku? Koliko imate gostiju gore? Zašto su svi pobegli u druge zemlje? To su pitanja o kojima morate malo da raspravljate. Samo možete vi da se šetate na Kopaonik i da držite neke vaše simpozijume, seminare, forume, kako već to nazivate. Dok god vam Mišković sedi u prvom redu, nema od vas ništa, to vam ja garantujem. Hvala vam puno.
Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe PUPS, G17 plus, DSS i SRS. Dajem reč narodnom poslaniku Miroslavi Pejici.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, svoje današnje izlaganje želim da posvetim Predlogu zakona o potvrđivanju ugovora o zajmu i finansiranju između KfW banke i Republike Srbije. Smatram da je program namenjen podršci merama modernizacije i revitalizacije vodovodne i kanalizacione infrastrukture u opštinama i gradovima srednje veličine od posebnog značaja za mnoge lokalne samouprave. Njegove povoljnosti se zasnivaju na finansijskim olakšicama koje donosi. Od navedenih 42,5 miliona evra, Republika Srbija kao zajmoprimac bespovratno dobija petnaest miliona evra u obliku finansijskog doprinosa, kao i doprinos Evropske unije od preko 2,5 miliona evra. Samim tim, smatram da deo od 25 miliona evra i kamata na taj iznos dobija vid jednog povoljnog načina zaduživanja. Kako i sam naslov programa kaže, njegova namena je usmerena prema gradovima i opštinama srednje veličine. Pošto dolazim iz Loznice, koja je tipičan primer takve sredine, znam da takvi problemi postoje u toj oblasti. Uzroci problema najpre počivaju u zastarelosti vodovodno-kanalizacione mreže, koja je stara preko četrdeset godina. Pored efekata koje donosi zastarelost, a koji se uglavnom ogledaju u ogromnim gubicima za javna preduzeća koja se bave vodosnabdevanjem i u njihovim negativnim rezultatima poslovanja, brojni su i problemi koji su nastali usled neplanskog priključivanja velikog broja korisnika na postojeće infrastrukture. Sve to ukazuje na neophodnost urgentne rehabilitacije postojećih sistema vodosnabdevanja. Kako je danas na dnevnom redu rasprava o prihvatanju druge faze ovog programa, moram napomenuti da je Loznica jedan od gradova koji su bili obuhvaćeni i prvom fazom. Želim da iskoristim ovu priliku da vas upoznam sa svrhom i značajem ovog projekta koji je realizovan u još sedam gradova i opština. Cilj ove faze sastojao se u osiguranju kontinuiranog i higijenski prihvatljivog snabdevanja pijaćom vodom, kao i poboljšanju odlaganja kanalizacionog sadržaja. Pri tom, pored poboljšanja životnih uslova stanovnika, posebna pažnja je posvećena tome da cene koje pokrivaju nastale troškove imaju socijalno prihvatljiv karakter, što znači da cene usluga javnih preduzeća koja se bave ovom delatnošću ne smeju ni u kom slučaju prelaziti iznos od 5% prihoda koje građani, korisnici ostvaruju. Radovi koje je podrazumevala prva faza sastojali su se u rešavanju problema na samom terenu. Pored već pomenute sanacije mreža, zamene vodomera, obuhvatila je takođe izradu studije izvodljivosti i implementacije dodatnih mera. Pored direktne koristi koju su imale lokalne samouprave obuhvaćene prvom fazom, svakako da se ne smeju zanemariti indirektni efekti, koji su se uglavnom ogledali u značajnim sredstvima oslobođenim na ovaj način i rasterećenim opštinskim budžetima. Ta sredstva su opštine preusmerile na rešavanje nekih drugih problema koji su u tim sredinama od strane građana i nadležnih određeni kao prioriteti. Pošto je u prvoj fazi ovog pilot-projekta obuhvaćena realizacija u osam opština, na zadovoljstvo KfW, Vlade Republike Srbije, koju je predstavljalo Ministarstvo za Nacionalni investicioni plan, i lokalnih samouprava, svuda su se videli jako dobri rezultati i pozitivna iskustva slična onima u mom gradu. Izražavam zadovoljstvo što se danas pred nama nalazi potvrđivanje ugovora o drugoj fazi ovog programa, u koji je pored dosadašnjih osam gradova uključeno još šest gradova i opština. Osnovna vrednost kontinuiteta ovog načina finansiranja i kreditiranja počiva u tome što podrazumeva implementaciju studije izvodljivosti urađene u prethodnoj fazi, što znači da je ova faza pored mera revitalizacije i sanacije postojeće vodovodno-kanalizacione infrastrukture obuhvatila i izgradnju potpuno novih kapaciteta, za koje znam da su primarna potreba svih ovih sredina. Bitan argument koji govori u korist potpisivanja ovog ugovora o zajmu i finansiranju je svakako i to da je realizacija svih ovih projekata koje ovaj program obuhvata nezamisliva samo iz sredstava lokalnih samouprava, a bez podrške kako Republike Srbije tako i razvojnih fondova EU. Na kraju ovog mog izlaganja želim da kažem da će u danu za glasanje poslanički klub G17 plus podržati ovaj zakonski predlog.
Zahvaljujem. Gospodin Miroslav Petković ima reč. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, uvažena gospođo Kalanović, očekivao sam da na vašem mestu danas sedi gospođa Diana Dragutinović, ali vi ste, kao jedan od 26 ministara u srpskoj vladi, u najbrojnijoj, najglomaznijoj i najskupljoj vladi u svetu, došli danas da nam obrazložite kako ćete Srbiju izvesti iz krize. Bivši američki predsednik Džerald Ford je rekao: „Vlada dovoljno velika da vam pruži sve, dovoljno je velika i da vam oduzme sve što imate“. To ste u praksi i pokazali, jer ova vlada je bila dovoljno velika da da mnogobrojna i lažna obećanja, ali nije bila sposobna da reši mnoge probleme. Nasuprot tome, dovela nas je na ivicu ponora, beznađa. Prema zvaničnim podacima, 700.000 ljudi koji žive ispod granice siromaštva dovedeno je na ivicu gladi. Kada se kriza naslućivala, a svako normalan, svako dobronameran je mogao da shvati da ta kriza zahvata i Srbiju, ova vlada nije prepoznala najveće probleme. Demokratska stranka Srbije je krajnje dobronamerno ukazivala na određene mogućnosti, predlagala određene hitne mere, određene zakone, ali vaš ego, vaše stručno znanje i iskustvo nisu bili kadri da prihvate ispruženu ruku, već ste sa velikim zakašnjenjem preduzimali one korake koje smo vam predlagali. Potpredsednici Vlade, barem onaj ekonomski deo, govorili su da će kriza zaobići Srbiju, da je kriza naša razvojna šansa. Međutim, tada je pala roletna, tada se plafon srušio, tada je nastao mrak i onda ste odlučili da na sednicama Vlade pored kafe ne pijete mineralnu vodu, kako biste uštedeli neki dinar građana Srbije. Retorika eksperata, nažalost bivših ministara finansija, od kojih je jedan predsednik Vlade, dvojica su potpredsednici Vlade, ali i drugih ministara koji basiraju u tom raštimovanom orkestru gospodina Cvetkovića, odjednom se promenila, pa je ta svetska ekonomska kriza odjednom postala najveći uzrok problema i najveći problem privrede u Republici Srbiji. Pokušali smo da vam ukažemo, pre onih pogubnih posledica, gde nas vodi ova vlada, gde nas vodi vaša politika, gde nas vode vaši različiti stavovi, različiti predlozi. Bili ste gluvi na sva ta rešenja i sve te predloge. Naknadna pamet vas je malo osvestila pa ste prihvatili, podsećam vas, Zakon o osiguranju depozita i niz drugih predloga sa kojima smo kao poslanička grupa izašli u ovom parlamentu. Premijer Cvetković voli da kaže da je ova vlada preduzela određene adekvatne mere, s tim što su te adekvatne mere ili selektivne ili su došle sa velikim zakašnjenjem. Jedna od tih adekvatnih mera jeste i sporazum sa MMF-om koji je ova vlada zaključila, gde jedan deo predviđa da se plate i penzije u 2010. godini zamrznu. Naknadno ste najavili mogućnost revizije tog sporazuma. Videćemo kako ide, ali predsednik Vlade je na Kopaoniku pre neki dan rekao, citiram: „Vlada nema problema oko formulisanja ekonomske politike, ali ne ume da razreši konfliktne interese“. Predsednik Vlade poziva na oprez. On izbegava da da konkretne odgovore zato što neće da dovede sebe u neprijatnu situaciju da sledeće godine na seminaru na Kopaoniku mora da opovrgava to što je izjavio. Ministar Dinkić najavljuje povećanje plata i penzija. Gospodin Đelić se oštro suprotstavlja tome. Gospođa Diana Dragutinović kao ministar finansija najavljuje da pre usvajanja budžeta za 2011. godinu od toga nema ništa. Verujte mi da nije lako živeti u ovoj šizofrenoj situaciji. Guverner NBS je 30. novembra 2009. godine rekao da se Srbija prebrzo zadužuje, ali da joj ne preti dužnička kriza. Juče je na Kopaoniku izjavio da nam preti grčki scenario. Za razliku od Grčke, Srbija nema ostrva koje može da ponudi na prodaju. Prema svim pokazateljima, stepen zaduženosti Srbije će u ovoj i idućoj godini dodatno porasti i to ukazuje da ćemo uskoro postati visoko zadužena zemlje. Niko u Vladi, pa ni vi, bar to danas nismo čuli, ne bavi se upravljanjem spoljnim dugom. Vi ste uzeli kredite od MMF-a, Svetske banke, Međunarodne banke za obnovu i razvoj, Evropske investicione banke, EU, Kine i Rusije. S obzirom na to da ministar finansija nije tu, da li možete da nam kažete na koja sledeća vrata ćemo da zakucamo, koga ćemo ponovo vući za rukav za 10, 20, 50 ili 100 miliona evra, ili smo ispraznili sve te mogućnosti? Otkrijte nam tu tajnu i bićemo vam zahvalni na tome. U 2009. godini ste povukli samo deo tih kredita, što znači da nam tek očekuje zaduživanje i povlačenje tih sredstava u 2010, 2011. godini i narednim godinama. Mogao bih da razumem određena zaduživanja za nove investicije i razvoj, ali podsećam vas da Srbija troši sedam puta više na plate i penzije nego na javne investicije. Vi ste nas kao Vlada uveli u jedan začaran krug nelikvidnosti i očigledno je da vam treba neki novi Tomas Mor, koji će nam predstaviti novu utopiju, u koju ćemo mi u ovoj Srbiji poverovati. Ukupan spoljni dug Republike Srbije na kraju 2009. godine iznosio je 22.787.000.000 evra. Ogroman deo tog duga jeste privatni javni dug. Podsećam vas, to je dug banaka i preduzeća koja posluju u Srbiji. Kako bi taj dug vratila, naša preduzeća moraju da obezbede devize. Pitam vas – kako? Da li će vlasnici tih preduzeća sići u svoje podrume i štancovati i štampati te devize ili će morati da ih zarade time što će izvesti svoju robu i svoje usluge? Ta preduzeća su pravni subjekti Republike Srbije. Znači, ona funkcionišu, egzistiraju na teritoriji Republike Srbije. To nije čardak ni na nebu ni na zemlji, već preduzeće koje radi u Republici Srbiji. Upozoravam vas, a gospodin Obradović je to lepo obrazložio u svom izlaganju, da će država Srbija, ukoliko dođe do bankrota tih preduzeća, morati da servisira te dugove i da ih vrati. Zamislite koliki su to iznosi, ukoliko, recimo, ovaj kredit od 320.000.000 jedno javno preduzeće ne bude moglo da servisira u narednim godinama. Imate primer Islanda, kako to god njih funkcioniše. Nemojte očekivati da EU neće postaviti sličan uslov i pred Republiku Srbiju. Danas ste došli pred narodne poslanike sa novim zaduživanjem i sa reprogramiranjem starih dugova. S druge strane, Narodna banka Srbije krca devizne rezerve od kojih su, takođe, neka sredstva došla iz zaduženja. Imamo izostanak novih investicija, barem u onom obimu kako ste predviđali da će se ostvariti u ovoj godini. Verovatno nas očekuje neracionalna prodaja nekih preduzeća po izuzetno nepovoljnim uslovima, po nižim cenama nego što ona vrede, zarad pokrivanja rupa u budžetu. Tada nam neće pomoći ni arhipelag, da ga imamo u Srbiji. Ogroman problem jeste to što umesto odgovorne i realne politike vi vodite salonsku, seminarsku i kongresnu politiku. Mirko Cvetković i njegova vlada ovih dana skijaju niz Sunčanu dolinu (da podsetim samo, to je jedna laka staza i dosta široka), pa se onda uz pomoć tanjira izvlače na Gobelju, sa Gobelje možete da se povežete sa stazom Jaram. Bojim se da je onaj jaram koji ste vi nametnuli građanima Srbije dosta težak i da oni to neće moći lako da izdrže. Onaj četvorosed, čuveni, koji vozi četverac Cvetković, Dragutinović, Dinkić i Đelić na Crnu Duboku, niz koju se oni spuštaju... Podsećam vas, ta staza je dosta teška, na kraju je dosta zaleđena i nije je baš lako savladati. Na kraju, da ne pomisle građani Srbije da sam zaboravio gospodina Tadića. On je u novembru prošle godine rekao – zadužujemo se i to je opasno, ali sve što se zadužimo, a koristiće generacije koje dolaze, to je moralno opravdano. Gospođo Kalanović, gospodo ministri, predsedniče Republike, nemojte pozajmljivati od budućnosti, jer kakvu politiku ova vlada vodi, Srbija budućnosti nema. Hvala vam najlepše.
Narodni poslanik Nikola Krpić ima reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, poštovana gospođo Kalanović, sredstva od Međunarodne banke, odnosno Nemačke banke za razvoj, uložena u rekonstrukciju vodovodne mreže dobro će se vratiti i iskoristiti. Kada je u pitanju ovih osam opština koje ste izabrali, mislim da će to dati podstreka njihovim komunalnim preduzećima i lokalnoj samoupravi da pođu napred, jer sve te opštine imaju velike probleme što se tiče snabdevanja pijaćom vodom i rekonstrukcije kanalizacione mreže. Ako znamo nešto iz hemije, da su azbestne cevi kancerogene, i da ih ima u ovim opštinama, a sve medicinske statistike govore da je veliki procenat onkoloških slučajeva ili oboljenja u ovoj zemlji, od male dece pa preko omladine, trudnica i starih, svakako da je ovo nešto što treba pohvaliti, vas lično, vaš sekretarijat, odnosno investicioni plan i samu vladu, koja misli o svome narodu i ljudima. Teško je živeti u Banatu kada je spoljašnja temperatura vazduha 30 ili 40 stepeni, a da nemaju gde da popiju čašu vode. Strašno je, gospođo Kalanović, takođe, da u drugim gradovima ljudi nemaju tu čašicu vode. Mislim da je ovo za svaku pohvalu, mnogi će sada piti tu zdravu vodu. S druge strane, ne treba se mnogo plašiti zbog ovoga, jer ovakav investicioni program će povući, to su već prethodnici govorili, i nešto iz lokalne samouprave i zaposliti radnu snagu itd., ali će se u drugom delu budžeta, u Ministarstvu zdravlja, oslobađati sredstva koja su trošena za epidemije a koja je neispravna voda po školama, bolnicama, domovima zdravlja i te kako iziskivala. Strašno je gledati dete koje traži, a nema vode. S druge strane, mi smo pre neki dan, takođe, pričali ovde o legalizaciji objekata. Dok se god ne legalizuje objekat, takav je naš zakon, ne može da se priključi na vodu i kanalizaciju. Sada je ovo još jedan podstrek, ti ljudi koji su na rubovima opština podizali svoje zgrade i objekte će sa ovim što ste vi uradili, što je za svaku pohvalu, dobiti tu čašu vode. Ako uzmemo u obzir da su negde veoma stara domaćinstva, staračka, trebalo im je dosta da idu, 100, 200 ili 300 metara, po jednu čašu vode. Prema tome, ubeđujem vas i obećavam da će sva ova sredstva biti lepo iskorišćena, a da će poslanici Partije ujedinjenih penzionera u danu za glasanje glasati za ovo čime ste danas obradovali građane Srbije i nas poslanike. Najlepše vam hvala i samo tako idite dalje. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Dragan Stevanović, posle njega narodni poslanik Miloš Radulović.
Dame i gospodo narodni poslanici, vidite, gospođo Kalanović, ne plašimo se mi vode koju bi građani trebalo da piju, a obezbediće se kroz ove kredite, ali se plašimo kredita koji se stavljaju na teret onima koji će ih otplaćivati, kako ovaj kreditni aranžman kaže, 2024. godine. U prvom delu svoje priče neću govoriti o meritumu ovih kredita, nego o politici zaduživanja koju vodi Vlada Republike Srbije i koja, po mišljenju SRS, zaista nije dobra i u svakom smislu predstavlja dobar preduslov da Srbija uđe u dužničku krizu. Vidite, ono što se kao problem javlja jeste činjenica da i naučna i stručna javnost kaže da Srbija lagano ali sigurno ide u visoko zadužene zemlje. Iz toga proističe zaključak da Srbija ne ume da upravlja svojim dugom, naročito svojim spoljnim dugom. Da bih to potkrepio činjenicama i brojkama reći ću vam da je u periodu od kada ste došli na vlast, a vi iz G17 plus ste na vlasti svih deset godina otkako je DOS došao na vlast, prosečna zaduženost po glavi stanovnika sa 1.400-1.500 dolara danas porasla na 4.500 dolara. Naše pitanje za vas koji predstavljate ovu vladu jeste – šta je Srbija u reciprocitetu dobila za to? Kada analizirate ekonomski ambijent u kome mi danas živimo, zaista nemate čime da se pohvalite. Ilustrovaću vam to na vrlo konkretnim primerima, ali ono što moram da kažem jeste – da li ćemo doživeti da se neko od vas, ko predstavlja Vladu, a bavi se ekonomijom na ovaj ili onaj način, na bilo koji zakonski projekat bar u jednom delu osvrne kritički i kaže da nešto tu nije baš kako treba? Za vas je sve dobro. Naročito su vam dobri krediti. Dobri su vam krediti i povoljni, jer ćete vi da trošite pare, a naša deca će da ih vraćaju. To je ono s čime mi ne možemo da se složimo. Šta je Srbija dobila? Srbija je danas država u kojoj dva ključna čoveka koja vode ekonomiju u ovoj državi ne mogu da se usaglase da li ćemo u ovoj državi u ovoj godini da povećavamo platu javnom sektoru ili nećemo. Onda se genijalni potpredsednik Vlade seti da kaže – znate, industrijska proizvodnja je u februaru mesecu porasla za 3,5% i to je dobar indikator da od septembra podignemo platu u javnom sektoru, a prećuti činjenicu da je u januaru industrijska proizvodnja pala za 12,5%, pa kad uzmete to i stavite u odnos, izračunate koliko industrijska proizvodnja mora da poraste do kraja prvog kvartala, sve vam je jasno. S druge strane, ministar finansija ima potpuno oprečan stav. Vlada koja ne može unutar same sebe da napravi konsenzus oko najvažnijih stvari ne može da stvara zdrav ekonomski ambijent. Vi ste, gospođo ministre, ministar u Vladi u državi koja u regionu ima najveće plate u javnom sektoru, ali istovremeno ste iza Albanije i Makedonije u procesu kreiranja poslovnog ambijenta. Da li možete da se pohvalite investicijama u poslednjoj godini, u poslednje dve godine? Da li možete da obećate Srbiji investicije u 2010. godini? Možda je bolje da ih ne obećavate, jer kad ih vaša grupa obeća, onda se to završi kao „Zamber“ u Vranju. Da li možete da se pohvalite stabilnošću kursa? Za svaki pad vrednosti dinara za jedan dinar Srbija je zaduženija skoro trideset milijardi dinara. To su parametri kojima morate da se rukovodite kad donosite odluke da zadužujete ovu državu dodatno. Zbog činjenice da ste povlačili kredite da biste plaćali plate Bojanu Krištu i sličnima dovodite u pitanje ovakve, možda korektne, projekte. Srbija zaista ima problema i sa vodosnabdevanjem i sa tretiranjem otpadnih voda, i tu ste potpuno u pravu, i sa gubicima i kvalitetom, ali o tome ću nešto kasnije da govorim. Šta je sa nezaposlenošću? U istoj toj prerađivačkoj industriji za godinu dana otpustili ste 60.000 ljudi. Koliko ljudi danas u Srbiji ne može da ostvari pravo na zdravstveno osiguranje, zato što Vlada, u kojoj i vi sedite gospođo Kalanović, ne može da natera vlasnike da izmire svoje obaveze prema radnicima? Evo vam primera iz moje opštine: preko 135.000.000 dinara vlasnik fabrike „Mačkatica“ duguje svojim radnicima. Postoje izvršna sudska rešenja da se izmire obaveze prema radnicima. Ne postoji neko ko na to može da ga natera. Znate li šta je on dobio zauzvrat? Dobio je privilegiju da na Ekonomskom forumu na Kopaoniku sedi sa Mirkom Cvetkovićem i zajedno sa ostalima kreira ekonomsku politiku ove države u narednom periodu. Da li ova država ima stabilno tržište kapitala? Jedino što je stabilno to je da banke trguju hartijama od vrednosti, a mi ga unapređujemo tako što obaramo poreske stope. To je dobro, nije sporno, neka se obaraju, ali niko da reaguje upravo iz ove grupacije ministarstava u Vladi, pošto su se oni deceniju bavili finansijama u ovoj državi, na činjenicu da su u ovoj državi razlike u kamatama na depozite i na dinarske plasmane do osamnaest puta, na to su svi gluvi i nemi, na taj javašluk. Da li su nam stabilne devizne rezerve, pa ćemo moći tako hrabro da povlačimo milione i milione? Lako im je zato što ih troše. Danas imate deset milijardi deviznih rezervi. Procenjuje se da za očuvanje stabilnosti kursa treba između milijardu i po do dve milijarde. Tri milijarde evra nam treba za redovnu otplatu kamata na godišnjem nivou. Banke nagoveštavaju da će povući skoro četiri milijarde, na ime olabavljenja Bečkog sporazuma. Koliko će nam efektive, te neto efektive ostati u bankama, odnosno koliko će ovde ostati prostora za te rezerve, pa da osećamo ekonomsku stabilnost, odnosno nešto što će da nam pruža garanciju da možemo u ovakve aranžmane da ulazimo? To je ekonomski ambijent koji stvara politika koja nas ubeđuje da su ova kreditna zaduženja dobra. Ponovo kažem, mi ne osporavamo potrebu da država sređuje svoju komunalnu infrastrukturu, sve ono što komunalna infrastruktura podrazumeva, to je dobro. Na lokalnim nivoima smo kroz primere pokazivali da to treba da se radi, ali ovako paušalno, ovako ležerno prilaziti činjenici da ćemo povlačiti sto, dvesta, ovoliko ili onoliko miliona, tako ležerno i lako govoriti o tome, za to stvarno treba velika hrabrost ili treba nemati nešto drugo. Ne znam, vi procenite. Imate državu u kojoj ste se kreditno zaduživali kada je kurs dinara bio 80 dinara; danas je on 100 dinara, plate su ostale na 80, ali se kamate obračunavaju na kurs od 100 dinara za jedan evro. Postoji niz drugih stvari na koje niko ne želi da da adekvatan odgovor. Imate državu u kojoj izvoz učestvuje sa svega 20%, a da biste bili stabilni to mora da bude 60%, u BDP. Onda predstavnici države kažu – znate, u skladu sa evropskim standardima mi nismo prezaduženi, nemamo 70% duga u odnosu na BDP. Znate li šta je evropski standard? Evropski standard je dobra praksa da se sa 60% duga ne pređe BDP, ali ne postoji država u Evropskoj uniji koja to nije prešla. Oni imaju ekonomsku stabilnost, imaju razvijen izvozni sektor, pa takva kreditna zaduženja sebi mogu da priušte, takav luksuz mogu sebi da priušte. Mi to ne možemo, jer nam državu plaćaju oni koji još malo funkcionišu kroz činjenicu da plaćaju PDV u trenutku kad ispostave fakturu, a ne kad naplate posao. To je ekonomski ambijent koji vi stvarate i u kojem želite da nas uverite da će ovo zaduživanje biti isplativo i da je u redu. Kada govorimo o ovoj komunalnoj infrastrukturi, vi ste, gospođo Kalanović, zaista u pravu, ali analizirajte, recimo, gde se nalazi ovih osam opština. Moram da vam kažem da se i na jugu Srbije pije loša voda, pa da imate na umu u narednoj preraspodeli nekih sredstava. Nagovestili ste Leskovac, ali da li će tu biti ili neće, ne znam. Čini nam se da ste se nekako rukovodili politikom pri odlučivanju, a ne potrebama, ponajmanje ravnomernim regionalnim razvojem ili tom, kako vi volite da kažete, regionalizacijom, odnosno decentralizacijom. Javna preduzeća na lokalnom nivou su danas zaista na jednom niskom i lošem nivou. Ovo je problem koji nije nastao u poslednjih godinu dana. Postavljam pitanje – kako decenijama unazad ti menadžmenti nisu imali potrebu, nisu imali svest o tome da treba svoju komunalnu infrastrukturu da unapređuju? Kako u tome nisu videli prostor da stvaraju profit, pa kroz naplatu tih usluga da prave pozitivne platne bilanse na kraju godine? Sva preduzeća ili gotovo sva preduzeća su vam u gubicima. Navešću primer preduzeća iz opštine iz koje dolazim. U gubitku je bilo jedanaest miliona dinara za 2008. godinu. Znate li kako su odgovorili na to? Tako što su nelegalno podigli cene komunalnih usluga, pa im u toku 2009. godine Ministarstvo trgovine i usluga dva puta nalaže da cene vrate. Oni to neće da urade. Ne postoji mehanizam da ih natera da urade, pa donesu odluku na skupštini da retroaktivno podignu cene komunalnih usluga, godinu dana; rešenje ne objave u „Službenom glasniku“, i to tako ide. Dubioze, iz problema u problem. Kako tražiti od njih da se bave gubicima u vodovodnoj mreži? Kako tražiti od njih da se bave problemima otpadnih voda? Koliko javnih preduzeća u Srbiji danas ima adekvatna postrojenja za tretiranje voda? Kakva je presija na vodotokove, naročito u ruralnim sredinama? Tu problemi postoje objektivno, ali ovakva zaduženja, ovakve avanture, ovakvo povlačenje novca u ekonomski trusnom i rovitom području zaista su, u najblažoj formi, avanture. Zato ovo ne možemo da podržimo, koliko god vi to sa osmehom, ovako ili onako, gledali. Ovo su avanture koje će plaćati generacije koje će radno sposobne biti 2024. godine, a vi dobro razmislite šta preuzimate i kakvu odgovornost preuzimate na sebe. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je trinaest minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Miloš Radulović, a posle njega narodni poslanik Nemanja Šarović.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Gospođo Kalanović, vi ste pozvali kako stranke iz vladajuće koalicije, tako i poslanike iz opozicionih stranaka da glasaju za ove zakone o zaduživanju. Pri tome ste rekli da su ovo vrlo bitni zakoni koji se odnose upravo na projekte koji su od strateškog značaja za Srbiju i koji su vezani za infrastrukturu. Činjenica je da su ovo zajmovi koji se odnose na infrastrukturu, ali jedan deo... a kasnije ću da se osvrnem na pitanje tih kratkoročnih obaveza za refinansiranje kredita koji su već uzeti za određene projekte. Ono što mene ovde interesuje, gospođo Kalanović, to je da smo krajem decembra meseca imali ovde raspravu o jednom setu kreditnih zaduženja koja se odnose na Koridor 10; tada je ministar za infrastrukturu, gospodin Mrkonjić, potvrdio ono što sam rekao, a to je da je obezbeđeno 1.125.000.000 evra za infrastrukturne projekte, odnosno za izgradnju autoputa na Koridoru 10. Ako je već obezbeđeno i ako postoje ta sredstva, pitam vas, gospođo Kalanović, zašto praktično ništa od tih sredstava nije upotrebljeno? Za dve godine vaše vlasti izgrađeno je samo 40,5 kilometara autoputa, iako vi prisvajate i sedam i po, odnosno osam kilometara obilaznice oko Beograda, koja je manje-više bila završena. Zašto, gospođo Kalanović, ta sredstva nisu iskorišćena, jer svi mi znamo i kada pričamo o razvojnoj šansi Srbije upravo pominjemo Koridor 10 i autoput? Kada smo vodili raspravu o tim kreditima gospodin Mrkonjić je upravo potvrdio našu konstataciju da postoji nesaglasje između tri ministarstva koja pretenduju na to da raspolažu tim sredstvima i da budu nosioci programa izgradnje autoputa. To su: Ministarstvo za infrastrukturu, Ministarstvo za NIP i Ministarstvo za prostorno planiranje. Pri tome je gospodin Mrkonjić rekao da je njegovo pravo da upravo njegovo ministarstvo bude kreator i nosilac tih poslova. Gospođo Kalanović, činjenica je, što je potvrdilo i ovo savetovanje na Kopaoniku, da postoji mnogo disonantnih tonova i različitih mišljenja unutar vladajuće koalicije. To je ono što pritiska i muči sve građane Srbije, jer upravo oni osećaju najveće posledice takvog vašeg nesaglasja i nepostojanja zajedničke platforme za prevazilaženje krize. Osvrnuo bih se u jednom delu i na ovaj kredit i ponovio bih ono što je uvaženi kolega gospodin Obradović rekao i vama postavio pitanje zašto ste uopšte razdvojili ove dve tačke koje se odnose na zaduživanje „Srbijagasa“, da li ste vi to želeli da prikrijete da se tu radi o mnogo većem iznosu nego što je iznos o kojem sada pričamo? Ukupno zaduženje je, to treba da znaju građani Srbije, po osnovu samo ova dva kredita, 320.000.000 evra. Ono što nas brine, prvi set kredita o kojima smo pričali upravo je kredit za refinansiranje obaveza koje već postoje i za održavanje likvidnosti. Nismo čuli ovde koliko je sredstava potrebno za održavanje likvidnosti od ovog kredita koji je 150.000.000 evra. Gospođo Kalanović, verujem da sve, ako postoji imalo savesti kod vas iz vladajuće koalicije i ako delite sudbinu ovog naroda, treba da pritiska to što svi mi razmišljamo o obavezama koje ste vi stvorili prema svim građanima i koji su nametnuti ovoj državi. To je nešto o čemu se vodi rasprava ne samo u Srbiji, ne samo na Kopaoniku. Građane iritira, pored ovoga i pored ovih rasprava koje se vode na Kopaoniku, to što gospoda ministri koja se nalaze gore zajedno sa predsednikom Vlade taj samit na Kopaoniku doživljavaju kao turistički izlet. To je upravo pokazatelj kako se vi ponašate i kakve odgovornosti imate prema građanima Srbije. Ono što sve nas ovde brine je to što mi samo u ove dve rasprave u okviru ove sednice raspravljamo o kreditima vrednim ukupno 505.000.000 evra, što smo u decembru mesecu ovde raspravljali o kreditima vrednim preko 750.000.000 evra, što ste prošle godine zadužili državu Srbiju sa 3.300.000.000 evra. Vaš način opstajanja i vaše viđenje kako treba da funkcioniše ova država je upravo na tim kreditima. Vas upozoravaju i ekonomski stručnjaci iz zemlje i ekonomski stručnjaci iz inostranstva da je to potpuno pogrešna politika, a mi poslanici Demokratske stranke Srbije smo više puta sa ove govornice sve vas, gospodo iz vladajuće koalicije i ministre, upozoravali na pošast i opasnost od prevelikog zaduživanja. Ne znam da li do vas dopiru ove reči i da li uopšte slušate građane Srbije, narod koji živi u strahu od tih vaših suludih zaduživanja. Da li ste vi svesni u kakvim okolnostima i kako žive građani Srbije i da li je budućnost Srbije upravo u zaduživanju? Gospodin Sajmon Grej na samitu na Kopaoniku je rekao da je najveći problem ove vlasti to što vi imate 40 nekih programa sa kojima vidite budućnost i način za prevazilaženje krize, a da samo jedan od tih programa može da bude rešenje za izlazak iz krize. Očigledno je da se vi i suviše bavite sobom, da imate ministre i potpredsednike koji žele da dokažu kako su veliki sportisti, kako znaju i da skijaju; na njegovu žalost, nije osvojio prvo mesto, nego četvrto. Sreća bi bila za građane Srbije da smo u svemu četvrti. Međutim, po svim pokazateljima se nalazimo na 93. mestu. To je juče priznao i potpredsednik Vlade gospodin Boža Đelić, koji se konačno dozvao i shvatio da Srbija nije pusto ostrvo, gde će da pohrle strani investitori, gde će da dođu velike pare, gde će građani Srbije da žive u izobilju. Verovatno i njega njegove komšije i rođaci pitaju – šta je ovo, gde su te pare? Kako mi živimo? Da li vi uopšte ulazite u narod? Da li vidite koliko narod trpi i kako živi, koji je standard, kolike su plate, šta mogu da kupe za taj novac? Podržavamo svaku investiciju, svaki program koji vodi boljitku, ali ne podržavamo vaša suluda zaduživanja, jer znamo da će to morati da plaćaju generacije koje dolaze. Zato, pošto ste nejedinstveni, pošto nemate zajednički program, najbolje je za sve građane Srbije da se što pre rastanete, a da svima nama i građanima Srbije dozvolite da biramo na sledećim izborima najpovoljniju i najbolju opciju za njihov život.
Gospodin Šarović ima reč. Da li ste hteli vi, gospođo ministre? Posle Šarovića. Izvolite, gospodine Šaroviću, imate reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, iako je gospođa Kalanović ovde obrazložila kako će ovaj set zakona imati izuzetno dobre posledice po građane Srbije, kada se malo zagrebe po površini videćemo svi zajedno da to nije tako. Pre svega, moram uputiti generalno jednu primedbu zbog činjenice da nastavljate besomučno zaduživanje Srbije. Slažem se sa vama u konstataciji da je razvoj infrastrukture uslov za razvoj Srbije, ali se nikako ne mogu složiti u tome što vi jedini način za finansiranje tih kapitalnih ulaganja vidite u daljem zaduživanju. Navodite nekakve iznose, pa kažete – nije Srbija još uvek previše zadužena, to je 30% bruto nacionalnog dohotka. Međutim, pravo je pitanje – da li bilo ko u Srbiji zaista zna koliko smo zaduženi, da li je bilo ko u stanju da sabere ove vaše zajmove, da sabere sve kamate koje će nam doći za deset, petnaest, ili dvadeset godina, da sabere zaduženja jedinica lokalnih samouprava, koja su takođe izuzetno velika? Kada biste sve to uradili, budite sigurni da je iznos i obim zaduženja Republike Srbije daleko veći od onoga što pokušavate da predstavite građanima. Naravno da treba širiti gasnu mrežu u Srbiji i naravno da treba graditi komunalnu infrastrukturu, ali je pitanje da li mora uvek samo zaduživanjem ili je to moguće nekada učiniti iz sopstvenih sredstava? Zašto ne uradite nešto iz sopstvenih sredstava javnih komunalnih preduzeća ili iz profita koja pojedina javna preduzeća u Srbiji ostvaruju? Pretpostavljam, odmah ćete reći da takvih preduzeća nema, ali, evo, nedavno je grad Beograd kupio zgradu „Ineksa“. Za to je plaćeno više od milijarde dinara, 400.000.000 je dao grad Beograd, a preko 600.000.000 dinara je dato navodno iz profita beogradske „Gradske čistoće“. Po statutu, uslov za takvu investiciju bi bio da je „Gradska čistoća“ u prethodnoj godini ostvarila više od 1.200.000.000 profita, zato što se, u skladu sa statutom grada Beograda, minimum 50% uplaćuje u budžet grada. Ukoliko je to tačno, zaista u te podatke sumnjam, dobro bi bilo da konačno budžetska inspekcija poseti i grad Beograd, jer ukoliko ste našli po lokalnim samoupravama, koje imaju budžete od dvesta ili trista miliona dinara, silne zloupotrebe, zamislite šta biste tek našli u gradu Beogradu koji ima budžet preko osamdeset milijardi dinara. Nesporno je da određene zakonitosti postoje. Treba se zapitati zašto je „Srbijagas“ kao preduzeće koje ima monopol, kao preduzeće koje uvozi gas i prodaje ga po skupljoj ceni, znači, nemoguće je ne zaraditi, u takvoj situaciji da ne može iz sopstvenih sredstava, iz profita da izvrši ovakva ulaganja? Reći ću vam jedan od osnovnih razloga, a to su ogromna dugovanja elektrana širom Srbije prema „Srbijagasu“. To je nešto što ova vlada ne samo da odobrava, nego što čak i podstiče. Preko 7,5 milijardi dinara Beogradske elektrane duguju „Srbijagasu“. Od tih sedam i nešto milijardi, dve milijarde je stari dug za koji je uzet bankarski zajam i to se polako otplaćuje; preko 4,5 milijarde dinara je trenutni dug, koji je nesporan, i oko 660.00.000 dinara je suma o kojoj se trenutno pregovara sa Vladom Republike Srbije da taj deo duga bude otpisan. Sveukupno, to je više od sedam milijardi dinara i to je otprilike pola ovog iznosa za koji Srbija garantuje, pojavljuje se kao garant, u ugovoru o zajmu između Evropske banke za obnovu i razvoj i „Srbijagasa“. Treba se zapitati kako je moguće da Beogradske elektrane ne samo da nisu platile ni jednog jedinog dinara „Srbijagasu“ za energente koje su preuzele za ovu grejnu sezonu, već još uvek nisu plaćeni, iako je već 2010. godina, ni energenti koji su iskorišćeni za grejnu sezonu 2008/2009. godine? Ako znamo da je prihod Beogradskih elektrana oko milijardu i po dinara dnevno, i to u ovom trenutku, to znači da je na godišnjem nivou za 12 meseci (jer se grejanje plaća svih 12 meseci) prihod Beogradskih elektrana oko 18 milijardi dinara. To je samo po osnovu naplate daljinskog grejanja, a oni se bave još nekim poslovima, između ostalog i distribucijom gasa. Na primer, u Mladenovcu distributer gasa su Beogradske elektrane, što znači da i po tom osnovu ubiraju prihode. Najavljeno je povećanje cene grejanja za nekih 20%, iako je grejanje u Beogradu najskuplje u Srbiji, što, priznaćete, ne bi smeo da bude slučaj, jer kada je u pitanju igra velikih brojeva i kada je veliki broj korisnika daljinskog grejanja u pitanju, što je veći broj korisnika, to je i samo grejanje jeftinije. To važi svuda u svetu, to važi u Evropi, u koju pokušavate da nas odvedete, ali izgleda jedino ne važi u Beogradu. Kako je moguće da i pored duplo veće cene grejanja nego u nekim drugim gradovima u Srbiji, a ista je količina toplote koja se po korisniku isporučuje, Beogradske elektrane i dalje imaju i nagomilavaju tako velike dugove? Ako uzmemo u obzir da će ovo povećanje od 20% dići prihod Beogradskih elektrana u 2010. godini na 22 milijarde dinara i činjenicu da na plate 2.500 zaposlenih ode nešto manje od tri milijarde dinara godišnje, postavlja se pitanje – gde je ostatak od 15 milijardi, 15 - 19 milijardi? Sa ovim povećanjem razlika će biti oko devetnaest milijardi dinara na godišnjem nivou. Gde odlazi taj novac, ukoliko Beogradske elektrane na plaćaju „Srbijagasu“ energente? Dakle, nisu platili ni ovu, ni prethodnu godinu. Pitanje je na koji način će to biti regulisano? Prethodnih godina praksa je bila da se to reguliše tako što se iz dobitaka, iz poslovnog prihoda NIS-a to otpiše. Praktično je država na kraju te nagomilane dugove plaćala. Naravno, kada ste prodali polovinu „Srbijagasa“, kada se pojavio ruski partner, njima ne pada na pamet da tako rade, nego žele da posluju po tržišnim uslovima. Ono što je takođe zanimljivo i što pokazuje da država na različitim nivoima dozvoljava takav odnos je činjenica da... Na primer, kada je „Srbijagas“ krajem 2009. godine, a to su učinili još jedanput i u januaru 2010. godine, kada je blokiran račun Beogradskih elektrana, šta mislite na koji način su oni rešili problem blokade? Prvo su čekali danima, a kada je došlo vreme da se isplate plate radnicima, što naravno nisu mogli, oni su dali nalog Infostanu da sredstva koja prikupi svakog meseca iz objedinjene naplate i koja se odnose na daljinsko grejanje prekine da uplaćuje na žiro račun Beogradskih elektrana, nego su poslovnim bankama, kod kojih zaposleni imaju račune i preko kojih primaju plate, poslali obračun. Infostan je direktno platio poslovnim bankama, a onda su poslovne banke radnicima Beogradskih elektrana isplatile lične dohotke. To je nešto što u organizovanoj državi svakako ne bi moglo i ne bi smelo da se dozvoli. Gospođo Kalanović, vi ste predstavnik političke stranke koja kontroliše ekonomske odnose u ovoj zemlji. Ovo jeste, pre svega, odgovornost vaše stranke. Voleo bih da mi vi odgovorite kako je to moguće. Drugi problem je to što vi izuzetno loše poslujete i izuzetno loše gazdujete tim javnim komunalnim preduzećima. Između ostalog ste rekli i da je problem, zašto je neophodan zajam, pa ne mogu komunalna preduzeća da to rade iz sopstvenih sredstava, to što ste nasledili loš sistem iz prethodne decenije. Jeste ga možda nasledili, ali ste ga nasledili sami od sebe, jer je Demokratska stranka na vlasti u pojedinim gradovima u Srbiji, između ostalog i u Beogradu, već punih 13 godina, duže odjedne decenije. Kako je moguće, a proverite i to, da Beogradske elektrane, s jedne strane, prethodnih dana, u sklopu ove akcije naplate daljinskog grejanja i isključenja, šalju građanima pisma u kojima im prete, između ostalog, i plenidbom imovine, a verovali ili ne, šalju čak i onima koji nisu priključeni na sistem daljinskog grejanja? Onda imamo jednu potpuno suludu situaciju – Beogradske elektrane pojedine korisnike nisu uvele u sistem naplate, iako im isporučuje toplotnu energiju i priključeni su na sistem daljinskog grejanja, a s druge strane, pojedine korisnike koji nisu priključeni na sistem pokušavaju putem ovih pretećih pisama da nateraju da plate neke nepostojeće dugove. Pročitaću vam, naravno neću govoriti o kome se radi, ovo je poslato pre nekoliko dana. Ono što je zanimljivo, u opomeni ne stoji iznos duga koji treba da se plati. Mislim da je to osnovni podatak. Ukoliko nekome, evo, možete pogledati memorandum, radi se o Beogradskim elektranama... Osnovno bi valjda bilo, ako vam neko duguje, ako ga pozivate da plati, da napišete i iznos koji navodno duguje. Kaže se da je dug za period od januara 2008. do decembra 2009. godine; traži se da se u roku od osam dana od prijema opomene izvrši izmirivanje duga na račun Infostana. Zatim kaže – ako se i posle isteka ovog roka ne uplati iznos koji dugujete, Infostan će, u skladu sa Zakonom o izvršnom postupku, podneti Prvom osnovnom sudu predlog za dozvolu izvršenja na osnovu verodostojne isprave, a Beogradske elektrane će biti prinuđene da pristupe isključenju vašeg stana sa sistema daljinskog grejanja. Ovaj stan nije ni priključen na sistem daljinskog grejanja! Dalje kaže, onda tek kreću prave pretnje – ukoliko ne izmirite svoja dugovanja, bićete u obavezi da platite i sve dodatne sudske troškove, a do tada vam neće biti garantovan kvalitet grejanja, niti će Beogradske elektrane postupati po zahtevima za reklamaciju. Napominjemo da je krajnja mera izvršna zabrana na lični dohodak ili izvršenje plenidbe lične imovine. Ovo je pismo koje je dobila osoba, iz pristojnosti neću govoriti ime i adresu, čiji stan nije ni priključen na sistem daljinskog grejanja. Onda kaže – potvrdu o uplati celokupnog iznosa niste dužni da lično dostavite u Infostan, već je možete predati prilikom dolaska ovlašćenih lica JKP Beogradske elektrane za isključenje grejanja, čime će vaš stan ostati u sistemu daljinske naplate. Problem je to što vaši eksperti gazduju javnim preduzećima na takav način da jednostavno pored njih niko živ ne bi mogao opstati. Da se vratimo ovom ugovoru o garanciji između Evropske banke za obnovu i razvoj i Republike Srbije. Ovde ima nekoliko stvari koje su veoma sporne. Pre svega, u samom ugovoru se kaže da je banka saglasna da odobri zajam zajmoprimcu u iznosu do 150.000.000 evra. U obrazloženju ovoga zakona i u razlozima za donošenje vi kažete da je Evropska banka za obnovu i razvoj spremna da odobri zajam od 150.000.000 evra. Nije isto reći – daćemo zajam do 150.000.000, jer do 150.000.000 može biti pet, može biti pedeset, može biti sto četrdeset devet. Potpuno je drugo kada kažete da je zajam fiksni iznos od 150.000.000. Uslovi su, moram reći, nepovoljni i u nekim elementima ponižavajući. Ubeđen sam, a to ću vam i dokazati, da ovaj zakon sadrži elemente koji su protivustavni. Između ostalog, vi se obavezujete, to je član 2.03 – ostale obaveze, kažete – garant se obavezuje, Republika Srbija se obavezuje da izmeni Zakon o energetici Republike Srbije tako da, između ostalog, Agencija za energetiku Republike Srbije, u njenom svojstvu organa koji reguliše energetska pitanja Republike Srbije daje isključivu odgovornost za utvrđivanje nivoa tarifa zajedno sa metodologijama za utvrđivanje tarifa za gas i da uloži najbolje napore da podnese predlog takvih izmena Zakona o energetici Narodnoj skupštini Republike Srbije najkasnije u junu 2010. godine. Da li neko ko je prošao pored Pravnog fakulteta može ovako nešto da zamisli? Vi se jednim zakonom i ugovorom obavezujete da ćete promeniti Zakon o energetici Republike Srbije. Kako to možete garantovati i ko to može da garantuje? Da li vi možete garantovati da će ova vlada i parlament opstati još nedelju dana? Naravno da ne možete. Možda će ovaj parlament biti sutra raspušten. Možda još večeras, možda već za nedelju dana, mesec dana. Vi ne možete znati čak ni to da li će parlament biti raspušten ili ne, a svakako ne možete znati kakva će biti volja 250 ili 126 narodnih poslanika. Onda ste mogli istovremeno dati u proceduru ili prethodno dati u proceduru Zakon o energetici, pa razmišljati da na taj način ispunite nekakve uslove koje su vam prilikom pregovora o ovom zajmu postavili. Dalje se Republika Srbija obavezuje da podrži zajmoprimca, a to je „Srbijagas“, u naplati neizmirenih dugovanja korisnika gasa putem ukidanja snabdevanja gasom ili drugih odgovarajućih mera. Šta ćete uraditi? Naveo sam primer Beogradskih elektrana, koje duguju preko sedam milijardi. One moraju biti prve. Ne verujem da postoji veći dužnik u Srbiji od Beogradskih elektrana. Možda i postoji, ali verovatno je jedan od najvećih to javno komunalno preduzeće. Da li se ovim obavezujete da ćete uskratiti gas Beogradu, Novom Sadu, bilo kom drugom gradu i na taj način ostaviti, zarad Evropske banke za obnovu i razvoj i njihove političke volje, građane Srbije bez grejanja u toku ove ili bilo koje naredne zime? Jer, odredbe ovog ugovora će se primenjivati narednih dvanaest godina i vi praktično imate obavezu do 2022. godine. Dalje se kaže – obavezuje se Srbija da preduzme sve radnje koje budu potrebne da bi se omogućilo potpuno implementiranje odredaba Zakona o energetici Republike Srbije. Vi se jednim zakonom obavezujete da ćete primenjivati drugi zakon. Valjda je to vaša ustavna obaveza da obezbedite implementiranje ne ovoga, nego svakog zakona. Dalje kažete da se obavezujete da ćete pružiti podršku „Srbijagasu“ u svim korporativnim reformama, uključujući i povećanje standarda korporativnog upravljanja. Ono što je takođe veoma, veoma sporno, to je što jedna od odredaba ugovora isključuje mogućnost da se novac koji dobijete po osnovu ovog zajma... Oni kažu da se koristi za te i te projekte, ali izričito isključujući skladišta gasa u vezi sa projektom „Južni tok“ i projektom „Banatski Dvor“. Ovim vas zapravo EU preko svoje banke tera da sarađujete sa Rumunijom, sa Mađarskom, da se ovaj novac troši na izgradnju gasne mreže između Srbije, Rumunije i Mađarske i praktično nas upućuje na to da kupujemo ruski gas, ali ne da ga kupujemo direktno preko „Južnog toka“, već da ga kupujemo preko Evropske unije, a svi veoma dobro znate da nas je Mađarska tokom prethodnih godina ucenjivala kad god je to mogla i da su nam papreno naplaćivali gas koji smo preko njih uzimali. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Kalanović, ako se ima u vidu osnovni koncept ekonomske politike koja se vodi u Srbiji u poslednjih deset godina, onda moram da priznam da me je prilično zabrinula izjava Sajmona Greja, predstavnika Svetske banke za Srbiju, data tamo gde se naš ekonomski krem skija dok je narod nasankan, a to je da je prošlo vreme pozajmica i da se Srbija ubuduće mora oslanjati isključivo na sopstvene kapacitete. Da ne bismo bili shvaćeni maliciozno, morate znati da SRS apsolutno smatra da je potrebno pomoći, između ostalog, i ovo o čemu danas govorimo u Skupštini, a to je program vodosnabdevanja i kanalizacije u opštinama srednje veličine u Srbiji, ali da jedino opravdanje za sva zaduživanja, zajmove, kredite sa kojima se suočavamo u prethodnih nekoliko godina može da se nađe isključivo ukoliko se ta novčana sredstva ulože u izgradnju infrastrukture ili kapitalne projekte. Ono što ističemo stalno kao krucijalni problem, to je otplata kredita. Mi ćemo već ove godine, kao država, ako se ne varam, na osnovu ranije preuzetih obaveza biti u prilici da vratimo nekih 3,14 milijardi evra. Verovatno je većini građana poznato da sve ekonomske krize koje nastaju u državama pre svega nastaju ili kao posledica kontinuiranog deficita platnog bilansa ili onoga o čemu i danas govorimo i što će imati za posledicu dalji rast spoljne zaduženosti jedne zemlje. U jednom takvom privrednom ili ekonomskom ambijentu, kada je sudbina države i građana isključivo u rukama inostranih kreditora i raznih međunarodnih finansijskih institucija i zavisi od njihove spremnosti da obezbeđuju priliv kredita, pri tom ne smemo zapostaviti stimulaciju visokim kamatama, jasno je u kakvom se problemu može naći, odnosno već se nalazi ekonomija Republike Srbije, pogotovo kada se iz bilo kog razloga, ekonomskog ili političkog, taj priliv kredita uspori ili zaustavi. Onda nije teško izvesti zaključak sa kakvim se problemima suočavaju i država i građani. Sve to dovodi, naravno, i do prekomernog i nekontrolisanog pada vrednosti domaće valute i tu je onda jako teško bilo šta učiniti, čak i intervencijom centralne banke. Dakle, u principu stradaju svi, a najveći problem je taj što su među stradalnicima i oni koji bi koristili te kredite racionalno. Takođe je potpuno svejedno u ovakvim situacijama kakva je ta dužnička struktura, odnosno da li više duguje država ili privatni sektor, o čemu smo mi u SRS već u nekoliko navrata do sada govorili. Pogotovo smo isticali onaj podatak koji se često apostrofira, a to je da je čak i nekadašnja SFRJ, sa dvadeset dva miliona stanovnika, imala spoljni dug od oko dvadeset dve milijarde dolara, dok sadašnja Srbija, sa devet miliona stanovnika, ima dug prema inostranstvu od skoro trideset milijardi dolara. Ovakav deficit je ishod jednog dugoročnog ekonomskog „rada“, koji je samo posledica mnogo činjenica. Jedna od tih je svakako i podatak da je državna administracija preterano velika i skupa, i to ne iz razloga što je potrebna za funkcionisanje države, već isključivo iz neke potrebe da se zadovolje ambicije partnera u vladajućoj koaliciji. Srpsku privredu je u ovakvu situaciju dovela pre svega jedna neodgovorna liberalizacija spoljne trgovine, nekontrolisani priliv kapitala i korišćenje dinara kao nekakvog monetarnog sidra. Svi oni, i Svetska banka i Evropska banka za obnovu i razvoj i naročito MMF, bili su važni ili isključujući faktori u opredeljivanju za vođenje jedne takve politike i sigurno od njih ne treba očekivati u narednom periodu bilo kakvu reč kritike, već daljeg ohrabrivanja da krenemo putem jednog ekonomskog ambisa, gde se trenutno nalazimo. Godinama je Srbija, to je veoma dobro poznato, suočena sa tim problemom hroničnog spoljnog trgovinskog deficita, velikog duga i godinama je Srbija jedna od dve evropske države koje, nažalost, ostaju bez završnog računa. Sa ovakvom politikom, koja se vodi čitavu deceniju, očigledno je da bi država Srbija, odnosno svi njeni građani i poreski obveznici, trebalo zapravo da postane opšti žirant za sve dugove i da se obaveže da svu svoju ušteđevinu, umesto u razvoj proizvodnje, troši isključivo na vraćanje dugova države i građana. SRS ima nedvosmislen stav povodom toga i smatramo zaista da je krajnje vreme da se prekine sa ovakvom ekonomskom politikom koja se vodi. Kako protumačiti izjave zvaničnika, kao što je, recimo, jedna od izjava guvernera NBS Radovana Jelašića, o tome kako je zaduženost po stanovniku u Srbiji manja nego u susednim zemljama i da krediti čine 43% BDP, što je u odnosu na zemlje u okruženju, kako je rekao, od 20 do 25% manje? Da li možemo ozbiljno i odgovorno prihvatiti najavu guvernera, koga smatramo najodgovornijim za vođenje monetarne politike u ovoj državi, da se tokom ove, 2010. godine može očekivati ublažavanje restriktivne monetarne politike i povećanje iznosa odobrenih kredita, pogotovo ako se ima u vidu rečenica u kojoj se kaže da su ranije banke u Srbiji, čiji su osnivači inostrane banke, od svojih centrala tražile da im odobre što više novca za kreditiranje klijenata, a sada njihove centrale od njih traže da povećaju kreditnu aktivnost, i da će cena kredita u Srbiji u ovoj 2010. godini zavisiti od inflacije, referentne kamatne stope NBS, rejtinga Srbije i stanja u inostranim bankama, kao i iznosa štednih uloga? Ono što je posebno skandalozno, a mi u SRS smo i na to upozoravali, jeste činjenica da bi zaduženost Srbije ove godine, praktično i krajem prošle godine, bila i veća da malopre pominjana Svetska banka nije otpisala nekih 400.000.000 duga i prebacila ga na račun tzv. države Kosovo. Ta ista organizacija, od koje svaki predlog i savet prihvatamo kao da je reč o dobronamernom, pre nekoliko meseci primila je zvaničnu Prištinu u svoje članstvo. Tako ćemo očigledno imati tu mogućnost da predstavnici Srbije sede zajedno sa predstavnicima tzv. države Kosovo u istoj sali na zasedanjima Svetske banke, a cena toga je ta što je Srbiji otpisano 400.000.000 evra tzv. kosovskog duga. Mi u Srpskoj radikalnoj stranci smatramo da je neophodno da se jednom potpunom i suštinski izmenjenom poreskom politikom stvori ambijent u kojem bi pre svega banke prepoznale interes da se okrenu privredi, zbog čega one u suštini valjda i postoje, a ne da se nastavi kao do sada praksa zaduživanja, zajmova, kredita i svega ostalog. Regulisanjem određenih zakonskih odredaba trebalo bi omogućiti da se te poslovne banke motivišu da finansiraju javne radove, pa da ubuduće u republičkom parlamentu na taj način razgovaramo, a ne da se uvek suočavamo sa raznoraznim evropskim, svetskim finansijskim institucijama i bankama. Ono što još ovom prilikom želim da istaknem jeste da ekonomski problemi Srbije nisu konjukturni, već strukturni i da priča koju ovih dana možemo da čujemo u javnosti o tome da polako prolazi ekonomska kriza, da je za nama, neće nestati, jer primenom svega onoga što je u ovih proteklih desetak godina od nas zatraženo, pre svega od strane već pominjanih međunarodnih finansijskih institucija, jasno je da ćemo biti suočeni sa situacijom da ukupan spoljni dug Srbije (i države i privatnog sektora) u naredne dve godine pređe nivo od 90% BDP. I onima koji nisu ekonomisti jasno je da to u stvari znači jedno permanentno stanje dužničke i ekonomske krize i da će budućnost svakako biti još neizvesnija nego što se to može činiti u ovom trenutku. Ono što mi tražimo od onih koji su najodgovorniji za ovakvo stanje je ne samo kratkoročno gledanje kako ćemo i od koga uzeti kredite za popunu budžetskog deficita ili druge namene, već je neophodno napraviti konkretnu projekciju za narednih nekoliko godina, projekciju koja podrazumeva suštinske izmene ekonomskog sistema. Sve to bi trebalo da se manifestuje kroz stvaranje jedne izvozno orijentisane industrije, kroz pomaganje poljoprivrede kao strateške grane razvoja, jer ćemo u protivnom imati velikih problema. Ono što sada radimo jeste samo kupovina vremena i doći ćemo u fazu, ukoliko se ništa ne bude promenilo, da postanemo jedna prezadužena država, koja nažalost neće moći da vraća sve svoje dugove. Zahvaljujem se.
Reč ima gospođa Kalanović. Izvolite, gospođo ministre.
Dame i gospodo narodni poslanici, teško je bilo očekivati da će dva ovakva zakona, koja predviđaju razvoj infrastrukture na većoj teritoriji u našoj zemlji, koja predviđaju ne samo podizanje kvaliteta života i standarda građana, nego i elementarne potrebe, nad kojima plačemo u trenutku kada ih nemamo, izazvati ovakvu vrstu polemika. Očekivala sam da grupa poslanika koja je u prethodnom periodu bila u Vladi neće imati tako kratko sećanje. Očekivala sam da će se neki poslanici setiti da su sedeli u Vladi kada su izabrane opštine, njih osam, za program poboljšanja vodosnabdevanja i da je to uradio 2006. godine tadašnji ministar za lokalnu samoupravu, jer je pod njegovom ingerencijom i u njegovoj nadležnosti bila agencija za lokalne komunalne infrastrukture. Očekivala sam da ćemo naići na kontinuitet u radu i razmišljanju i podržati da ono što smo sami započeli bude dovedeno do kraja. Očekivala sam da ćemo u ovoj skupštini govoriti onim jezikom koji je primeren i ovom domu, i auditorijumu i javnom mnjenju koje nas prati. Nemojmo da vređamo inteligenciju. Ovde govorimo o jednom zajmu koji je vezan za vodosnabdevanje i zajmu koji je vezan za energetsku infrastrukturu, a postavljamo ona pitanja na koja svi znamo odgovore; postavljamo pitanje zašto nije gotov Koridor 10. Ne želim da skrećem od teme, ali reći ću vam da je 2006. godine osnovan NIP. One koji danas kažu zašto Vojvođanska banka nije izabrana kao razvojna u Vojvodini, hoću da podsetim da je budžet NIP-a osnovan delom od privatizacije Vojvođanske banke 2006. godine i da ta banka od 2006. godine nije vojvođanska. Da podsetim da su najveća sredstva iz NIP-a, koji je tada iznosio 1.650.000.000 evra, potrošena na razne putne infrastrukture. Da podsetim da tad prioritet nije bio Koridor 10, da su tada prioriteti bili putevi, gde smo sa televizorom na leđima trčali da dobijemo izbore. Da podsetim da je ova vlada nasledila stanje na Koridoru 10, bez ijednog jedinog projekta i bez ijednog lota ili dela puta na kome je izvršena eksproprijacija. Da podsetim da danas imamo preduslove da u ovoj godini tek krenemo u realizaciju Koridora 10 zato što smo mukotrpno prošle godine pokušavali da sastavimo kraj s krajem. Da podsetim da smo ustanovili novi sistem realizacije projekata, gde svako ministarstvo ima svoje zaduženje i uz koordinaciju ministarstava se projekti sprovode. U ovom trenutku to funkcioniše. Da li se neko od nas žali? Da li je to bitno? Da li je bitno da li nekom ministru odgovara ili ne odgovara da radi u timu? Nadam se da to nisu činjenice. I nadam se da mi dobro funkcionišemo. Da podsetim da se danas interpretiraju i zakon i reči koje su na Biznis forumu na Kopaoniku iznete kao slobodne interpretacije, koje su u većoj meri istrgnute iz konteksta ili nisu tačne. Ne želim da mislim da su zlonamerne. Ali, činjenica je da je o razvoju infrastrukture na Kopaoniku postojao konsenzus svih političkih aktera, i onih koji su došli kao privrednici iz stranaka koje nisu u vladajućoj većini. Zbog toga je moje čuđenje što se danas postavlja pitanje za koga se to mi zadužujemo. Zadužujemo se, gospodo, da bi 2024. godine Srbija kao ravnopravni član EU bila srednje razvijena zemlja, a preduslovi za to su da „Fudlend“ u Brusu ima vodu da bi mogao da izvozi svoje proizvode zdrave hrane u zapadnu Evropu, jer ima potpisane ugovore i postavlja pitanje zašto mu prethodna vlast nikad to nije odobrila, a 200 ljudi zapošljava u novoj fabrici koju pravi u Igrošu. I onom u Kusovcu koji je sa 500 tona kupusa prešao na 1500 tona kupusa izvoza zato što je dobio HASAP jer mu je asfaltiran put, i onom u Korman Polju koji će već krajem jula da podigne 15 novih fabrika, odnosno novih komponentaša, i onom u Inđiji koji dobija novu industrijsku zonu, i to predstavlja razvoj infrastrukture za ovu zemlju. Predstavlja osnov, predstavlja bazu iz koje ćemo da krenemo da podižemo standard građana, da zapošljavamo ljude. Kako mislimo, da se zatvorimo u čauru i na taj način zapošljavamo ljude? Kako mislimo da danas diskutujemo o razvoju infrastrukture bez ozbiljnih kredita i zaduživanja kod međunarodnih finansijskih institucija? Potpuno je jasno da budžet izdvaja određeni deo sredstava iz domaćih izvora. To je ove godine, nažalost, tek oko 2% budžeta, ali u onim kriznim godinama u kojima jesmo, a nismo uvek bili u kriznim, mi imamo toliko da možemo da uradimo elementarne stvari. Da li su te elementarne stvari dovoljne? Naravno da nisu, nisu dovoljne da napravimo ni vodovode u selima u Surdulici, a kamoli da napravimo velike sisteme kakav traži Vršac, za koji je potrebno 6.250.000 evra. Zbog toga je, dame i gospodo, moje čuđenje danas veliko. Da li je moguće da neko danas postavlja pitanje zašto se država Srbija zadužuje za razvoj infrastrukture? Reći ću vam, dva su razloga. Jedan je što je to jedini način da Srbija bude zemlja u koju može da se investira završetkom projekata, jer danas, uz nedostatak puteva, ne postoji niti jedan investitor koji će da dođe u Srbiju, jer neće proizvoditi pod konkurentnim i tržišnim uslovima u Evropi. Isto to važi i za komunalnu infrastrukturu; isto to važi i za energetsku infrastrukturu. Drugi razlog zbog čega se Srbija danas zadužuje: kroz infrastrukturne projekte na najsigurniji način se mogu zaposliti ljudi, povećati njihov standard i okrenuti taj krug koji ide preko bruto društvenog proizvoda do budžeta Republike i do novog ciklusa investiranja.
Zahvaljujem. Nema osnova za repliku. Dobro, doživeli ste da vas nije razumela ministarka. Izvolite.
Gospođo Kalanović, mislim da bi Srbija bila najsrećnija da je vi poštedite vašeg političkog znanja i ekspertizma. Znate šta, mi smo vas slušali, evo, ja sam vas sve slušao, ali ne znam da li ste vi sebe čuli? Još koliko godina treba da prođe u Srbiji, posle vašeg dolaska na vlast 2000. godine, pa da nas ubeđujete da mi treba negde da krenemo, pa da nas ubeđujete da ćemo u EU 2006, pa ćemo u EU 2012. godine, pa ćemo u EU 2024. godine? Mi ni u jednoj svojoj diskusiji danas nismo opravdali potrebu da u Srbiji pravite infrastrukturu, ali smo opravdali način na koji to radite. Jer, da Srbiju niste unakazili sa slučajevima poput onog koji sam malopre spomenuo, sa Aerodroma „Nikola Tesla“, danas biste mnogo lakše realizovali i sprovodili vaše infrastrukturne projekte od Surdulice, svakog sela, pa ne znam ni ja dokle. Ko vam je osporavao, pa deset godina Srbija čeka na Zakon o planiranju i izgradnji, da olakšate investicione cikluse u Srbiji? Ko vam je osporavao da uredite katastar nepokretnosti, pa da nam danas dolaze investicije? Lepo je što spominjete „Fudlend“. Spomenite „Zamber“ u Vranju, spomenite ove radnike koji ne mogu da naplate svoje obaveze, svoje plate, poreze na zdravstveno i socijalno osiguranje. O tome ne pričate. Gde god ste se pojavili u postupku privatizacije, danas je tu problem. Ne izvodimo mi poslanici te ljude na ulicu, izvodite ih vi kroz slabost državnih organa i pokazujete da niste ni sposobni ni voljni da pomognete. Mi se nismo isključivo kritizerski odnosili prema ovom, ali smo postavljali kao realan problem da je država ekonomski slomljena. Lako vam je da galantno govorite o zaduživanjima i o sredstvima koja ćete vi da trošite, a drugi da vraćaju. Jako ste malo građanima i Srbiji pružili i ponudili u odnosu na ono što ste povukli iz inostranstva. Srbija je očekivala i morala da dobije mnogo više. Ne moramo mi da vam pričamo, čitajte izveštaj Evropske komisije, pa ćete da vidite koliko ste u kontekstu standarda podigli uslove i prilike u Srbiji otkako ste došli na vlast. Ne znam na koju se vladu ljutite, od 2000. godine nijednu niste zaobišli. Hvala.
Reč ima Marko Milenković.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas Skupština raspravlja o dodatnim zaduženjima Republike Srbije i naših građana kod Evropske banke za obnovu i razvoj i kod Nemačke razvojne banke. Za prvih 150.000.000 evra od Evropske banke narodni poslanici su dobili svega tri strane kucanog teksta i obrazloženje koje je samo pro forme. Iz ovog obrazloženja se vidi da je ugovor između „Srbijagasa“ i Evropske banke potpisan 18. februara i da ste ga zaista po hitnom postupku uvrstili u dnevni red, te se nameće logično pitanje kome se to žurilo, da li je to „Srbijagas“, da li je to Vlada, ili banka ili možda posrednici u sklapanju kreditnih aranžmana. U obrazloženju se ne vidi da li je „Srbijagas“ ove poslove refinansiranja kratkoročnog duga, izgradnje podzemnog skladišta gasa i održavanja mreže za prenos i distribuciju gasa mogao da obavi bez podizanja kredita, jer nakon poskupljenja struje od 10% i današnjih najava o poskupljenju cene gasa i ponovo struje, dok su plate i penzije zamrznute, a cene robe široke potrošnje iz dana u dan rastu, te o realnoj kupovnoj moći naših građana, imamo pad plata i penzija, dakle, sve niži i niži životni standard... Da li su možda Ministarstvo energetike i Agencija za energetiku i, naravno, Vlada Srbije mogli da naprave moguću strategiju obavljanja ovih poslova, a bez uzimanja kredita? Ako mogu da predvide bacanje pedeset miliona evra u papirologiju kroz popis stanovništva, domaćinstava i poljoprivrede, siguran sam da su mogli da obezbede, uz racionalizaciju i uštedu, i novac za navedene potrebe „Srbijagasa“. Zašto parlament nije dobio elaborat o neophodnosti zaduživanja, sa specifikacijom svega onog što je potrebno da bi se ovaj posao u „Srbijagasu“ završio? Zar nije bio dovoljan kredit od sto sedamdeset miliona evra kod „Banke Inteze“ pre par dana, koji ste vi kao vladajuća većina, odnosno izvršioci posla Vlade Republike Srbije, i „Srbijagas“ rešili da uzmete, nego sada hoćete da odobrite još sto pedeset miliona evra, što ukupno iznosi trista dvadeset miliona evra? Dalje, iz ovog ugovora ne vidi se koliki iznos kredita ide na refinansiranje, a koliki na izgradnju podzemnog skladišta i na održavanje mreže za distribuciju gasa, pa da se navede specifikacija svega onoga što mogu da proizvedu naše firme, a šta je ono što mora da se uveze. Posebno je štetan i besmislen, sa aspekta ozbiljne države, član 2. stav 3. ovog predloga zakona, gde se Srbija kao garant obavezuje da neće nametnuti nikakve direktne ni indirektne poreze stranim konsultantima koje potencijalno angažuje Evropska banka ili „Srbijagas“ za implementiranje ovog projekta. Pitam vas sad koji su to strani konsultanti, eksperti, kakve mi nemamo u Srbiji, a koji nam se kroz Predlog zakona nameću kao potencijalni? Ispostavilo se za sve ove godine da smo mi u SRS kad god smo ukazivali na moguće zloupotrebe, nepravilnosti i kršenja zakonitosti i kriminal uvek bili u pravu. Između ostalog, i dan-danas, kada vlast udara na nas svom silinom, posebno u kupovini poslanika, što nama, ali i javnosti Srbije isključivo govori da smo na pravom putu i da je najveći srpski junak modernog doba prof. dr Vojislav Šešelj na pravom putu, te da se bliži njegov povratak u državu da bi se vlast konačno vršila u korist države i naroda, a ne pojedinaca iz vlasti i njihovih tajkuna. Znam da vas poslanike vladajuće većine vaši šefovi stavljaju pred svršen čin i kažu vam za šta ćete da glasate, ali morate se zapitati bar jednom, jer ste veliki broj kredita od 2000. godine do sada odobrili, za koje do dana današnjeg nemate uvid u namensku ili nenamensku potrošnju tog novca, dok javni dug iz dana u dan, umesto da se smanjuje, biva sve veći, vodeći nas tako u savremenu dužničku krizu. Ovde se zapravo od Narodne skupštine traži da preuzme na sebe izdavanje garancije Republike Srbije za nešto za šta nijedan poslanik nije upućen o čemu se radi. Možda je to neophodno, možda je ovaj kredit najpovoljniji, uzima se pod najpovoljnijim uslovima, ali morate nas ubediti ili bar pokušati da nas ubedite da je to zaista tako. Morate nas ubediti da „Srbijagas“ nije mogao bez ovog kredita. Pokušajte da nas ubedite da se on uzima pod najpovoljnijim uslovima na svetskom tržištu ili bar da će se ta sredstva iskoristiti strogo namenski, a ne kao što je bilo do sada – dođu krediti, jedan deo posla bude urađen, drugi ostaje neodrađen, i zbog visokih cena i faktura repromaterijala i zbog naduvanih usluga po ugovorima, gde je DRI otkrila velike zloupotrebe i bespotrebno odlivanje novca naših građana. Kao da veliki deo novca iz tih zajmova i kredita dođe do „Bermudskog trougla“ u Vladi Republike Srbije i nestane, jer se zapravo efekat tih kredita ne manifestuje u stvarnosti, ni u funkcionisanju države, javnih preduzeća, a ni kroz finansiranje budžetskih ustanova. Koliko je kredita uzeto od 2000. godine do danas i koliko je privrednih subjekta, fabrika privatizovano, u najmanju ruku trebalo je da budemo na nivou razvijenosti Slovenije. Niko ne vodi računa o kakvim je to kreditnim aranžmanima reč, pod kojim uslovima i da li će novac racionalno biti potrošen, a svi se hvale da su dobili novac. Pre neki dan, u svim medijima predstavlja se kao veliki uspeh Vlade i ministra za nauku i tehnološki razvoj uzimanje kredita za nauku od Evropske investicione banke u vrednosti od 200.000.000 evra. Najveći problem u svemu tome je što je to jedino uspeh te banke, da odobri i sigurno plasira svoj kapital koji će da bude siguran, da bude osigurana i glavnica i kamata, da uposli svoje konsultante. Ili, kao što je to predviđeno u ovom drugom Predlogu zakona o potvrđivanju ugovora o zajmu Nemačke razvojne banke za program vodosnabdevanja i kanalizaciju, da se izuzmu od carinskih dažbina i PDV-a, te da se na taj način potreban materijal za vodovodnu i kanalizacionu mrežu nabavlja u inostranstvu, da se jača njihova privreda i puni njihov budžet. Naše firme su ostale po strani, a to je bila izvanredna prilika da se one uposle, pa da se bar na makar tom malom delu naša privreda ojača, a našim preduzećima nađe posao. Ako je to cilj ove vlade, naravno, ako im je cilj totalni kolaps naše privrede... Krajnje je vreme da se Srbija probudi i da se više ne kupuju glasovi za jeftine paketiće ili 2.000 dinara, dok sve više tonemo u pravnu i finansijsku nesigurnost, bedu i siromaštvo. Šta još sadrži ovaj ugovor o garanciji Evropskoj banci za obnovu i razvoj u vezi sa „Srbijagasom“, na tri strane teksta? Najpre, u članu 1. stav 1. predviđa se – uključuje i obezbeđuje primenu standardnih odredbi i uslova banke na ovaj ugovor, sa istom snagom i dejstvom kao da su u potpunosti navedene u ovom ugovoru. Bukvalno tako piše. Sada, to što mi narodni poslanici ne znamo koje su to uredbe banke od 2007. godine, a treba da se izjasnimo o davanju dodatnih 150.000.000 evra na osnovu toga i da li je ugovor štetan po državu ili nije, to je nešto sasvim drugo. Možda su te odredbe banke poslanicima vladajuće većine date na uvid, pa će se oni na osnovu toga odlučiti da li će glasati ili ne, ali nama svakako nisu. U članu 2. stav 2. ovog ugovora u podnaslovu „Izvršenje projekta“ navodi se – obavezuje se Republika Srbija kao garant da bez odlaganja preduzme mere koje će banka smatrati zadovoljavajućim da obezbedi zajmoprimcu onakvu podršku kakva bude potrebna za izvršavanje svih njegovih obaveza na osnovu ugovora. S druge strane, Republika Srbija ne sme da zabrani ili spreči „Srbijagas“ kao zajmoprimca da primeni sva potrebne usklađivanja nivoa i struktura tarifa za gas, s vremena na vreme, kako navodite u tekstu Predloga zakona. Država svakako treba da preduzme sve mere da pomogne „Srbijagasu“ u sprovođenju svih ovih aktivnosti, ali šta ako po kriterijumima banke ili pojedinaca iz banke te mere nisu odgovarajuće i zadovoljavajuće? Da li ćemo ići na arbitražu pred evropskim sudijama? Ili, npr. to usklađivanje tarifa ili u prevodu povećanje cene gasa s vremena na vreme bude učestalo ili neprilagođeno platežnoj moći naših građana? Država neće moći da reaguje u vezi sa smanjenjem cene gasa, jer je na to obavezuje ugovor sa bankom, a „Srbijagas“ bivaostavljen da sam određuje tarife u skladu sa politikom preduzeća ili slobodnim nahođenjem direktora, iako ga zapravo bira Vlada Srbije. Na kraju, reći ću da je SRS protiv daljeg zaduživanja i države i naroda, jer ozbiljne države se zadužuju jedino onda kada to moraju i pod najboljim uslovima na svetskom tržištu. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić. Imate deset minuta i trideset sekundi.
Pre nego što nešto budem rekao o predlozima zakona koji se sada razmatraju, pitao bih gospođu ministra ono što bi je pitao i svaki građanin Srbije, ali kao predstavnika izvršne vlasti – da li je naša država realno sposobna da se zadužuje? Svaki građanin koji želi da podigne bilo kakav kredit u banci prvo mora da dokaže svoju kreditnu sposobnost, jer bez toga nema ni govora o kreditu. Zato vas i pitam da li smo mi kao država kreditno sposobni kada znamo kakvi su prihodi u budžetu, kada znamo koliki nam je devizni priliv, ako se to uopšte može nazvati deviznim prilivom, i koliki je naš trgovinski deficit? Onda, treba da se zapitamo, ako svuda beležimo finansijske minuse, od kojih sredstava ćemo vraćati te kredite? Svaki ozbiljan čovek lako može da zaključi da je zaduživanje bez vizije kako da se vrate sredstva zajma direktan put u propast. Svesni smo mi potrebe izgradnje infrastrukture u Srbiji, ali treba biti svestan da ukupan dug Srbije prema raznim fondovima i bankama vrtoglavo raste, iz godine u godinu se povećava. Konačno smo ove godine, kao što znamo, tražili ogroman zajam ne bismo li budžetski finansirali potrebe države Srbije. Ovih dana smo svedoci bajkovitih reportaža sa zavejanog Kopaonika o radu Ekonomskog foruma, na kome vlast, pojedini predstavnici opozicije, biznismeni, tajkuni, profesori univerziteta i neki navodni eksperti ležerno ćaskaju kako da prevaziđu krizu. Jedni predstavnici Vlade, koji sa vama sede u istoj vladi, tvrde jedno, drugi tvrde sasvim nešto suprotno, a zemlja i građani tonu u dužničko blato. Lepo je što premijer ćaska sa kolegama ekonomistima po dva sata na Kopaoniku. Loše je što nije tako rečit i u Narodnoj skupštini, da i mi čujemo direktno od premijera šta nas očekuje, mada smo čuli da je kriza prošla. Na osnovu čega je premijer izveo takav zaključak, nikome nije poznato u državi Srbiji. Već duži niz godina jedna činjenica je postala naša stvarnost, ako uzmemo u obzir kako je izgledao dnevni red sednica Narodne skupštine pre godinu ili dve ili tokom jesenjeg zasedanja. Evo, ta priča se ponavlja i danas; ne postoji dnevni red sa više tačaka za razmatranje, a da nisu uvrštene tačke koje se odnose na zajmove, na davanje garancije za nove kredite, bilo da su oni u vrednosti od deset miliona ili čak više stotina miliona evra. U sadašnjem dnevnom redu imamo četiri tačke koje se odnose na novo kreditno zaduživanje, i to: sa „Erste bankom“ (zadužuje se Republika Srbija), zatim, sa „Bankom Inteza“, zaduženje za JP „Srbijagas“, kao i sa Evropskom bankom za obnovu i razvoj - za skladištenje gasa, i sa Nemačkom bankom za obnovu i razvoj KfW - za program vodosnabdevanja opština srednje veličine u Srbiji. Pre nego što budem rekao nešto u vezi sa ove dve tačke dnevnog reda, želeo bih da pitam gospođu ministra da li ovakvo zaduženje, pravdano izgradnjom infrastrukture, svake godine sve više i više vodi ka situaciji koja se ovih dana dešava u Grčkoj? Činjenica je da se dug iz godine u godinu povećava, i to su u pitanju povećanja u milijardama evra. Kao ministar morate da vodite računa da se Srbija razdužuje, da se izdržava od sopstvenih prihoda, da se zadužuje samo za investicije koje će biti rentabilne, koje sutradan mogu doneti profit. Ako kao ministar ne možete obezbediti da Srbija sopstvenim sredstvima popravi jedan običan most u glavnom gradu, već moramo da prosimo kod raznih banaka u svetu, onda treba ozbiljno da se zamislimo nad našom sudbinom. Grčkoj očigledno ima ko da pomogne, ali kada je Srbija u pitanju, možemo samo da zamislimo šta bi nam tek tada uradili oni koji su nas držali pod sankcijama, koji su nam uzeli Kosovo i Metohiju, koji su nam zemlju nemilosrdno bombardovali i oni koji su prećutno priznali genocid nad srpskim narodom. Što se tiče Predloga zakona o potvrđivanju ugovora o zajmu i finansiranju između KfW i Republike Srbije za programe vodosnabdevanja i kanalizacije u opštinama Srbije srednje veličine, očigledno je kojim će se opštinama, odnosno gradovima usmeriti ovaj novac, a to je 25.000.000 evra od zajma, uz bespovratna sredstva u iznosu od približno 17.500.000 evra. Ta bespovratna sredstva strane banke brzo pokriju kamatama na kredite koji su teški nekoliko stotina miliona evra, ako ne i milijardu. Dobro znamo da ništa nije besplatno, pogotovo što dolazi sa Zapada. Gospođa ministar zna šta je pravi razlog darežljivosti nemačke banke u ovom slučaju. Osim toga, šteta koju su prouzrokovale za Srbiju armije tih zemalja 1999. godine, pa i Nemačke, od kojih sada dobijamo kredite, nikada se neće i ne može nadoknaditi mrvicama koje nam povremeno bacaju na sto. Što se tiče opština koje se ovde pominju, moramo reći da nema nijedne opštine, da su ovde pobrojani gradovi, jer i Pančevo, i Loznica, i Šabac, i Smederevo, i Sremska Mitrovica, Sombor i Vršac imaju status grada. Vlada je u ovom slučaju garant da će dobijena sredstva biti namenski upotrebljena za realizaciju projekata vodosnabdevanja opština u Srbiji. Čak ste u tački 1.6 naglasili da se sutradan tim gradovima, odnosno opštinama neće uskratiti sredstva koja im sleduju iz budžeta Republike Srbije na osnovu transfera sredstava, da se ne desi da zaboravite na ovo svoje zakonsko obećanje i da sutradan ova sredstva od kredita prikažete kao transferna sredstva i da opštinama opet uskratite ono što im pripada. Prošle godine ste se pravdali krizom, međutim, krize od ove godine više nema, tako tvrdi ministar ekonomije i regionalnog razvoja a i predsednik Vlade, i zato ćete morati da opštinama i gradovima date ono što im pripada. Voleo bih da znam, ako možete da odgovorite, šta će se dogoditi ako opština dobije sredstva za izgradnju, recimo, vodovodne mreže u nekom seoskom naselju, a na osnovu urađenog projekta kojim se konkurisalo za ovaj program, i za te poslove od krajnjeg korisnika, vlasnika priključka naplati troškove izgradnje vodovoda? Kakve koristi imaju građani u tim opštinama od ovog zaduživanja, osim što će država otplaćivati i kamatu i glavnicu, a građani troškove izgradnje? Dobijena sredstva iz zajma ostaće negde između Republike i opštine. Dodao bih još jednu činjenicu, koja će svakako biti aktuelna tokom ove i naredne godine, a tiče se vodosnabdevanja i sprovođenja postupka legalizacije. Naime, u mnogim opštinama i gradovima postoji bezbroj obećanja o izgradnji vodovodnih mreža, pogotovo u selima, pošto su u gradskim naseljima ti problemi uglavnom rešeni. Šta se dalje dešava? Predsednici opština koji su dali obećanje za izgradnju vodovoda po seoskim naseljima sada su suočeni sa nedostatkom sredstava. Para nema, a građani traže da se obećanja ispune. U ovoj situaciji kao spas za predsednike opština došao je Dulićev Zakon o legalizaciji, koji za veliki broj građana predstavlja značajan udar na kućni budžet, a pogotovo za građane koji žive u seoskim naseljima; teško da postoji seosko domaćinstvo koje ne treba ništa da legalizuje. Pošto je procenat prijava za legalizaciju sa sela minimalan, da ne kažem nikakav, postavlja se pitanje za koga će se graditi vodovodne mreže po selima? Ovo kažem zato što objekat koji nije prijavljen za legalizaciju ili nije legalizovan na osnovu zakona ne može dobiti nikakav priključak, vodovodni, električni, PTT itd. Šta ćete vi sada sa projektima koji u praksi zbog Zakona o legalizaciji neće moći da se realizuju? Hoće li te opštine vratiti novac državi ili će ga potrošiti na šminkanje postojećeg vodovodnog sistema? Ono što je karakteristično za ovaj zakon i mnoge slične koji su ranije donošeni u Narodnoj skupštini jeste vreme otplate kredita, u ovom slučaju od 30. juna 2013. do 13. decembra 2024. godine. Vlada svesno odlaže početak otplate kredita, onima koji tada budu na vlasti ostaje samo uzimanje novih kredita, odnosno refinansiranje dugova, a to je u stvari samo odlaganje grčkog scenarija. Što se tiče ovog drugog predloga zakona, Predloga zakona o potvrđivanju ugovora o garanciji za refinansiranje kratkoročnog duga, izgradnju podzemnog skladišta gasa i održavanje mreža za prenos i distribuciju gasa, neosporno je da je Srbiji neophodna mreža za prenos, distribuciju i skladištenje gasa, s obzirom na novi strateški položaj Srbije oko projekta „Južni tok“ i značajnu ulogu velikog i moćnog saveznika našeg naroda – Ruske Federacije. Zato je i Evropska banka za obnovu i razvoj lako odrešila kesu, jer je i sama svesna da će posao sa Rusijom oko tranzita ruskog gasa biti siguran i unosan posao, ne iz ljubavi prema Srbiji, već zbog profita, koji će svakako biti značajan u poslovanju sa ruskim gasom. Srbija je morala da pronađe sopstvena sredstva za jedan ovako isplativ projekat, umesto što će robovati Evropskoj banci kroz otplatu glavnice i kredita. Na kraju, danas je četiri i po hiljade dinara prosek zaduženosti po glavi stanovnika. Tri puta se povećao od kada ste vi na vlasti. Da je situacija još gora govori činjenica da je skoro 90% privrede rasprodato za bagatelu, da vrlo mali broj preduzeća normalno radi i da će poslednja slamka spasa za sadašnju vlast biti prodaja EPS-a, JAT-a i Aerodroma. Posle toga možemo da se pripremimo da preuzmemo štafetu bankrota od Grčke. Zahvaljujem.
Poštovani narodni poslanici, pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog jedinstvenog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili to pravo u skladu sa članom 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora o garanciji (Refinansiranje kratkoročnog duga, izgradnja podzemnog skladišta gasa i održavanje mreža za prenos i distribuciju gasa) između Republike Srbije i Evropske banke za obnovu i razvoj i Predlogu zakona o potvrđivanju Ugovora o zajmu i finansiranju između KfW, Frankfurt na Majni i Republike Srbije – Program vodosnabdevanja i kanalizacije u opštinama srednje veličine u Srbiji I – Faza 2. Zahvaljujem se na radu gospođi ministru i njenim saradnicima. Poštovani poslanici, nastavljamo rad sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 90 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutna 84 narodna poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći narodni poslanici: Zoran Kasalović, Đuro Perić, Aleksandra Janković, Nikola Lazić, Milan Lapčević, Elvira Kovač, Balint Pastor, Laslo Varga, Arpad Fremond, Riza Halimi, Ivan Andrić, Čedomir Jovanović, Žarko Korać, Slobodan Maraš, Nenad Milić, Nataša Mićić, Zoran Ostojić, Vesna Pešić, Judita Popović, Nenad Prokić, Nebojša Ranđelović, Kenan Hajdarević. Nastavljamo rad po dnevnom redu. Prelazimo na zajednički jedinstveni pretres 33, 35, 36, 37. i 38. tačke dnevnog reda – IZBOR ČLANA SAVETA RRA I ZAMENIKA POVERENIKA ZA INFORMACIJE OD JAVNOG ZNAČAJA, ZAHTEV ZA RAZREŠENjE ČLANA ZDRAVSTVENOG SAVETA RS, UTVRĐIVANjE SASTAVA STALNE DELEGACIJE NARODNE SKUPŠTINE PRI PARLAMENTARNOJ SKUPŠTINI FRANKOFONIJE, IZBOR ČLANOVA ODBORA NARODNE SKUPŠTINE RS Podsećam vas da je Vlada juče povukla iz procedure Predlog odluke o izboru predsednika i članova Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki, koji je bio predviđen da se razmatra u okviru ovog zajedničkog jedinstvenog pretresa kao 34. tačka dnevnog reda sednice. Prelazimo na zajednički jedinstveni pretres o: Listi kandidata za izbor jednog člana Saveta Republičke radiodifuzne agencije, Predlogu za izbor zamenika Poverenika za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti, Zahtevu za razrešenje funkcije člana Zdravstvenog saveta Republike Srbije, Predlogu odluke o utvrđivanju sastava stalne delegacije Narodne skupštine Republike Srbije pri Parlamentarnoj skupštini Frankofonije, Predlogu odluke o izmenama Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički jedinstveni pretres o tačkama od 33. do 38. dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa, podsećam vas da, prema članu 163. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, a raspoređeno je na sledeći način: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore jedanput do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik dr Paja Momčilov Poslaničku grupu SRS i, pretpostavljam, niko više. Saglasno članu 142. stav 2. i članu 163. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstveni pretres. Da li predstavnici predlagača žele reč? Gospođa Vesna Marjanović, izvestilac Odbora. Izvolite.