Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 38. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: mag. Bojana Muršič, gospa Marjana Kotnik Poropat od 14. ure dalje, mag. Julijana Bizjak Mlakar od 13. ure dalje, gospa Suzana Lep Šimenko, gospa Vesna Vervega, gospa Andreja Potočnik od 11.30 ure dalje, gospa Irena Grošelj Košnik od 13. ure, gospa Urška Ban, gospa Iva Dimic od 15. ure dalje, gospod Zvonko Lah, gospod Peter Vilfan, gospod Tomaž Lisec, gospod Janez Janša, gospod Marijan Pojbič, gospod Jan Škoberne, mag. Bojan Krajnc od 15. ure dalje, gospod Marjan Dolinšek, gospod Ivan Prelog, gospod Žan Mahnič, mag. Matej Tonin, od 14. ure pa bom odsoten tudi sam. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 21. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O NUJNI SANACIJI POSLEDIC ČEZMERNE OBREMENITVE OKOLJA NA OBMOČJU CELJSKE KOTLINE. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 32 poslank in poslancev s prvopodpisano gospo Janjo Sluga. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 10 poslank in poslancev s prvopodpisano gospo Janjo Sluga zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici predlagatelja gospe Janji Sluga.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik.
Malo miru prosim!
Spoštovane kolegice, dragi kolegi! Pred vami je Predlog zakona o nujni sanaciji posledic čezmerne obremenitve okolja na območju Celjske kotline. Zakon je rezultat skoraj dveletnega dela, usklajevanja na terenu in bi po mojem mnenju in mnenju mojih poslanskih kolegov v Stranki modernega centra lahko služil kot vzročni primer reševanja takšnih okoljski bremen po celi Sloveniji in bi ga lahko Ministrstvo za okolje in prostor, ki ga sedaj problematizira, vzel za podlago za svoje ukrepanje, za katerega trdi, da bi bilo potrebno, če bi to potem za ministrstvo bilo sistemsko. Opozarjam, da letos mineva že 5. leto, odkar so izpolnjeni pogoji za sprejetje aktov o sanaciji Celjske kotline. 5. leto! Zakaj to trdim? Zato, ker je bil že avgusta leta 2013 spisan odlok, ki je med drugim po vsebini služil tudi kot podlaga za dokument, ki ga imate danes na svojih klopeh. Ta odlok je doživel tudi eno spremembo. V avgustu je bila prva verzija, v oktobru 2013 druga verzija, pa žal ne prva in ne druga nista bili podpisani s strani pristojnega ministra niti nista doživeli svojega nadaljevanja v prihodnjih mandatih. Pa če se skoncentriram na samo vsebino predloga zakona. Zakon vzpostavlja soodgovornost države, lokalnih skupnosti in tudi glavnega onesnaževalca, da pripravijo, izvajajo in financirajo program ukrepov za sanacijo Celja. Zakon predvideva, da se za posamezno koledarsko oziroma proračunsko leto najkasneje do konca oktobra tekočega leta sprejme letni načrt izvajanja ukrepov, ki vsebuje seveda spisek, opis in prioritete posameznih ukrepov za naslednje koledarsko leto, skupaj s finančnim ovrednotenjem in tudi protokolom. Zakon pravi, da letne načrte ukrepov pripravi Ministrstvo za okolje in prostor v sodelovanju z Ministrstvom za zdravje in Ministrstvom za kmetijstvo ter seveda obema občinama na področju Celjske kotline, to sta Mestna občina Celje in Občina Štore, ter onesnaževalcem in da ta program predloži Vladi Republike Slovenije v sprejetje. Kot sem rekla, gre za območje občin Celje in Štore in to območje se glede na stopnjo onesnaženosti deli na 3 podobmočja, ki so onesnažena s kadmijem, cinkom in svincem. Podobmočje 3 je tisto podobmočje, ki je najbolj onesnaženo in se pred izvajanjem ukrepov opravljajo zgolj hitri pregledi onesnaženosti, ki kasneje služijo monitoringu. Na podobmočju 2. stopnje se najprej opravijo predhodne meritve, ukrepa pa se šele, ko se ugotovi onesnaženje na poseljenih območjih oziroma na najkakovostnejših kmetijskih zemljiščih. Na podobmočju 1. stopnje pa je ukrepanje prepuščeno diskrecijski pravici sodelujočih akterjev. Naj poudarim, da so kot prednostne obravnave naloge, ki se nanašajo na sanacijo vrtcev, otroških igrišč. Določbe zakona tudi podrobneje opisujejo splošne in specifične ukrepe za sanacijo, kot sem rekla, s poudarkom na onesnaženi zemlji na otroških igriščih in pa dodatno še tisto, kar se mi zdi zelo pomembno, spremljanje zdravstvenega stanja otrok. Sam zakon je obravnaval Svet za varovanje okolja pri SAZU. Podporo zakonu sta izrazili obe lokalni skupnosti, varuhinja človekovih pravic, Alpe Adria Green, Civilne iniciative Celja, Razvojni center Celje, krajevne skupnosti in mestni četrti, sveti staršev posameznih vrtcev in tako naprej. Poenotile so se tudi svetniške skupine Mestnega sveta Mestne občine Celje. Predvsem pa je pomembno, da so podporo zakonu izrazili starši za njihove otroke, saj vendarle, drage kolegice in kolegi, zaradi teh ljudi sedimo tukaj. Hvala lepa.
Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavnici Vlade, ministrici za okolje in prostor gospe Ireni Majcen.
Spoštovani! Skupina poslank in poslancev je v Državni zbor Republike Slovenije vložila Predlog zakona o nujni sanaciji posledic čezmejne obremenitve na območju Celjske kotline. Po navedbah predlagateljev je temeljni namen predloženega zakona po skoraj 30 letih zagotoviti izvajanje ukrepov za zmanjšanje posledic okoljske škode, predvsem kot posledice dolgoletne metalurške dejavnosti, in izboljšati kakovost naravnega in grajenega okolja ter zdravstvenega stanja prebivalcev na območju Celjske kotline. Vlada Republike Slovenije se zaveda problematike sanacije degradiranega okolja, pri čemer meni, da je treba k reševanju te problematike na območju celotne Slovenije, torej tudi na območju Celjske kotline, pristopiti sistematično, z jasnimi končnimi cilji, metodologijami in postopki. Vlada podpira zahtevo po sanaciji degradiranih območij, obenem pa nasprotuje sprejetju predlaganega zakona za posamičen primer. Takšen pristop namreč ruši veljavno sistemsko ureditev na področju sanacije degradiranega okolja in jo v pomembnih vidikih poslabšuje, pri čemer pa ne vsebuje nobenih novih rešitev in seveda tudi ne sistemskih rešitev za bodoče primere reševanja problematike sanacije v preteklosti onesnaženih območij. Zakon je v vrsti predlaganih rešitev tudi neizvršljiv ali pa je izvršljivost povezana z dodatnimi predpisi in ukrepi, ki pa jih zakon ne predvideva. Vlada se zaveda nekaterih pomanjkljivosti veljavne ureditve sanacije degradiranih delov okolja, zlasti v primeru, ko gre za območja, ki so bila onesnažena v preteklosti. Zaradi tega je Ministrstvo za okolje in prostor v osnutku prenovljenega Zakona o varstvu okolja, ki je že bil v javni obravnavi, vključil tudi posebno poglavje o sanaciji v preteklosti onesnaženih območij. Novi zakon bo sistemsko podrobneje uredil ta vprašanja, zlasti odgovornost za onesnaženje, postopek določitve onesnaženega območja, prioritetni vrstni red sanacije in njeno izvedbo ter sistemske finančne vire. Osnutek prenovljenega Zakona o varstvu okolja med v preteklosti onesnažena območja šteje poleg opuščenih industrijskih območij tudi opuščena odlagališča odpadkov in onesnažene podzemne jame. Ena od pomanjkljivosti veljavne ureditve je prav določitev prioritetnega vrstnega reda sanacije v preteklosti onesnaženih območij. Ta je potreben zaradi zagotavljanja enake obravnave pred zakonom in enakopravne porabe sicer omejenih javnih sredstev. Sanacija določenega območja naj ne bi postala predmet nesistemskega pristopa oziroma pritiska različnih formalnih ali neformalnih skupin. S tem v zvezi Vlada opozarja na Resolucijo o nacionalnem programu varstva okolja, ki vsebuje tudi poglavje o sanaciji degradiranih območij, med katere primeroma našteva poleg Mežiške doline tudi urbano območje Celja, Šaleško dolino, Zasavje, območje Idrije, Anhovega in še nekatera druga manjša okoljsko problematična območja. Tudi iz drugih dostopnih podatkov in dokumentov je razvidno, da so v Republiki Sloveniji tudi druga, v preteklosti onesnažena območja. Tako je nujna sistemska obravnava področja, saj bi sledeč logiki predlagateljev za vsak nadaljnji primer sanacije posamičnega, v preteklosti onesnaženega območja morali sprejemati posebne zakone. Pri pripravi prenovljenega Zakona o varstvu okolja je bila upoštevana tudi primerjalna ureditev v nekaterih državah članicah, v Nemčiji, Avstriji, Poljski. Tudi v teh državah je uveljavljena sistemska ureditev sanacije v preteklosti onesnaženih območij. Predlog zakona tudi nejasno opredeljuje posamezne ukrepe, ki so predvideni, saj obravnava zgolj sanacijo tal, ne pa tudi drugih prekomerno onesnaženih sestavin okolja, ki prav tako negativno vplivajo na okolje in zdravje ljudi. Najpomembnejši del predloga zakona, izvedba programa ukrepov, je nedorečen, saj poseben protokol, ki bo opredelil postopek izbire najprimernejše tehnologije in načina izvajanja programa ukrepov glede na izvedljivost, učinkovitost, ceno ter trajnostni vidik varovanja okolja, še ni narejen. Takšen protokol bi moral biti pripravljen ob sprejemanju zakona, da se zagotovi transparentnost sprejetja zakona. Okoljske in zdravstvene ukrepe je treba predhodno uskladiti in natančno opredeliti konkretne naloge pristojnih ministrstev. V primeru, da bo zakon sprejet, bosta v Republiki Sloveniji za enake primere uveljavljeni dve različni pravni ureditvi. Sanacijo degradiranega okolja v nekaterih primerih določa predpis Vlade, izdan na podlagi Zakona o varstvu okolja, v drugih primerih pa samostojen zakon. Pri tem ostaja popolnoma odprto, ali bo zaradi sprejetja predlaganega zakona v bodoče tudi za vse druge primere sanacije onesnaženega okolja treba sprejemati posebne zakone. Problematičnost dvojne ureditve je še posebej očitna prav v primeru Celja. Izboljšanje kakovosti zraka na območju Mestne občine Celje je namreč predmet vladnega odloka, sanacijo tal pa naj bi urejal predlagani zakon. Hvala.
Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Socialnih demokratov, zanjo gospod Matjaž Nemec.
Spoštovane kolegice, dragi kolegi! Predlog zakona o nujni sanaciji posledic čezmerne obremenitve okolja na območju Celjske kotline je eden tistih poslanskih zakonov, ki so se sedaj, samo nekaj mesecev pred državnozborskimi volitvami, znašli na naših klopeh. Samemu namenu in cilju predloga zakona človek gotovo težko nasprotuje in verjamemo, da je bil s strani poslancev in različnih strank vložen v dobri veri, ker želijo, da se stanje v Celjski kotlini še v času mandata tega državnega zbora začne izboljševati. Da je reševanje te problematike nedvomno potrebno, priča tudi široka, pestra podpora zainteresiranega lokalnega prebivalstva in tudi okoljevarstvenikov ter strokovne javnosti. V tej luči je tudi današnja razprava dobrodošla in koristna. Kljub temu pa razumemo tudi pomisleke Vlade Republike Slovenije, ki s svojim mnenjem opozarja, da se sicer zaveda problematike sanacije degradiranega okolja, pri čemer pa meni, da je treba reševanje te problematike na območju celotne Slovenije, torej tudi na območju Celjske kotline, pristopiti sistematično, z jasnimi končnimi cilji in metodologijami ter postopki. Prav tako kot Vlada tudi Socialni demokrati podpiramo vsa prizadevanja po sanaciji degradiranih območij, vendar enako kot Vlada ocenjujemo, da pristop, ki so ga uporabili predlagatelji tega zakona, ruši veljavno sistemsko ureditev na področju sanacije degradiranih okolij in jo v nekaterih vidikih žal tudi poslabšuje, pri čemer ne vsebuje nobenih novih rešitev, s katerimi bi celostno pristopili k reševanju problematike sanacije okoljskih degradiranih območij. Vlada nas tudi opozarja, da je zakonski predlog v vrsti predlaganih rešitev tudi neizvršljiv in da je izvršljivost povezana z dodatnimi predpisi in ukrepi, ki pa jih zakon ne predvideva. Predlagani zakon vzpostavlja tudi dvojno pravno ureditev tega področja. S podobno problematiko kot na Celjskem se soočajo tudi v Mežiški dolini, vendar se za reševanje tamkajšnje problematike Državni zbor ni odločil in sprejel posebnega zakona, temveč se ta problematika rešuje na podlagi vladnega Odloka o območjih največje obremenjenosti okolja in programa ukrepov za izboljšanje kakovosti okolja. Bolj ključno kot sama pravna podlaga za reševanje okoljskih problematik pa je seveda časovna dinamika uresničevanja posameznih ukrepov, s katerimi se primarno blaži negativne posledice onesnaženosti oziroma se daje podporo preventivnim programom in ozaveščanju prebivalstva. Omenjena dinamika pa, vsi vemo, je odvisna zlasti od vlaganja zadostnih sredstev v te namene. Na našo skupno žalost pa Celjska kotlina in Mežiška dolina nista edini območji v Sloveniji, ki se soočata s čezmerno obremenitvijo okolja. Vse od Anhovega, Trbovelj, Šaleške doline in do Vrhnike so prebivalci, žal, soočeni z negativnimi učinki onesnaženosti okolja, ki so neposredna posledica nezadostno pretehtanih odločitev ter neodgovornih človeških ravnanj. Socialni demokrati smo torej prepričani, da v Sloveniji potrebujemo trajnostno uravnotežen sonaravni razvoj, ki mora predstavljati okolju prijazno, varovalno in razvojno strategijo celotnega gospodarjenja in življenja ter ki prevzema odgovornost za naravo, človeka in družbo kot celoto. V luči iskanja takšnih rešitev tudi razumemo ta zakonski predlog. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Levica, zanjo dr. Franc Trček.
Hvala za besedo, predsedujoči. Upam, da bo med stališčem tišina, ker do prej ni bila. Je kar daljše stališče oziroma manjši elaborat, ker je potrebno. Že uvodoma bom povedal, da bomo v Levici seveda podprli ta interventni zakon. To je interventni zakon za neko območje. Sistemski zakon imamo. To je ZVO, kjer bi treba odamandmirati tisti člen o umazanih tehnologijah, ki smo ga oziroma ste ga zaradi TEŠ 4 notri dali. Čisto tako za uvod. Veste, vsa sta sedaj blefiranja, ki se jih vi greste proti koncu mandata, kažejo na vašo absolutno politično nezrelost. Stališče. V Celjski kotlini, posebej v mestu Celje in nekaterih okoliških naseljih gre za dolgoletno vztrajno kršenje pravice do zdravega življenjskega okolja. Celje je zastrupljeno mesto in zastrupljenje se nadaljuje. Ni praktično nobenih resnih ukrepov za odpravo strupa v tleh, zraku in vodah. Težke kovine, predvsem kadmij in svinec, ter plinasti izpusti, žveplov dioksid, žveplov vodik in drugi presegajo vse dovoljene vrednosti v tleh in v zraku. Zdravstvene statistike so nedvoumne. Obolelost in obolevnost prebivalstva je izrazito nad povprečjem Slovenije. Bolezni so težke: rak, bolezni ledvic, pljuč. Pomenijo težko življenjsko situacijo bolnikov ter njihovih družin in svojcev. Pomenijo ne le visoke stroške za državo, pomenijo tudi predvsem izdatno znižanje kvalitete življenja in tudi, seveda, visoke stroške za bolnike in njihove družine za zdravljenje, da o prezgodnjih smrtih, ki jih to onesnaženje povzroča, niti ne govorim. Vse te težke kovine in strupeni plini se v Celjski kotlini niso znašli kar sami od sebe. Vir onesnaženja je znan – težka industrija, pri čemer daleč največjo odgovornost nosi Cinkarna Celje, podjetje, ki ima predvsem v zadnjih letih rekordne dobičke. Dobički, ki so se dolga leta, poleg izkoriščanja delavcev, kovali predvsem na račun eksternalizacije stroškov, njihove umazane proizvodnje, ki jih še danes plačujejo vsi prebivalci Celjske kotline. ¸ Politika se problema onesnaženosti Celjske kotline že zelo dolgo zaveda. Najmanj od leta 1989, bom še enkrat prebral, od leta 1989, ko so bile narejene prve resne, bolj poglobljene analize onesnaženosti tal. Te so že takrat kazale na visoke vsebnosti kadmija, svinca in cinka v tleh. Kasnejše raziskave, tako onesnaženosti tal kot zraka, so te rezultate samo še vedno znova potrjevale in kazale vse hujšo sliko onesnaženosti, v kateri so prisiljeni živeti prebivalci Celjske kotline. Ena zadnjih takšnih raziskav je raziskava podjetja Environ, ki jo je naročila in plačala sama Cinkarna Celje. Raziskava je pokazala alarmantno visoke koncentracije strupenih snovi na območju cinkarne. Najbolj v nebo vpijoči so bili vzorci vsebnosti cinka in bakra. Te so v zemlji skorajda še enkrat višje, kot so vsebnosti cinka v cinkovi rudi, ki se komercialno uporablja za pridobivanje cinka. Podstrešni prah in onesnažena zemlja okoli cinkarne sta pravzaprav kvalitetna cinkova ruda. Analiza mivke z igrišč otroških vrtcev so leto kasneje zopet pokazale, da se otroci igrajo v onesnaženih tleh, saj vsebnosti težkih kovin presegajo opozorilne vrednosti. Ker ne presegajo kritičnih, je bilo to potem zbanalizirano; ah, saj se igrajo samo na onesnaženih tleh, ne pa na močno onesnaženih tleh. Mestna občina Celje pa je v sodelovanju s strokovnjaki pripravila protokol ravnanja pri igri otrok v peskovniku. Tako se pri nas soočamo z onesnaženjem tal. Politika je v spregi s kapitalom vse do danes ostajala gluha na pozive in moledovanja prebivalcev, ki morajo živite v tej strupeni, nevarni nesnagi. Prebivalce, ki morajo dihati onesnažen zrak, ki imajo prepoved pridelave in uživanja lokalno pridelanih vrtnin in katerih otroci se morajo igrati v peskovnikih, katerih vsebnost težkih rakotvornih kovin za nekajkrat presega mejne opozorilne in kritične vrednosti. Gluhost in imunost politike na obup ljudi zadnja leta najbolj odsevajo poročila Varuha človekovih pravic, kjer se to vedno znova izpostavi. In se izpostavi tudi, da od enega do drugega sestanka predstavnikov celjske civilne družbe in predstavnikov Ministrstva za okolje in prostor ne zgodi popolnoma nič na izvedbeni ravni. Že najmanj pet let mineva, odkar so bili izpolnjeni vsi pogoji za sprejetje aktov o okoljski sanaciji Celjske kotline, kot je bilo že z odlokom storjeno za območje Mežiške doline. Ampak med Mežiško dolino in Celjsko kotlino obstaja pomembna razlika; Rudnik svinca in cinka v Mežici v času sprejetja odloka ni več obratoval, onesnaževalci v Celjski kotlini pa še vedno nemoteno obratujejo naprej. Vse to seveda v spregi z lokalno in državno izvršilno oblastjo. Zaradi vse hujših medijskih pritiskov se je tu in tam odpeljalo nekaj tovornjakov zemlje, navozilo nove, kar je sicer v redu, a zgolj kozmetični popravek. Že leta 2013, pred petimi leti, je takratno Ministrstvo za kmetijstvo in okolje pripravilo Odlok o programu ukrepov za odpravo posledic čezmerne obremenitve okolja na območju Celjske kotline. Pet let že ta odlok leži v predalu. Edini razumen razlog za to, da ta odlok še ni sprejet, je, da v izvršilni oblasti ni volje oziroma ni bilo volje za takšno potezo, vse ostalo so izgovori. Raziskav o onesnaženosti je toliko, da jih je že težko prešteti, celo raziskave, ki jih naroči sama Cinkarna Celje, potrjujejo alarmantno situacijo. Ampak očitno birokrati na ministrstvu za onesnaževanje okolja in degradacijo prostora še naprej ščitijo umazano industrijo; še huje, pred dvema letoma je Ministrstvo za okolje in prostor dalo v javnost osnutek uredbe o stanju tal, s sprejetjem katere bi postale dovoljene vrednosti nevarnih snovi v tleh dvakrat višje od sedanjih veljavnih mejnih vrednosti. Konkretno, navedem vam primer, mejna vrednost, torej vrednost, pri kateri so učinki ali vplivi na zdravje človeka ali okolja še sprejemljivi, je bila za kadmij v stari uredbi 1 miligram na kilogram suhe snovi, ne glede na to, ali gre za tla v gozdu ali industrijski coni. Po novem predlogu bi stanje tal v otroških vrtcih bilo še dobro, če vsebnost kadija tam ne bi presegla 2 miligrama na kilogram suhe snovi. Torej še enkrat več, kot je veljavno v starih, poleg tega pa vsaj za 400 % več od prisotnosti v naravnem okolju. Podobno za nikelj. Na kmetijskih zemljiščih, stanovanjskih območjih in tako naprej bodo te vrednosti v primeru, da bo ta nova uredba sprejeta, še precej višje, pa ni šlo le za povečanje dovoljenih vrednosti težke kovine, šlo je tudi za več stoodstotno povečanje dovoljenih vsebnosti pesticidov, herbicidov in drugih nevarnih snovi. Stvar je preprosta, kako si jo predstavljajo na tem ministrstvu za onesnaževanje okolja in dodatno degradacijo prostora: dvignimo sprejemljive osebnosti težkih kovin v tleh – na primer v vrtcih, parku, poljih – in Celje ne bo več onesnaženo. Ignoranca, neodzivnost in pišmeuhovski odnos vseh dosedanjih vlad, bom ponovil, vseh dosedanjih vlad in koalicij do katastrofalnega stanja okolja in prebivalcev Celjske kotline je šla čez vsako dopustno mero. Pika! Klicaj! Zato v Levici pozdravljamo Predlog zakona o nujni sanaciji posledic čezmerne obremenitve okolja na območju Celjske kotline in ga bomo, kot sem že uvodoma povedal, podprli. Očitamo mu zgolj eno temeljito pomanjkljivost, stroške sanacije okolja boste po predlogu zakona nosila predvsem občina in država. Cinkarna Celje naj bi plačala zgolj in samo okoljsko škodo na območju Cinkarne Celje. Ne slepimo se, dobro vemo, od kod so prišli kadmij, svinec in titan, ki se nalagajo na tleh Celjske kotline. Onesnaževanje se ne konča ob ograji cinkarne in nista občina in država povzročili onesnaženost tal in zraka s težkimi kovinami, čeprav bi lahko verjetno Ministrstvo za okolje in prostor obtožili vsaj soudeležbe pri tem kriminalnem početju; ne le v tej sestavi, tudi v predhodnih. Zakon o varstvu okolja je zelo jasen, pravi, da je povzročitelj obremenitve okolja odgovoren za preprečevanje in sanacijo okoljske škode in da tudi nosi vse stroške teh ukrepov. Šele če njegovo premoženje za pokritje stroškov ne zadošča, krije preostanek stroškov države. In tako mora biti tudi v tem primeru in zato bo Levica v nadaljnji obravnavi zakona vložila tudi amandma, s katerim bomo to doslednost prenesli v tudi ta interventni zakon, ki ga obravnavamo in pri katerem računamo na široko podporo vsaj celotne opozicije, če že koalicija nima toliko odgovornosti, da ne rečem pameti. Predvsem pa na podporo ministrice za okolje in prostor, ki je v odgovoru na poslansko vprašanje Levice v zvezi s tem, kdo bo plačal stroške okoljske sanacije v Celju, pred dvema letoma nedvoumno odgovorila, citiram, » da je v Zakonu o varstvu okolja predvideno in to je tudi v skladu z evropsko usmeritvijo, da povzročitelj plača.« S tem bomo poslali jasno sporočilo tako Cinkarni kot tudi vsem drugim onesnaževalcem, od sežigalnic, če hočete, do avtomobilskih lakirnic, da državljani ne bomo plačali za svinjarije, ki jih ti obrati povzročajo oziroma tovrstnih svinjarij niti ne smemo dovoliti več, če vsebinsko beremo Ustavo. Zakon bomo podprli. Vložili bomo amandma in seveda v bodočem sklicu bomo potrebovali še nekaj tovrstnih interventnih zakonov. Anhovo je bilo že omenjeno in še kaj. Potrebovali bomo seveda tudi bolj aktivno izvedbo odloka za Mežiško dolino in seveda potrebovali bomo tudi politiko, ki bo soodgovorna do državljank in državljanov, ne pa, da jih bo zastrupljala. Hvala za besedo.
Besedo ima Poslanska skupina Stranke modernega centra, zanjo gospa Anita Koleša.
Spoštovani predsednik, spoštovani predstavniki Vlade, spoštovani kolegice in kolegi! Posledice onesnaženega območja v Celjski kotlini, ki izrazito ogroža zdravje ljudi, nikakor ni problem od danes ali včeraj. Na to že 30 let z glasnimi alarmi opozarja stroka, krajani, predstavniki nevladnih organizacij, zavodov in društev, ki skrbijo za okolje in prostor, in tisti, ki se tako ali drugače ukvarjajo z zdravjem ljudi. S tem problemom je bilo soočenih več okoljskih ministrov in sedaj v letu 2018 smo priča zatečenemu stanju, ko konkretni premiki v smeri sanacij degradiranega območja še vedno niso narejeni. Poslanci SMC ugotavljamo, da imamo s strani stroke zbrane vse potrebne podatke, študije, analize in kompetentno oceno stanja na področju onesnaženja tal Celjske kotline, ker pomeni, da se zatika le še na izvedbeni ravni. Ob tem je zanimivo, da je Ministrstvo za okolje in prostor leta 2013 dobilo in analiziralo rezultate za to ustanovljene delovne skupine in, tako kot je bilo že ugotovljeno, pripravilo besedilo odloka za sanacijo Celjske kotline menda celo v dveh različnih verzijah a ta predpis nikoli ni bil sprejet. Zato smo v Poslanski skupini Stranke modernega centra ocenili, da je situacija tako kritična s stališča pripravljenosti premakniti se iz zatečenega stanja, da ni druge rešitve, kot da se zadevno področje uredi z zakonom, ki ga na pobudo naše poslanke in s podporo Poslanske skupine SMC obravnavamo danes. Predlog zakona o nujni sanaciji posledic čezmerne obremenitve okolja na območju Celjske kotline ima en sam temeljni namen. In sicer, da se po skoraj 30-ih letih začne izvajanje ukrepov za zmanjšanje posledic okoljske škode predvsem kot posledica dolgoletne metalurške dejavnosti ter s tem izboljša kakovost naravnega in grajenega okolja ter zdravstvenega stanja prebivalstva na območju Celjske kotline. Predlog zakona vzpostavlja odgovornost države in lokalnih skupnosti za pripravo in izvajanje ter financiranje programa ukrepov za izboljšanje kakovosti posameznih delov okolja na območju Celjske kotline, hkrati pa v finančno konstrukcijo vpeljuje tudi načelo: povzročitelj plača, ki sorazmerno in smiselno del stroškov in odgovornosti za sanacijo nalaga povzročitelju onesnaženja. Pri tem bi želeli poudariti tudi na problematiko onesnaženosti tal v Celjski kotlini neuspešno opozarja varuhinja človekovih pravic. Ta že vrsto let v svoje poročilo vnaša javne pozive k ukrepanju. Naj preberem izsek iz poročila Varuha človekovih pravic iz leta 2011: »Varuh že dlje časa, zlasti na podlagi pobud Civilnih iniciativ Celja in informacij, podanih in pridobljenih na srečanjih s civilno družbo, obravnava problematiko onesnaževanja Celjske kotline. V konkretnih zadevah je varuh pospešil inšpekcijske in tudi nekatere druge upravne postopke, ki so bili v določenih primerih zelo dolgotrajni. Ugotavljamo, da bi bilo za celovito rešitev obravnavane problematike potrebno hitro in učinkovito medresorsko sodelovanje številnih organov.« Konec navedka. Varuh človekovih pravic v tem istem poročilu poziva vse pristojne organe, da čim prej usklajeno, sistematično in učinkovito s sprejetjem ustreznega predpisa začnejo reševati problematiko onesnaženja Celjske kotline. Tako varuh leta 2011. In tako v vseh letnih poročilih in vsakič znova opozorila, da je potrebno ukrepati hitro tudi zato, da se pravočasno zagotovijo sredstva za sanacijo degradiranih in prekomerno onesnaženih območjih. S strani Ministrstva za okolje in prostor pa dlje od analiz stanja tal nismo prišli in glede na ponesrečen poizkus uveljavitve uredbe o stanju tal v lanskem letu, ki še danes ni sprejeta, konkretni ukrepi še vedno niso v planu. Krivdo za nesprejetje je ministrstvo pripisalo civilni iniciativi. Zakon, ki ga predlagamo, definira tako splošne kot specifične ukrepe za izboljšanje okolja in nalaga Vladi sprejetje programa, po katerem se bodo ti ukrepi tudi dejansko izvedli. Zelo nas žalosti, ker pristojno ministrstvo ne deli našega mnenja. Postavlja se v vrsto tistih odgovornih ministrov za okolje, ki so na prebivalce Celjske kotline hote ali brezbrižno pozabili. Poslanci SMC, ki smo vodilna stranka v tem parlamentu, tega preprosto ne moremo dopustiti. Cel mandat smo si tako ali drugače prizadevali, na čelu s predlagateljico zakona, da bi prišli do vladne rešitve, a očitno je postalo, da se iščejo zgolj razlogi, zakaj ne, in ne, zakaj da. Nikakor ne moremo razumeti, da ministrstvo ni našlo niti enega odgovora v podporo zakonu ali pa pač v podporo katerikoli drugi aktivnosti, katere cilj bi bil naš skupni, to pa je začeti sanacijo močno onesnaženega področja v Celjski kotlini. Še več, beremo, da zakon ne vsebuje nobenih novih rešitev in ne sistemskih rešitev za bodoče primere reševanja problematike sanacije v preteklosti onesnaženih območij. Dovolite, spoštovani, da vas samo primeroma seznanim z nekaj splošnimi ukrepi iz zakona, ki se bodo uporabili pri sanaciji posledic onesnaženega okolja. Šestnajst jih je naštetih v zakonu, pa samo nekaj za boljše razumevanje: nadzorovana sanacija javnih zelenic, nadzorovana zamenjava onesnažene zemlje na otroških igriščih, določitev lokacij za varno vrtnarjenje, vzpostavitev in izvajanje obveščanja in ozaveščanja prebivalcev o varni in varovani prehrani, sistematično spremljanje zdravstvenega stanja otrok, monitoring ali pa specifični ukrepi, med katerimi je tudi na primer pranje in izpiranje reaktivne in pasivne pregrade, ki nastajajo zaradi upravljanja voda ali preprečevanja poplav na porečju Savinje. Zgolj kot primer konkretnega ukrepanja, navedenega v zakonu. Če se ti ukrepi že izvajajo, če niso nič novega, kot pravi ministrstvo, zakaj se potem nič ne spremeni? Zakaj je stanje okolja v Celju še vedno tako porazno? Zakaj se občina Celje tako izgovarja na državo? Zakaj Cinkarna skrbi samo za svojo piar podobo in je nihče ne opomni, da posluje po evropskih okoljskih standardih? V Poslanski skupini SMC menimo, da je potrebno zdravje ljudi tudi v dejanski postaviti na najvišjo raven družbenih vrednot in odgovornost države je tu povsem jasna. Ne moremo se zavzemati za čisto in zdravo okolje zgolj tam, kjer so naravne danosti za takšne pogoje enostavno dosegljivi. Ne moremo prisegati na skrb za zdravje ljudi samo s skrbjo za boljše zdravstveno varstvo in oskrbo bolnih. Država se pač mora soočiti tudi s stanjem, ki so ga povzročili menedžerji, ki so izrazito preferirali ekonomski interes gospodarskih družb na račun zdravega življenjskega okolja, mora se spopasti s težavo pometanja pod preprogo problemov, ki so zato z leti postajali večji in obsežnejši in odgovorni ministri na oblasti, se, hočeš nočeš, ne smejo skupaj s problemi skriti pod te preproge, da jih pokrije prah nakopičenih težav. Enkrat mora nekdo reči: Konec je, začnimo ukrepati. In ta zakon je takšen ukrep. Spoštovani! Žal mi je, da smo čakali tako dolgo in šele v zadnjem obdobju tega mandata vložili zakon. Razlogi za to so v neizpolnjenem pričakovanju, da bomo skupaj z Vlado, skupaj z Ministrstvom za okolje in prostor prišli do ustrezne rešitve. Ker te rešitve ni, imamo danes v Državnem zboru zakon, ki ga moramo sprejeti, in naša poslanska skupina trdno stoji za to odločitvijo. Hvala lepa.
Besedo ima Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke, zanjo dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Imamo koalicijo. Kajne? Imamo Vlado? Imamo, kajne. Ali delata? Ne, ne delata! Sicer sem si nekaj pripravil tule na tem papirju, ampak bom to raztrgal, pa bom skušal povedati tisto, kar vam gre. Glejte, v osnovi govorimo o Celjski kotlini, zakon ima pa občino Celje pa Štore. Nima niti občine Šentjur, kjer je doma gospa Koleša, pa tam iz Bukovžlaka smrdi tudi do Šentjurja – kajne? Tak zakon ste skupaj spravili. Celjska kotlina sega tam od Savinjskih Alp pa do Boča in hrvaške meje, če želite. In Celjska kotlina nistaCelje pa Štore. Ampak vseeno, moram reči tako, zelo sem bil vesel tega zakona, ko sem ga zagledal, pa sem rekel, končno bo tudi moje Celje nekaj dobilo, saj sem največ časa preživel v Celju. No, zdaj pa poslušam stališča Vlade, Vlada je proti. Ali je to naša vlada ali je to vaša vlada? Ali ni to vaša vlada? Ali ne boste takoj vložili interpelacije zoper lastno ministrico? Ne? Ja, mislim, da bi to morali narediti, če ste jo dve leti prosili, naj pripravi zakon, pa ga ni hotela pripraviti [[…]] [[oglašanje v dvorani]] Še bolje bi bilo [[…]]
Prosim! Prosim!
[[…]]tako je, gospod Han, če bi zamenjali gospoda Cerarja. Tudi to bi bilo bolje, ja. To bi bilo pa sploh najbolj koristno za to državo, absolutno, zaploskam vam, ja. Ker bi bilo to koristno za državo. Ampak, poglejte, poglejte to neumnost – to, da se ga dve leti pripravlja, je bla, bla, bla. Ne govorite bedarij. Ne govorite bedarij, ker to jaz spišem v eni noči, ne pa dve leti pripravljati tako zadevo, na ministrstvu pa to spišejo še prej. Ampak, poglejte zdaj absurdno situacijo. Ko sem zagledal ta zakon, sem rekel, krasno, moje Celje bo nekaj dobilo. Ja, pa me gospa Sluga ni povabila k podpisu! Pa sem na osebni ravni za – stališče poslanske bom povedal. Saj konec koncev me ne rabite povabiti, vi ste dobili 3 tisoč 800 glasov, kajne. Ali si predstavljate? Zadnje dni sem hodil po Celju, pa vsak drugi Celjan govori o Janji Sluga. Mislim, da bodo na Šlandrovem trgu postavili spomenik Janji Sluga – zdaj po novem. Ampak vi se zajebavate, vi se zajebavate! Vlada je proti. Ali je to naša vlada? Ne, ni, to je vaša vlada! Hecate se še kje drugje. Na sindikalnem štrajku vi govorite – ja, saj štrajkajo zoper vas, ne zoper nas! Ali ni to narobe svet? Popolnoma narobe svet! In zakaj sem včeraj imel obisk treh poslancev SMC, mi še povejte! Vsi trije so prišli k meni: da ja ne boste podprli zakona Janje Sluga [[…]] [[smeh iz dvorane]] Poglejte, poglejte tamle noter! Vsi trije so ga pa podpisali. In danes pravi gospa Koleša, da trdno stojite za zakonom. Krasno! Ja, zakaj pa vaši poslanci hodijo k meni pa prosijo, naj ga mi ne podpremo?! [[oglašanje iz dvorane]] Evo, vidite! Torej, poslanci SMC, ki ste to podpisali, hodite tudi k SD, naj ne podprejo. Ja, pa kaj bi vi radi? [[smeh iz dvorane]]
Ali bi bilo možno malo ta nivo razprave dvigniti na raven stališča poslanske skupine?
To je stališče poslanske skupine, gospod predsednik. Naredite pa red v dvorani pa v svoji stranki, saj ste vi tudi podpisali zakon. Bomo videli, kako boste glasovali v torek. Skratka, zakaj igrate – kako rečemo, da bom na nivoju, kot pravi gospod predsednik – zakaj igrate majmuma? Oprostite, zakon podpišete, potem hodite okoli nas, hodite okoli SD, da naj zakona ne podprejo. Zdaj sem zmeden. Zdaj ne vem, ali gre za zakon o sanaciji Celjske kotline ali gre za zakon o poskusu ponovne izvolitve Janje Sluga. Za kateri zakon zdaj gre? [[oglašanje iz dvorane]] Verjetno reševanje vojaka Ryana, ja, ki je sicer ženskega spola, da ne bo spet gospod Tabaković imel kaj povedati. Glejte, v takih razmerah je popolnoma jasno [[…]]Torej, jaz naj Celjanom jasno povem, da zakon podpiram na osebni ravni. Ker pa že pol leta načrtujem potovanje v tujino, me v torek na glasovanju žal ne bo. Letalska vozovnica je plačana, ne morem biti tukaj. Poslanska skupina, ki je pa resna poslanska skupina, se bo pa verjetno morala usesti in oceniti situacijo, pa reči, kje sploh smo, pa kam sploh gremo, ker ne nazadnje je res tudi to, da nimamo samo Celja, imamo še kaj drugega tudi v Sloveniji. Ampak jaz sem za zakon gospe Janje Sluga, ampak v danih razmerah pa res ni mogoče normalno funkcionirati v tej državi, ni mogoče normalno funkcionirati. Konec koncev ste vložili 10 zakonov v enem mesecu, v treh letih in 9 mesecih ste pa vložili – koliko? 19 smo včeraj slišali na POP TV! Zdaj ste pa jako produktivni postali! Jako produktivni! Od tega, da ima gospod Matić tisti zakon za zagotovitev njegovega delovnega mesta, do tega, kar imamo danes, in tako dalje in tako dalje. V takih razmerah bo poslanska skupina se usedla, pa proučila situacijo in videla, kaj je. Ker res ne vem, pričakujem še kak obisk kakega poslanca iz SMC. Pisarno imam tukaj čez. Pridite, pa še malo prosite za to, da ga mi ne podpremo. Vi pa trdno stojite za njim, a ne da? Do 3. julija. Hvala lepa.
Veste, kaj? Tole je bil pa [[…]]Mislim, marsikaj sem že videl, ampak v tem mandatu česa takega še nisem videl. Zato, da se malo pomirimo, bom za 5 minut prekinil. [[oglašanje iz dvorane]] Veste, kaj? Zdaj ste pa postali osebno nesramni, zato vam izrekam opomin. [[oglašanje iz dvorane]] Nadaljujemo ob 11. uri in 55 minut.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Nadaljujemo prekinjeno sejo Državnega zbora. Postopkovno dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Upam, da ste se zdaj kaj pomirili. Gospod predsednik, vi ste meni dali nek opomin, jaz nisem mogel odgovoriti, ker pač niso bili moji, ampak vaši mikrofoni vključeni. Situacija je takšna, povedal sem mnenje poslanske skupine, ki je v veliki meri tudi moje mnenje. Ampak, povejte mi, prosim, eno stvar, kjer sem bil žaljiv – v svojem nastopu govorim –, ali eno stvar, kjer sem govoril neresnico. Če boste na to odgovorili, povedali, se pravi žalitev ali neresnico v nastopu za govornico. Tega ni bilo. Oprostite, tega ni bilo. Res pa je, da ne berem listkov, tako kot jih berete vi in kot jih berejo vaši poslanci. Jaz pač nastopam iz glave, celo tisti list, ki sem ga imel pripravljenega, sem vrgel stran. In za ta nenavaden nastop ste vi preprosto rekli, da je to nenavaden nastop, da je to ne vem kaj. Zato sem vam rekel tisto, kar sem vam pa rekel na osebni ravni. Ampak, poglejte, gospod predsednik. Vi greste pa z opominom. Zavračam vaš opomin! Za klobuk si ga dajte, jaz ga ne rabim. Tako ali tako bom vedno povedal svoje mnenje. Vedno! Zato vas prosim, gospod predsednik, to pa je proceduralni predlog, da ga umaknete; častno umaknete to zadevo. Umaknite to zadevo. Namreč, ker do zdaj v tem Državnem zboru še ni bilo enega predsednika, ki bi meni dal opomin. Vi ste šli pa preko vseh normalnih demokratičnih meja in ste to naredili. Jaz tega ne bi nikoli naredil, če bi šlo za osebno zadevo. Da jaz tam sedim, pa nekdo nekaj meni osebno pove [[…]]Že iz načelnih razlogov ne bi šel z vidika moči, ker predsednik Državnega zbora ima moč. Zato vam predlagam, da sporazumno umaknete zadevo. Hvala lepa.
Najino razumevanje kulture izražanja in vsega ostalega pač nikoli ne bo isto in sem na to ponosen. Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Ivan Hršak.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovana ministrica s sodelavko, spoštovani kolegice in kolegi! Pred nami je eden iz poplave solističnih zakonov iz Poslanske skupine SMC. Pred nami pa je seveda predlog zakona poslanke SMC Janje Sluga, ki predstavlja nesistemski poskus reševanja ukrepov za sanacijo posledic čezmerne obremenitve okolja na območju Celjske kotline. Zakaj pravim nesistemski? Zato, ker gre za odstop od načina, s katerim se v naši državi lotevamo sanacije onesnaženih okolij. Krovni zakon za to področje je Zakon o varstvu okolja, ki predstavlja podlago za sprejetje odlokov, s katerimi se pristopa k sanaciji onesnaženih področij. Eden izmed znanih odlokov je Odlok o območjih največje obremenjenosti okolja in o programu ukrepov za izboljšanje kakovosti okolja v zgornji Mežiški dolini. Ukrepi se izvajajo že od leta 2008, njihovo izvajanje pa je predvideno do leta 2022, ko naj bi bila dosežena kakovost okolja, ki bo prebivalcem zgornje Mežiške doline omogočala običajno zdravo življenje. Hkrati je treba povedati, da je Vlada poleg že omenjenega Odloka o območjih največje obremenjenosti okolja in o programu ukrepov za izboljšanje kakovosti okolja v zgornji Mežiški dolini leta 2017, to se pravi lansko leto, sprejela še sedem odlokov o načrtih za kakovost zraka na območjih mestnih občin Ljubljana, Maribor, Kranj, Murska Sobota, Novo mesto, tudi Celje in pa na območju zasavskih občin. Seveda se vsi zavedamo problematike sanacije degradiranega okolja, vendar pa v naši poslanski skupini menimo, da je treba k reševanju te problematike na območju celotne Slovenije, tudi na območju Celjske kotline, pristopiti sistemsko, z jasnimi končnimi cilji, metodologijami in postopki. V Poslanski skupini Desus torej nasprotujemo sprejetju predloga zakona za posamičen primer, saj po naši oceni takšen pristop ruši veljavno sistemsko ureditev na področju sanacije degradiranega okolja in jo v pomembnih vidikih celo poslabšuje. Hvala.
Besedo ima Poslanska skupina Nove Slovenije – krščanskih demokratov, zanjo gospa Iva Dimic.
Spoštovana ministrica, spoštovani predsednik, spoštovani poslanke in poslanci! V 72. členu v Ustavi je zapisano: »Vsakdo ima v skladu z zakonom pravico do zdravega življenjskega okolja. Država mora skrbeti za zdravo življenjsko okolje. V ta namen zakon določa pogoje in načine za opravljanje gospodarskih in drugih dejavnosti. Zakon določa, ob katerih pogojih in v kakšnem obsegu je povzročitelj škode v življenjskem okolju dolžan poravnati škodo.« Torej, vsak državljan ima pravico do zdravega okolja, ne glede na to, iz katerega dela Slovenije prihaja in živi. Če država želi biti pravična do vseh državljanov, pravična do vseh državljanov, mora vsem omogočiti to pravico enakovredno. Če bi bilo temu tako, danes ne bi obravnavali tega predloga zakona, ker bi bila sanacija končana že pred leti. Po besedah predlagateljice je obseg površin in stopnja dolgotrajne onesnaženosti tal s kadmijem, s svincem in cinkom na tem območju zelo izstopajoča. V Poslanski skupini Nove Slovenije nas še posebej žalosti dejstvo, da za te ali pa za to onesnaženje vemo že vsaj nekaj let in da to onesnaženje vpliva na vse nas, na naše življenje, na naše otroke, otroke, ki obiskujejo tudi vrtce v tem delu onesnažene Slovenije in se niti ne zavedajo, v kako onesnaženem kraju živijo. Seveda pa poudarjam, da živijo taki otroci in ljudje živimo tudi v drugi delih Slovenije, kjer je potrebna tudi čimprejšnja sanacija. Ker si v Poslanski skupini Nove Slovenije zelo prizadevamo za zdravo in čisto okolje, zakon terja razmislek o podpori. Vseeno pa ne moremo mimo dejstva, da to ni pravi način za reševanje tovrstne problematike. Če bomo za vsak onesnažen del Slovenije, za vsako katastrofo, ki se nam pripeti, sprejeli poseben zakon, bomo lahko delali samo še to. Strinjamo se, da je treba onesnažene dele primerno sanirati, ampak zato moramo uporabljati druge prijeme. Na primer, Zakon o varstvu okolja omogoča oziroma določa, da Vlada sprejme odlok za sanacijo degradiranega območja. V naši poslanski skupini težko verjamemo, da je zgolj naključje, da predlog zakona obravnavamo ravno sedaj, tik pred volitvami, pa čeprav je predlagateljica dejala, da se je zakon pripravljal dve leti, ampak smo praktično tik pred volitvami. Ljudje se žal ne zavedamo, da s svojim načinom življenja nehote obremenjujemo naše okolje. Vsa onesnaženja in odpadki, ki jih s svojim načinom življenja povzročamo, so ogledalo naše družbe. Da pa so te sanacije tako dolgotrajne, pa je zagotovo to ogledalo vlad in seveda Ministrstva za okolje in prostor. Kot že rečeno, v Poslanski skupini Nove Slovenije bomo predlog zakona podprli.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima predstavnica predlagatelja gospa Janja Sluga.
Najlepša hvala. Pa se bom najprej odzvala na kolega Gorenaka. Kolega Gorenak, vem, vsi že vemo, napovedali ste, kandidirali boste v Celju. Seveda je vaša razprava v okviru stališča poslanske skupine odraz te napovedi in tega dejstva. Vem, da tudi vi imate radi na terenu močne kandidate, in da je verjetno vaša največja bolečina, da je tokrat to ženska. Zadnji članek, ki je bil o vas objavljen v lokalnem časopisu čez celo stran, je govoril o tem, kako ste odprli poslansko pisarno. Jaz imam to poslansko pisarno že 4 leta in članki, ki govorijo o meni, govorijo o tem, kaj delam, ne pa, kaj odpiram, toliko samo za začetek. Seveda moram reči nekaj na temo tega, kako je ministrica za okolje in prostor posredovala Vladi mnenje, ki so ga spisali na ministrstvu v sprejetje. Način je namreč tak, da se lahko zgražamo: Celjani in Celjanke niso vredni niti tega, da bi o njihovem zdravju in o njihovem življenju Vlada razpravljala na redni seji. Niti tega! Vi ste seveda spretno izkoristili poznane politične manevre in se ognili redni seji Vlade, ki je bila 7. februarja, in naslednja včeraj, 15. februarja; se pravi, še vedno pravočasno in ste svoje mnenje posredovali Vladi dopisno, dan po kulturnem prazniku, ko je bila večina ministrov odsotnih. Tukaj moram resno izraziti svoje nezadovoljstvo, da se o Celjankah in Celjanih, o prebivalcih Štor ni niti razpravljalo. Kar zadeva vaš očitek, da moj zakon naslavlja samo problematiko nevarnih snovi v tleh. Tako je! Če se pravilno spomnite, sem vam v zvezi s tem zastavila eno poslansko vprašanje, v zvezi z izvajanjem Odloka o kakovosti zraka, in vaš odgovor na to moje poslansko vprašanje je bil, da sprejeti odlok in novelacija odloka funkcionira, da se bo novelacija sprejela na podlagi vsega tega, kar je bilo že izvedeno in da je zadeva dostojno urejena, da se na podlagi tega odloka o kakovosti zraka ne samo za Celje, pač pa še za nekaj drugih občin, ki so bili sprejeti v 2017, – in tukaj vas lahko pohvalim, da so v 2017 resnično bili sprejeti ti odloki, sedem, če sem jih prav preštela. Se pravi, ta zadeva funkcionira in to je tudi moj odgovor na tisti smrad v Šentjurju. Odlok je tisti, ki to ureja. Če se naslonim na tisti odlok, ki ga je pa v 2013 pripravilo ministrstvo, veste, tudi tisti odlok ni urejal zraka. Tudi tisti odlok ni urejal odlagališč nevarnih odpadkov po Celju, ampak je vseboval enako vsebino, kot jo zdaj vsebuje predlog zakona. In naj povem, da imam tukaj eno vabilo, kako so takrat bili predstavniki ministrstev, Inšpektorata, Arsa, Inštituta za okolje in prostor, Mestne občine Celje in tako naprej povabljeni, da se udeležijo operativnega sestanka za pripravo ukrepov za sanacijo Celjske kotline – predstavitev osnutka, verzija oktober –, odloka, kjer bo predstavljen terminski plan za aktivnosti na področju izvajanja ukrepov za odpravo posledic čezmerne obremenitve okolja. Vsebina tega odloka pa je bila takšna, kot je vsebina tega zakona. In tako kot sem prej rekla, prva verzija odloka je bila spisana v avgustu 2013 in druga je ta, za katero sem zdaj prebrala to vabilo. Zato tudi sprašujem, zakaj se ta odlok ni uporabil tudi v vseh teh štirih letih, v času tega mandata. Kakšni so razlogi za to? In ne pristajam na to vašo obrazložitev, kjer se ves čas sklicujete na to, da veljavna uredba o tleh ni primerna podlaga. Veljavna uredba o tleh je bila primerna podlaga za pripravo vsebine tega odloka, ki ni bil podpisan. Veljavna uredba o tleh je bila tudi primerna podlaga za to, da je ena prejšnjih vlad razvrstila Mežico v območje največje onesnaženosti. Je bila primerna podlaga! Se pravi, za Mežico je primerna podlaga, za Celje pa ni. Ugotavljam, da imate tudi težave potem z ustavnim načelom enakosti, če se na ta način potem pogovarjamo. Imate tudi težave s tem, da ste kot ministrica dolžni izvajati obstoječo zakonodajo, to je Zakon o varstvu okolja, ki vas napotuje na to, da morate v tem primeru ukrepati in da bi v štirih letih lahko vzeli ta odlok in ga vrnili v življenje. Če grem naprej. Ministrica navaja v svojem mnenju, da predlagani zakon ruši opisano sistemsko ureditev, določeno v 23., 24., 25. in 26. členu Zakona o varstvu okolja, ker bi s tem uveljavili dve različni pravni ureditvi. In da pri tem ostaja popolnoma odprto, ali bo zaradi sprejetja treba sprejemati posebne zakone. Še enkrat poudarim in to sem navedla tudi v sami obrazložitvi predloga zakona: strinjam se, strinjam se, Zakon o varstvu okolja pravi, da Vlada, Ministrstvo za okolje in prostor bi moralo sprejeti ta odlok. Ko sem napovedala vložitev tega zakona, sem prejela klic iz Ministrstva za okolje in prostor, kjer se mi je ponujalo, da naj zakona ne vložim, ker boste pripravili ta odlok. To informacijo sem pozdravila. Napisala sem, da sem takoj za in bom zakon umaknila tisti trenutek, ko bo na odloku podpis ministrice. Tisti trenutek! Ne pristajam pa na to, da se mi ponujajo neke rešitve, da se bo pripravilo, pa saj veste, treba je še v pogajanje in ne vem kaj še vse, ki bodo trajali nadaljnji mandat ali dva. Na to pa ne pristajam. Zato imamo danes ta zakon na mizi. Ne zato, ker jaz ne bi želela, ampak zato, ker vi ne želite. Zato se o tem pogovarjamo. Svet za varstvo okolja na SAZU je zapisal točno to. Vi veste, da na tem svetu sedijo strokovnjaki, tisti strokovnjaki, ki so bili v preteklosti vključeni v delovne skupine, ki so pripravljale analize o stanju v Celjski kotlini. Taisti strokovnjaki so zapisali v svoje mnenje, »Pozdravljamo zakon kot interventen prav zaradi neukrepanja ministrstva,« citiram iz njihovega mnenja, »prav zaradi neukrepanja ministrstva in akutnosti problemov,« še nadaljujejo na SAZU-ju, »prioriteta je sanacija vseh vrtcev v Celju, kjer se otroci igrajo na zastrupljenih igriščih.« Tako so zapisali. In to so ljudje, ki vedo, o čem govorijo. Tega si nisem jaz izmislila. Nadalje je mnenje Varuha človekovih pravic. Bom tukaj mogoče kar malo citirala, kaj je napisal Varuh človekovih pravic. Bilo je že prej izpostavljeno v stališču poslanske skupine, kako dolgo že varuh opozarja. Tukaj je že varuh sam v svojem stališču napisal, »že vse od leta 2011 večkrat smo terjali pospešitev sanacije.« Piše tukaj. »žal pa tudi za leto 2017 ne moremo poročati o napredku …« Potem je tukaj navedeno, kaj se je dogajalo, kaj se ni dogajalo in Varuh človekovih pravic zaključuje, citiram, »menimo, da kronologija aktivnosti Ministrstva za okolje in prostor ne potrebuje posebnega komentarja, saj sama po sebi kaže, da zadeve potekajo absolutno prepočasi, saj ni videti bistvenih premikov v želeni smeri. Dojemamo vezanost na dokončanje nekaterih postopkov, vendar pa razumnih razlogov za neaktivnost na ostalih področjih ni videti.« Konec citata. Tudi Mestna občina Celje že vrsto let opozarja, da se zadeve ne premikajo. Bilo je izpostavljeno tudi s strani predstavnikov Mestne občine Celje, da so ves čas v stiku z Ministrstvom za okolje in prostor – seveda, teh nekaj sestankov je bilo izvedenih tudi v tem mandatu – in da dejansko nobenega napredka ni. Zato tudi Mestna občina Celje podpira ta zakon. Tukaj bi kljub vsemu se morala, seveda, pomuditi še pri tem očitku nesistemskosti. Tudi danes je že bilo izpostavljeno in tudi strokovnjaki so si tukaj enotni: sistemski zakon je Zakon o varstvu okolja. Jaz kot poslanka ne morem pripraviti sistemskega zakona, se pa naslanjam nanj. Ampak to zaradi tega, ker ga ministrstvo v štirih letih ni pripravilo. Samo zaradi tega! In nisem videla, včeraj smo ravno glasovali o zakonu o podlubnikih. Jaz nisem videla, da bi za ta zakon vaše ministrstvo nasprotovalo zaradi nesistemskosti. Nisem tega videla. Tu imamo mnenje Zakonodajno-pravne službe za zakon o podlubnikih, pa bom citirala, kaj je Zakonodajno-pravna služba tukaj izpostavila. Moram pa posebej poudariti, da je ta zakon Poslanska skupina SMC podprla zaradi dimenzij škode, zaradi utemeljenih razlogov, lahko smo tukaj samokritični, lahko si priznamo, da je bil sprejet prepozno, ker ga je sedaj treba sprejeti celo za nazaj – tukaj niste imeli težav. Zakonodajno-pravno [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Dovolite? Dovolite? Dovolite? [[oglašanje iz dvorane]] Niste imeli pripomb. Niste imeli pripomb. Nisem vas slišala [[…]]
Mir v dvorani, prosim!
[[…]]da bi v primeru sprejemanja tega zakona kričali, da gre za nesistemski zakon. Nisem vas slišala. Naj navedem nekaj opozoril Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora za ta pričujoči zakon. »Ne nazadnje bi s predlagano materijo lahko dopolnili sistemski zakon o odpravi posledic naravnih nesreč, saj predlog zakona določa, da se prenamnožitev populacije podlubnikov šteje za naravno nesrečo. Če jo opredelimo kot tako, situacija prenamnožitve podlubnikov sodi pod režim naravnih nesreč, kot ga določa Zakon o odpravi posledic naravnih nesreč.« Nadalje Zakonodajno-pravna služba opozarja, »… da se posamezne določbe predloga ponavljajo ne le v Zakonu o odpravi posledic naravnih nesreč, pač pa tudi v Zakonu o gozdovih, Zakonu o ukrepih za odpravo posledic žleda« in tako dalje. In da je interventnost tega zakona razvidna zgolj in samo iz enega člena predloga zakona. Zakaj to govorim? Zato, še enkrat ponavljam, ker tukaj pa niste glasno izražali svojega nestrinjanja, da bo sprejet nesistemski zakon. In ker je očitno dovoljeno prinašati v Državni zbor nesistemske zakone samo ministrom, poslancem pač ne. In da smo sprejeli nesistemski zakon zaradi varovanja gozdov, zaradi varovanja življenja in zdravja Celjank in Celjanov pa ga očitno ne smemo. Tako si jaz to predstavljam. Kar zadeva, tule pišete v mnenju Vlade, da v zakonu ne urejam sodelovanja javnosti. Naj vas obvestim, da sem v času priprave tega besedila verjetno izvedla več sestankov z javnostjo, strokovno, s civilnimi iniciativami in z lokalnimi skupnostmi, kot ste jih vi v celotnem mandatu, in opravila v bistvu vaše delo. To je razvidno tudi iz vseh pisem podpore, ki smo jih prejeli; se pravi, da je ta naloga z moje strani bila opravljena. Vaše mnenje seveda obsega te štiri strani, tule pa imam cel kup stališč, ki smo jih prejeli poslanke in poslanci, so tudi v sistemu, si jih lahko pogledate, s kom vse so stvari usklajene in kdo vse zadeve podpira. Seveda je ena izmed bistvenih težav, ki ste jih navedli v vašem stališču, tudi financiranje same sanacije. V mnenju pravite, »opozarjamo, da predlagani zakon Ministrstvu za okolje in prostor, Ministrstvu za zdravje in Nacionalnemu inštitutu za javno zdravje, Območni enoti Celje, nalaga nove naloge,« in zdaj, »za izvajanje katerih bi bilo treba zagotoviti dodatne kadre in s tem povezana finančna sredstva«. Mislim! Upam, da ste to mnenje prebrali, preden ste ga tudi podpisali, no. Res upam. Zaradi teh nekih dodatnih nalog zdaj zahtevate dodatne kadre na dveh ministrstvih in na Nacionalnem inštitutu za javno zdravje! Naj se to sliši! Kolega Žnidar vam je v ponedeljek postavil eno poslansko vprašanje na to temo. Zelo pozorno sem poslušala, kaj ste na to vprašanje odgovorili, in vas bom zdaj citirala. »V Celjski kotlini je prav gotovo treba najprej ugotoviti, kaj je tisto, kar obremenjuje okolje. Po razgovorih, ki sem jih sama imela tudi s predstavniki Nacionalnega inštituta, določenih zdravstvenih problemov, ki bi odstopali, ki bi bili višji ti problemi, kot so v celotni Sloveniji, ni. In je seveda zato potem problem, kaj država plača, tako kot je predlagano v tem zakonu, bi pa vse stroške nosila država.« To je vaš odgovor, medtem ko po Zakonu o varstvu okolja povzročitelj plača. Zdaj bi pa res rada, res rada, ker sem iskala, temeljito, slišala en primer v Sloveniji, ko je ministrstvo doseglo, da je povzročitelj plačal. Tudi v Mežici ni tak primer. Res bi rada za tak primer slišala. Namreč, zakaj? Zato, ker je bila to moja največja zagata, ko se je to besedilo pripravljajo. Absolutno se zavedam tega načela, zavedam se, da je to pravilo tudi znotraj Evropske unije, da povzročitelj plača in se vsi strinjamo, verjetno. Mora plačati! Ampak, sama izvedba tega v praksi – tega pa ni! In verjetno ni problem poslanca, kako bo država to izvedla oziroma dosegla uveljavljanja tega – povzročitelj plača –_ in sem odprta tudi za vaše predloge, zakon je danes v prvi obravnavi. Res pričakujem, da bom dobila kakšen vaš predlog, na kakšen način naj to vnesem noter v besedilo, da bomo lahko dosegli uveljavljanje tega načela. Res! Bi si želela in tudi s Poslansko skupino Levice smo se točno o tem pogovarjali in tudi Poslanska skupina Levice dela na tem in upam, da bomo našli neko rešitev, s katero bomo tudi to lahko popravili. Se pa strokovnjaki strinjajo in na to moram opozoriti kljub vsemu, ker to so strokovnjaki, ki se dolga leta ukvarjajo s to problematiko, da je v bistvu razsežnost problema takšna, da tudi oni menijo – in zato je tudi takšna rešitev v zakonu, ne glede na to, da ste vi v odgovoru na poslansko vprašanje zatrdili, da samo država plača. Ni res. Ni res, v zakonu piše drugače! Strokovnjaki menijo, da zaradi obsežnosti sanacije in zaradi višine finančnega vložka v to sanacijo je najprimerneje razporediti breme med onesnaževalce, lokalne skupnosti, pa tudi državo, da nikakor ne bi bilo primerno, da bi prelagali odgovornost samo na enega izmed teh deležnikov, ker vsak dejansko nosi svoj del krivde. Sicer pa so sami stroški, ki jih zdaj problematizirate, povzeti iz dela delovne skupine, ki je svoje delo opravila po naročilu Ministrstva za okolje in prostor in je te ukrepe že spisala in jih v tej delovni študiji tudi razporedila že med državo in občino. To nikakor ni bilo problematizirano leta 2013, ko je ravno na teh strokovnih podlagah nastal ta osnutek odloka, ki je bil pripravljen za podpis, takrat to ni predstavljalo nikakršnega problema. Poleg tega je bilo tudi stališče Sveta za okolje na SAZU, da način reševanja, kot je v Mežici, kjer država nosi vse breme, ni primeren, in bi bil tak način, kot je zdaj v zakonu, primernejši, in je nastal ravno na podlagi pripomb na Slovenski akademiji znanosti in umetnosti. Ta navedba fiskalnega pravila, da se mora torej zdravje Celjank in Celjanov in Štorčanov podrejati fiskalnemu pravilu, to namreč piše v stališču Vlade. Naj vas opozorim, da vi tu navajate Odlok o okviru za pripravo proračuna sektorja država, ki velja do leta 2020, na ta odlok se namreč v svojem stališču sklicujete. Pa bi vas opozorila, da moj zakon predvideva začetek financiranja v 2020, torej se ne pokriva s tem odlokom. Naslednja točka, ki jo mnenje Vlade problematizira, so karte, ki so vključene v predlog zakona. Nad tem sem pa resnično izjemno presenečena in res ne vem, kdo je pisal to stališče Vlade. Zakaj? Ker sem karte pridobila iz vašega ministrstva. Ker so karte, ki so bile v prvem osnutku predloga zakona, povzete iz projekta, ki je nastal na podlagi delovne skupine, in sem bila na Svetu za varovanje okolja opozorjena, da te karte niso primerne. Nakar sem opravila telefonski klic na Ministrstvo za okolje in prostor in pridobila karte, ki so zdaj vključene; se pravi, pripravili ste jih pri vas in so bile podlaga za tisti odlok, ki je bil že pripravljen v preteklih mandatih na ministrovi mizi za podpis. In takrat te karte niso bile problematizirane. Zato se čudim, resnično. Pomudila bi se še pri trditvi, da je nesistemska neposredna določitev izvajalca monitoringa kot Nacionalnega inštituta za javno zdravje, Območna enota Celje, kot smo zapisali v ta predlog zakona. V stališču Ministrstva za okolje in prostor piše, da »je takšna določba v popolnem nasprotju s svobodno gospodarsko pobudo in prostim pretokom storitev na notranjem trgu Evropske unije.« Ugotavljam, da gre tu ponovno za neutemeljeno razlikovanje med Mežico in Celjem. Popolnoma neutemeljeno! Ravno zadnjič, v ponedeljek, pri odgovoru na poslansko vprašanje kolega Žnidarja ste razložili, kaj vse opravlja v okviru sanacije Mežiške doline Zavod za zdravstveno varstvo Ravne. Kaj vse, pa da ne bom naštevala, ker je tega kar precej. In jaz predlagam v tem zakonu popolnoma isto, da Nacionalni inštitut za javno zdravje opravlja biomonitoring in da tudi spremlja zdravstveno stanje otrok. Ne nazadnje, Nacionalni inštitut za javno zdravje je nazadnje bil še javna služba. Jaz se seveda zavedam, da v 23.a členu Zakona o zdravstveni dejavnosti piše, da izvaja oziroma spremlja zdravstveno stanje prebivalstva na nacionalni ravni, s tem se strinjam. Vendar pa ministrstvo pozablja, da v nadaljevanju piše tudi, da Nacionalni inštitut za javno zdravje lahko opravlja tudi druge naloge na področju javnega zdravja, če je to določeno s posebnimi predpisi. Ta zakon, ki je danes na mizi, je ta poseben predpis. Če bi te navedbe držale, potem ugotavljam, da je tudi v primeru Mežiške doline ravnanje oziroma izvajanje Nacionalnega inštituta za javno zdravje nezakonito, ker krši svobodno gospodarsko pobudo. Ne vem, če je temu res tako. To piše v mnenju, ki ste ga spisali na Ministrstvu za okolje in prostor. Predvsem pa sem razočarana in moram reči, da sem potrta in žalostna zaradi vaše zadnje trditve, ministrica, ki so jo izrekli ravno tako v okviru odgovora na poslansko vprašanje, in sicer: »V Celjski kotlini je prav gotovo treba najprej ugotoviti, kaj je tisto, kar obremenjuje okolje. Po razgovorih, ki sem jih sama imela tudi s predstavniki Nacionalnega inštituta določenih zdravstvenih problemov, ki bi odstopali, ki bi bili višji, ti problemi, kot so v celotni Sloveniji, ni.« In je zato problem, kaj država plača. Na to sploh ne vem, kaj naj rečem. Znanstveni dokazi kažejo, da so arzen, kadmij in nikelj človeku genotoksične, rakotvorne snovi. To je znanstveno dokazano. Če navedem strokovno mnenje, ki je vsebovano tudi v EU direktivi: »Kadmij je ena najbolj strupenih snovi na svetu, saj preprečuje delovanje številnih encimov v telesu, encime pa uporabljamo za kompletno delovanje vseh procesov.« Izjava dr. Fazarinca, če ste jo mogoče zasledili, on je specialist nefrolog, ki je izjavil: »Epidemija raka in vseh bolezni, povezanih z onesnaženim okoljem, nas v Celju šele čaka. Ko bo izbruhnila, je ne bo mogoče zaustaviti, saj gre za rakotvorne toksične in genotoksične snovi, ki počasi zastrupljajo nas in naše potomce.« To sem citirala, tega si nisem izmislila. Zato me ta vaša izjava tako žalosti. To vašo izjavo demantirajo tudi vse raziskave, ki so bile izvedene. Prva je bila že leta 1999, Robert Šajn, Geokemične lastnosti urbanih sedimentov na ozemlju Slovenije, druga leta 2002, tretja leta 2006. Vsa znanstveno ugotovljena dejstva v raziskavah dr. Lobnika, dr. Špesove, Uranjek-Domitrovičeve, Grčmana, Žibreta, Šajna, Cvetke Ribarič Lasnik in tako naprej. Kot je bilo danes že enkrat izpostavljeno, podstrešni prah vsebuje stokrat več kadmija in petdesetkrat več ostalih polutantov, kot je slovensko povprečje. Podstrešni prah okoli Cinkarne Celje je kvalitetna cinkova ruda in tako naprej. Še mogoče tukaj en citat iz enega mnenja Nacionalnega inštituta za javno zdravje iz leta 2012. »Iz analize zemljin in prašnih usedlin je razvidno, da so v okolju prisotne številne težke kovine (kadmij, arzen, krom, nikelj, svinec, titan). Meritve so opravljene v zemljini in prašnih usedlinah in kažejo na obremenitev okolja z nevarnimi snovmi in posredno človeka. Vsebnost težkih kovin v zemljini predstavlja vir prašenja v okolici in s tem onesnaženja zunanjega in notranjega okolja. V primeru onesnaženja prihaja do suspenzije in resuspenzije suhe snovi oziroma prašnih delcev zemljine, onesnažene s težkimi kovinami. Tako podatki posredno kažejo na izpostavljenost populacije v okolju s težkimi kovinami. Menimo, da je glede na prisotnost rakotvornih snovi v okolju potrebna celovita sanacija že onesnaženega okolja in sprememba tehnoloških postopkov, ki povzročajo onesnaženje okolja. Težke kovine vstopajo v telo predvsem preko dihal in prebavil. Vnos preko prebavil je možno s prepovedjo uporabe onesnažene hrane in vode preprečiti. Tako ostaja vnos preko dihal najpomembnejši in tisti, ki ga brez obsežne sanacije ne moremo preprečiti.« Zaradi vsega tega ne pristajam na to, da se reševanje tega problema prenaša na naslednje mandate, pogojuje s sprejetjem ne vem kakšnih vseh novih predpisov in da to že ni bilo storjeno. Hvala lepa.
Besedo ima ministrica za okolje in prostor, gospa Irena Majcen.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Mogoče bi pri tem svojem izvajanju vseeno začela z navedbo, da je ministrica, ne vem ali sprocesirala ali pa zahtevala obravnavo gradiva, ki je bilo pripravljeno na našem ministrstvu, sprejela ga je pa Vlada na dopisni seji. Sama niti slučajno nimam moči, da bi določala obravnavo gradiva ali pa točke dnevnega reda na seji Vlade. Ali je bila to odločitev zaposlenih, generalnega sekretariata Vlade ali predsednika, ne znam povedati, ker se v te postopke z ministrskega stola ne vpliva, mogoče kdaj kdo vpliva, sama nisem še za nobeno točko. Tako to vašo navedbo ostro zavračam in mi je žal, da imava takšen način razgovora, še posebej zato, ker si je v pogovarjanju treba pustiti včasih tudi nekaj več prostora kot zgolj pri priškrnjenih vratih. Druga zadeva, na katero se bom obrnila, je zakon o podlubnikih, ta zakon je spisalo Ministrstvo za kmetijstvo. Razumem, da je treba neke stvari očitati, je pa včasih vseeno dobro, če se ve, kaj se očita. Zakaj se sploh na to odzivam oziroma navajam? Zaradi tega, ker potem v nadaljnjih očitkih gre nekaj v tej smeri, torej samo, da se očita, pa ni pomembno kaj. Ni mi težko priznati in vem, da smo hitro po imenovanju ustanovili skupino, ki bi na odloku iz leta 2013 delala naprej, torej pripravila takšen program, takšno uredbo, kot je za Mežiško dolino. Tukaj prisotna generalna direktorica Direktorata za okolje je to skupino vodila. Zdaj v teh razgovorih mi je povedala, da z njene strani z vami ni bilo posredovanih nobenih gradiv, ampak, če bi bilo potrebno, zakaj pa ne. Saj naše delo je za javno vedno odgovorno, pripravljeno izvajati. Ko smo imeli pripravljeno to delovno skupino, je potem bil naslednji korak, da se pripravi nova uredba o tleh, ki bi času primerno, torej leto 2015, 2016 predpisane količine dovoljene, opozorilne in vse te vrednosti nevarnih elementov v tleh opredelila. Če govorimo za okolje dejansko največ predpisov ali pa takih segmentov ureja evropska zakonodaja, pa je na ravni določanja teh vrednosti okolju neprijaznih elementov pravzaprav že Evropska unija se umaknila. Zakaj je temu tako? Vem, da bom spet deležna očitkov, da seveda nisem noben strokovnjak in se tega zavedam, res nisem. Zaradi tega, ker so nekateri elementi težkih kovin v tleh odraz okolja, v katerem je zemljina skozi tisočletja nastajala. Prav za uredbo o tleh smo z Biotehniško fakulteto, katedro za tla, prosili, torej imeli tudi seveda pogodbo, da so pripravili vse te normative. Naša želja je dejansko bila – v sedaj sprejeti uredbi oziroma uveljavljeni uredbi tega ni, so samo eni parametri, za katerakoli tla, mi smo pa želeli, da se ločijo zemljine ali pa tla, kjer se izvaja ali izobraževalna dejavnost ali varstvo otrok, torej predšolskih otrok, ali otroška igrišča. Ta tla bi morala imeti najnižje vrednosti elementov. Potem je druga skupina, torej tam, kjer je bivalno okolje, potem so posebej bili določeni s strani strokovnjakov ti parametri za tla, ki se uporabljajo za kmetijsko proizvodnjo, in potem v tem zadnjem segmentu seveda tudi za tla, kjer je dejavnost industrije podjetij. Po objavi tega akta, akt smo pripravili pri nas, torej naši sodelavci, medtem kot strokovne podlage pa je podala Biotehniška fakulteta, je neupoštevajoč naše in njihove, torej razlago Biotehnične fakultete, strokovnjakov, se je – pustimo druge – na mene vsul plaz, da neodgovorno ravnam s takim aktom. Mi smo ga umaknili, mi je pa zelo žal, da tudi nevladne organizacije niso bile pripravljene skozi dialog ugotoviti skupaj z nami in s strokovnjaki Biotehniške fakultete, kako naravnati te parametre. Zakaj je to pomembno? To je pomembno predvsem za mene iz razloga, ker je pri sanaciji kateregakoli degradiranega območja v Sloveniji – razumem, da zakon govori o Celju, s pozicije ministra pa je treba gledati na celotno Slovenijo – je treba le vedeti, do kakšne vrednosti je treba zemljino na degradiranem območju čistiti. Zemljino dejansko s kemičnimi postopki se da stabilizirati oziroma te ne nevarne elemente tako stabilizirati, da je varnost višja, je pa to postopek, ki ne samo da ni enostaven, je zelo zahteven. V spominu imam to sanacijo zemljine, ki jo upravljala in seveda tudi sredstva zagotovila Občina Celje, kjer smo mi v odgovoru Evropski uniji na poizvedovalni postopek razlagali, da ta kemični proces oziroma to nalogo težko upravljajo predvsem zaradi tega, ker je bilo tisto leto nekaj več vetrovnih dni in takrat je bilo treba prekiniti te postopke. Tako je lepo povedati, dejansko pa mislim, da so tudi številni prebivalci Celja ugotovili, kaj taka sanacija pomeni. Seveda za sanacijo je pomembno, do katere vsebnosti elementov se bo treba te sanacije lotiti, zato je prav to nesprejetje uredbe o tleh tudi pri mojih sodelavcih – priznam pa, tudi za mene – bil pravzaprav glavni povzročitelj, da ta delavna skupina ni zaključila z delom. Zavedam se, da takoj po Celjski kotlini pridejo na vrsto druga območja v Republiki Sloveniji. Okoli zdravstvenega varstva sama ne bom podajala izjav, nisem nobeden strokovnjak, se pa tudi že vam navedla, da sem takrat imela razgovore z gospodom Erženom. Prav gotovo je Nacionalni inštitut za javno zdravje prava institucija, ki lahko podaja relevantne podatke, sama jih res ne morem. Dejstvo je, da so občine v celotni Sloveniji opravile analize tal na območju vrtcev in šol, ne samo v Celju, torej v celotni Sloveniji, in marsikatera analiza je pokazala, da je potrebno zemljino zamenjati in so občine to tudi izvedle. To govorim predvsem zaradi tega, da ne bi bil razlog, da je ta zakon treba sprejeti zato, da se bo ta proces izvedel ali nadaljeval in tudi Občina Celje je seveda to izvedla. Torej okoljsko škodo plačati, da v primeru Vrhnike, ta zadnji primer in seveda je podjetje dolžno poravnati stroške tisti aktivnosti, ki jih je treba izvesti, da se ta okoljska škoda sanira. Nimam težav, da ste vi kontaktirali z zaposlenimi na ministrstvu, pravzaprav sem vesela. Očitno imate več uspeha, kot ga imam sama. Bi pa vseeno povedala, da kar malce dvomim, da ste imeli toliko uspeha v kontaktiranju pri pripravi tega zakona, ker če bi ta njihova pripravljenost bila tolikšna, kot mi skušate sedaj navajati, bi ga pripravili oziroma bi pripravili na ministrstvu uredbo. Res je, da se bo ta postopek tako – ali z zakonom ali z uredbo – nadaljeval, sama pa kot ministrica zagotavljam, da ga ne bo moč nadaljevati na način, da se bo obravnavala samo Celjska kotlina, ampak na način, da se bodo obravnavala degradirana območja v celotni Sloveniji. Hvala.
Besedo ima gospod Saša Tabaković, pripravita naj se gospa Ljudmila Novak in gospod Ivan Hršak.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Predlog Zakona o nujni sanaciji posledic čezmerne obremenitve okolja na območju Celjske kotline, ki smo ga vložili poslanci s prvopodpisano kolegico Janjo Sluga, temelji predvsem na objavljenem poročilu o okolju v Republiki Sloveniji iz leta 2017. To poročilo sicer poudarja, da se stanje v Republiki Sloveniji zagotovo izboljšuje, pa vendar se poročilo precej manj posveča stanju okolja na posameznih regijah, kjer je situacija zaskrbljujoča predvsem glede kakovosti zraka ali onesnaženosti tal. To so predvsem območja, kjer se je oziroma se izvaja povečana rudniško-topilniška ali metalurška dejavnost. Torej ta območja, ki jih sicer poznamo kot degradirana območja, kar Celjska kotlina zagotovo je. Obsežnost površin in stopnja onesnaženosti zlasti zemljišč je v tem delu izstopajoča. To smo lahko slišali tudi v prejšnjih razpravah. Zagotovo zahteva neko prednostno obravnavo in tudi neko interventno reševanje. Na to so nas opozarjali ne samo stroka, tudi različne civilne iniciative, ampak tudi različne medijske objave. Če se spomnimo samo ob zadnji sanaciji vrtčevskega igrišča, ki se je vlekla kot jara kača. To so seveda vse zagate, ki so enostavno takšne, kot so, zaradi tega ker interes lokalne politike pri reševanju teh vprašanj žal ni vedno v sozvočju z državo. Zato se mi zdi prav, da se določene zaveze in interes – in zagotovo lahko govorimo o javnem interesu in tudi seveda neki javni koristi – enostavno končno zapišejo v zakon. Predlog zakona vzpostavlja odgovornost države in lokalnih skupnosti, pa tudi onesnaževalce. Na njih se v predlogu zakona ni pozabilo. Se pa strinjam, da se lahko ta del zagotovo tudi dopolni, da pripravijo in financirajo programe ukrepov za izboljšanje kakovosti posameznih delov okolja na območju Celjske kotline. Območja se bodo glede na raven onesnaženosti predvsem s kadmijem, cinkom in svincem razvrstila na tri podobmočja, ki bodo potem na ta način obravnavana tudi prioritetno. Tukaj moram reči, da sem zelo zadovoljen, da predlog zakona to prioriteto prepoznava; poleg območja stare cinkarne in naselja v bližini predvsem območja otroških igrišč, šol, vrtcev, zelenjavnih vrtov in kmetijskih zemljišč z boniteto 60 in več. Prednost zakona se mi zdi tudi v tem, da se poleg različne uporabe sodobnih tehnologij in načinov za sanacijo tal, od nadzorovane zamenjave zemlje, varnim ravnanjem z odlagališči odpadkov, omejevanjem emisij prašnih delcev v zraku ob gradnji objektov, potem tudi mokrega čiščenja cest na mestih, kjer so ugotovljene presežne vrednosti nevarnih kovin v cestnem prometu, da se kot prioriteta, predvsem kot neka zaveza s predlogom zakona uvaja tudi dodaten humani biomonitoring na vsebnost nevarnih kovin na prebivalcih. Še posebej se bo ta monitoring spremljal, torej zdravstveno stanje se bo spremljalo na otrocih, kjer se bo lahko potem tudi končno potrdilo, koliko so vsi ti ukrepi,ki jih danes s predlogom zakona tudi uvajamo oziroma še bolj utemeljujemo, uspešni in dejansko pripomorejo k boljšemu zdravju in počutju ljudi. To pomeni, da se na nek način s predlogom zakona predlog za sanacijo ne končna, ampak se v resnici šele začne. Kar se tiče stroškov programa sanacijskih ukrepov, zdi se mi, da ti po oceni predlagatelja sicer znašajo okvirno 24 milijonov, pa vendar bodo ta sredstva razporejena v obdobju 10 let. Mislim oziroma osebno laično ocenjujem, da je to verjetno v tem trenutku dovolj, ker potem govorimo seveda o sredstvih cca 2,5 milijona na leto. Je pa seveda prav, da so ta sredstva urejena in da se jih sprejme v soglasju z vlado, lokalno skupnostjo in tudi povzročitelji onesnaževanja. Glede na to, da se po skoraj 30-ih letih dejansko zagotovi izvajanje ukrepov za zmanjšanje posledic okoljske škode, predvsem kot posledic dolgoletne metalurške oziroma tudi lahko rečem gospodarske dejavnosti, in da se izboljšuje naravno okolje in zdravstveno stanje prebivalcev Celjske kotline, da je res verjetno skrajni čas, da se zakon podpre. Še posebej, kot rečeno, glede na zakonske prioritete, ki se dotikajo tudi okolja, s katerim se mlajši, za katere ponarodelo pravimo, da so naše največje bogastvo in prihodnost, da pravzaprav ti mlajši s tem okoljem prihajajo v nek neposreden stik. Se pa moram tudi sam odzvati na izvajanje kolega Gorenaka v svojem stališču. Moram mu replicirati, glede na to, da me je tudi v svojem stališču omenil. Sicer ne vem, kako se kdo sprehaja po tem državnem zboru, me v resnici tudi ne zanima, jaz sem zakon podpisal in ga bom tudi podprl, te humorne vložke pa prepuščam tudi verbalnemu talentu kolega Gorenaka. Je pa tako; teh koluarnih zgodbic je v Državnem zboru ogromno, ogromno. Tudi o kolegu Gorenaku, tudi o Poslanski skupini SDS in tudi o vseh tistih poslancih, ki so se ob nastopu kolega Gorenaka veselo hahljali. Pa se mi zdi enostavno nedopustno in nedostojno, da bi možnost pozicije, ki jo poslanci imamo, izrabljal za tovrstne javne nastope, argumentacije in razprave. Da ne bo pomote, prav je, da so poslanci kritični, da nosijo žar kritičnosti v sebi, tega ne oporekam nobenemu od poslancev, najsibo koalicijskih ali opozicijskih, to celo spoštujem in cenim, se mi zdi pa vseeno prav, da pri izvajanju nekako pazimo na nek okvir, okusen okvir izrečenega. Sicer pa, kot rečeno, zakon bom podprl in mu želim v nadaljnji obravnavi vse dobro. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Ljudmila Novak, pripravita naj se gospod Ivan Hršak in Luka Mesec.
Hvala za besedo in vsem lepo pozdrav! Ta zakon razumem kot nezaupnico Vladi. Poslanka Janja Sluga je naredila veliko delo, ko je pripravila, ne vem s pomočjo koga vse, ta zakon, se posvetovala s strokovnjaki, z ljudmi na terenu in ugotovila, da ne more zaupati lastni vladi, da ga bo uresničila, zato ga bo vložila sama. Ima vso pravico. Jaz to pozdravljam. In bom tudi zakon podprla, čeprav verjamem, da ni sistemski, čeprav verjamem, da ne rešuje vseh problemov, ampak zaradi tega, ker razumem, da je potrebno nekaj narediti na tem področju, da bi Vlada, katerakoli, tudi za nazaj, morala nekaj narediti, pa ni nič naredila. Najmanj neokusno se mi zdi, da ministrica tukaj našteva, česa ta zakon vse nima, kaj bi moral vse vsebovati. Pa, gospa ministrica, žal, pač vi niste svoje naloge opravili. Vem, da imate težak resor, vem, da je veliko problemov, pa vendarle; četrto leto zasedate to mesto, bi lahko bilo narejeno precej več, predvsem je pa problematika huda in pereča. Kdaj bomo začeli sanirati ta območja? Kdaj? Ali res takrat, ko nam bo popolnoma zmanjkalo kmetijske zemlje, ki jo tako veselo prodajamo? Sedaj bomo še lastnike razlastninili in na njih gradimo velike trgovske centre in Magne in tako naprej. Kmalu pa ne bomo več vedeli, kje lahko pridelujemo hrano, ki je za vsako državo in ljudi strateškega pomena, še posebej v negotovih situacijah. Zato govoriti o sistemskem pristopu; seveda, nekje je pač treba začeti in kolegica poslanka Janja je tukaj začela. Verjamem, da jo skrbi za okolje, v katerem živi. Tudi meni ni vseeno za celo Slovenijo in za ljudi, ki živijo v Sloveniji, in imamo takšne in drugačne okoljske probleme. Mislim, da imate tudi izdelan elaborat, kako se znebiti azbesta v Sloveniji, pa se tudi na tem področju, izgleda, ne bo nič nadaljevalo, ali pa bi me zanimalo, kaj bo ministrstvo na tem področju v prihodnosti naredilo. Tudi beremo, da Cinkarna Celje, največji onesnaževalec, je imela lani 25 milijonov dobička. Nekdo pije, vsi bomo pa to plačali. Seveda ima pomembne deleže tudi država v Cinkarni Celje. In beremo, ali bo cinkarna delila dobiček med lastnike ali bo gradila novo tovarno – najprej naj prevzame stroške sanacije okolja, ki ga je degradirala. In ne samo to! Vse analize kažejo, da to dejansko škoduje zdravju ljudi, posledice bomo pa lahko šteli v milijonih čez nekaj let, ko bo prebivalstvo še bolj zbolevalo za rakom, kar je na žalost v Sloveniji že zelo prisoten problem. Zato onesnaževalci naj plačajo! Vemo, da se lastniške strukture lahko hitro menjajo, da se novi lastniki morda ne bodo strinjali ali karkoli. Jaz sem za to, da plača tisti, ki je takšno onesnaženje povzročil. Država je pa tista, ki pripravi zakone, odloke, uredbe ali ne vem kaj še vse, in zagotavlja oziroma nekako primora onesnaževalce, da ta problem sanirajo in ga rešijo. Kar precejkrat sem slišala, ko smo govorili o pokopu žrtev iz Hude jame in so mnogi želeli, da bi se pokopali v spominskem parku Teharje, pa smo slišali tam ni mogoče, potrebna je sanacija, tam je bilo odlagališče smeti, Cinkarna Celje in tako naprej in tega ni mogoče. Mislim, no, ja, saj mogoče pa res bomo kmalu pristopili k temu problemu in se bodo stvari rešile; ampak očitno ni tako. Zato ta zakon pozdravljam, čeprav verjamem, da ni popoln, ampak predstavlja pa začetek reševanja nekih hudih problemov onesnaževanja okolja in problemov, ki škodijo zdravju ljudi. Zato ga bom podprla, ker ga tudi razumem kot nezaupnico Vladi, ki ni nič naredila na tem področju.
Besedo ima gospod Ivan Hršak, pripravi naj se gospod Luka Mesec in gospod Jani Möderndorfer. Gospod Hršak, izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči! Danes je bilo že veliko rečenega o tej problematiki v Celjski kotlini. Podan je bil tudi podatek, da ta zadeva nekako traja že 30 let. Mi, tudi Janja Sluga, smo v tem Državnem zboru že štiri leta. Ta predlog zakona pa je vložila zdaj, nekaj mesecev pred volitvami. To je tipičen predvolilni zakon. Seveda, če bi resno mislila, bi to lahko storila že v prvem, drugem ali tretjem letu, ampak je čakala do tik pred zdajci. Da ne bo pomote, jaz podpiram vsako sanacijo degradiranih območij kjerkoli v Sloveniji, tudi v Celjski kotlini, tudi tam, da me ne bo kdo zdaj napadel, da ne, ampak ne na podlagi tega nesistemskega zakona, kot ga je vložila poslanka Janja Sluga. Če bo ta zakon sprejet, potem bomo od tistega dneva naprej, ko bo sprejet, državljani ločeni na dva nivoja – za ene, ki bodo imeli težave z degradiranjem na svojem območju, bo država reševala na podlagi odloka, v Celjski kotlini bo pa reševala na podlagi zakona. Pri tem, da smo že slišali, da se Mežiška dolina, ki je pa res največji problem v Sloveniji, rešuje na podlagi odloka iz leta 2008, če se pravilno spomnim. V lanskem letu je država sprejela že sedem drugih odlokov, da ne bom govoril o svojem Zasavju in vseh drugih mestnih občinah, med drugim tudi za Celjsko kotlino, za Mestno občino Celje. Ne glede na to, da se tam rešuje varstvo zraka, so tam tudi ukrepi, ki rešujejo problematiko tal. Ampak očitno za nekatere seveda to ni dovolj. Moram reči, da se v Mežiški dolini s tem načinom, kot se danes hoče, se pravi, s sprejetjem tega nesistemskega zakona, ne strinjajo in se počutijo drugorazredne. Na primer, tule je pismo župana Občine Ravne na Koroškem, ki pravi, da ne podpirajo zadeve na osnovi različnih pristopov; za nekatera okolja bo odlok, za druga bo zakon, ki ne zagotavljajo enakopravne obravnave degradiranih območij, predlagajo pa sprejetje enotnega sistemskega zakona, ki bi vključeval vsa degradirana območja, ki so potrebna sanacije, se pravi, na osnovi enega zakona za vso Slovenijo, se pravi, tam, kjer je to potrebno. Tudi za moje Zasavje, konec koncev! Zakaj smo pa Zasavčani manj vredni kot Celjani, za Zasavje je dober odlok, za Celjsko kotlino bi bil pa zakon. Skratka, s tem se absolutno ne strinjam, in to sem moral tudi povedati. Povrh tega je bilo rečeno, da je ta zakon nesistemski, da je v določenih točkah neizvršljiv, da ne vsebuje nobenih novih rešitev, čeprav je Janja Sluga govorila, kako njen predlog zakona daje napotek oziroma vodilo, kako bi reševali takšne in podobne primere v bodočnosti. Seveda to ne drži, to je tudi Vlada v svojem mnenju povedala. Nadalje, ne glede na to, da je kolegica Janja rekla, da je vključila v pripravo predloga zakona javnost, smo slišali, tudi ministrica je jasno povedala, kako te zadeve gredo. Ne samo, da se boš z nekom pogovarjal, ampak na drugačen način; skratka, ta javnost je bila izvzeta, ni bila prisotna, bi pa morala biti na podlagi 11. člena Zakona o varstvu okolja. Janjo Sluga ta problematika zelo zanima in tik pred volitvami je šla v to, da bi zadevo nekako uredila. Vzporedno s tem pa v Državnem zboru poteka tudi moja aktivnost glede Zakona o hidroelektrarnah na srednji Savi; tudi ta zadeva se že 13 let ni nikamor premaknila. Od junija, ko sem vložil ta predlog, ne vložil, predlog zakona sem predstavil Poslanski skupini SMC in po koalicijskem protokolu bi v petih dnevih morali odgovoriti, ali ga sprejemajo ali ne; sopodpisništvo ali ne. No, v 226 dnevih tega odgovora nisem dobil, danes smo že 16. februarja, že 240 dni ga še ni. Skratka, toliko o tem, kdo koga podpira, kaj razume. Bi pa rekel še tudi to, tukaj je kar dosti napadala našo ministrico, to ni v redu, ono ni v redu. Jaz bi se vprašal, kaj pa dela gospod minister Gašperšič na svojem področju. Mi vemo, če se spomnimo, da je rekel glede izgradnje drugega tira, rekel je, če ne bo lopata zasadil v letu 2017, bo odstopil. Jaz nisem videl, da je kje to lopato zasadil in tudi o odstopu nisem nič slišal. Toliko o tistih, ki se zdaj očitno delimo, iz katere kvote kateri minister prihaja; ali je iz Desusa, seveda s tem je vse narobe, če prihaja iz SMC, s tem je pa vse dobro, čeprav ni. Skratka, tega predloga zakona iz vseh teh navedenih razlogov, kot sem jih navedel, ne bom podprl. Hvala.
Besedo ima predstavnica predlagatelja gospa Janja Sluga. Izvolite, imate besedo.
Hvala lepa. Moram se na tole odzvati. Kolega Hršak, res predlagam, da vprašate gospoda Šuštarja, koordinatorja civilnih iniciativ Celja, in dr. Cvetko Ribarič Lasnik iz Inštituta za okolje in prostor Celje, kdaj je nastal prvi osnutek predloga, ki ga imate danes na mizi, in oba vam bosta potrdila, da smo se trudili skoraj dve leti, da smo do tega prišli. Zakaj Celjska kotlina, zakaj samo Celjska kotlina? Zato, ker samo Celjska kotlina poleg Mežice, žal, ima narejene strokovne podlage za sprejetje takega predpisa. Zelo bi bila vesela, da bi tudi ostala območja v Sloveniji imela take strokovne podlage, ampak to je naloga vaše ministrice. In to, da naroči strokovne podlage, tega pa, žal, jaz kot poslanka namesto nje ne morem narediti, žal tega pa ne morem narediti. Da vam še povem, da je Mežica zaradi težav pri financiranju že leta 2011 zahtevala tudi zakon; torej tudi zakon, ne odlok. Rešitve, ki so v tem zakonu, so bile, sem povedala, nadgrajena osnovna verzija zaradi pripomb, ki jih je posredovala meni in kolegu Marijanu, ki je pomagal pisati ta zakon, skupina z akademiki iz Slovenske akademije znanosti in umetnosti. To korespondenco imamo vso spravljeno in vam jo lahko pokažem. To so rešitve, ki so jih predlagali strokovnjaki. Kar pa zadeva hidroelektrarne na Srednji Savi, tukaj se pa moram z vami strinjati; res je, 13 let že stoji, in vi kot poslanec Desusa bi se s svojo ministrico, Desusovo, lahko o tem že zdavnaj dogovorili.
Besedo ima gospod Luka Mesec, pripravita naj se gospoda Jani Möderndorfer in Ljubo Žnidar. Gospod Mesec, izvolite.
Hvala za besedo. Jaz sem načeloma proti posebnim zakonom za posebne situacije, kot je lex Agrokor, lex Magna, lex drugi tir in tako naprej. V tem primeru bom naredil izjemo in tudi naša poslanska skupina jo bo, in sicer iz preprostega razloga. Mi sistemsko ureditev, h kateri pozivate tisti poslanci, ki tej ureditvi nasprotujete, imamo, reče se ji Zakon o varovanju okolja. Po njem naj bi se sprejemali odloki, ki naj bi poskrbeli za to, da se območja, kakršno je Celjska kotlina, Mežiška dolina, Zasavje, Jesenice in še kakšno vam lahko naštejem v Sloveniji, sanirajo po načelu Onesnaževalec naj plača. Torej naj, po navadi je to podjetje, podjetje, ki je odgovorno za onesnaženje nekega območja, tudi poskrbi za njegovo sanacijo. Ampak, ali se ta sistemski zakon izvaja? Malo sem pobrskal po internetu. V Zasavju je obolevnost za rakom veliko višja od povprečja v Sloveniji, v Mežici in v Črni na Koroškem ima vsak peti triletnik višjo stopnjo svinca v krvi, kot je dovoljeno, v Celju, poslušamo, imamo previsoke vsebnosti kadmija, titana in svinca, enih izmed najbolj strupenih snovi, ki povzročajo raka in tako naprej. Ta zakon zato razumem ne samo kot neko ad hoc padalsko rešitev za Celjsko kotlino, ampak predvsem kot klofuto ministrstvu glede postopanja s temi območji. Meni je žal, da smo v tej situaciji, ampak očitno smo prišli do točke, kjer bo treba nek izreden ukrep sprejeti, ne samo zato, da se po več kot 30 letih stvari v Celju in okolici premaknejo naprej, ampak tudi zato, da opozorimo na neizvajanje in nezadostno izvajanje Zakona o varovanju okolja. Slišali smo, da imamo Cinkarno Celje, ki ustvarja po 25 milijonov evrov dobičkov in tako naprej. Ampak denarja za sanacijo škode, ki jo je to podjetje v preteklosti s svojim onesnaženjem prizadejalo prebivalstvu, pa se nekako na najde. Mislim, da je čas, da se začnemo o tem pogovarjati. Zdaj se tudi s predlagatelji ne strinjam o tem, da odgovornost za sanacijo v večji meri prelaga na državo in na občino, in če pride zakon do druge obravnave, bomo sledili ureditvi, ki je zapisana v sistemskem zakonu, torej Onesnaževalec naj plača, v tem primeru Cinkarna Celje naj plača; ampak me veseli na nek način, da smo prišli do tega, da se začnemo pogovarjati o tem, kaj je narobe z izvajanjem tega sistemskega zakona in kako bomo prišli do tega, da začnemo Mežiško dolino, Celjsko kotlino, Zasavje, Jesenice in tako naprej končno sanirati. Upam, da bo ta zakon, ne glede na to, kakšna bo njegova usoda – mi v Poslanski skupini Levica ga bomo podprli –, zdramil ministrstvo za okolje, da začne sprejemati resne ukrepe na tem področju. Toliko za zdaj. Hvala.
Besedo ima gospod Jani Möderndorfer, pripravita naj se gospod Ljubo Žnidar in gospa Anita Koleša. Izvolite.
Dober dan vsem prisotnim! Tema je ena tistih, ko poslanci pričnemo vlagati zakone, in takrat vedno pride do te svojevrstne nenavadne diskrapance, ko se pojavi kolega dr. Gorenak in reče, poslušajte, pa za to je vaša vlada, govorite proti svoji lastni vladi. Seveda se malce igra s temi besedicami, ker dobro pozna in ve, kako to izgleda, ko so lahko v podobni situaciji, razen seveda, če vrhovni šef ni tako močen, da jim to prepove, ampak kakšna taka ugledna persona znotraj stranke, kot je dr. Gorenak, kadar bi se za to odločil, ga verjetno niti vrhovni poveljnik ne bi mogel ga zaustaviti, da ne bi odložil zakona. Ja, ampak takrat bi se zgodil isti pardoks. Pa pojdimo zdaj na bistvo. Tisto, kar je bolj pomembno, in današnja tema je – namreč to sem danes prebral v časopisu, 16. 2. je bilo objavljeno, govorimo pa o članku z naslovom Ministrica krivi nevladnike. Tema je Celjska kotlina in samo onesnaženje in v tem tekstu, da vam ne dolgovezim, je sicer tričetrt teksta, ki niti ni toliko pomemben, pomemben je pa en delček, ki ga sicer nisem najbolj razumel, kaj je hotela s tem povedati, vendar danes v razpravi, ko poslušam, pa vedno bolj in bolj razumem, kaj je pravzaprav želela s tem povedati. Pa da bomo vsi razumeli, naj vas popeljem v to kratko zgodbico, ki bo pravzaprav zelo nazorno pokazala, kje pravzaprav imamo problem. Namreč, citiram: »Ministrica predlog zakona zavrača tudi z očitkom, da gre za nesistematično reševanje težav.« Čemu je potem Mežiška dolina k sreči le izjema? Tam so ugotovili previsoke vrednosti svinca v krvi otrok. Za primer Celja pa je takratni direktor Inštituta za javno zdravje dr. Ivan Eržen, sicer tudi sam Celjan, pojasnil, da v Celjski kotlini ni odstopanja, ki bi statistično gledano lahko tudi dokazovalo, da je kakršnokoli obolevanje prebivalcev v tej kotlini večje od drugod v Sloveniji, ga je povzela ministrica. Potem pa danes v njeni razpravi slišim naslednji stavek. NIJZ je institucija, ki ji pa pravzaprav moramo verjeti. Smo že pozabili Kemis? Kaj se je dogajalo ob Kemisu? Kdo je takrat zatajil? NIJZ! Najprej z obveščanjem, potem z motoviljenjem in tako daleč smo prišli, da sem ga celo pozival, da naj že odstopi dr. Eržen, ko je vodil oziroma saj ga še vedno, žal, vodi Nacionalni inštitut za javno zdravje. Ni znal niti povedati, koliko jih je tam zaposlenih. Na spletni strani je napisano, da jih je med 300 in 500 zaposlenih, in potem mi govorimo, da zaupamo osebi, ki daje izjave, ki so neverjetne. Zakaj se je kolegica poslanka odločila, da vloži zakon? Zato, ker ima vsega dovolj. Zelo preprost odgovor. In to veste vi vsi; tisti, ki ste neposredno evolvirani, ki tam živite, tisti, ki ste se s to problematiko ukvarjali vrsto let, in tisti, ki to samo bežno spremljate ali pa spremljamo. Ker za razliko od kolega Hrška jaz nisem ne Celjan, nimam tam ne sorodnikov, nič nimam tam, pa vseeno podpiram, da se ta tematika rešuje, in nisem tak; češ, če se pri meni doma nečesa ne bo rešilo, potem tudi ne privoščim, da se kje drugje kaj rešuje. Lepo vas prosim! Takšno nastopanje poslanca je nedostojno, ker poslanci smo po ustavi, poslanci Republike Slovenije, poslanci vsega prebivalstva v Republiki Sloveniji, nismo zavezani samo tistemu svojemu volilnemu okraju – ali kako že to gre. Ali se to res pokaže samo zadnji mesec ali pa ko se odpirajo volilne pisarne? Namreč, problem je nekje drugje. Namreč, v Celju je Mestna občina Celje naročila to poročilo oziroma to analizo – ki vemo, kdo ga je delal – Poročilo o analizi vzorcev tal na območju otroških igrišč vrtcev ter vrtov v Celju in okolici. To je bilo leta 2005. 2005! Ne 2016 o tistem, kar bomo potem govorili, ko še NIJZ celo odgovarja, s tem istim šefom NIJZ dr. Erženom, za katerega imam včasih občutek, da niti več ne ve, kdaj je kakšno izjavo rekel in izrekel. Namreč, v tej analizi leta 2005 imamo podatke, da je svinca v vrtcu, če so mejne vrednosti 85, opozorilne vrednosti 100, kritične vrednosti do 530, je samo v vrtcu Gaberje bilo tisoč 100 enot svinca. Kadmija v vrtcu Gaberje, če je mejna vrednost 1, opozorilna vrednost 2, kritična vrednost 12, v tem vrtcu pa je bila 14,4! Še enkrat: 2005. Mi smo pa danes 2017, nobena vlada od 2005 pa do 2017 ni premaknila tega koraka naprej. Vsi se strinjamo, da bi bilo fantastično, če bi za celo Slovenijo uredili na enoten in enak način in kaj ti jaz vem, kaj še vse. Ko bo ta zakon sprejet, ker verjamem v to, da mora biti sprejet, bo vsaka naslednja vlada hitela s poenoteno rešitvijo za celo Slovenijo, ker bo morala to narediti, ker je to njena dolžnost. To so dejstva, in včasih je treba tudi to smer ubrati, ne pa, da poncijpilatovsko rečemo, inštitut NIJZ je pa ja institucija, ki bo povedala, kaj je prav in kaj ne. Če bomo zelo natančni, če bom še naprej poslušal dr. Eržena, kaj je govoril glede lanskega primera v imenu NIJZ – lahko samo se zgrozim! Namreč, on je dal navodilo Mestni občini Celje, kaj naj naredijo v primeru otroškega igrišča vrtca Hudinja. Noter seveda napiše, da je to nevarno, bla, bla, bla, da vas vse ne obremenjujem s temi dolgoveznimi teksti, in na koncu pa vendar zapiše in potem še da navodila, kaj vse je treba narediti za to, da se otrokom ne bo karkoli kaj zgodilo, da se jih pravilno zaščiti. In celo tako reče, da bo zemlja, ki jo boste uporabili za preplastitev, neonesnažena, je potrebno upoštevati, da se pokrije s folijo, treba nove plasti nanositi, kaj jaz vem kaj še. Skratka, resni posegi. Ampak veste, pod ta dokument, uraden, ki ga je poslal Mestni občini Celje, je podpisan on. V izjavi tega istega meseca lansko leto pa reče naslednji stavek, citiram, »Kakšna je količina te snovi v zemljini …« Namreč, kaj vse je treba narediti, kakšna je količina, je treba [[…]]– išče samo izgovore. »Kakšna je količina te snovi v zemljini in kakšna je količina zemljine, ki pride v telo, je treba najprej preveriti. Nadalje je treba upoštevati, kolikšen delež te škodljive snovi v zemljini se raztopi v telesnih sokovih na poti skozi prebavni trakt.« In z vsemi temi neumnostmi utruja, zato da deluje, kako konsistentno in strokovno se je lotil celotne zadeve, češ, kaj vse je treba prej preveriti, zato da izločimo faktorje. Na koncu pa izjavi stavek, s katerim pove – naj ponovno rečem naglas, da ne sme več biti direktor Nacionalnega inštituta za javno zdravje. Reče: »Izmerjene vrednosti tudi takrat še zdaleč niso bile pomirjujoče,« vendar Eržen je javnosti takrat zagotovil, da tveganje za zdravje otrok ni povečano, saj otroci zemlje, poenostavljeno rečeno, v resnici ne jejo. To je eden glavnih razlogov, zakaj pravzaprav ni treba tako grozno skrbeti, ker ni treba niti ukrepati. Vi veste, kaj vse otroci dajo v usta in zakaj vse otroke vlečejo na urgenco, da jih rešujejo, in v katere odprtine vse tlačijo otroci zaradi radovednosti stvari. In to reče nekdo, strokovno usposobljen, za katerega je težko reči ali pa noro reči, da tega ne ve. Ker če ne bi vedel, oprostite, potem tam niti ne sme sedeti. Zato, ministrica, sklicevati se na izjavo dr. Eržena, je bodisi beg v sili, nerazumevanje ali pa kaj tretjega, kar meni ni jasno, boste pa imeli možnost pojasniti. Razumem, da so edino uradne institucije tiste, ki lahko dajejo določene izjave, vendar to je preseglo vse meje. Pa je to, glejte, samo en delček, govorim samo o vrtcih, kje je še vse ostalo. Danes je bilo kar nekaj povedanega tudi o teh mejnih vrednostih, ki jih presegajo, in ljudje, ki se s tem ukvarjajo in opozarjajo venomer, že zdavnaj presegle vse razumne meje. Mi preprosto vemo vsi, kje je odgovor, zakaj so se vse vlade bale oziroma na nek način niso hotele odpirati teme. Vsaka vlada ima svoje cilje in projekte, ki jih hoče izpeljati. Na koncu pa jim nekdo zelo jasno pove, če hočeš izpeljati ta projekt, rabiš toliko in toliko denarja. Ker gre pri sanaciji za velik, resen problem in ne nazadnje tudi resna sredstva, sistematično dolg rok in ne nazadnje problem, ali bo vse to plačala država, ali bo vse to plačala občina, ali bomo ta denar uspeli dobiti tudi od tistih, ki so pravzaprav tudi ustvarili pogoje za to, da se moramo danes pogovarjati o sanaciji. Ali imamo temu primerno zakonodajo, da to sploh lahko dosežemo? Mimogrede, kako mi danes od Cinkarne Celje lahko dobimo denar zaradi onesnaževanja, razen tam, kjer je ona lastnica? Kje imamo pravno podlago? To so vse problemi, s katerimi se je treba preprosto ukvarjati. Vendar govoriti, da bo takrat nastopil trenutek resnice, ko se bo NIJZ zbudil in rekel, zdaj je pa postalo tako nevarno, da je življenje v tej kotlini nezdravo, ogroženo in tako naprej. Oprostite, v Sloveniji imamo preprosto en problem: s problemom se začnemo ukvarjati takrat, ko prvi umre, ko prvi pade ali pa ko pride do prve resne tožbe. Do takrat se ne zgodi nič! Poslanke in poslanci smo dolžni reagirati [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] [[…]]kakšna bo pa končna odločitev – kolega Hršak, tvojih pet minut je že poteklo, tako pusti mene pri miru! –, kakšna bo pa odločitev od nas, je pa od poslancev odvisno. Zato se mi zdi nujno, da damo jasno sporočilo tudi naslednji vladi, kaj pravzaprav jo čaka. Ena resnih težav je, da se mora ukvarjati prej s preventivo, ko pa preventivo zamudi, pa hudo resno s kurativo. Ker na koncu, mislim, da je eno življenje preveč, kaj šele vse ostalo. Pa ne govorim, da mora kdo umreti, lahko tudi zboli, lahko ima slabšo kvaliteto življenja, znižajo se vrednosti nepremičnin; skratka, tisoč razlogov je, zakaj je to treba narediti. Tako, ministrica, predlog: ne dajajte več pohval NIJZ, ker še nikoli ni naredil nič za vašo korist, ampak prej proti vam kot pa kaj za kakšno korist. Zdaj sem že drugič dobil – primer Kemis, Celjska kotlina. Vam povem, ta tretjič bom pa stal pred NIJZ pa čakal, kdaj bo dal odpoved ali pa bo razrešen.
Replika gospod Ivan Hršak.
Hvala za besedo, predsedujoči. Mislim sem, da boste kolega Janija opozorili. Malo je nervozen, mislim, je razpravljal z malo povišanim tonom. No, ampak mi smo od njega že navajeni tega. Očitno je malo nervozen. Ta zadeva zdajle pred volitvami [[…]]Razumem, razumem, da je. Rad bi povedal, da me je napačno razumel oziroma ne da me je napačno razumel, ampak očitno ni hotel povedati tega, kar sem rekel. Jaz sem jasno povedal, da podpiram sanacijo degradiranih površin kjerkoli v Sloveniji za vse enako, ne podpiram pa nesistemskega reševanja. Še posebej sem rekel, da me v Celju, v Celjski kotlini ne bojo narobe razumeli, da tega ne podpiram, ampak na podlagi odloka, na enak način, kot je že zdaj v 2017 tudi bil sprejet. Potem bi rekel še to [[…]]Glede te poplave teh vloženih zakonov s strani SMC. Pogrešam odziv finančne ministrice. Toliko vloženih zakonov, ki seveda imajo finančne posledice, ampak ministrica za finance se ni niti enkrat oglasila. Ko je imel Desus neke zahteve glede upokojencev, neke manjše zahteve, o, takoj je rekla, da tega denarja pa ni! In potem je moral Desus malo bolj pritisniti, da se je denar našel. V tem primeru seveda ni. Pa tudi predsednik Vlade se ni nič oglasil. Meni se zdi, če bi iz moje stranke, če bi bil jaz predsednik vlade, pa da tako neresno vsakodnevno po nekaj zakonov vlagajo, bi rekel, da to je pa neresno, in s svojo avtoriteto bi to seveda preprečil. To je neresno. V samostojni Sloveniji takšnega načina vlaganja zakonov, kot je zdaj, še ni bilo in noben tega ne pomni in Zakonodajno-pravna služba je zatrpana s temi pravnimi mnenji, da še za tiste resne zakone ne vejo, kdaj bojo izdelali pravno mnenje. Toliko. Hvala.
Gospa Janja Sluga, predstavnica predlagatelja, imate besedo. Izvolite.
Hvala lepa. Želela bi samo malo popraviti kolega Hršaka. Ja, odlok o kakovosti zraka je bil sprejet za Celje. Zraka! Celje ima tri vrste problemov: eno je z zrakom, drugo je s tlemi in tretje je z odlagališči odpadkov. Odlok pa je bil sprejet za zrak.
Besedo ima gospod Ljubo Žnidar, pripravita naj se gospa Anita Koleša in Jelka Godec. Gospod Žnidar, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovana ministrica, kolegi in kolegice! Res je, da ima problematika onesnažene Celjske kotline že kar dolgo brado, če tako rečem, in sam naj kar na začetku povem, da podpiram vsakršno prizadevanje za sanacijo, posebej v tem delu Celjske kotline, kjer gre za onesnaženje s kadmijem, cinkom in svincem. Tudi podpiram ta predlog zakona, ki ga ni pripravila kolegica Janja Sluga, ampak ga je pripravila Občina Celje. Občino Celje izjemno cenim, izjemno cenim njenega župana, gospoda Bojana Šrota in tudi vse naloge, ki jih je občina že izvedla na okoljskem delu. Lahko rečem, da je Občina Celje okoljsko med najbolj ozaveščenimi občinami v Republiki Sloveniji, kajti Občina Celje je prva zgradila glavne kanalizacijske kolektorje s čistilno napravo s kohezijskimi evropskimi sredstvi, z minimalno udeležbo svojih sredstev, kar je seveda za lokalno skupnost izjemno dobro. In Občina Celje je prva, ki je dolgoročno uredila sistem odlaganja odpadkov v Republiki Sloveniji. Tu gre res zahvala vodstvu in Občini Celje in tudi ta zakon je seveda osnovala sama občina. Vemo pa, kako pristopiti k realizaciji določenega zakona v tem lokalnem okolišu z državnimi sredstvi, je pa več možnosti. Zdaj je tu dilema, ki se v razpravah pojavlja: zakaj zakon, zakaj ne odlok? Ampak meni je ta odgovor čisto jasen. Poglejte, osnovni Zakon o varstvu okolja pooblašča Vlado Republike Slovenije, da lahko del okolja ali posamezno območje s predpisom določi kot degradirano okolje. To lahko naredi Vlada in Vlada sprejme odlok. Primer Mežiška dolina, to je sprejela Vlada Janeza Janše v letu 2007 in ta odlok funkcionira, Mežiška dolina se postopoma sanira in dejansko ta zadeva teče. Zakaj imamo pa danes na mizi zakon? Jaz pa zelo dobro vem, ker imamo nesposobnega premiera, ki ni sposoben, da bi izpeljal to preko Vlade in potem ne bi bilo nobenega dvoma, kajti danes je ta zakon in ta odločitev, ali se bo Celjska kotlina sanirala ali ne, prepuščena poslancem. Pa v tem momentu nisem siguren, ali bo ta zakon sprejet ali ne bo; upam, da bo. Premier ima pa dejansko v Vladi, v resorju ministrstev, tri mesece pred volitvami je Vlada v razsulu, če bi imel soglasje vladnih ministrov, bi to sprejel preko Vlade na način sprejema odloka, tako kot je sprejet za Mežiško dolino. Zaradi tega imamo danes zakon na mizi, ker premier ni tega sposoben izpeljati. Tako je danes nekorektno, da danes letijo kritike na ministrico za okolje in prostor, češ da je ona kriva, da te zadeve ni izpeljala. Premier ima možnost, naj sprejmejo vladni odlok pa to reši! Zakaj pa tega ni naredil? Pa ne bi danes bilo nobene razprave, pa nobene debate, pa ima Vlada možnost, da to sprejme v obliki odloka – primer Mežiške doline. To je jasen dokaz, da je Vlada v razsulu in da premier ni sposoben tega izpeljati, kajti Zakon o varstvu okolja v osnovni obliki to dopušča in to pristojnost za takšno ogrožena območja ima Vlada. To bi Vlada na eni četrtkovi seji sprejela, pa ne bi bilo danes te razprave danes tu. Ampak premier tega ni sposoben, ni sposoben v tem času tri mesece pred volitvami. Seveda pa moram še tole enkrat omeniti; s strani opozicije v preteklih treh letih je bilo vloženih dve tretjini vseh predlaganih zakonov. Če konkretno še s številkami podkrepim: SMC je v treh letih vložil 19 zakonov v vseh treh letih, v zadnjih treh mesecih pa 12. Naše je vedno zavračal, da niso sistemski, zdaj pa sam tri mesece pred volitvami pa vlaga vse zakone po vrsti nesistemske. No, to je stvar etike, bi rekel, določene stranke, v to se ne bom spuščal, ampak to je zelo jasen pokazatelj. To je zelo jasen pokazatelj, to samo toliko, malo za spomin pa da se ve, kje smo in kakšna je etika določene stranke. Seveda upam, da bo zakon sprejet in da bo tudi Celjska kotlina zadihala v bolj zdravem okolju, tako v zemlji, zraku in vseh vidikih, ki jih onesnažujejo v tem delu.
Besedo ima gospa Anita Koleša, pripravi naj se gospa Jelka Godec in gospa Vojka Šergan. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Ne bom prispevala k polemičnosti te razprave v zvezi z vlaganjem zakonov, odgovornostjo ali sposobnostjo premiera in podobno, se pa seveda zelo strinjam, da bi imela tudi sama veliko raje, če bi bil vložen odlok, ampak verjetno vsi tukaj v tej dvorani, pa tudi tisti, ki nas poslušajo in spremljajo, zelo dobro vedo, kdo mora ta odlok predložiti Vladi in premierju, da je to pač Ministrstvo za okolje in prostor. Ministrica je sama povedala nekaj razlogov, zakaj pač tega odloka ni vložila. Rekla je, tudi v javnosti smo prebrali, da gre za krivdo civilne iniciative. To bom prepustila njej, da bo obrazložila, zakaj in kako. Vedelo se pa je, da bo vložen zakon, če tega odloka ne bo. Sama sem spremljala neko genezo tega zakona, seveda tudi iz razloga, ker sem deloma na tem območju degradiranem doma. Sicer res ne posega v občino Šentjur. Vse te strokovne podlage so bile narejene za občino Štore in Celje, zato tudi takšna vsebina zakona. Tisti zrak, ki ga dihamo, se na nek način rešuje resnično tudi z ustreznim pravnim predpisom. Upajmo, da bomo do nekih konkretnih učinkov prišli tudi sedaj, ko predlagamo ta zakon. Res se čudim, kako lahko nekdo govori o tem, da neko območje je zanemarjeno, drugo pač ni in da to opravičuje z nesprejetjem tega zakona. Mislim, da ta odlok, ki je bil sprejet za Mežico, kot sem že omenila, da je dober, korak k temu, da se začne neka sanacija, ampak ne morem pa razumeti, da lahko potem nekdo reče, saj Celjani pa naj ostanejo na suhem. Če ne sprejmemo nekih ukrepov – in ta zakon ima določene ukrepe za to –, potem se tu premaknilo v izboljšanju takšnega onesnaženega okolja na področju Celjske kotline ne bo. Spoštovani moj predhodnik, govorili ste o tem, da je Občina Celje pripravila ta zakon. Občina Celje ni pripravila tega zakona. Občina Celje sicer podpira ta zakon, zelo podpira. Je tudi sodelovala v določenih pogovorih, posebej v pogovoru s SAZU, ki je, kot veste, zelo podprl vsebino tega zakona. In verjetno, ne vem, ampak verjetno bi tudi občina bila bolj za to, da bi se morda sprejemal, recimo, takšen odlok, kot je odlok za Mežiško kotlino oziroma za Mežico. Mogoče bi to vaše zelo dobro mnenje o županu, gospodu Šrotu. Mogoče bom malo omilila to vaše mnenje s podatkom, da je leta 2002 gospod Šrot sklenil eno pogodbo oziroma brezplačni prenos poslovno nepotrebnih sredstev iz Cinkarne na Mestno občino Celje in verjetno naredil dober biznis. Dobil je nepremičnine, za katere je Cinkarna izjavila, da na območju, ki je predmet primopredaje, ni nevarnih snovi. Vsi stroški v zvezi s posestjo te nepremičnine so od dneva dalje, torej primopredaje dalje, bremenili prevzemnika. Vi pa veste, kaj se je zgodilo potem. Zemlja je bila zelo onesnažena, občina je imela milijonske stroške s tem, da je sanirala del zemljišča te brezplačno prejete nepremičnine, menda kar okoli milijon 300 tisoč je stal ta poseg, plačilo izvajalca, ki je zemljo predelal. In v tem primeru se človek res malo sprašuje o tem, s kakšnimi nameni je bilo takrat to brezplačno preneseno na Občino Celje. In kako lahko nekdo sprejme izjavo o tem, da je na takšnem degradiranem območju, torej tako onesnaženem območju, neka določena zemljina pa brez odpadkov, brez onesnaženja. Če ne drugega, četudi bi morda verjeli še tej izjavi, bi pa morda bilo dobro se takrat vsaj prepričati o tem. Tu mogoče nimate čisto prav. Glede vseh teh grozljivih podatkov, ki smo jim bili priča tako v preteklih, resnično 20, 30 letih, bi rekla, da bi nas vse moralo tukaj zelo zelo zaskrbeti in ne bi smeli tako brezbrižno govoriti o tem, ali je zdaj zakon potreben ali ni potreben, ali je treba pristopiti k sanaciji ali ne. Te analize vzorcev, ki so bile danes že predstavljene, so resnično narejene, in jaz moram reči še enkrat, da se izjemno čudim, kako lahko ministrica reče tisto, kar je bilo vam odgovorjeno, gospod Žnidar, v poslanskem vprašanju. Namreč v Celjski kotlini je prav gotovo treba najprej ugotoviti, kaj je tisto, kar obremenjuje okolje. Ja, halo! Jaz ne vem, 30 let raziskav, študij, odvzemov vzorcev, dokazovanj državnih, mednarodnih, neodvisnih inštitucij – ali to pa nič ne pomeni? In ne nazadnje ne govorimo samo 20, 30 let nazaj, ampak pred, mislim da je bilo leta 2014 rečeno, da se bo Cinkarna Celje prodala, in je Environ, podjetje, ki opravlja takšne raziskave, ugotovilo marsikaj, kar bi nas resnično moralo skrbeti. Recimo, da so te težke kovine tudi recimo na odlagališču sadre v Bukovžlaku podtalnici močno presežene, koncentracija težkih kovin je izrazito previsoka. In jaz ne vem, to ni bilo tako daleč nazaj. Cinkarna, ki je to naredila, bom rekla, na svoje stroške, je to morala narediti, ker je to tudi zahteva evropske zakonodaje in tudi slovenske. Ampak ministrstvo, ne vem, ali je samo obkljukalo, da je to bilo pač narejeno, nekih posegov, nekih aktivnosti v zvezi s tem pa potem ni bilo. To zagotovo ni dobra popotnica nobenemu ministrstvu, ki mu je skrb za okolje prepuščena oziroma je odgovorno za to. Še enkrat bi poudarila, da je bil zakon narejen v strokovnih krogih. Res ga ni kolegica Janja pisala sama, je pa seveda izjemno veliko truda vložila v to, da bi bil zakon uresničljiv, da bi se dal uresničevati na način, da bi zagotovil ta cilj v nekem določenem obdobju sanirati to strašansko degradirano okolje. Jaz lahko samo rečem, da sem nekako razočarana nad tistimi, ki se bolj kot ne norca delate iz tega vprašanja, namesto da bi o njem govorili tako, kot bi si zaslužil. Ja, ne moremo dovoliti, da bi se z zdravjem ljudi igrali takole mimogrede. Več let in desetletij poslušamo o tem in ne vem, če sploh lahko razumemo, da se je tako zelo malo premaknilo na tem področju. Zato bi pozvala vse tiste, ki še imate namen razpravljati, dajte govoriti o tem zakonu, dajte povedati, kako bomo reševali problem onesnaženja Celjske kotline, ker to je namen tega zakona. Ni namen to, da bomo govorili o, ne vem, vloženih zakonih SMC. Konec koncev koliko vlad pa je dočakalo štiriletni mandat, da bi lahko rekli, da je ta primer, ki smo mu zdaj priča, tako zelo poseben. Mislim, da je bila to samo ena vlada po osamosvojitvi. Jaz moram reči, da sem sama zelo zadovoljna s tistimi predlogi, ki sem jih tudi sama podpisala. V bistvu ne gre za pretirano velike zakone. Morda je ta zakon še eden najbolj vsebinsko res zahtevnih in takšnih, ki zahtevajo od vseh nas tudi malo bolj poglobljeno razpravo. Vsi drugi zakoni na nek način samo v enem delu popravljajo kakšne napake iz preteklosti, ki so bile narejene, ali pa želijo pripomoči k izboljšavi stanja v naši državi. Jaz bom ta zakon z veseljem podprla. Srčno upam, da bomo v tej razpravi našli še kakšne predloge, ki bi pripomogli k boljši kakovosti zapisanega. Če bo tako, bomo podprli tudi tisto, kar bo kot predlog posredovano v poslanske klopi. Hvala lepa.
Besedo ima predstavnica predlagatelja Janja Sluga. Izvolite.
Hvala lepa. Jaz sem zdajle ugotovila, da imam še 24 sekund, pa jih bom uporabila za odgovor kolegu Žnidarju. Jaz bi mu rada povedala, da Mestna občina Celje ni sodelovala pri samem pisanju tega zakona, da pa je mestni svet Mestne občine Celje že leta 2011 sprejel sklep, da Celje potrebuje zakon, a od leta 2011 ni bilo s strani nobene vlade narejenega nič za to. Pa še moj odziv na to, kako bi predsednik vlade moral namesto ministriceJaz upam, da kolega Žnidar kot poslanec ve, kaj so pristojnosti posameznega ministra in da drugi ministri, niti predsednik vlade [[izklop mikrofona]]ne morejo namesto določenega ministra opraviti
Besedo ima gospa Jelka Godec, pripravita naj se gospa Vojka Šergan in dr. Vinko Gorenak. Izvolite, gospa Godec.
Najlepša hvala. Neverjetno je poslušati Poslansko skupino SMC, da je to edini zakon, ki je najboljši sistemski zakon, do zdaj še noben takšen ni bil vložen, Vlada ga pa ne podpira. Tukaj se jaz s tem ne morem strinjati, če že Vlada sama pravi, da ni sistemski. Vlada je dala mnenje, da ni sistemski. Torej očitno tukaj nekaj ne štima z izjavami. Potem pa te izjave, da enkrat je občina Celje sodelovala, drugič pa ni. Dajte se zdaj zmeniti. Jasno je, da sta tukaj največjo vlogo odigrali občini Štore in Celje in pa oba župana. To je dejstvo. To je dejstvo in ne se sprenevedati, da ni res. Kar je pa najbolj boleče, je pa to. Poslanci iz sosednjih občin bi morali biti kritični do tega zakona iz tega razloga, ker Celjska kotlina, o kateri vi govorite, se ne konča na mejah celjske in štorske občine. Celjska kotlina sega tudi v šentjursko občino, če hočete, na vzhodu na črti Grobelno–Ponikva na Voglajnsko gričevje, na drugi strani konjiške Karavanke, in tako naprej. Tisti, ki ste iz okoliških občin, govorite samo Celjska kotlina, ne poveste pa, da gre v zakonu samo za občini Celje in Štore. Ni Šentjurja, ki meji z Bukovžlakom. Tam, kjer je odlagališče Teharje, to meji. Kadmij v tleh v Proseniškem in Blagovni nima nobene razlike po vrednosti, kot jo ima točno tam v Bukovžlaku. Nihče od vas poslancev, gospa Koleša, tudi vi ne, niste kritični do tega zakona, ker ne obravnava Občine Šentjur v delu Bukovžlak oziroma Proseniško-Blagovna, vodnih virov, ki so tam onesnaženi. Vemo, koliko je tam jezer. Onesnaženost je velika. Ljudje povedo, da od kar je cinkarna, rastejo druge rože. Pa še nekaj, zdaj sem se spomnila, tudi iz Šentjurja, prebivalci Blagovne so hodili do poslanskih pisarn gospe Sluga in gospe Koleša. Zaman. Pri uradnih urah. Gospod je prišel k meni in je rekel: »Smo hodili iz civilne iniciative. Nikogar nikjer, samo vas smo dobili.« Toliko o delu v poslanskih skupinah. Da ne bom narobe razumljena. Jaz ta zakon v delu, o katerem govori Janja Sluga in ima vso legitimno pravico, da je ta zakon vložila in da se bori za celjsko občino, podpiram. Definitivno. Zadeve je treba rešiti v Celju. Ne podpiram pa ga v delu, kjer niso zajete tudi druge občine oziroma druga področja. Tu pa ne morem podpreti. Enostavno ne. Še enkrat, ker ni notri dela Šentjurja, kjer se po vrednosti kadmija ne razlikuje. To je žalostno, da končate tam na meji v Bukovžlaku in konec. Včeraj, ko sem se peljala, še kilometer, ko je že šentjurska občina, je smrdelo po žveplu. Ponovno. Nihče mi ne bo rekel, da tega vpliva cinkarne oziroma odlagališča v Bukovžlaku ni tudi v tem delu do Goričice. Jaz zato tega zakona ne morem podpreti. Se Strinjam, za celjsko občino, Štore je treba zadeve rešiti, ampak ne samo do meje, ostale pa – kaj nas briga. In če bi bilo to, kar ste dejali, da se zavzemate za vse državljane, da imajo pravico do zdravega življenjskega okolja, potem me zanima, zakaj res niste vložili za celotno Slovenijo, za vsa področja, ki so ogrožena. Torej je jasno, zakaj je ta zakon tik pred volitvami. Nihče me ne bo prepričal, da gre samo za skrb za ljudi, gre za skrb za naslednji mandat, tudi med drugim. In ta boj proti ministrici danes, kot sem ga že označila na Twitterju, je domač izraz babji ravs. To je bilo neverjetno, kakšen napad na ministrico. Vi ste v koaliciji ali kako? Premier je pred tednom dni ali kdaj rekel, da koalicija deluje super. Gospo Milojko Kolar Celarc SMC tako brani, pa že spet bom karikirala, zaradi dolgih čakalnih dob bo umrlo več ljudi kot zaradi tega zakona. Pa jo branite do konca. Jaz se strinjam, verjetno gospod kolega Žnidar bolje ve, kako gre s tem na Vladi, ker je bil v Vladi takrat, ko je bil sprejet tudi ta odlok za Mežico. In verjetno ve, da bi se dalo tudi, če bi bil na Vladi ta odlok sprejet, lažje zadeve reševati. Pravim še enkrat, jaz ta zakon v smislu tega reševanja problematike okolja v Celju in Štorah podpiram, ne podpiram pa zato, ker niti z besedo niso omenjene ostale občine, primerjave, ničesar. Žal zaradi tega ga ne gre sprejeti, bi pa pričakovala s strani vladne poslanke, da bi se za to tudi malo bolj zavzemala. Je pa verjetno krivda delno tudi na naši občini. Ne samo zdaj v tem mandatu, tudi v prejšnjih mandatih, da se ni potrudila, da bi takšne zadeve prišle tudi do teh raziskav. Meni je zelo žal. Pa tudi to, ko je bilo rečeno, da gre samo za sanacijo tal, ne pa vode, zraka in tako naprej, po moje kaže na to, kar je govorila ministrica. Jaz se tu moram, žal ali ne žal, strinjati z mnenjem Vlade, mislim, da prvič v tem mandatu. Jaz tukaj že vnaprej povem, če ne bo v torek priložnosti, da bom glasovala kvorum,samo iz tega stališča, ker se niso zajele sosednje občine. Predvsem pravim ta šentjurski del na Blagovni oziroma v Proseniškem.
Gospa Anita Koleša, imate repliko, izvolite.
Najprej v zvezi z nekimi, ne vem, insinuacijami, da bi naj nikogar od naju ne dobile civilne iniciative ali nekaj takega. Prosim, če mi lahko gospa Jelka pove, kdo me je iskal, kje me je iskal, ker v štirih letih še nikoli nihče ni rekel, da me je iskal, pa me ni našel. Tako da tega sploh ne razumem. Potem glede Šentjurja. Povedala sem, točno tako je, strokovne podlage so bile narejene za občino Celje in občino Štore. Zakaj niso bile narejene za občino Šentjur, ne vem. Če bi bile za občino Šentjur, bi bil ta del tudi v zakonu, vendar na žalost strokovna podlaga je osnova za zakon in zato tukaj ni dileme. Seveda je pa popolnoma jasno, ker tako kot se zrak ni ustavil na mejah med Šentjurjem in Celjem, tako se tudi podtalnica ni in še kaj drugega. Zato bo reševanje teh problemov v Celju, v Celjski kotlini, v Štorah bistveno vplivalo tudi na bistveno boljšo situacijo glede onesnaženja, morebitnega pač, ker strokovnih podlag ni, tudi v Šentjurju. Tista ponovna trditev, da občina Šentjur, ne Šentjur, ampak občina Celje in občina Štore sta dobesedno neke vrste lastnik tega zakona, sploh ne vem, v čem je problem. Nista sodelovali, sodelovali sta samo v tistem delu, v katerem je predlagateljica povedala, pa tudi ne vem, bilo bi zelo dobro, da bi, in sploh ne razumem, v čem je tu poanta. Toliko na trditve gospe Jelke Godec.
Besedo ima gospa Vojka Šergan, pripravi naj se dr. Vinko Gorenak in gospod Danilo Anton Ranc. Izvolite, gospa Šergan.
Hvala za besedo. Ja, prav je, da se je pravzaprav z tem zakonom omogoča, da se bo sanirala Celjska kotlina. Seveda bi se pa tu rada navezala na to, pravzaprav sem presenečena, da ministrstvo v mnenju ni navedlo, kaj vse bi bilo treba storiti za odpravo posledic časovno. Zaradi tega ker se mi zdi, da bi morali v nadaljevanju pristopati tudi k vsem drugim območjem v Sloveniji, ki so degradirana industrijska območja, takšno je seveda tudi v Zasavju, s sistemskim pristopom in z zakonom, ki bi urejal sanacijo teh površin. V Zasavju bodo degradirane površine, ki jih je uporabljal rudnik, praktično sanirane s tem, ko se rudnik zapira in bodo ta zapiralna dela. Seveda pa glede na samo industrijsko onesnaženost posameznih zemljišč, ker mi smo vendarle imeli v Zasavju tako imenovano težko industrijo, bi zato na tem območju morali opraviti najprej raziskave in sem prepričana, da bi Ministrstvo za okolje in prostor tudi na tem področju moralo k temu pristopati. Je pa res, da zakon, ki odpravlja te posledice v Celjski kotlini, je mogoče kot dobra praksa, ki bi se lahko pozneje tudi na druga območja Slovenije prenesla. Ob tej priliki bi rekla, da ministrstvo naj vendarle pripravi v bodoče sanacijski program za vse degradirane površine, tako za Zasavje kot tudi drugje v Sloveniji. To se mi zdi, če drugega ne, je to tudi spodbuda, en pogled na to, da se v prihodnosti na ta način rešujejo tudi težave drugih območij. Vsi prebivalci Slovenije si na nek način zaslužijo zdravo okolje in k temu je treba pristopati strokovno. Hvala lepa.
Besedo ima dr. Vinko Gorenak, pripravita naj se gospod Danilo Anton Ranc in gospod Bojan Podkrajšek.
Hvala lepa. Ne vem, gospoda Brgleza ni, verjetno čaka pred mojo pisarno, da bi me prepričal, da glasujemo proti zakonu. Verjetno, bom potem pogledal. Kar se tiče njega, je treba reči naslednje. Jaz sem ga prej v proceduralnem predlogu vprašal, v čem sem bil žaljiv ali če sem povedal kaj netočnega. Odgovoril je, da različno dojemava demokracijo. Seveda, kaj šele kaj. Še dobro, da je ne bova dolgo skupaj takole. Pojdimo po vrstnem redu. Gospa predlagateljica, gospa Janja Sluga, jaz se vas sploh ne bojim v volilnem okraju. Nobenih težav nimam. Nobenih težav! Še najmanj z vami. Res je, da se borite za vstop v fičota in vas razumem. Vas razumem, pač želite priti v tistega fičaka, ki bo še pripeljal poslance SMC sem. V tem kontekstu vas seveda razumem. Sicer pa ne razumem, zakaj ste sedaj tako hudo delavna postala. In to tri mesece pred volitvami. Prej pa ni bilo nič kaj dosti od vas. 21 poslanskih vprašanj ste skupaj spravili za državljane, ko je treba kaj vprašati, v štirih letih. Jaz sem jih 404. Toliko, koliko delava kaj za državljane. Vsa moja poslanska vprašanja pravzaprav izhajajo iz vprašanj in pobud državljanov. Toliko o mojem delu za državljane in o vašem delu za državljane. Jaz sem soavtor ali avtor 54 zakonov, ki smo jih vložili v parlament v tem mandatu, vi pa ste sedaj vložila prvega, sopodpisali ste jih pa še 19. Toliko o delavnosti vsa in mene. Sicer pa tisti, ki bo imel več glasov na volitvah, če boste imeli več glasov od mene, vas povabim na kosilo in častim. Ja, saj lahko odklonite, mi bo pač tisti denar ostal. Prav. Ga bom pa dal v dobrodelne namene, to pa tudi obljubim. Gremo naprej. Gospod Möderndorfer se ukvarja z mojim šefom, namesto da bi se s svojim. Saj tam je problem vaš šef, ne naš. Vaš je problem. Seveda podpira zakon, ker želi vstop v fičota ali pa išče novega šefa, tega še ne vem. Ministrica se pa meni smili. Zdaj je tukaj ni. Jaz vem, kako je tam sedeti in te pol dvorane obtožuje. Vem, ker to je interpelacija. Ampak to, kar vi danes počnete, je pa interpelacija lastne ministrice. Tega pa še nisem videl. To pa je zdaj čista novost v vsem času, kar jaz spremljam delo parlamenta ali kar delam v tem parlamentu. Ja, to je pa res nekaj neverjetnega. Čista interpelacija ministrice je to, kar vi poslanci SMC govorite. Ja, zakaj šimfate svojo ministrico, gospa Sluga? Odstavite jo. Odstavite jo, če je slaba. Vi bi lahko zahtevali odstavitev ministrice, predlagali sami sebe za ministrico, sprejeli bi zakon potom vlade. In bi to šlo. Ali pa koga drugega. Zakaj, zakaj pa potem šimfate njo? Ja, dajte, za boga, interpelacija, tresk, bum pa bo šla. Ne gre, ne, ker potem bo Jurša vas tresk, bum. Ja, pa še prav bi imel. Ja, še prav bi imel. Nimamo kaj. Gospod Tabaković mi govori kolega. Jaz nisem vaš kolega, gospod Tabaković, niti si vas ne želim za kolega. On je pač gospod Tabaković in naj bo. Jaz bom sam odločil, kdo bo moj kolega, kdo ne bo. Jaz nimam nobene težave s tem. Poglejte, ko zagovarjate zakon, gospa Koleša, načelo biti tiho je včasih bolj modro, kot pa veliko govoriti. Mene bi bilo sram, razumete, da bi podpiral nek zakon, ki bi se končal na Halarjevem bregu, saj veste, kje je to, to je meja tam med Šentjurjem pa Celjem. Ja, smrdi tudi v Šentjur, vode tečejo tudi v Šentjur, podtalne. To je tam, kjer ste bili vi izvoljeni s fantastičnim odstotkom. Zdaj pa podpirate nek zakon, ki bo sosedom nekaj prinesel, vam, torej tistim, ki pa stanujejo na območju Šentjurja, pa seveda nič. To lahko razume samo Sveti Peter. On verjetno ima razumevanje za takšna stanja ljudi. Gospa ministrica se je zdaj vrnila. Poglejte, gospa ministrica, jaz se zavedam, da imate danes pravzaprav interpelacijo. Ampak od svojih. Vidite, to pa je žalostno. Od svojih ste doživeli interpelacijo. In to je nenavadna zgodba, to je popolnoma nenavadna zgodba. Kje pa ste še videli, da koalicijski poslanci šimfajo svojo lastno ministrico? Jaz sem rekel, da naj vas odstavijo, če tako mislijo, pa naj bo gospa Sluga ministrica, pa bo potem vse rešeno. A veste, ona to zmore. Saj veste, dve leti se je tako trudila za ta zakon, da je že skoraj obnemogla. V resnici pa smo slišali, da ga je napisal nekdo drug, da je ona samo sem prinesla pa podpisala, zato da bi vas malo zajebavala. In zato sem ta zakon imenoval »zakon o podpornem okolju za izvolite gospe Sluga«. Tako kot bomo imeli naslednjo točko dnevnega reda, kandidat že čaka, gospod Matić, za nov zakon, »zakon o zagotavljanju delovnega mesta gospodu Matiću«. Ja, saj to je pa naslednji zakon. Poglejte, kaj delate! Poglejte, kaj delate! Tega ni počela nobena koalicija. No-be-na. Prav nobena. Ampak veste, zakaj to počnete? Zaradi tega ker ste žleht. Ker hočete državi pa bodoči koaliciji, kakršnakoli že bo, škodovati. Zakaj? Sprejeti neke separatne zakone, ki bodo nekemu okolju nekaj prinesli, pa da ne bo pomote, jaz zakon podpiram, za Celje gre, gospa Sluga. Veste pa točno, da tukaj ne boste sedeli in da ne boste v vladi. Se pravi, to je pa žlehtnoba. To je pa žlehtnoba. V SD, jaz jih razumem, oni so neka etablirana stranka, razumete, ki ima neke korenine in ve, za kaj se gre, pa Desus tudi, vi pa ne veste, za kaj se gre. Veste, to je tako kot v eni hosti za mojo hišo, ko jeseni potegne veter, pa naredi kup listja. Evo, to je pa zdaj SMC. Ko bo prišel nov veter, bo pa tisto listje odneslo. In ne biti tako nesramni do države, do lastne vlade, če želite. Potem pa predsednik vlade trdi, kako koalicija obstaja in kako posamezni poslanci rešujejo probleme posameznih okolij. Ja, pa ja! Kje ste le-to videli? Nič od tega ni res. Res je to, da rešujete svojo kožo na račun davkoplačevalcev in bodočih sestav parlamenta in vlad. Mi tega nismo nikoli počeli. Nikoli. Kako bi pa izgledalo, če bi leta 2008 začeli poslanci SDS vlagati vsak svoj zakon? Kako pa bi to izgledalo? En tak zakon ni bil vložen. Pa ne vem, če je bil pri Pahorju ali pa pri Bratuškovi. Ne vem. Ne vem, mogoče je bil, ampak spomnim pa se tega ne. To, kar pa vi počnete, pa počnete točno zato, kar sem rekel – rešujete svojo kožo in škodujete državi in bodočim parlamentom in bodočim vladam. Veste, to ni korektno, to ni pošteno, in to ni odgovorno. To ni odgovorno. Če pa že greste v takšno zadevo, pa verjetno kaže imeti koalicijsko podporo. Ne pa tako, da sploh ne vem, kaj je povedal predstavnik SD, saj sploh ni povedal, kako bodo glasovali, bomo potem videli. Desus je relativno jasno povedal svoje mnenje, drugi pa tudi. Pri vas pa trdite eno, namreč, kako zakon podpirate, potem pa hodite okoli nas, pa nas prosite, da naj zdaj mi glasujemo proti. A, pa, porkaduš! Kje ste to videli? Mene bi bilo sram, da se podpišem pod nek zakon, potem pa vas prosim, da ga vi minirate. Glejte, res je nemogoče stanje. Koalicije definitivno ni več, vlade pa tudi ne. Vlade pa tudi ne! In prav bi bilo, tako kot je rekel gospod Han prej, da bi spokal predsednik vlade. To bi bila edina rešitev v tem trenutku. Za torek sem pa naročil izpisek glasovanja, mi ga bodo poslali v tujino, pa vam bom kaj povedal v torek. Hvala lepa.
Replika, gospa Anita Koleša. Izvolite, imate besedo.
Ker me je gospod Gorenak ponovno omenil, bi še enkrat povedala, da ta zakon v nekem določenem smislu pomaga tudi občini Šentjur. Zakaj ni omenjena, sem tudi povedala. Teh strokovnih podlag za občino Šentjur ni. Za Proseniško so določeni podatki znani, so bistveno manjši, kot so tisti, ki so podlaga za ta zakon. Moram pa reči, da mi je popolnoma jasno to nelagodje SDS in tudi gospoda Gorenaka, ki ga izraža zdaj s takšnim načinom razprave, kot jo je začel in tudi nadaljeval v teh poslanskih klopeh. Jasno je, da se do sedaj za Celje ni zgodilo pravzaprav nič. Lahko bi se, žal mi je, da se ni. Če se bo s tem zakonom, bom izjemno vesela. Gospod Gorenak, verjemite mi, tega zakona se ne da napisati v dveh urah. Hvala lepa.
Dovolite mi, da preberem še vse najavljene razpravljavke in razpravljavce. Naslednji je gospod Danilo Anton Ranc, za njim, če bo želel, ima še 6 sekund, gospod Bojan Podkrajšek, gospod Miha Kordiš in gospa Janja Sluga kot zadnja. Besedo dajem gospodu Danilu Antonu Rancu. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči! Lep pozdrav ministrici, kolegicam in kolegom! Jaz se bom malo vrnil k vsebini današnjega zakona, da ne bi kdo dobil občutka, da smo na občinskem svetu občine Celje, pa bom šel takoj na vsebino. Vlada je leta 2017 sprejela kar 7 odlokov v skladu z Zakonom o varstvu okolja. To pomeni, da na nek način ministrica le poskuša aplicirati ta sistemski zakon za varovanje okolja. V Sloveniji ne govorimo samo o Celju pa Mežiški dolini, zdaj bom razpravljal kot poslanec v Državnem zboru in skušal razumeti celo Slovenijo kot državo in nekatere kraje, ki so tudi ogroženi in bi zaslužili podobno obravnavo: Jesenice, Trbovlje, Hrastnik, Kidričevo, Anhovo, Pivka, Idrija, Mežiška dolina pa sem rekel nazadnje, ampak vseeno bom pa pokomentiral, kaj je v bistvu mišljeno po tem odloku za sanacijo Mežiške doline. Gre za zgornji del Mežiške doline, Mežico in Črno, kjer je potekala dolga leta ta dejavnost proizvodnje svinca, ki je bil med drugim najčistejši v Evropi, na štiri decimalke. In tudi sam sem sodeloval večkrat pri gašenju požarov v tej dolini, ki je bila dolina smrti. Ker praktično veliko požarov povzroča erozijo, zemlja se je odlagala v dolini, in to je ozka dolina, specifična, ki je gosto naseljena s prebivalci, mi ne govorimo o neki veliki površini, tako da s tega vidika je zagotovo Mežiška dolina, predvsem zgornji del, ena izmed najbolj degradiranih v Sloveniji. Tudi zato je bil sprejet odlok, v katerem je bilo jasno določeno, kako izvajati te ukrepe. To je Vlada sprejela v skladu z Zakonom o varstvu okolja in s tem v zvezi upravljamo tudi meritve v krvi otrok. Tu je zdaj ta bistvena razlika. Mežiška dolina ni samo potencialno dokazala onesnaženosti v zemlji, temveč mi eksplicitno ugotavljamo, da imajo triletni otroci, 20 % procentov populacije, kar prekoračene vrednosti. To je tista alarmantna situacija, ki na nek način razlikuje ta področja v Sloveniji. Ne glede na to, da prihajam iz Mežiške doline in zagovarjam to rešitev, kakršna je, bi pa si drznil to reči, da si ne predstavljam, da bomo imeli v Sloveniji v kratkem 15 zakonov za neke občine, enkrat ta okolja, druga okolja, mi bomo prišli v neko razširjeno reprodukcijo zakona na tem področju. S tega vidika jaz v celoti podpiram mnenje ministrice, s tem tudi Vlade, da imamo mi sistemsko zakonsko ureditev, ki jo je treba aplicirati v praksi. Jaz sem razbral iz ministričinega poročila, da te aktivnosti izvajajo, sprejela je nekaj odlokov v zvezi z zrakom, med drugim za Celje celo ta odlok rešuje delno sanacijo prašnosti cest in tako dalje. Prav tako sem pa iz njene razprave razbral, da je v procesiranju odloka, ki naj bi se podobno realiziral za Celjsko kotlino, prišlo do velikih nasprotovanj civilne iniciative, ki je po svoje tudi zavirala te postopke. Verjetno bo na tem nekaj resnice. Tu gre za določene, bom rekel, eko biznis strokovnjake, ti tudi določene zadeve širijo v Mežiški dolini, ki niso vredni nekih doktorskih naslovov in tako dalje. S tega vidika zagovarjam predvsem enotno sistemsko rešitev, uvedbo odloka za Mežiško dolino. To se da sprejeti, ministrica naj predlaga meritve, naj naredijo meritve na krvi otrok in Vlada bo sprejela sklep in bo lahko ta zadeva takoj realizirana praktično še v tem mandatu. Da ne bom predolg, čeprav prihajam iz okolja, kjer me dnevno zasipajo s tem vprašanjem in želim, da bi podobno, kot se rešuje Mežiška dolina, rešili tudi druga degradirana področja v Sloveniji, da bomo s tem prišli do hitrejših, bolj učinkovitih rešitev. Zakaj je pa prišlo do teh oviranj oziroma mogoče celo da župan Mestne občine Celje v tem procesu ni bil dovolj proaktiven, v Mežiški dolini so župani proaktivni in so sodelovali pri oblikovanju tega odloka in ukrepov in ne bi smelo zdaj izpasti, da imamo župana, ki je v bistvu bil najmanj kooperativen, je najmanj naredil za okolje, da bi ga nagradili z nekimi finančnimi viri. Tako da tu pričakujem enake vatle, enake kriterije po vsej Sloveniji. Jaz še zmeraj vidim, tudi sama kolegica Sluga je rekla, če bi prišli z odlokom, takoj podpiše to rešitev. Jaz bi v tej smeri podprl stališče vlade, tudi ministrice, navsezadnje je to naša vlada in je treba tudi zaupati v neko strokovno delo in tudi opozoriti na tiste, ki mogoče s svojimi aktivnostmi na nek način niso dovolj kooperativno sodelovali z ministrico, da bi lahko ta odlok, ki ga je imela, kakor jaz razumem, pripravljenega, prišel v proceduro. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Miha Kordiš, za njim pa še kot zadnja gospa Janja Sluga. Gospod Kordiš, izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. O onesnaženosti Celjske kotline se ve vsaj že 30 let. 30 let se ve, a zgodi se nič. Delajo se študije, tu se pa stvar tudi ustavi. Obolelost z rakom narašča. Ljudje dihajo zastrupljen zrak, njihovi otroci se igrajo v zastrupljeni zemlji, a zgodi se nič. Nasprotniki aktualnega zakona za sanacijo Celjske kotline pravijo, da je treba za stvar zagrabiti sistemsko, da že imamo zakonsko ureditev, ki bi lahko omogočila to sanacijo. A zakaj se potem ne zgodi nič? Zakaj ta vlada in vse ostale vlade pred njo že 25, 30 let ne ukrepajo? Zakaj so opustile intervencije za to degradirano območje in za ostala degradirana območja? Tukaj imam, vam bom prebral, odlomek iz besedila Friedricha Engelsa o položaju delavskega razreda v Angliji. To besedilo je ugledalo luč sveta več kot 150 let nazaj, 1845. leta, a se bere, kot da je bilo narejeno posebej za to razpravo. Bom začel: »Če poškoduje posameznik drugega na telesu, in sicer tako poškoduje, da poškodovanec umre, imenujemo to uboj. Če je storilec naprej vedel, da utegne biti poškodba smrtna imenujemo njegovo dejanje umor. Če pa družba na stotine proletarcev spravi v tak položaj, da morajo nujno umreti prezgodnje in nenaravne smrti, smrti, ki je prav tako nasilna kot smrt z mečem ali kroglo, če tisočerim odtegne potrebne življenjske pogoje in jih postavi v razmere, ki v njih ne morejo živeti, če jih z močno roko zakona prisili, da v teh razmerah ostanejo, dokler ne nastopi smrt, ki je nujno posledica teh razmer, če ve, le predobro ve, da morajo ti tisoči postati žrtve takih pogojev, in vendar teh pogojev ne odpravi, to je prav tako umor, kot če bi ga storil posameznik, samo da je to skrit, zahrbten umor, umor, ki se proti njemu ne more nihče braniti, ki na videz ni umor, ker ne vidimo morilca, ker so morilci vsi in nobeden, ker je smrt klavne žrtve na videz naravna in ker greh družbe ni toliko o storitvi kot v opustitvi.« Kdor bo danes glasoval o tem zakonu in v nadaljevanju še naprej nasprotoval njegovemu sprejetju, je sokriv tega umora, tega zahrbtnega umora, umora, ki se proti njemu ne more nihče braniti, ker na videz ni umor, ker ne vidimo morilca, ker so morilci vsi in nobeden, ker je smrt klavne žrtve na videz naravna in ker greh družbe ni toliko o storitvi kot v opustitvi. Hvala.
Besedo ima gospa Janja Sluga. Izvolite.
Hvala lepa. Kar težko bi temu izvajanju še karkoli dodala. Mislim, da je bilo v več razpravah izpostavljeno dovolj zelo tehtnih razlogov in da je evidentno, zakaj se danes o tem zakonu pogovarjamo. Ljudje, ki nas gledajo in poslušajo, Celjanke in Celjani, prebivalci Štor pričakujejo, da bo ta zakon s strani poslancev, ki smo tukaj zaradi teh ljudi, tudi podprt. Jaz bi vseeno kot odziv na nekatera izvajanja nekaterih kolegov iz posameznih poslanskih skupin, ki so dejali, da tega zakona ne bodo podprli, prebrala nekaj stališč njihovih bivših ministrov, pa sedaj poslancev, njihovih poslancev, ki jih mogoče več ni in pa njihovega ministra, ki je še vedno minister. Najprej naj začnem s kolegom Gantarjem, ki je leta 2013 kot minister za zdravje zapisal. Najprej je naročil projekt Onesnaženost okolja in naravni viri kot omejitveni dejavnik razvoja v Sloveniji, potem pa v spremno besedo zapisal: »Kot minister za zdravje sem trdno odločen v okviru Vlade Republike Slovenije podpirati ukrepe v korist izboljšanja stanja okolja zaradi zdravja ljudi, saj, kot ugotavlja Svetovna zdravstvena organizacija, je kar 25 % vseh bolezni mogoče pripisati vplivom okolja.« In če še nadaljujem s citiranjem kolege Gantarja na položaju ministra za zdravje: »Medresorska delovna skupina državnih sekretarjev je že pripravila podpis prekomerno obremenjenih območij, ki jih bo v prihodnje treba postopno, kolikor mogoče hitro sanirati.« To je bilo leta 2013. Kolikor mogoče hitro [[…]] Potem bi mogoče prebrala še kaj je za spremno besedo napisal takratni minister za kmetijstvo in okolje, zdajšnji minister za kmetijstvo mag. Dejan Židan, citiram: »Rezultati raziskav iz posameznih področij, ki so zbrani v tej publikaciji, so podali celovit pregled stanja okolja na območju celotne Celjske kotline, s čimer so podani temelji za pripravo odloka in sanacijskega programa starih bremen s ciljem, da se prebivalcem izboljša kakovost življenja. Delovna skupina, ki jo vodi Ministrstvo za kmetijstvo in okolje in je sestavljena iz vseh resorjev, ki sodelujejo v procesu čistega in zdravega okolja, bo do konca leta 2013,« bo do konca leta 2013, »pripravila odlok in celovit načrt sanacije omenjenega območja ter tako aktivno pristopila k sanacijskim postopkom že v letu 2014.« Čisto okolje potrebujemo vsi. To je dediščina, ki jo moramo skrbno varovati. To je tukaj, kjer so zbrane vse strokovne podlage za sanacijo Celjske kotline. In še en prispevek, ki mi je padel v oči, malo starejšega datuma, kolegice mag. Andreje Rihter, poslanke SD v Državnem zboru med leti 2008 in 2012. V tej publikaciji, ki je rezultat prve delovne skupine, ki jo je naročilo Ministrstvo za okolje, se nahaja članek z naslovom, pod katerega je podpisana SD poslanka mag. Rihter: Zakaj potrebujemo zakon za sanacijo Celjske kotline? Tako se glasi namreč naslov tega prispevka. Njegov zaključek pa se glasi: »Zaključki konference bodo osebno vodilo meni kot poslanki v državnem parlamentu, da nadaljujem začeto delo. To je priprava in sprejetje zakona za sanacijo naše kotline. Dala sem besedo, da bom naredila vse, kar je v moji moči, da bomo prebivalci Celja dobili zakon, ki nam bo omogočil človeka dostojno in varno življenje v čistem in za zdravje neškodljivem okolju. Poslanska kolegica SD še nadaljuje: »Obljuba dela dolg, pravijo, in meni je to prijetna naloga za izpolnitev, saj z njo pridobimo vsi prebivalci Celja in Celjske kotline.« S tem zadnjim se seveda močno strinjamo. Hvala lepa.
Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnica Vlade, in sicer ministrica za okolje in prostor Irena Majcen. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, hvala za besedo. Mogoče bi jaz tudi nekaj stvari predstavila za gledalce. Mogoče bom celo preveč poenostavljala, pa naj mi ne bo zamerjeno. Dejstvo je, da ko govorimo o čistem okolju, govorimo o vsem, kar nas obdaja. Sicer pa je res tudi, da so za osnovno življenje bistveni trije elementi: zrak, voda in zemlja. Če se obrnem najprej na zrak. V uvodu sem že povedala, in sicer je kar nekaj razpravljavcev ponovilo, za sedem okolij v Sloveniji so sprejeti odloki na način, da se občine in država zavezujejo ukrepati in zagotavljati finančne vire za vse tiste posege, ki bodo zmanjšali onesnaženost zraka. Ministrstvo za okolje in prostor preko Eko sklada subvencionira kurilne naprave. Vemo, da smo sedaj sprejeli tudi odloke, ki bodo z nekim zamikom zagotavljali omejitev hitrosti, da bi bilo manj onesnaženja z vozili pa tudi tehnologija vozil je vedno boljša, vedno čistejša so ta vozna sredstva, tako da po izvedbi projekta Senica, po katerem bodo te merilne naprave širom po Sloveniji, bo mogoče potrebno še kakšno okolje na ta način opredeliti in nuditi pomoč pri razreševanju tega problema. Ko govorimo o podnebnih spremembah oziroma govorimo o zraku, je zrak medij, ki ga ni mogoče obvladovati in potuje ne samo med občinami, ne pozna meja občin, meja držav, niti ne kontinentov, ne nazadnje nam tudi iz Sahare včasih z vetrom prenese pesek. Tako da tudi Celjska kotlina, če zdaj konkretiziram na to današnjo temo, je glede zraka rešena z uredbo. Potem imamo naslednji medij. To je voda. Izredno pomembna je kvaliteta pitne vode, sicer govorim res po spominu, ampak po zagotovilih župana je pitna voda v Celju zagotovljena. Mora pa nedvomno biti zagotovljena povsod po Sloveniji, ne nazadnje tudi načrt za upravljane voda in redno spremljanje kvalitete pitne vode zagotavlja, da to bogastvo, ki ga Slovenija z vodo ima, tudi ohranjamo. Je pa tudi voda, vendarle manj, v naravnem okolju tisti medij, ki zapušča pravzaprav to svojo pot, torej voda teče, in onesnaženost voda se še kako se prenaša z njenim tokom, zato je tudi ta izgradnja čistilnih naprav v Sloveniji prinesla veliko, da se je življenje v reke vrnilo. Veliko bo še treba narediti, ampak analize teh zadnjih obdobij potrjujejo, da je stanje mnogo boljše, kot je bilo pred leti. Če se sedaj spomnimo na žalost Vrhnike, seveda prav ob tem dogodku je bil ta vodotok uničen in ga je bilo treba sanirati in povzročitelj je imel nalogo, da ga sanira. V Celju je ob sami strugi prav gotovo tudi zemljina onesnažena s temi težkimi kovinami. Po svojem današnjem vedenju, kolikor ga imam, si ne znam predstavljati, kako te vodotoke v Celju čistiti. Ali morebiti brežine vseh vodotokov prevleči z materialom, ki ne bi dopuščal spiranja težkih kovin v vodotoke? Zdaj smo pri tem zadnjem mediju, torej zemlji. Zemlja je specifična, razni elementi so v zemljini manj ali bolj topni, manj ali bolj dostopni. Če govorimo o težkih elementih, je seveda njihova topnost različna. Naloga sanacij v teh zemljinah pa bi morala biti deležna posebne pozornosti tudi pri današnji razlagi. Zakaj? Za Mežiško dolino bom povedala, da je ta rudnik svinca in prevoz jalovine, ostankov rude pri izkopu po celotnem območju te doline povzročil, da se predvsem s prahom ali pa stikom s to jalovino ta svinec prenaša v telo. Gre predvsem za nečiste roke, torej z direktnim vnosom v telo, in to povzroča velike zdravstvene težave. Zato so v Mežiški dolini ukrepi, ki so vezani na sanacijo, vezani predvsem na utrjevanje teh cest z asfaltom, gre tudi za čiščenje površin in za ukrepe osveščanja ljudi. Ko se sama obračam na ta zakon, se opravičujem, ampak jaz si sanacijskega ukrepa glede zemljine v Celju ne znam razložiti. Pa to sicer nič ne pomeni. Kar mi predstavlja še več težav, pa to zdaj jemljem nase, to res ni mnenje Vlade, to je moje mnenje, je naslednje. Razpravljavci so omenili, da je občina v sanacijo izkopane zemljine, to pa je tisto, kar pravzaprav v tem mediju tal povzroča onesnaženje oziroma nevarnost za ljudi, izkopi, ki jih povzroči človek, je v ta izkop tiste zemljine investirala 1,3 milijone, mogoče je podatek malo drugačen, ampak velike razlike tudi ni, velikih odstopanj ni, da se je tista zemljina sanirala. V predlogu zakona, priznam, da zjutraj v napovedniku sem slišala, da obsega vrednost 50 milijonov, mogoče sem si tudi slabo zapomnila, ampak mislim, da je predlagateljica govorila o vrednosti 25 milijonov, priznam, ali je ena ali druga številka, si sama ne znam predstavljati, kako to zemljino s tako skromnimi sredstvi sanirati, ko pa ne nazadnje govorimo ne o 100 hektarjih, ampak nekaj 100 hektarjih. In mene pot pelje ponovno v tisto strokovno podlago, o kateri sem že govorila, torej uredbo o tleh, ki bi elemente, ki jih je treba spremljati in zasledovati pri različnih rabah tal, bilo treba ponovno določiti. Ko je takšna podlaga dana, potem se tudi uredba o tleh brez dodatnih analiz glede obsega da pripraviti. Vrednost priprave tega sanacijskega programa pa si upam trditi, da za Celjsko kotlino, osredotočeno samo za tla, smo povedali, zrak imamo reševan, voda je res drug medij, je še dodatna težava, ampak če gremo v reševanje onesnaženosti samo tal v Celju, ne v Sloveniji, v Celju, pa je vrednost dosti višja, kot je tukaj predstavljena. Prav zato je ta uredba o tleh za prihodnjo sestavo vlade nujno potrebna in tako kot za PM10 delce, tako kot je ta vrednost svinca, ki je zelo obremenjevala ne le prebivalce, ampak se je predvsem osredotočilo na otroke v Mežiški dolini, ni šlo za tla kot tla, ampak za to vrednost je prav za tla, kot je pripravljeno, nujno sprejeti najprej uredbo o tleh in potem se da sanacijski program koncipirati potem na vrednosti, ki bi bile na tak način ponovno določene. Jaz se zahvaljujem za možnost, da sem lahko to predstavila. Hvala.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi še kdo na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora razpravljati. Ugotavljam, da ja, zato vas prosim, da se k razpravi prijavite. Prijava poteka. Gospod Jožef Horvat, imate besedo kot prvi. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa ministrica, gospa Irena Majcen, spoštovane kolegice in kolegi. Večkrat me, seveda razumete zakaj, zanese na spletni stran Ministrstva za zunanje zadeve. Tam so dosjeji, tam so deklaracije, resolucije, ki jih je ta parlament sprejel in zavezujejo države članice Organizacije združenih narodov ali drugih asociacij. Na tem portalu med drugim piše: »Države so dolžne državljane zaščititi pred degradacijo okolja v nacionalnem okviru, ki neposredno vpliva na pravico do življenja in zasebne lastnine.« Govorimo o pravici do življenja in pravici do zasebne lastnine. Ko smo mi v poslanski skupini razpravljali o tem predlogu tako imenovanega poslanskega zakona, smo se najprej spraševali, kaj se dogaja, saj to je koalicijska poslanka. Za kaj gre? Potem smo se dejansko vprašali kot pri praktično vsakem zakonu, ali je ta zakon škodljiv za državljane Republike Slovenije. Odgovor je bil: ne, ta zakon ni škodljiv za državljane Republike Slovenije. In ker je ta zakon lokalni zakon, gre za Celjsko kotlino, smo se vprašali, ali je ta zakon morebiti škodljiv za državljane Celjske kotline. Odgovor je bil: ne, ta zakon ni škodljiv za državljane Celjske kotline. Jaz ne bom v svoji razpravi kritiziral ministrice, nisem te sorte. Vem, da danes ne bi bil rad v njeni koži, ker doživlja stisko in tako naprej. Jaz gledam zdaj zakon in naša poslanska skupina, ki si močno prizadeva za varovanje okolja, za varovanje narave, za varovanje stvarstva, ni kar tako indiferentna do tega zakona. Tega zakona ni vrgla v koš, pa rekla: »Kaj nas pa briga, saj to je ena poslanka, pa še nekaj podpore je okrog nje.« Glejte, gre za to, da imamo problem z življenjskim okoljem v tej celjski kotlini. In lahko samo verjamem statističnim podatkom, ki so tukaj v predlogu zakona navedeni. Ne nazadnje so to neke organizacije, neke institucije naredile meritve, ki nekaj veljajo v tej državi ali pa jih bo treba izbrisati. Seveda smo se tudi vprašali, kaj pa druga okolja? Kaj pa Mežiška dolina? Dolina smrti, je prej povedal spoštovani kolega Danilo Ranc. Kaj pa to? Smo študirali, ali se da zdaj tudi Mežiško dolino kako pripeti k temu zakonu,pa smo ugotovili, da ne. Kar se tiče finančnih bremen te sanacije, ki je tukaj predvidena, mi stojimo na stališču, in to je konstantno stališče Nove Slovenije, preprosto rečeno, da tisti, ki je umazal, mora tudi počistiti. To je preprosta logika in pri tem mi vztrajamo. Mi ne moremo kar tega problema nekako socializirati, kot smo socializirali bančno luknjo ali pa energetsko luknjo TEŠ 6. Ta šele pride. Malo jo že čutimo, ampak že prihaja, je že blizu. Ampak to zdaj ni tema. Spremljam poslovne rezultate Cinkarne Celje in se sploh ne sprašujem, kakšna je lastniška struktura. Ampak tisti, ki je umazal ali pa morda še onesnažuje, ta mora tudi počistiti. In, hvala bogu, čestitam poslovodstvu, ima dobre rezultate in poslovodstvo se sprašuje, ko berem v časopisju, ali milijone razdeliti lastnikom v obliki dividend, to je za lastnike zelo fino, ali pa zgraditi novo tovarno, najbrž še bolj čisto in tako dalje. Na žalost bo to podjetje, pa vi veste, kakšno je naše stališče do gospodarstva. Ampak to podjetje bo moralo plačati to sanacijo, ni debate, več kot je tukaj predvideno. In, ja, ta zakon ne škoduje. Treba je očistiti [[izklop mikrofona]]
Besedo ima gospa Violeta Tomić. Izvolite.
Hvala za besedo. Seveda kot socialisti podpiramo ta zakon, kako ga ne bi. Vesela sem, da se strinjamo celo z Novo Slovenijo, kjer se glede mnogih tem po navadi ne. Ta zakon nikomur ne škoduje, zelo pa pomaga prebivalcem v Celjski kotlini, kajti vsi imamo pravico do zdravega življenjskega okolja. Res je, da zakaj bi si tisti, ki onesnažujejo naše okolje, delili dividende in bogateli, tukaj pa puščali umazano okolje, degradirana območja in predvsem bolne ljudi, ki ostajajo na proračunu nas, državljanov. Seveda se strinjam s svojim predhodnikom, kdor je umazal, mora počistiti za sabo. In zakaj tako nasprotovanje temu zakonu? Verjetno zato, ker se bolj ukvarjamo s tem, da smo v predvolilnem času in kdo je kaj predlagal, kdo bo zdaj zaradi tega zakona izvoljen in kdo ne. Problem Celjske kotline ni od včeraj. Obstaja, kot vemo, že dolgo in nobena vlada se ni lotila, kot bi rekla tale koalicija, sistemsko reševati tega problema. Mogoče je res, edino kar obžalujem, je, da je mogoče kolegica Janja prinesla ta zakon pozno zdaj te tri, štiri mesece pred volitvami. Mogoče bi bilo lažje, če bi bil prej. Vendar ko razmišljamo o finančnih bremenih, ki jih bo prinesla sanacija Celjske kotline, bi jaz rekla, da prav nobeno finančno breme ne odtehta življenja ljudi, življenja in zdravja teh ljudi, ki tam živijo. In to ne pomeni, da zaradi tega ne bomo sanirali Mežiške doline ali katerekoli druge. To se ne izključuje. Mogoče lahko postavimo vzor, kako reševati ta problem naprej. Mi kot ekosocialisti se ves čas, in ne samo v času volitev ali predvolitev, ukvarjamo s temi problemi. Ena takih zanimivih reči, ki veže nase težke kovine in je popolnoma ekološka možnost sanacije takšnih degradiranih območij, je ena rastlina, ki se ji reče miskantus. Miskantus je neinvazivna rastlina, ki zraste iz ene same palčke, bi rekla, travice okrog pol metra. Njena lastnost je, da s koreninskim sistemom vleče ven težke kovine, iz nje se lahko naredijo sekanci, briketi in se uporabi kot energent. Potem pa se pepel tega odlaga na določeno odlagališče. Je popolnoma ekološka možnost, ko ni treba izkopavati zemljine. Treba je razmišljati ravno o teh možnostih, ki bi po eni strani spodbudile gospodarstvo in reševale okolje. Na žalost veš čas razmišljamo samo o tem, kako spodbujati umazano industrijo in na koncu koncev ne imeti dovolj denarja za reševanje problemov, ki jih ta umazana industrija za sabo pušča. V štartu moramo spremeniti način razmišljanja in nekako bolj zdravo, bolj ekološko postaviti tudi subvencije na področju gospodarstva ali pa kmetijstva. Hvala.
Besedo ima gospod Franc Jurša. Izvolite.
Predsedujoči hvala za besedo. Nisem mislil o tej temi razpravljati, ampak glede na to, kaj je bilo vse izrečeno v tem državnem zboru sem se enostavno in preprosto moral odločiti, da bom na koncu, ko bom dobil to možnost tudi povedal nekaj povedi, ki bodo zelo kratke, jasne in nedvoumne. Da se bomo razumeli, jaz podpiram sleherno sanacijo zemlje, podzemlja, zraka, vode, vse, kar teče na tej zemeljski obli. Kajti to zagotavlja dejansko zdravo življenje nas, ki živimo v tem prostoru. Ampak ta predlog zakona, ki je bil vložen s strani poslanke, je na nek način izpisana interpelacija proti lastni ministrici oziroma ministrici iz naše kvote. Spoštovane kolegice in kolegi koalicijske največje stranke s 36 poslanci, izvoljenimi na volitvah, tako se stvari ne delajo! Mi smo imeli priložnost v interpelaciji izraziti naše prepričanje, pa smo zaradi koalicijske pogodbe to zadevo drugače sprejeli. Zelo mi je žal, da ne bomo imeli več priložnosti, da vam s polno mero to zadevo tudi vrnemo. Poglejte, imate predsednika vlade, imate ministrico za finance, imate večino ministrov v vladi, zakaj ta isti predsednik ni zahteval od ministrice za okolje, da pripravi program sanacije? In bi sanirali vse povprek. Ampak za to je treba zagotoviti denar. Ministrica za okolje in prostor te moči nima. Predsednik vlade, ministrica za finance, večina v vladi pa to ima. Dragi moji, če je ta vlada z vašimi ministri imela to možnost in je izglasovala povečanje plače direktorjem, doktorjem, da ste proti minimalni plači, da ste proti dvigu penzije, poslušajte, potem bi gladko malo lahko naredili tudi to. Pa tega ni naredila. In vi ste se s poslanskim zakonom lotili te zadeve zaradi tega, ker hočete reševati svojo kožo na volitvah. S tem, verjemite, iz nekih izkušenj vam to govorim, ne bo šlo. Koliko zakonov ste vložili, dragi moji? Izgledate, kot da ste v peskovniku, da se igrate v pesku. Tudi mi smo jih nekaj vložili. Ampak poglejte naslove zakonov in vsebino teh zakonov, zakaj smo jih vložili, kateri razlogi so bili, da smo jih vložili. Ali smo zakon o demografskem skladu vložili zaradi tega, ker smo izsiljevali? Ne, ker smo imeli v koalicijski pogodbi zapisano, da to zgodbo zaključimo dejansko v tem mandatu in da naredimo tak zakon, ki bo vreča z neko vsebino, ne pa prazna vreča, ki ne more stati. Ministrici čestitam, dejansko ji čestitam za držo, ki jo je držala v tem državnem zboru v teh urah, ko ste izvajali interpelacijo nad njo. Zelo se mi je dopadlo, pa moram reči, tokrat bom govoril o prleški snahi Godčevi Jelki, dala vam je pravo lekcijo. In hvala ti, poslanka Jelka Godec, da si naredila tudi nekaj namesto nas. Je to res, da prosite SDS, da glasuje proti temu predlogu, na eni strani pa ste to spisali? Je to prav? Ni prav. Če pa to počnete, potem pa boste mogoče res skupaj s SDS to tudi rešili tako, kot si želite. In še ena stvar. Kolega Ljubo vam je tudi povedal, na kakšen način bi se lahko to vprašanje reševalo. Obstoječi zakon o varstvu okolja to omogoča, odlok bi se lahko tudi sprejel in bi se na tak način zadeve razreševale tudi v Celjski kotlini. Ampak, veste kaj, rešujete dejansko vprašanje, ki je odprto [[izklop mikrofona]]
Gospod Jurša, čas se vam je iztekel.
Besedo ima gospod Bojan Podkrajšek. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik Državnega zbora, hvala za besedo. Cenjena ministrica z državno sekretarko, kolegice in kolegi! Seveda nikogar ni v tem državnem zboru, ko gre za okolje, predvsem okolje, ki je obremenjeno z nesnago, v katerem koli delu Slovenije, da bi bil proti temu. Spoštovani kolega Jurša, seveda ste mnogo starejši poslanec kot jaz, ampak ker govorim sedaj iz opozicije, smo v opoziciji od vas pričakovali že med mandatom kakšen takšen nastop, kot je bil sedajle. Temu bi lahko rekel: dobro jutro! Ko govorimo danes o tem zakonu, sem dobil dva klica. Eden me kliče, da je spregledal, kdaj je bila napovedana interpelacija, in če je še možno vložiti amandma, da bi, kot je kolegica Jelka govorila, s tem zakonom zajeli tudi območje, pa jaz mislim, da sedaj ni pomembno ime občine, ampak okolje, v katerem ljudje živijo, to je občine Šentjur. Dva meseca nazaj sem bil na enem srečanju v Celju in mi je en predstavnik občine rekel takole: »Pripravili smo zakon za Celjsko dolino. Poslanka Janja Sluga ga bo pa vložila in pričakujemo vašo podporo.« Vsak dan se vozim skozi Celje ali sem v Celju, tudi ministrica se vozi vsak dan skozi Celje. Jaz mislim, da če bi bil dober namen, bi ministrica verjetno danes drugače nastopala. Ampak kaj najbolj skrbi? V preteklosti sem bil v vaški skupnosti, bil sem v krajevni skupnosti, bil sem v občinskem svetu, v tem mandatu sem poslanec v Državnem zboru. Kot nas ljudje gledajo, danes pri tej točki niti za vaško skupnost nismo. Kaj vse poslušajo že dve uri! Zakon, ki je na mizi, ni usklajen ne v največji poslanski skupini, ni usklajen v koaliciji, ni usklajen z ministrstvom, niti s predsednikom vlade, z nikomer. En prijeten film slovenski je, ki se dotika mladih, Gremo malo po svoje. Poglejte, da je nekdo tri leta in pol v državni politiki, koaliciji, v največji poslanski skupini, kjer je predsednik te stranke predsednik Vlade, pa ni moč to uskladiti niti v poslanski skupini, niti v koaliciji, niti z ministrstvom. Jaz ne bom zdaj gospe Janje krivil, jaz mislim, da ima dober namen, ni nobenega dvoma, ker živi v tem okolju, ampak današnji dan je pokazatelj, da je gospodar te države na vseh točkah odpovedal. Na vseh točkah. Mi niti več za vaško skupnost nismo. To je pokazatelj predloga zakona in današnje razprave, predvsem pa napadanje poslanke, ki je v skupini najmočnejša, do ministrice. Sam sem bil v tem mandatu večkrat kritičen in sem na nekih točkah do ministrice, ampak ne glede, da smo blizu doma, tukaj pa ji prav gotovo moram stopiti malo ob stran. Glejte, mi nismo v vaški skupnosti, mi predstavljamo vse državljane in državljanke Republike Slovenije. Naj bo ta današnja točka nek poduk, da tega več ne počnete v tem mandatu. Boljše je da se zmenite v koaliciji, da se skrajša mandat [[izklop mikrofona]]
Besedo ima gospa Janja Sluga. Izvolite.
Hvala lepa. Bom še enkrat povedala tisto, kar sem tudi povedala že danes večkrat v razpravi. Tudi jaz sem za to, da se sprejme odlok, jaz sem takoj za to. Jaz to idejo pozdravljam, ampak naj se sprejme. Takoj. Ne čez dva mandata ali pa čez tri mandate. Naj se sprejme. Če bom videla, v tistem trenutku, ko bom videla ta odlok podpisan in sprejet na Vladi, umaknem zakon z mize. Takoj. Povedala sem tudi že, da dejansko mi je žal, da lahko na ta način rešujemo samo omejeno območje. To pa zato, ker je samo za to območje pripravljena podlaga, ker so pripravljene analize. In tudi to je naloga Ministrstva za okolje in prostor. Zato, kolega Podkrajšek, dajte vašo prošnjo, da bi se tudi za Šentjur in za ostala območja pripravile podlage, na podlagi katerih bi lahko sprejeli takšne predpise, nasloviti na ministrico, ker pa poslanci teh podlag ne moremo naročiti. Jaz lahko zakon napišem, ne morem pa naročiti priprave podlag za sprejetje takšnih predpisov. Tega pa ne morem narediti. Kolegica Violeta, ja, zelo dobra je ta informacija o nekih določenih rastlinah, ki iz tal dejansko vežejo težke kovine. Tudi sama sem ta podatek zasledila in sem se posvetovala tudi z nekaterimi strokovnjaki na to temo. Pravijo, da na nekaterih področjih ta zadeva deluje, da pa za Celjsko kotlino ne pride v poštev, ker so koncentracije težkih kovin previsoke in ker ne govorimo o eni sami težki kovini, ampak o nekem koktajlu strupov, na ta koktajl strupov pa bojda nobena rastlina ne deluje na tak način, da bi se to v Celjski kotlini dalo uporabiti. Kolega Jurša, jaz vem, da denarja za takojšnje ukrepanje v tem mandatu ni, zato je tudi v zakonu, ki sem ga pripravila, in tako bi se lahko glasil tudi odlok, torej ministrstvo bi lahko v tem mandatu pripravilo odlok in predvidelo prvo financiranje v letu 2020 in dalje, tako kot smo zdaj storili, ker se zavedamo omejitev proračuna, ki ga ima to ministrstvo in tudi ostala ministrstva. Nazadnje, če se lahko odzovem na to oceno stroškov, ki je vsebovana v samem predlogu zakona. Tudi tam notri je napisano, da je to neka splošna ocena. To splošno oceno so naredili strokovnjaki v okviru delovne skupine, ki jo je naročilo to ministrstvo in ministrstvo za zdravje in ministrstvo za kmetijstvo. Ta delovna skupina je delala po naročilu. V svojem zaključku je predvidela ukrepe, je predvidela njihovo vrednost, je predvidela tudi izvajalce. Jasno pa je, da se bo šele, ko se bo začela zadeva izvajati, natančno videlo, kaj je treba narediti, kje je treba, v kakšnem obsegu in tako dalje. Ampak vendarle, ta ocena stroškov ni nastala v moji glavi, ampak so jo podali strokovnjaki, ki se že vrsto let s temi področji ukvarjajo, in predvidevam, da se na to spoznajo. Zakaj bi jih drugače ministrstvo angažiralo? To se potem sprašujem, če ni realna, če jo izpodbijate, če pravite, da to ni to. Jaz druge ocene ne morem dati kot to, kar so naredili. Se pa strinjam, da je verjetno realna vrednost lahko nižja, lahko višja, videlo se bo pa sproti. Če zaključim. Tako kot so že nekateri danes ugotovili, moji nameni s tem zakonom so iskreni in so dobri za ljudi in ne škodujejo nikomur. Še enkrat apeliram na kolege poslance in poslanke – razmislite in prepričana sem, da lahko ta zakon podprete. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Saša Tabaković, postopkovno možnost imate. Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v torek, 20. februarja. S tem prekinjam 21. točko dnevnega reda. PREHAJAMO NA 22. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O URESNIČEVANJU KOLEKTIVNIH KULTURNIH PRAVIC NARODNIH SKUPNOSTI PRIPADNIKOV NARODOV NEKDANJE SOCIALISTIČNE FEDERATIVNE REPUBLIKE JUGOSLAVIJE V REPUBLIKI SLOVENIJI. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 36 poslank in poslancev s prvopodpisanim dr. Draganom Matićem. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 13 poslank in poslancev s prvopodpisanim dr. Draganom Matićem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnitev obrazložitve predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagateljev dr. Draganu Matiću.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Ko govorimo o današnjem predlogu zakona, je treba v prvi vrsti izpostaviti, da se s tem zakonom izpolnjuje politična zaveza Državnega zbora, izhajajoča iz Deklaracije o položaju narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanjeSFRJ v Republiki Sloveniji, ki je bila z dvotretjinsko večino v slovenskem parlamentu sprejeta leta 2011. S predlogom zakona, ki je pred nami, se vzpostavljajo institucije, način financiranja ter način organizacije narodnih skupnosti, ki bodo omogočili izvrševanje zavez iz deklaracije. Za zgornje namene predlog zakona vpeljuje tri ključne rešitve: ustanovitev urada za narodne skupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ, ustanovitev sveta Vlade Republike Slovenije za vprašanja narodnihskupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ ter sistemsko financiranje uveljavljanja kolektivnih kulturnih pravic. Ustanovitev sveta kot stalnega posvetovalnega telesa vlade naslavlja zavezo po stalni skrbi, ki je zapisana v deklaraciji. Članstvo svetu na strani ministrstev je dvignjeno na raven državnih sekretarjev, svetu pa predseduje minister za kulturo. Svet bo imel enako število tistih članov, ki predstavljajo državne organe, in tistih, ki predstavljajo narodne skupnosti. Predstavniki narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ bodo v svet imenovani s strani njihovih reprezentativnih organizacij. Dodan je še pogoj o številu članov, ki je pomemben za primere, kadar bi posamezna narodna skupnost imela več zvez društev, vendar se ob tem ne bo preštevalo članov narodne skupnosti, temveč članstvo v zvezi društev. Veljava reprezentativnih organizacij je zelo pomembna tudi z vidika spodbujanja sodelovanja, združevanja in dogovarjanja znotraj posameznih narodnih skupnosti. Novoustanovljeni urad za narodne skupnosti pripadnikov nekdanje SFRJ bo imel nalogo, da pri svojem delovanju sledi predlogom vladnega sveta. Urad bo izvajal javne razpise in javne pozive namenjene financiranju ukrepov za uresničevanje kolektivnih kulturnih pravic teh narodnih skupnosti. Javni razpisi urada za vsebinske projekte bodo tako namenjeni izključno tem narodnim skupnostim, kar je tudi njihovo pričakovanje. Drugo pomembna rešitev je, da bo urad lahko izvajal tudi javne pozive. Na njih bodo lahko reprezentativne in druge organizacije zaprosile za sredstva za podporo njihovemu delovanju in redni dejavnosti. To pomeni, da bo urad lahko financiral tudi infrastrukturo ter morebitne zaposlene. Zadnja ključna rešitev predloga zakona je zagotavljanje sistemskega financiranja delovanja urada ter izvajanja njegovih nalog, kar vključuje sredstva za javne razpise in javne pozive. Predvideno je, da bo imel urad samostojni finančni načrt v proračunu Republike Slovenije. Predlog zakona določa tudi način razdeljevanja sredstev, ki so namenjena javnim razpisom in javnim pozivom urada. Koliko sredstev bo preko razpisov in pozivov dodeljeno organizaciji in posamezne narodne skupnosti, bo odvisno od dogovora na svetu, pri čemer pa bo ta dogovor moral biti potrjen z dvotretjinsko večino članov sveta, torej soglasjem Vlade in soglasjem predstavnikov narodnih skupnosti. Naslov in vsebina predloga zakona se eksplicitno osredotočata na uresničevanje kolektivnih kulturnih pravic, tako je jasno, da ne gre za podeljevanje nikakršnih političnih pravic. Povedano drugače, namen zakona je vzpostavljanje infrastrukture, ki bo skupnostim omogočila lažje uresničevanje pravic, ki jih že izvajajo, ter izpolnitev politične zaobljube, ki izhaja iz deklaracije, ko jo je, kot rečeno, leta 2011 Državni zbor sprejel z ustavno večino. Iz naštetih razlogov in glede na to, da po sedmih letih od sprejetja deklaracije ni bilo bistvenih premikov v smeri njene implementacije, vas pozivam spoštovani kolegi, da zakon podprete.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Dr. Matej T. Vatovec bo predstavil stališče Poslanske skupine Levica. Postopkovno? Se opravičujem, dr. Vatovec. Izvolite, Anja Bah Žibert.
Hvala lepa. Sem čakala do zaključka predstavitve predloga zakona, zdaj bi pa želela, predsedujoči, da mi poveste, kaj je z Vlado. Zdaj naj bi imela predstavitev svojega mnenja Vlada. Vlade ni. Ne vem, na kakšen način naj nadaljujemo delo. Že prej smo videli, da je v tej hiši vse narobe, sploh več ne vemo, kaj je koalicija, kaj je opozicija, kdo vlada v tej državi. Jaz vas res prosim, da zagotovite prisotnost Vlade, ker dejansko ne vemo, kakšno je stališče Vlade.
Po Poslovniku pri poslanskem zakonu stališče Vlade oziroma prisotnost Vlade ni obvezna. Izvolite, dr. Vatovec.
Hvala, podpredsednik. Je pa v predvidenem časovnem poteku te seje in tudi žalostno je, da Ministrstvo za kulturo ni prisotno pri tej točki oziroma da ni nobenega predstavnika Vlade, ampak, recimo, da kaže to tudi na odnos do tega vprašanja. 1. februarja letos je minilo natančno 7 let, od kar je z več kot dvotretjinsko večino Državni zbor sprejel deklaracijo o položaju narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji. Po več kot dve desetletji dolgem boju skupnosti Albancev, Bošnjakov, Črnogorcev, Hrvatov, Makedoncev in Srbov za ureditev njihovega položaja in statusa je sprejetje deklaracije na žalost edina stvar, ki se na tem področju sploh zgodila. Da bi se stanje izboljšalo, in da bi država tudi izpolnila svoje zaveze, smo si v Levici prizadevali že ves mandat. Za nas je še vedno najprimernejša rešitev ta, da se dopolni ustava. Takšna rešitev je nakazana tako v sprejeti deklaraciji kot k njej podanemu mnenju Zakonodajno-pravne službe. V prizadevanju za ustrezno, predvsem pa na simbolni ravni izjemno pomembno priznanje statusa manjšin, smo v Levici za to pripravili že omenjen predlog za dopolnitev ustave. Skladno s predlogom bi se v ustavo zapisalo, da so Albanci, Bošnjaki, Črnogorci, Hrvati, Makedonci in Srbi, ki živijo v Sloveniji, manjšinske narodne skupnosti ter da se njihov položaj in kolektivne kulturne pravice urejajo z zakonom. Za ta korak na žalost ni bilo dovolj posluha ali pa politične volje. Ta ključni korak, ki bi na simbolni ravni pomenil, da je država v celoti in dokončno realizirala lastne in tudi mednarodne zaveze, tako ostaja še vedno neizpolnjen. Ker so vprašanja manjšin in njihovih kulturnih pravic del temeljnega razmisleka o enakopravnih družbenih oblikah, smo v Levici prispevali podpise pod zakonsko rešitev, ki jo obravnavamo danes. Zakon, ki bo naslovil področje uresničevanja kolektivnih kulturnih pravic narodnih skupnosti iz bivše Jugoslavije, je namreč korak v pravo smer, kljub temu da bi bila vključitev pravic manjšinskih skupnosti v ustavo edina nediskriminatorna, celovita in pravno ustrezna ureditev njihovega statusa. Gre torej le za delno in upam da začasno ureditev vprašanja, na katerega odgovor predstavniki manjšinskih narodnih skupnosti nekdanje SFRJ čakajo že več kot 20 let. Za ureditev katerega si zveza zvez konstitutivnih narodov nekdanje SFRJ prizadeva vse od svoje ustanovitve. Gre torej za minimum, ki zagotavlja in omogoča ustrezno skrb za ohranjanje, razvoj in spodbujanje identitete teh narodnih skupnosti. Zakon ne prinaša nikakršnih privilegijev, nobenih posebnih pravic. Ureja le kolektivne kulturne pravice in način njihovega uresničevanja, predvsem pa zagotavlja stabilnejši vir financiranja ter nosilca tega uresničevanja. Ne gre torej za nobeno izstopanje, pač pa zgolj za izvrševanje pravic, ki jim jih na splošni ravni že sedaj zagotavlja sama ustava. Le možnosti uresničevanja teh pravic so zaradi nesistematične in razdrobljene ureditve trenutno silno otežene. Govorimo o pravici do ohranjanja in razvoja identitete, do gojenja kulture, ohranjanja kulturne dediščine, do uporabe maternega jezika in pisave in do negovanja stikov z matičnimi narodi. Za dejansko izvrševanje teh pravic je nujno potrebna nekakšna sistemska ureditev, ureditev, po kateri bosta za uresničevanje skrbela urad za narodne skupnosti pripadnikov nekdanje SFRJ ter svet za vprašanja narodnih skupnosti pripadnikov nekdanje SFRJ. To bo torej omogočilo, da bo prej omenjene pravice možno tudi dejansko izvrševati. Da ureditev v Sloveniji ni zgledna, izhaja že iz primerjalnega pregleda ureditve v drugih državah, predvsem v ostalih državah nekdanje Jugoslavije. Bosna in Hercegovina na zakonski ravni ščiti 17 narodnih manjšin, vključno s Slovenci. Črna gora zagotavlja manjšinske pravice vsaki skupini državljanov, ki je po številu manjša od večinskega prebivalstva. Hrvaška nacionalne manjšine ureja na ravni ustave. Izrecno ščiti 21 nacionalnih manjšin, vključno s Slovenci. V skladu z makedonsko ustavo gredo posebne kulturne pravice vsem skupnostim, ki ne dosegajo 20 % prebivalcev. Tudi Srbija kot manjšino priznava vsako skupino prebivalcev, ki so v dolgotrajni vezi z ozemljem države ter posedujejo obeležja, kot so jezik, kultura, narodna in etnična pripadnost ali poreklo. Večina naštetih držav priznava manjšinam širši krog pravic, kot jih prinaša ta zakon. Ne gre torej za nič drugega kot za nujno potrebno izboljšanje trenutnega stanja, za odpravo težav, s katerimi se pripadniki narodnih manjšin soočajo vsakodnevno. In predvsem za minimum, ki izhaja iz mednarodnih in predvsem lastnih zavez, ki jih je Slovenija dala. Predlog zakona, ki bo omogočil uresničevanje kolektivnih kulturnih pravic narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ, bomo zaradi vsega navedenega v Levici jasno podprli. Predvsem zaradi dejstva, da je vprašanje manjšin in njihovih kulturnih pravic del temeljnega razmisleka o enakopravnih družbenih oblikah. V Levici smo za odprto, strpno in nediskriminatorno družbo, družbo vključevanja in ne izključevanja, družbo, ki ne tolerira nestrpnosti, družbo, ki spoštuje človekove pravice, in ta zakon ni nič drugega kot prvi korak v to smer. Še vedno smo sicer prepričani, da je dopolnitev ustave edina ustrezna rešitev, ki bo dejansko pomenila dosledno izpolnitev zavez. Zavez, h katerimi izpolnitvi zavezuje deklaracija, ki jo je sprejel ta Državni zbor. In zavez h kateri izpolnitvi se je zavezala država že takoj po osamosvojitvi. Za to si bomo v Levici prizadevali tudi po sprejetju tega zakona, da se bo stvar uredila dokončno in verjamemo, da se bo to zgodilo že v naslednjem mandatu.
Hvala lepa. Dr. Mirjam Bon Klanjšček bo predstavila stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev. Izvolite.
Hvala lepa. Vsi prav lepo pozdravljeni! Res sem vesela za to današnjo razpravo. Vesela sem, da bomo končno spregovorili o državljankah in državljanih, ki jih žal vse prevečkrat spregledamo. O tistih naših sodržavljanih, ki so vse prevečkrat tarča zmerljivk in stereotipiziranja. Res je za to razpravo že skrajni čas. Prepričana sem sicer, da mimo grobih opazk na njihov račun ne bomo zmogli niti na današnji seji. Sovražna nastrojenost do nekaterih je v slovenski družbi še prisotna in je je na žalost nekaj zaneslo tudi sem v parlament, kjer bi se vsi morali zavedati enakopravnosti in enakovrednosti. Nestrpnost, o kateri govorim, se je nazadnje pokazala ob razpravi o tem, kdo lahko nosi slovensko zastavo na otvoritveni slovesnosti letošnjih Olimpijskih iger. Preden nadaljujem, dragi Jakov, iskreno ti čestitam za srebrno medaljo. Ta nestrpnost se je pokazala tudi ob osvojeni zlati medalji na evropskem prvenstvu v košarki. Zmagali smo, a je bilo pri tem nekaterim še bolj pomembno to, kdo je zares Slovenec in kdo ni, kdo sploh sme to izkazovati in čutiti, kdo so starši ali stari starši igralcev, kje imajo korenine. Očitno se je treba spomniti, kje živimo oziroma kje si vsaj želimo živeti. Živeti želimo v prijazni družbi, ki je demokratična, civilizirana. V družbi, ki napak iz preteklosti ne ponavlja, ki spoštuje dostojanstvo človeka in zagotavlja vsem enake pravice, ne glede na narodnost, raso, spol, jezik, veroizpoved in druge osebnostne okoliščine. Pa je vseeno podpihovanje domnevne manjvrednosti nekaterih naših sodržavljanov takrat podporo imelo tudi pri nekaterih velikih političnih strankah. Čeprav torej pričakujem nekaj te gnojnice tudi v današnji razpravi, sem prepričana, da je razprava nujna. Pričakovala sem jo že prej, če ne prej, vsaj pred enim letom, ko smo skupaj s še nekaterimi poslanci preštevali, ali lahko zberemo dovolj podpisov za ustavno spremembo, kot so jo predlagali v Zvezi društev narodov nekdanje SFRJ. Takrat današnjih predlagateljev, torej poslancev stranke SMC ni bilo zraven. Podpisov za začetek ustavnih sprememb niso hoteli dati. Danes, nekaj deset dni do volitev pa poslanec te iste stranke predlaga zakon, ki podeljuje in priznava pravice pripadnikom narodov nekdanje skupne države. Tudi to je na nek način podcenjujoče delovanje, ker ne gre za načelnost, ampak trgovino, kako na volitvah dobiti kakšen glas več. 212 tisoč posameznikov iz nekdanje Jugoslavije je pač veliko število potencialnih volivcev. Ampak prav, to je kupčija, ki jo gre podpreti. Za tiste, ki morda še ne razumete zakaj, bom to ponazorila s primerom, preko katerega boste morda sprevideli. Predstavila bom primer, preko katerega se boste morda lahko vsaj približno poistovetili s pripadniki narodnih manjšin v Sloveniji. V Državnem zboru vsako leto gostimo dogodek, ki se imenuje Vseslovensko srečanje. Na to srečanje pridejo slovenski izseljenci, celo daljni potomci izseljencev, izseljenci druge in tretje generacije Slovencev. S Slovenijo oni nimajo prav veliko, pa se vseeno z njimi radi družimo poslanci in novinarji, ponosni smo na to, da se slovenski jezik in kultura ohranjata tudi v tako oddaljenih deželah, kot so na primer ZDA, Argentina in podobno. K njim napotujemo učitelje slovenskega jezika, financiramo njihove radijske postaje in ostale medije. Vse za to, da bi jim približali našo domovino. Tu pri nas pa tega istega ne privoščimo našim sodržavljanom, izseljencem drugih narodov, ki živijo v Sloveniji, pri čemer velja poudariti, da oni morda sploh nikdar niso bili tujci, ampak so tu zato, ker je tukaj nekoč bila Jugoslavija, ker je to bila skupna država nas in pripadnikov narodov nekdanjih republik Jugoslavije. To so dvojna merila. Rezultat dvojnih meril pa je vedno krivica. Prav zato sem to razpravo pričakovala prej. Pa je pred enim letom za možnost spremembe ustave zmanjkalo 11 podpisov poslancev. Premalo nas je bilo pripravljenih zagovarjati dodatek k Ustavi, da so, citiram: » … Albanci, Bošnjaki, Črnogorci, Hrvati, Makedonci in Srbi, ki živijo v Sloveniji, manjšine narodne skupnosti, njihov položaj in kolektivne kulturne pravice ureja zakon.« Konec citata. Pozivi, naj to uredimo, so prihajali tudi iz Urada varuha človekovih pravic in Evropske komisije za boj proti rasizmu in nestrpnosti. Predlagani zakon, o katerem razpravljamo danes, je sicer korak v pravo smer, a dopušča možnost, da postane samo še eden tistih, ki se ne izvajajo. Bolje in bolj prav bi bilo, če bi pravica do kolektivnih kulturnih pravic narodnih skupnosti izhajala iz ustave, z zakonom pa bi določili kako se ta pravica izvaja. Zato sva skupaj s kolegico Alenko Bratušek in kolegom Francem Lajem pred približno enim letom dali podporo začetku postopka spremembe ustave, a kot sem že povedala, podpore takrat ni bilo dovolj. Želim si, da bi v torek sprejeli vsaj ta zakon. V naši poslanski skupini bomo predlog zakona večinoma podprli, čeprav je pred nami prepozno in čeprav verjamemo, da bi bilo treba te pravice urediti tudi v ustavi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Anita Koleša bo predstavila stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra. Izvolite.
Lep pozdrav, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi, tisti, ki smatrate, da ste moji kolegi, lepo vas pozdravljam! S predlogom zakona o uresničevanju kolektivnih kulturnih pravic narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje Socialistične federativne Republike Jugoslavije v Republiki Sloveniji se izpolnjuje politična zaveza Državnega zbora, izhajajoča iz deklaracije Republike Slovenije o položaju narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji, s katero se je država leta 2011 zavezala, da bo narodne skupnosti o njihovih ciljih organizirano podpirala v večji meri kot doslej ter da jim bo zagotovila stalno skrb za ustvarjanje možnosti ohranjanja in razvoja identitete. Z zakonom se torej vzpostavljajo institucije, način financiranja ter način organizacije narodnih skupnosti, ki bodo omogočili izvrševanje zavez iz deklaracije. Deklaracija je nastala na podlagi upoštevanja priporočila Sveta Evrope, Organizacije združenih narodov, Organizacije za varnost in sodelovanje v Evropi ter Evropske unije, ki vsi poleg individualnih poudarjajo tudi ustvarjanje možnosti za uveljavljanje kolektivnih pravic narodnih skupnosti. Deklaracija je nastala tudi upoštevajoč dejstvo, da so bili pripadniki teh narodnih skupnosti ob osamosvojitvi in konstituiranju Slovenije kot samostojne neodvisne države postavljeni v objektivno nov in drugačen narodnostno manjšinski položaj. Visoki politični dokument je tedaj podpisalo kar 63 poslank in poslancev Državnega zbora, torej dvetretjinska večina. Vse do predloga zakona, ki je pred nami, pa omenjena deklaracija ni imela realnih implikacij. Vse do danes ni bil urejen pravni okvir za izvajanje in financiranje zavez o negovanju kultur in jezikov, o katerih deklaracija govori. V stranki SMC menimo, da je po več kot 25 letih od osamosvojitve in po sedmih letih od sprejetja deklaracije napočil čas za urejanje kolektivnih pravic narodnih skupnosti, da bi se z njimi lahko trajno zagotavljajo ohranjanje njihove kulturne identitete in jezika ter čas za odločitev za vzpostavitev stalne institucije, ki ne bo odvisna od aktualne politike oziroma od posameznih vlad. Glede na vse navedene razloge bomo v stranki SMC predlog zakona podprli. Hvala lepa.
Mag. Branko Grims bo predstavil stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Spoštovani! Vsem prav lep pozdrav! Danes obravnavamo en poseben zakon, ki pa ima napačen naslov. Pravilno bi se imenoval zakon o nebrzdanem dodatnem zaposlovanju propadlih kadrov SMC in drugih strank vladajoče koalicije po naslednjih volitvah. Tisto, kar naj bi bila vsebina tega zakona, se pravi pravice manjšin, urejajo že obstoječi zakoni, ščiti slovenska ustava, ščiti posebna deklaracija in v praksi dokazuje cela vrsta zakonov, ki jih je sprejel ta državni zbor, s katerimi so bile narodnosti oziroma narodi nekdanje Jugoslavije posebej zaščiteni, njihovi člani tukaj privilegirani pri posameznih rešitvah in na sploh. To se pravi, se odpira vprašanje, zakaj je ta zakon sedajle tukaj. Odgovor ste povedali že nekateri sami. Zato, ker se bližajo volitve. Žal vam je predvolilni šov danes klavrno propadel, kajti Vlade Republike Slovenije danes tu ni. In to veliko pove. Prvič, po eni strani pove o odnosu vaše vlade do parlamenta, pa tudi do teme, ki je danes pred nami. Po drugi strani je, saj veste, v politiki tudi molk neke vrste sporočilo. Odsotnost vlade lahko razumemo zelo preprosto, da vlada ni hotela priti sem in povedati, da takega zakona ne potrebujemo, ter se potem konfrotirati s predlagatelji. In so se enostavno skrili. Se pravi, stališče vlade v tem trenutku ni, da zakon podpira ali ne podpira, ampak vlada se skriva. Krasna koalicija in krasna vlada, moram reči. Pri posameznih rešitvah, ki so tukaj, se vprašajmo, ali je za to zakon potreben. Vsako od teh pravic, z vso odgovornostjo trdim, vsaka od teh narodnosti oziroma njihovi pripadniki, ki živijo danes na ozemlju Republike Slovenije, uresničujejo že v celoti. Prihajam iz Kranja, kjer obstaja cela vrsta kulturnih društev pripadnikov narodnosti nekdanje Jugoslavije, se financirajo, dobro delujejo, sodelujejo z občino, sodelujejo z drugimi republikami, sodelujejo s svojimi nekdanjimi domovinami, danes domovinami njihovih narodov. Nobenega problema ni, gospe in gospodje. A problem je pa nekje drugje! Bližajo se volitve in gospe in gospodje poslanci sedaj nekateri že bežite, kakšna poslanka SMC je sedaj iznenada postala direktorica bolnice, kakšna druga kakšne druge institucije in tako dalje in tako naprej. Saj vemo, kdo najprej zapusti ladjo. Sedaj pa pripravljate mehak teren za trd pristanek, ki bo na volitvah, ker veste, da bo trd pristanek. O ja, to pa bo! In je treba ravnati birokratsko. Kaj pa je pravzaprav SMC? To je zanimiva zgodba. Poučna tudi za naprej. Imeli smo nekoč LDS, ki je postala praktično v nekaj mandatih institucionalizirana birokracija. To je tisto najslabše, kar se lahko zgodi državi. Ko birokracija postane politično organizirana, kar je levičarska bila iz prejšnjega režima in potem še zraven z levičarskim potencialom oziroma poudarki. Ampak bistvo je, da je to birokracija. Potem se je to prelevilo k Pozitivni Sloveniji, pa potem k Alenki Bratušek, danes je to SMC in v naslednjem mandatu bo to Lista Marjana Šarca, ki se tako kot nekoč SMC prikazuje kot vse kaj drugega. Ampak to je bistvo te zgodbe. Zato so potem vsi ukrepi, ki se sprejemajo, ukrepi take narave, da se povečuje zaposlovanje v javnem sektorju, da se dodatno bremeni podjetništvo in da se s tem ovira razvoj, razvojni potencial Republike Slovenije, ki je zagotovo bistveno večji, kot se kaže danes. Kdor dvomi v to vlogo, naj malo pogleda posamezne rešitve, ki so bile sprejemane v tem obdobju, pa boste videli, da ga ni zakona, ni rešitve, ki ne bi bila tako izvedena, da je na koncu povzročila dodatno zaposlovanje, birokracije torej, v javnem sektorju, dodatno obremenila podjetništvo. In to gre v nedogled. Začarana spirala, ki jo lahko prekinejo samo volivci, če enkrat za spremembo ne nasedejo novim obrazom in s tem mimogrede poskrbijo tudi za lastno varnost. Saj je znano, da je najnovejši murgelsko komponirani novi obraz že javno razglasil, da hoče najprej podreti vse varovalne ograje in spustiti ilegalne migrante neovirano na ozemlje Republike Slovenije. Ampak to je tudi poudarek, ki je povezan s politično organiziranostjo birokracije najbrž. Igra, ki se jo greste, je tudi nevarna. Kajti igra, in tudi to je najbrž danes razlog, da danes vlade ni tukaj, je v tem, da potem hočete dokazovati, da so nekateri veliki branitelji pravic in zagovorniki narodov in narodnosti nekdanje SFRJ, drugi jim pa nasprotujejo. To seveda ni res, gospe in gospodje. In to vsi zelo dobro veste. Gre pa za vprašanje, čemu in na kakšen način dajemo prednost – ali dajemo prednost lastnim državljankam in državljanom v vsem na enak način in z enakimi merili, ali pa se forsirajo samo točno določene skupine. In to vi počnete. »Pumpati« eno narodnost proti drugi je pa ekstremno nevarno početje. Zelo zanimivo, da se tega lotevate v predvolilnem obdobju. To veliko pove o vas, pa tudi o času, v katerem živimo. Seveda je to popoln nesmisel. Deklaracija, o kateri govorite, je bila sprejeta s praktično zelo visoko stopnjo soglasja. To vsi veste. Tudi večina tistih zakonov, ki so udejanjali posamezne rešitve, je bila sprejeta z visoko stopnjo soglasja, ker je šlo za rešitve, ki so temeljile na predhodnih zavezah, obljubah, na ustavi, na pravicah. Ko gre za uresničevanje pravic katerekoli od teh, ki so tu naštete, ni nobene ovire. To so pravice, ki so zajamčene s slovensko ustavo, z zakoni in z mednarodnimi predpisi. To se pravi, je tak poseben zakon je popolnoma nepotreben. Tu gre za vprašanja financiranja posameznih projektov. Vsi dobro veste, da tudi to že teče na več nivojih. Nekatere stvari financira država, nekatere financirajo lokalne skupnosti, in to zelo dobro in zelo uspešno. Torej je tudi s tega vidika zakon popolnoma nepotreben. Tole razpihovanje ali pa, če hočete, metanje karbida na žerjavico je problem. Je problem za vse, ki v tem sodelujete, zato je zagotovo tudi zelo jasno sporočilo, zakaj vlade ni tukaj. Zakon, tak, kot je, je nepotreben. Verjamem pa, to je človeško, da si želite tudi po volitvah imeti dobre zaposlitve na račun davkoplačevalcev, pa mesta v raznoraznih kolektivnih organih, kjer boste vlekli mastne sejnine in tako naprej. To pa verjamem. To je človeško. Ni lepo, je pa človeško. In to rešujete torej na birokratski način. Ustanovili bomo še nekaj, pa malo bomo predelali, da bomo potem na novo volili direktorja. To bo mogoče kakšen, ki mu bo ime Dragan, in tako dalje, in tako naprej. Stvari so prozorne, če jih pogledaš s strani in če ne nasedeš. Jaz upam, da temu res ne bo nihče ne nasedel. Vsekakor pa v SDS tega zakona, ker je nepotreben, do pripadnikov narodov nekdanje SFRJ pa tudi poniževalen, žaljiv, ker jih jemlje kot tiste, ki ne bodo spregledali te igre. V SDS tega vsekakor ne bomo podprli.
Besedo ima Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije, zanjo gospod Primož Hainz. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik, za dano besedo. Dovolite, da vas seznanim s stališčem Poslanske skupine Desus k Predlogu zakona o uresničevanju kolektivnih kulturnih pravic skupnosti pripadnikov narodov nekdanje Socialistične federativne republike Jugoslavije v Sloveniji. Sam moram reči, da je poslanska skupina imela v teh letih, pa tudi že prej, kot slišim, vrsto razgovorov s predstavniki narodnih manjšin v Sloveniji in poznamo zelo dobro te probleme. Seveda pa je treba reči, da prve zahteve so bile zahteve po spremembi ustave in za vzpostavitev dvojezičnosti. Ni bilo sicer popolnoma jasno, na kakšen način, ampak vendar, to so bile zahteve. Te zahteve pa niso šle znotraj stroke. To moram posebej poudariti. Ni bilo toliko vprašanje tega, ali je politika tukaj klonila ali ni klonila oziroma kot so nekateri interpretirali, preprosto znotraj stroke je bil odklon premočan, in so se pobudniki morali zaustaviti. Sedaj pa imamo predlog za kulturne pravice, kjer se individualne pravice spreminjajo v kolektivne pravice. Moram reči, da tu Vlada ima svoj organ, torej Svet Vlade za vprašanja narodnih skupnosti pripadnikov, ki deluje in se tudi financira. Moram reči, da razumemo to pobudo predvsem v tem smislu, da matične države premalo financirajo te narodnosti in je zato pritisk na državo Slovenijo, da bi v večji meri financirala manjšine, kar je popolnoma legitimno v teh časih, ki niso prav lahki za nikogar. Žal pa ta predlog zakona sproža več vprašanj kot odgovorov, in sicer vprašanje, kaj je z migrantskimi skupinami v Sloveniji, kaj je z Nemci v Sloveniji, kaj je z Avstrijci v Sloveniji, kaj je z Judi v Sloveniji, kaj je z Jugoslovani v Sloveniji. Ne pozabiti, zadnje štetje je bilo leta 2002. Takrat so bili še Jugoslovani deklarirani, danes ne vemo, ne moremo prešteti in tudi številka, ki je bila navajana, lahko rečemo, predlog je 10 %, ampak številke, ki se navajajo, danes je ena kolegica govorila o 212 tisoč, to je izmišljen podatek, ga ni, ker štetja že toliko časa ni bilo, da ni več resno, ampak pustimo. Vrsta vprašanj je in se potem postavlja tudi vprašanje, kje bo potem tista meja med klasičnimi avtohtonimi narodnostmi, Italijani in Madžari. Ampak vendar, pustimo. Gre za to, da so vprašanja nerazčiščena. Kaj je bistvo, če lahko tako rečem? Imamo stališče Vlade. Po računalniku je Vlada poslala svoje stališče oziroma ga predstavila, mislim da danes, ampak nimamo mnenja Ministrstva za kulturo, nimamo mnenja Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport, nimamo mnenja Urada Vlade za narodnosti, nimamo mnenja Urada Vlade Slovence v zamejstvu in po svetu, nimamo mnenja Službe za kulturno raznolikost in človekove pravice, nimamo mnenja Službe Vlade za zakonodajo nimamo mnenja Inštituta za narodnostno vprašanje, ki se profesionalno cela ekipa ukvarja že desetletja s tem vprašanjem, kar dr. Matić dobro ve. In seveda tudi nimamo, to je pa treba reči, mislim, da je bilo celo omenjeno, da niti Skupnost občin niti Združenje občin niti Združenje mestnih občin Slovenije niso bili pozvani, da bi povedali, kaj mislijo, pa je velik del teh problemov na njih, financiranje in še bolj realizacija. Tako mislim, da je težko odločati in prevaliti vso znanje in vedenje in nevedenje na poslance. Zato mislim, da bi bilo treba umiriti to razpravo, če lahko tako rečem, mislim, da bi jo morali vrniti na strokovno podlago, pridobiti vsa ta mnenja, ki sem jih naštel, si vzeti čas za premislek in ne uporabljati predvolilne nervoze za težka vprašanja, ki lahko resnično povzročajo tudi nekatere težave. Kar se tiče štetja, sem že omenil, številke so približne, torej recimo 10 %. Zadnje štetje je bilo leta 2002. Ampak glede ideje, da bi pa te narode bivše Jugoslavije organizirali v posebnem uradu, moram pa sam kot Desus pa vendar dati še eno pripombo. Tudi če gre za 200 tisoč ali pa 10 % prebivalcev, na drugi strani imamo 612 tisoč upokojencev. V koalicijski pogodbi smo imeli oblikovanje urada za starejše. Ta vlada s finančnim ministrstvom in predsednikom vlade ni dovolila organiziranje tega urada z nekim izgovorom, da denarja ni. Ker se pojavlja več vprašanj kot odgovorov, bomo poslanci naše poslanske skupine pozorno poslušali razpravo in nato glasovali po vesti. Hvala lepa.
Gospa Jelka Godec, ste želeli postopkovno? Izvolite.
Najlepša hvala. Moj predlog je naslednji: prekinitev seje, da pridobite mnenje Vlade, predsedujoči. Kolega je zdajle povedal, da je Vlada dala mnenje o takšnem vprašanju. Jaz mislim, da bi ga morala [[..]]Jaz zdaj že ves dan gledam tu na e-klop, a tega mnenja ni nikjer. Če kdo od vas mnenje ima oziroma prosim, predsedujoči, da se to mnenje pridobi, se seja prekine. Glede na to, kaj se je zdaj že začelo govoriti, je to ključno, je vprašanje, o katerem je treba razpravljati in ni kar tako. Tako da bi jaz prosila za prekinitev seje do pridobitve mnenja Vlade. Najlepša hvala.
Sem pričakoval to vprašanje, ker je tudi mene zanimalo, če dejansko je to mnenje Vlade. Strokovne službe trdijo, da ga ni in ga najverjetneje tudi ne bo. Bom dal besedo podpredsedniku, ker pravi, da je na portalu Vlade, ampak strokovne službe mi trdijo, da tega ni. Kar se pa tiče prekinitve seje, kot je že drugi podpredsednik prej dejal, se Vlada ni dolžna izrekati o tem in zato ni podlage, da bi prekinili sejo, zato ne morem sprejeti vašega predloga in bomo nadaljevali s sejo. Bom pa, samo trenutek, če mi dovolite, povprašal podpredsednika glede izjave, ki jo je podal. [[medsebojno pogovarjanje]] Mnenja Vlade v Državnem zboru nimamo, gospa Jelka Godec, to je gotovo, ampak želite besedo. Izvolite, postopkovno.
Jaz še enkrat predlagam prekinitev seje in prosim vas, dajte pridobiti mnenje Vlade. Vlada očitno ima mnenje, nahaja se na portalu Vlade. Državni zbor je samostojni organ, ki mu Vlada mora dati mnenje, mora, vi ste rekli zdaj, da v tem primeru ni treba. Ampak če Vlada ima mnenje in zdaj naj cel Državni zbor vsak poslanec za sebe išče mnenje Vlade? To je točka, o kateri moramo vedeti, kakšno je mnenje Vlade. Gre za zakon, ki ureja manjšine oziroma njihove pravice. Jaz mislim, da bi bilo dobro predlagatelj, gospod Matić, da imate mnenje Vlade, da vidimo, kakšno je stališče torej ministrstva oziroma same Vlade. Dajte prosim, predsedujoči, prekiniti in dajte dobiti to mnenje, če že Vlada ne more biti prisotna. Jaz mislim, da to je pa nedopustno.
Ker vidim, da je še interes postopkovnih, mi dovolite, da dam dokončen odgovor. Gradiva ni, Vlada ni dolžna podati predloga in zaradi tega mi nimamo nobene podlage, da prekinjamo sejo, tako kot je že v tretje bilo in je rečeno. Zato predlagam, da nadaljujemo s podajanjem stališč poslanskih skupin. Ali ima kdo še kakšen predlog ali pa postopkovni predlog? Vidim, da ja. Začnemo z gospod Anjo Bah Žibert, izvolite, imate besedo. Ampak poudarjam, ne bomo prekinili seje, ker za to ni podlage. Izvolite, Anja Bah Žibert [[..]]
Hvala, predsedujoči. Lahko rečete, da ni podlage, vendar vi jo lahko prekinete in tudi pozovete lahko Vlado, da poda mnenje. Zdaj vam bom pa povedala, v čem je problem. poglejte, zdajle smo nekje na polovici stališč. Mislim, da vsako stališče do zdaj je praktično vsebovalo termin trenutna ureditev je diskriminatorna. Na nek način sem imela že občutek, da je protizakonita celo, če ne bi že kdo hotel reči, da je protiustavna. Jaz dejansko potrebujem mnenje Vlade, ki do zdaj ureja to vprašanje. Vemo kje, vemo katero ministrstvo, vemo, v kateri postavki, in me zanima njihovo mnenje. Ker sicer govorimo vsi skupaj tukaj na pamet. Mi nimamo enega podatka s strani Vlade, ali gre za diskriminatornost, ali gre res za kršitve omenjenih pripadnikov narodnosti in tako naprej. Kako naj razpravljamo povsem na pamet, ne da bi dobili tudi neke konkretne odgovore o tistih, ki to področje do sedaj urejajo. Samo zato, predsedujoči. In jaz vas osebno pozivam, vi lahko prekinete sejo. Gre za to, da se pogovarjamo tukaj na pamet. Če gre za to, da se bo tukaj razplamtela neka, ne vem, ideološka tema, se ne bo, predvidevam, da se ne bo, ker ne vem komu bi bilo to v korist. Če kdo želi, da bi se tukaj začelo govoriti o problemih, ki jih v tej državi ni in ljudje zelo lepo živijo kot sosedje, kot prijatelji in kot znanci, jih ni. Ampak če pa so nekateri konkretni, o katerih so govorili, da gre za diskriminatornost, da nekateri niso mogli na nek način delovati v skladu z zakonom, pa potrebujemo tiste, ki so v izvršilni veji oblasti.
Gospa Anja Bah Žibert, že kot prva ste sprožili to dilemo in vam je bilo odgovorjeno. Imamo še predvidene tri ure in pol. Lahko se dajemo s postopkovnimi, ampak jaz seje ne bom prekinil, ravno tako tudi moj kolega ne bo prekinil seje. Lahko se preigravamo s postopkovnimi še tri ure in pol ali pa nadaljujemo z razpravo. Rekel sem vam, Vlada ni podala mnenja. Jaz pa nimam podlage, da bi prekinil sejo in je tudi ne bom, zato nadaljujemo razpravo. Mag. Branko Grims, izvolite, imate besedo.
Poglejte, ne samo da je samostojen organ Državni zbor, parlament je po ustavi zakonodajalec, je samostojna veja oblasti. Dokler Vlada Republike Slovenije bodisi neposredno s poročanjem na seji Državnega zbora ali posredno s tem, da uradno pošlje en tekst v Državni zbor, ne more sporočiti svojega stališča. Tako da v tem delu se s predsedujočim strinjam, da stališče Vlada o tem za Državni zbor uradno ne obstaja. Tisto, kar pa je problem, gospe in gospodje, in bi tudi zato predlagal, da prekinemo sejo in pridobimo posebno mnenje, ekspertizo pravne službe, je pa pomanjkljivosti, ki so v tem zakonu. Ne samo to, na kar je opozoril podpredsednik, da se je pozabilo na, recimo, kočevske Nemce, ki tukaj živijo 500 let, pa še mnoge druge. Povedal je še nekaj, kar bi moralo vse vas zaskrbeti, da kršite v tem trenutku tudi lastno koalicijsko pogodbo. Da je koalicijska pogodba imela zavezo, da se bo za upokojence, za 600 tisoč slovenskih upokojencev oblikoval poseben urad, pa Vlada tega ni dovolila iz varčevalnih razlogov. Torej na upokojencih se bo varčevalo. Tukaj, ko pa gre za narodnosti, za katere obstaja poseben vladni organ, ki financira, tako kot je bilo povedano, jaz sem povedal, da to teče, in teče ne samo na vladni ravni, ne samo na državni ravni, ampak tudi na ravneh lokalnih skupnosti, in to dobro in nemoteno ves čas obstoja samostojne Slovenije, sedaj uveljavljate neko rešitev, ki je sporna. Zaradi tega bi bilo to treba preučiti s pravnega vidika, z vidika skladnosti s preostalimi pravnimi akti, ki urejajo naše delo, in tudi z vidika pravnih posledic, če se to sedaj sprejme. In še nekaj lahko ugotovite, gospod podpredsednik, in to je moj predlog, da zagotovo ni naključje, da danes vlada tukaj manjka. Sram jo je.
Postopkovno, dr. Dragan Matić, izvolite.
Gospod predsedujoči, jaz vam predlagam, da nadaljujete sejo normalno po poslovniku. Vlada pač ni dolžna dajati mnenja. Gre za prvo obravnavo. Tudi pri prvi obravnava Zakonodajno-pravna služba ni dolžna podati mnenja. Mi bomo danes opravili to, kar je naša naloga, soočili bomo stališča, poslušali bomo mnenja vseh poslanskih skupin. Tista, ki bodo konstruktivna, jih bomo z veseljem vzeli na znanje. Do druge obravnave na pristojnem delovnem telesu Državnega zbora je še nekaj časa. Do takrat bo Vlada dala stališče. Zakonodajno-pravna služba pa prav tako. In takrat, ko se bomo pogovarjali o konkretnih rešitvah od člena do člena, bomo tudi izboljšali vse tisto, kot je zmeraj v navadi. Na prvi obravnavi se razpravlja o najširšem možnem vidiku, opozori na domnevne nepravilnosti ali pa dejanske nepravilnosti v predlogu zakona, predvsem pridobi mnenje Zakonodajno-pravne službe in na delovnem telesu to naprej tudi odpravlja. Tako da jaz ne vidim razloga, zakaj se gospoda iz opozicije danes bojijo tako zelo te razprave, v čem je danes tak problem. Vsi poslovniški pogoji so izpolnjeni, da seja poteka normalno. Zdaj pa ne vem, razen, če se gredo neko posebno vrsto obstrukcije, da zdaj sprožajo proceduralna vprašanja, ki to pravzaprav niso. Jaz vam predlagam, da normalno nadaljujemo sejo v skladu s poslovnikom.
Prav je, da se pogovorimo o tem. Ker vidim, da je še interes, dajem besedo gospe Jelki Godec. Izvolite, imate besedo.
Predsedujoči, jaz vem, da ste izrazili že svoje stališče glede prekinitve. Ampak še enkrat, gospod Matić je zdajle govoril o tem, da se ugotavljajo nepravilnosti, diskriminacija in tako naprej. Da imamo neke podatke, prej je kolega Hainz govoril v stališčih, koliko je takšnih opredeljenih, ki se opredeljujejo za druge narodnosti po letu 2002. Leta 2002 se ni bilo več obvezno izjasniti o svoji narodnosti. Torej tudi tej podatki niso pravilni. V mnenju Vlade pa je dostikrat oziroma vedno so napisani tudi statistični podatki, na kaj se Vlada opira pri svojem mnenju. Meni se zdi nedopustno, da predlagatelj zakona že vnaprej govori o diskriminaciji, o nepravilnostih na tem področju pri manjšinah, ne da bi imeli mnenje Vlade. Glede na to, da je bilo izrečeno s strani podpredsednika, drugega podpredsednika gospoda Hainza, da je mnenje Vlade in očitno so ga nekateri poslanci prebrali, drugi pač ne, ker ni prišlo uradno v Državni zbor, tako kot je rekel kolega Grims, še enkrat predlagam, vi imate to možnost, da sejo prekinete, da Vlada uradno pošlje mnenje Vlade, da lahko razpravljamo potem konec koncev, da vidimo, kaj je notri, če so konkretni podatki, da vemo, kakšno je mnenje Vlade, kakšno je mnenje tega ministrstva, ki se s tem področjem ukvarja, ali res gre za kakršnokoli diskriminacijo, ali res gre za nepravilnosti na tem področju. Jaz bi bila vesela, da dobimo zadeve, da vemo tudi ostali poslanci, ne se delati neumnega, gospod Matić, ne se delati neumnega! Tako da jaz še enkrat, predsedujoči, jaz mislim, da imate možnost, jo imate, da prekinete sejo, mislim, da več kot 15 minut ne rabi Vlada, da pošlje uradno mnenje v Državni zbor in da zadeve zavedejo, da dobimo na klop to mnenje, da lahko o teh stvareh razpravljamo. Ne glede na to, da je to prvo branje, ne glede na to! Kako naj odločaš potem? Kako boš glasoval? Zdaj bo razprava tekla kar tako nekaj. Oni so prebrali mnenje Vlade, mi ga pa nismo. Ker oni imajo zveze, ker je njihov minister iz Desusa, mi pač ne. Ja, glejte no! Ne se nore delati! Dajte nam poslati mnenje Vlade, dajte pridobiti, pa bomo šli naprej. Saj ni problem zdaj, ampak dajte mnenje Vlade, prosim, predsedujoči, še enkrat, jaz še enkrat predlagam, da se zadeva uredi v tem smislu, da se pošlje, da se pridobi [[…]]
Jaz sicer osebno nisem ničesar prejel in ničesar videl. Ampak ja, razumem in je to vse možno vključiti v današnjo razpravo, pa razpravo, ki bo prišla na dnevni red na prihodnjih točkah. Vidim, da je še en postopkovni predlog. Dr. Dragan Matić, izvolite, imate besedo.
Moj postopkovni predlog bi bil, gospod predsedujoči, da poskušate opomniti gospo Jelko Godec, da v svoji razpravi naj se trudi biti dostojna in naj neha zmerjati druge z izrazi, da je neumen. No, ravnokar je rekla, da sem »pritegnjen«. No, take imamo s strani SDS. Dobro bi bilo, ko bi se malo naučili kulture, saj konec koncev govorimo o zakonu, ki je s področja kulture. Hkrati bi pa rad še posebej poudaril, da jo opozorite, da jaz v svojem nastopu nisem uporabil nobenih izrazov o diskriminaciji. Jaz nisem izjavil nič takega. Tako da mislim, da je tole tukaj nek teater, ki ga izvajajo kolegi iz SDS, ampak povsem po nepotrebnem. Imamo povsem običajno sejo, stališča Vlade ni in ga tudi ni treba po poslovniku. Dajmo se držati, gospod predsedujoči, nekega dostojnega tona. Poskušajte normalizirati potek te seje, to je moj dobronameren postopkovni predlog.
Spoštujem vaše mnenje, ampak se sprašujem istočasno, ali ste del rešitve ali pa del problema, ker ste se ravnokar oglasili, dr. Matić. Niste mi v nobeno pomoč. Gospa Anja Bah Žibert, kot odgovor. Izvolite, imate besedo, vam jo moram dati.
Hvala lepa, predsedujoči. Bom pač izkoristila v zagovor kolegice. Naj nam ne pridiga nekdo, ki v Državnem zboru eno poslansko skupino nagovarja z »gospoda«. Po Slovarju slovenskega jezika pojdite pogledat, kaj to pomeni. Poniževanje najnižje stopnje, vsaj kar se tiče v tem smislu, kaj smo v Slovenski demokratski stranki in česa se zavedamo. Zdaj pa drugo. Glejte, predsedujoči, predlog zakona je na mizi, berem, »zaradi zagotovitve večje učinkovitosti in kakovosti pri opravljanju nalog, ki jih trenutna Služba za kulturno raznolikost in človekove pravice ima.« Jaz nimam podatkov, ali je ta služba neučinkovita in nekakovostna, ker mi ni nihče povedal, kaj je do zdaj storila in česa do zdaj ni storila, koliko sredstev je bilo razdeljenih, koliko projektov je bilo, komu je bilo zavrnjeno in komurkoli je bilo karkoli kršeno. Zato je težko o tem razpravljati. Če res želimo vsebinsko razpravo o tem, potem rabimo podatke. Če pa želi nekdo tukaj šov ali pa novo delovno mesto, potem pa nam povejte, ker grem rajši domov, pa grem rajši tamle pomagat eni mamici, ki je morda tudi iz kakšne bivše republike, zato da bo jutri bolje živela. Resno vam povem. Če se gremo tukaj, da bo nekdo dobil delovno mesto, potem povejte. Zaključimo z razpravo. Če pa želite, da dejansko razpravljamo, če gre za problematiko, potem nam pa dajte podatke, kje je bila ta služba neučinkovita in nekakovostna.
Če bi bilo možno prekiniti sejo in pridobiti podatke danes, bi to storil. Ampak Vlada je jasno sporočila, da danes mnenja Vlade ne bo, zato predlagam, da nadaljujemo s stališči poslanskih skupin in skozi razpravo ugotovimo v tem delu, kaj je in kaj ni za dodati ali pa odvzeti. Zato mi dovolite, da dam besedo Poslanski skupini Nove Slovenije – krščanskih demokratov, katere stališče bo predstavil gospod Jožef Horvat.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Ta turbulenca, ki je nastala, je logična in razumljiva in zakuhala jo je Vlada. To je zelo občutljiv zakon, je zelo občutljivo vprašanje, ki pa se ga sploh ne sme v parlamentu obravnavati pet pred dvanajsto, pet pred volitvami. Jaz vem, da bo zdaj strahoten napad na vse moje besede, ki jih bom tukaj izrekel in bom deležen marsičesa, ampak začel bom pri naslovu. Spoštovani predlagatelji, naslov je napačen. Imam predlog. Dajte v naslovu navesti, za katere narodne skupnosti gre. Da gre za Albance, da gre za Bošnjake, Črnogorce, Hrvate, Makedonce, Srbe, Jude, je bilo rečeno, Nemce in tako naprej. Ker Jugoslavije ni več, smo rekli na dan plebiscita. Ali pa ga moramo še enkrat ponoviti? Jaz tega imena enostavno ne sprejemam, bi pa predlagal, da gre amandma, ker bo šla najbrž zadeva naprej, tudi v tej smeri, da se ime zakona spremeni. Jaz zelo rad živim in zelo rad bi živel v neki mirni skupnosti, kjer živimo skupaj z vsemi temi pripadniki narodnosti, pa mi v Prekmurju skupaj z Madžari, pa z Italijani in tako naprej. Ampak bom danes začel pravzaprav o tem, da pa se v tem mandatu sploh nismo pogovarjali o kulturnih pravicah oziroma o kulturi večinskega slovenskega naroda. Nekdo je prej povsem napačno rekel, kako Slovenija skrbi za Slovence v zamejstvu in po svetu. Veste, kako skrbi? Tako, da je bila parlamentarna delegacija v metropoli največjega, najmočnejšega gospodarstva v Evropi in so nas tam učiteljice, še ena novinarka je bila, pustimo zdaj, kdo je bil tam, veleposlanik ali ne, ampak tudi ona, so nas prosili, če lahko kaj pomagamo pri slovenskih založbah, da učbenike še nekako imajo, ampak da je pri delovnih zvezkih problem. Sem obljubil in realiziral. Sem šel od Mladinske knjige do založbe Rokus, hvala njim, nekaj so mi častili, nekaj sem častil jaz, in učbenike poslal tja. Tako to deluje. Ko sva z Jankom Vebrom, ko je bil predsednik Državnega zbora bila v Porabju, sva tja na dvojezične šole nesla vsak eno košaro knjig in bilo mi je lepo pri srcu. Malo je treba paziti, kako se na pamet govori oh in sploh. Jaz sem se z velikim veseljem srečal s prijateljem, ki je prvi med hrvaškimi društvi v tej državi, sva prijatelja, sva tudi topničarja Lendavskega gradu, kolega László ve, kaj je to, in sva govorila v moji poslanski pisarni o kulturnem udejstvovanju. In sem jaz razumel v kontekstu tega pogovora, da je treba v finančnem smislu bolj podpreti hrvaška društva. In tudi druga, razumem. Če gre za to, mi damo iz proračuna na leto za ljubiteljsko dejavnost približno 4 milijone evrov. Prvi med predlagatelji, dr. Matić, to številko najbrž še bolje pozna. Gre za slovenska društva in tudi za hrvaška, srbska, bosanska in tako naprej. Ni veliko. Dajmo se zmeniti, da to dvignemo za faktor 2. Dajmo se zmeniti. Ampak včasih pa potem tukaj Vlada pravi, da ni absorpcijske sposobnosti. Vsi priseljenci, ki pridejo v Slovenijo, so dobro sprejeti, ne samo s strani Nove Slovenije, s strani vseh. Je tako?! Je tako! Priseljevanje v Slovenijo je bilo prostovoljno, vsak se je pač odločil, kje bo živel. Tako kot se naši mladi odločajo, recimo 8 tisoč na leto, da gredo nekam ven, prostovoljno. Ti priseljenci so dobro sprejeti in so enakovredni del naše družbe, družbe Republike Slovenije. In zdaj se že vidi čisto na začetku. Vlade ni, začeli smo se že prepirati in bojim se, da bo rezultat tega zakona, pri katerem pošteno povem, bi tudi mi radi sodelovali, če bi nas kdo kaj vprašal. In najbrž tudi Vlada, če bi jo kdo kaj vprašal. Zdaj pa je skupina poslancev, kapo dol pred njimi, ruknila ta zakon v parlament, češ, zdaj pa imate. To je vprašanje, ki zadeva, ja, tudi opozicijo, če še kaj da kdo na opozicijo. Če jaz in mi v Novi Sloveniji dobro razumemo ta zakon, naj bi se del službe za kulturne raznolikosti in človekove pravice na Ministrstvu za kulturo preoblikoval v urad za narodne skupnosti pripadnikov nekdanje SFRJ, ki bi bil zadolžen za izvajanje javnih razpisov in pozivov, namenjenih za financiranje ukrepov uresničevanja kolektivnih kulturnih pravic teh skupnosti. Ne mi zameriti, ampak jaz zdaj razumem, da se ta urad ustanavlja na račun kulture večinskega naroda. Morda se motim, me boste zradirali, popravili in tako naprej. Lahko rečem, da je pri nas v Sloveniji vprašanje dveh avtohtonih narodnostnih skupin dobro, še več, odlično urejeno na evropski ravni, lahko smo za zgled. Ampak gre za dve avtohtoni narodni skupnosti, vemo, kaj je avtohtona narodna skupnost, torej madžarska in italijanska. Vprašanje je, kot je bilo že prej izpostavljeno, ali smo tukaj v ta nabor zajeli vse, ali pa zdaj res mislimo samo pripadnike nekdanje SFRJ. In še enkrat, z naslovom se sploh ne strinjam. Že ko smo obravnavali predlog spremembe ustave, ki ni dobil zadostne podpore, smo se mi v Novi Sloveniji in tudi sam sem se spraševal v neki televizijski pogovorni oddaji, kaj imamo mi večinski narod, da pripadniki teh narodnih skupnosti nimajo. Kje je razlika? Bi prosil, da mi kdo da ta odgovor. Ali jih država, jih Vlada zatira? Jih zato morda ni tukaj? Jaz tukaj nisem prepričan. Nimam tega občutka. Vsi imamo svobodo delovanja, uporabe jezika, maternega, v zasebnem življenju. In integracija zagotavlja enakopravnost. Kdor hoče dobro Sloveniji in tukaj živečim ljudem različnih narodnosti, ne samo večinskemu narodu, ta tega zakona ne more in ne sme sprejeti. Spoštovanje in mirno življenje brez delitev, za to smo mi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospa Marija Bačič bo predstavila stališče Poslanske skupine SD. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Prvega februarja 2011 je Državni zbor z ustavno večino sprejel Deklaracijo o položaju narodnih skupnosti pripadnikov nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji. V njej so predlagatelji, prvi med njimi naš nekdanji poslanec Miran Potrč, jasno izrazili zavezo, da Republika Slovenija ne le priznava, temveč tudi spodbuja ohranjanje kulture Albancev, Bošnjakov, Črnogorcev, Hrvatov, Makedoncev in Srbov. Z njo smo se kot država zavezali tudi k uveljavljanju pravnih okvirov, ki bodo takemu delovanju omenjenih narodov zagotovili materialne in druge oblike podpore. Razlogi za sprejetje so bili dolgoletna prizadevanja ter dobra organiziranost konstitutivnih narodov nekdanje SFRJ, ki so vseskozi izražali prizadevanja za določitev organa, v katerem bi lahko imeli organiziranega sogovornika s strani države. Na njihov položaj je v več poročilih opozarjal tudi varuh človekovih pravic, ki je izdal priporočila za oblikovanje in sprejetje strategije urejanja kolektivnih pravic manjšin, ki v ustavi niso posebej opredeljene. Ne nazadnje deklaracija je bila tedaj tudi odgovor na priporočila in opozorila mednarodnih nadzornih teles za varstvo človekovih pravic in pravic manjšin, ki so v preteklosti Slovenijo že večkrat opozorila na neustrezno urejenost področja. Četudi deklaracija ni vsebovala sistemskih ukrepov, kar ni niti namen dokumenta kot izjave volje zakonodajnega telesa v določenem vprašanju, je na Vlado naslovila konkretno pobudo. Državni zbor je namreč menil, da bi k cilju zagotavljanja stalne skrbi za ustvarjanje možnosti ohranjanja in razvoj identitete veliko prispevala odločitev Vlade za ustanovitev posebnega posvetovalnega telesa Vlade, ki bi obravnavalo vprašanje, zahteve in predloge pripadnikov obravnavanih narodnih skupnosti ter sprejemalo stališča do predlogov odločitve Vlade in ministrstev, ki bi se nanašala na tematike teh narodnih skupnosti. V posvetovalnem telesu naj bi enakopravno sodelovali predstavniki teh narodnih skupnosti, kar bi pripomoglo k usklajenemu delovanju za urejanje omenjenih vprašanj. Tedanja vlada Boruta Pahorja je tako le nekaj mesecev po sprejetju deklaracije sprejela sklep o ustanovitvi, sestavi, organizaciji in nalogah Sveta Vlade Republike Slovenije za vprašanja narodnih skupnosti, pripadnikov narodov nekdanje SFRJ v Sloveniji. Svet deluje še danes, četudi je bil vmes med vlado Janeza Janšo ukinjen. S predlogom zakona se tako izvršuje sicer pravno nezavezujoča volja Državnega zbora, vloga posvetovalnega telesa se formalno ureja na zakonski ravni, zagotavlja pa se tudi stalno sistemsko financiranje delovanja urada znotraj ministrstva za kulturo ter izvajanja njegovih nalog, kar vključuje sredstva za javne razpise in javne pozive. Spoštovane in spoštovani! V Poslanski skupini Socialnih demokratov se zavedamo pomena krepitve prijateljskih odnosov z narodi nekdanje Jugoslavije. Verjamemo, da bomo z zagotavljanjem bolj enakovrednih pogojev za njihovo življenje v Sloveniji naredili pomemben korak tudi k izboljšanju odnosov v regiji na sploh. Ti so zlasti zaradi notranjepolitičnih potreb dela politične javnosti vselej na preizkušnji. Predlog zakona bomo v prvi obravnavi podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Besedo ima dr. Matić kot predlagatelj.
Ker je bilo iz niza postopkovnih videti, da nekateri ne razumejo ali pa se delajo, da ne razumejo, zakaj pri vsej stvari gre, in so poskušali zamešati raznorazne tematike, je primerno, da na začetku nekoliko razčistimo zadeve. Najprej geneza, kako je sploh prišlo do današnjega predloga zakona. Po razpadu Jugoslavije so znotraj meja neodvisne Slovenije ostale narodne skupnosti iz ostalih republik bivše SFRJ. To se pravi, to so narodne skupnosti iz nekdanje skupne države. Zato so v procesu osamosvajanja nastali dokumenti oziroma predpisi, v katerih se je tem narodnim skupnostim zagotavljalo, da se jim bo zagotovila pravica do vsestranskega kulturnega in jezikovnega razvoja. Ti predpisi so: Temeljna ustavna listina o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije, Ustavni zakon za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti, Zakon o plebiscitu o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije in Izjava o dobrih namenih. Po osamosvojitvi se z narodnimi skupnostmi iz nekdanje SFRJ država Slovenija ni posebej ukvarjala, vsaj v pozitivnem smislu ne, njihovi pripadniki pa so bili deležni celo kršenja človekovih pravic v primeru izbrisanih, ko je bilo več kot 25 tisoč 600 posameznikov nezakonito izbrisanih iz registra prebivalstva in so se jim odvzele človekove pravice, na primer do šolanja, stanovanja in dostop do zdravstva. Nekateri so bili izgnani iz države, posamezne družine so bile razdružene leta in leta. Epilog te zgodbe je znan, veliki senat Evropskega sodišča za človekove pravice je odločil, da je bil izbris kršitev človekovih pravic. Ves ta čas po osamosvojitvi so sledila tudi opozorila Varuha človekovih pravic v Sloveniji in mnogih mednarodnih organizacij, naj slovenski organi oblasti vendarle začnejo dialog s predstavniki manjšinskih narodov in uredijo njihove pravice. Ne bom omenjal vseh teh mednarodnih inštitucij, ker so bile danes že omenjene. Vsa ta opozorila, poleg opozoril Varuha človekovih pravic v Sloveniji, so ob pobudah predstavnikov narodnih skupnosti nekdanje SFRJ, ki so sami naslavljali željo po dialogu z oblastjo, pripeljala do priprave deklaracije o položaju narodnih skupnosti pripadnikov nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji. Ta je bila sprejeta leta 2011 v Državnem zboru s 63 glasovi poslancev. Deklaracija vsebuje pet stališč, ki predstavljajo usmeritve za bolj konkretno politiko na področju varstva kolektivnih pravic narodnih skupnosti nekdanje SFRJ. Od vseh teh je bilo realizirano le eno, in to je ustanovitev Sveta Vlade za vprašanja narodnih skupnosti nekdanje SFRJ kot posvetovalnega organa. To je bilo leta 2011. Ta svet je bil torej dejansko ustanovljen, vendar ga je vlada Janeza Janše že junija 2012 preprosto ukinila, dasiravno so tudi poslanci SDS eno leto prej glasovali za deklaracijo. Na podlagi vsega povedanega in torej vsega tega sosledja dogodkov od osamosvojitve do danes je povsem jasno, da je treba stališča, usmeritve in zaveze iz deklaracije jemati bolj resno. Zlasti stališče številka 3, ki med drugim pravi: »Pripadniki narodnih skupnosti imajo posebej pravico do lastnega narodnega samopoimenovanja in samoorganiziranja, s čimer lahko uživajo in razvijajo kulturo svojega naroda, negujejo svoj jezik in pisavo, ohranjajo svojo zgodovino,« in tako dalje. Posebej je pomemben pasus, ki se glasi, citiram: »Republika Slovenija ne le priznava, temveč takšno dejavnost tudi spodbuja, hkrati pa si bo prizadevala za uveljavitev pravnih okvirov, ki bi zagotovili materialne in druge oblike podpore njihovemu delovanju.« Konec citata. To je zaveza deklaracije, sprejeta v Državnem zboru s 63 glasovi podpore, in danes nekateri poslanci pravijo, da ne vedo, na kateri podlagi je ta zakon tukaj nastal. In govorijo o tem, da je treba zraven priključiti še Nemce, Jude in ne vem še koga. Ta zakon temelji na deklaraciji. Verjamem, da imajo nekateri zelo slab spomin, zato teh tudi v tej dvorani ni. Tudi gospod Grims, ki je glasoval za to deklaracijo, je očitno ostal malo slabega spomina in več ne ve ali pa takrat ni dobro bral deklaracije in ni vedel, za kaj glasuje. Iz preteklih negativnih izkušenj, ko na primer ena vlada lahko gladko razpusti svet, ki je edini uradni komunikacijski kanal med oblastjo in narodnostnimi skupnostmi, je postalo jasno, da je sama deklaracija sicer solidno izhodišče in temelj za reševanje problematike narodnih skupnosti, vendar je sama po sebi brez izvedbenih aktov oziroma predpisov premalo oziroma je neučinkovita. Zato smo se odločili, da vložimo predlog zakona, ki sistematično ureja izvajanje kolektivnih kulturnih pravic ter končno ureja stanje na področju, ki je že več kot 27 let neurejeno. Na to opozarjajo mednarodne institucije in naš Varuh človekovih pravic, nekateri danes pa tukaj ne vedo, o čem sploh govorimo, in želijo mnenje Vlade, da se jim to razloži, in se sklicujejo na avtonomijo Državnega zbora, sam državni zbor je pa s 63 glasovi povedal, da je treba to stvar urediti in na kakšen način je treba urediti. Mi v SMC in vsi tisti, ki so sopodpisniki, od Levice, SD in do nekaterih v Desusu, verjamemo, da je v interesu Republike Slovenije in slovenskega naroda, ki je z osamosvojitvijo, ko je dobil svojo državo, postal nacija, to, da tudi narodnostne skupnosti, ki niso del večinskega naroda, dobijo svoje kolektivne kulturne pravice. Nacija je širša skupnost vseh pripadnikov državljanov ne glede na njihov etnični izvor, jezik in kulturne posebnosti. V interesu države je, da so posamezne narodne skupnosti dobro integrirane v družbo, ne pa, da se jih potiska v asimilacijo. Predpogoj za to pa je, da se narodnostim, ki niso del večinskega naroda, omogoči, da ohranjajo svojo identiteto, svoj jezik in kulturo, kar predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, omogoča. To je torej razlaga, zakaj je ta zakon potreben in na kakšni osnovi smo ga predlagali. Pa bi to že marsikdo, ki je danes tudi razpravljal in se sprenevedal, da ne ve, kje so te osnove, moral vedeti, ker je glasoval za deklaracijo. Tam vidim prazne stole. Marsikdo od njih je tam glasoval za to deklaracijo, pa danes več ne ve oziroma noče vedeti oziroma se noče spomniti, da je to naredil. Zdaj pa nekaj odzivov na predstavitev poslanskih skupin oziroma neke trditve, ki so bile izrečene s strani Mirjam Bon Klanjšček – zakaj nismo prispevali glasov za začetek postopka vpisa v ustavo in da je zmanjkalo le 11 glasov. Mi trdimo, da ni zmanjkalo samo 11 glasov. Bistveno več jih je zmanjkalo. Cilj je 60 glasov. To se pravi, dvotretjinska večina, da se ta vpis v ustavo doseže. Jaz osebno temu ne nasprotujem, in tudi marsikdo v Poslanski skupini SMC temu ne nasprotuje, vendar jaz trdim, da danes teh 60 glasov in v tem mandatu teh 60 glasov v tej sestavi ni bilo. Treba je znati šteti, kot bi znala povedati gospa iz Nove Slovenije, in teh 60 glasov pač ni bilo. Vnaprej voditi nek postopek z vnaprej znanim izidom se nam ni zdelo smiselno. Branko Grims je nadaljeval neko medijsko pleteničenje s strani medijev, ki jih plačuje oziroma nadzira SDS, češ da gre za to, da je ustanovitev in namen zakona v tem, da se ustanovi urad, v katerem se bo zaposlil Dragan Matić. Tukaj pred kamerami izjavljam, da se ne nameravam zaposliti na uradu za narodne skupnosti nekdanje SFRJ niti kot direktor niti kot kakršenkoli uslužbenec kateregakoli ranga. S tem upam, da je ta tema zaključena, da ne bo treba vsakemu poslancu SDS znova in znova namigovati oziroma voditi insinuacij v to smer. Kako razlagati molk Vlade? Načeloma že od rimskih časov velja, da tisti, ki molči, pritrjuje. Ampak Vlada bo imela priliko, da to svoje pritrjevanje, ki ga pričakujem, še pisno in dodatno obrazloži do seje pristojnega matičnega telesa. Govoričenje gospoda Grimsa, da vsaka od teh skupin pripadnikov uresničuje svoje pravice v celoti, da je financiranje v redu, da on to vidi, ker živi v Kranju in tam pozna neke ljudi, da je tam vse lepo in da je to enako tudi v vsej državi – jaz priporočam gospodu Grimsu in gospodi iz SDS, da se pogovorijo s pripadniki teh narodnih skupnosti. Naj si vendarle najdejo toliko časa in jim bodo oni predstavili svoje poglede na primernost tega financiranja in na primernost te podpore, ki prihaja s strani države. Kolega iz Levice je danes lepo povedal, kako je sistemsko in zakonsko to urejeno po republikah nekdanje Jugoslavije, v Sloveniji noben zakon trenutno ne ureja statusa pripadnikov narodnih skupnosti iz nekdanje SFRJ. Trenutno nimamo nič, kar se tiče financiranja, smo pa financirani samo iz Javnega sklada za kulturne dejavnosti, kjer se nekatera od njihovih društev lahko prijavijo na razpise, in če so uspešna, dobijo nekaj denarja. To seveda ni sistemsko financiranje, še najmanj pa je to pravni okvir, ki ga je deklaracija v točki 3 predvidela in katerega so uspešno z dvotretjinsko večino tudi s podporo SDS izglasovali v parlamentu leta 2011. Glede dodatnega zaposlovanja, ki je bilo že sproženo – če je nekdo prebral zakon, vidi, da dodatno zaposlovanje ni predvideno, gre za preoblikovanje že obstoječe službe. Potem [[…]]Ja, to je ta bravura gospoda Grimsa, ki je hvalil deklaracijo, da temelji na širokem konsenzu in tako naprej, in pravi, da razen njenih obstoječih zakonov – jaz ne vem, katere je mislil, naj jih pove – ni treba nič drugega in da so že neke mednarodne konvencije in splošni akti zadosti velika garancija oziroma zagotovilo, da je vse lepo in prav in urejeno, kar se tiče narodnih skupnosti nekdanje SFRJ. Gospod Hainz, svet pri Vladi ne financira ničesar. Svet pri Vladi je samo posvetovalni organ Vlade, nobenih pristojnosti nima, da bi karkoli financiral. Tam je to posvetovalno telo, pripadniki narodnih skupnosti se pa pritožujejo, da na sejah tega sveta sodelujejo uradniki nižjega ranga, ki nimajo nikakršnih pooblastil, da bi prevzemali kakršnokoli odgovornost, da bi bilo mogoče sprejeti kakršnekoli zavezujoče sklepe, ki bi lahko izboljšali položaj narodnih skupnosti. To je realnost tega sveta. Za financiranje sem pa prej povedal, kje je edini vir financiranja, ko/če prepričajo s svojim programom, da dobijo na razpisu določen del sredstev za delovanje kulturnih društev. Kje bo meja, ste spraševali, gospod Hainz, med sedanjimi avtohtonimi manjšinami in temi novimi manjšinskimi skupnostmi. Če bi prebrali zakon bolj natančno, bi vam bilo povsem jasno. Politične pravice. Ta zakon ne prinaša nobenih političnih pravic. Nobena narodna skupnost iz nekdanje SFRJ ne bo imela ne poslanca ne občinskega svetnika, kar imajo recimo Romi, nič od tega. Imela bo samo urejen način financiranja svoje dejavnosti, da lahko ohranijo svojo identiteto, ker se ne želijo asimilirati. Po vseh mednarodnih konvencijah imajo pravico do tega, da se jim ni treba asimilirati, in država je z deklaracijo izrekla svojo namero do te njihove težnje po tem, da se ne asimilirajo, ampak ohranjajo svojo kulturo, identiteto, da jih bo podprla. Toliko, kar se tega tiče, kje je meja. Ni nobene zabrisanosti med enimi in drugimi, nikakršne. To ni problem, lahko ste popolnoma mirni, gospod Hainz. In kar se tiče Nemcev ali Judov, tu govorimo o deklaraciji, še enkrat. Vsi, ki ste govorili proti temu zakonu, se obnašate, kot da deklaracije ni, kot da je to nekaj, kar ne obstaja, pa je z ustavno večino bila izglasovana. Če bi bili Nemci v tej deklaraciji, bi jih tudi zakon danes obravnaval, verjamem pa, da bo prišel čas tudi za njih in za ostale manjšinske skupnosti, kar jih je. Občine, zakaj se one niso izjasnile? Enostavno zaradi tega, ker to ne spada v delokrog občin, gospod Hainz. Zakonodajno-pravna služba bo dala svoje mnenje, ko bo čas. Ne prehitevajmo. Razumem, da je v Desusu očitno precejšen del poslanske skupine, ki temu zakonu želi nasprotovati iz takšnih ali pa drugačnih pobud. Tudi iz predhodne točke dnevnega reda, ko je gospod Jurša razpravljal, je bilo videti, da nastajajo neke zanimive povezave med poslanskimi skupinami v Državnem zboru, ampak pustimo to. Gospod Horvat, ki je seveda povedal, kar je imel, in je odšel, on pa po mojem sploh ne ve, da deklaracija sploh obstaja. Potem pa tudi to, mislim, da tega zakona sploh ni prebral, ker je spraševal, kot da je padel z nekega planeta in se je spraševal, zakaj je tak naslov, je razlagal, da Jugoslavije ni več. To so res take, bom rekel, »modre« ugotovitve. Da Jugoslavije ni več, se vsi strinjamo, že 27 let je ni, ampak so pa narodne skupnosti iz Jugoslavije, ki so sem prišle ne tako, kot je želel razložiti gospod Horvat, da so to neki prišleki, migranti, ki so prišli zaradi boljše službe, oni so bili del te države, to je bila njihova država Jugoslavija, in potem ko je razpadla, so se brez svoje krivde ali kakršnekoli namere naenkrat znašli v neki tuji državi, za mejo. To je tista zadeva, kjer se najde temelj, zakaj so posebej obravnavani s to deklaracijo. Ker niso prišli od nikoder. Oni so bili tu v svoji državi in potem jih je pač zgodovina dogodkov postavila v neko novo realnost. To novo realnost se pač rešuje na ta način, kot jo želimo danes reševati. Toliko zaenkrat, kar se tiče teh uvodnih razmišljanj, da nekoliko razpihamo meglo, ker jo pač nekateri želijo spuščati. Nekoliko želimo vendarle razjasniti, kakšni so bili motivi, kakšni so temelji za današnji predlog tega zakona, o katerem razpravljamo, in seveda da zavrnemo lažniva podtikanja o nekaterih željah, da bi preko tega zakona zaposlovali sedanje poslance, z mano načelu. Zaenkrat hvala, se bom pa še oglasil.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Branislav Rajić, pripravita naj se dr. László Göncz in gospod Saša Tabaković. Izvolite, mag. Branislav Rajić.
Hvala, gospod predsedujoči. Dvanajsti ukrep koalicijskega sporazuma v poglavju Politični sistemi in človekove pravice veleva, da bo treba narediti ureditev kolektivnih pravic narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji v skladu z že določeno deklaracijo, ki je ugledala luč dneva leta 2011. Organizacije, ki se ukvarjajo in ki združujejo pripadnike narodov bivše skupne države, bodo to podporo izražale s pomočjo tega zakona v večji meri kot doslej in na bolj organiziran način. Poskrbljeno bo tudi za stalno skrb za ustvarjanje možnosti ohranjanja in razvoja identitete teh narodov. Zakon prav tako operacionalizira izvrševanje zavez iz deklaracije, uvaja urad, o tem je bilo že veliko rečenega, in tudi svet, ki je posvetovalno telo Vlade in skrbi ravno za to stalno skrb, če parafraziram deklaracijo. Treba je še enkrat povedati, da ne gre za podeljevanje novih pravic, nikakor ne političnih pravic ali nekih drugih pravic, in ne gre za dodatna sredstva, ker je znotraj kulturnega programa Ljubiteljska kultura na Ministrstvu za kulturo za leti 2018 in 2019 predvideno po 4 milijone za vse, od tega samo 4 % za ta namen po tem zakonu, torej nekje 160 tisoč evrov na leto. Spomnil bi rad, da je bilo na popisu leta 2002 prešteto oziroma so se je izjasnili, in sicer 39 tisoč državljanov kot Srbi, 35 tisoč Hrvati, 32 tisoč Bošnjaki in Muslimani, 6 tisoč Albanci, 4 tisoč Makedonci in 2,7 tisoč Črnogorci. Popis iz leta 2011 pa ni prešteval po tem kriteriju, zato tega podatka ni, ampak raziskovalci navajajo, da gre za 12 % populacije, okrog 240 tisoč državljanov Slovenije. Rad bi tudi spomnil na mnenje Sveta Evrope, ki pravi, da dosedanji ukrepi niso dovolj, da bi večinsko prebivalstvo v celoti cenilo raznovrstnost slovenske družbe. Ena desničarska revija pa poroča, da je poslanec vložil zakon. Ilustrira to z bombastično napovedjo, »sin jugooficirja in poslanec SMC vlaga zakon«, zamolči pa, da je sin jugooficirja sin slovenske matere, zamolči tudi, da je doktor zgodovine in za povrh specialist za manjšinska vprašanja. Moram to povedati kot ilustracijo pristopa, kako se o zadevah, ki so čisto normalne, sporoča. Mislim, da je najlepši povzetek stanja v sedanji družbi, ko gre za to zadevo – ni problematično, mi nimamo tu napetosti – dal Dnevnik 3. februarja v tekstu »Baklava je zakon! Ustava je gibanica«. Pravi: »Nekateri Jugoslovani več dimenzij svoje kulturne identitete poudarjajo bolj ali manj. V vsakdanjem življenju ti elementi niti niso pomembni, v ugodnih okoliščinah so vir zabavnih anekdot.« Konec navedbe. Naša družba je torej dobra. Dobra je tudi do pripadnikov narodov bivše skupne države, in če se spomnimo ali če hočemo rezimirati, v novejši zgodovini sta ostali le dve neprijetni epizodi v kolektivnem spominu. Prva je tista veljaka SDS o trenirkarjih in druga je čisto nedavna, nasprotovanje, da Jakov Fak nosi slovensko zastavo na zimskih olimpijskih igrah. To je vse, če dodam samo še to, da je rešeno vprašanje ali da je popravljena krivica veliko tisoč izbrisanim. Vsi tisti, ki pripadamo tem narodom, tej skupini, smo vpeti v dve ali če hočete tudi v več kultur. Zase lahko rečem, da je moja identiteta multikulturna, čeprav mi tukaj nihče ne reče vojvoda, v Beogradu, ko se srečam s sošolci, pa me kličejo Janez. V drugih državah bivše Jugoslavije so za vse narodne manjšine ali nacionalne manjšine poskrbeli z zakonom ali z ustavo. Gre torej za en civilizacijski standard, ki ga v Sloveniji še nimamo, ampak smo zreli, da ga dosežemo. In od tod ta zakon. Ko govorimo o strukturi ljudi, ki so predmet ali ki bodo predmet tega zakona, ne gre samo za migrante, gre tudi za ljudi, ki so tukaj rojeni, ampak če hočete samo migrante, eni so prišli pred šestdesetimi leti, eni so prišli pred desetimi leti in so največkrat delovni migranti, ali športni. Veliko njih, veliko nas smo ljubezenski migranti, in to je verjetno kvaliteta, ki se je ne da spregledati. Zakon bo torej dal jasen signal Svetu Evrope, dal bo signal tudi ljudem, posebej tistim, ki so pol-pol, od srbskega otca, denimo, in slovenske matere, predvsem pa tistim, ki na polno ne znajo, ne zmorejo ali ne upajo živeti svoje kulturne in etične dvojnosti. Zakon bo seveda tudi uredil sistem financiranja in organiziranje teh organizacij, kar je zelo dobro, posebej v nekaterih primerih, ki slonijo na ljudeh, ki pod pretvezo skrbi za narodno kulturo udejanjajo samo svoj lastni interes. Zakon razumem kot izraz zrelosti naše družbe, da bobu reče bob. Še enkrat želim poudariti, da ne gre Eritrejce ali Islandce, gre za državljane Slovenije, ki s svojimi, če hočete, tudi geni zagotavljajo pestrost in genetsko raznovrstnost materiala, ki je tako potreben sodobni civilizaciji. Gre za ljudi, ki so tukaj doma, in za nas, ljudi, ki vemo, da lepše države od te na planetu ni. Zaradi lastne zgodovine in zaradi primarne distance lahko rečem tudi, da se tega zagotovo bolj zavedamo kot tisti čisti-čisti. Ali veste, kdo je povedal naslednje, »jaz ne morem biti večji Slovenec kot nekdo, ki je rojen v Sloveniji, ampak s svojimi dejanji lahko dokažem, koliko sem se pripravljen boriti za to«? To je povedal športnik, ki so mu hoteli odreči pravice, da nosi slovensko zastavo na olimpijskih igrah, športnik, katerega priimek so uporabili kot angleško sintagmo za način, da se ga znebijo, Jakov Fak, fuck on, fuck off. Veliko ljudi v Sloveniji je začutilo njegovo bolečino in ta bolečina ima podobne elemente kot tisto, kar druži Srbe, Hrvate, Bošnjake, Albance, Makedonce, Črnogorce po 26 letih nepriznanih statusnih pravic tem slovenskim državljanom. Napočil je čas, da se nedokončano poglavje kulturnih kolektivnih pravic velikega števila državljanov sklene na družbeno sprejemljiv in civiliziran način. Brez karbida in brez sprenevedanja tipa radi jih imamo, pravic jim ne damo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima dr. László Göncz, pripravita naj se gospod Saša Tabaković in gospa Violeta Tomić. Izvolite, dr. Göncz.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Za uvod nekaj splošnih stališč ali pa ugotovitev. Menim, da je največje bogastvo ali eno od največjih bogastev tega prostora prav narodno-jezikovno-kulturna raznolikost. To bogastvo bi morali res vsi spoštovati in s tem tudi v bodoče živeti tako, da bo to dodana vrednost za celotno območje. Žal pa je v zadnjih 100 letih, da ne posegam bolj nazaj v zgodovino, prav ta kulturna raznolikost marsikdaj pomenila ogromno gorja v tem prostoru, tako v ožjem kakor v širšem smislu. Ampak predvsem hočem za uvod zgolj poudariti to, da po nekih ostrih časih 20. stoletja menim, da je res čas, da – zdaj že proti drugi petini 21. stoletja – poskušamo nekatere negativne stereotipe prejšnjega obdobja opustiti. To bi bilo res zaželeno. Vem, da je težko vprašanje, ker vsi imamo predsodke, vsi imamo negativna izkustva v zvezi s tem, ampak kakorkoli, jaz menim, da bo to zelo pomemben izziv za ta prostor Evrope. V tem splošnem uvodnem delu naj povem še to, da so predvsem Slovenci v preteklosti v veliki večini tega obdobja zmogli visoko stopnjo tolerantnosti do reševanja tovrstnih vprašanj. Menim, da je s tega vidika ta zadeva postala vrednota v širšem evropskem prostoru, s čimer bi bilo treba nadaljevati tudi v bodoče. Ker to je res neka dodana vrednost, ki, če sem zelo racionalen, v gmotno finančnem smislu zelo malo stane, pomeni pa ogromno glede humanosti in pa celovitosti človeških vrednot. Zato ta uvod, sicer pa vedno ugotavljamo, da če se pogovarjamo o neki manjšinski zadevi, takšni ali drugačni, smo takoj v nekih zagatah in takoj imamo neke negativne stereotipe, kot da bi manjšine ogrožale večino, in tako naprej in tako naprej. Skratka, menim, da temu ni tako in da se tega vsi zelo dobro zavedamo in zato je pomembno, da se ta nek pozitiven pristop Republike Slovenije, po čemer dejansko slovi v Evropi, kar se formalnih oblik zaščite manjšinskih pravic tiče, obdrži. Zdaj se v to ne bom spuščal, ker pri drugih zadevah pa govorimo o tem, kako je v praksi potem težko implementirati in sprovesti zadeve. To je res, imamo seveda tudi veliko težav, ampak kar se načelnega političnega pristopa tiče, jaz menim, da je tu res neka taka vrednota in pa osnova, ki je vredna omembe in tudi podpore. Ampak zdaj se bom bolj fokusiral na sam predlog zakona. Moram poudariti, da bom ta zakon podprl. Bilo bi zelo nenačelno, če ravno pripadnik neke narodne skupnosti ne bi dajal podpore drugim predstavnikom narodnih skupnosti. Seveda imam tudi neke opazke, ki so ali nomotehnične ali vsebinske narave, vendar menim, da je sam pristop pravilen, tudi deklaracija, ki je bila tu danes večkrat omenjena, napotuje na to. Edino, kar mogoče res ni najbolj posrečeno, je čas. Čas je malo prepozen glede na vse te dogodke, ki se zdaj dogajajo na koncu mandata. To zdaj ni slabonamerna pripomba, ampak saj vidimo – in to je vedno tako, ne samo v Sloveniji, vsepovsod, kjerkoli pogledamo po Evropi, v zadnjih mesecih mandata je to nekaj več ali manj navadnega, žal. S tega vidika samo omenjam, da morda ni najbolj posrečen ta termin za tako občutljivo in pa hkrati pomembno vsebino, kot je ta zakon. No, ampak smo tam, kjer smo. Zakon je vložen. Gospod Matić je ocenil, da v tem zakonu morda – pa ne samo gospod Matić, tudi drugi, ki ste v stališču podajali mnenja – manjkajo nekatere narodne skupnosti in pa skupine. To je dejstvo. Ampak tukaj moram tudi sprejeti izhodišče, da se te rešitve nanašajo izrecno na določbe deklaracije, in tam so bile naštete tiste skupine, ki so v tem zakonu naštete. To poudarjam zgolj zato, ker bi jaz res zelo rade volje zdaj že podprl tudi zakon, ki ureja vprašanja Nemcev, židovske ali judovske skupnosti ali kakorkoli želite ali pa še koga, ki je omembe potreben. Mimogrede omenjam eno zadevo, ki posredno sodi tudi v ta zakon, pa je bila spregledana že v času sprejemanja deklaracije, zato sem jo tudi danes že omenil gospodu Matiću in pa še nekaterim drugim, ki ste ta zakon pripravljali. Torej če na primer gledamo konstitutivne narode nekdanje Jugoslavije, vključno z dvema avtohtonima nekdanjima pokrajinama, so izostali vojvodinski Madžari. Takrat smo se sicer malo lotili tega vprašanja, ampak zelo površno in predvsem se je k tej zadevi pristopilo tako, da kjer je že urejenost zaščite manjšin z vidika avtohtonih manjšin urejena, bi bilo nekoliko vprašljivo ali pa čudno, če bi tudi v tem zakonu ali pa takrat še v deklaraciji omenjali madžarsko skupnost kot tako. Vendar pa danes trdim nekoliko drugače. Menim, da – mogoče sicer ne v tem kontekstu naštevanja, ampak v tem zakonu, torej v besedilu, v okviru neke določbe ali alineje ali kakorkoli že – je pa treba omeniti situacijo, da jih je od tistih nekdaj več kot 400 tisoč Madžarov, potem pozneje je njihovo število padlo na okrog 300 tisoč, veliko prišlo tudi v Slovenijo in živijo v Sloveniji. Sicer niso organizirani kot ostale južnoslovanske in pa albanska skupnost, nimajo teh krovnih institucij, ampak imajo pa neka društva. Menim, da bi bili omembe vredni, in zato bi morali v fazi sprejemanja oziroma pri obravnavi tega zakona v drugem branju najti neko rešitev. Jaz bom to vsekakor poskušal predlagati, seveda v sodelovanju s pripravljavci zakona. To vprašanje je bilo torej nekje spregledano. Moramo pa poudariti, da oni niso, bom rekel v narekovaju, »avtohtoni«, kot so avtohtoni pripadniki iz Prekmurja. Gre za neko drugo skupino. Sicer je res, da so danes oni v Ljubljani na primer v nekih društvih že pomešani, torej je zelo občutljiva zadeva. Nočem jaz nič prejudicirati, hočem zgolj poudariti, da je v tem zakonu verjetno treba vsaj omeniti, da obstaja tudi taka skupina. Naprej ne bom nič predlagal, ker niti še sam nimam čisto dokončno strnjenih misli ali pa predlogov v zvezi s tem. Morda še dve stvari. Različna raven zaščite različnih narodnih skupnosti. V nekaterih državah so naštete te skupnosti, samo moramo pa vedeti – in tega verjetno marsikdo, tisti, ki se s tem ožje ne ukvarja, ne ve – da priznavanje neke narodne skupnosti še ne pomeni raven zaščite na določeni ravni v neki državi. Torej, to pomeni, če pogledamo samo Slovenijo, da imamo v našem primeru doslej tri ravni, imamo avtohtone narodne skupnosti v klasičnem smislu, torej Italijani in Madžari, imamo romsko skupnost, ki je neka specifika, je nekaj vmes, bom rekel, in so ostale skupine, ki se pa zdaj rešujejo. V nekaterih naštetih državah je pa kar našteto, da jih je 13 ali 18, ampak poglejte, tam je status precej drugačen in tudi rešitve so drugače. Ker v primeru avtohtonih narodnih skupnosti v Sloveniji so pravice formalnopravno vezane na teritorij, tudi jezikovne pravice. Zdaj pri teh rešitvah jezikovne pravice niso tako vezane v vseh državah, naj ne bo napak razumljeno, torej so zelo različne rešitve in zato je pomembno, da se posebej poudari, da gre v primeru Slovenije za različne ravni. To ne pomeni prioritete, ne pomeni, katera manjšina je bolj pomembna ali pa manj pomembna, jaz tega nikoli ne bi upal uporabljati, torej ni bolj pomembne pa manj pomembne manjšine, ampak različne so po svoji strukturi, po svoji identifikaciji in pa sploh po svojih zgodovinskih izkušnjah in doživljanju manjšinskosti. Po tem so različni, niso pa nič bolj ali pa nič manj vredni, ker to je zelo pomembna zadeva pri tem. Skratka, jaz zato menim, da so v tem konkretnem primeru ti nastavki v veliki večini dobrodošli in pravilno naravnani, morda se še kakšna niansa lahko popravi. Tudi pri danes največkrat izpostavljenem vprašanju nekega ustanavljanja ali pa preoblikovanja te službe v okviru Ministrstva za kulturo jaz menim, da moramo biti res precizni že tudi zato, ker je ta, ne vem, oddelek ali služba bila doslej zadolžena tudi za ostale narodne skupnosti, in seveda zakon mora točno opredeliti tako razmejitev, da iz tega ne bo nastalo kakršnokoli nesoglasje ali pa kakršnakoli težava. Ampak ne vidim pa tega kot velik problem, to se eventualno še bolj konkretno posveti temu vprašanju. Zato bi bilo res dobrodošlo – in to ni kritika, jaz kot nevtralen poslanec tega niti nočem potencirati, ampak – bi bilo res prav, da je pri takih procesih pristojno ministrstvo zraven, ker bi bilo marsikatero vprašanje precej lažje reševati, precej bolj neposredno. S tega vidika se moram strinjati s tistimi, ki ste izražali kritike, da ministrstva ni zraven, ne vem, kljub temu da gre mandat proti koncu, to še ni razlog, da se do konca ne dela vsebinsko karseda najbolj korektno. Ampak to je zdaj po mojem lahko tudi neupravičena kritika, ker tudi ostala ministrstva so marsikdaj podobna pri pristopih, tako da tu ne gre konkretno samo za kulturo, vendar zdaj pri tem zakonu občutimo ta manko. Na koncu je tukaj moj prijatelj in kolega gospod Rajić poudaril ali pa, ne vem, celo gospod Matić, ne vem kateri, eden je pač rekel, pol-pol pri [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Gospod Rajić je bil, hvala lepa. Jaz tukaj, veste, vedno trdim, da to ni pravilni pristop, če jemljemo to evropsko identiteto v širšem kontekstu. Ni pol-pol, ampak ima dvojno identiteto ali pa ima trojno identiteto, in zaradi tega je lahko bolj bogat, tudi ne več ali pa manj, ampak bolj bogat s tega vidika, in to dajmo kot neko dodano vrednost tretirati, ker s tem spodbujamo k bolj humani vsebini poimenovanja tega vprašanja. Velikokrat tudi pripadnikom naših skupnosti v Prekmurju poudarjam, da to ni dobra primerjava, če poveš, jaz sem napol Slovenec, napol Madžar, napol Hrvat, ker potem v neki situaciji – kaj sem jaz? Potem samo napol? Ne, nisi napol, ampak si lahko v celem tudi to pa tudi tisto. Torej, to je kot dobronameren predlog. Sicer se ta zakon neposredno ne loteva tega vprašanja, samo ker se v tem širšem kontekstu v prvem branju zakona pogovarjamo o vseh možnih vsebinah, se mi je zdelo to vsekakor potrebno omeniti. Da ne bom še česa pozabil [[…]] Predvsem želim poudariti, da bom jaz ta zakon podprl. Upam, da bo tudi nadgrajen v naslednjih fazah. Kar se pa tiče z mojega vidika izpostavljenega vprašanja, vojvodinskih Madžarov, ki so bili kot nek osmi narod, v narekovanju, seveda spet ne številno, ampak če ostale primerjam, torej od Albancev do Srbov, potem moramo najti neko rešitev, ki bo glede na njihovo specifiko morda ne istovetna s tem, kar je tukaj našteto, ampak vsekakor izpuščeni pa ne bi smeli biti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Saša Tabaković, pripravita naj se gospa Violeta Tomić in dr. Jasna Murgel.
Spoštovani predsedujoči, hvala za besedo. Pravzaprav bi se navezal na svojega predhodnika. Res je, v Republiki Sloveniji imamo dve zgodovinsko gledano tradicionalni narodni manjšini, italijansko in madžarsko skupnost, ki z Ustavo Republike Slovenije uživata visoko raven varstva, kar se mi zdi, da je tudi ta cenjeni državni zbor dokazal pred kratkim s sprejetjem zakona, ki izboljšuje njihov položaj na področju vzgoje in izobraževanja. Sicer pa so zagotovo to osebe, ki pripadajo tem manjšinam, osebe, ki uživajo številne individualne pravice, določeno stopnjo neodvisnosti in kolektivnih pravic, ki jih uveljavljajo v samoupravnih skupnostih. Ravno tako, kot je bilo že rečeno, je z ustavo varovana romska skupnost, ki je sicer v preteklih letih doživela vsaj na politični ravni s strani države, recimo temu, nek določen napredek, neko skrb s sprejetjem strategije 2017–2021. Vseeno pa moramo reči, da njihov položaj zagotovo še ni urejen scela in tako, da bi lahko bili z njihovim položajem, tako oni sami kot tudi mi, zadovoljni. Zdi se mi, da je ta zagata zagotovo tudi del nekih polemik, kako naj bi v končni fazi izgledala neka primerna politika integracije romske skupnosti. Sicer pa Ustava Republika Slovenije ne vsebuje določil, ki bi se neposredno nanašala na posebno varstvo pripadnikov narodov nekdanje SFRJ, ki seveda razpršeno, in če se že ne moremo točno uskladiti glede številke, zagotovo lahko rečemo, da v večjem številu živijo v Republiki Sloveniji. Če pogledamo malo historiat, dejstvo je to, da je Evropska komisija za boj proti rasizmu in nestrpnosti v svojem poročilu iz leta 2006 pozivala slovenske organe, da morajo ti urediti kolektivne pravice teh skupin, da bodo njihove potrebe na področju ohranjanja kulturne identitete primerno zadovoljene. Ravno tako je Varuh človekovih pravic v svojih poročilih večkrat pozival tako Vlado kot tudi Državni zbor, da naj to vprašanje reši, še posebej je bilo to poudarjeno v poročilu leta 2009. In zato je v končni konsekvenci tudi Državni zbor leta 2011 z upoštevanjem vseh priporočil, pozivov in določenih analiz, ki so bile na to temo narejene, sprejel deklaracijo, ki sicer ni pravno zavezujoč dokument, mislim pa, da politično zagotovo. Namreč ta deklaracija je bila sprejeta, kot je bilo že rečeno, z dvotretjinsko večino in tudi s strani tistih, ki so do obravnave tega vprašanja recimo bolj konzervativno zadržani. Zdi se mi, da je s sprejetjem te deklaracije Državni zbor nekako utemeljil dejstvo, da Republika Slovenija ne le priznava individualne in kolektivne pravice narodov ex Yu, ampak da njihovo udejanjanje spodbuja in da si tudi prizadeva za uveljavitev nekih primernih pravnih okvirov, ki bi zagotovili materialne ali druge oblike podpore njihovemu delovanju. To je v resnici tudi bistvo predlaganega zakona. Moram povedati, da se nikoli ni govorilo o diskriminaciji, ampak da se s predlaganim zakonom enostavno želi omogočiti razvoj ohranjanja narodne identitete in tudi zagotavljanja boljše in bolj enakopravne integracije, to bi želel še posebej poudariti, pripadnikov narodov nekdanje SFRJ, če se lahko tako izrazim. Z zakonom se torej urejajo kolektivne kulturne pravice, kot je bilo že rečeno, se ne urejajo posebej politične pravice, v tem trenutku so te posebej uveljavljene s skupinami, ki so posebej zaščitene v ustavi, pri samem predlogu zakona pa, kot rečeno, gre za uveljavljanje kolektivnih kulturnih pravic na način, da se ustanovi urad za narodne skupnosti nekdanje SFRJ, ki bo v sestavi Ministrstva za kulturo, s katerim se bo tudi zagotovila večja učinkovitost in kakovost pri opravljanju nalog tega urada. Kar se tiče Sveta Vlade za vprašanja narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ, se bo enostavno preoblikoval v stalno posvetovalno telo Vlade, s čimer se bo, po mojem mnenju, zagotovo tudi opolnomočila neka zaveza po tem stalnem dialogu in pravnem okviru, ki je bila sprejeta s samo deklaracijo. Predstavniki narodnih skupnosti bodo v ta svet imenovani s strani svojih organizacij na način reprezentativnosti. To se mi zdi še posebej pomembno, namreč reprezentativnost se uvaja v 5. členu zakona, kjer so tudi normativno zapisani pogoji načina pridobitve statusa ter samega vodenja njihovega registra s strani novega urada. To se mi zdi še posebej dobro, namreč tudi s stališča, da se bo odgovornost za kvaliteten dialog enostavno prenesla na obe strani. To pomeni ne samo na stran države, ampak tudi na stran pripadnikov omenjenih narodnih skupnosti. S predlogom zakona se bo zagotovilo tudi sistemsko urejeno financiranje, vključujoč sredstva za javne razpise in javne pozive, kot je že povedal kolega Matić, je to res v tem trenutku urejeno izključno preko Javnega sklada za kulturne dejavnosti, na podlagi katerega se potem različna društva prijavljajo na razpise, in je potem odvisno tudi od tega, kako so planeti postavljeni, ali potem na teh razpisih ta sredstva dejansko dobijo ali ne. Mislim, da je takšen način reorganizacije bolj transparenten in tudi bolj inkluziven, to pa zato, ker bodo morali biti finančni načrti sprejeti s strani vseh reprezentativnih organizacij, kar bo te narodne skupnosti še dodatno na področju kulturnih in tudi nekih recimo jezikovnih projektov spodbujalo k medsebojnemu sodelovanju in dogovarjanju. Bi se pa naslonil še na to, kar je govoril gospod Göncz, da pravzaprav ta zakon tudi odpira neko ravnino, ki se ukvarja z vprašanjem identitete. Ko se pogovarjamo o posameznikovi identiteti, to razumevanje identitete lahko razumemo zelo različno, ker smo si seveda tudi med seboj zelo različni. Mislim, da ima lahko človek zelo različne točke, na katere se potem nekako nasloni in na podlagi njih gradi svojo identiteto. Mislim, da je jezik zagotovo eden od temeljev, ni pa to verjetno edina ravnina, na podlagi katere bi lahko nek posameznik potem gradil svojo identiteto. Lahko govorimo o načinu čustvovanja, ne vem, razumevanju sveta, vrednotenja različnih situacij, v glavnem, to so vse neke ravnine, na podlagi katerih potem posameznik popolnoma samostojno, avtonomno gradi svojo identiteto. Zdi se mi prav, da pravzaprav tudi v luči ne samo človekovih pravic liberalnosti, predvsem v luči neke primerne integracije država naredi nek korak, da posamezni narodni skupini, ki je še posebej zgodovinsko vpeta v naš prostor, pripozna neko pravico, da lahko ta skupina uživa kolektivne kulturne pravice, ki povezujejo potem njihovo narodno entiteto na način, kot si jo verjetno želijo tudi sami in kot jo sami čutijo, seveda na nek minimalen standard, kot to lahko uživa in čuti tudi večinski narod. Zakaj to poudarjam? Zato ker se pri tovrstnem pripoznanju zagotovo zgodi nek recipročen proces, da se posameznik ne glede na to, kako razume svojo identiteto, čuti v družbi razumljenega in zaželenega, in se mi zdi, da na podlagi tega ti pojmi, ki se tičejo državljanstva in pripadnosti državi, na ta način tudi rastejo. Mislim, da je na podlagi tudi izrečenega lahko potem pojmovanje domoljubja, ki ne sme mejiti izključno na nekem nacionalizmu, veliko boljše in lažje. Jaz sem glede tega prepričan in bom zakon s tega stališča podprl. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Violeta Tomić, pripravita naj se dr. Jasna Murgel in gospod Bojan Podkrajšek. Gospa Tomić, izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. V Levici smo se že pred volitvami zavzemali za dosledno spoštovanje človekovih pravic, za strpno in nediskriminatorno družbo in proti vsakršni nestrpnosti. Ravno tako smo se tudi zavezali, da bomo po svojih najboljših močeh skušali urediti položaj narodnih skupnosti, ki so nastale po razpadu bivše skupne države. Pa ne zato, ker bi nam bilo tako zelo pomembnih tistih njihovih 200 tisoč in še nekaj glasov, ampak tudi zato, ker je tako prav. Ker je to naša moralna, civilizacijska zaveza, da ne govorim, da je tudi politična in mednarodna zaveza. Kajti kot smo že prej rekli, že v slovenskih osamosvojitvenih dokumentih, v zakonu o plebiscitu iz leta 1990, smo sprejeli to zavezo. In kaj se je zgodilo? Namesto da bi dano zavezo spoštovali, se je zgodil izbris državljanov, in to kar 25 tisoč 600, ki so ostali brez vsakršnih pravic, brez socialnega zavarovanja brez možnosti šolanja, življenja in česarkoli. Spoštovani in spoštovane, ko nam je potem Evropsko sodišče naložilo odškodnino, smo vsi davkoplačevalci plačali napako skrajnih nestrpnežev, danes pa od njih poslušamo, kdo bo plačal za pravice teh na račun večinskega prebivalstva. To je naša zaveza in ne gre za plačilo. Ne bo tukaj nobenih dodatnih stroškov. In ko poslušam osebo, ki je ne bom imenovala, svojega kolega, to je Branko Grims, ki ga tukaj ni, je rekel, da so bili privilegirani pri posameznih rešitvah in nasploh. Kje nasploh? A takrat, ko je njegova stranka ljudi izbrisala? To je bil privilegij? »Pumpati eno narodnost proti drugi je ekstremno nevarno.« Da, kolega Grims, pa kako se strinjam. Beremo v njihovih medijih, da nas je vse na -ić treba strpati v živilske vagone in pognati nazaj, da nam je Slovenija dala ne vem kakšno gostoljubje. Poslušajte, rodila sem se slovenski materi izven ozemlja Slovenije. Preden so mi dali ime, so me klicali Slovenka. Nikoli si nisem mislila, da bo polovica strešice, ki sem jo dobila po svojem očetu, stigma v svobodni državi Sloveniji. In ko hodim okrog, veste, in mednarodnim organizacijam govorim, da je polovica strešice v Sloveniji lahko kot židovska zvezda včasih, se čudijo in ne morejo verjeti. Ogromno sem delala s koroškimi Slovenci. Oni so bili deležni podobnega pritiska, pa so zdržali kot Slovenci. Ampak mnogim so spremenili priimke. Tudi mi bi lahko brez težav dali celo strešico. Jaz sem se celo, zavedena od otroštva, podpisovala s trdim č-jem, ker sem se naučila pisati tukaj in v abecedi ni drugega. Vendar mi ne moremo reči, ali imajo pripadniki narodnosti in narodov bivše Jugoslavije enakopravnost. Treba je vprašati njih, kako se počutijo ob teh izpadih, kako se počutita Dragić, Dončić, kadar ju zmerjajo s trenirkarji, kako se počuti Jakov Fak, ko živi za Slovenijo in se bori, pa ni dovolj dober, da bi nosil njeno zastavo. Veste, absolutno je pomembno, da spoštujemo vse ljudi, in ravno ta multikulturnost je nekaj, kar moramo ohranjati, kar moramo negovati. Ogromno je tukaj ljudi, ki so iz mešanih zakonov. To niso – Kako je rekel kolega Horvat? – priseljenci. Kako se to grdo sliši! To so ljudje, ki so stanovali tukaj, imeli tukaj družine in potem so se spremenile meje države. Država, ki so ji pripadali, je razpadla. Veste, poznam babice, ki se niso nikoli izselile iz ene hiše, pa so zamenjale tri države. Imajo pa pravico do svoje narodnosti. Zelo pomembno je, da ravno tako, kot spoštujemo in si želimo, da so Slovenci drugod spoštovani in da lahko ohranjajo svojo kulturo, moramo tudi mi drugim dati ravno isto, kot pričakujemo za naše ljudi drugje. Kot igralka sem ogromno nastopala, prej sem omenila koroške Slovence, ravno tako sem veliko gostovala recimo na Hrvaškem pri Slovencih, v Bosni in Hercegovini. Če imajo lahko v Bosni ustavno priznanih 17 narodnosti, s Slovenci vred, zakaj ne bi mi priznali najprej ex Yu, v redu, potem pa gremo lahko na Nemce, Žide, kogarkoli. Seveda, zato ker morajo vsi imeti enake pravice, kajti Slovenija je po ustavi država vseh svojih državljanov. Na Hrvaškem imajo kar 21 manjšin, med katerimi je tudi Slovenija. Slovenci povsod uživamo več pravic, kot jih mi zagotavljamo predstavnikom bivših narodov v Jugoslaviji. Pozabljate ali pa nekateri bi radi izbrisali skupno zgodovino, ki je bila in je bila dejstvo. Skupni temelji in mešani zakoni so dejstvo. Tisti, ki imajo mamo recimo iz bivših republik pa očeta Slovenca, v redu, so prijazno zakamuflirani za recimo sprejemljivim priimkom, obratno pa ne. Vendar naj vas opozorim, da je bilo ogromno Slovencev ekonomskih migrantov ali pa celo službeno napotenih po vseh republikah bivše Jugoslavije tja do Kosova. Hodili so kot tehnično osebje, pri rudnikih, železnicah in tako naprej, tako je tudi moja mama prišla ne v tujo državo, ampak v drugo mesto iste države. Zato danes, ko razpravljamo o pravicah teh manjšin, ne moremo govoriti kot o tujcih, ampak govorimo o narodnostih, ki so bile tukaj in so tukaj in imajo pravico do svoje kulture. Nikomur ne bomo ničesar vzeli, najmanj pa večinskemu prebivalstvu, ampak se bo zagotovilo tistim, kajti naš odnos, svetovni odnos se kaže ravno v tem, kako tretiramo manjšine. Naša veličina se kaže v tem. Za konec naj povem citat enega velikega srbskega pisatelja, ki je rekel: »Vsi mi smo od nekod prišli, eni prej in drugi pozneje.« Hvala.
Besedo ima dr. Jasna Murgel, pripravita naj se gospod Bojan Podkrajšek in dr. Matej T. Vatovec. Gospa Murgel, izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči in kolegi, kolikor vas je ostalo tukaj. Morda bi za začetek povedala, zakaj mi je ta problematika varstva manjšin sploh blizu, zakaj sem se tudi odločila, da se v to zadevo aktivno vključim. Zato ker sem se ukvarjala strokovno s to problematiko, s problematiko varstva manjšin. Ko sem to počela, je bila ena izmed prvih ugotovitev, ki sem jih spoznala, da je Evropa, kar vsi vemo, mešanica narodnih, etničnih in različnih manjšin. In prvo spoznanje, ki sem ga tudi v okviru strokovnega izpopolnjevanja na tem področju spoznala, je bilo to, da je vprašanje ureditve statusa teh različnih manjših v Evropi, ki obstajajo v različnih državah, na različnih ozemljih, eno temeljnih vprašanj stabilnosti in varnosti v Evropi. Manjšine so nastajale zaradi različnih razlogov, največ zaradi spreminjanja mej nacionalnih držav v Evropi, in verjetno bodo še kdaj nastale kakšne etnične, narodne, verske manjšine. Ne moremo jih izbrisati. Ne moremo jih izbrisati, lahko – in trend po Evropi je, kot vidimo recimo Katalonijo in še druge države, da nastajajo, da – prihaja do tendenc za drobljenje držav. Pa ne bom zdaj tu razpredala dalje, ampak osnovno vprašanje je, kako bodo evropske države in države sveta – Evropa pa še posebej, ker smo tako zelo etnično in kulturno mešani – našle model, da se bodo manjšine, ki zaradi različnih razlogov postanejo manjšine, v državi, v kateri živijo, počutile, da so doma, zato da bodo ali da bomo lahko dali tej državi, v kateri so doma, tisto najboljše od sebe, kar lahko dajo. Seveda ob upoštevanju pravil in vrednot države, v kateri živijo ali živimo. Samo na hitro bi omenila, da se vprašanju ureditve statusa manjšin oziroma medetničnih odnosov pridružujejo tudi novi elementi. Jaz sem se s tem vprašanjem ukvarjala, ne vem, 20 let nazaj. Imamo pospešene migracije v okviru Evropske unije in v Evropsko unijo oziroma v Evropo in tudi neugodne demografske projekcije na tem področju. To je nekaj, s čimer se bomo zagotovo ukvarjali vsi tukaj v Sloveniji, Evropski uniji in v svetu, zato je zelo pomembno, kakšen odnos imamo kot država do tega vprašanja, na kakšen način, kakšen trend je v Republiki Sloveniji na področju urejanja pravic manjšin. Mednarodna skupnost se je s tem vprašanjem ukvarjala po prvi svetovni vojni, še bolj intenzivno po drugi svetovni vojni. Če samo omenim mednarodni pakt o državljanskih pravicah, ki v 27. členu omenja pravice pripadnikov manjšin, potem je tu sicer ne pravno zavezujoč dokument, deklaracija o pravicah pripadnikov narodnih ali etničnih verskih manjšin Združenih narodov, in še posebej na ravni Sveta Evrope in drugih organizacij v Evropi imamo mednarodne konvencije, ki zadevajo manjšine, in sicer Okvirna konvencija za varstvo narodnih manjšin in Evropska listina o regionalnih ali manjšinskih jezikih. To je vprašanje, s katerim se mednarodna skupnost, mednarodna organizacija, države ukvarjajo bolj intenzivno po drugi svetovni vojni, in poskušajo nekako ustvariti standarde urejanja teh vprašanj bolj ali manj uspešno. Namen tudi teh mednarodnih dokumentov, mednarodnih konvencij je, da se na podlagi teh dokumentov opravlja določen nadzor nad tem, kako države izpolnjujejo standarde, ki jih določajo te mednarodne pogodbe. Republika Slovenija je bila večkrat opozorjena na to, da statusa pripadnikov narodov nekdanje Jugoslavije nimamo urejenega na zadovoljiv način. Evropska komisija proti rasizmu nas je na to opozorila v poročilu iz leta 2006, odbor za nadzor nad uresničevanjem mednarodne konvencije za odpravo vseh oblik rasne diskriminacije nas je tudi na to opozoril in za nas najpomembnejši je Svetovalni odbor in nadzor nad implementacijo Okvirne konvencije o narodnih manjšinah, ki je večkrat ugotavljal, da zadeva pri nas ni urejena na zadovoljiv način. Zakaj so ti mednarodni organi oziroma telesa tako pomembna? Ker so to telesa zunaj Republike Slovenije, zunaj naše notranje realnosti, ki na nepristranski in na strokoven način dajejo oceno, kako država izpolnjuje zaveze iz mednarodne pogodbe, ki jo je prostovoljno sprejela in ratificirala. In če pogledamo zadnje poročilo o izvajanju evropske konvencije v Republiki Sloveniji za narodne manjšine, bom zdaj citirala eno ugotovitev iz letošnjega poročila, ki ugotavlja, citiram: »Za Slovenijo je značilno stopicanje na mestu oziroma nepripravljenost za upravljanje heterogenosti, kot se je ta vzpostavila v državi,« je komentirala dr. Petra Roter, predsednica svetovalnega odbora Sveta Evrope za to vprašanje. »Opažamo, kar se kaže tudi v našem mnenju in javnosti, zelo negativen odnos do drugačnosti, ki ga je sprožil tako imenovani begunski val. Če ima neka družba negativen odnos do drugačnosti, se ta navadno kaže in izraža do kakršnekoli drugačnosti. Tisti, ki so proti etnični, verski, jezikovni raznolikosti, to izražajo v popolnoma neprimernih oblikah v sovražnem govoru in tako dalje.« Konec citata. Torej ta neodvisna telesa, ki skrbijo za izvrševanje naših zavez v zvezi z narodnimi manjšinami, so že večkrat ugotovila, da je to vprašanje pri nas na en način treba urediti, in k temu nas zavezujejo mednarodne pogodbe, ki smo jih tudi sprejeli. In ne nazadnje, večkrat smo danes povedali, da se je Državni zbor v deklaraciji iz leta 2011 zavezal, da bo Slovenija tudi s pravnimi instrumenti uredila kolektivne pravice točno določenih narodnih skupnosti, ki so navedene v tej deklaraciji, ki pa so nastale na podlagi sporazuma iz leta 1990, ki je nastal na podlagi zakona o plebiscitu in izjave o dobrih namenih iz leta 1990, s katero se je Republika Slovenija obvezala, da vsem pripadnikom drugih narodov in narodnosti zagotovi pravico do vsestranskega kulturnega in jezikovnega razvoja. To je tisto, kar smo sicer res že večkrat povedali, kar želimo s tem zakonom narediti. Izpolniti zavezo, da iz deklarativne ravni postane tudi pravna zaveza na področju kolektivnih kulturnih pravic manjšin v Republiki Sloveniji, in to tistih, na katere se nanaša deklaracija in tisti dogovor, o katerem sem govorila. Gre samo za uresničevanje kulturnih pravic narodnih skupnosti in pripadnikov narodov nekdanje skupne države Jugoslavije. Samo kulturnih, ampak kolektivnih pravic. Torej pravic teh narodov kot skupnosti. In to je vse, kar ta zakon ureja, in to je to, kar je zasnovano in pomeni nadaljevanje zaveze, da se status uredi, tudi pravno. Deklaracija je politična zaveza, tukaj v tem zakonu nadaljujemo to zavezo, izpolnjujemo zavezo in rečemo, bomo to tudi uredili pravno, osnova pa je deklaracija. Mislim, da se na tem primeru učimo, spoznavamo, da nas različnost bogati, to je priložnost, da to spoznamo, da si to priznamo in da sprejmemo tudi kulturno identiteto teh narodnih skupnosti in da jim tudi nekako na ravni Državnega zbora sporočimo, da jo sprejemamo kot tisto, ki bogati to državo. Kot je povedal kolega Göncz, tisti, ki smo pol-pol, nimamo neke polovične identitete, ampak imamo več identitet, dve ali več, kar nas bogati. In tako kot smo lahko obogateni na ravni posameznika, vsak izmed nas, lahko kulturna identiteta, kulturne skupnosti, narodne manjšine obogatijo Republiko Slovenijo, ampak samo če za to dobijo ustrezno priložnost in imajo za to ustrezen pravni okvir. S tem zakonom bomo torej nekako dali pripadnikom Albancev, Bošnjakov, Črnogorcev, Hrvatov, Makedoncev in Srbov sporočilo, da so dejansko sestavni del mozaika te države, katere državljani so, in da so sestavni del mozaika kot entitete, kot skupnosti, ki ohranjajo svojo identiteto na področju kulture kot skupnost, ampak so sestavni del Republike Slovenije, jo bogatijo in oplemenitijo s svojo kulturo. Zato bom zakon, ki takšno ureditev predvideva, seveda podprla. Hvala.
Besedo ima gospod Bojan Podkrajšek, pripravita naj se dr. Matej T. Vatovec in dr. Milan Brglez. Izvolite, gospod Podkrajšek.
Hvala, spoštovani podpredsednik Državnega zbora za dano besedo. Cenjeni kolegice in kolegi! Ko se ustavimo pri tej točki, ko govorimo o narodnostnih skupnostih, se prav gotovo strinjam s kolegom poslancem, ki predstavlja madžarsko narodnostno skupnost, ki je jasno povedal, da nikoli ne smemo ločevati ene skupnosti, da je bolj pomembna ali močnejša od druge. Tudi sam se pridružujem vsem tistim, ki v tem predlogu zakona pogrešajo tudi ostale skupnosti. Skozi ves ta mandat, ko gre za tiste, ki so živeli včasih v bivši skupni državi, ali tiste, ki zdaj prihajajo v skupno državo, večkrat pomešamo te stvari med sabo, pa se tukaj poslanke in poslanci tudi med seboj zelo velikokrat neupravičeno obmetavamo s kakšnimi besedami, ki niti ne sodijo v cenjeni Državni zbor. Kaj hočem s tem povedati? To je jasna posledica vseh nas do odnosa do naše domovine, do našega skupnega doma, dom – domovina. Velikokrat pridem v situacijo, ko govorimo o narodnostnih skupnostih – pa spet govorim o tistih, ki prihajajo v Republiko Slovenijo, eni so seveda že celo obdobje, kolikor je stara naša domovina, eni kasneje, eni mogoče leto – kot da včasih pridejo v hišo, kjer je neurejena družina. V hiši, kjer je neurejeno, se tudi verjetno gostje oziroma tisti, ki so prišli, veliko slabše počutijo kot v nekem urejenem domu. Ko govorimo o tem zakonu danes, se mi poraja vprašanje, ali ta predlog zakona služi bolj tistim, ki naj bi jim bil namenjen, ali tistim, ki ga predlagajo. Samemu kot poslancu v Državnem zboru mi je neobičajno, kot smo že danes velikokrat slišali, pa moram ponoviti, da k temu predlogu zakona nimamo stališča Vlade in tam, kjer so sedeži za predstavnike Vlade, danes ni nobenega zasedenega. Če nas skozi vso to razpravo poslušajo tisti, za katere naj bi se danes zavzemali, mislim, da imajo tudi oni malo čuden občutek, da ta predlog zakona, pa upam, da mi gospod dr. Matić ne bo zameril, prihaja v tem zimskem času, tri mesece pred volitvami. Že dopoldne smo poslušali pri enem zakonu, kjer smo slišali veliko neljubega, pa mogoče veliko besed neupravičenih. Pogrešam v tem državnem zboru pri tej vladi, ko pride zakon v Državni zbor, da bi bil najprej usklajen v koaliciji, seveda še predhodno z ministrstvom, Vlado, zakonodajno službo, in potem bi bilo veliko lažje pa veliko več besede do tistih, ki jim je ta zakon danes namenjen. Ampak sam ugotavljam, da temu danes ni tako. Vsi tisti, ki smo še danes v Državnem zboru, verjetno eden drugega prepričujemo – vi, da je to najboljša rešitev, da je ta rešitev nujna, verjetno bo še kdo rekel, da ste jo načrtovali dve leti ali pa še več časa. Nima pa temelja. Nima temelja, to je bilo razvidno v stališčih poslanske skupine, to je vidno, ker poslanke in poslanci nismo dobili stališča Vlade, in še najbolj pomemben odnos je to, da so sedeži, ki so namenjeni predstavnikom Ministrstva za kulturo, pri tem zakonu prazni. Spoštovani predlagatelj, tukaj se mi postavlja veliko vprašanje: Ali je res ta predlog zakona namenjen tistim, do katerih se opredeljujete v tem dokumentu, ali je zakon namenjen tistemu, ki ga predlaga? Hvala.
Besedo ima dr. Matej T. Vatovec. Pripravita se naj dr. Milan Brglez in dr. Mitja Horvat. Izvolite, dr. Matej T. Vatovec.
Najlepša hvala, podpredsednik. Začel bi z nekaj odzivi nasprotni strani. Vsi ti dvomi, ki prihajajo, predvsem ko se govori o tem, kako se počutijo ljudje, ki bi jih ta zakon naj, ne bom rekel ščitil, ampak jim zagotavljal določene pravice, se sprašujem, ali ste imeli stik s predstavniki teh narodnosti. Jaz sem jih imel, z vsemi od njih, in njihovo prvo pričakovanje oziroma prva rešitev je bila to, da se spremeni ustava, in tudi ta zakon seveda jasno podpirajo, ker jim prinaša nekaj, za kar se je Slovenija že ob plebiscitu zavezala. Bom to potem kasneje še poudaril, za kaj. Gre za neko stvar, ki je namenjena pripadnikom teh narodnih skupnosti. Govoriti o tem, kako se oni počutijo ob tem, da se ta zakon sprejema – lahko se strinjam, res nekoliko pozno ali pa, če hočete, na zimo, ampak mislim, da to ne spremeni bistveno stanja. Skratka, ta zakon prihaja prepozno, ampak to ni noben razlog za to, da se ga ne sprejme. Drugič. Ne morem skrivati čudenja, še včeraj smo poslušali ob debatah o športu, kako so športniki pomembni, poslušali smo čestitke, predvsem kolegov iz NSi Jakovu Faku, ki je dosegel medaljo, takoj naslednji dan pa, »kje je potreba, kdo so ti narodi, zakaj rabijo te pravice« in tako naprej. Mislim, ta dvoličnost je, oprostite izrazu, ostudna. In ta dvoličnost se izraža skozi predstavnike ljudstva v Državnem zboru in kaže tudi na dvoličnost, ki jo živimo v tej družbi danes. To je tisto, kar je verjetno najbolj boleče, ko odpiramo ta vprašanja. Gre tudi za to, da so recimo nekateri podarjali zmago slovenskih košarkarjev oziroma slovenske košarkarske reprezentance prvaku največje opozicijske stranke, temu istemu človeku, ki je ljudi, kot bi rekla Violeta, s pol strešice oblačil v trenirke in pošiljal z mobiteli in številkami na roki na volišča. Ta dvoličnost je nekaj, kar je popolnoma nesprejemljivo. Ne gre za priseljence, kot je bilo spet slišati, oziroma ne samo. Mislim, da je pomembno poudariti, da so ti ljudje, ki so se takrat ne priselili, ampak preselili iz iste države k nam, recimo, zgradili oziroma pomagali zgraditi dober del te države, od Kopra do Maribora preko Ljubljane, nastajala so cela naselja, nastajala so podjetja, ki so gnala slovensko gospodarstvo, in tako dlje. Brez njih, oprostite, bi danes živeli veliko slabše. Tu pozabljamo tudi na njihove potomce, ki se seveda imajo za Slovence, ampak ohranjajo neko jasno vez tudi s svojim matičnim narodom oziroma tam, od koder izvirajo. Govoriti o tem, da gre zdaj ta zakon na račun večinskega prebivalstva, jaz tukaj še enkrat poudarjam – večinsko prebivalstvo ali pa večinski narod, če hočete, je mit. Gremo vsi lepo na testiranje DNK in bomo videli, koliko smo dejansko čistokrvni. Smo v toliko, kolikor smo ljudje. Kljub temu da je narodnost ali pa nacionalna pripadnost nekaj, kar je relativno nov izum ali pa nek nov sentiment, in seveda jaz ne dajem toliko na njega, je kljub vsemu, ravno zaradi tega, ker smo bili v stikih s predstavniki teh narodnih skupnosti, treba temu prisluhniti. Že v stališču sem povedal, da si v Levici prizadevamo za vključujočo, sodelujočo skupnost, družbo, ki ima neko medsebojno spoštovanje brez delitev, absolutno, in mislim, da, sem jaz odraz tega, da se prisluhne tudi nekim različnim pripadnostim, različnim, včasih tudi mogoče kompleksnim identitetam. Verjetno je včasih težko živeti tudi zaradi tega, kako te družba obravnava z različnimi narodnostmi, ampak zato je tukaj družba in država, da te stvari na nek način olajša, predvsem spodbuja in spreminja to retoriko iz te preprosto sovražno ksenofobne družbe. To je tista, ki je pripeljala do tega, da nimamo zastavonoše, ki je dobil srebrno [[izklop mikrofona]]
Dovolite mi, da preberem še zadnje štiri razpravljavce. Kot prvi dobi besedo dr. Milan Brglez, za njim dr. Mitja Horvat, gospa Anja Bah Žibert in dr. Dragan Matić. Dr. Brglez, imate besedo, izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Tudi sam podpiram ta zakon, kar je nekako normalno. Če se nekdo zavzema za človekove pravice, preprosto ne more ostati ob takšnem vprašanju nevtralen ali se mu kakorkoli že zoperstavljati. Zame je izhodišče vsega pravzaprav preprosto dejstvo: vsi smo glasovali za samostojno Slovenijo, tudi pripadniki narodov bivše Jugoslavije, ki so takrat imeli volilno pravico. To govorijo podatki. Vse drugo, kar je bilo še zraven politično rečeno, obljubljeno ali karkoli takega, je pa seveda nek zgodovinski dolg, ki se ga je poskušalo z deklaracijo nekako zastaviti, nikakor pa se ni dalo tudi pravne podlage za to, da bi lahko govorili o kolektivnih kulturnih pravicah. Ko govorimo o kolektivnih kulturnih pravicah, mislimo dobesedno na tisto bistvo, ki si ga sami nekako jemljemo, tisto bistvo, ki naj bi nas skozi zgodovino ohranjalo, dokler nismo prišli do položaja, ko smo lahko razglasili samostojno državo. Zame zaradi tega ni prvorazrednih in drugorazrednih, in še zlasti na takšnem področju si tega ne želim. Ponosen sem na vsakega kulturnika, športnika, znanstvenika, ki je lojalen tej državi in se zanjo bori. Res mi ni važno, od kod prihaja, ampak če hočeš to lojalnost dejansko spodbuditi na splošno, je to eno bistveno vprašanje, da se dobro počutiš tukaj, da si spoštovan. Zame je v bistvu ključna beseda spoštovanje. Če spoštujem sebe, spoštujem tudi druge. Resnično nimam nobenih problemov s tem in si želim, da smo v tej družbi – da smo, tudi veseli me, ja, takrat ko sem gledal kot politolog na te zadeve, sem videl, da je bilo tovrstnega nasprotovanja veliko veliko preveč iz povsem napačnih razlogov – veseli me, da smo v tem trenutku, da lahko o tem razpravljamo, in iskreno upam, da bomo ta zakon pripeljali do konca ne glede na to, kako je pravzaprav nastal. Ampak to tudi veliko pove o tisti dvoličnosti, o kateri je bilo pravzaprav že govora. Ne želim te dvoličnosti, ne želim, da se jo živi naprej, in nobene potrebe ni. Če hočemo vsi dobro tej državi, bomo to presegli. Hvala.
Besedo ima dr. Mitja Horvat. Pripravita naj se gospa Anja Bah Žibert in kot zadnji dr. Dragan Matić. Izvolite, dr. Horvat.
Najlepša hvala, spoštovani predsedujoči, za dano besedo. Spoštovani poslanke in poslanci, kolikor nas je še ostalo in vztrajamo ob tej uri v Državnem zboru! V čem je pravzaprav preskok ali nekaj, o čemer želimo danes tukaj podeliti misli in najti izhodišča za izboljšanje teksta, ki ga imamo trenutno pred sabo? Absolutno se strinjam z dr. Vatovcem, ki je pred menoj govoril o tem, da se nam ne kaže sprenevedati zaradi tega, ker smo vsi sprejeli in se pogovarjali s predstavniki organizacij oziroma predstavniki narodov in narodnosti, ki živijo v Republiki Sloveniji. Tudi ni nobena skrivnost, da je bila temeljna osnovna želja ali pa interes v tem, da bi spremenili ustavo. Dejstvo je, kot so opozorili že mnogi, da smo tudi na deklarativni ravni tako v mednarodnem prostoru kot v Republiki Sloveniji že sprejeli deklaracijo, tako da na deklarativni ravni je vse pravzaprav že lepo in prav, zato seveda lahko spoštujem tudi tiste ugovore, ki govorijo o tem, ali ta zakon sploh potrebujemo. Če bi menili, da ne, potem ga ne bi vložili. To je seveda najbolj preprost odgovor, ki se ponuja sam po sebi, in če bi menili, da sam po sebi predstavlja kakšne nepremostljive težave, potem bi seveda morda ravnali zadržano. Tako pa pravzaprav nismo, in kot je bilo že tudi povedano, ocena je, da spremembe ustave v tem trenutku v tem sklicu državnega zbora ne bi dosegli, se pravi potrebnega kvoruma 60 poslancev ali več. Morda se tudi motim, morda bi nam navsezadnje vendarle z dodatnim naporom in preko razprave uspelo doseči tudi to. Tukaj se jaz osebno sprašujem, ali res potrebujemo spremembo ustave zaradi tega, da bi priznali ljudem, pripadnikom narodov in narodnosti iz bivše SFRJ [[…]]Ali je zato res treba spreminjati ustavo? In temu primerno seveda tudi narahlo moje stališče ali mnenje, odgovor tistim, ki trdijo, da ta predlog zakona nima podlage v ustavi – ali jo res potrebuje, ali jo imajo vsi zakoni, ki jih sprejemamo v Državnem zboru, kakšno izrecno podlago v ustavi, ali bomo našli takšne določbe ne nazadnje tudi v Poslovniku Državnega zbora, po katerem postopkovno delujemo? V čem je kvalitativen preskok in tisto, kar je treba vedno znova ponoviti, preden pridemo do načelnih vprašanj, do tistega, kar lahko tudi buri duhove? Zakaj ni dovolj, da imamo pravice priznane na individualni ravni? Zakaj ni dovolj 61. člen Ustave Republike Slovenije? In seveda, ali je kaj podlag mogoče najti tudi v 15. členu Ustave? Samo ob robu, mimogrede, če bo koga zanimalo in narahlo v razmislek določba petega odstavka 15. člena Ustave: »Nobene človekove pravice ali temeljne svoboščine, urejene v pravnih aktih, ki veljajo v Sloveniji, ni dopustno omejevati z izgovorom, da je ta ustava ne priznava ali da jo priznava v manjši meri.« Vsi pa vemo, da za uresničevanje teh pravic, ki so kolektivne pravice, potrebujemo podlago zaradi tega, da lahko delujejo potem tudi na formalni ravni. Mi zelo dobro vemo, ker smo se srečali in smo govorili tudi s predstavniki posameznih narodnih skupnosti v Republiki Sloveniji, tistih, ki so naštete tudi v tem zakonu. Zato vprašanje, zakaj ni urejeno in recimo nihče danes do sedaj ni omenil, kaj pa pripadniki ali potomci francoskega naroda, zakaj ne potomci špancev in tako dalje, Čehov morda na primer. Vse to je nekaj, kar je zgodovinsko dejstvo, ljudje so bili in so tudi ostali na tem območju, na katerem živimo danes. Vprašanj je torej kar veliko in v predlogu zakona, ki ga imamo pred seboj, smo s svojimi podpisi poslanci podprli osnovno idejo, da dajmo urediti ne ali imajo ali nimajo te pravice, ampak na kakšen način jih bodo lahko uresničevali v našem prostoru, organizirano. Ali res samo po pravilih na podlagi pravice svobode zbiranja, združevanja ali lahko stopimo tudi korak naprej v tistem svojstvu, kjer ne samo, da lahko izražajo pripadnost svojemu jeziku, veri, kulturi, narodu, ampak da imajo tudi pravico, da to gojijo? Ali jih bomo pri tem prepustili samim sebi ali bomo sprejeli konsenz, da lahko tudi s pomočjo skupnosti, s pomočjo sredstev, ki jih zberemo v proračunu Republike Slovenije? Osnovno vprašanje, ki si ga bomo tukaj zastavili, najverjetneje ni vprašanje, ali nas zdaj to lahko navda z občutkom, da se nam bo nekaj hudega zgodilo, če bomo tem ljudem organizirano po vnaprej določenih postopkih, po vzpostavljenih organih, ki naj o teh stvareh odločajo, ne da bi posegali v avtonomijo teh skupnosti, da se organizirajo tako, kot so sami pripravljeni in kolikor sami dosežejo dogovor o tem, po svojih postopkih [[…]]Nič ne določamo takega, da bi posegli vanje, da bi jih vezali, da če hočete uveljavljati, uresničevati kolektivne pravice, se morate organizirati na določen način in morate iti v določene postopke, če želite pridobiti ta sredstva. Kaj in koga to ogroža, mi na svetu ni jasno. Zakaj tega, kar si želimo zase, ne bi privoščili tudi drugim, ne vem. Mislim, da nas to lahko kvečjemu bogati in da bomo s tem dosegli nekaj, kar je za vsaj vsakega malo svobodomislečega človeka popolnoma jasno – da je posamezniku treba dati enake možnosti za to, da lahko uresničuje svoje interese, takšne interese, ki so skladni s širšimi, na koncu koncev tudi z javnim interesom, in da v organizirani družbi lahko potem opolnomočen in zadovoljen živi svoje življenje, tako kot si ga sam oblikuje, jasno znotraj postavljenih okvirov, ki veljajo za vse in vsakogar. Zato se moramo spopasti z idejo, ali gre tukaj za kakšne posebne privilegije in ali je kaj res tako izjemnega, da bi lahko glasovali proti takšnemu zakonu. Sam moram reči, da trenutno tega ne vidim. Vidim kvečjemu, da je teksta morda nekaj preveč in da v tej želji ali morda celo v neki skrbi vnaprej, da ne bi kdo imel težav, ni dovolj razlogov, da je morda tega teksta v tem zakonu morda celo nekaj preveč. Žal kaj dosti nismo o sami vsebini razpravljali, to delo bomo opravili, verjamem, pri drugi obravnavi na matičnem delovnem telesu, potem ko bomo vsi skupaj premislili, ko bomo dobili mnenje Vlade, ki ste ga želeli danes, ko bomo dobili mnenje Zakonodajno-pravne službe. Zagotovo z naše strani vem, da se bomo potrudili, da bomo na vsa vprašanja, pomisleke odgovorili, če naši argumenti ne bodo prepričljivi za vse ostale, se bomo, kot je to pri nas v navadi, uskladili. Uskladili tudi z mnenjem Vlade, mnenjem Zakonodajno-pravne službe in tudi drugih subjektov v družbi, ki so bili danes našteti, ki bodo lahko podali svoje pripombe, predloge, morda to predstavili tudi ali v pisni obliki ali pa z udeležbo na seji delovnega telesa. Predlog zakona je pred nami, zmogli smo voljo in lahko odločno zavrnem, da je ta zakon prišel pred nas samo in izključno zaradi predvolilnih ali volilnih namenov. Ne. Dalj časa je trajalo, verjemite, da je bilo v tem procesu kar precej težko doseči tudi konsenz o tem, da bi bilo sprejemljivo, da vložimo predlog zakona, zato da uredimo vsaj temelj uresničevanja kolektivnih pravic pripadnikov narodnih skupnosti bivše Socialistične federativne Republike Jugoslavije, ki živijo med nami. To je nekaj, kar lahko naredimo iz preprostega razloga, zato ker to znamo in zmoremo, zaradi tega ker lahko sprejmemo in omogočimo tudi našim sodržavljanom ali pa nesodržavljanom, saj ni nujno, da so državljani Republike Slovenije, ljudem, ki se vključujejo in organizirano izražajo, gojijo in uresničujejo svoje kolektivne interese. Ali bi jih morali za ta namen izbrisati? Mislim, da smo to lekcijo dali skozi in da ni nobene potrebe, da so izbrisani. Če živijo med nami in če želijo nekaj, za kar imajo na deklarativni ravni dovolj podlag v našem ustavnopravnem redu, kar pomeni tudi v mednarodnih dokumentih, mislim, da je prav, da to uredimo tudi na zakonski ravni, zaradi tega da se lahko uresničujejo tudi na podlagi zakona. Iz vseh razlogov, ki mi jih vsaj v Državnem zboru zagotovo – pa ker tudi ni ravno veliko kolegov, ki bi jih moral zdajle tukaj še argumentirano prepričevati, v tem delu ne bom, kar se tega tiče, žaljiv do tistih, ki so prisotni, ki jih tematika očitno zanima, so pokazali svoj interes in še zdajle vztrajajo tukaj. Mislim, da vsi zelo dobro vemo, zakaj potrebujemo in zakaj sprejemamo zakon za to, da se omogoči uresničevanje kolektivnih pravic pripadnikov narodov in narodnosti. Kot rečeno, tekst je odprt, pripravljen v obliki predloga in seveda pričakujemo njegovo sprejetje v prvi obravnavi. Sam bom glasoval za, drugače seveda ne bi podpisal samega predloga, da ga obravnavamo na splošni obravnavi, ga vložimo kot predlog. Kot rečeno, v nadaljevanju bomo lahko izpilili, izločili, dopolnili vse tisto, kar je še potrebno, da bo sprejemljiv in da se ga bo dalo uresničevati na učinkovit način. Moja iskrena želja je sodelovati v tem procesu do te mere, da bo ta zakon možno tudi učinkovito uresničevati, da bo dosegel svoj namen, da bodo pripadniki – naši sodržavljani ali pa naši soprebivalci, tudi glede tega nimam nobenih težav, sem dovolj odprt, nimam nobenega strahu zaradi tega – po tej poti bomo omogočili, da bodo lahko uresničevali, in na ta način jim tudi izrečemo in potrdimo dobrodošlico, ki smo jo izrekli takrat, ko so prihajali med nas, in ki jo vsakodnevno izrekamo, tudi danes. Najlepša hvala.
Besedo ima gospa Anja Bah Žibert, pripravi naj se dr. Dragan Matić. Izvolite, gospa Anja Bah Žibert.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Iz posameznih razprav je bilo začutiti, kot da ta trenutek uresničevanja kolektivnih kulturnih pravic pripadnikov narodnosti bivše SFRJ sploh ni in da moramo postaviti neke temelje. Jaz se s tem enostavno ne strinjam. Ne gre samo za to, da se ne strinjam jaz, ampak dejstvo je, da to področje danes pokriva Služba za kulturne raznolikosti in človekove pravice. Torej temelji so. Če ta služba ne deluje učinkovito, bodisi ima premalo sredstev bodisi teh sredstev ne deli učinkovito, potem ni problem v sami postavitvi sistema, ampak v tem, ali se zadeve izvajajo oziroma zakaj se ne. Posledično tudi nov zakon ne bo prinesel prav nič drugega, kajti danes imamo zadeve urejene, pa ne funkcionirajo – zakaj bi nov zakon stvari spremenil? Nekateri ste rekli, da zato, ker bo prinesel stalni svet, urad, ampak mi vsi vemo, da gre denar iz ene malhe. Zdaj mi pa povejte, za uresničevanje pravic narodnih skupnosti – če govorimo danes o bivših sodržavljanih bivše republike SFRJ, mi povejte – iz katere malhe bomo vzeli denar za delovanje sveta. V proračunu naj bi zagotavljali v prihodnje denar za delovanje sveta, za sejnine, za potne stroške. Res je, da ne bom dobila potem vprašanja, v odgovor že zdaj odgovarjam: razen če so že zdaj uslužbenci v sestavi ministrstva, vendar tudi to je denar, pač ne bodo opravljali nekaj drugega takrat. To je prvo. Kot drugo mi povejte, zakaj bo učinek večji, ker bomo ustanovili urad. Jaz sem podrobno pogledala zakon – ali mi lahko sploh kdo pove, kako bo funkcioniral urad? Kdo bo imenoval direktorja? Kakšni so pogoji za to mesto? Kakšne kvalifikacije potrebuje? Tega v predlogu zakona sploh ni. Ustanavlja se urad z nekimi nalogami, sploh pa ne vemo, kdo naj bi ga vodil, na kakšen način ga bo vodil, in oprostite, zame je to neresno. Ob tem, da seveda lahko rečete, da to ni povezano z volitvami, mene težko prepričujete, da bo ta zakon, ker ga boste verjetno sprejeli, zaživel okrog marca, medtem ko so pa zaveze v zakonu, da se vse stvari sproducirajo do junija. Zanimivo – ravno, ko je konec mandata. Naenkrat bomo pa lahko v treh mesecih postavili sistem, ki do zdaj ni učinkovito funkcioniral. Jaz pač tega ne kupim. Ne kupim tega tudi zato, ker ne samo, da danes ni ministra za kulturo, ki bi moral odgovoriti na nekatera vprašanja, zakaj se te pravice iz naslova, ki bi jih morala tako imenovana ta služba opravljati, ne uresničujejo. Zakon predlaga, da bodo svet sestavljali tudi predstavniki različnih ministrstev, ministrstvo za izobraževanje, notranje zadeve, zunanje zadeve. Jaz tudi teh danes ne vidim tukaj, da bi povedali svoje mnenje, ali bodo lahko s svojim sodelovanjem izboljšali stanje, ki ga imamo danes. Imamo nek predlog zakona brez mnenja Vlade, brez tega, da bi Vlada povedala, ali stvari iz zakona stojijo, tudi ali se strinjajo s tem, kdo vse je vključen v izvajanje tega zakona, na kakšen način se bo v končni fazi to tudi realiziralo. Zdaj pa nekaj o deklaraciji. Res je, imamo deklaracijo, vendar ta deklaracija nas v ničemer ne zavezuje, da ne poskrbimo tudi za ostale narodnosti v tej državi, tiste, ki že tudi stoletja tukaj živijo. In če vam je toliko do reševanja problema narodnosti, iskreno, zakaj niste oblikovali zakona, ki bi reševal pravice vseh narodnosti? Zakaj samo enih? Še vedno trdim, da pa vendarle imamo nekako zagotovljeno uresničevanje Ustave v 14. členu, ki govori o tem, da smo pred zakonom vsi enaki, da imamo ne glede na narodnost, spol, raso in tako naprej [[…]]Če se ta ne uresničuje, potem povejte, kje se ne. Ali kateri otroci v šolskem sistemu ne morejo delovati? Je kdo zato v daljši čakalni dobi, ko se govori o zdravniški oskrbi in tako naprej? Če pa govorite konkretno o kolektivnih kulturnih pravicah, potem mi dajte povedati, v čem bo zdaj drugače. Mene nek nov organ v tej državi pač ne prepriča, spoštovani. Kar nekaj teh organov v tej državi bi bilo treba ukiniti pa bi zadeve mnogo bolj funkcionirale in bi bilo več denarja za neposredno izvrševanje tistih pravic, ki so določene. Prej je bilo rečeno, da bo vsak, ki je za dosledno spoštovanje človekovih pravic, takšen zakon podprl. V Levici je kolegica Violeta Tomić dejala: »Mi smo vedno za dosledno spoštovanje človekovih pravic?« A, bejži no! Kaj pa naši otroci v izobraževalnem sistemu? Zakaj otroci v Alojziju Šuštarju nimajo ustavnih pravic na podlagi odločbe Ustavnega sodišča? Ali imamo res in se resno vedno dosledno zavzamemo za vsako človekovo pravico? Seveda se ne. Človekove pravice izkoriščamo takrat, ko nam pridejo prav, pozabimo pa takrat, ko želimo neko zadevo spraviti pod preprogo. Jaz se pač s tem ne strinjam. Če so kršene človekove pravice komurkoli, potem se zadeve naj uredijo, vendar ne kolektivno v smislu, zdaj pa kar rečemo, da je nekomu kršena človekova pravica. Veste, vam bom povedala primer matere, ki prihaja iz Bosne in Hercegovine, tukaj živijo, mislim da, že njeni starši. Ona se je obrnila name takrat, ko je bil problem zdravljenja njenega otroka. Ne njo ne mene ni zanimalo, katere narodnosti je, dejstvo pa je, da je državljanka Republike Slovenije, in to je bilo zame temeljno izhodišče in najbolj pomembno. Še toliko bolj mi je bilo pomembno, da se je že leta borila za to, da se otroku plača zdravljenje v tujini, ker so bila v Sloveniji izrabljena vsa sredstva. Ni ji uspevalo, s skupnimi močmi pa nama je uspelo. Otrok je pridobil zdravljenje. In zdaj vas sprašujem: Ali mislite, da njej pomeni dodano vrednost v prvi vrsti urad ali to, da ji bodo zagotovljene ustavne pravice v skladu z ustavo? To, kar je vsem državljankam in državljanom Republike Slovenije. Jaz mislim, da v prvi vrsti to, da bo ta država postavila pogoje, da bodo v njej živeli dobro vsi, vsaj v tistem človeku primerno dostojanstvo izkoriščali pri tem. Kajti danes temu ni tako. Ne glede na narodnost nekateri živijo v bedi in v hudem pomanjkanju. Zame so v prvi vrsti to pravice, ki jih moramo priskrbeti za vse, ki živijo v tej državi, ne glede na to, od kod prihajajo, ne glede na to, katerega izvora so, in ne glede na to, kdo sta mati in oče. Ampak žal ta vlada, kljub temu da govori o gospodarski rasti, da govori o izhodu iz krize, za to ni poskrbela. Tudi za kakšen drug urad v tej državi, ki bi bil več kot potreben, ni poskrbela. Zato pač mene ta trenutek s tem zakonom ne prepričate. Ne prepričate me tudi zato, ker je predlagatelj predsednik Odbora za kulturo, ki v teh skoraj štirih letih ni sklical nobene seje na to temo, da bi lahko obravnavali, kako se uresničujejo kolektivne kulturne pravice pripadnikov narodnosti SFRJ. Verjetno, če gre za kakršnokoli težavo in pomanjkljivost, bi bila takšna seja več kot upravičena, in da bi prišel minister z ekipo in nekatere stvari pojasnil. Ampak take razprave mi na odboru nismo imeli. Nekdo je pač odločil, da je ta zakon potreben in da ga bomo sprejeli ne glede na to, ali imamo podlago ali je nimamo. Če gre za nabiranje političnih točk, je zame to res skrajno neumestno, še enkrat, tudi zato ker tudi ti pripadniki živijo v revščini, tako kot drugi, ki živijo v tej državi. Nekateri ste to razpravo želeli izkoristiti tudi za neko polemiko o tem, zakaj Jakov Fak ni nosil slovenske zastave. Tudi jaz vas sprašujem, zakaj ne. Kdo je to preprečil? Če pogledamo izvršilni odbor Olimpijskega komiteja, notri sedi oče predsednika Vlade. Zakaj ni udaril po mizi? Ali mislite, da bo ta zakon prinesel, da pa bo naslednjič Jakov Fak nosil slovensko zastavo? Saj vaši ljudje ne poskrbijo za to, da bi jo nosil! Vi ste na oblasti. Ni dosti, da hodijo ministri na olimpijske igre. So udarili po mizi, če se kršijo pravice posameznikov v tej državi? Kdo je udaril po mizi?! Zdaj izkoriščati to situacijo samo zato, da bi imeli neke polemične razprave, je neumestno. Povsem neumestno. Ob takih zadevah se tudi sprašujem, kaj ne nazadnje Olimpijski komite dela, če sploh dopušča tovrstne razprave. Res sem pogledala ta zakon. Kot rečeno, nekatere zadeve postavlja kar široko. Vključuje ostala ministrstva, mene zanima, kaj menijo oni, kakšno dodano vrednost bodo pri tem prinesli. Potem ni praktično nobene rešitve ali pa jasnosti glede samega urada. Ni. Po navadi v takšnih predlogih vsaj jasno piše, da bo potem urad deloval, ne vem, na podlagi statuta sveta, ki bo določil pogoje. Ampak me ne zanima ne nazadnje, kakšni so pogoji za vodenje takšnega urada, če bomo s tem zakonom potem vse spremenili. Veste, jaz še vedno trdim, da je Republika Slovenija do različnih narodnosti prijazna država. Prijazna država. Na avtobusih te lahko pozdravljajo v tujem jeziku, pa zato nihče ne vpije. Nekateri otroci govorijo v šolah v tujem jeziku, pa nihče ne kriči. In ne nazadnje tudi v izvršilni veji oblasti, tukaj, v tem državnem zboru so ljudje, ki so druge narodnosti. Če bi naredila pregled zdaj po državah bivše Jugoslavije, me res zanima, koliko predstavnikov v njihovem parlamentu je slovenske narodnosti. Zgolj tako, za primerjavo. Trdim, da smo prijazna država, in če imamo različne narodne opredelitve, kakorkoli že, v vseh vejah oblasti, potem težko rečemo, da smo neprijazni, ksenofobni in tako naprej. Nihče ne želi nikomur ničesar vzeti, tudi če ne podpira tega zakona. Se pa še enkrat sprašujem, ali bo svet, ali bo urad resnično prinesel tisto dodano vrednost, da bo zadeva, če res ne funkcionira, kot bi morala – jaz lahko rečem samo če, ker podatkov nimam – dejansko rešila tisto, kar naj bi bil problem. Če pa se bo iz te malhe uporabljal denar za novega direktorja, za sejnine, za še kakšnega dodatno zaposlenega [[…]]Zdaj seveda pravite, da bodo vsi zaposleni, ki danes delajo na tem področju, prešli potem pod ta urad – ja, oprostite, kako, če ne delajo dobro?! Če pa glava ne dela dobro, to je v tem primeru minister, potem pa bi morali pred tem zakonom spisati interpelacijo. Če vam je res toliko do narodnosti, do pravic in do tega, da se vsem uresničujejo v skladu z Ustavo Republike Slovenije. Ampak kot rečeno, ne pod pretvezo doslednega spoštovanja človekovih pravic. Prevečkrat so človekove pravice v Državnem zboru ne samo zlorabljene, ampak tudi kršene. Kršene so tudi zato, ker niste sposobni sprejeti zakona na način kot veleva Ustavno sodišče. Otroci niso v enakopravnem položaju, kaj šele kdo drug. Pravzaprav niti ne vem več, ali ta predlog zdaj podpirajo posamezni poslanci, ki so se podpisali pod ta zakon, ali ga podpira koalicija pod A ali razširjena koalicija pod B, nekateri so v svojih stališčih povedali, nekateri se niso povsem zjasnili, razprava je danes skopa, veliko odjavljenih, tako da mislim, da smo še daleč do tega, ko bi res nekomu šlo za to, da bi v tej državi živeli vsi pod isto zvezdo enako.
Replika, gospa Violeta Tomić [[…]]Se opravičujem, nimate časa več, lahko pa postopkovno ali pa počakate na delitev časa. Kot vam bolj ustreza. V redu. Dr. Dragan Matić, imate besedo. Preden vam jo dam, naj vas opozorim, da po poslovniku dobite besedo kot predstavnik predlagatelja takoj zatem, če želite pa lahko združite svojo razpravo. Kot boste presodili. Izvolite, dr. Matić.
Rad imel možnost v obeh vlogah, zaenkrat bom kot razpravljavec. Kar se tiče razprav gospoda Podkrajška in gospe Bah Žibert, je videti, da sta, vsaj gospa Bah, brala zakon površno, deklaracije pa sploh ne. To se pa danes poslanci SDS obnašajo, kot da ne obstaja oziroma da je niso nikoli videli, kaj šele brali, od daleč je niso, s palico se je ne želijo dotikati, čeprav so njihovi kolegi leta 2011 to podprli, med njimi Janez Janša, gospod Grims, ki je raje šel, gospod Gorenak, ki se sploh pojavil ni, gospa Irgl, ki je deklaracijo potrdila najprej na seji komisije za človekove pravice in jo tudi potem na plenarki potrdila. Ampak zdaj oni nič ne vedo o njej in se sprašujejo, zakaj je ta zakon sploh potreben. Gospa Bah pravi, da so zadeve urejene in da je čisto vse v redu in da imamo čisto dobre temelje in da vse funkcionira in da so vsi pripadniki narodnih skupnosti nekdanje SFRJ veseli in zadovoljni in da je treba samo še pomagati kakšni nesrečni mami, ki ima težave z zdravjem ali pa z zdravjem svojih otrok, drugače je pa vse v najlepšem redu. Na tej točki sem pa res prisiljen, da začnem brati deklaracijo, ker je gospa poslanka in gospod poslanec iz SDS ne poznata in njuni kolegi niso bili tako dobri, da bi ju seznanili z vsebino te deklaracije iz leta 2011, ki daje ravno odgovore na tisto, kar onadva sprašujeta, zakaj je ta zakon potreben. Pa ne bom zdaj šel brat cele deklaracije, da ne bom tukaj izpadel preveč dolgočasen in dolgovezen, samo določene pasuse bom, tako da boste dobili malo občutek, gospod Podkrajšek in gospa Anja Bah, kaj so tisti razlogi, ki so nas vodili k temu, da smo vložili predlog tega zakona, in zakaj že leta 2011 stvari niso bile urejene in zakaj tudi letos, leta 2018, zadeve niso urejene. Gremo po vrsti. Deklaracija med drugim pravi: »Upoštevajoč priporočila Sveta Evrope, Organizacije združenih narodov, Organizacije za varnost in sodelovanje v Evropi ter Evropske unije, ki vsi, poleg individualnih, poudarjajo tudi ustvarjanje možnosti za uveljavljanje kolektivnih pravic narodnih skupnosti …« Drugič: »Upoštevajoč dejstvo, da so bili pripadniki teh narodnih skupnosti ob osamosvojitvi in konstituiranju Slovenije kot samostojne in neodvisne države … postavljeni v objektivno nov in drugačen narodnostnomanjšinski položaj.« Potem naslednjič, zelo pomembno: »Upoštevajoč dejstvo, da je sicer zgledna in v svetu priznana politika Republike Slovenije do avtohtonih narodnih manjšin zaradi odsotnosti organiziranega napredka pri določanju strategije za urejanje kolektivnih pravic narodnih skupnosti, ki jih ne štejemo kot avtohtone in njihove pravice niso posebej navedene v ustavi, ne uživa več celovitega odobravanja in razumevanja v strokovnih raziskavah in mednarodnih institucijah,« to se pravi, Republika Slovenija zaradi tega, ker nima primernega odnosa do pravic narodnih skupnosti, ki jih ne priznava kot avtohtone in ki niso v ustavi, ne uživa celovitega odobravanja v strokovnih raziskavah in v mednarodnih institucijah. In potem še naprej: »Posebej pa upoštevajoč vsakoletna opozorila in priporočila Varuha človekovih pravic v Republiki Sloveniji, ki poziva k sprejemu dodatnih ukrepov države za spodbujanje, razvoj in ohranitev identitete narodnih skupnosti, ki niso posebej opredeljene v Ustavi Republike Slovenije, da bi se z njimi zagotavljala politika na področju ohranjanja njihove kulturne identitete in jezika, prisotnosti v javnih medijih in njihovih drugih interesov, ki prispevajo k ohranjanju in razvoju njihove narodne identitete,« in potem tako naprej. In potem pridemo na podlagi teh ugotovitev, ki so jih potrdili tudi vaši poslanci, do stališč te deklaracije. Da skrajšam, pomembni sta dve stališči, ki govorita o tem, da je treba ustanoviti stalni svet Vlade za posvetovanje o tem, kako izboljšati položaj teh narodnih skupnosti. Ta je bil ustanovljen, pa ga je vlada Janeza Janše čez eno leto ukinila, čeprav deklaracija jasno pove, da mora biti. In drugič: »Slovenija ne le priznava, temveč takšno dejavnost tudi spodbuja, hkrati pa si bo prizadevala za uveljavitev pravnih okvirov, ki bi zagotovili materialne in druge oblike podpore njihovemu delovanju.« To je deklaracija! Poglejte, na podlagi tega je tukaj predlog! In vi se, gospa Bah Žibert, sprašujete, kako da smo mi prišli s tem zakonom, ko je vendarle vse lepo in prav in vse krasno deluje. Ta služba, ki jo tako radi omenjate, je že takrat obstajala, leta 2011. Pa se parlament ni odločil da bo sklical Odbor za kulturo ali pa plenarno in zaslišal ministra za kulturo, zakaj ta služba ne deluje bolje, in iskal rešitve v tej smeri, ampak se je verjetno naslonil na mnenje Varuha človekovih pravic v Sloveniji in na stališče mednarodnih organizacij, Sveta Evrope, Združenih narodov in ne vem, koga še, da je treba sistemsko izboljšati položaj narodnih skupnosti in jim zagotoviti kolektivne pravice. Poglejte, kolektivne pravice se omenjajo že tukaj notri v deklaraciji, vse to so tudi vaši poslanci potrdili, potem pa je vaša vlada čez eno leto pokazala, da ste očitno to potrjevali s figo v žepu, ker ste ukinili svet čez noč, takole [[pokaže z gesto]] , ni ga bilo več. Pripadniki narodnostnih skupnosti so protestirali, tudi v medijih. Tukaj imam članek, zgražali so se nad tem, da je vlada razpustila nekaj, kar so eno leto prej poslanci vladajoče stranke te vlade potrjevali v parlamentu, zdaj pa so jih enostavno ugasnili, čez noč jih ni več. Edini uradni komunikacijski kanal med narodnostmi skupnostmi in Vlado, neka luč, ki je zasvetila leta 2011, ko od leta 1991 ni bilo nič, ni bilo nobenih znakov kakršnegakoli napredka. In potem se vi tukaj sprašujete, zakaj je ta zakon sploh potreben, ker je vse v najlepšem redu, ker je treba samo še pomagati tu in tam kakšnemu posebej, da bo prišel do nekih boljših zdravniških storitev, kakor ste omenili, da je to najhujši problem, ki ga imajo pripadniki narodnostnih skupnosti. Za tele kulturne pravice pa jim itak verjetno ni tako zelo pomembno, tako nekako vas je bilo razumeti. Sprašujete za svet Vlade, če bodo vsa ta ministrstva zadovoljna, da so tja uvrščena, pa kaj oni mislijo. Ta ministrstva so že tam, v temu svetu Vlade, samo ta svet Vlade ima eno hibo – da po dobri volji vsake vlade sploh obstaja. In če boste vi prišli na oblast, sem stoprocenten, da če ne bo tega zakona, ga boste spet ugasnili. Kakor ste ga že enkrat. To je prva hiba. In druga hiba je, da danes sedijo v njem uradniki, ki so nizko po rangu, to se pravi, da se na tem svetu težko razpravlja in sprejema zavezujoče sklepe in da je treba to dvigniti vsaj na raven državnih sekretarjev, kar zakon tudi predvideva. Kaj bo drugače, da ne razumete. Jaz vam predlagam, da do drugega branja še enkrat nadrobno preberete zakon. Tam je zelo natančno napisano, kakšno je sedanje stanje, kakšna je geneza, kakšni so cilji, kakšna so sredstva, na kakšen način bomo prišli do tja. Če še manjka nek postopek, kako se bo imenoval direktor pa kakšne pogoje bo moral izpolnjevati, če to res mora biti v tem zakonu, bo, verjemite, Zakonodajno-pravna služba na to opozorila do drugega branja in bomo to dopolnili z amandmajem. Če želite, da o nomotehniki razpravljamo, tudi prav, jaz nimam težav, ampak mislim, da to ni najbolj bistvena reč, o kateri bi danes veljalo razpravljati. Sploh pa da govorite, da je v 14. členu Ustave vse že rešeno – še enkrat, gospa Bah Žibert in gospod Podkrajšek, vzemite si čas, saj ni dolga deklaracija, 10 minut, vse vam bo jasno, zakaj je potrebno. Gospod Podkrajšek, kako ste že rekli, »prihajajo narodi v hišo, kjer je neurejena družina, in oni se kot gostje slabo počutijo«. Ta citat se meni zdi nadrealističen, jaz ne razumem [[…]]Je zabaven, ampak ne vem čisto dobro, kaj naj bi si pod tem predstavljal. Gospod Podkrajšek, ko govorimo o narodnih skupnostih nekdanje SFRJ, to niso nobeni gostje, ki prihajajo v vašo hišo, vi pa ste v neki družini, ki je slaba in neurejena. To so člani družine. To so državljani tako kot vi in jaz. Samo nimajo iste kulture in istega jezika kot vi. Imajo nek drug jezik in želijo ga ohraniti, ne želijo se asimilirati. In zaradi tega potrebujejo sistemsko podporo. Drugače so pa člani iste slovenske nacije kot vi, samo njihova etnija je druga, jezik je drug. Oni ne želijo postati taki kot vi, so pa del vaše družine. V družini smo tudi različni. Vendar se v družini tudi spoštujemo in eden drugega podpiramo in se ne sprašujemo, na račun koga bo šlo iz neke malhe, ker v to malho tudi člani družine prispevajo, če že govorimo o malhah pa na čigav račun se bo kaj zgodilo. Mislim, da na ta način bi bilo res dobro, če bi začeli nekoliko drugače razmišljati, z neke druge perspektive, ne mi sedimo v hiši, to je naša družina, od tam prihaja nekdo. Govori o perspektivi nekdo, ki očitno ni zapopadel, da vsaj že od leta 1918 člani teh narodnih skupnosti v določenem številu živijo na tem prostoru, od 70. let v bistveno večjem številu. In zdaj govoriti o enih, ki prihajajo v neko družino, mislim – tega jaz ne razumem. Kar se tiče pa – samo še to povem, da res ne bomo pretirano dolgi – Jakova Faka in zakaj zdaj Miro Cerar starejši ni udaril po mizi in dal Jakovu Faku droga od zastave v roke, da jo bo nesel potem na olimpijske igre. Pa saj Jakov Fak – to ni bilo v rokah olimpijskega odbora, da bo zdaj Jakovu Faku ukazal, da bo on nekaj naredil. Jakov Fak je bil zgrožen, kolikor sem razumel preko medijev, nad tem valom nekih žaljivih in po moji oceni tudi dobro orkestriranih napadov, ki jih je bil deležen, žaljivkami in poniževanji, in se je temu v tem svojem razpoloženju odrekel. Ali je storil prav ali ne, o tem se da razpravljati, ampak to je njegova osebna odločitev, ki jo spoštujem. Ampak kaj ima Miro Cerar starejši zveze s tem, res ne razumem, in kaj ima Olimpijski komite zveze s tem, tudi ne razumem. Na ta način obračati dejstva je neprimerno. Olimpijski komite ne ukazuje športnikom, da morajo delati to ali ono. Ali bo nekdo prevzel na koncu čast, da nosi zastavo, ali je ne bo, je njegova osebna odločitev. Verjamem, da bi bil Jakov Fak ponosen na to, da bi lahko nosil slovensko zastavo, za katero preliva znoj in daruje ure svojega življenja v neprimerno težjih pogojih kot marsikdo drug, ki potem iz udobnega zavetja kavča pošilja žaljive esemese ali elektronska sporočila, polna sovraštva in ksenofobije. Jaz ga razumem, da je bil ogorčen, ker pustiti srce na olimpijski stezi za Slovenijo in potem biti deležen takih žaljivk, jaz verjamem, da to zelo boli. Tu se kaže, da je treba spreminjati miselnost v naši državi, miselnost, da je Slovenija danes nacija, ne več narod, in da se mora upoštevati tudi, če smo drugačni, da moramo podpirati drugačnost, ker na ta način se bomo samo krepili. S takimi razpravami, v katerih bomo dojemali, da smo mi v hiši in da noter prihaja nekdo, pa čeprav je ta nekdo že zdavnaj med nami, ne bomo dosegli tega cilja. Zaenkrat toliko. Verjetno bodo še kakšne potrebe za nadaljnjo razpravo, se bom še prijavil. Hvala.
Imamo repliko. Gospa Anja Bah Žibert, izvolite, imate besedo.
Hvala lepa za besedo. Dr. Matić, ali vi ne razumete ali pa me niste poslušali. Jaz sem pač povedala, da deklaracija obstaja, da je bila osnova, da se nekatere stvari uresničijo, da pa v vašem zakonu ne vidim tistega, da se bo ta deklaracija resnično uresničila tako, kot bi se morala, in da vidim vse drugo prej. Ne se vi z mano kregati, vi se kregajte z vašimi predstavniki Vlade, ki jih ni tukaj. Ne vem, zakaj vi z mano polemizirate in govorite o tem, da jaz deklaracije ne razumem in da zame ni pomembna. Poglejte si, kako je pomembna vaši vladi! To je nezaupnica vam! Tudi vam osebno, ki ste predlagatelj tega zakona. S tem se ukvarjajte. In tako mimogrede, »saj pač, kako bo deloval urad, to je tako nepomembno« [[…]]Pa dajte nehati, no! Ne se sprenevedati. Še kako je to pomembno! Še kako je to pomembno. Deklaracijo poznam in zakon sem prebrala. Dejstvo je, da zdaj določate, da morajo biti v tem svetu državni sekretarji, česar do zdaj ni bilo, in zato sem rekla, da bi rada slišala mnenje, ali bo potem res bolje. Dajte poslušati. Vsaj toliko strpni bodite, da poslušate druge v razpravi. Jaz sem vas poslušala. Najbolj seveda odjekne vedno tista vaša znana »gospoda«. Jaz nisem gospoda. Z nobenim privilegijem nisem nikamor prišla. Nikoli nisem bila privilegirana v tej družbi in tega tudi ne želim in ne želim, da je v tej družbi kdorkoli privilegiran, in želim, da ustava in zakoni veljajo za vse enako in da ne pripravljamo zakonov takrat, ko so nam potrebne neke politične točke. Še enkrat, če je karkoli narobe, zakaj niste sklicali seje, zakaj govorite, zakaj je nismo mi? Jaz te dileme nisem opazila do zdaj. Jaz sem se pogovarjala z veliko predstavniki, če se vi pač samo z vodilnimi, jaz se ne. Jaz se najprej vedno obrnem na državljane, zato ker ima vsaka skupina nekega liderja in tisti lider pač včasih kakšno stvar interpretira tako, kot jo vidi neka ožja skupina. Vi ste videli ta problem in ga poznate že od 2011 – prvi teden, ko ste postali predsednik odbora, bi sklicali sejo na to temo, pa bi morda prišli do boljše rešitve, do izčiščene rešitve! Ne pa govoriti, da zakona nismo prebrali. Prebereš tisto, kar lahko prebereš iz njega, in dejstvo je, da so vam vaši poslanski kolegi rekli, da so notri stvari, ki niso potrebne. Tako da, ne polemizirati z mano.
Replika, gospod Bojan Podkrajšek. Izvolite, imate besedo.
Hvala. Dr. Matić, ko govorimo o hiši, tri leta pa pol sva skupaj v Odboru za kulturo – kaj počenjamo v naši skupni hiši? Naj zdaj vam povem pa vsej slovenski javnosti, več kot pol mandata ste se norčevali iz ministrice za kulturo, ki je iz kvote Desusa, pa ste dosegli, da je odšla. Danes o vašem predlogu zakona, ko govorite, kako je pomemben – se strinjam, načeloma, ampak dvomim. Ministrov stol je prazen. Še enkrat ponavljam, v naši skupni hiši, ni nas veliko v Odboru za kulturo, ni bilo veliko sej, največkrat norčevanje predsednika iz ministra. Zato govorim in predvidevam, da je ta zakon verjetno bolj namenjen tistemu, ki ga predlaga, kot pa tistemu, ki mu je namenjen. Hvala.
Dr. Dragan Matić, naj bo to sklepna beseda, če želite, potem bomo pa, ker vidim, da je še interes, sprožili možnost prijave k dodatnemu času oziroma delitvi časa. Izvolite, dr. Dragan Matić, imate besedo.
Zelo na široko smo začeli razpravljati. Zdaj je že problematika sej Odbora za kulturo prišla na dnevni red. Gospod Podkrajšek, veste, dinamika sklicevanja sej je v veliki meri, če ne v največji meri, odvisna od aktivnosti posameznega ministrstva, da ne rečem ministra. Če minister proizvaja veliko zakonov, če odpira veliko tem, potem je posledično tudi sej odbora več. Poslanski zakoni so praviloma v manjšini, to vemo. Tematske razprave so sem in tja, vendar osnova, ki je, je vendarle na tem, kako minister dela. Če dela veliko in če dela dobro, potem je teh sej precej, če pa je bolj skromen v svojih naporih, je posledično tudi na tej strani manj sej odbora. Saj to, upamo, da – logika, vi bi rekli zdrava kmečka pamet – enostavno na tej ravni vsi razumemo. Tu nekje smo doma. Kako ste vi doživljali razprave z moje strani do ministrice, je vaša osebna percepcija. Ali je bilo to norčevanje? Jaz bi rekel bolj, da je ves ta mandat, kar se tiče kulture, kulturnega resorja in kulturne politike, vse skupaj eno veliko norčevanje Desusa iz kulture. Pa tega ne govorim samo jaz, to govori celotna kulturna srenja. Tako slabega mandata, kar se tiče kulture, še ni bilo, odkar imamo samostojno Slovenijo. Verjetno, gospod Podkrajšek, se lahko pozanimate recimo pri nevladnih organizacijah ali pa pri kakšnih direktorjih javnih zavodov s področja kulture ali pa ne vem, pri kom drugem, da boste dobili nek širši pogled v to, kdo se norčuje iz kulture in kdo je tisti, iz katerega se norčujejo. Malo širše smo zašli, ampak ker ste že tako zastavili, potem na ta način tudi odgovarjam. Gospa Bah Žibert, spet se vračamo na začetek seje, na eno serijo proceduralnih, pa potem gospod Grims, pri vsebini ga je zmanjkalo, pa ga ni več, se je že iztrošil pri svojih proceduralnih izvajanjih, tudi gospod Podkrajšek je protestiral, ker so stoli prazni, ker ni predstavnikov Vlade, naj vas pomirim, saj je vse v redu, poslovnik ni kršen, naša debata tukaj, tudi prva obravnava poteka po predpisanih postopkih. Mnenja Vlade, mnenja Zakonodajno-pravne službe, vse bo prišlo v pravem času, tako da bodo vse te vaše dileme, dvomi zadovoljeni, ko bo prišel čas za to. Danes bi sklenil s tem, da se načeloma strinjam z gospo Bah Žibert, da je bilo veliko premalo vsebinskega razgovora ali pa debat o tej temi, ni bilo slišati nekih zelo konstruktivnih pripomb, ki bi lahko pomagale pri izboljšanju zakona. Določene kritike so sicer bile, te bomo poskušali preveriti in jih seveda upoštevati. Še enkrat pa vztrajam pri že izrečenem, od nekih pomislekov, da naslov zakona ni pravi, je bilo že videti, da marsikateri od poslancev sploh ne ve, da deklaracija obstaja, še manj, da bi jo prebral in da bi sploh razumel, kako in kaj smo vzeli za temelj, ko smo začeli pisati predlog tega zakona. Mogoče za zaključek samo še to. Da bi po tem, ko je državni zbor leta 2011 s 63 glasovi definiral, kaj so problemi, ko ponavlja »upoštevajoč, upoštevajoč, upoštevajoč« in na koncu zaključi s tem »sprejema izhodišča«, da bi bilo treba na to temo še enkrat sklicati Odbor za kulturo, jaz ne vem, tukaj se mi pa zdi to res zelo inovativna ideja. Plenarna seja, 63 poslancev, ustavna večina, strinjajo se o tem, kaj je treba upoštevati, strinjajo se o tem, kakšna so stališča, in potem bi bilo treba sklicati še en Odbor za kulturo, da bi vse to, ne vem, ali potrdil ali kako to? Ne razumem. Saj to je jasno. Od leta 2011 se ni zgodilo nič, razen da je bil vladni svet ustanovljen, potem ga je pa Janez Janša ukinil in potem je bil spet ustanovljen, ampak ne deluje dobro, ker tam notri ni dovolj visokih predstavnikov s strani Vlade. In to je vse, kar je bilo storjenega s strani deklaracije, vse, nič drugega ni. In zdaj je to Odbor za kulturo rešil? Jaz mislim, da ne. Mislim, da se ni treba na ta način sprenevedati, treba je izpolniti zavezo iz deklaracije, da je treba postaviti pravni okvir in v okviru pravnega okvira udejanjiti tisto, kar je predsednik Državnega zbora prej povedal – izpolniti zgodovinski dolg. Hvala.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, vas vabim, da se na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika zbora prijavite k razpravi. Če se bo k razpravi prijavil tudi predstavnik predlagatelja predloga zakona dr. Dragan Matić, dobi besedo kot zadnji. Vabim vas, da se prijavite k razpravi. Izvolite. Gospod Jožef Horvat dobi besedo kot prvi. Izvolite, gospod Horvat.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Najprej hvala vsem tistim, ki ste se zahvaljevali vsem nam, ki spremljamo to razpravo. Pozorno sem spremljal, vmes pa še tudi kaj bral, vezanega na ta predlog zakona. Ne boste verjeli, bral sem Cirila Ribičiča. Predlagam v branje, on ni naš član in nikoli ne bo, bil je ustavni sodnik, ima pa zelo zanimivo razlago. In zdaj razumem, pa to gotovo vi že veste, ne bom tega razlagal, nek opozicijski poslanec, zakaj pravzaprav ni vlade. Zato ker včeraj ni sprejela stališča. Zato ker se je ta točka, ko je obravnavala stališče do tega zakona, ustavila, prekinila. Zakaj? Sejo je najbrž vodil predsednik Vlade in je poslušal, da je ta zakon neustaven, in si najbrž ne more privoščiti še kakšnega neustavnega zakona, ampak o tem jaz ne bom komentiral. To so informacije, ki sem jih dobil. Veste, tudi opozicija kdaj pa kdaj kaj ve, kaj se dogaja na Vladi. Želim, spoštovani predlagatelji, kolegice in kolegi, in upam, da bomo enkrat to vprašanje te zelo pisane sestave slovenske družbe rešili – ker ni rešeno, ni rešeno – na tak način, ki bo dejansko po zgledu in po nekih evropskih standardih. Ampak ne parcialno. Če kdo o tem lahko govori, potem je to dr. László Göncz. Opozoril je na vojvodinske Madžare in tako naprej in mislim, da bi on lahko na tem področju dolgo govoril. Pa dajmo to celovito rešiti. Ja, zdaj se boste najbrž smejali, da ponavljam to, kar opoziciji Vlada govori, »ni sistemski, zato zakona ne podpiramo« in tako dalje, ampak to je vprašanje, kjer bi morali vsi sodelovati, leva in desna opozicija in leva in desna koalicija. Res je, čas ni primeren. Smo tik pred volitvami in vsak ima nek občutek »aha«, saj veste, za kaj gre. Jaz pa pač imam to srečo, ki ste mi jo vi dali, vi, koalicija, da sem predsednik Odbora za zunanjo politiko in se veliko srečujem z veleposlaniki in delegacijami držav. Meni ljuba veleposlanica zelo podpira ta zakon – zakaj? Zato ker njo, in tudi mene, ne briga, če je ta zakon na podlagi neke deklaracije, ampak mi imamo tu različne etnične skupine, če se natančno in uradno izrazim, imamo nemško govorečo etnično skupino – kaj pa z njo? Če bi sprejeli in če boste sprejeli ta zakon, bodo oni petnajstorazredni, ne tretjerazredni. Bodo rekli: »Aha, zdaj so nas pa čisto pozabili!« Zato govorim, da celovito. Dr. Ciril Ribičič zelo dobro piše v tej reviji, ki je sicer bolj za ustavne pravnike, ampak toliko še razumem slovensko. To sta torej dva, upam, da smem reči argumenta, na eni strani vprašanje ustavnosti tega zakona in na drugi strani – kaj pa ostali pripadniki ostalih narodnih skupnosti? Lahko smo veseli in srečni, da je naša družbena struktura iz pripadnikov zelo velikega števila narodnosti, da smo in moramo biti bogati zaradi tega. Ampak če bomo zdaj samo nekatere s tem zakonom dvignili, potem bodo ostali, ki ne bodo tukaj zajeti, toliko bolj padli. Dejstvo pa je, da imata samo in samo, kot tukaj spet v tem komentarju dr. Ribičič razlaga, madžarska in italijanska narodna skupnost to avtohtonost in posebno poglavje v ustavi. Veliko je razlogov, nimamo časa, vsi jih poznate. Res vabim k razmisleku, morda se da zdaj v drugi obravnavi, ker boste najbrž pognali ta zakon v drugo obravnavo, še to, kar sem povedal, upoštevati. Dvomim pa, da bo to šlo. Mi bomo nasprotovali, še enkrat ponavljam.
Besedo ima gospa Anja Bah Žibert.
Hvala lepa, predsedujoči. Še enkrat, v Slovenski demokratski stranki seveda predloga zakona ne moremo podpreti. Prvič zato, ker rešuje zadeve, kar se tiče področja narodnosti, necelovito. Oslanja se samo na nekatere narodnosti, drugih ne omenja, ne glede na to, da se sklicuje na deklaracijo kot podlago, pa deklaracija v ničemer ne zavezuje državnega zbora, da stvari ne rešimo celostno. Pri tem, ko nadgradimo delovanje enih, pozabimo na druge, s tem prav tako dodatno kršimo potem člen ustave, da smo pred zakonom vsi enaki. Tudi o tem, da bi bila seja potrebna, se z dr. Matićem ne strinjava. Mislim, da bi bila, če je problem res pravni okvir, potem še toliko bolj, vi ste koalicijski poslanec, vi ste zastopnik Vlade in danes vlade ni. Zato – ker ste dejali, da me želite potolažiti – ne tolažite mene. Upam, da ste potolaženi vi, ko vas Vlada ignorira na celi črti. Dajte se vprašati, ali je smiselno nadaljevati s tem predlogom ali počakati in poiskati drugo obliko rešitve, ki bo zadevo rešila celostno oziroma na način, da ne bomo nikomur s kakršnimkoli zakonom dali v tej državi občutka, da so pa nekatere druge narodnosti manjvredne. To zame ni pravi pristop in nihče se v tej državi ne sme počutiti manjvredno. Zopet ste omenjali, da sej in vsega ostalega, pa pravnih okvirov, ki bi jih morali zakonsko rešiti odvisno od ministrov [[…]]Se strinjam, zakaj torej niste vložili interpelacije? Čudim se, da če je toliko pomanjkljivosti na tem področju, zakaj potem še imamo ministra. Ena ministrica je odšla zato, ker ni želela delovati po nareku, če ta minister zadev ne uresničuje, kot bi jih moral po vašem, potem bi ga morali vsaj pozvati k odstopu. Enostavno ne gre, verjamem, da ne gre ta trenutek, da bi se ta zadeva resno rešila, kajti k temu me nagovarja že sama določba zakona – tri mesece po nastopu povrat, se pravi ravno ko zaključi ta vlada, potem se bo določil proračunski okvir, ko bo neka druga vlada, se pravi, da se spet nekomu drugemu nalaga. Zame so to neresni predlogi zakona. Finančni okvir; natančno, kaj urad, ne samo, katere obveznosti ima, na kakšen način bo deloval; svet, zame ni dovolj, da samo pristojnosti s trenutne službe preneseš na svet, na iste ljudi, vse ostalo, ker tukaj jaz potem res ne vidim dodane vrednosti. Je pa res, da bi lahko marsikaj od tega, kar ste izpostavili v zakonu, omenjena služba že delala, če bi bil interes. Ampak vi ste v koaliciji in vaša je vlada.
Kot zadnja današnja razpravljavka dobi besedo gospa Violeta Tomić.
Hvala za besedo, predsedujoči. Nisem mislila razpravljati, vendar besede gospe Anje Bah Žibert zahtevajo določen odziv z moje strani. Najprej je polemizirala o tem, da se v Levici dosledno borimo za spoštovanje človekovih pravic in je širila temo na šolstvo in zavod Alojzija Šuštarja, ki nima dejansko nobene veze s tem, in na pravico teh otrok. Vsi ti otroci imajo pravico do javnega, kvalitetnega šolstva. In definitivno na račun javnega šolstva nasprotujemo zasebnemu šolstvu, ki izbira svoje otroke po verski pripadnosti, premoženju in tako naprej. Razlika je med nami ta, da mi to povemo naravnost in ne hinavimo, tako kot to počne SDS, ko najprej podpre neko deklaracijo, da ne bi izpadli tako zelo nestrpni, kot dejansko so, in potem naredijo vse, da se zaveze iz deklaracije ne bi uresničile. Mi vsaj stojimo za tem, kar počnemo in kar mislimo in kar govorimo. Najprej so poslanci SDS skušali preprečiti današnjo razpravo na vse načine, in potem seveda svetniško govorili, ko se je ni dalo preprečiti, kako oni načelno so, ampak da to ni dobra rešitev. Jaz se strinjam, da ni dobra rešitev! Najboljša rešitev je vpis v ustavo, in to smo mi v Levici tudi predlagali. Toda ali bi vi, poslanci, ki vas ni, razen gospoda Podkrajška, dali podpis pod to boljšo rešitev, da se problematika bivših narodov iz skupne domovine vpiše v ustavo? Če verjamete v boljše rešitve. Deklaracija govori izključno o narodnostih iz bivše Jugoslavije in sem mešati Nemce, Žide je milo rečeno nemoralno. In je hinavščina in je dvoličnosti. Zakaj ne bi vpisali vseh, ja, če ima lahko Bosna 17 narodnih manjšin in Hrvaška kar 21, mi pa samo 2, mi imamo seveda še veliko prostora, gospodje in gospe, za vpis, lahko, zakaj ne? Ne mi pa govoriti, »če ne moremo priti do cilja, ne bomo naredili prvega koraka«. Ta zakon je prvi korak v pravo smer. Argument, da zdaj je pa vse v redu, absolutno ne drži. Tukaj sem slišala, da tukaj sedimo v tem državnem zboru predstavniki drugih narodnosti in smo zelo prijazni do vas, vi ste pa tako nehvaležni. To je naracija, ki jo poslušamo, skrajno desnih medijev, tudi tistih, ki Jakova Faka pljuvajo, zato ker je rojen pač nekje drugje, ne na ozemlju Slovenije. To je zelo nevarna dikcija, ki jo spodbuja skrajno desna opcija. Večkrat reče njihov Grims: »Ja, novi fašisti bodo sebe imenovali za demokrate.« O, kako prav ima, ampak žal kaže s prstom drugam. Rekla bom, da to, da nam nuncij v Vatikanu grozi, da se bo pri arbitraži drugače odločil, če ne bomo katoliških šol financirali 100-odstotno, je nedopustno za eno suvereno samostojno državo. Kaj se ima druga država vtikati v naše odločitve tukaj in vršiti pritisk na nas? Konec koncev, če pravite, da je vse v redu, zakaj nas pa potem komite za eliminacijo rasne diskriminacije, ki je del Organizacije združenih narodov, opozarja, da moramo položaj teh narodnosti urediti? Zakaj nas opozarja Svet Evrope, komisar za človekove pravice Sveta Evrope, Evropska komisija za boj proti rasizmu in nestrpnosti? Ampak ne, najbolj desna stranka si je vzela tudi odbor za človekove pravice, kjer dela selekcijo, čigave človekove pravice bomo zastopali in čigavih ne! Za konec naj rečem samo še to, bilo je tudi rečeno s strani njihovega poslanca, da so to neki levičarji iz bivšega režima – dajete biti pošteni pa najprej naredite selekcijo v svojih vrstah. Samo vaš vodja ima kumrovško šolo, vsi ostali smo vajenci. Hvala.
Z veseljem zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v torek, 20. februarja, v okviru glasovanj. S tem tudi prekinjam 22. točko dnevnega reda in 38. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali v torek, 20. februarja, ob 9. uri. Vsem skupaj želim miren vikend, spoštujmo se, imejmo se radi. Vse dobro. Nasvidenje!