Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Četvrtu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije, konstatujem da sednici prisustvuju 104narodna poslanika. Radi utvrđivanjabroja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Elektronskimsistemom, utvrđeno je da je u sali prisutno 84 narodnih poslanika, te konstatujem da postoje uslovi za rad Narodne skupštine propisani odredbama Poslovnika Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da) Reč ima narodna poslanica Judita Popović.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici i poslanice, govorila sam prethodnih dana o tome da je specijalni rezervat „Carska bara“ dat na upravljanje privatnom ribarskom gazdinstvu „Ečka“, a da se ovaj rezervat nalazi 17 kilometara od Zrenjanina. Govorila sam i o tome da je lokalna samouprava korisnik 60% teritorije rezervata „Carska bara“, tako je upisana u svim javnim knjigama. Prema tome, potpuno je nelogično što je upravljanje dato jednom privatnom ribarskom gazdinstvu. Međutim, ni to ne bi bio veliki problem da to ribarsko gazdinstvo vrši funkciju koja mu je data tim upravljanjem. Dešava se sledeće – u periodu od oktobra do januara svake godine, to ribarsko gazdinstvo iz svog ribnjaka pušta vodu u „Carsku baru“, a sa tom vodom stiže i mulj u prirodni rezervat. Taj mulj je doveo do situacije da se „Carska bara“ polako pretvara u močvarno područje. Urađena je i analiza na Konferenciji o kvalitetu života, koja je održana u Kragujevcu, od 13. do 15. maja 2008. godine, i tada je konstatovana činjenica da se „Carska bara“ polako pretvara u močvarno područje. Podvlačim da se radi ramsarskom području, koje se nalazi na listi zaštićenih područja UNESKO-a. Ministarstvo za zaštitu prirode i prostornog planiranja je u toku 2008. godine, po našem saznanju, doznačilo 22 miliona dinara ovom upravljaču prirodnog rezervata, privatnom preduzeću ''Ribarsko gazdinstvo''. Ovim putem, postavljam pitanje, da li je tačno da je ''Ribarskom gazdinstvu'' doznačeno 22 miliona dinara da bi uradilo izmuljavanje „Carske bare“, a da je prethodno taj mulj sam dopremio u „Carsku baru“? Ukoliko je to tačno, to znači da je država platila nešto što je trebalo da uradi upravljač, a on to nije uradio. Štaviše, upravljač nastavlja da mulj, preko vode, doprema do „Carske bare“, zato što je to nužno u procesu proizvodnje jednog ribarskog gazdinstva. Prema tome, svake godine, od oktobra do januara, prilikom izlovnog ribolova, vrši se izmuljavanje, odnosno povećavanje sloja mulja u „Carskoj bari“. Ovo je situacija slična situaciji kod prirodnog zaštićenog dobra „Mokra gora“, tako da postavljam pitanje – da li država, na ovaj i sličan način, misli da može da reguliše zaštitu prirodnih rezervata prirodnih dobara? Da li država misli da naplaćuje bilo kakve iznose za korišćenje tih prirodnih rezervata, kao što je „Carska bara“, ili „Mokra gora“, jer, po našem saznanju, u „Carsku baru“ možete da pristupite, jer je to javno dobro, ukoliko platite 300 dinara, a vožnja brodićem od jednog kilometra košta 800 dinara? Očigledno se određeni novac ostvaruje korišćenjem „Carske bare“, a pri tom se ne pruža ništa što bi bilo adekvatno dobrom upravljanju i zaštiti tog područja. Moje pitanje je, ponavljam, da li je istina da je u toku 2008. godine plaćeno 22 miliona dinara za zaštitu „Carske bare“, odnosno za njeno izmuljavanje?
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Povodom poslaničkog pitanja koje sam 30. aprila, u Narodnoj skupštini, uputila ministru rada i socijalne politike, gospodinu Rasimu Ljajiću, imam dodatak, s obzirom na to da nisam dobila adekvatan odgovor, te moram to pitanje da produžim. Radi se o učestvovanju predstavnika Ministarstva rada i socijalne politike, tačnije, direktora Uprave za rodnu ravnopravnost, Natalije Mićunović, poznatije kao kćerke prof. Dragoljuba Mićunovića, na sastanku u Palati Srbije o pitanju rodne ravnopravnosti, održanom 25. februara, gde je Kosovo predstavljeno kao država, kao jedna od šest država čije se pravo ravnopravnosti razmatra. Gospodin Ljajić je rekao da je normalno što se razmatra stanje rodne ravnopravnosti u šest republika, jer se radi o republikama koje su nastale iz bivše SFRJ, i govorio je neistinu. Naime, ovde imam prilog sa tog seminara, gde je izričito rečeno da se radi o stanju ravnopravnosti u šest država: Albaniji, BiH, Kosovu, bivšoj jugoslovenskoj republici Makedoniji, Crnoj Gori i Srbiji, i na strani 18 je vrlo jasno postavljeno pitanje rodne ravnopravnosti u državi Kosovo, a na strani 19, u državi Srbiji. Na tom seminaru su, sem gospođe Natalije Mićunović, kao direktora ove agencije, odnosno Uprave za rodnu ravnopravnost u okviru Ministarstva za rad i socijalnu politiku, koju je gospodin Ljajić jedinu identifikovao kao poznatu osobu, učestvovala još tri predstavnika iste direkcije, gospođica Mira Marković, neverovatno poznato ime, gospođa Vesna Jarić i Kristijan Pavlović. Moje pitanje je da li gospodin Ljajić misli da je Kosovo nezavisna država? Da li će se ostatak Vlade od ovakvog stava ograditi i šta će se preduzeti da nikada više predstavnici naše vlade i predstavnici Ministarstava, na mala vrata, ne priznaju lažnu državu Kosovo na teritoriji države Srbije? Tim povodom, mislim da bi bilo dobro i staviću na raspolaganje ovaj materijal predstavnicima medija i poslanicima koji su zainteresovani, a i vama, gospođo predsednice Skupštine.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladimir Milentijević.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, prošlo je 15 dana od kada sam postavio nekoliko pitanja pojedinim ministarstvima i njihovim ministrima, ali do današnjeg dana nisam dobio nijedan odgovor. Skrećem pažnju da su bili u obavezi da to, po Poslovniku Narodne skupštine Republike Srbije, učine. Ako to nisu do sada učinili, molim vas, gospođo predsednice, da ih upozorite na poslovničku obavezu koju imaju prema narodnim poslanicima. U četvrtak, na sednici Narodne skupštine Republike Srbije, gde su na dnevnom redu bila poslanička pitanja i odgovori Vlade Republike Srbije, prijavio sam se i kao 11. govornik nisam došao na red da se obratim predsedniku Vlade Republike Srbije i postavim mu nekoliko pitanja. Tu priliku koristim danas. Predsednik Vlade Republike Srbije će ostati upamćen da nijednom od kako je predsednik Vlade, a uskoro će godinu dana, nije posetio svoju južnu pokrajinu. Ostaće upamćen i po tome što je Vlada, čiji je on predsednik, budžet za 2009. godinu umanjila 35% u odnosu na budžet za 2008. godinu. Upamćen je i po tome što je Ministarstvo za KiM izradilo Strategiju za održiv opstanak i povratak Srba i nealbanaca na KiM, a rebalansom budžeta je za tu namenu izdvojeno 185.000.000. Ministarstvo za KiM je izradilo plan rada za 2009. godinu. Teoretski, plan je dobar, bazira se na Ustavu Republike Srbije, Zakonu o ministarstvima, Rezoluciji 1244 i „saradnji sa civilnom i vojnom Misijom UN-a na KiM-u (UNMIK i KFOR), na osnovu Rezolucije SB 1244, održavanju stalnih međunarodnih kontakata s učesnicima u međunarodnom pregovaračkom procesu u određivanju budućeg statusa KiM-a, kao i drugim poslovima određenim zakonom“. Nijednom rečju se ne spominje Misija Euleks, koju smo prihvatili, niti Plan od šest tačaka Beograd – Ban Ki Mun, koji ste predstavili nama, Srbima koji živimo na KiM-u i građanima Srbije, kao veliku diplomatsku pobedu. UNMIK-a na KiM-u više nema, Euleks uveliko sprovodi Plan Martija Ahtisarija i stvara nezavisnu državu Kosovo, a DSS i ja lično sam vas nebrojano puta upozorio koje su posledice prihvatanja Misije Euleks. Kao posledicu toga, imamo vrlo napetu i tešku, složenu situaciju u naselju Brđani u Kosovskoj Mitrovici, gde Euleks osmi put zaredom na Srbe koji tamo protestuju baca šok bombe, gađa gumenim mecima i baca suzavac, na Srbe koji protestuju i koji traže reciprocitet kada je u pitanju povratak Albanaca u severni deo i Srba u južni deo. Vezano za ovo, postaviću tri konkretna pitanja predsedniku Vlade. Prvo pitanje: na koji način mislite, gospodine predsedniče, da na terenu sprovedete Strategiju održivog opstanka i povratka Srba i nealbanaca? Drugo, šta je sa Sporazumom u šest tačaka Beograd – Ban Ki Mun, da li će biti realizovan i kada? Treće pitanje: da li je neko od predstavnika Vlade Republike Srbije, Skupštine Republike Srbije ili Ministarstva za KiM posetio naselje Brđani u Kosovskoj Mitrovici? Hvala.
Zahvaljujem. Ovim putem podsećam Vladu i ministre određenih resora da su u obavezi da u određenom vremenskom periodu od dve nedelje, dakle, 15 dana, odgovore narodnim poslanicima na postavljena pitanja. Reč ima narodni poslanik gospođa Marina Raguš.
Gospođo Đukić-Dejanović, dame i gospodo, samo da vas podsetim da, makar mi iz SRS-a, u predviđenom roku nismo dobili još nijedan odgovor od resornih ministara, ministarstava ili predsednika Vlade. Smatramo to nedopustivim. Iskreno, nije jasno na koji način možemo da urgiramo da samo poštuju ono što je njihova obaveza. Jedino što možemo da uradimo, jeste da posle svake dve nedelje postavimo jedno te isto pitanje. Ono što se čini vrlo aktuelnim i značajnim za državu Srbiju, a posebno za SRS, očekujemo potpunu informaciju kada je reč o najavljenoj poseti potpredsednika SAD-a, gospodina Džozefa Bajdena, koji je SRS-u i srpskom narodu dobro poznat, čak, vrlo prepoznatljiv. Ono koliko mi saznajemo, nažalost, samo iz medija, jeste da će na dnevnom redu sastanka prevladavati četiri teme vrlo značajne za Srbiju, takođe, vrlo značajne za SRS. Voleli bismo da ministar spoljnih poslova pošalje detaljnu informaciju Poslaničkom klubu SRS-a. Ono što, takođe, saznajemo iz medija, jeste da će prva tema biti odnos SAD-a prema Prištini i odnos SAD-a prema Beogradu, odnosno kosovsko pitanje. Iskreno, nije nam jasno na koji način sada može da se govori o kosovskom pitanju, s obzirom na to da je gospodin Bajden više nego plastično i vrlo transparentno rekao da je status nezavisnog KiM-a nepovratna činjenica. Druga tačka, koja je veoma značajna, a nalazi se na dnevnom redu budućeg susreta, jeste očuvanje mira i stabilnosti, zbog procene da Balkan ide sporije prema EU, a što je posledica ekonomske i institucionalne krize u okviru EU. Konačno, istina posle toliko dugog perioda. Dakle, to što je put pridruživanja EU, za koji se opredelila vladajuća koalicija, toliko usporen, nije krivica Parlamenta, SRS-a, opstrukcije opozicije, kako se to predstavljalo u režimskim medijama, već institucionalne krize u okviru same Unije i zaustavljanja procesa pridruživanja. Treća tema, kako saznajemo iz medija, biće ekonomske teme, koje su, takođe, vrlo značajne za državu Srbiju i srpski narod, ali mi o tome ne znamo ništa. Četvrta tema, koja je, takođe, vrlo značajna za SRS, s obzirom na to da smo pre izvesnog vremena podneli inicijativu za sednicu kojoj će prisustvovati resorni ministri, tiče se učešća države Srbije u mirovnim operacijama po svetu. Dakle, i sada saznajemo iz medija da se kao četvrta tema sastanka u agendi nalazi saradnja u oblasti bezbednosti. Odavno nije tajna da je SAD zainteresovan za doprinos koji Srbija može da pruži učešćem u mirovnim misijama širom sveta. SRS smatra potpuno politički nekorektnim i nedopustivim da se o ovako važnom sastanku, a čini se da je ova poseta na najvišem mogućem nivou, prva posle toliko godina, koja je usledila posle istupanja, dakle, učešća Srbije, Bogu hvala, iz NATO manevara na ruskoj granici, takođe, posle odlaska šefa Američke diplomatske misije, godinu dana pre isteka roka, i posle očiglednog zahlađivanja odnosa između Ruske Federacije i SAD-a, poslanici Srpskog parlamenta izveštavaju samo na osnovu pisanja medija. Dakle, očekujemo detaljnu informaciju, nadamo se da će stići pre nego što gospodin Bajden dođe u Srbiju, ali mi ćemo biti uporni i redovno ponavljati ovo pitanje. Takođe, pitanje koje smo postavili, a nismo dobili odgovor, jedino što možemo sada da uradimo jeste da ponovo postavimo isto pitanje, tiče se stanja nezaposlenosti u državi Srbiji na današnji dan. Ono što nas interesuje je struktura nezaposlenosti i kako ta slika izgleda po gradovima i opštinama u državi Srbiji?
Reč ima narodni poslanik Tabaković mr Jorgovanka.
Kad god pomislim da više neću koristiti institut poslaničkih pitanja, zato što se Vlada oglušuje o pitanja koja postavimo, opet se desi nešto što je vredno pažnje i, evo, još jednog pokušaja, nadam se da neće biti bezuspešan. Moje pitanje glasi: zašto raseljeni ljudi sa KiM-a više ne mogu da overavaju svoje zdravstvene knjižice u mestima u kojima su prijavljeni, već ih upućuju da overu zdravstvenih knjižica vrše u Beogradu? Da li se nekome čini smislenim i mogućim da raseljeni, koji nemaju, uglavnom, sredstava za život, imaju para da odu i da overe zdravstvenu knjižicu u Beogradu? Praksa je, s kojom sam upoznata, u Novom Sadu, a informisala sam se i znam da je praksa koja se primenjuje i u drugim gradovima Srbije, i važi više od 15 dana. Pitam Vladu, da li je borba za KiM samo borba za međunarodno pravo, za granice, za teritorijalni integritet, za sve naše svetinje, za groblja, za naše uspomene, ili to podrazumeva i borbu za čoveka, i da li taj čovek, koji treba da ode kod lekara, a ne može da ode jer mu nije overena zdravstvena knjižica, vredi manje ili makar jednako koliko ono za šta se borimo svi? Ako postoje svratišta i ''sigurne kuće'' za ugrožene kategorije žena, dece, Roma, da li za Srbe i nesrbe koji su proterani i moraju da odu postoji šalter u Zavodu za socijalno osiguranje u mestu u kome su prijavljeni, gde mogu da overe zdravstvenu knjižicu i odu kod lekara? Zaista bih molila da od Vlade dobijem odgovor na pitanje kako je ovo moguće i na čemu se temelji praksa, koja je evidentna?
Zahvaljujem, Batić dr Vladan ima reč.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, prvo pitanje je – kada će Vlada preispitati funkcionisanje Nacionalnog parka ''Mokra Gora''? To je slučaj bez presedana, prepun nepravilnosti i zloupotreba. Nacionalni park ''Mokra Gora'' je država u državi, a u toj državi u državi, Emir Kusturica ima svoju autonomnu oblast. To je stvarno bruka isramota. To je eklatantan primer najdrastičnijeg sukoba interesa. Čovek je direktor Nacionalnog parka, a u tom nacionalnom parku i vlasnik privatnog skijališta, privatnog filmskog grada, i ko zna čega još. I onda nam, onako drsko i bahato, odgovara da treba da budemo srećni što udišemo kiseonik koji on proizvodi. Kao nekakav aga ili beg, a onda se pojavi Oliver Dulić, i opet drsko i bahato vređa hiljade ljudi. Ja zbog tih ljudi, kao poslanik DHSS-a, postavljam ovo pitanje, da je sve to krasno i bajno što im je nacionalizovano šest hiljada hektara zemlje. Dakle, Srbija nije samo jedina država u Evropi koja nije donela zakon o denacionalizaciji, nego i država koja je u 21. veku nacionalizovala šest hiljada hektara zemlje, jer ti ljudi ne mogu slobodno da raspolažu svojom privatnom imovinom. To se zove, u prevodu, nacionalizacija, da bi jedan čovek bahato mogao da radi šta hoće, jer je klicao sa tribine ispred ove zgrade kad je zapaljena Američka ambasada. To mu je, valjda, usluga za to što je tada činio. Drugo pitanje je za ministra za infrastrukturu, ali molio bih ga da pokuša da bude ozbiljan, a ne da priča bajke, da razmotri jednu malu temu koja se tiče, naravno, i budžetske inspekcije, i građevinske inspekcije, koja se tiče proširenja i rekonstrukcije tzv. valjevskog puta na relaciji Obrenovac – Ub, u dužini od 12 kilometara. Ovo deluje pomalo trivijalno i prozaično, ali za građane Obrenovca nije neinteresantno. Dakle, na osnovu ugovora iz 2005. godine i nekog aneksa iz 2006. godine o zajedničkom učešću čuvene Direkcije za puteve Republike Srbiji i Javnog preduzeća za izgradnju Obrenovca, dogovoreno je da se izgradi tih deset, a kasnije još dva, da se rekonstruiše 12 km puta. U tom ugovoru nema definisanih rokova, nema kaznenih odredaba, nema žiro-računa na koje Javno preduzeće za izgradnju Obrenovca treba da uplati te pare. Inače, vrednost radova je 160 miliona. Javno preduzeće nema nadzorni organ, pa su ti radovi početi po principu – drži vodu dok majstori odu. Urađeno je oko šest km puta, asfalt je takve debljine kao kada deca namažu ono hleba i masti ili hleba i džema, otprilike tolika je debljina asfalta. Beše zima ove godine, sve se to raspalo. Tražim da se ispita šta je urađeno i po kojim uzansama, kriterijumima, standardima, gde su pare i ko je uzeo pare. Tih šest km i polovina toga što je projektovano i trebalo da bude urađeno po ugovoru, to se raspalo. Sada kopaju, kao, male bunare, po metar i po, na 15-20 mesta, navodno, nešto ispituju, kao da traže naftu. Zamišljeni su i nekakvi ivičnjaci, koji ne treba da postoje uopšte. Sve se raspalo. Ona druga polovina nije izgrađena. Samo tražim da se preispita gde su otišle pare. Da li će, kada će i ko će uraditi to što je neophodno, da bi normalno saobraćaj mogao da funkcioniše? Hvala.
Zahvaljujem. Pošto se više niko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici: Snežana Sedlar, Jelena Travar-Miljević, Nikola Krpić, Meho Omerović i Munir Poturak. Obaveštavam vas da sam, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da sednici, pored predstavnika predlagača, povodom pretresa u pojedinostima tačke 27. dnevnog reda, prisustvuju i Ljiljana Džuver, pomoćnik ministra ekonomije i regionalnog razvoja, i Tatjana Prijić, načelnik Odeljenja u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja. Prelazimo na 27. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O PROFESIONALNOJ REHABILITACIJI I ZAPOŠLjAVANjU OSOBA S INVALIDITETOM (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Gordana Rajkov, Snežana Stojanović-Plavšić, Aleksandra Ilić, Aleksandra Janković, Zlata Đerić, Ljiljana Miladinović, Jelena Budimirović, Zoran Babić, Stefan Zankov, Oto Kišmarton, Miroslav Petković, Milica Vojić-Marković, Jovan Palalić, Vesna Pešić, Radiša Ilić, Radica Jocić, Milan Avramović, Vitomir Plužarević, Boris Aleksić, Dragan Aćimović, Elena Božić-Talijan, Milorad Buha, Milan Veselinović, Mirko Munjić, Sreto Perić, Slađan Mijaljević, Dušanka Plećević, Lidija Vukićević, Jadranko Vuković, Slobodan Vuković, Jovan Damjanović, Lidija Dimitrijević, Momčilo Duvnjak, Branimir Đokić, Dragan Živkov, Nikola Žutić, Nataša Jovanović, Vladan Jeremić, Petar Jojić, Srboljub Živanović, Ljubomir Kragović, Zoran Krasić, Milorad Krstin, Tomislav Ljubenović, Vesna Marić, Dušan Marić, Momir Marković, Aleksandar Martinović, Marko Milenković, Vlada Milojković, Dejan Mirović, Goran Mihajlović, Ognjen Mihajlović, Bojan Mladenović, Paja Momčilov, Milan M. Nikolić, Ljubiša Petković, Gordana Paunović-Milosavljević, Gordana Pop-Lazić, Zoran Popović, Vjerica Radeta, Milovan Radovanović, Dobrislav Prelić, Nikola Savić, Marina Raguš, Sulejman Spaho, Filip Stojanović, Dragan Todorović, Dragan Stevanović, Marina Toman i Milan Škrbić. Narodni poslanik Petar Jojić, pisanim putem, povukao je amandman na član 9. st. 5. i 6. Predloga zakona. Primili ste izveštaje Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja i Zakonodavnog odbora. Primili ste mišljenje Vlade o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 142. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1, amandman su, zajedno, podneli narodni poslanici Miroslav Petković i Milica Vojić-Marković. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima gospodin Miroslav Petković. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, gospođo Kalanović, uvažene kolege narodni poslanici, Poslanička grupa DSS-a je podnela niz amandmana na predloženi tekst zakona i od prihvatanje tih amandmana zavisi i naša podrška ovom zakonu. Za razliku od poslanika vladajuće većine koji podnose amandmane u raspravi u pojedinostima, brane te amandmane i kritikuju predloženi tekst zakona, a u danu za glasanje podržavaju tako loš predlog zakona, mi moramo da se ponašamo drugačije i zaista ćemo odgovorno pristupiti raspravi u pojedinostima povodom ovog zakona. Činjenica je da su ovo veoma bitni zakoni, i onaj o kome smo juče razgovarali i ovaj danas, a cilj je, pre svega, da se zaštiti jedna vrlo osetljiva i brojna kategorija stanovnika i građana Republike Srbije. Ono što retko radimo, to je da se interveniše već na 1. član Predloga zakona, ali mislimo da je potpuno normalno da, ukoliko zakon reguliše ovu materiju i njegov naziv glasi – Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom, da upravo u 1. članu ovaj zakon uređuje, pre svega, profesionalnu rehabilitaciju, a zatim sve druge oblasti. U obrazloženju Vlade, dobili smo mišljenje da je koncepcija zakona drugačije postavljena, da su primenom nomotehnike i drugih pravnih pravila drugačije uređene ove oblasti. Mislimo da je dobro da se, na prvom mestu, to istakne, da upravo počnemo od profesionalne rehabilitacije, a da se sve druge oblasti koje ovaj zakon uređuje tim drugim redosledom i nabrajaju. Ovo nije tehnička ispravka Predloga zakona, već mislimo da je suštinska i da bismo na taj način pokazali koliko je bitna ova oblast koju regulišemo, da ta profesionalna rehabilitacija dobije onakav značaj kakav i treba da ima ovim zakonom. Hvala vam.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 1, amandman je podnela narodni poslanik Vesna Pešić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima gospođa Pešić.
Već sam dosta opširno govorila kada smo o ovom zakonu raspravljali u načelu. Iskoristiću ovaj amandman na član 1. da govorim o svim amandmanima koje sam podnela i da, na neki način, i povučem neke amandmane. Da podsetim da smo se povodom nekih rešenja koja su važna za osobe s invaliditetom dogovorili s predstavnicima G17 plus da u Parlamentu zajednički podržimo taj amandman i čula sam da je taj amandman i prihvaćen. Mislim da je to na član 44. stav 6. Moje su se primedbe odnosile, kada je reč o članu 1, na procenu radne sposobnosti. Mi smo potpisali, da podsetim, Konvenciju o pravima osoba s invaliditetom i predstoji nam sada ratifikacija. Nadam se da će biti i ratifikovana ta konvencija, koja strogo insistira da kada je reč o osobama s invaliditetom više i nije u pitanju velfer, znači, socijalna zaštita, nego je, u stvari, reč o pravima. Celokupna ta konvencija je postavljena na integrativnim osnovama, pa se govori o integrisanom obrazovanju, integrisanom zdravstvu, o slobodnom životu, o slobodnoj sredini, o uključivanju u otvorenu privredu. Znači, zaista se krenulo od definicije diskriminacije, ne od toga u čemu se sastoji taj invaliditet, nego u iskustvu nekoga ko je diskriminisan. S tim u vezi, postavljalo se pitanje radne sposobnosti i procene radne sposobnosti i to sam ja i postavila u članu 1. Moram da kažem da ću koristiti i vreme moje poslaničke grupe, tako da bih mogla da obavim celokupnu raspravu o tom pitanju. Znači, reč je o proceni radne sposobnosti, a imamo u članu 4, čini mi se, da se ostvaruje, određuje status invalidne osobe, pa smo mi nekako smatrali, u razgovoru s pojedinim nevladinim organizacijama, da je, možda, dovoljno da se utvrdi status invalidnog lica; ne da se vrši procena radne sposobnosti, već procena podrške koja je potrebna osobi s invaliditetom, umesto da prolazi jedan proces koji je diskriminativan sam po sebi i koji je dovodio do selekcije i do diskriminacije, jer su te procene radne sposobnosti, po pravilu, primenjivale medicinske kriterijume. Stanovište je sada da nije toliko problem u proceni radne sposobnosti, nego u onim kriterijumima koji se odnose na član 8. i na član 9. Stavila sam i na jedan i na drugi član amandman, tražila sam da se član 9. briše. Znači, u članu 8. se pojavljuju ti kriterijumi. Nema nigde u evropskim dokumentima, ni u ovoj konvenciji koju sam pomenula, ni u drugim najnovijim dokumentima o pravima osoba s invaliditetom, ovih kriterijuma o proceni invalidnosti. Naravno, istakla sam i prošli put da je vrlo teško da se samo jednokratno procenjuje i izlazi na te komisije, da su to, vrlo često, osobe koje nisu imale dovoljno komunikacije, koje nisu imale dovoljno obrazovanja i da te medicinske jednokratne procene radne sposobnosti mogu da budu selektivne, diskriminatorne i da na taj način eliminišu osobe s invaliditetom iz mogućnosti zapošljavanja. Mi imamo ljude čija je radna sposobnost sto posto proglašena invalidnom, a mogu da rade. Recimo, neko ko je u kolicima i sto posto je invalid, ali može da radi. Reč je o tome da se izbace ovi kriterijumi i da se više raspravlja o tome koje su vrste podrške potrebne takvim osobama s invaliditetom, umesto da se govori o selekciji i ovim kriterijumima. U članu 8, koji sam, takođe, kritikovala, kaže se: "...obuhvata medicinske, socijalne i druge kriterijume". Posebno su ovi medicinski kriterijumi bili veoma šablonski primenjivani u tim komisijama i verujem da tu postoje neki stečeni interesi tih komisija i honorara koji se dobijaju da to nekako opstane. Prošli put kada smo raspravljali o tom pitanju meni je bilo obećano da će se podzakonskim aktima pokušati da se reformišu ove komisije i da to bude jedan kontinuirani proces procene, odnosno potrebne podrške licima s invaliditetom da se rehabilituju, da se osposobe, da se obrazuju i da se onda zapošljavaju. To bi bili ti moji amandmane koje sam podnela, od 1. do 8. i 9. člana, s tim što sam u članu 4. skrenula pažnju da bi kod utvrđivanja ovog statusa bilo dobro reći koje bi podrške bile potrebne, ali je ostalo nerešeno pitanje. Učestvovala sam prošle nedelje na jednom seminaru, regionalnom seminaru o primeni Konvencije o pravima invalidnih lica, i zaista se mnogo raspravljalo o ovom pitanju poslovne sposobnosti. Znači, mnogim invalidnim licima, naročito onima koja imaju određene mentalne probleme, oduzima se poslovna sposobnost, a onda, prilikom zapošljavanja, imaju velike probleme kako to pitanje rešiti. Tamo je bilo rečeno, oni koji su pravili tu konvenciju, da se to mora tretirati kao osoba koja ima određenog savetnika, kao što bih ja, ako bih htela da radim neke pravne poslove, uzela advokata da me savetuje. Takva podrška bi mogla da se obezbedi takvim osobama. Međutim, to pitanje nije ovim zakonom rešeno, nije uopšte dotaknuto kako se rešava problem oduzete poslovne sposobnosti, a nije dato rešenje u ovom zakonu kako bi moglo to da se prevaziđe i reši, pogotovo što svi znamo da su roditelji vrlo često pod velikim pritiskom Centra za socijalni rad da se njihovoj deci oduzme poslovna sposobnost. Posle toga, vide da je to velika greška bila, ali to je jedan pritisak, naročito ako se u to upetljaju nazovistručnjaci, koji takav pritisak na roditelje izvrše. Htela bih, takođe, da kažem da sam podnela amandman i kada je reč o tome ko sve može da osniva radne centre. Vi ćete mi reći da li je Vlada, nemam sada kod sebe to, prihvatila da radne centre mogu da osnivaju i nevladine organizacije, privatni sektor. Mislim da je to prihvaćeno i to je dobro. Htela bih još nešto da kažem o članu 43, da bih završila svoje izlaganje. Stavili smo primedbu na instituciju ''Radni centar'', gde se omogućava terapijsko zapošljavanja osoba s invaliditetom. Budući da su mogućnosti života osoba s invaliditetom sada pretvorene u prava, smatrali smo da nije dobro da se govori o radu kao terapijskom procesu, već sam taj status govori o tome da to nisu bolesni ljudi koji treba da se leče kroz tu terapiju, nego je to zapošljavanje kao i svako drugo. Nije to terapija, nego je to rad, kao kod bilo koje druge osobe, koji treba da se validira preko radnog doprinosa, a ne preko terapije, ma koliko on terapijski deluje na tu ličnost. To je, takođe, ostatak nekog diskriminativnog pristupa osobama s invaliditetom, kada se oni zapošljavaju, tako da smo mi tu reč izbacili. Znači, angažovanje u radnim centrima kao radno-terapijska aktivnost, tražili smo da se ovo "terapijska" izbaci, zato što to nisu terapije, nego rad u takvim institucijama. S obzirom na to da je u pravom predlogu zakona, koji smo inovirali s kolegama iz G17 plus, izgledalo kao da se zapošljavanje invalida ponovo vraća u te institucionalizovane forme, umesto da se ide što više u otvorenu privredu, u te inkluzivne, integrativne pristupe, koji sada nalažu sve, pa čak i naša nacionalna strategija, a i drugi dokumenti iz ove oblasti, ipak se to postiglo. Sada treba da utvrdimo, verujem da će i koleginice koje su na tome radile iz G17 plus to da potvrde, da li je Vlada zaista prihvatila u članu 43. stav 6. da se radno angažovanje, kao radno-terapijska, to je ostalo, aktivnost osoba s invaliditetom, može obezbediti u ustanovi socijalne zaštite za smeštaj korisnika i kod poslodavca, posredstvom javnog centra, pod uslovima i na način koji propisuje ministar nadležan za poslove socijalne politike. Drugim rečima, ovo što je bila moja kritika, da se zapošljavanje, pored insistiranja na radnim centrima, institucionalno zatvorenom angažovanju osoba s invaliditetom, gde se najčešće misli na osobe s mentalnim invaliditetom, omogućava zapošljavanje i u otvorenoj privredi. Prvo smo insistirali da to bude baš termin ''otvorena privreda'', međutim, u razgovoru s gospođom Gordanom Rajkov, ustanovili smo da poslodavac označava to i da je to onda u skladu sa članom broj 1, koji objašnjava osnovne odredbe, gde se pominje poslodavac kao taj koji ovde predstavlja tu otvorenu privredu, a zadržano je da može i radni centar da posreduje, odnosno da pomogne zapošljavanje u otvorenoj privredi. Molim da Skupština ovaj amandman prihvati. Čujem da je Vlada prihvatila ovaj amandman. Zajednički bismo mogli da doprinesemo da ovakva jedna korekcija bude usvojena, a verovatno, nekom drugom prilikom, možemo napraviti još neke korake napred, koji ovom prilikom nisu bili učinjeni. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Izvolite.
Zahvaljujem. Želim da malo pojasnim ovo o čemu smo govorili, o čemu je govorila koleginica Pešić. Želim da zahvalim svima koji su učestvovali aktivno u radu oko ovog zakona i amandmana, koji su, verujem, u velikoj meri doprineli da zakon bude još bolji nego što je bio, a jeste bio dobar, jer je očekivan već više godina od osoba s invaliditetom, kako bi se omogućilo njihovo aktivnije uključivanje u svet rada. Zaista smo se trudili da svi razgovaramo veoma otvoreno o ovome, jer ovo nije političko pitanje, ovo je pitanje od interesa za građane Srbije, i to za one koji, rekla bih, spadaju u grupe koje su osetljivije, i postigli smo ono što je bilo moguće postići u ovom trenutku. Naravno da postoje zahtevi, kao što su amandmani koje je predlagala gospođa Pešić, kojima zakon može da bude još savremeniji i još bolji. Međutim, u ovom trenutku to nije bilo moguće. Verujem da smo, uz opštu saglasnost velikog broja osoba, odnosno udruženja osoba s invaliditetom, i ministarstava za rad i za zapošljavanje, odnosno ekonomiju i regionalni razvoj, kao i Ministarstva za socijalna pitanja, pa i Zakonodavstva Vlade, uz brojne izmene, uspeli da dođemo do jednog rešenja koje je moguće i koje je u skladu sa našim zakonodavnim sistemom. Postigli smo veliki napredak, a to je da osobe s invaliditetom, i to osobe s mentalnim invaliditetom, znači, deca s teškoćama u razvoju, kojoj je oduzeta poslovna sposobnost, koja su kategorisana kao deca koja nisu u stanju da se školuju i da rade, mogu da rade u tzv. otvorenoj privredi. Termin ''otvorena privreda'' nije bio moguć, iz prostog razloga, na to su nas pravnici upozorili, što taj termin ne poznaje pravni sistem i ''poslodavac'' je bilo jedino moguće rešenje. Tačno je da postoje dileme oko toga da li osobe s oduzetom poslovnom sposobnošću mogu da rade. Pravnici kažu da nema dilema, da oni ne mogu da rade, i zato je bilo neophodno da u ovom trenutku, pre nego što dođe do promene drugih zakona koji rešavaju ove probleme, uvedemo radne centre kao jednog posrednika mogućnosti da ova deca budu zaposlena, da dobiju mogućnost da rade. Već sam rekla da oni rade već u nekim kompanijama i da je to praksa koja je preduhitrila zakone. To je praksa koja traje već pet godina i ovim zakonom smo omogućili da se ta praksa nastavi, da ne bude ugrožena i da se, eventualno, unapredi. Mislim da je to jako dobro. Kažem još jednom, zahvaljujem svima koji su imali razumevanja da život prevedu u zakon. Mislim da je to ono što svi treba da radimo i ubuduće. Jedino je u ovom trenutku bilo moguće da to bude radno-terapijska aktivnost i da se odvija posredstvom radnih centara. To je ono što je za sada bilo moguće. Zašto nije bilo moguće drugačije? Zato što poslovna sposobnost, to je ono na čemu je gospođa Pešić insistirala, oduzeta poslovna sposobnost i oduzimanje poslovne sposobnosti, nažalost, nije predmet ovog zakona. To je predmet nekih drugih zakona, kao što je Porodični zakon i Zakon o radu. To su zakoni koje, eventualno, treba da menjamo kada govorimo o poslovnoj sposobnosti lica s mentalnim oštećenjima. Nadam se da ćemo, kada ti zakoni budu u Skupštini, ozbiljno razmišljati i o tome na koji način da rešimo taj problem. Tačno je da osobe s invaliditetom, posebno osobe s mentalnim invaliditetom, do sada, nažalost, nisu imale baš jasno uređen sistem u svim oblastima i usaglašen tako da im u najboljoj meri odgovara. Verujem da ćemo, pošto smo poslednjih godina ozbiljno u ovoj državi počeli da se bavimo osobama s invaliditetom, to u narednom periodu dovesti do situacije koja će im omogućiti da u punoj meri učestvuju u društvenom životu. Na kraju, što se tiče procene radne sposobnosti, svesna sam toga da tu postoje dileme i tačno je da su neka udruženja ukazivala na to. Međutim, želim da navedem jedan primer iz života. Prošle subote sam razgovarala s građanima u Leskovcu i došao je jedan mladić koji, nažalost, ima oštećenje koje je stečeno tokom života, nije urođeno. On je potpuno sposoban za školovanje, nema mentalnih oštećenja, radi se o fizičkom oštećenju koje je nastalo kao posledica bolesti. Nikada nije bio zaposlen, nije izlazio ni na jednu invalidsku komisiju i, prosto, nema status osobe s invaliditetom. Mladić je došao da me pita da li će biti u prilici da ostvaruje prednosti ovog zakona, kako bih rekla, da li će biti u mogućnosti da se zapošljava kao osoba s invaliditetom i na taj način ostvari neku mogućnost lakšeg zapošljavanja? Zašto? Zato što on ima oduzetost jedne ruke i ne može da se takmiči sa svima drugima u dobijanju posla redovnim putem. Znači, ukoliko ne bi postojala ova procena radne sposobnosti, on ne bi mogao da bude ocenjen kao osoba s invaliditetom i ne bi mogao da ostvaruje dobrobiti koje će iz ovog zakona proizilaziti za osobe s invaliditetom. Međutim, moram da se složim s tim da je tačno da komisije do sada nisu radile na potpuno zadovoljavajući način i tačno je da su one primenjivale medicinski model. Tačno je da su procenjivale šta osoba ne može da radi, a ne šta ona može da radi. Tačno je da tu postoje veliki problemi i da rad komisije mora da se detaljno uredi podzakonskim aktima. Za to će, koliko ja znam, biti nadležno Ministarstvo za socijalna pitanja. Sigurna sam da ćemo mi, kao poslanici, a mogu da kažem da će to, svakako, raditi novoosnovana skupštinska grupa koja se bavi pravima dece, budno pratiti donošenje ovih akata, kako bi komisije radile u skladu sa modernim evropskim tendencijama, odnosno procenjivale šta je to što osoba može, a ne šta je to što osoba ne može, i da će te komisije morati da prođu kroz ozbiljnu obuku, kako bi na jedan savremen, moderan i stručan način procenjivale mogućnost rada osoba s invaliditetom, njihove preostale radne sposobnosti, i kako bi ih usmeravale i savetovale u procesu dobijanja posla. Preostaje nam da radimo još puno na ovome i na drugim zakonima i, u okviru ovog zakona, na podzakonskim aktima, ali sigurna sam da će ovaj zakon doprineti u značajnoj meri poboljšanju položaja osoba s invaliditetom i njihovom zapošljavanju i da će on, onakav kakav je bio predložen, a naročito sada, posle korekcije amandmanima koji su prihvaćeni, biti jedan moderan, reformski, sistemski zakon u ovoj oblasti, koja do sada nije bila uređena. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospođi Plavšić na vrlo iscrpnim i korisnim informacijama. Na član 2, amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Miladinović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 2, amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Ilić. Da li neko želi reč? (Da) Gospođa Raguš.
Gospođo Đukić-Dejanović, dame i gospodo, konačno dobra prilika da se priča o ovako važnoj temi kao što je profesionalna rehabilitacija i zapošljavanje osoba s invaliditetom. Ne bih se složila da nije političko pitanje, stranke raspravljaju o tome; svako pitanje ovde jeste političko, ali nadam se da ćemo se izdići iznad tih stranačkih razlika i svi raditi u korist grupe prema kojoj se društvo odnosi s određenim predrasudama, koje se graniče sa fobijama. Kamo lepe sreće da smo ovu informaciju koju je gospođa Plavšić-Stojanović iznela imali pre početka ove rasprave. Sasvim sam sigurna da bi i naše učešće bilo detaljnije i kvalifikovanije. Nadam se da je ovo početna stepenica odakle ćemo svi da krenemo, ne bi li ti ljudi zaista imali šansu da žive životom dostojnim čoveka, bez obzira na stanje u kom se nalaze. Međutim, SRS, tj. Poslanički klub SRS-a, pokušao je da se pripremi za ovu temu, konsultujući i dostupne izvore podataka i najčešće koristim ono što su državni izvori i zvanične informacije. Ono što me je začudilo nalazi se u obrazloženju ovog zakona, nije me iznenadilo, s obzirom na to da znam kakav je odnos društva prema grupama ljudi s ovakvim potrebama i osobama s invaliditetom ili, uopšte, s grupama koje imaju nekakvu posebnost. Stanje svesti je takvo kakvo je i zapanjujuće je da se ništa nije poradilo u smislu da se ta svest malo promeni. Ono što me je začudilo nalazi se u obrazloženju, odnosno razlozima za donošenje zakona, da sam predlagač zakona priznaje da u državi Srbiji, zapravo, ne postoje konkretni podaci o osobama s invaliditetom. Između ostalog, na strani 2 se kaže da osobe s invaliditetom imaju ista prava kao i ostali građani, zato moraju imati jednake mogućnosti da ta prava i ostvare. To se tiče svih građana, bez obzira na bilo koju različitost. To je ustavna kategorija koja se, nažalost, ne poštuje u ovim slučajevima. Strategijom je naglašeno da nijedna institucija u Republici Srbiji ne raspolaže podacima, odnosno bazama podataka o osobama s invaliditetom. Na osnovu izvršenih istraživanja, a tu je Studija izvodljivosti za unapređenje zapošljavanja osoba s invaliditetom u Republici Srbiji, koju je radila Evropska agencija za rekonstrukciju, 2006. godine, smatra se da u Srbiji živi oko 700 hiljada osoba s invaliditetom, od kojih je oko 300 hiljada radnog uzrasta, od 15 do 65 godina. Stopa zaposlenosti osoba s invaliditetom je izuzetno niska i iznosi oko 13%, što znači da je u radnom odnosu samo oko 21 hiljada lica. Jedan od posebnih ciljeva Strategije jeste obezbeđenje jednakih mogućnosti za rad i zapošljavanje osoba s invaliditetom, uz razvoj i primenu sistemskih rešenja baziranih na potrebama i sposobnostima. Želela bih od koleginica, posebno iz G17, i ovlašćenog predstavnika, da čujem da li je praksa u skladu s ovim? Možda mi je koncentracija popustila, ali mislim da o tome, gospođo Plavšić, niste pričali. Bojim se da to neće biti, nadalje, praksa, pogotovo u svetlu finansijske krize koja će mnoge ljude ostaviti bez posla. Da li će poslodavci zaista imati obavezu da zapošljavaju lica s invaliditetom? Kako će se zakon odnositi prema svima onima koji tu obavezu ne poštuju? S druge strane, znamo da država pokušava da stimuliše otvaranje radnih mesta za pripravnike, određenim konkretnim subvencijama, ali to ne znači i obavezu poslodavca, kada taj rok prođe, da zadrži te ljude. U ovom slučaju, pričamo o licima s invaliditetom. Dakle, da li postoji plan aktivnosti, u smislu transparentnosti, koliko zaista ima osoba s invaliditetom? Kakva je obrazovna, polna, starosna struktura? Da li država planira da taj svet, koji je, nažalost, zahvaljujući institucijama, potpuno paralelan svetu drugih ljudi, učini transparentnim i vidljivim, jer ako ga učinite vidljivim, onda možete da se bavite njim? Nažalost, mi imamo vrlo malo podataka, mislim da je tu i problem s medijima, takođe, a opet, država bi trebalo da napravi taj prvi korak. Retki su sadržaji gde, recimo, saznajemo kako zaista žive osobe s invaliditetom, kako izgleda jedan njihov dan, kakvi su problemi s kojima se oni suočavaju, kakav je odnos institucija prema njima. Kada već govorimo o Predlogu zakona, ono što posebno interesuje SRS, jeste na koji način će predloženi zakon reformisati ovu oblast? Na koji način će biti moguće sprovoditi ga u optimalnoj meri, a pri tom, da budem potpuno korektna, ovo je izvanredna prilika da se priča na ovaj način i da se konačno uredi ovako teška, haotična i izuzetno bolna oblast, pogotovo iz perspektive osoba koje su hendikepirane na bilo koji način, ili se makar tako osećaju, a društvo se vrlo potrudilo da ih odbaci na margine. Mi bismo voleli da imamo potpunu informaciju o tome šta će u tom smislu da se uradi, da li postoje pretpostavke koje će napraviti dobre baze podataka, pa ćemo moći da znamo, po gradovima i opštinama, kakva je situacija tih ljudi. Zašto ovo govorim? Zato što je to prvi korak ulaska u njihov svet, jer, koliko se meni čini, država ima podatke samo o onim ljudima koji primaju određene nadoknade, a tih je, opet, mali procenat u odnosu na celokupnu populaciju lica s invaliditetom. Ono na šta bismo želeli posebno da apelujemo, naravno, kako na relevantne odbore i institucije, tako i medije, to je da možda ne bi bilo loše da sektor koji se bavi ovim problemom otpočne medijsku kampanju koja bi trebalo da približi dva sveta, jedan zaseban – lica s invaliditetom, i ovaj drugi svet, svet većinske populacije, u smislu razumevanja svakodnevnih problema s kojima se ovi ljudi, nažalost, susreću. Hvala.
Na član 2, amandman su, zajedno, podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Milisav Petković. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima gospodin Miroslav Petković.
Poštovano predsedništvo, gospođo Kalanović, dame i gospodo narodni poslanici, poslanici DSS su ovim amandmanom pokušali da dopune član 2. Naime, tražimo da se unese samo jedna rečenica, koja bi osobe s invaliditetom uključila u sve procese u kojima se odlučuje o njihovim pravima i obavezama. Ova obaveza je utvrđena i Strategijom za unapređenje položaja osoba s invaliditetom, koju je ova skupština usvojila 2006. godine. Mislimo da je dobro da već u načelima na kojima je postavljen ovaj zakon stoji i ova rečenica, koja je, ukratko, i najznačajniji zahtev osoba s invaliditetom i njihovih udruženja – da se, kada se odlučuje o njihovim pravima, oni u potpunosti uključe u sve procese odlučivanja. Mislimo da je dobro da već u načelnim postavkama ovog zakona to bude jasno i definisano.
Zahvaljujem. Na član 3, amandman je podnela narodni poslanik Gordana Rajkov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 4, amandman je podnela narodni poslanik Vesna Pešić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 5, amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Janković. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 6, amandman su, zajedno, podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Jovan Palalić. Da li neko želi reč? (Da) Ima reč gospodin Palalić.
Poštovana predsednice, poštovana ministarko Kalanović, dame i gospodo narodni poslanici, mi danas raspravljamo o jedno vrlo važnoj temi. Na početku svog izlaganja, želim da ukažem na jednu stvar koja već postaje manir Vlade, a to je da kada se raspravlja o ovako važnim stvarima nikada nema resornog ministra. Evo, juče smo raspravljali o Predlogu zakona o zapošljavanju i osiguranju u slučaju nezaposlenosti i resornog ministra Mlađana Dinkića nema. Danas, takođe, kada je u pitanju Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom, uz svo uvažavanje prisustva gospođe Kalanović, kada iznosimo ovakve argumente koji imaju za cilj da poprave ovaj zakon, želimo da čujemo i mišljenje ministra. Naravno, želimo da o tom pitanju i polemišemo. Nije ovo prvi slučaj. U prethodnom periodu, imali smo situaciju da Vlada, ispunjavajući formu, da ne može da joj bude prigovoreno poslovnički, pošalje nekoga od ministara, koji će kao nešto da zapiše, da nas sasluša i onda, navodno, prenese resornom ministru. Narodna skupština nikada nema povratnu reakciju o tome šta je stav ministarstva i Vlade, nakon polemike u Skupštini o pojedinim amandmanima. Jako je dobro podsetiti se, upravo, jučerašnje diskusije, koja je bila na zakon o zapošljavanju i osiguranju u slučaju nezaposlenosti, i, u vezi s današnjim zakonom, videti kako ova vlada i resorno ministarstvo vidi čitav ovaj koncept. S jedne strane, jučerašnja kritika je bila, kada je u pitanju zapošljavanje – da je to vrlo loš zakon, koji ima za cilj razgrađivanje vrlo važne institucije kao što je Nacionalna služba za zapošljavanje i ukidanje i smanjenje prava nezaposlenima, tj. potpuno isključivanje Nacionalne službe i gubitak njene samostalnosti. S druge strane, današnji zakon, o kome raspravljamo i koji je izuzetno važan, i treba da uložimo svi napor da njegov kvalitet bude što bolji, po našem mišljenju je nedorečen i, ono što je najvažnije, osobe s invaliditetom ne uključuje u najvažnije faze odlučivanja koje se tiču njihovih prava. Ja bih definisao razloge i naše amandmane u dve grupe. Na to se odnosi amandman koji smo koleginica Milica Vojić-Marković i ja podneli na član 6, a to je – da se vrlo jasno uspostavi redosled prioriteta. Znate, ako zakon kaže u svom nazivu da je to zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom, onda profesionalna rehabilitacija treba da bude nešto što će biti prioritet pre samog postupka zapošljavanja i, uopšte, mera za zapošljavanje osoba s invaliditetom. Profesionalna rehabilitacija je nešto što je vrlo bitno za osobe s invaliditetom, a to jeste skup mera i aktivnosti koje treba da pripreme i osposobe osobe s invaliditetom za zapošljavanje. Zaista je neverovatno da Vlada Republike Srbije odbija ovaj amandman. Želim da podsetim ovom prilikom, kada je u pitanju DSS, naše angažovanje i naš doprinos, naši napori koji su uloženi kada je u pitanju poboljšanje položaja osoba s invaliditetom, da je za vreme Vlade Vojislava Koštunice donet Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba s invaliditetom i Strategija unapređenja položaja osoba s invaliditetom u Srbiji. Cilj je da ovaj zakon, koji treba da sve operativno i vrlo konkretno razradi, bude zaista u funkciji osoba s invaliditetom. Mi smo kroz naše amandmane uložili maksimalni napor da se ovaj tekst zakona popravi. Ostaje, naravno, veliko pitanje, o tome ćemo govoriti kroz ostale amandmane – na koji način će Vlada, koja pokazuje ovakav odnos u samoj raspravi, neprisustvom resornog ministra, uopšte imati volju da sprovede ovako deklarativne odredbe koje se nalaze u ovom zakonu? Mi mislimo da neće imati nikakvu volju. Ovo je jedan potez, kao što je i zakon o zapošljavanju, koji je bio potreban ovoj vladi u situaciji ekonomske krize, da pokaže, navodno, dobru volju prema toj strukturi našeg stanovništva. Smatramo da ovaj zakon ima niz problema koje moramo da popravimo amandmanima i neverovatno je da Vlada ignoriše ovakve elementarne stvari – ono što je definisano u samom nazivu zakona, kroz svoje članove, potpuno drugačije ostvari. Znači, red prioriteta i uključivanje osoba s invaliditetom u odluke koje se njih tiču, odnosno zaista je neverovatno da Vlada takve elementarne stvari ignoriše. Hvala.
Na član 6, amandman je podnela narodni poslanik Vesna Pešić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 6, amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 6, amandman je podnela narodni poslanik Elena Božić-Talijan. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 6, amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 6, amandman je podneo narodni poslanik Milan Veselinović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 6, amandman je podnela narodni poslanik. Lidija Vukićević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 6, amandman je podneo narodni poslanik Boris Aleksić. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite gospođo Raguš.
Dakle, ono što je najčešće pitanje, a tiče se i najnovijih istraživanja – jeste da ne samo da su ljudi izgubili poverenje u političare, nego su, na prvom mestu, izgubili poverenje u institucije. To je ono što samo reflektuje nedostatak reformskog kursa i pogubno i pogrešno vođenje politike. Nepoverenje u institucije bi trebalo da bude dovoljan signal za uzbunu za sve one koji sprovode vlast na bilo kom nivou organizovanja. Nažalost, to nije situacija i mi sada govorimo o zakonu koji bi trebalo da osobama s invaliditetom vrati poverenje u institucije koje se nisu u dovoljnoj meri potrudile da saznaju nešto više o njima. Ako Nacionalna služba za zapošljavanje misli da će osoba s invaliditetom doći do nje i prijaviti problem koji ima, onda je to potpuno pogrešan pristup, iz više vrlo evidentnih i očiglednih razloga. Dakle, tu očigledno nešto ne štima. Nadam se da će ovaj predlog zakona makar pokrenuti način razmišljanja da se ovaj težak i bolan problem približi i stavi pred nas; jedino kada se učini vidljivim, može da se razmišlja kako da se unapredi život ovih ljudi. Međutim, zbog svih onih koji prate ovu raspravu, ili koji će je pratiti, pretpostavljam da ima dosta onih koji su zainteresovani za ovaj zakonski paket, ono do čega je došao SRS su konkretni podaci. Recimo, tiču se grada Niša i tu imamo podatak da oko 1000 invalida čeka posao. Informišemo se na osnovu pisanja sredstava informisanja, pa se, između ostalog, kaže da je za 1000 osoba s invaliditetom, evidentiranih u niškoj filijali Nacionalne službe za zapošljavanje, dobijanje posla pravi ''bingo'', budući da se, prema iskustvu iz invalidskih organizacija, poslodavci retko odlučuju na upošljavanje invalida, uprkos državnoj subvenciji od 120.000 dinara za obezbeđivanje radnog mesta za ove ljude. U gradskoj vlasti najavljuju da, uz organizovanje adekvatnih prekvalifikacija u narednom periodu, osobe s invaliditetom mogu da dobiju posao u gradskoj administraciji ili javnim preduzećima. Bojimo se da ovo neće biti poštovano, ovo su podaci s kraja 2008. godine, zato što je, kao što čujete, nadovezujem se na ono što sam malopre rekla, u praksi takav tretman osoba s invaliditetom da se čak i uz državne subvencije poslodavci najređe odlučuju da uposle takva lica. Između ostalog, kaže se, bar kada je reč o gradu Nišu, da u organizacijama osoba s invaliditetom broj njihovih zaposlenih članova procenjuju kao zanemarljiv, mada, nažalost, nema preciznih podataka o procentu ovih ljudi koji rade. Tu se postavlja pitanje da li su postojali projekti koji bi trebalo da, makar kroz start ap projekat, naprave bazu podataka u određenoj lokalnoj zajednici, koja bi skenirala situaciju, odnosno popisala lica s invaliditetom? Nemamo taj podatak. Nadamo se da ćemo ga dobiti. Takođe, prema izjavama sekretara Udruženja obolelih od cerebralne i dečije paralize, gospodina Ivana Pekovića, zapošljavanje osoba s invaliditetom je izuzetak, postoji svega nekoliko pozitivnih primera zapošljavanja u poslednje vreme. Uprkos uvreženom mišljenju koje sumnja u radne sposobnosti osoba s invaliditetom, ima toliko poslova koji oni mogu da obavljaju. Mi sve to znamo, ali problem će biti sve veći, s obzirom na to da je sve veći procenat ljudi koji ostaju bez posla, da finansijsku krizu mnogi poslodavci koriste kao izgovor da otpuštaju sve veći broj ljudi, koristeći to kao izgovor za nezapošljavanje osoba s invaliditetom. Voleli bismo da čujemo šta država u tom smislu može da preduzme, da li postoji konkretna strategija ili plan aktivnosti za 2009. godinu, koji, verujem, mora da bude izmenjen s obzirom na novonastale okolnosti, pad ekonomske aktivnosti u državi. Imamo i situaciju s Kraljevom. Informisani smo iz sredstava informisanja, između ostalog, da Kraljevčani s posebnim potrebama teško dolaze do radnog mesta. Od 700 osoba s invaliditetom u kraljevačkoj opštini, samo je dvoje uspelo da se zaposli kod privatnika. Dakle, tu, takođe, ne pomažu preporuke, zakonske olakšice, a ni fakultetske diplome, i očigledno je da je svest ta koja je najveći problem za uključivanje osoba s invaliditetom u radnu kategoriju stanovništva. Ono što, takođe, ovde možemo da vidimo, to su izjave magistra Živorada Veljovića. On je predsednik Društva invalida i rukovodilac kraljevačkog ''Hendikep centra''. On odslikava i te prilike u kojima se nalaze Kraljevčani s invaliditetom kada pokušaju da nekog poslodavca umole za radno mesto. Iskustva su vrlo teška, negde i bolna, međutim, ni oni sami sa sobom nisu potpuno načisto da li su u pitanju predrasude ili nešto drugo, ali činjenica je da se ova lica teško ili nikako zapošljavaju. Prema njegovim izjavama, u Kraljevu živi 700 invalida. Na evidenciji kraljevačkog tržišta rada nalazi se 568 invalida, među kojima se nalaze i osobe sa visokom stručnom spremom. Ono što je neverovatno, to je da se, i pored subvencija i predviđenih kazni za poslodavce, oni redovno oglušuju o nešto što bi trebalo da bude i zakonska obaveza, odnosno odredba pri zapošljavanju osoba s invaliditetom. Nismo sigurni na koji način će ovaj predlog zakona da natera poslodavce ili nadležne institucije da se više i češće bave potrebama lica s invaliditetom. Voleli bismo da čujemo na koji način mislite da se sprovede zakon, s obzirom na već postojeću praksu, koja nije nimalo sjajna. Pretpostavljam da imam još vrlo malo vremena za Poslaničku grupu.
Imate još 11 minuta.
Ovom prilikom završavam samo ovim podacima, a tokom rasprave u pojedinostima ću i vama i javnosti izneti, vama verovatno poznate, ali javnosti malo poznate podatke dobijene na osnovu jednog istraživanja koje se bavilo osobama s invaliditetom. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 6, amandman je podneo narodni poslanik Dragan Aćimović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 7, amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Ilić. Da li neko želi reč? (Da)
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, u vezi s Predlogom zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom, predložila sam amandman na član 7, tako što se u članu 7. stav 1. tačka 4, posle reči: „prihvati“, dodaju reči: „stručno odabranu i ponuđenu“. U toku sprovođenja rehabilitacije radi zapošljavanja osoba s invaliditetom, važno je da bude odgovarajuća obostrana saradnja i da prava treba da proisteknu iz obaveza. Baš zato, veoma je važno da u svemu bude u potpunosti poštovana svaka lična i profesionalna osobenost osoba s invaliditetom, te se mora ponuditi stručno procenjena i odabrana profesionalna rehabilitacija. Samo tako se daje obaveza da se određena prava osoba s invaliditetom moraju poštovati. Ovako neprecizna i uopštena obaveza stvara mogućnost za ispunjavanje samo formalne primene zakona i dovođenje u nekorektnu situaciju osoba s invaliditetom, koje zaslužuju veću pažnju i brigu ovoga društva. Da bi se iskoristilo dato pravo i prihvatila ponuđena obaveza, koja je imperativnog karaktera, neophodno je da ponuđena profesionalna rehabilitacija bude stručno odabrana, što je i garancija uspeha u postizanju profesionalne osposobljenosti i prilagođenosti. Neophodno je imati u vidu i potrebnu motivaciju osoba s invaliditetom, kojima se mora pomoći u osposobljavanju, stručnim usmeravanjem i otkrivanjem ličnih afiniteta. Usvajanjem ovog amandmana, tačka 4) člana 7. stav 1. bi glasila: „Osoba s invaliditetom ima obavezu da prihvati stručno odabranu i ponuđenu profesionalnu rehabilitaciju“. Hvala.
Na član 7, amandman je podneo narodni poslanik Jovan Damjanović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 7, amandman je podneo narodni poslanik Momčilo Duvnjak. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 7, amandman je podneo narodni poslanik Branimir Đokić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 7, amandman je podneo narodni poslanik Jadranko Vuković. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 7, amandman je podneo narodni poslanik Slobodan Vuković. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 7, amandman je podnela narodni poslanik Lidija Dimitrijević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 8, amandman je podnela narodni poslanik Vesna Pešić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 8, amandman je podneo narodni poslanik Dragan Živkov. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 8, amandman je podneo narodni poslanik Srboljub Živanović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 8, amandman je podneo narodni poslanik Nikola Žutić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 9, amandman je podnela narodni poslanik Vesna Pešić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 9, amandman, s ispravkom, podneo je narodni poslanik Oto Kišmarton. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 9, amandman je podnela narodni poslanik Jelena Budimirović. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Jelena Budimirović.
Poštovana predsedavajuća, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, u ime Poslaničke grupe Napred Srbijo, podnela sam amandman na Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom kojim predlažem izmene u članu 9. st. 3. i 4. SNS smatra da je neophodno izmeniti član 9, odnosno stavove 3. i 4, i postaviti određene vremenske okvire za postupanje organa nadležnih za procenu radne sposobnosti osoba s invaliditetom. Dakle, moraju se postaviti rokovi od 60, odnosno 15 dana, za odlučivanje o zahtevu, a iz razloga što nam je dobro poznata činjenica da organi penzijskog i invalidskog osiguranja i organizacije nadležne za poslove zapošljavanja vremenski dosta dugo odlučuju o zahtevima koji su u njihovoj nadležnosti, pa protiču neprimereno dugi rokovi dok podnosilac zahteva ne ostvari svoja elementarna prava. Stav SNS-a je, kada su u pitanju osobe s invaliditetom, da taj rok treba skratiti na najkraću moguću meru i taj postupak učiniti hitnim, pa je zato neophodno da organi koji su, po predlogu ovog zakona, ovlašćeni za procenu radne sposobnosti, imaju tu vrstu obaveze i ograničenja kada je u pitanju odlučivanje. Rok od 60 dana za donošenje nalaza, mišljenja i ocena u pogledu radne sposobnosti, za koje je nadležan organ veštačenja organizacije nadležne za poslove penzijskog i invalidskog osiguranja, primeren je i sasvim dovoljan da se napravi ovakva sveobuhvatna procena. Kada organizacija nadležna za poslove zapošljavanja primi navedeni nalaz, ostavlja se primereni rok od 15 dana da donese rešenje o proceni radne sposobnosti. Vremenski okviri koji su predloženi su primereni i sasvim dovoljni, te smatram da bio ovaj amandman trebalo prihvatiti. Hvala.
Na član 9, amandman su, zajedno, podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Miroslav Petković. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Miroslav Petković.
Poštovano predsedništvo, uvažena gospođo Kalanović, dame i gospodo narodni poslanici, DSS je podneo amandman na član 9, ali pre toga želim da kažem da Narodna skupština nije pekara. Mi ovde ne pravimo kifle i perece, već donosimo zakone. Ne radimo ovaj posao zato da bi predsednica Narodne skupštine izašla pred kamere i rekla da smo doneli 50, 100 ili 150 zakona, već, ukoliko razmatramo neki zakonski predlog, trudimo se, valjda, da on izgleda što bolje i da bude primenljiv u praksi. Upravo smo intervenisali na ovaj član zakona u tom pravcu, da bi on mogao da donese određene rezultate, koji bi odmah počeli da deluju. Naravno da znamo da ovu oblast i potrebe osoba s invaliditetom regulišu, praktično, tri ministarstva, ali, s obzirom na to da su ministri iz različitih stranaka, da iz medija često stičemo utisak da oni međusobno ne razgovaraju, ne komuniciraju, predložili smo da obavezu donošenja akta o pravima, troškovima, načinu i čitavom postupku zapošljavanja osoba s invaliditetom obavlja jedno ministarstvo, u konsultaciji s nadležnim ministarstvima za ovu oblast. Nije mi jasno zašto ovaj amandman nije prihvaćen, jer, verujte mi, imam invalida u porodici. Dobro znam koliko je teško da dođe do njihove integracije u društvu, da se zaposle i da se osećaju, makar malo, ravnopravni i jednaki sa većinskom populacijom u zemlji Srbiji. Želim još jednom da istaknem dobar primer, to je grad Čačak, koji je jednom ozbiljnom i promišljenom odlukom lokalne samouprave, u saradnji s nadležnim institucijama, odvojio određena sredstva u budžetu i aktivno se bavi politikom zapošljavanja osoba s invaliditetom. Pored toga što smo, već pre nekoliko godina, uklonili sve barijere za invalide, postavljanjem rampi i na pešačkim prelazima, i u svim značajnim institucijama odvojili značajna sredstva za njihovu integraciju, mislim da će jedno ministarstvo, u konsultaciji i dogovoru s nadležnim ministarstvima mnogo bolje obavljati ovaj posao, jer ako budemo čekali da tri ministra sednu da se dogovore, bojim se da će potrajati donošenje ovog akta i da će ovaj zakon biti još jedan u nizu neprimenljivih zakona koje je donela ova skupština.
Na član 9, amandman je podneo narodni poslanik Radiša Ilić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 9, amandman je podneo narodni poslanik Vladan Jeremić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 9, amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11, amandman je podnela narodna poslanica Radica Jocić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11, amandman je podneo narodni poslanik Ljubomir Kragović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11, amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11, amandman je podneo narodni poslanik Milorad Krstin. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11, amandman je podneo narodni poslanik Tomislav Ljubenović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11, amandman je podnela narodna poslanica Vesna Marić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11, amandman je podneo narodni poslanik Dušan Marić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 12, amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 13, amandman je podnela narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Moj amandman se odnosi na to da se u članu 13, posle stava 2, dodaje stav 3, koji glasi – propisani uslovi, kriterijumi i standardi za sprovođenje mera i aktivnosti profesionalne rehabilitacije osoba s invaliditetom redovno se objavljuju u pisanim i elektronskim sredstvima informisanja. Naime, osobe s invaliditetom treba redovno obaveštavati o svim merama koje se preduzimaju da bi se oni rehabilitovali. Sredstva informisanja, koja su dostupna, treba da kontinuirano prenose informacije o propisanim uslovima, kriterijumima i standardima za sprovođenje mera i aktivnosti profesionalne rehabilitacije. Na ovaj način bi celokupno društvo bilo obavešteno o koracima koji se preduzimaju da naši sugrađani koji imaju ovaj problem mogu ravnopravno da se društveno afirmišu. Na ovaj način bi se, takođe, stvorila pozitivnija atmosfera prema profesionalnoj rehabilitaciji osoba s invaliditetom. Osobe s invaliditetom čine najveću i najugroženiju manjinu na svetu, tako da oko 10% svetskog stanovništva živi s invaliditetom. To je preko 650 miliona osoba širom sveta, a ako se tome dodaju članovi njihovih proširenih porodica, dolazimo do zaprepašćujuće brojke od dve milijarde ljudi koji svakog dana žive s invaliditetom. Nažalost, za većinu osoba s invaliditetom u čitavom svetu, prodavnice, javni objekti i saobraćaj, pa čak i informacije, uglavnom su izvan domašaja. Kontinuirano bavljenje pitanjima informisanja osoba s invaliditetom o kriterijumima i standardima za sprovođenje mera i aktivnosti profesionalne rehabilitacije, a ne nekakav kampanjski tretman, ko obično, na ivici političke zloupotrebe, neophodan je kako za informisanje samih korisnika, tako i za informisanje cele populacije. Vrlo je važno da i osobe koje nemaju invaliditet razviju senzibilitet i dobiju informacije, jer svako će u jednom trenutku svog života, verovatno, iskusiti invaliditet, usled bolesti, udesa ili starenja. (Predsedavajuća: Dva minuta.) Samo još jednu rečenicu. Mi poslanici smo dobili ovu publikaciju koja bi trebalo da nam pruži osnovne informacije o ostvarivanju prava osoba s invaliditetom. Ne bi bilo loše da u nekom od pisanih ili elektronskih medija budu prezentovani bar delovi ove publikacije.
Na član 13, amandman je podneo narodni poslanik Bojan Mladenović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 13, amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 13, amandman je podneo narodni poslanik Slađan Mijaljević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 13, amandman je podneo narodni poslanik Marko Milenković. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 13, amandman je podneo narodni poslanik Vlada Milojković. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 13, amandman je podneo narodni poslanik Dejan Mirović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 13, amandman je podneo narodni poslanik Goran Mihajlović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 13, amandman je podneo narodni poslanik Ognjen Mihajlović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 14, amandman je podneo narodni poslanik Paja Momčilov. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 15, amandman je podneo narodni poslanik Mirko Munjić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 15, amandman je podneo narodni poslanik Milan M. Nikolić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 15, amandman je podnela narodna poslanica Gordana Paunović-Milosavljević . Da li neko želi reč? (Ne) Na član 19, amandman je podnela narodna poslanica Ljiljana Miladinović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 19, amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 21, amandman je podneo narodni poslanik Zoran Babić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Zoran Babić.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, na osnovu člana 147. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, u ime Poslaničke grupe Napred Srbijo, SNS-a, podneo sam amandman na član 21. Predloga zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom. U članu 21, stav 1, koji se ovim amandmanom ukida, naveli ste: „Nezaposlena osoba sa invaliditetom za vreme trajanja rehabilitacije ne zasniva radni odnos“. Ovakva formulacija je suvišna, opterećuje tekst zakona, najblaže rečeno, nema smisla i kosi se s nedavno usvojenim Zakonom o zabrani diskriminacije. Čitav zakon ima nameru da zaštiti prava osoba s invaliditetom, a ovaj stav, koji je ovim amandmanom predložen za brisanje, upravo je suprotan duhu zakona, time što onemogućava zasnivanje radnog odnosa za vreme rehabilitacije. Ni urođeni, ni stečeni invaliditet nije željeni izbor pojedinca, već produkt dugogodišnjeg rada u teškim uslovima, radi zadržavanja posla i rešavanja osnovnih egzistencionalnih problema. Predlagač zakona je već u članu 12. naveo da pod profesionalnom rehabilitacijom osoba s invaliditetom podrazumeva organizovanje i sprovođenje programa mera i aktivnosti u cilju osposobljavanja za odgovarajući posao i jasno je da se radi o sticanju određenih sposobnosti koje će osobama s invaliditetom olakšati pronalaženje posla i promenu postojećeg radnog mesta. Zadržavanje stava 1. u članu 21. dodatno omalovažava i diskriminiše osobe s invaliditetom, kojima i u toku trajanja rehabilitacije treba dati mogućnost za sticanje radnog odnosa, što bi rezultiralo poboljšanjem njihovih životnih uslova, i zato predlažem da ovaj amandman prihvatite. Hvala vam.
Na član 21, amandman je podnela narodna poslanica Zlata Đerić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Ispred Poslaničke grupe NS-a podnela sam amandman na član 21. Predloga zakona o profesionalnoj rehabilitaciji za zapošljavanje osoba s invaliditetom, gde se u stavu 2. tačka 2), cifra "20%" zamenjuje cifrom "40%". Obrazloženje je da naknada za osobu s invaliditetom u visini 20% od minimalne zarade nije dovoljna i svakako je treba uvećati. Minimalna zarada u celokupnom iznosu, kakav se danas predviđa zakonom, nije dovoljna da zadovolji osnovne potrebe, a 20% nije ni adekvatna pomoć osobi s invaliditetom koja je prihvatila novi program i ušla u program profesionalne rehabilitacije. Uvećanje koje podrazumeva 40% od minimalne zarade bi donekle bila pomoć koja bi osobi s invaliditetom mogla istinski biti stimulacija da se opredeli za uključivanje u program mera i aktivnosti, pre svega, ako imamo u vidu da ovaj zakon donosimo da bismo promenili svest novih poslodavaca, a znamo koliko je to teško i s kakvim se problemima suočavamo i kod zdravih zaposlenih ljudi prilikom svakodnevnog otpuštanja. Želimo da ovim zakonom verujemo u savest i buđenje savesti kod poslodavaca i kod celokupne populacije, svih građana Srbije prema ovoj grupi ljudi. Cilj ovog zakona jeste angažovanje svih društvenih resursa, pa i ekonomskih, da se osobama s invaliditetom pomogne u njihovom uključivanju u život, pre svega, pravom na rad i uključivanje u radni odnos. Osećanje sigurnosti, osećanje korisnosti sebi i svojoj društvenoj zajednici bitno pomaže u tome. Ovo je osetljiv zakon i posle njegovog predloga, koji smo imali i koji smo se trudili svi u svim poslaničkim klubovima da kvalitetno popravimo, što se pokazuje i brojem i sadržajem amandmana, smatram da će vrlo brzo ovaj zakon morati da doživi nove promene u praksi, ali ga treba što pre početi primenjivati. Ono što nije dobro, to je da se tim zakonom ne bavi ozbiljnije, što sam već u svom načelnom izlaganju rekla, pre svega, Ministarstvo rada i socijalne politike, jer ne smatram da je Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja u potpunosti kompetentno da odgovori ovakvom zadatku. Više mi to izgleda kao neki marketinški trik nego na stvarno bavljenje ovim najosetljivijim problemom našeg radno zaposlenog stanovništva.
Na član 21, amandman je podneo narodni poslanik Ljubiša Petković. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 22, amandman je podnela narodni poslanik Dušanka Plećević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 23, amandman je podneo narodni poslanik Vitomir Plužarević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 28, amandman su, zajedno, podneli narodni poslanici Milica Vojić-Marković i Jovan Palalić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić.
Poštovana predsedavajuća, poštovana ministarko Kalanović, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman, u stvari, ukazuje na drugu grupu primedaba koje je Poslanička grupa DSS-a iznela na Predlog ovog zakona. Zaista je neverovatno da u jednoj ideji, koja je dobra, da se formira budžetski fond koji će se baviti problemima osoba s invaliditetom ne učestvuju predstavnici osoba s invaliditetom. Prosto, kad se izanaliziraju svi zakoni o kojima smo raspravljali ovih dana, kada su u pitanju razne institucije koje su bile predmet rasprave ovog parlamenta, od Fonda za razvoj, Nacionalne službe, evo, sada vidimo i ovog budžetskog fonda, sve je polako gurano isključivo u nadležnost Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja, pa i upravljanje budžetskim fondom. Kao što smo juče kritikovali funkcionisanje Nacionalne službe, da oni koji su zainteresovani da se politika zapošljavanja sprovodi kvalitetno i efikasno ne učestvuju i neće imati priliku da učestvuju u formiranju te politike kroz organe Nacionalne službe, sada postavljamo pitanje – zašto nije dat prostor onima koji su najviše zainteresovani za primenu ovog zakona, osobama s invaliditetom, da učestvuju u upravljanju budžetskim fondom, u trošenju sredstava, pogotovo za profesionalnu rehabilitaciju koja treba da bude ključ ovog zakona? Prosto je neverovatno kolika se koncentracija moći formira u jednom ministarstvu, a da drugi zainteresovani subjekti u ovako važnom procesu, kao što je proces profesionalne rehabilitacije osoba s invaliditetom, koji su najzainteresovaniji da vide kako će sredstava biti usmeravana kada su u pitanju njihova prava i obaveze, ne učestvuju. Molim Vladu Republike Srbije da ozbiljno razmotri ovaj amandman, da da mogućnost predstavnicima osoba s invaliditetom da učestvuju u upravljanju budžetskim fondom. Nikakav to problem neće biti za samo ministarstvo, koje iovako ima previše nadležnosti i previše obaveza. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Gospođo predsedavajuća, gospođo ministre, poslanici DSS-a su podneli amandman, predviđajući da ovim fondom upravljaju osobe s invaliditetom. Smatrali smo da novi stav treba dodati ovom članu, zato što bi to bio korektan odnos prema tim osobama. Ali, postoji i drugi razlog zbog čega smo podneli ovaj amandman. Zašto? Zato što vam ne verujemo ništa, zato što vam ne veruju ni građani Srbije, zato što ste ih prevarili, jer ste obećali građanima Srbije 200 hiljada novih radnih mesta, jer ste obećali hiljadu evra besplatnih akcija. Šta danas imamo u Srbiji? Imamo jad, bedu i očaj, pretnju ljudi da će od sebe napraviti invalide, jer su ostali bez posla. To je realno stanje i to je slika u Srbiji danas. Drugo pitanje je, juče resorni ministar, koji je zadužen kao predstavnik Vlade, nije bio da odgovori na neka pitanja poslanika – šta je to preče za jednog ministra koji predstavlja zakon nego da odgovara na pitanja poslanika, da objasni neke primedbe i da da neke odgovore na opravdane primedbe poslanika i na pisane amandmane? Da li postoje neka preča posla? Gde je ministar Dinkić već dva dana? Kada ste prevarili građane Srbije pravljenjem jedne politike privida, a politika privida je da je Vlada odgovorna, a Vlada je neodgovorna i nesposobna, ta politika privida nas tera da govorimo ove stvari da bi javnost Srbije videla kakva je prava slika i kakvo je stanje duha u Srbiji. Zato smo podneli ovaj amandman, smatrajući da ove osobe moraju biti uključene u upravljanje ovim fondom.
Na član 30, amandman je podnela narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 32, amandman je podnela narodni poslanik Gordana Rajkov. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Gordana Rajkov.
Poštovano predsedništvo, uvažena ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, podnela sam amandman na član 32, na predlog organizacija osoba s invaliditetom, a amandman se odnosi na subvenciju koja se daje poslodavcima kada prvi put zapošljavaju osobe s invaliditetom bez radnog iskustva. U ovom amandmanu smo predlagali da ova subvencija iznosi 80% od prosečnog ličnog dohotka u Republici, za razliku od minimalne zarade, kako se predviđa ovim članom. Iskustva koja smo imali 2005. i 2006. godine, kada je Nacionalna služba za zapošljavanje predviđala svojim konkursima naknadu, odnosno subvenciju od 80% za zapošljavanje osoba s invaliditetom prvi put, bila su veoma pozitivna i u tom periodu se zaposlilo preko 300 osoba s invaliditetom. Stoga, postoji bojazan osoba s invaliditetom na čiji predlog sam ovaj amandman podnela da ova subvencija sada, u iznosu minimalne zarade, ne bi bila dovoljna da se stimulišu poslodavci da zapošljavaju osobe s invaliditetom. Drugi razlog za podnošenje ovog amandmana, koji se možda čini još i važnijim, jeste u formulaciji, jer davanjem subvencije u visini minimalne zarade zakonodavac indirektno šalje poruku društvu da rad osoba s invaliditetom i nije vredniji od minimalca. Na taj način se nehotice podstiče ionako rasprostranjena predrasuda o manjim sposobnostima i produktivnosti osoba s invaliditetom. To su bili razlozi zašto smo podneli ovaj amandman. Želela bih, koristeći vreme Poslaničke grupe, da samo kažem da izražavam zadovoljstvo što je Vlada prihvatila neke od amandmana, posebno amandman na član 43, o kome je govorila koleginica Plavšić, koji će zaista otvoriti prostor za osobe sa smetnjama u mentalnom razvoju da ostvare svoje osnovno ljudsko pravo, pravo na rad, što do sada nisu mogli. Takođe bih želela da izrazim zadovoljstvo raspravom, koja se i danas vodi, poredeći je sa raspravom koja je bila 2006. godine, kada je bio donošen Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba s invaliditetom. Moram da kažem da danas mnogo više narodnih poslanika iz svih političkih partija argumentovano o ovom pitanju raspravlja. Mislim da je to jako važno, jer, ono što je pomenuto – problem treba da se učini vidljivim i da se daju informacije, ova rasprava danas zaista doprinosi tome. Naravno, nijedan zakon, pa ni ovaj, neće promeniti težak položaj osoba s invaliditetom. Koliko je on težak, zapravo, govori i cela ova rasprava danas. Naravno, važno je menjati svest, ali bih tome htela da dodam da je svest proces koji se dešava kroz godine, i mi poslednjih godina zaista imamo velike pomake na nivou zakonodavstva. Što to u praksi baš ne funkcioniše, jeste problem na kome treba da radimo. Međutim, kod menjanja te svesti, želela bih da dodam da to nije pitanje samo svesti da osobe s invaliditetom postoje, imaju ista prava i pitanja savesti, nego, ono što je jako značajno za poslodavce, zato što su oni biznismeni, hoće da ostvare profit i u njihovom interesu je da imaju radnika koji će najbolje da obavi posao, na najkvalitetniji način i za najkraće vreme. Želim da naglasim da se ovim zakonom i ta potreba zadovoljava, jer osobe s invaliditetom kvalitetno mogu da rade i njih treba zapošljavati zato što su dobri radnici, a ne samo zato što je ovo jedna kategorija koja je u teškom položaju.
Na član 34, amandman je podneo narodni poslanik Zoran Popović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 34, amandman je podneo narodni poslanik Dobrislav Prelić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 36, amandman je podnela narodni poslanik Zlata Đerić. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Ispred Poslaničke grupe Nova Srbija, podnela sam amandman na član 36, gde tražim da se u stavu 2. tački 2) cifra "10%" menja cifrom "20%", a odnosi se na procenat zapošljavanja invalidnih lica u privredni subjektima. Kod privrednih subjekata koji se bave zapošljavanjem osoba s invaliditetom je veoma važno povećati procenat uključivanja ovih osoba, koje veoma teško dolaze do zaposlenja. Zakonom se moraju odrediti svi oni koji su u obavezi da zapošljavaju invalidna lica i procenat od 10% je zaista nedovoljan i ne odgovara potrebama društva. Ako znamo da imamo 700.000 invalidnih lica, da je od toga 300.000 radno sposobno, a da je samo 13% njih u radnom odnosu, znači, oko 20.000 ljudi, onda vidimo da to ne odgovara stvarnim potrebama i bojimo se da praksa neće odgovoriti na pravi način ovom zakonu. Ono što treba da bude kod ovog zakona, kada on zaživi, napokon uočljivo i vidljivo, jeste njegova primena na delu. Svakako da je nedostatak sistemskih rešenja kod ovog osetljivog pitanja vidljiv i očekujem kvalitetnije promene u zakonodavstvu i nadalje. Očekujem da u tome budemo jedinstveni, jer to je problem koji se tiče svih nas i koji nas pogađa i većina političkih aktera i institucija je iskreno zainteresovana da se ovaj problem reši, ali moramo voditi računa o tome da, pre svega, nismo realno u mogućnosti da odgovorimo onome o čemu transparentno pričamo, da to ne bude prazna priča, da mi svakodnevno imamo radikalizaciju štrajkova. Vodite računa o tome da će iz ovih štrajkova izaći novi invalidi, da će se broj invalidnih lica povećati. Mi otpuštamo zdrave, bojim se da nećemo moći, osim ovako deklarativno i marketinški, da zaista odgovorimo na potrebe ovih lica.
Na član 40, amandman je podnela narodni poslanik Marina Raguš. Da li neko želi reč? (Da)
Namera SRS-a jeste da se zaista zaštite ranjive kategorije stanovništva. Bojim se samo da će izuzetan procenat radno sposobne populacije u Srbiji polako, ali sigurno, postati ranjiva kategorija, u smislu da država treba da se pozabavi ekonomskom i socijalnom sigurnosti svih onih koji će ostati bez posla. Međutim, kada govorimo konkretno o ovom amandmanu, ono što nas je ražalostilo jeste da amandman nije prihvaćen. Mi smo tražili da se u članu 40. stav 1, iznos od 50% zameni sa 60%, s ovim obrazloženjem. U vreme globalne ekonomske krize, smatramo da je ova kategorija ljudi jedna od najugroženijih, tako da predloženim amandmanom pokušavamo da invalidi imaju veću socijalnu sigurnost i samostalnost. Takođe, SRS se zalaže za što veću i širu profesionalnu rehabilitaciju osoba s invaliditetom i za što masovnije zapošljavanje na mestima za koja su profesionalno osposobljeni, kao i da se poštuju prava osoba s invaliditetom. Osuđuju se sve vrste diskriminacija osoba o kojima je reč. Zalažemo se za princip jednakosti. SRS, takođe, smatra da prilikom procene radne sposobnosti i prilikom mogućnosti zaposlenja postoji mogućnost zloupotrebe, tako da se predloženim amandmanom bori protiv potencijalnih vrsta zloupotreba. Smatramo da je profesionalna rehabilitacija invalida neophodna, a protiv smo diskriminacije i zloupotreba koje mogu da vrše poslodavci, na osnovu iskustava koje imamo. Ovde najavljujem da ću koristiti preostalo vreme za Poslaničku grupu SRS-a, pretpostavljam da je to koliko minuta. (Predsedavajuća: Na raspolaganju vam je 11 minuta kao vreme.) Sveukupno? Hvala puno. Ostali smo dužni nekoliko informacija. Zaista smo se potrudili da na određeni način učestvujemo u ovoj raspravi, smatrajući da je ovo jedno od vrlo značajnih pitanja. Mislimo da baš ovakvim pristupom doprinesemo onome o čemu govorimo sve vreme, a to je da se podigne svest, da se problem učini vidljivim i da se urede konkretna rešenja, pa da makar govorimo o problemima s kojima se suočavamo, ne bismo li taj svet, paralelni svet ljudi s invaliditetom bilo koje vrste učinili bliskim svima nama i sa margina društva ga uključili u centar društvene akcije i razumevanja. Ono do čega smo došli jesu podaci na osnovu istraživanja o zapošljavanju i samozapošljavanju osoba s invaliditetom u Srbiji, nama zanimljivi u onom kontekstu koliko se puno pažnje posvetilo te godine. Reč je o periodu od šest godina, između 2000. i 2006. godine. Iskreno, kao osobi koja posmatra određena društvena kretanja i određene društvene pojave, vrlo mi je zanimljivo kako se kreće i živi jedan problem i kako se društvo, država, institucije države odnose prema tom problemu. Na početku i na kraju, to je stepen organizovanosti države, stepen zrelosti i njene jačine. Ono što je dobijeno kao podatak jeste da je u periodu između 2000. i 2006. godine povećano interesovanje za probleme s kojima se suočavaju svakodnevno osobe s invaliditetom u Srbiji, prevashodno zahvaljujući saradnji na svim poljima, na prvom mestu, s međunarodnom zajednicom. Ono što moram da naglasim, jeste da često posegnemo, kada je reč o ovakvim temama, za primerima koji dolaze iz razvijenog sveta. Onda smo u situaciji da poredimo neuporedive kategorije. Reč je o društvima koja iza sebe imaju dugogodišnju tradiciju, o društvima koja su socijalno stabilna, ekonomski oporavljena, koja nemaju probleme koje ima država Srbija. Imamo utisak da se u Srbiji samo pokreću određeni problemi sa dna ove reke koja teče već godinama i onda se voda, uglavnom, zamuti, ali rešenja vrlo malo ima. Najčešće pokušavamo da uporednom praksom shvatimo na koji način može da se reši određena situacija, ali do tog rešenja ne dolazi i pokušavamo da shvatimo zašto ne dolazi do rešenja, jer svi mi, bez ovih uporednih primera, znamo kako se pristupa određenim problemima. Nadamo se da ćemo čuti zašto je to tako i kakva su predviđanja posle stupanja na snagu ovog zakona. Međutim, zbog javnosti, a u kontekstu podizanja svesti, ne bi bilo loše napomenuti da postoje društva koja su se u nekom periodu, gde se sada mi nalazimo, suočila s ovim problemom na sledeći način. Belgija, Holandija i Švedska, recimo, predvidele su mogućnost zamrzavanja prava na period do četiri godine, što znači da ukoliko osoba s invaliditetom ostane bez posla, nastavlja da prima beneficije. Pomenute zemlje to sebi mogu da priušte, zato što su u potpuno drugačijem socijalnom i ekonomskom okruženju. Situacija sa državom Srbijom nije takva i ne znam da li bi period zamrzavanja prava u slučaju gubitka posla, makar i na godinu, eventualno dve, mogao da znači nešto ovim ljudima i da li bi država Srbija mogla to da isprati. Takođe, zemlje EU su se od 2003. godine angažovale, ovo je zanimljiv deo i to bi trebalo da imaju na svom dnevnom redu sve organizacije koje se bave ovim problemom, na integraciji ugroženih grupa kroz treninge i obuke. Takođe, daju finansijske stimulacije poslodavcima, kao i start ap kredite za otpočinjanje sopstvenog biznisa. Na ovu populaciju usmeren je najveći deo ukupnih troškova za aktivne mere zapošljavanja, recimo, u Norveškoj – čak 80,3%, Švedskoj – 44, Danskoj – 34%. U Nemačkoj su uspeli da poželjnu kvotu zapošljavanja ispune kroz fleksibilne oblike angažovanja i četvoročasovno radno vreme. U Poljskoj se poslodavac oslobađa jednog dela davanja ukoliko traži usluge, primera radi, računovodstva ili nabavljanja poslova iz tzv. zaštitnih radionica, a u Velikoj Britaniji njihovi proizvodi imaju sopstvenu prepoznatljivu robnu marku. To su iskustva zemalja, kao što sam rekla malopre, koje su, ipak, mnogo decenija otišle unapred u odnosu na Srbiju, iz prostog razloga što su to ekonomski stabilne zemlje koje sebi mogu da dozvole takav pristup rešavanju problema. S druge strane, postoje pristupi kroz nevladin sektor, kroz malo pojačaniju ulogu države u smislu približavanja onog što bi trebalo sve nas da zanima. Na početku rasprave na ovu temu jeste kako izgleda jedan dan osobe s invaliditetom, kakva su njena razmišljanja i koji su problemi koji muče te ljude. Ukoliko se to učini vidljivim, čini mi se da će sve institucije odreagovati na pravi način. Ono što se između redova vidi, kroz uporednu praksu, jeste i sledeći primer, a to je da država probleme, kada ih rešava, ne rešava linearno, nego odredi određene prioritete. Čuli smo tokom diskusije prethodnih kolega i da je vrlo bitno, kada se problem učini vidljivim, da se odrede prioriteti u siromašnoj državi kakva je Srbija i da se, makar u određenim prioritetima, postignu maksimalni efekti. To je primer dobre prakse, koja može da se primeni onda i u drugim situacijama i u drugim primerima. To bi bio dobar znak, dobar signal za sve ostale ranjive i ugrožene kategorije stanovništva da država vodi brigu o njima na određen konkretan i sprovodiv način. Čini mi se da bi to povratilo poverenje u institucije sistema. S obzirom na to da mi je ostalo malo vremena, a ovo je moje poslednje javljanje u ovom posebnom režimu kada su moje kolege isključene iz ovog redovnog zasedanja, neću imati puno vremena da pročitam sve, nadam se da sam kolege iz SRS-a na dostojan način predstavila tokom ovog zasedanja. Nadam se da će celokupna situacija poslužiti kao dobar podsticaj za razmišljanje da se napravi konstruktivna politička klima, u okviru koje ćemo svi zajedno da radimo na unapređenju života i stvaranju atmosfere u kojoj će svi živeti životom dostojnim čoveka, bez obzira iz koje političke opcije dolazili. Na prvom mestu, nadam se da će, konačno, u Srbiji parlamentarizam da bude na mestu koje mu pripada i da će se poštovati ono što su osnove demokratije, a to su demokratska načela i procedure, i, na prvom mestu, stvaranje dobre političke volje. Zahvaljujem građanima Srbije što su imali dovoljno strpljenja da, umesto svih mojih kolega, gledaju sve vreme samo mene. Uskoro se i oni vraćaju, nadam se da će konačno Parlament da poprimi onu pravu, i opozicionu i pozicionu, atmosferu, kakvu Srbija zaslužuje. Hvala svima vama.
Na član 41, amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 42, amandman je podneo narodni poslanik Milovan Radovanović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 42, amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 43, amandman, s ispravkama, zajedno su podneli narodni poslanici Snežana Stojanović-Plavšić i Gordana Rajkov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, s ispravkama, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, s ispravkama, pravno moguć, pa konstatujem da je on postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 43, amandman je podnela narodni poslanik Vesna Pešić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 43, amandman je podneo narodni poslanik Filip Stojanović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 43, amandman je podneo narodni poslanik Sulejman Spaho. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 43, amandman je podneo narodni poslanik Dragan Stevanović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 44, amandman je podnela narodni poslanik Gordana Rajkov. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman, pravno moguć, pa konstatujem da je amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 44, amandman je podneo narodni poslanik Dragan Todorović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 45, amandman je podnela narodni poslanik Marina Toman. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 46, amandman je podneo narodni poslanik Milan Škrbić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 48, amandman je podneo narodni poslanik Milan Avramović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 49, amandman je podneo narodni poslanik Boris Aleksić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 49, amandman je podneo narodni poslanik Dragan Aćimović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 50, amandman je podnela narodni poslanik Elena Božić-Talijan. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 50, amandman je podneo narodni poslanik Milorad Buha. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 50, amandman je podneo narodni poslanik Milan Veselinović. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 54, amandman je podnela narodni poslanik Lidija Vukićević. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 55, amandman je podneo narodni poslanik Stefan Zankov. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Stefan Zankov, a posle njega narodni poslanik Rade Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime Poslaničke grupe Napred Srbijo – SNS, podneo sam amandman na Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom, kojim predlažem skraćenje rokova za obavezu zapošljavanja osoba s invaliditetom od strane poslodavaca u odnosu na dan stupanja na snagu ovog zakona, sa 12, na šest meseci. Osnovni razlog jeste činjenica da postoji veliki broj ovakvih osoba, koje poseduju kvalifikacije, a nezaposlene su. U Srbiji je, uopšte, veliki procenat osoba s invaliditetom koji su diskriminisani. Na neki način, to su ljudi koji su, zajedno sa svojim porodicama i najbližim okruženjem, uložili nadljudske napore, u zavisnosti od stepena invaliditeta, u svoje školovanje i treba im pružiti dodatnu podršku i motivaciju u životu. Dakle, poslodavci se moraju što pre suočiti, najpre, s obavezom zapošljavanja određenog broja osoba s invaliditetom, a onda i sa zakonskim kaznama kao sankcijom ukoliko ne ispoštuju zakonsku obavezu. Bitno je da ovaj zakon što pre dobije i svoju praktičnu vrednost u što kraćem roku, da ne bi, kao i veliki broj drugih zakona kojima se pružaju određena prava građanima Republike Srbije, a ovde se radi o kategoriji stanovništva kojoj je pomoć neophodna, ostao mrtvo slovo na papiru, ili da, zbog rokova koji su ostavljeni, to bude obaveza neke buduće vlade. Vaše obrazloženje zašto ne možete da prihvatite amandman –zbog procesa profesionalne rehabilitacije, jer je, navodno, neophodno pripremiti određeni broj osoba s invaliditetom za tržište rada pre zasnivanja radnog odnosa, neubedljivo je, dok je pozivanje na svetsku ekonomsku krizu i zabranu zapošljavanja u javnom sektoru krajnje uvredljivo. Treba uvek imati na umu da je osnovna funkcija države, i za to moraju da postoje sredstva, upravo briga o onima kojima je pomoć potrebna, koji ne mogu potpuno sami da idu kroz život, a, u okviru toga, osnovna funkcija Narodne skupštine Republike Srbije jeste da stvori što bolje zakonske uslove i okolnosti za tako nešto. Zbog toga mislim da je potrebno skratiti ovaj rok i pozivam vas još jednom da razmislite i, eventualno, glasate za ovaj amandman. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Radojko Obradović.
Gospođo potpredsednice, kolege i koleginice narodni poslanici, gospođo ministarka, govoriću u vremenu koje je na raspolaganju našoj poslaničkoj grupi, ali ću se osvrnuti i na čitavu ovu sednicu, pošto ovom tačkom dnevnog reda završavamo sednicu, odnosno dve sednice koje su bile u toku. Kolege iz Poslaničkog kluba DSS-a su do detalja govorile o ovom zakonu i u raspravi u načelu i u pojedinostima. Predložili smo i veliki broj amandmana. DSS ima i sporazum o saradnji sa Nacionalnom asocijacijom osoba s invaliditetom. Zajedno s njima smo i pripremali neke od amandmana i mi ćemo ovaj zakon podržati, ako se amandmani koji bitno popravljaju ovaj zakon, a koje smo mi predložili, usvoje. Smatramo da je ovaj zakon neophodan, ali i da mora da se popravi predloženim amandmanima. S druge strane, red je da se osvrnemo na dve sednice koje završavamo danas, a koje smo imali prethodnih mesec dana. Latinska poslovica kaže – ponavljanje je majka nauke, ali ponavljanje u smislu stalnog obnavljanja i ponavljanja nekih stvari, a ne u smislu ponavljanja razreda i učenja na sopstvenim greškama. Imali smo dve sednice sa 50-ak tačaka dnevnog reda. Počeli smo s državnim grbom, zastavom i himnom, odnosno izbacivanjem jedne poslaničke grupe, nastavili zakonima o zaštiti životne sredine, zakonima o političkim strankama, zakonima o Fondu za razvoj, brojnim ratifikacijama i, naravno, usvojili smo prvi rebalans budžeta u ovoj godini. Rečeno nam je da su brojni od ovih zakona reformski i da će bitno popraviti stvari. Mastilo se na nekim od usvojenih zakona, a usvojen je budžet pre nekoliko dana, još nije osušilo, a ministarka Diana Dragutinović je danas najavila nove mere, pod uslovom da ove neće biti završene, a guverner je juče rekao ne da će biti minus 2%, kako je usvojeno u budžetu, nego će biti minus 6%, uz velikih optimizam, a verovatno minus 7% pad bruto društvenog proizvoda. Ako smo imali rebalans kada smo pretpostavili da će biti minus 3%, pa se ispostavilo da je minus 2%, onda je potpuno jasno da nas čeka novi rebalans, pošto neće biti minus 2, nego će biti minus 6 ili minus 7%. Pad bruto društvenog proizvoda od 5% znači pad industrijske proizvodnje, ili pad industrijske proizvodnje uzrokuje jedan ovakav pad bruto društvenog proizvoda, a sve to zajedno znači nove nezaposlene, a u ovom trenutku ih ima svakog meseca 12 hiljada novih. Rečeno nam je da rebalans predstavlja jedan od oblika štednje, a u isto vreme iz Direkcije za imovinu nam kažu da u ovom trenutku postoji zahtev za 50 hiljada kvadratnih metara poslovnog prostora koji je potreban državnim ministarstvima, agencijama i ostalim državnim organima. Kakva je to štednja, ili kako ćemo smanjiti administraciju, ako nam je potrebno 50 hiljada kvadratnih metara? Ako je prosečan stan 50 kvadrata, potrebno je napraviti jedno naselje od hiljadu stanova da se samo smeste državni organi. S jedne strane, pričamo o regionalizaciji, a ne pada nam na pamet da neku od tih agencija preselimo u Kosjerić, kod gospodina Vukadinovića, ili u neki drugi grad Srbije. S druge strane, priča se o aranžmanu sa MMF-om, a taj aranžman, ili taj tekst sporazuma je tajna za narodne poslanike. Ono što je tajna za narodne poslanike u Skupštini Srbije, postoji na Internet sajtu MMF-a. Sve ono o čemu mi nagađamo i čitamo iz novinskih članaka, možemo da pročitamo na sajtu te međunarodne organizacije, pa, između ostalog, i da je deo tog aranžmana privatizacija "Galenike" u 2009. godini, privatizacija "Telekoma" i "Aerodroma" u 2010, pa da je privatizacija "Elektroprivrede Srbije" u 2011. godini. Takođe, da je obaveza, ako se ne realizuju prihodi u meri u kojoj su planirani, a guverner kaže da neće biti realizovani, odnosno mera –povećanje PDV-a. Znači, nema potrebe da gatamo i da nagađamo nešto što već piše i nešto što je već poznato i jasno. Naravno, ako se prihodi ne realizuju u meri u kojoj je predviđeno, moraće se ići na smanjenje plata u svim onim oblastima u kojima nisu smanjene, kao i na reformu sistema penzionog osiguranja. Nema potrebe da čekamo trenutak da se nešto desi, potrebno je da država i Narodna skupština reaguju na vreme, da ukažu na sve probleme i da o svemu tome vodimo ozbiljnu raspravu. Ko je u pravu? Da li je u pravu guverner Narodne banke, ili je u pravu Vlada Republike Srbije i statistički podaci, koji jasno govore o trendovima i o ozbiljnosti situacije u kojoj se nalazimo? Mi smo na sve to ukazivali. Kažem – ponavljanje je majka nauke i stalno treba ukazivati na sve te stvari. Dakle, kada dođe novi rebalans, da ne budemo iznenađeni onim što bude u septembru ili oktobru. Bord direktora MMF-a zasedaće 11. maja i postoji puno razloga da mi kao DSS podržimo hitno donošenje sporazuma iz aranžmana sa MMF-om i da Srbija stane u red sa Islandom, Mađarskom, Češkom, Litvanijom. U svim tim zemljama, neposredno po potpisivanju ovog aranžmana, pale su vlade i raspisani su novi izbori. Prema tome, što pre u aranžman sa MMF-om.
Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnica predlagača želi da da završnu reč? (Ne) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 50. tačku dnevnog reda – PREDLOG KANDIDATA VISOKOG SAVETA PRAVOSUĐA ZA IZBORNOG ČLANA PRVOG SASTAVA VISOKOG SAVETA SUDSTVA IZ REDA SUDIJA OPŠTINSKIH SUDOVA Za ovu tačku dnevnog reda primili ste predlog kandidata Visokog saveta pravosuđa za izbornog člana prvog sastava Visokog saveta sudstva (broj 119-1353/09 od 7. aprila 2009. godine). Takođe ste primili i Izveštaj Odbora za pravosuđe i upravu povodom razmatranja ovog predloga. Pre otvaranja pretresa, podsećam vas da, prema članu 163. stav 3, a shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi 5 časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, odnosno Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik dr Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori jednom, do pet minuta. Poslaničke grupe nisu dostavile nikakve posebne informacije o ovlašćenim predstavnicima, te otvaram pretres o Predlogu kandidata Visokog saveta pravosuđa za izbornog člana prvog sastava Visokog savet sudstva iz reda sudija opštinskih sudova. Da li izvestilac Odbora za pravosuđe i upravu, narodni poslanik Boško Ristić, želi reč? (Ne) Nije prisutan. Na sednici Odbora za pravosuđe i upravu, mišljenja su izdvojili narodni poslanici Zoran Krasić, Vjerica Radeta, Petar Jojić, Mirko Munjić i Boris Aleksić. Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? Navedeni poslanici su, kršenjem odredaba Poslovnika Narodne skupštine, kažnjeni isključenjem sa sednice, te ne mogu da dobiju reč. Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Ne) Da li ima prijava za reč u redosledu? (Ne) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, s redosledom narodnih poslanika, mogle da podnesu sve poslaničke grupe, a pošto nisu, odnosno na listama poslaničkih grupa sa prijavama za reč nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja pretresa pitam – da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika Narodne skupštine? (Ne) Zaključujem pretres o predlogu kandidata za izbornog člana prvog sastava Visokog saveta sudstva iz reda sudija opštinskih sudija. Pošto smo obavili pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu kandidata za izbornog člana prvog sastava Visokog saveta sudstva iz reda sudija opštinskih sudova. Time smo iscrpli dnevni red Četvrte sednice redovnog zasedanja. Pošto smo završili raspravu o svim tačkama dnevnog reda Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja, saglasno članu 85. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović će vas naknadno obavestiti o tačnom datumu, odnosno danu i času održavanja dana za glasanje o svim tačkama dnevnog reda Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Hvala vam.