Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, dozvolite mi da vam u ime Vlade Republike Srbije predstavim Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama. Inače, želim da vam kažem da sam ja ovlašćeni predstavnik Vlade povodom ovog zakona, zato što Komesarijat za izbeglice ne može da bude ovlašćeni predlagač, da tako kažem, i ne može da učestvuje u radu Narodne skupštine Republike Srbije, u smislu da uzme reč, a, imajući u vidu da je Ministarstvo unutrašnjih poslova drugostepeni organ u nekim pitanjima kada je izbeglički problem u pitanju zato je i bila odluka da ja danas ovde predstavljam Vladu Republike Srbije. Kao što znate, Republika Srbija pruža utočište najvećem broju izbeglica u Evropi. Prema podacima UNHCR jedna je od pet zemalja u svetu sa produženom izbegličkom situacijom i jedina takva država u Evropi. Dozvolite da se podsetimo da je Republika Srbija devedesetih godina prošlog veka bila suočena sa više masovnih talasa izbeglica iz bivših republika SFRJ i da je na vrhuncu izbegličke krize u Srbiji utočište našlo 537.937 registrovanih izbeglica i oko 80.000 ratom ugroženih lica. Na popisu 2001. godine registrovano je 377.131 izbeglica, a 2005. godine 104.246 izbeglica. Smanjenje broja izbeglica uglavnom je rezultat integracije u Republiku Srbiju, a u manjoj meri rezultat povrataka i preseljenja u treće zemlje. Danas se broj registrovanih izbeglica u Srbiji smanjio na 86.000 lica, uz očekivanje daljeg smanjenja broja lica u ovom statusu. Šta je Republika Srbija u međuvremenu uradila? Dolazak velikog broja izbeglica zahtevao je hitno zakonsko uređivanje njihovog položaja i zaštitu, odnosno njihovog organizovanog zbrinjavanja, što je i učinjeno usvajanjem Zakona o izbeglicama 1992. godine. Ovim zakonom u Srbiji izbeglicama je priznato pravo na rad, uključeni su u sve programe zbrinjavanja, obrazovanja, zdravstvene zaštite, a u skladu sa mogućnostima rešavane su i njihove stambene potrebe. Srbija je izdvojila ogromna sredstva, a izbeglice su podržane i međunarodnim donacijama. S obzirom na to da izbeglička kriza traje duže od 17 godina, Republika Srbija je sa humanitarnog karaktera pomoći pružene ovim licima postepeno prelazila na programe koji podržavaju njihovu integraciju. Kako je veliki broj ovih lica i danas suočen sa brojnim teškoćama, počev od materijalnih, zdravstvenih, socijalnih i drugih, a nisu u mogućnosti da se vrate u mesto prebivališta iz kog su izbegla, postoji potreba da se zakonski uredi pitanje njihove integracije, koja u smislu ovog zakona, pored ostalog, naročito, podrazumeva pitanje i rešavanje stambenih potreba. Predloženim izmenama i dopunama ovog zakona izvršeno je preciziranje pojedinih odredaba zakona, pri čemu se ne zadire u već priznate statuse po odredbama važećeg Zakona, ali se ograničava mogućnost davanja novih statusa. Pored povratka u zemlju porekla Republika Srbija kao jedan od trajnih vidova rešavanja pitanja izbeglica vidi integraciju. Stoga se predloženim rešenjima obezbeđuje normativni okvir za pružanje pomoći u vidu rešavanja stambenih potreba onim licima koja su odlučila da trajno rešenje ostvare integracijom u Republici Srbiji. Potreba za zaštitom, pomoć u pristupu pravima i pronalaženju trajnih rešenja u skladu sa mogućnostima Republike Srbije za preko 300.000 lica, kako onih koji su još uvek u statusu izbeglica, tako i onih kojima je u međuvremenu taj status prestao, opravdava izmene i dopune ovog zakona. Važeći Zakon o izbeglicama, kao jedan od glavnih vidova zbrinjavanja izbeglica, predviđa smeštaj izbeglica u kolektivne centre, što je bila realna situacija u vreme njegovog donošenja. Nacionalnom strategijom za rešavanje pitanja izbeglih i interno raseljenih lica, koju je Vlada usvojila 2002. godine, predviđeno je zatvaranje kolektivnih centara na taj način što će se licima koja napuštaju kolektivne centre pružiti pomoć, pored ostalog, i u rešavanju stambenih potreba. Značajan doprinos u zatvaranju kolektivnih centara pružen je od strane inostranih donatora kroz smeštaj izbeglica u novoizgrađene nepokretnosti, dodelom građevinskog materijala, kupovinom seoskih kuća sa okućnicom ili kroz druge vidove pomoći. Pribavljene nepokretnosti su, saglasno važećim propisima, u državnoj svojini. Preko 85% pribavljenih nepokretnosti za izbeglice obezbeđene su po osnovu donatorskih programa namenjenih stambenom zbrinjavanju izbeglih lica, od kojih je dobar deo izgrađen po principu samogradnje ili delimične gradnje. U svim donatorskim programima, po kojima su pribavljene nepokretnosti za potrebe izbeglih lica, izričita volja donatora je da se nepokretnosti koje su postale državna svojina, pod povoljnim uslovima, prenesu u svojinu izbeglim licima. Međunarodna zajednica i dalje predviđa izdvajanje dodatnih sredstava za sprovođenje procesa integracije izbeglih lica, a naročito kroz programe zatvaranja kolektivnih centara, u skladu sa Nacionalnom strategijom za rešavanje pitanja izbeglih i interno raseljenih lica. Izmenama i dopunama ovog zakona predviđeni su načini rešavanja stambenih potreba izbeglih lica, davanjem nepokretnosti na korišćenje na određeno vreme, u zakup na određeno vreme sa mogućnošću kupovine, kao i dodelom sredstava za poboljšanje uslova stanovanja, kupovinom građevinskog materijala za započetu gradnju, kupovinom seoskih kuća sa okućnicama, kao i putem dodele namenskih kredita ili kroz druge programe donatora. Sopstveni stambeni prostor je najvažniji preduslov integracije izbeglih lica. Većina izbeglih lica još uvek živi u iznajmljenim stanovima, kod rođaka i prijatelja, u kolektivnim centrima, kao i u ustanovama socijalne zaštite. Predložena zakonska rešenja omogućavaju integraciju onih izbeglih lica koja nisu u mogućnosti ili zbog straha od progona ili diskriminacije, ne žele da se vrate na teritoriju sa koje su izbegli. Sredstva dobijena od korisnika kojima se rešavaju stambene potrebe u procesu integracija, po odredbama ovog zakona, uplaćuju se na poseban račun budžeta Republike Srbije i koriste se za rešavanje stambenih potreba izbeglica, kojima je bio priznat status na osnovu Zakona o izbeglicama, a koja su izrazila želju da se trajno integrišu i ispunjavaju uslove propisane ovim zakonom. Pored navedenog, sredstava će biti korišćena i za druge programe integracije. Ova sredstva su strogo namenska i posebno će se evidentirati u budžetu Republike Srbije. Sredstvima raspolaže Komesarijat za izbeglice po Godišnjem programu koji donosi Vlada na predlog Komesarijata. Donošenjem zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama stvara se normativni osnov i okvir za otklanjanje nedostataka važećeg Zakona u uređenju prava i položaja izbeglih lica, kao i za ostvarivanje uslova za njihovu trajnu integraciju. Imajući u vidu da je tema o kojoj danas govorimo od izuzetnog značaja, ne samo za građane Srbije, nego i za sva izbegla lica koja se nalaze na našoj teritoriji, želim da pozovem narodne poslanike da glasaju za Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama. Naravno da ćemo u raspravi u pojedinostima i na sednicama odbora razmatrati sve amandmane i ukoliko se smatra da oni poboljšavaju predviđeni tekst izmena i dopuna Zakona, oni mogu, što se tiče nas, biti najozbiljnije razmatrani i eventualno prihvaćeni. Zahvaljujem na pažnji. [[Aplauz]]
Pre nego što nastavimo rad, obaveštavam vas da će za Poslaničku grupu LDP ovlašćeni predstavnik biti narodni poslanik Žarko Korać. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Gospođo predsedavajuća, uvaženo predsedništvo, poštovani ministre Dačiću, dame i gospodo narodni poslanici, ironija sudbine ili slučajnost nam je dala zadatak da danas raspravljamo o onima koji su posledica onoga o čemu smo juče ceo dan razgovarali. Zakon o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama, koji je danas na dnevnom redu, Srbija sa najvećom pažnjom i sa dužnim poštovanjem prema tim ljudima (izbegla i raseljena lica) danas raspravlja o ovom zakonu, jer Srbija to, nažalost, čini sa punim kapacitetom jer je po broju interno raseljenih i prognanih prva zemlja u Evropi, a među pet zemalja u svetu po produženom izbeglištvu. Dame i gospodo narodni poslanici, na nedavno održanoj konferenciji šefova diplomatija Bosne i Hercegovine i Hrvatske, Crne Gore i Srbije, a pod nazivom "Trajno rešenje za izbegla interno raseljena lica – saradnja regiona", kome su prisustvovali i predstavnici UNHCR, OEBS, EU i Saveta Evrope, istaknuto je da je problem izbeglih i prognanih lica humanitarnog, ekonomskog i političkog karaktera i da je ostvarivanje trajnih rešenja moguće samo kroz uspešnu saradnju svih zemalja u regionu. Različita gledanja na to pitanje dovela su, nažalost, do toga da i nakon pet godina od potpisivanja ''Sarajevske deklaracije'', prema kojoj su se države bivše SFRJ obavezale da reše izbegličke probleme, mnogobrojni problemi izbegličkih porodica i raseljenih lica nisu adekvatno rešeni. Ponavljam još jedanput, po broju prognanih i interno raseljenih lica Srbija je prva zemlja u Evropi, a među pet zemalja u svetu po produženom izbeglištvu! Najviše problema među izbeglicama u Srbiji imaju prognani iz Hrvatske. Problem su sporenja, pre svega, oko stanarskih prava. Nekoliko desetina hiljada nosilaca stanarskih prava ne može da se vrati u svoje domove i da kao svi ostali državljani otkupe svoje stanove. Ovo je činjenica, iako je šef hrvatske diplomatije rekao da ''Hrvatska ozbiljno pristupa svojim obavezama'', navodeći da je obnovila 146.000 porušenih kuća i da je integrisano 120.000 izbeglih i prognanih, kao i da je konvalidacija radnog staža rešena bez ograničenja. Ministar BiH je rekao da je ova država u velikoj meri vratila imovinu starim vlasnicima i omogućila im otkup stanova sa stanarskim pravom. On je podsetio da je BiH u periodu od 1992. do 1995. godine napustilo dva miliona i 200 hiljada njenih stanovnika. Trenutno je više od pola miliona ljudi u izbeglištvu van BiH. Najviše ih je u Srbiji i u Hrvatskoj. Pri tome, u BiH živi oko 7.000 izbeglih iz Hrvatske i oko 1.500 izbeglih sa Kosova i Metohije. Broj izbeglica u Srbiji prema popisu iz 1996. godine iznosio je oko 538.000, kao i 78.000 ratom ugroženih lica. Prema popisu iz 2001. godine broj izbeglica je oko 377.000. U periodu od 2004. do 2005. godine potvrđen je status izbeglica za 104.246 lica. Prema podacima Komesarijata za izbeglice, u zemlje porekla iz Srbije vratilo se 69.500 lica u Hrvatsku, 79.000 lica u BiH i ostale republike bivše Jugoslavije. U treće zemlje otišlo je 46.000 lica, a oko 40.000 lica je, nažalost, umrlo. U periodu od 2000. do 2005. godine sa Kosova i Metohije došlo je preko 20.000 lica, tako da je broj interno raseljenih lica u Srbiji krajem prošle 2009. godine bio oko 210.000. Ako se zna da je Zakon o izbeglicama donet, rekao bih, davne 1992. godine, kada je krenuo i masovni talas izbeglica iz bivših republika SFRJ, a da je u međuvremenu, uz pomoć međunarodne zajednice dosta toga i urađeno, mada nismo zadovoljni konačnim rešenjem, jasni su razlozi koji zahtevaju da se Zakon o izbeglicama izmeni i dopuni, o čemu je govorio u uvodnom izlaganju ministar Ivica Dačić. O konkretnim izmenama i dopunama i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je raspravljao, o njima je danas nešto govorio i ministar Dačić. Ja bih želeo samo da istaknem neke činjenice. Od 1991. do 2001. godine pomoć izbeglicama obezbeđivala je država Srbija i međunarodna zajednica i to kroz smeštaj izbeglica u kolektivne centre,s tim što su započeti projekti stambene izgradnje, a iz budžeta Republike Srbije i Visokog komesarijata za izbeglice. Od 2002. godine započinje program Komesarijata, međunarodnih organizacija, uključujući jedinice lokalne samouprave, za trajno rešavanje stanovanja izbeglica, kroz projekte kompletne izgradnje, delimične izgradnje, samoizgradnje, kupovine seoskih domaćinstava, montažnih kuća, građevinskog materijala, adaptacijom socijalnih centara za smeštaj starijih lica i drugo. Posle donošenja Nacionalne strategije 2002. godine započela su i tri velika projekta: prvi, podrška Nacionalnoj strategiji u zatvaranju kolektivnih centara, drugi, podrška u unapređenju životnih uslova izbeglica i, treći, stambeno zbrinjavanje za izbegla i raseljena lica. Do jula 2009. godine na ovaj način izgrađeno je oko 3,5 hiljade stanova. U saradnji sa lokalnom samoupravom realizovano je 670 stambenih rešenja. Značajna je i donacija Japanske vlade za ratne i vojne invalide i porodice palih boraca, dati su povoljni krediti za radno aktivne porodice izbeglih lica. Međutim, ostvarivanje trajnih rešenja moguće je, dame i gospodo narodni poslanici, samo kroz uspešnu saradnju svih zemalja u regionu. Da zaključim, dva su osnovna cilja kojima moramo težiti da bi se ostvarilo trajno rešenje izbeglih i raseljenih lica. Prvo, omogućiti povratak svih izbeglih i prognanih koji to žele. Drugo, integracija bez bilo kakvih oblika diskriminacije, u sredini u kojoj prognani žive i, vezano s tim, obezbeđenje osnovnog prava na stanovanje. U svim odlukama Saveta EU, koji sadrže principe evropskog partnerstva sa Srbijom sadržane su i odredbe, citiram – ''izbeglicama, koje odluče da se ne vrate, treba olakšati integraciju; u Srbiji usvojiti novi zakon o izbeglicama i nastaviti sa sprovođenjem Nacionalne strategije o izbeglicama.'' Drago mi je, dakle, što i ove preporuke i principe evropskog partnerstva sa Srbijom, od strane Saveta Evropske Unije, Parlament Republike Srbije danas ima na svom dnevnom redu. I na samom kraju, dame i gospodo narodni poslanici, kao predsednik Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja lično ću se založiti da se u saradnji sa predstavnicima Komesarijata razmatraju problemi raseljenih i izbeglih lica, pre svega, kao kontrola izvršenja zakonskih propisa, a i kao praćenje izvršenja vladinih i međunarodnih projekata. Zahvaljujem vam na pažnji. [[Aplauz.]]
Obaveštavam Narodnu skupštinu da će za Poslaničku grupu Napred Srbijo ovlašćeni predstavnik biti Mićo Rogović, a za Poslaničku grupu Nova Srbija narodna poslanica Aleksandra Janković. Da li želi reč narodni poslanik Aleksandar Pejčić, koji je izdvojio mišljenje na Odboru za rad, boračka i socijalna pitanja? (Da) Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, ministre, predstavnici Vlade, izdvojio sam svoje mišljenje na Odboru za rad, boračka i socijalna pitanja po pitanju Zakona o izbeglicama. Uz sve vaše uvažavanje, gospodine ministre, meni je žao što danas nije ovde sa nama prisutan gospodin Krkobabić, potpredsednik Vlade, jer je on zadužen da se bavi problemima izbeglica, čak ima u svom kabinetu savetnika za izbeglice, pa samo u tom smislu čekali i njega da dođe ovde da elaboriraovaj zakon. Kada je reč o Zakonu o izbeglicama mi moramo reći da Srbija ima veliki broj izbeglica, čuli smo malopre da je među pet zemalja u svetu, prva u Evropi. Ti ljudi su našli mogućnost stanovanja u kolektivnim centrima, neki su privatno stanovali, neki su čak i kupili stanove, neki su se integrisali u našem društvu, neki su otišli u treće zemlje, tako da taj problem izbeglica od 992. godine još nije adekvatno rešen. Ovaj zakon koji danas treba da donesemo, treba da bude normativna pretpostavka za trajno rešenje, jer prethodni zakon nije odoleo zubu vremena. Iskreno rečeno, mi iz DSS smo i te kako zahtevni u tom smislu, jer je taj zakon još 2006. godine prošao na Vladi Republike Srbije, ali zbog vanrednih parlamentarnih izbora nije ušao u skupštinsku proceduru. Meni je žao što je ova socijalno odgovorna vlada skoro dve godine na vlasti, a nismo imali ovaj zakon u proceduri ovde u Skupštinu. Kada je reč o ovom zakonu moramo reći da ovaj zakon rešava trajno stambeno pitanje izbeglica. Ima oko 3,5 hiljada domaćinstava koji trajno treba da reše svoj stambeni status. Međutim, ono što je anomalija ovog zakona jeste što je u koliziji sa Zakonom o socijalnim stanovanju, o čemu je reč? Reč je o tome da je na osnovu programa SIRP, koji je podržavala Vlada Republike Italije, a takođe i HABITAT, organizacija UN, izgrađeno u sedam gradova određen broj socijalnih stanova, u koje su se uselile izbeglice, ali ima i socijalnih slučajeva. Taj zakon, Zakon o socijalnom stanovanju, ne dozvoljava da izbeglice kupuju te stanove. Mi smo upozoravali upravo ovde, opozicija je upozoravala, da taj zakon nije dobar zbog ovih stvari o kojima sada pričam. Međutim, vladajuća većina se oglušila u vezi toga. Prema tome, vi morate promptno da donesete novi zakon o socijalnom stanovanju, kako bi tim ostalim porodicama, ima ih 530 domaćinstava, pomogli da otkupe stanove po povoljnim cenama. Nadam se da će ova vladajuća koalicija to omogućiti ovim ljudima, jer oni to zaslužuju. Normalno, vama je vrlo lako da menjate te zakone. Mi smo usvojili Zakon o ravnomernom regionalnom razvoju pre četiri meseci, a, evo, sada ga menjamo, pa tako očekujem da će i ovaj zakon da se promeni što pre, kako bi ovim ljudima, koji sada nisu u mogućnosti da kupe stanove,, na taj način bilo omogućeno da otkupe te stanove po povoljnim uslovima. Moramo istaći da su, takođe, mnoge lokalne samouprave uradile akcione planove što se tiče izbeglica. Mi smo, evo, u Leskovcu, da se pohvalimo, usvojili jedan akcioni plan za otkup seoskih domaćinstava i poljoprivrednog zemljišta i na taj način pomogli izbeglicama i interno raseljenim licima da se integrišu u lokalnimsamouprava. Naravno, to je dobra poruka i za one ljude koji se vraćaju iz zemalja EU po Zakonu o readmisiji, da mogu da nađu svoje utočište i da se vrate na svoja ognjišta. Ono što očekujemo od ove vlade Republike Srbije jeste sveobuhvatna akcija, da u jednom diplomatskom maniru razgovara sa zemljama u okruženju, pre svega sa Hrvatskom, jer Hrvatska je zemlja koja nije rešila taj problem i status izbeglica. Ona je rešila problem i omogućuje povratak samo onim izbeglicama koje nisu rešile trajni status u Srbiji. Međutim, one izbeglice koje su rešile trajni status imaju zabranu dolaska u Hrvatsku. Bosna i Hercegovina stvarno je to rešila na jedan korektan način, kao i mnoge druge zemlje. Slovenija je čak omogućila i penzionerima da primaju penzije, onima koji su nekada radili u Sloveniji. Dakle, tri su osnovna uslova da bi ovaj zakon uspeo, a to je, pre svega – hitno donošenje ovog zakona, zatim, usklađivanje sa Zakonom o socijalnom stanovanju, kao i jaka diplomatska aktivnost, pre svega Ministarstva inostranih poslova, ali i ove vlade. Mi očekujemo da vi na jedan korektan način pomognete svim ovim ljudima. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa? (Da) Reč ima ovlašćeni predstavnik narodni poslanik Nikola Krpić.
Poštovana predsednice, radno predsedništvo, poštovani gospodine ministre, dobio sam zadatak da ispred Poslaničke grupe Partije ujedinjenih penzionera kažem neku reč u vezi ovog današnjeg zakona. Moramo se podsetiti 24. marta 1999. godine, kada su u 20.00 časova snage NATO, bez odobrenje UN, u akciji od 78 dana, 19 zemalja Evrope, najmodernije zemlje sveta – doletele i uništile ovu zemlju i stvorile problem o kome mi danas govorimo. Da nije toga bilo mi danas ne bismo govorili o ovom zakonu o izbeglicama i ne bismo uopšte morali da pričamo. Ali, činjenice i istina govore, oni koji su napravili izbeglice to ne priznaju, ne pomažu i ne plaćaju ratnu štetu. Setite se preduzeća, ''Televizije'', setite se Ćićevca i male Milice, kao i drugih koji su stradali od NATO agresiji i njihovih roditelja. Pola miliona ljudi primila je Srbija, široko otvorena srca i ruku. Oni su danas integrisani u našoj Republici i to je nešto što treba priznati, što treba reći da je Vlada ili vlade ove zemlje učinile puno, odnosno onoliko koliko se moglo u datim momentima za njihovo zbrinjavanje. Malopre sam rekao da su to činjenice i istina, jer je i moj grad odakle dolazim, zato su mi činjenice i poznate, to je grad Kraljevo, u prvom momentu imao preko 50.000 ovih ljudi ili svaki deseti. Šta želim da kažem? Njima je potrebno puno, puno toga. Najpre su ih primili kolektivni centri, to su bile, pre svega, sportske dvorane, to su bile škole, to su bile neke druge institucije i slobodni prostori, koji su bili prenatrpani. Bilo je tu i smrtnih slučajeva, pa je bilo problema i sa njihovim sahranjivanjem. Komesarijat za izbeglice Republike sigurno zaslužuje puno pohvala. U to vreme onim ljudima koji su se bavili ovom problematikom sigurno nije bio lak zadatak i mislim da su ga časno i pošteno odradili, i sva priznanja Komesarijatu za izbeglice Republike Srbije. Komesarijat za izbeglice i danas treba da pomaže, jer ta priča još nije završena. Danas je oko 100.000 izbeglica još uvek na prostorima Republike Srbije. Šta im treba pomoći? Za njih su bitni humani i ekonomski aspekti. Osim ljudskih resursa i ekonomskih mogućnosti, veoma je malo učinjeno za njih. Prvo, njima treba obezbediti puno toga, pre svega, besplatnu zdravstvenu zaštitu, jer oni nemaju od čega i ne mogu da podmire nikakve troškove i doprinose koje zdravstvo traži, računajući kompletnu zdravstvenu zaštitu, za sve vidove, i za decu i za odrasle i za stare. Drugo, treba im pomoći u obrazovnom sistemu upisom u škole putem studentskih i učeničkih stipendija i kredita za one koji se školuju, studiraju. Treće, omogućiti evropske konsultacije sa evropskim komesarijatom za izbeglice, jer ovo što Srbija radi to je samo posledica štete od zemalja koje su ovu zemlju napale i bombardovale, i napravili haos u ovoj zemlji. Republika Srbija zaslužuje svaku pomoć. I na kraju, molim kolege poslanike, da ovaj zakon prihvatimo k srcu, iz razloga što je zaista dobar, a kroz amandmane dopunićemo nešto više, ali za Partiju ujedinjenih penzionera Srbije ovaj zakon je dobar i u danu za glasanje mi ćemo glasati svi za ovaj zakon.Ujedno pohvaljujemo i Komesarijat i Vladu Srbije za ono što je učinjeno za izbeglice. Hvala lepo. [[Aplauz.]]
Od vremena ovlašćenog predstavnika iskorišćeno je četiri minuta i 40 sekundi. Reč ima narodni poslanik Žarko Korać.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, pošto je ovo rasprava u načelu reći ću neke opšte stvari o ovom zakonu. Prvo, čini mi se da se ovde kaže da je to Nacrt zakona o izmenama i dopunama, a meni se čini da je ovo praktično novi zakon nego što su to samo izmene i dopune, ali to može da bude stvar procene, stvar semantike, ali ono o čemu želim da govorim mislim da je suštinsko za ovaj zakon i za položaj izbeglica u ovoj zemlji. Problem izbeglica u našoj zemlji postoji od 1991. godine, to znači punih 18 godina. Želim da vas upozorim da je posleratna Jugoslavija, mislim da se zvala Demokratska Federativna Republika Jugoslavija, ovaj problem rešila za oko 10 godina. To znači da mi ovaj problem mnogo duže rešavamo nego što ga je rešavala Jugoslavija koja je izišla posle Drugog svetskog rata, kao neka mera poređenja. Mi imamo jedan zakon, izmene Zakona, koji u samom startu ne čini nešto. Neko će reći da to nije predmet zakona. Jeste! Kada se pravi zakon, kada se raspravlja, u stvari, šta je u procesu koji traje 18 godina urađeno kako treba, a šta nije urađeno kako treba? Drugim rečima, nekako, imate utisak kada čitate ove izmene i taj zakon da je tek počeo taj proces integracija, a za tih 18 godina su urađene neke dobre stvari, neke loše stvari, neke su pokazale … neko će reći – pa, zato se i menja Zakon. To je pseudo odgovor. Ne vidim jednu suštinsku procenu šta je dobro, a šta je loše urađeno, ali ono što je moja suštinska primedba, molim da se ozbiljno uzme u obzir, jeste da ministri odgovorni za izbeglice u regionu imaju saglasnost da se ovaj proces privodi kraju. Meni zaista nije jasno da li se ovaj proces u Srbiji privodi kraju ili se ne privodi. Ako se ne privodi, dve su mogućnosti, u ovom trenutku nisam spreman da se opredelim, prva je: tehnička, materijalna, organizaciona i ekonomsko stanje zemlje – da nismo u stanju da ga dovršimo, a druga, može biti politička, da nekom odgovara da se ovaj proces ipak ne dovede do kraja, da bi mogle ovako dramatične reči, koje su inače tačne, da se ovde ističu, imamo najveći broj izbeglica itd, da se izbeglica po ko zna koji put, nolens-volens, možda neko ne želi namerno, pojavi kao jedan politički teg kada Srbija govori o svom međunarodnom stavu. Voleo bih da znam da li smo mi kao država nesposobni da rešimo ovaj problem ili nećemo da ga rešimo. I, to nije nimalo jednostavno pitanje, ni naivno pitanje. Naravno, neko će cinično reći da se sve ovo radi, naravno, ne radi se, zbog pedesetak ljudi u Komesarijatu, ali voleo bih da znam kada se završava ovaj proces i kako država preuzima obavezu, to rade ozbiljne vlasti, kada će, u kom trenutku, ovaj proces da se završi? Ovako izgleda da će večito trajati problem izbeglica u Srbiji. Sada neka konkretna pitanja. Koja je ciljna grupa, odnosno podgrupa ovog zakona? Da li mi ovde govorimo o 800.000 izbeglica iz najvećeg mehaničkog priliva 1995. godine ili govorimo o 500.000 lica od popisa 2001. godine, ili govorimo o procenjenoj cifri od 200.000 tada, ili o 86.000, koliko ih je danas sa izbegličkim statusom, ili govorimo samo o socijalno ugroženim licima sa izbegličkim statusom, a to je najviše 10%?! I, to je za državu rešivo bez zakona. Za to država ne mora da ima zakon da bi ovaj problem rešila. Voleo bih tačno da se kaže. Još jedan problem o kojem se u Srbiji ne razmišlja, to je da imamo drugu generaciju izbeglica, generaciju dece. Drugim rečima, toliko traje, ovaj problem, 18 godina, da sada imamo ozbiljnu smenu generacija. Sada imamo drugu generaciju izbeglica – dece. Deca izbeglice se i dalje osećaju kao izbeglice, jer im nije rešen status. Šta se podrazumeva u Srbiji pod pomoći u integraciji? To je vrlo precizno pitanje, dakle, da se izbeglim licima tačno kaže ako hoće da se integrišu na šta oni mogu da računaju u ovoj zemlji, šta će država za njih da učini, kako da im pomogne da se integrišu. Da li je to krov nad glavom, posao u struci, zapošljavanje njihove dece? U periodu od 1991. do 1995. godine, da budem precizan, govorim samo o jednom delu izbeglica, naročito iz urbanog dela Hrvatske, oni su dolazili u Srbiju i dobijali tada poslove, vrlo često, jedan manji broj, iz urbanih delova Hrvatske, školovani ljudi, dobijali su poslove i u istim firmama u kojima su radili tamo. Govorim o periodu od 1991. do 1995. godine, kada ih je bilo manje, da li se želi da se ova praksa nastavi ili ne? Dakle, veliki broj izbeglica smatra da tako treba, da oni imaju izvesno pravo da rade u struci, ne samo u struci nego na radnom mestu koje odgovara donekle radnom mestu na kome su radili. Mislim da je to očekivanje i logično, ljudi imaju radno iskustvo, školovani su i sposobni su da rade. Konačno, šta podrazumeva povratak izbeglica u zemlju porekla? Naravno, pomoć, pomoć Srbije kad to odluči. Da li naša država podstiče i obavezuje izbeglice da se angažuju oko ostvarivanja stečenih imovinskih prava u zemlji porekla? To se pre svega odnosi na Republiku Hrvatsku. Moram da kažem da veliki broj izbeglica, ne krivim ih za to, ali konstatujem realnost, ne potražuje svoju imovinu. Da li ih država obavezuje da to traže? Da li oni ne sprovode ostavinsku raspravu, ne podnose zahteve za penziju, za obnovu kuća itd. Šta je politika naše zemlje? Da ona podstiče izbeglice da to traže, da ona njih obavezuje da sve to traže, da im pruža pravnu pomoć i pravne savete kako da to ostvare u zemlji u kojoj to žele da postignu? Dakle, sve se traži, a ništa se ne dobija ovde i onda se postavlja pitanje šta je taj povratnički paket? Moram da kažem da politika koja je bila u medijima snažno popularizovana, tih čuvenih 20 traktora, koliko je meni poznato, tri traktora su samo u funkciji, a koliko znam, oko jednog traktora se vodi spor u Glini, čak sudski spor oko vlasništva nad tim traktorom, meni se čini da nema nikakve logike da se na taj način pomaže povratak izbeglica. Prvo, sama Srbija je siromašna, a izgleda to i nije najbolji put. To jeste samo 20 traktora, nije neki broj, ali ako je ovo put, izgleda da nije dobar, jer po onim podacima koje imam, većina traktora danas i nije u funkciji, govorim o vojvođanskih 20 traktora. Očigledno da to nije dobar put. Prema tome, imamo iskustvo šta ne treba raditi. Poslednje pitanje, za koje mi se sve izbeglice uvek obraćaju, to je pitanje stambene gradnje. Oko 3.000 stambenih jedinica koje je izgrađeno u Srbiji, u takozvanim izbegličkim naseljima, po nekim procenama četvrtina se ne koristi namenski. Ponavljam, od oko 3.000 četvrtina se ne koristi namenski. Takođe, u Hrvatskoj se donekle ostvaruje pravo ljudi kada se vrate – da im se reši stambeno pitanje. Ljudi tamo dobiju stan, ali zadržavaju ovde. Postoji li neka obaveza, nemojte samo na papiru obaveza, da oni koji su dobili stanove u zemlji u koju su se vratili, u ovom slučaju Hrvatsku, i ne mora samo Hrvatska, i Bosna i Hercegovina, dakle, da li oni imaju ozbiljnu obavezu da vrate stan koji su dobili ovde? Nažalost, ima mali broj slučajeva, ali nije baš ni tako mali, da koriste oba prava. Nemojte samo formalno pravo da on to mora, prosto, znam slučajeve da to ljudi nisu uradili, dakle, da imaju stan ovde, koji često, ponekada, čak i izdaju. Drugim rečima, da li je to jedna obaveza i da li država jako mnogo insistira na tome da oni koji su dobili imovinu kad su se vratili, da ovde stambenu jedinicu moraju da vrate? Konačno, moram da kažem da je u ovom novom Predlogu zakona pozicija komesara jako centralizovana. Samo ću reći da je po ovom novom zakonu pozicija komesara takva, njemu se produžuje mandat na pet godina, dobija status državnog službenika na položaju, samostalno odlučuje o otvaranju i zatvaranju kolektivnih centara, nema obavezu podnošenja izveštaja Vladi, bar ja ne vidim. Izvinite, komesar za izbeglice bi morao da podnese izveštaj i izbegličkim udruženjima, bar onim ozbiljnijim, otvaranje posebnog računa, rešavanje stambenih pitanja izbeglica. To su ogromna ovlašćenja komesara. Koji je razlog da komesar dobije ovako velika ovlašćenja novim zakonom i koja je logika da je to u ovom zakonu urađeno?! Evo, ovo su neka načelna pitanja i primedbe koje imamo kao poslanička grupa. I, samo još jedno pitanje, izvinjavam se, zamoljen sam ovo da prenesem, kao ovlašćeni predstavnik, to se, takođe, tiče jučerašnjeg razgovora, imamo jednu kategoriju u Srbiji, navešću bar u jednom slučaju, u gradu Priboju, govorim o ljudima koji nemaju status interno raseljenih lica, neki su u inostranstvu, zapravo, prisilno interno raseljenih lica, kao ljudi sa Kosova. Oni su 1992. godine morali u Prijepolju da napuste svoje domove, Bošnjaci, uglavnom, i nikakva prava ne mogu da ostvare, nemaju status interno raseljenih lica, samo se s Kosova priznaje, a oni faktički jesu interno raseljena lica. Da li postoji mogućnost u nekim konkretnim slučajevima, nekim regionima kao što je Priboj, da se napravi uvid, jedna konkretna analiza, i da se pokaže da neki slučajevi u Srbiji, u nekim delovima, takođe, zaslužuju status interno raseljenih lica, kao što je slučaj Priboja 1992. godine? Hvala lepo.
Od vremena ovlašćenog predstavnika iskorišćeno je devet minuta 50 sekundi. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, Poslanička grupa SPS-JS će podržati Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama. Želim da, u ime poslaničke grupe, ukažem na četiri pitanja, da podstaknem i raspravu o tome, a istovremeno da pozovem da, imajući u vidu da je u pitanju veoma značajan zakon koji se posle toliko godina menja, svi damo svoj doprinos da, u krajnjem slučaju, svi amandmani budu razmotreni na najbolji mogući način, preuzmu sva ona rešenja koja doprinose poboljšanju ovog zakona. Ovo govorim iz sledećeg razloga: imajući u vidu da se Srbija, tako mogu da kažem, pokazala kada su u pitanju izbeglice. Zakon o izbeglicama je donet 1992. godine. To je bilo vreme kada su se i Srbija i svet suočili sa jednom novom definicijom izbeglica, jednim novim konceptom, novom kategorijom. Zašto? Radi se o licima koja su prognana iz delova jedne države u deo druge države. Radi se o licima koja su pripadala SFRJ. To je bila jedna jedinstvena država u kojoj su svi građani imali ista prava, isti pravni status. Prema tome, ne radi se o licima koja su iz neke treće države prognana došla u Srbiju, pa postala izbeglice. To je ta nova kategorija koja je tada nastala, ali je očigledno nastala kao posledica progona iz drugih jugoslovenskih republika. Tada je donet zakon koji je, što je i normalno, imao u osnovi potrebu zbrinjavanja ljudi i ostvarivanja njihove socijalne sigurnosti. Prema tome, trebalo je zbrinuti te ljude. Mislim da je Srbija to uradila na najbolji mogući način, prihvatanjem preko 600.000 građana drugih republika, koji su prebegli u Srbiju. Dakle, Srbija je preuzela stanovništvo veličine jedne države, danas nezavisne Crne Gore. Dakle, jednu Crnu Goru je prihvatila pod svoje okrilje, pružila sve vrste pomoći koje su mogle da se pruže u to vreme. I to je jedan period. Drugo što treba istaći, posle 2000. godine javlja se jedan nov polaritet, kada se država Srbija opredeljuje, ne samo za zbrinjavanje, prošlo je mnogo godina, već i za početak nekog trajnog rešavanja. I, konačno, država Srbija danas, Vlada u ime Srbije, posle dužeg vremena izlazi sa Predlogom zakona o izmenama i dopunama Zakona, koji sada u osnovi ima tri stvari: zbrinjavanje, ostaje, ali otvara pitanje i stvara normativne pretpostavke, iskazuje svoju ozbiljnost i politiku da trajno reši, u okviru svojih mogućnosti, taj problem, a trajno rešenje izbeglica jeste povratak u republiku iz koje su izbegli i integracija u Srbiji, gde se nalaze. Želim samo u nekoliko da iskomentarišem sva tri. Kada je u pitanju zbrinjavanje, dakle, prihvat, smeštaj, pomoć, materijalna i druga, ishrana itd, i dalje su prisutni u Srbiji. Kada je u pitanju zdravstvena zaštita, rad, zapošljavanje, oni imaju prava kao i svi građani Srbije. Naravno, kada se govori o ove druge dve kategorije, ''povratak'' i ''integracija'', prvi put se država zakonski određuje da je spremna da pruži pomoć i omogući integraciju izbeglim licima. U Zakonu država kaže da su to lica koja ne mogu da se vrate u republiku iz koje su prebegli, da su to lica koja ne žele da se vrate u strahu od progona i diskriminacije. Ovaj zakon stvara normativne pretpostavke za pružanje pomoći tim ljudima u procesu integracija. Želim ovde da istaknem u prvi plan, koliko god je pohvala opredeljenju Srbije za integraciju tih ljudi, bez diskriminacije, u skladu sa mogućnostima koje ima, i dalje se pred Srbijom nalazi zadatak broj jedan, najvažniji, a to je ''povratak''. Ne sme ni Srbija, zato što se opredeljuje za integraciju, da odustane od onih aktivnosti koje će omogućiti povratak tim ljudima. Ne sme ni u drugim državama u okruženju da se stekne utisak da se zato što je Srbija spremna na integraciju tog stanovništva u svojoj državi sa njih skida obaveza rešavanja tih pitanja. Smatrao sam da to treba istaći, da ne bismo zaboravili da je i dalje glavno pitanje povratak izbeglica. Treći segment, na koji želim da ukažem, to je upravo ovo pitanje, koje je, čak, možda, provociralo i iniciralo donošenje ovog zakona, a to je rešavanje stambenih potreba izbeglica koje se nalaze u Srbiji. Stvara se jedan zakonski okvir, čak, najveći deo zakona je posvećen tome, da se u okviru podrške i pomoći integraciji Srbija obavezuje da u okviru svojih mogućnosti pruži pomoć izbeglicama u rešavanju stambenih potreba. I upravo iz razloga, što je, siguran sam, bilo različitih iskustava, ona vrlo precizno određuje kako se mogu rešavati ta pitanja: davanjem na korišćenje na određeno vreme, zakup na određeno vreme, otkup, pružanjem pomoći dodelom sredstava za poboljšanje uslova stanovanja, kupovinom građevinskog materijala, kupovinom seoske kuće, precizno nabrajam. Ono što je, takođe, važno istaći, a to je, vrlo precizno, ko ima pravo na to. I, ako mogu ovih šest tačaka koje su navedene u članu 19b, uz rizik, da prevedem u jednu, ima i onih koji nemaju nikakvu nepokretnost ni ovde ni tamo, da tako kažem. Dalje, kada se taj zakon pogleda, precizno predviđa proceduru za dodelu sredstava i, između ostalog, precizno određuje kako se jedna od tih pet varijanti može koristiti, a to je ''otkup''. Otkup jeste pod povoljnim uslovima, jer kaže zakon – vrednost objekta umanjena za 50%, a onda, dalje nabraja kategorije, izgrađen po principu delimične gradnje još 40%, pa onda, ako su u pitanju invalidi još 10%, s tim što je određeno da može biti najviše 90% umanjenja u odnosu na cenu. Na kraju, kada je u pitanju ta procedura, kada se daje pomoć u vidu dodeljivanja seoske kuće, građevinskog materijala, obavezuje se onaj ko to koristi, dobija, da i sam doprinese završetku tog posla – rešavanje problema izbeglica, tako što će, naravno, tek posle pet godina, delimično, opet po skali, vraćati ta sredstva. Sve u svemu, mislim da je to značajan iskorak, mislimo da je to značajno, ističe Srbiju u prvi plan, u smislu ozbiljnog i odgovornog odnosa prema ovom problemu i nameće, a Srbija treba i dalje da nameće državama u okruženju glavnu obavezu da su oni u obavezi da reše problem izbeglica koje su izbegle sa te teritorije, i od toga Srbija ne sme da odustane. Naravno, ima tu čitav niz konkretnih pitanja, počev od stanarskog prava u Hrvatskoj, koliko raspolažem podacima, oko 50 hiljada penzionera izbeglih iz Hrvatske, i čitav niz drugih pitanja. I sasvim na kraju, mislim da se, bar normativno, Srbija opredeljuje da konačno ima konačnu cifru, jer se sada govori o 86 hiljada, da ih ima. Mnogi kažu da to nije tačan broj. Zakon ostavlja mogućnost da oni koji nisu dobili izbegličku legitimaciju mogu u narednih mesec dana posle stupanja na snagu ovog zakona da je dobiju i time se završava priča. Ostalo ide u okviru drugog zakona, zakona o azilu. Srbija ima pravo da kaže da je učinila mnogo za izbeglice, od momenta kad ih je primila, od momenta kada je počela da se odnosi prema njima na najbolji mogući način, preko momenta kada je počela da ulazi u proces trajnog rešavanja, naravno, uz pomoć sredstava međunarodne zajednice. I, evo, sada kada ulazi u ovaj završni proces trajnog rešavanja tih problema, to upravo Srbiju izdvaja u ovom trenutku kao ozbiljnu, odgovornu, vodeću državu u ovom regionu. Hvala vam lepo. [[Aplauz.]]
Od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe iskorišćeno je 14 minuta i 20 sekundi. Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Da) Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković, pa narodni poslanik Mićo Rogović.
Ovaj zakon je u osnovi dobar. Uostalom, još u aprilu 2006. godine Vlada Vojislava Koštunice je utvrdila ovaj predlog, koji zbog vanrednih parlamentarnih izbora nije ušao u skupštinsku proceduru. Zakon je dobar, jer ima dobru nameru rešavanja kvaliteta života ljudi, čiji je život trajno i nepovratno promenjen. Dobar je i jer ne govori o socijalnom stanovanju, već o mogućnosti otkupa i trajnog rešavanja stambenih problema. Ako nam je cilj integracija, onda je prvi korak upravo rešavanje stambenog pitanja. Naravno, ostaje pitanje – kako to ova država zamišlja da konkretno reši stambeno pitanje, jer dobre namere zakona su jedno, a konkretna primena u praksi sasvim drugo, isto kao što je jasno da pitanje statusa i kvaliteta života izbeglica mora biti rešeno na nivou odnosa države Srbije, države Hrvatske, međunarodne zajednice? Osoba u ulozi predsednika Srbija bila je 24. marta u turističkoj vizitaciji kod Josipovića i tom prilikom nije spomenuo ni povratak, ni pravičnu nadoknadu opljačkane i uništene imovine krajiških Srba, a radi se samo o 50.000 stanova. Pošto su ovih dana u modi rezolucije i deklaracije, imam predlog jedne sasvim ozbiljne skupštinske rezolucije koja bi pred Evropskim parlamentom trebalo da prezentuje težak položaj izbeglih i prognanih Srba iz Hrvatske, odnosno iz Krajine, čija statusna pitanja Republika Hrvatska ni 15 godina nakon njihovog proterivanja sa vekovnih ognjišta nije rešila. Republika Hrvatska je 1995. godine u prisustvu međunarodnih mirovnih snaga UNPROFOR-a putem vojnih operacija "Bljesak" i "Oluja", sa vekovnih ognjišta proterala preko 260.000 krajiških Srba i na taj način izvršila najveće etničko čišćenje jednog naroda na tlu Evrope, nakon Drugog svetskog rata. Interesantno je da, izgleda, problem izbeglica mnoge ne zanima. Ovi su juče usvojili ovu rezoluciju i sad njih nema, a ovi koji su prisutni galame. Dakle, 260.000 krajiških Srba je etnički očišćeno. Ako prethodnoj oceni dodamo podatak, da je iz urbanih sredina Hrvatske, nakon izbijanja građanskog rata u Hrvatskoj 1991. godine, izbeglo oko 150.000 Srba, onda nije teško izvesti zaključak da se i danas u izbeglištvu i prognanstvu nalazi oko 400.000 Srba iz Hrvatske, od kojih se preko 300.000 nalazi u Srbiji, dok je preostali deo izbeglih i prognanih Srba iz Hrvatske otišlo u neke treće zemlje, od kojih najveći deo u Australiju i Kanadu. A, bez rešenja statusnih pitanja izbeglih i prognanih Srba Hrvatska ne može da postane član Evropske unije, bez obzira na to kako i na kakav način funkcioniše ova koalicija na vlasti. Sada, u potencijalnu rezoluciju Skupštine Srbije trebalo bi ubaciti i definisanje statusnih pitanja koja se odnose na Srbe u Hrvatskoj, a prvo i najbitnije pitanje svakako je povratak oduzetih istorijskih prava Srba u Hrvatskoj, što zapravo jeste status konstitutivnog i državotvornog naroda, koji su Srbi imali u svim donesenim ustavima Hrvatske, nakon Drugog svetskog rata, a na osnovu Odluke ZAVNOH-a, kao najvišeg zakonodavnog tela Hrvatske u Topuskom, Odluke koja je doneta 8. na 9. mart 1944. godine i kada je, zapravo, doneta Rezolucija koja izjednačava prava hrvatskog i srpskog naroda. Sledeće pitanje koje svakako treba obraditi u nekakvoj rezoluciji jeste pitanje koje se odnosi na krajiške Srbe i koje bi trebalo najoštrije da osudi hrvatske vojne operacije "Bljesak" i "Oluja" iz 1995. godine, kada je proterano tih 260.000 krajiških Srba, čime je praktično Hrvatska u prisustvu međunarodnih mirovnih snaga izvršila etničko čišćenje. Da je bila usvojena deklaracija Demokratske stranke Srbije i Nove Srbije o osudi svih zločina, stvar bi verovatno bila mnogo jednostavnija. Treće izuzetno važno pitanje i to je životno pitanje za izbegle i prognane Srbe iz Hrvatske, odnosno Krajine, pa i njihove potomke, jeste povratak i pravična nadoknada za opljačkanu i uništenu privatnu imovinu za vreme i nakon operacija "Oluja" 1995. godine, od strane hrvatskog bojovnika, čija vrednost prelazi iznos od 30 milijardi evra. Na početku sam rekla da je posebno pitanje koje je veoma značajno pitanje, pitanje stanarskih prava. Uz povratak i pravičnu nadoknadu opljačkane i uništene privatne imovine krajiških Srba, neophodno je, praktično, u nekakvoj rezoluciji ove skupštine, staviti zahtev za povratak stanarskih prava izbeglim i prognanim Srbima iz urbanih sredina u Hrvatskoj, od 1991. do 1995. godine. Stanovi koji su u tom periodu bili društvena svojina, radi se o 50.000 stanova u područjima od Zagreba, Siska, Karlovca, Rijeke, Zadra, Splita, Šibenika, Dubrovnika, Osijeka, Vinkovaca, Slavonskog Broda, Bjelovara, Varaždina, preko Knina, Benkovca, Obrovca, Donjeg Lapca, Gračaca, Korenice, Slunja, Vojnića, Gline, Petrinje, Kostajnice, Dvora na Uni, Pakraca, Daruvara do Vukovara i Belog Manastira, te i drugih mesta u Hrvatskoj. Četvrto, veoma bitno pitanje koje je vezano za značajan broj izgnanih i prognanih krajiških Srba i njihov povratak u zavičaj, jeste da se kroz rezoluciju ove skupštine uputi zahtev EU, Međunarodnom sudu pravde za ljudska prava u Strazburu, da pravosudni organi Hrvatske stave van snage sve presude na osnovu kojih je u periodu od 1991. do 2000. godine, nekoliko hiljada krajiških Srba i bivših starešina JNA, osuđeno u odsustvu, na osnovu političkih naloga pripadnika HDZ vlasti, a bez materijalnih dokaza. Veoma mi je drago da je danas tu upravo ministar unutrašnjih poslova i zamenik predsednika Vlade, jer on svakako zna vrlo dobro o ovim Interpolovim poternicama, budući da se danas na osnovu prethodno navedenih presuda, na osnovu zahteva hrvatskih pravosudnih organa na međunarodnim Interpolovim poternicama nalazi oko 960 krajiških Srba i bivših starešina JNA koji su tretirani kao ratni zločinci, što je zaista jedinstven primer u svetu, da sa tako malog teritorijalnog područja, kao što je područje zapadnih delova Krajine, ima 960 ratnih zločinaca, što je naravno još jedan od bitnih razloga zašto nema većeg interesovanja za povratak u zavičaj. Peto, u nekakvoj rezoluciji Skupštine Srbije koja bi se uputila Evropskom parlamentu i EU, neophodno je i potrebno izneti nepobitnu činjenicu da je u građanskom ratu u Hrvatskoj, u periodu od 1991. do 1995. godine, živote izgubilo oko 7.000 krajiških Srba, od kojih je 3.000 likvidirano na monstruozan način, kao i da se oko 2.000 Srba još uvek vode kao nestali. Zbog te činjenice, Evropskom parlamentu i EU mora se postaviti otvoren zahtev i otvoreno pitanje – zašto tužilaštvo i pravosudni organi Hrvatske ne procesuiraju počinioce ratnih zločina nad Srbima u Hrvatskoj, odnosno u Krajini, za vreme građanskog rata u Hrvatskoj, 1991-1995. godine? Uostalom, pravosudne organe Hrvatske obavezuje činjenica, da se u Beogradu pred posebnim odeljenjem Specijalnog suda za ratne zločine godinama sudi Srbima sa područja istočne Slavonije, Baranje i zapadnog Srema, koji su u periodu od 1991. do 1995. godine, počinili zločin nad građanima hrvatske nacionalnosti, dok se na drugoj strani suđenje za počinjene zločine u Medačkom džepu, nad Srbima u Krajini, pred pravosudnim organima Hrvatske pretvorilo u farsu. Tek kada se budu rešili ovi problemi, na nivou odnosa države Srbije i države Hrvatske i međunarodne zajednice, imaćemo šanse da ovakav zakon o izbeglicama, koji zaista ima dobre namere i upućuje na ostvarivanje boljeg kvaliteta života ljudi čiji je život trajno i nepovratno izmenjen, bude usvojen na pravi način. [[Aplauz]]
Od vremena ovlašćenog predstavnika iskorišćeno je devet minuta i 40 sekundi. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović, a posle njega, narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, u ime Poslaničke grupe SNS zaista nisam dobio zadatak da pričam na ovu temu, ali bih voleo da, umesto vas malo više možemo, ali to je, nažalost, skupštinskom procedurom onemogućeno, razgovaramo na ovu temu sa komesarom i sa predstavnicima Komesarijata za izbeglice. Ne aludiram ovde da ovo nije vaša problematika, nego se radi o direktnim pitanjima koja su, pored opšte ingerencije Vlade, najviše ingerencija komesara, njegovih pomoćnika i Komesarijata za izbeglice. Prosto je neverovatno da, posle jučerašnje maratonske sednice i trenutka u kome se svi pomalo osećamo istrošeno, o zločinima u Srebrenici, danas imamo ovako bitnu temu. Ovakav zakon, koji ima 21 član, previše liči na pravilnik o radu Komesarijata i pravilnik o radu komesara, nego zakon koji nastoji da reguliše pitanja o ovoj oblasti koja je zaista vrlo komplikovana, teška, prisutna toliko godina na ovim našim prostorima. I sama pomisao i pomen reči "izbeglica", zaista, verovatno, to niko normalan nikome ne želi, a pričati o ovoj problematici koja je posle toliko godina prisutna ovde i na prostorima bivše SFRJ, pogotovo na prostoru Srbije, jeste vrlo neprijatno i teško. Postojeći zakon regulisao je ovu materiju 1992. godine. Dakle, trebalo je bukvalno 18 godina da bi se izvršile izmene i dopunama Zakona o izbeglicama. Kao što ste i sami rekli, iako je najviše izbeglica na području Evrope, naravno, u Srbiji, još uvek nije dovoljno obuhvaćena problematika i način rešavanja pitanja izbeglica. To nije samo propust ove vlade, to je propust svih vlada i vlasti od 1992. do 2010. godine. Sama činjenica da za ovako dug vremenski period, razdoblje od 18 godina, nije okončano rešavanje problema izbeglica, kao najugroženije kategorije lica, jeste neprimereno i nikome ne služi na čast . Moram zbog građana koji prate ovo zasedanje da kažem da postojeći Predlog zakona ne liči na predlog izmena i dopuna zakona, više liči na neki novi zakon, jer je primetno da se ne menja samo jedan član starog Zakona o izbeglicama, to je član 4, a svih ostalih 20 članova trpevrlo bitne promene. Još jednom ponavljam, ove izmene i dopune više liče na pravilnik o radu Komesarijata za izbeglice, a sve manje na zakon. Da su sve, neke, prethodne vlasti više vodile računa o ovoj bitnoj problematici sada bismo zaista imali najkraće moguće tehničke ispravke vezane za promene u oblasti zakonodavne regulative, zbog kvalitetnije integracije ovog sloja ljudi u tokove društvenog života Republike Srbije. Inače, namera ovog zakona, prvenstveno, jeste integracija ove kategorije lica, ali se iza te namere kriju i neke druge stvari o kojima ću u daljem toku rasprave i kasnije u pojedinačnoj raspravi, vezano za amandmane, nešto više i govoriti. Još jednom moram da naglasim, zbog svih, zbog kompletne javnosti, da smo mi po broju izbeglica prva zemlja u Evropi, a trinaesta zemlja u svetu. Pri tome, nijednog trenutka ne smemo zaboraviti činjenicu da u Srbiji postoji i kategorija interno raseljenih lica, preko 200.000, uglavnom sa područja Kosova i Metohije. Trenutno u našoj državi živi oko 300.000 osoba doseljenih iz bivših republika SFRJ, od kojih je, kao što se vi naveli podatak, 86.000 sa statusom izbeglica, a preko 200.000 je proteklih godina rešilo svoj status, odnosno uzelo državljanstvo Republike Srbije. U procesu registracije izbeglih lica oko 141.000 bila je evidentirana kao izbegla lica, bilo je oko 10,000 žalbi, a prema podacima kojima raspolažem, oko 107.000 je dobilo potvrđen izbeglički status. Prema standardima UNHCR smatra se da jedna zemlja, kao što ste vi već rekli, ima izbegličku krizu ako u njoj živi preko 25.000 izbeglica preko pet godina. U Srbiji mnogo veći broj izbeglica živi preko deset godina, i to u veoma teškim uslovima. Tako se Srbija svrstava u pet zemalja ne produžene, nego, zaista, dugotrajne izbegličke krize. Moram napomenuti da je najveći broj izbegličkih problema u našoj Republici rešavan procesom naturalizacije, nažalost, a mnogo manje povratkom u domicilne zemlje ili preseljenjem u neke treće zemlje, jer je to put kojim izbeglice rešavaju i državljanstvo i svoj status. U posebno teškom položaju su i dalje samohrani roditelji, deca, stari, teško oboleli i sve je manje humanitarne pomoći. I sami znamo da se u poslednje vreme zatvara sve veći broj kolektivnih centara u kojima je ova kategorija lica boravila. U kolektivnim centrima i dalje živi nekoliko hiljada ljudi, a najveći broj lica ove kategorije nalazi se kod rođaka ili stanuju privatno. Od kompletne kategorije izbeglih lica, oko, 60% je i dalje nezaposleno ili ne mogu da nađu posao. Većina od njih preko deset godina živi u izbegličkim centrima, a većina godinama ne može da dođe do svoje imovine. Osnovni problem u svemu ovome je nedovoljna saradnja i prepreke u oblasti zakonodavne regulative susednih republika ili bivših jugoslovenskih republika, pogotovu Hrvatske, to svi dobro znamo, jer ta Republika uglavnom nije spremna, niti reguliše ovu oblast, odnosno ne vraća imovinu izbeglim licima. Zvaničnici Hrvatske navodno pozivaju na povratak, ali vi, gospodine ministre, morate da znate, na primer, za jednu banalnu situaciju – da Srbin u Hrvatskoj kada kupi satelitsku antenu mora to da prijavi MUP i uz to da prijavi koje satelitske kanale gleda. Drugačija je situacija, iako nije dobra, u BiH. Recimo, oko 120.000, ovo je primer vezan za izbeglice iz BiH, a odnosi se na Hrvate, rešilo je svoje stambeno pitanje u Republici Hrvatskoj tako što su uzurpirali stanove naših izbeglica, odnosno Srba sa područja Hrvatske. Kažem, u BiH je ovaj problem, na svu sreću, bolje, ali nedovoljno dobro rešen i još uvek u ovoj oblasti postoji oko 10.000 sporova, odnosno predmeta koji se vode pred domaćim ili međunarodnim sudovima. Zaista stoji konstatacija da se sveobuhvatno pitanje izbegličkih problema u kompletnom regionu, pogotovo na prostoru bivše SFRJ, ne može dalje odlagati, a jedan od modusa i načina rešenja, na čemu i vi treba da insistirate, jeste da se ovim republikama koje sprečavaju povratak izbeglica spreči kandidatura ili članstvo u EU. Ovde se radi o primeni dvostrukih aršina. Da nije tako, zaista bi se to i primenilo, jer dok Evropa predstavlja jedan veliki multietnički lonac, na Balkanu i dalje postoje homogene nacionalne sredine, kao što je i Slovenija i Hrvatska, da ne navodim i druge republike. Jedan stanar kolektivnog centra kaže: ''Izbeglica, kako to ružno zvuči, to je tragedija'', i zaista jeste tragedija, "ja imam onu knjižicu,'' misli na izbegličku, ''to je parče papira koje mi je i lična i zdravstvena knjižica. Ja 17 godina nisam glasao, a čovek koji ne glasa nije živ! Do sudnjeg dana ću se osećati kao čovek koji treba negde da se vrati, a muči me najveća mučnina kada osetim da me tamo odakle sam došao niko ne prihvata." Činjenica da je neko dobio ličnu kartu i državljanstvo Republike Srbije ne znači po automatizmu i rešavanje njegovog izbegličkog problema, što znači da će ovaj problem kod nas, nažalost, s obzirom na to da još uvek imamo veliki broj izbeglica, i dalje biti dugoročno prisutan. Nisu istinite neke priče Komesarijata, od ranije, da je u oblasti stambene problematike rešeno oko 30.000 predmeta, i dalje oko 80% ove populacije još uvek nije rešilo svoje stambeno pitanje, snalazi se kao i na početku kada su došli u Republiku Srbiju. Svi komesari za izbeglice davali su velika obećanja, a malo se radilo. Pitam, a i vas, gospodine komesare – koliko ste puta i koji izbeglički centar posetili, koliko ste puta bilo na terenu? Znamo da su neki pre vas bili stalno prisutni u medijima i davali obećanja. Od tih obećanja ostajale su, nažalost, za ovu kategoriju raseljenih lica, prazne priče. Sada da se vratimo najbitnijim članovima ovog zakona i najdiskutabilnijim članovima ovog zakona. Već u prvom članu Predloga zakona delimično se redefiniše jedan od najspornijih stavova staroga zakona, pa se tako navodi da su, izbeglice, u smislu ovog zakona, državljani SFRJ iz bivših jugoslovenskih republika i druga lica sa prebivalištem u tim republikama, koja su zbog događaja i njihovih posledica na ovim prostorima nastalih od 1991. do 1998. godine, i tako dalje, bila prinuđena da izbegnu u Republiku Srbiju. U starom zakonu stoji slična definicija, gde se kaže da su izbeglice Srbi i pripadnici drugih nacionalnosti, koji su usled pritiska hrvatskih vlasti i vlasti u drugim republikama, pretnje genocidom, i tako dalje, bili prinuđeni da izbegnu na teritoriju Republike Srbije. Obe verzije, i stari zakon i novi predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama, definišu izbeglice vezano za određenu teritoriju bivše Jugoslavije, za određeno vreme sukoba od 1991, 1995. do 1998. godine, a po stavovima UNHCR, moram da vas podsetim, oni zakonski okvir ne tretiraju u ovom smislu kao što naš zakon i Predlog zakona tretira, jer se ne vezuju usko za okvire, sa koje teritorije dolaze i na koje vreme se to odnosi. Mi smo tu problematiku pokušavali da rešimo Zakonom o azilu, kao što je trebalo i stambenu problematiku da rešavamo Zakonom o socijalnom stanovanju, pa smo ovde, u ovaj zakonski predlog, ugradili odredbe koje je pre trebalo da sadrži Zakon o socijalnom stanovanju, nego Zakon o izbeglicama. Sve je to u suprotnosti sa Konvencijom o statusu izbeglica iz 1951. i Protokolom o statusu izbeglica iz 1967. godine, po kojima izbeglištvo nema nikakve geografske ni vremenske okvire već se tretira kao univerzalna pojava, a ne pojava vezana za određeni prostor i za određeno vreme. Dakle, u skladu sa međunarodno preuzetim obavezama, trebalo je član 1. ovog predloga zakona, a nismo, da uskladimo sa međunarodnim pravom. Po svim definicijama ''izbeglice'' i ''državljanstvo'' to su dva skoro suprotna pojma i zaista se međusobno isključuju. Jedan izbeglički ciklus počinje efektivnim gubitkom državljanstva jedne države, odnosno gubitkom zaštite države čiji je državljanin i završava se ili integracijom u tu državu ili povratkom pod okrilje domicilne države. Izbeglički status, moram još jednom da napomenem, može se izgubiti odlaskom u treće zemlje. I u praksi, još jednom kažem, zaista je redak primer tolerancije između izbegličkog statusa i državljanstva. Čak i ovim predlogom zakona nije dovoljno jasno dato rešenje situacija u kojoj se nalaze lica sa prostora bivše SFRJ, u Srbiji, već 18 godina. A, da li se stvarno želi integracija izbeglica u društveni život Republike Srbije ili se iza toga krije nešto drugo? Ponašanje ljudi uglavnom iz Komesarijata nije naročito primereno. Ne možemo a da se ne podsetimo raznoraznih afera i zloupotreba u prethodnom periodu, pogotovo u Komesarijatu za izbeglice, kao i raznih predstavnika zajednice ovih kategorija lica. Ne možemo da zaboravimo situaciju 2002. godine o zloupotrebi 28 stanova, vezano za ovu kategoriju lica; šest su predstavljali poslovni prostor i bili izuzetno neuslovni, nalazili su se u suterenu. Napomenemo da tada, prilikom kupovine tih stanova, nije poštovana procedura da se dobije obavezna saglasnost Republičke Direkcije za imovinu. Moram da podsetim da su ti stanovi uglavnom bili namenjeni predstavnicima raznih zajednica ovih kategorijama lica i nekim podobnim novinarima. Evo jednog primera zloupotrebe iz Vojvodine, gde je jedan poverenik odbornika Zajednice Srba iz Hrvatske i BiH na osnovu nepostojećeg kredita nepostojeće ''evropske pravoslavne agencije'' od banatskih izbeglica sa tog područja uzimao po 15 hiljada dinara i to pre pet godina. Nažalost, u Srbiji su se čak i neki zvaničnici bogatili na tuđoj nesreći, u ovom slučaju, na najvećoj, na izbegličkoj nesreći. Moram da vas podsetim zbog ozbiljnosti ove teme i zbog vas prisutnih ovde na izjavu jednog komesara u prethodnom periodu, čoveka koji je direktno zadužen za ovu oblast i rešavanje ovih pitanja i njegovih reči – nismo mi agencija koja prati želje ljudi. Toliko o ozbiljnosti državnih službenika, u prethodnom periodu, prema zaista jednom gorućem i velikom problemu. Nadam se da se ovo više neće ponavljati u Srbiji. Moram da vas pitam – koji je motiv da u članu 19a,stavu 1, nedvosmisleno piše da postoji namera uspostavljanja apsolutne kontrole Komesarijata, možda i komesara, nad izgradnjom i raspodelom stanova, nažalost, kako već izgrađenih i podeljenih, i to uglavnom onih od donatorskih para, tako i onih koji će se tek graditi, uglavnom od kreditnih sredstava? Ovaj drugi deo stava 1. člana 19a mogu da razumem, ali zakonsko rešenje koje predlažete za one stanove izgrađene i dodeljene u prethodnim godinama, uglavnom po donatorskoj liniji, ne mogu da razumem ni da shvatim. Ako u ovom predlogu zakona bude usvojen član 19a, stav 1. zaista bi predstavljao neviđeni skandal. Morate da znate, a pogotovo komesar, da UNHCR i donatori kada su davali stanove u vlasništvo izbeglicama davali su ih ugovorom o vlasništvu izbeglicama a ne državi. Ovim stavom država postaje vlasnik i tih stanova i novoizgrađenih stanova. Morala bi se razdvojiti kategorija već dodeljenih stanova u kojima ljudi žive, u nekim i preko deset godina, na osnovu ugovora između UNHCR i ljudi koji su dobili te stanove, pa predlažem, jer još uvek nije kasno, da se član 19a koriguje i izmeni. U normalnoj situaciji stambenu problematiku ovih izbeglih lica trebalo bi da reguliše Zakon o socijalnom stanovanju, pre nego da se time bavi ovaj zakon o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama, a ne da stanovi i budući stanovi koji će se izgrađivati budu pod ingerencijom i u nadležnosti ovog zakona, u ingerenciji Komesarijata ili komesara. U nadležnosti Komesarijata i komesara treba da bude život izbeglica, a ne izgradnja i otkup stanova. Zahvaljujem. [[Aplauz.]]
Reč ima narodna poslanica Snežana Stojanović-Plavšić. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo, poslednji put Zakon o izbeglicama donesen je 1992. godine. Od tada je prošlo 18 godina i nema sumnje da su se okolnosti značajno promenile i da one zahtevaju donošenje novog zakona, odnosno zahtevaju izmenu i dopunu postojećeg zakona. Mogu da se usaglasim sa stavovima koji su ovde izrečeni, a koji govore o tome da izbeglički status ne treba produžavati u nedogled i da, prosto, samim tim, ukoliko država nema jasan stav o ovom pitanju i same ljude koji su u statusu izbeglica dovodi u situaciju da se pasiviziraju i da ne mogu na adekvatan način da se brinu o svojim potrebama. U tom smislu, nadam se da je ovo poslednji zakon o izbeglicama koji donosimo i da je ovaj zakon u stvari mogućnost da se omogući konačna i trajna integracija onim ljudima koji su se odlučili da ostanu u Srbiji, a ne da se vrate u zemlje porekla. Ko su zaista izbeglice u Srbiji? To su ljudi koji su pod pritiskom ratnih dejstava na prostorima bivše Jugoslavije dolazili u Srbiju, ne svojom voljom, već zato što su tako nalagale političke prilike i zato što su odluke o njihovim malim životima donosili veliki politički igrači. Oni su bili prinuđeni da se sa svojim porodicama, malom decom i nekim osnovnim stvarima koje su mogli poneti, isele i dođu u zemlju za koju su, takođe, verovali da je njihova. Oni su započinjali život ispočetka. Ponavljam, ne svojom odlukom, nego zato što su bili prinuđeni. Čak i kada se svojom odlukom iseljavate u neku značajno bogatiju zemlju, početi život ispočetka je jako teško. Kada se bez svoje volje iseljavate u zemlju koja je i sama siromašna, pritisnuta međunarodnom izolacijom, takođe, učešćem u raznim ratovima, onda je nesporno da je vaš položaj neuporedivo teži i da on postavlja brojne izazove pred pojedinca i pred porodice koje su se u takvoj situaciji našle. Šta se dešavalo? Bilo je ljudi koji su uspeli da se snađu u ovoj situaciji. To su uglavnom bili oni koji su bili bolje obrazovani, koji su imali veće lične potencijale i, nesporno, oni koji su imali veća finansijska sredstva. Ljudi koji sve to nisu imali, a njih je bio najveći broj, bili su prepušteni brizi države Srbije i sopstvenim potencijalima, onoliko koliko su se na njih mogli oslanjati. U Srbiji je 1996. godine bilo preko 500.000 izbeglica, godine 2001. oko 340.000, a 2004/2005. godine oko 100.000. Sve u svemu, broj izbeglica u Srbiji smanjio se za 80%, što je dobar pokazatelj, ali činjenica da danas, nakon 18 godina, još uvek imamo ljude koji su izbeglice govori o tome da se Srbija, nema sumnje, nije najbolje snašla kada su ovi ljudi u pitanju. Bilo je raznih, već sam neke od tih razloga navela, ali mislim da treba jasno reći da, nažalost, ne samo da je bilo nesnalaženja, u nekim periodima bilo je i zloupotreba na raznim nivoima, pa i zloupotrebe sredstava koja su bila namenjena izbeglicama. Godine 1996. bilo je 700 kolektivnih centara u Srbiji i u njima je bilo smešteno oko 70.000 lica. U jednom periodu sam radila na programima psihosocijalne pomoći izbeglicama i ušla sam u svaki kolektivni centar u svom okrugu. Znam da je nakon šest ili sedam godina izbeglištva u njima bilo dece koja nikada nisu probala mleko i koja su ceo svoj život provela do tada hraneći se na kazanu nekom čorbom od kupusa, ako mogu tako da kažem, i malim količinama hleba. To je, zaista, bilo nešto što je, verujem, usmeravalo njihove živote. Činjenica da oni danas jesu odrasli ljudi, postavlja pitanje koliko su i oni sami spremni i sposobni da se brinu o svojim porodicama? Šta kažu podaci o siromaštvu ovih ljudi? Godine 2003. oko 25% izbeglica spadalo je u kategoriju najsiromašnijih. Dakle, živeli su ispod linije siromaštva. Godine 2007. podaci su ohrabrujući i govore o tome da je samo 7,4% izbeglica živelo ispod linije siromaštva i da su se praktično time približili domicilnom stanovništvu, kojih je tada bilo siromašnih 6,9%. Nema sumnje da 2008. i 2009. godina donose drugačije trendove. Verujem da će najnoviji statistički pokazatelji svakako reći da ima više siromašnih i među izbeglicama i među ostalim stanovnicima Srbije. Među izbeglicama je 32% nezaposlenih, što znači da je to značajno veći procenat od ostalog stanovništva, a 29% ima prihod po članu domaćinstva koji je manji od 48 evra mesečno. Samo 5% želi da se vrati u zemlju porekla, a 44% izbeglica potvrđuje da im nedostaje bar jedan dokument, što znači da oni samim tim nisu građani koji imaju potpun pristup svim institucijama naše države ili države iz koje dolaze. Situacija je svakako najlošija što se tiče stambenih objekata i ostalih nekretnina. Naime, pre izbeglištva 88% ovih domaćinstava je posedovalo stambeni objekat, dok je sada taj procenat 54%. S druge strane, procenat podstanara se povećao sa 4%, koliko ih je bilo u zemlji porekla, na 26%, a dodatnih 7% sada živi u objektima koji su ustupljeni od strane rođaka ili prijatelja. Ratna nevolja na različit način je pogađala domaćinstva, tako da je nekima stambeni status pogoršan, kao što smo videli, a nekima je i poboljšan u odnosu na vreme pre rata. To se vidi iz činjenice da danas sopstveni stambeni prostor ima 55% nekadašnjih vlasnika stana, ali i 50% nekadašnjih podstanara. Sa druge strane, danas se u podstanarskom statusu našlo 27% nekadašnjih podstanara, ali i 25% nekadašnjih vlasnika stambenih jedinica. Pored onoga što sam govorila o tome da se Srbija nije najbolje snašla sa rešavanjem problema izbeglice, moram da kažem da postoji činjenica da je ona u proteklom periodu obezbedila više od 250 miliona evra iz sopstvenog budžeta, 42 miliona za smeštaj u kolektivne centre i socijalna davanja, 72 miliona za zdravstvenu zaštitu, 150 miliona za obrazovanje. Otkupljeno je 631 seosko domaćinstvo u svrhu zbrinjavanja izbegličkih porodica, dodeljeno je 20 montažnih kuća. Program je otpočeo 2008. godine. Podeljeno je 3.249 paketa građevinskog materijala. Izgrađeno je oko 3.800 stambenih jedinica. Do sada je kroz stambene programe zbrinuto oko 30.400 lica. Više od jedne trećine izbeglih i ratom ugroženih lica uzelo je državljanstvo Republike Srbije, ali treba naglasiti da je rešavanje stambenih problema najvažnije pitanje integracije. Ukupna sredstva koja su neophodna za realizaciju projekata kojima bi se obezbedila potrebna stambena rešenja samo za najugroženije porodice iznose 188 miliona evra. Republika Srbije je spremna da kroz Nacionalni investicioni plan u toku 2009. i 2010. godine za izgradnju 150 stambenih jedinica obezbedi 4,2 miliona evra. Za izgradnju potrebnih stambenih jedinica iz budžeta Republike i opštinskih budžeta moralo bi se obezbediti još 35 miliona evra. Takođe, iz pretpristupnih sredstava Evropske unije očekujemo da će biti obezbeđeno oko 5,2 miliona evra. Ukupna sredstva koja uprkos svemu ovome nedostaju još uvek iznose 143,5 miliona evra. Ovo su, da kažem, statistički i finansijski okviri koji govore o materiji koju izmene Zakone koje donosimo reguliše. Želim da kažem da suština ovih izmena jeste u stvari ono što se odnosi upravo na rešavanje stambenih potreba. Ova rešenja, nova rešenja, koja ovaj zakon donosi, nude rešavanje stambenih potreba izbegličkih porodica kroz korišćenje stambenih objekata, uzimanje u zakup, pri čemu je cena zakupa izrazito povoljna i ona se dobija tako što se tržišna cena određenog prostora množi sa 0,00121, što znači da je ona zaista značajno, značajno ispod tržišne cene korišćenja tog prostora, kada bi se inače uzeo u zakup. Takođe, omogućena je kupovina objekata, pri čemu je cena 50% niža od tržišne, a može biti i do 90% niža, u zavisnosti od uslova pod kojima domaćinstvo živi, i to se uzima u obzir, odnosno da li domaćinstvo, porodica ima članove koje su osobe sa invaliditetom, da li je eventualno neko stradao u prethodnim ratnim dejstvima itd. Ovaj zakon, takođe, omogućava i poboljšanje uslova stanovanja, znači sredstva koja bi omogućila poboljšanje uslova stanovanja, ali i dodelu građevinskog materijala za započete objekte ili kupovinu seoskih domaćinstava i kuća, gde bi se mogle smestiti porodice osoba koje su izbegle sa prostora bivše Jugoslavije. Želim da kažem da zakon ima i dosta otvorenih pitanja. Neka od tih ja sam pokušala da rešim amandmanima. Želim da kažem da je o ovom zakonu raspravljao i Odbor za smanjenje siromaštva i da se većina kolega saglasila oko ovoga što ću sada izneti kao primedbe. Međutim, ovo nije prvi put da Odbor za smanjenje siromaštva raspravlja o ovom pitanju. Mi smo proteklih nekoliko godina imali i dva ili tri javna slušanja, koja su govorila o položaju izbeglica, ali smo isto o ovom zakonu govorili i kada je on bio prethodni put u proceduri. Što se tiče otvorenih pitanja, kako sam rekla, mislim da treba u članu 2, pored toga što se reguliše zdravstvena zaštita izbeglica – regulisati i pitanje socijalne zaštite. Zatim, intervenisala sam u članu 19v, kada se govori o najmanjoj mogućoj kvadraturi kojom se rešava stambeno pitanje, koja je zakonom predviđena "da bude do 30 kvadrata", odnosno predviđeno je da bude za jednog ili dva člana domaćinstva do 30 metara kvadratnih. S obzirom na to da oko 40% izbegličkih domaćinstava jeste jednočlano ili dvočlano, verujem da je to zaista visok procenat ljudi koji će biti ovim pogođeni, a to "do 30 kvadrata" može da znači 15 i 20 kvadrata za, recimo, dvoje ljudi koji žive u domaćinstvu. Verujem i mislim da neće biti problema da to rešimo, barem po reakcijama koje smo imali na Odboru, da ovo bude izmenjeno u ''najmanje 30 kvadrata i za svakog člana po 10 kvadrata plus''. Takođe, imam jednu intervenciju. Moram da kažem da smo ove izmene radili u saradnji sa udruženjima izbeglica i udruženjima građana koja se bave izbeglicama. Naime, postoji jedna odredba koja kaže, kada je u pitanju ugovor o korišćenju, odnosno zakupu – 90 dana nakon smrti korisnika, ukoliko njegovi naslednici ne zaključe ugovor, smatraće se da taj ugovor više ne postoji. Imajući u vidu činjenicu da je veliki broj ovih ljudi zaista pravno neuko i možda nisu u obavezi da znaju odredbe Zakona ili da se snađu u periodu od 90 dana, smatrali smo da je potrebno staviti obavezu Komesarijatu da im ponudi ugovor na zaključivanje. Jedna odredba kaže – da pravo na rešavanje ovih stambenih potreba, ovim zakonom neće imati ni oni koji su korisnici drugih nekih programa. Ovde smo dodali jednu obavezu – da se to odnosi samo na one programe kojima bi se moglo rešiti stambeno pitanje i znači da se ne odnosi na neka minorna davanja, kojima se nije moglo rešiti stambeno pitanje. Smatrala sam da je potrebno da Komesarijat redovno podnosi izveštaj Vladi. Do sada je ta obaveza postojala, redovnog šestomesečnog izveštavanja. Međutim, ovim novim predlozima je predviđeno – da samo na zahtev Vlade postoji izveštavanje. Verujem da je to loše rešenje i da treba da postoji – obaveza redovnog izveštavanja na šest meseci. Mislim da se time uvodi i dodatna kontrola, transparentnost procesa i transparentnost trošenja sredstava i, uopšte, svih aktivnosti koje Komesarijat preduzima. Mislim da je otvoreno i pitanje odnosa sa udruženjima izbeglica. Verujem da je trebalo da udruženja izbeglica dobiju veću ulogu u ovom procesu i da je trebalo da se Komesarijat u većoj meri obaveže na poštovanje njihovog učešća, imajući u vidu da je participacija jedno od osnovnih ljudskih i građanskih prava. Znam koji sve izazovi postoje na ovom planu, ali, mislim da je tu trebalo uvesti čvršću obavezu saradnje i uvažavanja potreba izbegličkih udruženja. Naravno, zaista ostaje otvoreno pitanje ovih 500 porodica koje ovim zakonom neće moći, na način na koji žele, da reše svoje pitanje. Mi smo dobili peticiju koju je potpisalo 476 lica, koji predstavljaju svoje porodice, koji su preko programa HABITAT bili u prilici da na neki način reše svoje stambeno pitanje, ali, koji, jednostavno, neće moći prema ovom zakonu da kupe te stanove. To je pitanje otvoreno zbog toga što postoji, moram da kažem, jedna pravna dilema. Naime, oni su potpisali ugovor koji ih obavezuje da ne mogu kupiti te stanove. Međutim, verujem da to može na neki način, možda ne ovim zakonom, ali na neki način apsolutno treba da se reši, kako oni ne bi bili dovedeni u neravnopravan položaj sa svima ostalima. U nadi da će ovaj zakon zaista doprineti da se suštinski omogući integracija izbeglica i da za nekoliko godina zaista u Srbiji više ne bude izbeglica, već da svi oni koji su se opredelili da u njoj ostanu i da u njoj žive, budu na potpuni način integrisani i izjednačeni sa svima ostalima u Republici Srbiji. G17 plus će ovaj zakon podržati. Zahvaljujem. [[Aplauz.]]
Hvala, gospođo Stojanović-Plavšić. Reč ima gospođa Milica Vojić-Marković, ovlašćeni predstavnik političke stranke DSS. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo poslanici, hajde da počnemo od nekih stvari koje treba odmah razjasniti. Kao prvo, DSS smatra da je ovo potreban zakon i da je posle 1992. godine, kada je donet prvi Zakon o izbeglicama, ovo jedan od zakona koji praktično prati tok i vreme i promene koji se dešavaju u tom vremenu. S druge starne, pozdravljamo donošenje ovakvog zakona, zato što se sa time trajno rešava status i položaj izbeglica, jer, priznaćete, pravi način da se neko integriše u jednu sredinu jeste način da on živi ovde i da dobije stan, kao i svaki drugi građanin. Druga stvar, koju bih volela da razjasnimo, a gospodin ministar je u uvodnoj reči nekoliko puta tu stvar malo pipnuo, ali je nije do kraja razjasnio, jeste – kako je došlo do toga da baš gospodin Dačić, koji je prvi potpredsednik Vlade i zamenik premijera Vlade i ministar unutrašnjih poslova, bude ovlašćeni predstavnik Vlade za ovu tačku, kada mi imamo i drugog potpredsednika, gospodina Jovana Krkobabića, koji je, doduše, nevidljiv, ali i te kako zadužen upravo za ovu oblast, a ima i savetnika upravo za ovu oblast, a dozvolićete, u ovim teškim vremenima, kada građani Srbije nemaju, baš, mnogo sredstava – od novca tih građana Srbije gospodin Krkobabić plaća svog savetnika, a danas ne može ovde da se pojavi pred nama da brani ovaj zakon?! Treće, moje iznenađenje je ministar Rasim Ljajić koji se već dugo bavi ovim problemom. Bogami zadire, kako ministar Dačić kaže, ovaj problem i u njegovu oblast. Istina je, ali zadire i u oblast gospodina Ljajića, pa je bi bilo logičnije da je on bio danas ovde, jer smo malo morali da popričamo i o onom Zakonu o socijalnom stanovanju, jer sve ono što se pojavilo tada i što smo mi kao poslanici DSS komentarisali, sada se u ovom zakonu pojavljuje kao problem. Te stvari treba razjasniti. Još jednu stvar treba razjasniti, jer ono što sam čula pažljivo slušajući moje prethodne kolege, ovlašćene predstavnike poslaničkih grupa, imaju problem da razjasne dve stvari – ''status izbeglice'' i ''status raseljenog lica''. To, naravno, nije isto i ne smemo govoriti o tome kada se govori o ovom zakonu. Ovaj zakon se, gospodo, odnosi samo na ''status izbeglica'' u Srbiji. Nekoliko reči koje treba prokomentarisati, pre toga, jesu da je izbeglička kriza u staroj Jugoslaviji, zapravo, započela 90-tih godina i da smo mi od 1991. i 1992. godine do 1996. godine u jednom momentu imali 540.000 registrovanih izbeglica, a možda i više od milion pravih izbeglica koje su ostale neregistrovane. Od tih skoro milion, 300.000 ljudi je bilo iz Hrvatske. Samo 260.000 ih je bilo iz Krajine. Ovo govorim namerno, zato što smo juče usvojili jednu sramnu deklaraciju, pa se nadam da će možda nekome pasti na pamet da usvajamo i deklaraciju kako bi ovi ljudi, takođe, dobili neka prava tom deklaracijom i kako bi se i njihova žrtva cenila. Tih 260.000 Krajišnika, gospodo, pobeglo je pred vojnim operacijama "Oluja" i "Bljesak". Pobegli su spasavajući gole živote, ostavljajući svoju imovinu. Mnogi su ostali tu, a mi ih nećemo ni spomenuti nikada, jer se jednostavno ne bavimo takvim stvarima. Neke druge žrtve su veće nego što su srpske?! U momentu kada je u Srbiji koja je, moram da kažem, bila i sama siromašna, a moram da kažem i to da se ponosim time što je tada primila sve te izbeglice među svoje građane, iako je znala da ne može da im pruži ni adekvatan ni dovoljno dobar smeštaj i sve ostalo, u tom trenutku su se počele stvari dešavati na sledeći način: jedan deo tih izbeglica je otišao u zemlje trećeg sveta, jer, moramo to da priznamo, bogami, neki od njih su našli jako dobre poslove, na vrlo odgovornim mestima u tim trećim zemljama, tako da kažemo, zato što su bili vrlo stručni, vrlo kompetentni i te zemlje su ih prihvatale. Čak su imale programe koje su nudili tim ljudima da dođu tamo sa svojim porodicama. Drugi deo jeste se vratio u neke zemlje odakle su izbegli, pri tom mislim, pre svega, na Hrvatsku u koju se vratio jedan mali deo izbeglica i moram da komentarišem i to da Hrvatska danas raspolaže podatkom da se 120.000 izbeglica, praktično, vratilo, integrisalo u Hrvatsku. Naši podaci nisu takvi. Naši podaci su bogami dvostruko, možda čak i trostruko manji od tih 120.000. Treći deo izbeglica, koji je odlučio da se praktično ne vraća, da ostane u zemlji koja je primila, jeste nekim svojim resursima, svojim snagama uspeo da se snađe u Srbiji, da se integriše i da praktično ostane u Srbiji. Prema poslednjim podacima iz 2008. godine, na području Srbije još uvek boravi oko 86.000 registrovanih izbeglica. Više puta korišćen podatak, koji ću, takođe, eksploatisati zato što mislim da treba da ga eksploatišem, pogotovo sinoć posle onog sramnog dana i sramne večeri, moram da kažem, da prema podacima UNHCR, ne Srbije, ne DSS koju tako lako optužujete, Srbija je prva u svetu po broju izbeglih i raseljenih lica, a među pet zemalja u svetu po produženom izbeglištvu. Pogledajte koje su još četiri. To su, zaista, vrlo siromašne zemlje i ne može se zaista Srbija stavljati u isti koš, ali očigledno jeste u njemu. Sada je osnovno pitanje – može li Srbija sama da reši problem izbeglica u njoj? Mislim da ne može, ne zato što neće, ne zato što ne zna, nego zato što je, pre svega, sama vrlo siromašna i pomoć donatora joj je i te kako potrebna. A, sa druge strane, potrebno je još nešto što ona nema, iako se mi kunemo u svoje velike i moćne prijatelje sa Zapada, mi zapravo imamo problem da nam ti veliki i moćni prijatelji sa Zapada pomognu utičući, pre svega, na Hrvatsku da reši ovo pitanje, jer ovo pitanje Hrvatska očigledno političkim sredstvima neće da reši, pričajući nam, pri tom, jednu vrlo lepu i jednu vrlo pitku priču, koja ne pije vodu, jer nije realna. Dakle, posle 18 godina, od kada je ovaj problem u Srbiji počeo, stvari se jesu pomerile sa mrtve tačke, jesu se dogodile mnoge stvari koje su olakšale život izbeglicama, ali još uvek ovaj problem traje i još uvek imamo problem toga da Hrvatska neće da prihvati obaveze koje je prihvatila potpisivanjem Sarajevske deklaracije. Još jedno veliko pitanje na koje treba odgovoriti i za koje treba da bude odgovorna i ova vlada, jer mislim da je trenutak da se utiče na to pitanje. Sve zemlje bivše Jugoslavije, ne govorim o Sloveniji, govorim o našem delu, jesu u nekom poslednjem dvorištu, čekaju ulazak u EU. Pitanje izbeglištva je veliko pitanje koje EU hoće da reši, to je očigledno. I, možda je poslednji trenutak da se insistira na rešenju tog problema, pre svega izbeglica koje su došle iz Hrvatske, jer jedino na taj način, na način da još uvek postoji nada da se zakonima regulišu pitanja povratka Srba, a da se ne čeka ulazak Hrvatske u EU, jer onda ona više neće imati uopšte nikakav razlog da taj problem reši. Vrlo mi je bilo simptomatično nešto što se događalo neposredno pre donošenja ovog zakona, a to je, recimo, kraj marta 2010. godine, u Beogradu je održana Ministarska konferencija ministara spoljnih poslova iz regiona i upravo je problematika izbeglištva, izbeglica, bila ono što je bila tema za ovaj ministarski sastanak. Moram da citiram izjavu ministra spoljnih poslova Hrvatske, gospodina Gorana Jandrokovića, da je Hrvatska napravila sistem koji omogućava povratak svih izbeglica u ovu zemlju. Prosto, ne znam zašto, onda, izbeglice ne prepoznaju ovaj sistem kao kvalitetan i zašto, onda, ne regulišu svoj povratak koristeći modele ovog sistema. Dalje u izjavi kaže, ''Hrvatska je vrlo ozbiljno pristupila obavezama preuzetim i prihvatanjem Sarajevske deklaracije.'' Hajde da vidimo koje su to obaveze. Sarajevska ministarska deklaracija je jedan čin političke volje, da se u regionu regulišu odnosi, da se na način saradnje u regionu postavi i reguliše pitanje i završi pitanje i problem izbeglištva, i to na taj način, da one izbeglice koje žele da se vrate u zemlju odakle su pobegle, to te zemlje i omoguće, pri tom, vodeći računa i o građanskim pravima i o slobodama, vodeći računa o pravnim stvarima kao što je imovina, i vodeći računa o tome da nema diskriminacije. I, ako izbeglice ne žele da se vrate onda su one zemlje u koje su oni došli, to je, naravno, Srbija, dužne da donesu zakon kojim bi integrisali izbeglice u svoju zemlju, kao i druge sistemske zakone kako bi se olakšao i poboljšao kvalitet života tih ljudi u tim zemljama. Nažalost, problem naravno nije zatvoren, iako se Hrvatska kune da ona te principe Sarajevske deklaracije poštuje. Ja ću analizom doći do toga, zajedno sa vama, da ona to zapravo ne poštuje. Šta je problem i najveći problem zbog čega se ovo pitanje postavlja i otvara sa Hrvatskom? To je pitanje nepriznavanje stečenih prava bivšim nosiocima stanarskih prava. I u najvećem broju ovo pitanje se odnosi na one etničke Srbe koji su živeli u gradovima Hrvatske. To pitanje se najviše njih tiče. Predstavnici OEBS, UNHCR i Evropske komisije su izrazili, pazite, zabrinutost što politički konsenzus o mehanizmima obeštećenja još uvek nije postignut. Ali, jasno je valjda i njima i nama, i svima ostalima, da Hrvatska nema nameru da taj mehanizam ostvari, niti mi da se kao zemlja izborimo da evropske organizacije utiču na Hrvatsku da ona ovaj problem otvori i reši na način na koji je rešen u BiH i na koji se inače rešava kvalitetno. Dakle, problem je u tome, upravo, što te međunarodne organizacije imaju dvostruke standarde i što, kada je u pitanju Hrvatska, oni ne žele da nateraju Hrvatsku da te standarde primeni i na povratnike koji dolaze u Hrvatsku. Da se vratim dalje Jandrokovićevoj izjavi. Evo kompletno: "Hrvatska je vrlo ozbiljno pristupila obavezama preuzetim prihvatanjem Sarajevske deklaracije, a pre svega kada je reč o obnovi porušenih objekata i tu je obnovljeno 146 hiljada porušenih i uništenih objekata, na šta je potrošeno 5,3 milijardi evra. U Hrvatsku je integrisano 120 hiljada izbeglica i prognanih. Pitanje radnog staža je rešeno bez ograničenja. Rekao bih da je pre desetak dana u Hrvatskoj nađeno novo i bolje rešenje, umesto dosadašnjeg trajnog zbrinjavanja vlasnika stanarskih prava." Pazite, kompletna izjava pokazuje samo jedno: zapravo, ovo je izjava koja treba da popravi imidž Hrvatske u međunarodnoj javnosti, ali ona pokazuje nama u Srbiji da Hrvatska i dalje nema nameru da ovaj problem rešava na način kako se rešavao u BiH, niti ima nameru međunarodna zajednica da je na to natera. Na koji način problem izbeglištva može da se reši? Povratkom i integracijom. Da vidimo kakvo je stanje u Hrvatskoj kada je u pitanju povratak. Pre svega, postoje nekakve tajne liste i tajne optužnice. To je pitanje straha ljudi koji tamo dolaze. Vidite, u javnosti se često pojavljuju primeri takvih ljudi. Sa druge strane, mi insistiramo da te optužnice budu javne. Naravno, uopšte nemamo nameru da štitimo nikoga ko je pravio zločine, ali javna optužnica je nešto što je međunarodni standard i, kako se to kaže javno. Drugi problem je nepriznavanje stečenih prava izbeglica, bivših nosilaca stanarskih prava. Prema proceni OEBS, 100 hiljada ljudi u Hrvatskoj, etničkih Srba, ne može da reši ovaj problem na pravi način, jer je 100 hiljada ljudi Hrvatska blokirala da svoje stanove povrate nazad. Kako ih je blokirala? Vrlo jednostavno, 1996. godine je donela zakon, ukinula institut nosilaca stanarskog prava, ukinula institut stanarskog prava i ko je otišao šest meseci iz svog stana, ne živi u njemu šest meseci, više nema pravo da ga dobije nazad. Najjednostavnije, najbezobraznije, jednostavno, ne poštujući nijedan međunarodni standard! To je uradila, niko joj više ne brani da to vrati. Na kraju krajeva, hrvatski premijer Jadranka Kosor živi u jednom takvom stanu. Doduše, moramo da kažemo da je Hrvatska započela dva programa stambenog zbrinjavanja, ali ono što je bitno, nijedan ne razmatra nezakonitost oduzimanja stanarskih prava, niti pitanje stečenih prava na privatizaciju stanova po povlašćenim uslovima. Dakle, Hrvati pitanje stanovanja posmatraju kao humanitarni problem. To je, naravno, nedopustivo. To nije samo humanitarni problem. Oni, što je isto vrlo diskutabilno, ne omogućavaju povratniku koji je imao stanarsko pravo da se vrati u svoj stan, niti na bilo koji način garantuju da se on može vratiti u bivše mesto prebivališta. Dozvolićete, to je jako komplikovano za povratnika. On se vraća, a gde se vraća? Ne tamo gde je bio integrisan nego na neko nepoznato mesto, pod nepoznatim uslovima. Treći problem jeste pravična nadoknada za opljačkanu i uništenu privatnu imovinu. Samo u tim pominjanim akcijama "Bljesku" i "Oluji", za koje se verovatno nećemo mi izvinjavati, pretpostavljam, nego očekujem da se, kako neki kažu da smo povukli nogu, sada izvine oni nama za "Bljesak" i "Oluju", ali ne verujem da ćemo to dočekati. Znači, samo u tom "Bljesku" i "Oluji" 1995. godine ubijeno je dve hiljade Srba u Krajini, uništeno je 40 hiljada srpskih kuća u Krajini, potpuno je spaljeno 380 srpskih sela, gospodo. Pa, ne znam da li treba da se izvinimo i za to? Ukupna materijalna šteta, ne govorim o ljudskim životima, jeste 30 milijardi evra. Tu bih stala. O samom zakonu ću govoriti kasnije, prijavila sam se da govorim i kada budemo govorili po listi. Dakle, otvorila sam neka pitanja, možda bi bilo prilika da otvorim još samo dva pitanja, da ministar bude spreman i da zna o čemu ćemo pričati. Prema tome, ono što nas iz DSS interesuje jesu podaci i procene Stambenog fonda za izbeglice, kojim sada raspolaže država Srbija. To nismo uspeli da vidimo iz ovog predloga, a to je nešto na osnovu čega ovaj zakon onda dalje ima smisla. Ono što je nama interesantno, koliko novih stanova je planirano da se izgradi iz sredstava dobijenih otkupljivanjem ovih stanova? Zakon predviđa pravljenje fonda, taj fond se izdržava od otkupljivanja stanova. Nama je to vrlo interesantno. S obzirom na to da smo uložili amandmane i sporimo se sa ministrom na jednom jednostavnom problemu, Predlog zakona daje mogućnost da se oprosti 90% vrednosti stana, a mi mislimo da je to malo, jer je u pitanju otkup, a ne poklanjanje, znači, dve kategorije. Drugo, od 10%, koliko ostane, neće moći da se napravi mnogo stanova. Dakle, o tome bismo kasnije razgovarali. Hvala vam. [[Aplauz]]
Hvala vama. Preostalo vreme ovlašćenog predstavnika je još dva i po minuta. Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč? (Da) Reč ima dr Janko Veselinović.
Poštovani predsedavajući, poštovani potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, Republika Srbija je država sa najvećim brojem izbeglica i interno raseljenih lica, kao što je rečeno i na početku ove rasprave, jedna od pet država u svetu sa dugotrajnom izbegličkom krizom. Iako je prošlo gotovo 20 godina od prvih ratnih sukoba, većina nas u sebi nosi potresne slike dolaska izbeglica iz Slovenije, BiH, Hrvatske i, na kraju, najduža i najtužnija kolona izbeglica iz Krajine. Od 1991. godine Srbija je pružila utočište za blizu 850 hiljada izbeglih i prognanih lica. Došli su ljudi koji su ostavili sve svoje, dakle, bez igde ičega. Nažalost, nije mali broj dece koja su rođena u kolektivnim centrima, a danas u njima, umesto u svojim kućama, obeležavaju punoletstvo. Još uvek nisu stvoreni uslovi za povratak izbeglih i prognanih lica, naročito u Republiku Hrvatsku. Gotovo 300 hiljada ljudi, to je podatak koji je specifičan za Srbiju, Republika Srbija je uspela integrisati i ovo predstavlja najmasovniji proces integracije u Evropi. Značajan broj ljudi vratio se u BiH, dok je povratak u Hrvatsku još uvek znatno ispod očekivanja, oko 18% svih izbeglih se vratilo u Hrvatsku i tu procene variraju od 60 do 100 hiljada ljudi koji su se vratili i koji su tamo ostali. Danas ću govoriti i o njihovim problemima i potrebi da Hrvatska u narednom periodu stvori uslove za veći i značajniji povratak i za povratak koji bi bio održiv, dakle, da ti ljudi tamo mogu da ostanu i da žive. Zašto izmene i dopune Zakona o izbeglicama? Postojeći Zakon o izbeglicama je kočio rešavanje problema izbeglištva u Srbiji, odnosno bržeg rešavanja problema izbeglištva u Srbiji, jer smo rekli da izbeglištvo u Srbiji traje jako dugo. Kako proces povratka izbeglica u zemlje porekla teče sporo, odnosno kako je njegova održivost još uvek mala, država Srbija mora da vodi računa i o tome kako da na najpovoljniji način, najkvalitetniji način, zbrine izbeglice koje su ostale u Srbiji ili žele trajno da se nastane u Srbiji. Za rešavanje ovih problema potrebna su tri uslova: stvaranje normativnih uslova, koje činimo donošenjem današnjeg zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama; novac, dakle, obezbeđivanje sredstava u budžetu i, na kraju, volja zemalja iz kojih su izbeglice otišle, prognane, izbegle, da se tamo vrate, odnosno da ih prihvate. Dame i gospodo narodni poslanici, donošenjem današnjeg zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama, mi stvaramo jedan od ova tri uslova, dakle, donosimo zakon kojim se normativno, na bolji način, uređuje ova oblast. Demokratska stranka uvek je imala veliko razumevanje za rešavanje problema izbeglica i najveći broj izbeglica, gotovo njih 200.000, dobio je državljanstvo upravo za vreme, dok je na čelu Vlade Republike Srbije bio doktor Zoran Đinđić. Mi smo odlučni da i sada budemo stranka koja se hvata u koštac sa ovim problemom. Nismo stranka koja kada su u pitanju osude zločina ili rešavanje pitanja ljudi koji su posledica ovih ratova, kada se o tome glasa, budemo suzdržani. Mi, kada je u pitanju ovaj zakon, bićemo stranka koja će glasati za ovaj zakon i koja će rešavati probleme izbeglica. Nismo stranka koja kada se raspravlja o ovom zakonu nema nas ni u sali, a pitanje je kako će se neke od opozicionih stranaka izjasniti o ovom zakonu u danu za glasanje. Kakve koristi od ovog zakona imaju ljudi koji su u međuvremenu stekli državljanstvo Republike Srbije ili tek treba da ga steknu i kakve koristi od ovog zakona imaju izbeglice koje žele da se vrate u mesto ranijeg prebivališta? Prvo, izbeglice koje su stekle državljanstvo Republike Srbije ovim zakonom stiču pravo učešća u programima zbrinjavanja o kojima je i potpredsednik Vlade već govorio. Dakle, ne samo ljudi koji su trenutno u statusu izbeglice, nego i ljudi koji su u međuvremenu dobili državljanstvo Republike Srbije, jer smo se usaglasili, mislim da oko toga nema spora, da dobijanjem lične karte, socijalno-ekonomski status tih ljudi se bitno ne menja. Drugo, ovaj zakon, pored integracija u lokalnu sredinu, pruža mogućnost za pomoć licima koja se vraćaju u mesta u kojima su ranije živeli. Pređašnji zakon nije predviđao brigu Komesarijata, države, pokrajine ili lokalne samouprave o licima koja žele da se vrate u mesto ranijeg boravka. Ove izmene uvode jednakopravnost u odluci – ostati u Srbiji ili se vratiti u mesto odakle su izbegli. Ovaj zakon stvara normativni uslov za konačno zatvaranje 60 kolektivnih centara, koliko ih je još u Srbiji ostalo. Da podsetim, pre samo četiri godine u Srbiji je bilo 700 kolektivnih centara, 11 puta više. Stvaraju se uslovi da se ljudima koji napuštaju kolektivne centre pruži pomoć i najvažnija pomoć, pomoć u stambenom zbrinjavanju. Pored izbeglica koje su još uvek u kolektivnim centrima, ovaj zakon pruža šansu ljudima koji su se snalazili kod prijatelja, rođaka ili eventualno živeli kao podstanari u nekim neuslovnim prostorima, živeli neretko teže od lica koja su bila u kolektivnim centrima. Oni će ovim zakonom dobiti šansu da reše svoje egzistencijalne probleme. Ono što je posebno važno jeste da ovaj zakon pruža mogućnost izbeglicama koji trenutno žive u objektima koji su građeni sredstvima od donatora, da ih pod povoljnim uslovima otkupe i da konačno imaju svoj krov nad glavom. Sredstva koja se na ovaj način dobiju kroz taj otkup biće korišćena za zbrinjavanje preostalih izbeglica i u tom smislu ovaj zakon jeste socijalno pravedan i u duhu, generalno, politike koju vodi Vlada Republike Srbije. Treće, ovaj zakon stvara uslove da se stambene jedinice koje su izgrađene sredstvima Vlade Republike Srbije, sredstvima donatora, zbog nepostojanja jasnih zakonskih propisa do sada konačno usele. Neki objekti su prazni preko 10 godina. Nažalost, imamo i činjenicu da za samo nekoliko desetina metara ili stotine metara od tih neuseljenih stanova žive izbeglice u veoma neuslovnim uslovima. Takvih objekata ima u Bačkoj Topoli, Srpskom Krsturu, Inđiji, Beogradu, Somboru, ukupno 72 stambene jedinice su trenutno neuseljene, a ukupno 71 stambena jedinica se bespravno koristi. To je ukupno 143 stambene jedinice u koje mogu da se smeste isto toliko porodica, odnosno oko 600 njihovih članova, što znači na ovaj način može da se već sada iz onog što imamo, iz Fonda, da se zbrine 600 porodica. Nadamo se da će se ovim zakonom uvesti red i da će oni koji nelegalno koriste takve prostore morati da ih napuste. Prema članu 19b ovog zakona, postupak iseljenja je hitan, a žalba ne odlaže izvršenje rešenja. Ovaj zakon stvara i uslove da one izbeglice koje odbijaju bilo koji vid stambenog zbrinjavanja izgube mogućnost stambenog zbrinjavanja. Bilo je i zloupotreba dosadašnjih, u pojedinim slučajevima, kolektivnog zbrinjavanja, odnosno zbrinjavanja u kolektivnim centrima. Četvrto, veoma je važno što je u Predlogu zakona data mogućnost da se pored davanja nepokretnosti u državnoj svojini na korišćenje na određeno vreme ili zakup, sa mogućnošću otkupa, dodelom sredstava za poboljšanje uslova za stanovanje, kupovinom građevinskog materijala za započetu izgradnju nepokretnosti, predviđa i mogućnost kupovine seoskih kuća sa okućnicom. Na ovaj način se najjeftinije rešavaju stambene potrebe izbeglica, ali i stvaraju mogućnosti da se stanovništvu zainteresovanom za poljoprivredu i stočarstvo dodeli kuća sa okućnicom. Njihova cena je između šest i sedam hiljada evra, često i niža. Na neki način, sprečiće se i propadanje srpskih sela. Republika Srbija protekle dve godine čini ozbiljne napore da pomogne izbeglim i prognanim licima. Samo u protekloj 2009. godini, zahvaljujući aktivnosti Komesarijata za izbeglice, postignuti su veoma zapaženi rezultati. Broj kolektivnih centara smanjen je za 19% i od 74 kolektivna centra koja su postojala u januaru 2009. godine, trenutno postoji 60 kolektivnih centara. Zahvaljujući programima stambenog zbrinjavanja i ekonomskog osnaživanja 1.200 korisnika Komesarijata za izbeglice je napustilo kolektivne centre. Tokom protekle godine, broj izbeglica u statusu je smanjen za 12,5%, tj. sa 97 na 86.000 izbeglih lica. Komesarijat za izbeglice je u toku 2009. godine u tri navrata izdvojio više od 160 miliona za kupovinu građevinskog materijala, namenjen završetku započetih i adaptaciju neadekvatnih stambenih objekata i na taj način pomogao stambeno zbrinjavanje preko 600 porodica, što sredstvima iz budžeta Republike Srbije, što sredstvima donatora tokom 2008. i 2009. godine sagrađeno je 253 stambene jedinice, dodeljeno je gotovo hiljadu paketa građevinskog materijala za izgradnju i završetak stambene izgradnje, kupljeno je i 347 seoskih domaćinstava, što sve ukupno predstavlja rešavanje stambenog pitanja za 1.662 porodice, a ukoliko svaka porodica u proseku ima četiri člana, to znači da je stambeno za dve godine zbrinuto sredstvima Republike Srbije i donatora 6.648 ljudi.Pored toga, realizovano je i 988 dohodovnih projekata, što je ekonomski osnažilo isto toliko porodica i omogućilo im početak nekog samostalnog posla. Naravno, tu ne ubrajamo ekonomsko izdržavanje svih trenutno 60 kolektivnih centara, u kojima živi 4.803 izbegla lica. Ove godine je planirana izgradnja, neko je to postavio pitanje, 795 stambenih jedinica i dodela 830 građevinskih paketa, kupovina 133 seoska domaćinstva, kao i 441 dohodovni projekat. Veliku zaslugu za ove programe ima sadašnji Komesarijat za izbeglice, na čelu sa gospodinom Vladimirom Cucićem, ali i cela Republička vlada. Nažalost, prethodna Vlada gospodina Koštunice ni prethodni Komesar, nisu ovome posvećivali značajnu pažnju, pa ni ranije izgrađene stambene jedinice nisu useljene. Zašto nije donet do sada ovaj zakon? Pre sveta, i zahvaljujući prethodnoj Vladi. Značajnu pomoć izbeglicama i prognanim a i raseljenim licima pruža i AP Vojvodina u kojoj živi 50% svih izbeglih, prognanih u Srbiji. Preko Fonda za pomoć izbeglim, prognanim i raseljenim licima zbrinuto je oko 5.000 lica za dve godine. Od 2007. do 2009. godine kupljeno je 214 seoskih kuća, dodeljeno 399 paketa građevinskog materijala, stambeno je zbrinuto 615 porodica, sa više od 3.000 članova. Dodeljeno je i 139 povratničkih paketa u pojedinačnoj vrednosti od 1.500 evra porodicama koje su se vraćale u Republiku Hrvatsku, BiH ili AP KiM. Pomoć u mehanizaciji dobile su 33 povratničke zadruge i nije tačan podatak da se ti traktori ne koriste. Odgovorno tvrdim da se traktori koje je dodelilo pokrajinsko Izvršno veće koriste namenski i da je na taj način pomognuto 700 zadrugara, koji su uključeni u te povratničke zadruge. Uložena su i sredstva za stipendiranje srednjoškolaca iz najugroženijih izbegličkih, iseljeničkih porodica. Programi će biti kao i programi Vlade Republike Srbije nastavljeni i ove godine. Ako sumiramo podatke o zbrinutima, preko Komesarijata za izbeglice, pokrajinskog Fonda dolazimo do broja od 12.636 lica, koliko je trajno zbrinuto za prethodne dve godine. To je veoma ozbiljna cifra. Ne zaboravimo da su pomoć izbeglicama pružale pojedine lokalne samouprave u sređivanju komunalne infrastrukture. U Beogradu, recimo, i za vreme pokojnog gradonačelnika Bogdanovića i za vreme gospodina Đilasa, ali i brojni čelnici opština širom Srbije, Vojvodine, kao što je Bač, Ruma, Šid, dali su značajni doprinos za poboljšanje uslova u kojima žive izbeglice. I, primećujete da u svim ovim lokalnim samoupravama značajnu ulogu ima DS. Ovi projekti Komesarijata i pokrajinskih institucija, pogotovo što su oni bili transparentni u realizaciji, zaslužuju svaku pohvalu. Nije imalo bilo kakvih pritužbi kada je u pitanju ovaj mandat Komesarijata na dodelu i transparentnost u dodeli sredstava. To se naravno mora i nastaviti. O ostalim problemima, problemi u povratku, kolege su govorile, pre svega, oko problema o povratku u Republiku Hrvatsku. Prvo, značajan problem jesu oduzeta stanarska prava. Blizu 100.000 ljudi ne može se vratiti u Hrvatsku jer su im oduzeti stanovi. Procene se kreću do 40.000 stanova. Rešavanje ovih pitanja jeste obaveza Republike Hrvatske, ali, rekao bih, i obaveza međunarodne zajednice da insistira na što bržem rešavanju pomenutih problema. Čak i proces stambenog zbrinjavanja, iako neadekvatna zamena za stanarsko pravo, teče veoma sporo. Drugi problem je i konvalidacija radnog staža. Smatramo da se konvalidacija radnog staža mora sprovesti u punoj meri i bez vremenskog ograničenja, uz maksimalno uprošćenu proceduru. Tu je i problem neisplaćenih penzija. Srpski penzioneri ne traže ništa više od onoga što pripada drugim penzionerima u Republici Hrvatskoj. Poseban problem stvara obnova imovine. Zbog komplikovane procedure i određene opstrukcije, gotovo 8.000 zahteva čeka u drugom stepenu. Neki zahtevi u tom postupku su već pet godina. Tu je problem koji danas nije pomenut, ne manje važan, 11.000 objekata, uništenih van ratnih područja usled terorističkih akcija, dakle, van područja Krajine, koji za sada nemaju pravo na obnovu. Zatim, problem učešća u privatizaciji zaposednutog poljoprivrednog zemljišta, naročito, na zadarskom području. Problem manipulacije sa spiskovima za optužene za ratne zločine, problem nestalih, obnova infrastrukture, naročito, obnova škola, područnih škola u kojima ne postoji mogućnost da se sada obrazuju deca, jer su one jednostavno devastirane. Republika Srbija preduzima sve preko predsednika Republike, Vlade, međudržavnih komisija da se ova pitanja hitno reše. U četvrtak je održana Međuvladina međudržavna konferencija koja se bavila ovim pitanjima i nadamo se, da će Republika Hrvatska, ovog puta, biti iskrena u namerama da reši nagomilana pitanja koja se tiču povratka srpskih izbeglica i njihove imovine. Zalaganje DS biće da se u rešavanju problema izbeglištva u Srbiji posvete sve institucije, da se one ubrzaju. Da se kroz sprovođenje zakona, ovog kojeg danas donosimo, stvore bolji uslovi za integraciju izbeglica u Srbiji i da se međunarodna zajednica uključi u pomoć Srbiji u toj integraciji. Demokratska stranka će se zalagati i da izbeglice lakše ostvaruju svoja stečena prava u zemljama iz kojih su izbegle. Na kraju, kao poslanik DS izražavam zadovoljstvo što je briga o izbeglicama i prognanih deo programa moje stranke. Izražavam zadovoljstvo što DS učestvuje u normativnom uređenju ove oblasti, čime Srbiju gradimo, ne samo kao modernu, evropsku državu, već kao socijalno odgovornu zemlju koja vodi brigu o izbeglim i prognanim licima. Poslanici DS će u danu za glasanje podržati ovaj zakon i glasati za. Hvala. [[Aplauz]]
Hvala, gospodine Veselinoviću. Reč ima gospođa Milica Vojić-Marković.
Gospodine predsedavajući, odmah bih da odgovaram na pitanja, pošto vidim da neki ljudi ne znaju nešto. Objasniću ukratko, bez pisanih referata, zašto nije donet ovaj zakon. U prethodnom mandatu Demokratska stranka Srbije je bila u vlasti sa Demokratskom strankom. Predsednik parlamenta je bio Oliver Dulić, član vaše stranke. Zakon je bio u proceduri i mogao je da bude na dnevnom redu. Pitajte, pa ćete dobiti odgovor od gospodina Dulića. Dalje, ovaj zakon je napravljen u aprilu 2006. godine. Od tada, od aprila 2006. godine, prošao je kompletnu proceduru Vlade. Nije se našao pred poslanicima te 2006. godine, jer je donet Ustav, gospodine, u novembru, na Mitrovdan 2006. godine. Svi zakoni su tada po zakonu povučeni iz procedure. Morali su da uđu u usaglašavanje sa Ustavom. Ušli su 2007. godine u to usaglašavanje. U jesen 2007. godine, ako se sećate, već je to bila tehnička Vlada i izbori su bili u proleće 2008. godine. Toliko o tome zašto nije donet. Zanimljivo je kako gradske administracije pomažu rešavanje statusa izbeglica. Recimo, u Pionirskom parku u Beogradu, na Košutnjaku, bio je kolektivni smeštaj za izbeglice. Danas je tamo gospodin Đilas, ne sećam se da li je gospodin Bogdanović, danas je tamo "Veliki brat". To je jako dobar način da se to pitanje reši. Hvala vam. [[Aplauz]]
Hvala. Nema potrebe za repliku. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: Nova Srbije, Napred Srbijo, DSS, G17 plus, SRS i ZES. Prvi na listi je gospodin Jovan Nešović koji ima reč. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani članovi Vlade Republike Srbije, koleginice i kolege narodni poslanici, danas su pred nama izmene i dopune Zakona o izbeglicama i mnogi od mojih kolega, a i gospodin Dačić, kao zamenik premijera, danas su izneli neke podatke koji su vezani za ovu populaciju o kojoj danas govorimo. Na početku ću izneti nekoliko statističkih podataka koji se svakim danom menjaju, jednostavno, zato što je ovo proces koji se dešava i ne govorim da će oni biti 100% tačni. Republika Srbija danas ima najveći broj izbeglih i raseljenih lica u Evropi. Popisom izbeglica iz 1996. godine u Srbiji je bilo preko 540.000 izbeglica. Taj broj se kasnije smanjivao. U popisu stanovništva 2001. godine bilo je oko 370 – 380 hiljada izbeglica. Godine 2001. oko 104.000, a danas se predviđa da ima oko 85.000 izbeglica u Srbiji. Ono što je, takođe, važno napomenuti jeste da otprilike 300 hiljada ljudi jesu izbeglice ili lica koja su dobila državljanstvo u Republici Srbiji, dakle, u proteklih 12 godina u Srbiji je državljanstvo dobilo preko dve stotine ljudi. Treba reći da je od 50 hiljada ljudi koji su napustili svoje domove, koji su imali status izbeglice, našlo utočište u trećim zemljama, a oko 140 do 150 hiljada ljudi vratilo se na svoja ognjišta, prema tome, izvršen je povratak. Jako je važan podatak da od ukupnog broja izbeglica koje danas žive u Srbiji, 75% njih otprilike potiče sa područja Republike Hrvatske, a 25% potiče sa područja BiH. Da bi se povratak tih ljudi, koliko je još moguće, ubrzao i veći broj tih ljudi vratilo u Republiku Hrvatsku i Republiku BiH, dobro je da se održavaju međunarodne konferencije, kao što je bila i pre nekoliko dana ovde u Beogradu, dobro je da se razgovara o tim problemima i dobro je da pojedine države preuzmu određene obaveze. Uvek da budemo svesni da sve ono što preuzmete na nekim zvaničnim konferencijama nikad se potpuno ne ispuni, ali je jako dobra stvar da se to dešava i siguran sam da takve međunarodne konferencije mogu samo da pomognu procesima koji su vezani za izbeglice, a nikako da odmognu. Treba reći da je 1996. godine u Srbiji bilo oko sedam stotina kolektivnih centara. Tu se zbrinulo oko 70 hiljada ljudi, jer u onom naletu da bi se zbrinuli ti ljudi morali su se otvarati kolektivni centri. Kasnije pod aktivnostima države, aktivnostima lokalnih samouprava, aktivnostima kako domaćih, tako i stranih donatora, taj broj kolektivnih centara se svake godine smanjivao. Podaci govore da sada u Srbiji ima oko 60 do 60 i neki kolektivni centar, i da oko četiri i po hiljade ljudi živi u tim kolektivnim centrima, ali u tim kolektivnim centrima ne žive samo izbeglice, oko hiljadu i po ljudi su izbeglice, a preko tri hiljade su raseljena lica koja dolaze sa KiM. Isto tako, važan je navesti podatak da je država Srbija u proteklih 12 godina uložila oko 250 miliona evra, kako u integraciju tih ljudi, odnosno za potrebe Komesarijata, za potrebe rešavanja socijalne zaštite tih ljudi i za obrazovanje tih ljudi. Treba izneti da je veliki broj sredstava dobijen od inostranih donatora, takođe, da se obezbedi smeštaj za izbegla lica, da bi ljudi napuštali kolektivne centre i uslove koji potpuno nisu odgovarali životu. Ipak, možemo biti zadovoljni da je u proteklom periodu, bez obzira što je bila ekonomska kriza i sa svim problemima sa kojima se suočila država, taj broj kolektivnih centara sveden na 10% ukupnog broja i ja računam da u sledećih nekoliko godina više kolektivnih centara u Srbiji neće ni biti. Važno je reći da je 2002. godine Vlada je donela Nacionalnu strategiju za zatvaranje kolektivnih centara i ta Nacionalna strategija je imala zadatak da koordinira aktivnosti kako Vlade, tako i domaćih i stranih donatora. Treba naglasiti ovde da se rešenje stambenih potreba izbeglih lica rešavalo u proteklom period kroz nekoliko aktivnosti, a to su: aktivnosti izgradnje novih objekata, dodele građevinskog materijala pojedinim izbegličkim porodicama koje su započele izgradnju određenih objekata, kupovina seoskih domaćinstava za potrebe tih izbeglih ljudi i neke druge aktivnosti koje su jako važne. Treba napomenuti da je postojalo nekoliko drugih stvari, naši i strani donatori su imali svoju aktivnost, to je ekonomska pomoć izbeglicama, odnosno ljudi koji su mogli i imali ideju da započnu svoj biznis, jednostavno, dobijali su besplatna sredstva, odnosno gruntove, tako da, pored toga što su ljudi rešavali svoje stambene potrebe, rešavali su svoje egzistencijalne potrebe, odnosno mogli su da započnu neki posao. Kada govorimo o izmenama i dopunama ovog zakona, po meni, on ima neke dve celine. Prva celina se odnosi na poslove koje treba da obavlja Komesarijat u narednom periodu, a druga celina se odnosi na stambeno zbrinjavanje izbeglih lica. U prvom delu tačno se u ovom zakonu definiše koje su nadležnosti Komesarijata, kakvo je rukovođenje Komesarijatom, kako se vrši finansiranje aktivnosti Komesarijata koje su vezane za izbegla lica i, na kraju, kako se vrši kontrola rada Komesarijata. Zakon o izbeglicama predviđa ono što se do sada radilo, a to je izdavanje izbegličkih legitimacija, vođenje evidencije o izbeglicama i kada prestaje status tih izbeglica i definitivno u ovom zakonu to je jasno i naglašeno. Što se tiče ovog drugog dela, gde je bilo dosta više govora, ovaj zakon se bavi i integracijom izbeglica, tj. onih lica koji se nalaze na teritoriji države Srbije i žele da ostanu da žive ovde u Srbiji. I, prvi korak u njihovoj integraciji jeste obezbeđivanje prostora za stanovanje, životnog prostora, odnosno obezbeđivanja stana. Zakon je definisao u članu 19. da se obezbeđivanje stambenog prostora može raditi na pet načina, a to je: davanjem nepokretnosti državne svojine na korišćenje na određeno vreme, davanjem nepokretnosti državne svojine u zakup na određeno vreme sa mogućnošću kupovine, dodelom sredstava za poboljšanja uslova stanovanja, kupovinom građevinskog materijala za započetu izgradnju nepokretnosti i kupovinom seoske kuće sa okućnicom. To su potpuno slične, da ne kažem identične aktivnosti koje je sprovodio Komesarijat u prošlosti, zajedno sa donatorima i sada, ono što nije bilo u zakonu definisano, sada je potpuno precizno u zakonu, postalo je zakonska norma. Ono što je, takođe važno, gde treba praviti razliku, jeste kada je stambena jedinica, odnosno stan, izgrađen iz budžeta Republike Srbije. Tu možemo govoriti, zakon to definiše, o zakupu i kupovini tog stana, a ako je u pitanju donatorski projekat, znači iz donatorskih sredstava je izvršena izgradnja nekog objekta, onda tu na izričiti zahtev donatora može se razgovarati o korišćenju tog stana i to je jedna razlika koja je jako dobro definisana ovde u zakonu. Zakon isto govori koliki je to minimalni prostor koji treba da dobiju porodice, odnosno da li porodica ima jedan, dva ili više članova, zakon je rekao – do 30 metara kvadratnih, kako sam ja to razumeo, za jednog ili dva člana. Mislim da je onaj ko je pisao zakon zaista vodio o tome računa. Možemo razgovarati da li je taj prostor mali, da li treba da bude minimalno 30 metara kvadratnih, tako da očekujem da će, uz saglasnost Vlade Republike Srbije, kao predlagača, i poslanika doći do najboljeg i najadekvatnijeg rešenja. Kada se daje stan, odnosno stambeni prostor u zakup, jednostavno, ugovor se potpisuje između Komesarijata i onoga ko će koristiti taj stan i data je još jedna mogućnost, jer do sada u programima koji su sprovođeni donatorskim projektima tu su potpisnice tih projekata bile lokalne samouprave, i moguće je da dođe do potpisivanja ugovora o zakupu stana između lokalne samouprave i tog lica koje će koristiti taj stan, a lokalnoj samoupravi je, takođe, data mogućnost da to mogu preneti ako žele na Komesarijat. Mislim da tu nema ničega spornog, to je pitanje saradnje lokalnih samouprava i Komesarijata. Jako dobra stvar jeste da je u zakonu definisano kolika je cena zakupa tog stambenog prostora, nešto što je do sada razgovarano na relaciji lokalne samouprave, centri za socijalni rad, Komesarijat i svi ostali koji su bili uključeni u ovaj proces. U ovom trenutku jako dobra stvar je da je to definisano zakonom. Prema tome, jednostavno, nema više slobodnih tumačenja, to je zakonska norma. I, kada se budu definisali ugovori, a u ugovorima će stajati cena zakupa, biće mnogo jednostavnije nego što je do sada bilo. Posebno poglavlje predstavlja da se može posle zakupa taj stan, odnosno stambeni prostor, pod vrlo povoljnim uslovima, otkupiti. Predlagač kaže da se cena umanjuje 50% na početku, gde je osnovna vrednost ona vrednost koja je procenjena od strane poreske uprave za plaćanje poreza na imovinu i date su mogućnosti za još neke povoljnije uslove za otkup tih stanova, ako porodica ima invalidno lice, ako je porodica izgubila nekoga u ratnim dejstvima ili ako je taj preminuo usled tih ratnih dejstava, tako da ta olakšanja ne mogu da budu veća od 90%, što mislim da je jako dobro. Što se tiče otkupa kuća sa okućnicama, koje su, takođe, predviđene za rešavanje stambenih potreba izbeglica, jasno je definisano da se polovina vrednosti toga plaća u periodu od pet godina. Mislim da je Vlada jako dobro procenila što je data mogućnost Komesarijatu da zajedno sa lokalnim samoupravama može da donese odluku da se još manje plaća od 50% ako je to u nekoj koordinaciji sa lokalnom politikom u vezi populacije. Imamo danas, naročito na prostorima seoskih sredina da je veliki broj napuštenih kuća. Nema ljudi koji tamo žive. Ako lokalne samouprave imaju potrebu da nasele ljude na tom prostoru koji tu žele da žive i ako izbeglička populacija želi da se bavi poljoprivredom, onda ne vidim razlog da se to ne uradi. Jer, cena tih objekata nije velika i dobro je da je to ugrađeno, da će zahvaljujući toj populacionoj politici koju budu vodile lokalne samouprave Komesarijat imati razumevanja da ta cena koja treba da se definiše može da bude umanjena. Potpuno je sličan postupak ako lice, odnosno porodica dobije građevinski materijal za završetak nekog objekta ili izgradnju objekta, takođe, polovina vrednosti od toga otplaćuje se pet godina i smatram da je to moguće odraditi. Ono što je jako dobro, i o tome možemo malo da diskutujemo, jeste da se sva sredstva povraćaja koja se dobijaju od otkupa ovih stambenih jedinica, okućnica ili tog materijala koji je korišćen za završetak objekata, uplaćuje na račun Komesarijata i da se koriste za potrebe izgradnje stambenih objekata, za druga izbegla lica iz populacije izbeglica. Možemo da razgovaramo da li je ovo najbolje rešenje. Lično mislim da je ovde trebalo razmišljati da deo sredstava dobiju lokalne samouprave. Zašto govorim da deo sredstava treba da dobiju lokalne samouprave? Jer, moje iskustvo je, bar iz grada iz kojeg dolazim, a to je Kraljevo, gde je napravljeno, mislim, u proteklih nekoliko godina, preko nekoliko organizacija "HABITAT", "SDC", ''HELP'' oko 140 stambenih jedinica, gde su se ljudi uselili i da je do sada iseljen veći broj kolektivnih centara koji su se nalazili na prostoru Mataruške Banje. Lokalna samouprava je uložila značajna sredstva za infrastrukturna opremanja tih objekata. Em što se lokalne samouprave odreknu naknade za uređenje gradskog građevinskog zemljišta, one su bile dužne i da u ugovoru sa donatorom obezbede vodu, kanalizaciju, potrošnu električnu energiju, uređenje prostora oko zgrada. Zaista, značajna sredstva su uložena u infrastrukturno opremanje tih lokacija. Čini mi se da u ovom trenutku i te lokalne samouprave i veći broj izbeglica imaju potrebe, potpuno sam siguran, da i u narednom periodu grade nove stanove da bi se izvršila integracija tih ljudi, pa mislim da ima logike da je tu jedan deo sredstava išao prema lokalnim samoupravama, a da se ta sredstva koriste za izgradnju te lokalne infrastrukture za te nove stambene jedinice. Zaista, očekujem da Komesarijat i Vlada imaju razumevanja i da od ovih sredstava koja se budu prikupila od otkupa tih stambenih jedinica, na neki način, pomognu lokalnim samoupravama u delu infrastrukturnog opremanja, posebno malim lokalnim samoupravama. Jer, siguran sam da neke lokalne samouprave naročito u vreme ove ekonomske krize kubure, da imaju tekuću likvidnost i nemaju para u budžetu za takve investicije, tako da mislim da treba o toj problematici voditi računa. Druga stvar o kojoj treba voditi računa u narednom periodu jeste saglasnost ovog zakona i Zakona o socijalnom stanovanju, da je Zakon o socijalnom stanovanju predvideo da se uradi nacionalna strategija socijalnog stanovanja. U pitanju su ljudi koji pripadaju grupaciji socijalno ugroženih porodica i Komesarijat će se baviti tim poslovima u narednom periodu, a to su interno raseljena lica sa Kosova. Potpuno sam siguran da se sva ta lica ne mogu vratiti na Kosovo da žive, jer je na nekim prostorima potpuno nesiguran život i da će ta lica, takođe, imati potrebu da izvrše integraciju, odnosno da ostanu na prostorima gde se sada nalaze. I, sigurno će za tu populaciju ljudi morati da se obezbede slični uslovi, kao što su ovi uslovi za izbeglu populaciju. Mislim da u narednom periodu treba voditi računa da uslovi za te ljude budu isti kao što su uslovi za ovu populaciju ljudi, izbeglice, jer smatram da će time pravičnost biti zadovoljena. Sagledavajući ceo proces ovog zakona, smatram da je zakon dobar, da će pomoći izbeglim licima da se integrišu, da dobiju državljanstvo Republike Srbije. Poslanička grupa G17 plus u danu za glasanje će podržati ovaj zakon, a pozivam i druge poslaničke grupe da urade isto. Hvala. [[Aplauz]]
Hvala, gospodine Nešoviću. Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, ovo je zakon na koji se dugo čekalo. Imali smo sreću da je on ovakav kakav je, sa malim izmenama, u stvari, još 2005. godine osmišljen u Vladi Vojislava Koštunice i da se opet po nekoj nesreći, evo, čekalo četiri ili pet godina da on bude i u parlamentu. Nije smelo da se ovoliko čeka sa ovako važnim zakonom, jer je period u kome izbeglice žive u Srbiji veoma dug i veoma opterećuje i njih same i građane Srbije. Srbi su narod vekovnih seoba i večnih integracija. Poslednje istorijsko izbeglištvo Srba u najvećem broju desilo se u poslednjoj deceniji prošlog veka i patnja i tragika tog istorijskog izgona i propadanja jednog naroda produžila se do dana današnjeg. Nije nimalo utešno, mada može da bude i zanimljivo i poučno pratiti na koje se sve načine raspadala ideja o zajedništvu, uz nesebičnu pomoć i aktivno učešće stranih sila koje su nas svojevremeno združile u tvorevinu Jugoslaviju, poniklu na panslavističkoj ideji, izazov podele, opet uz pomoć istih stranih sila, nije bio zamišljen da ide kao misija lakih nota. Pristupilo se krvavom razdruživanju u toj poslednjoj političkoj i jezičkoj podvali. Bio je istorijski trenutak da se ta istorijska i jezička podvala prepozna i umesto razdruživanja da se založimo za dekamaradizaciju Jugoslavije, pre svega u ime života i preživljavanja na ovim prostorima. Ali, te mudrosti u tom trenutku i verovatno političke snage i volje, ni u Jugoslaviji ni šire, nije bilo. Nametnute su dve mistifikacije. Jedna, da Jugoslavija ne može da se raspadne kao normalna država, već stvorena u strasti sa istom ostrašćenošću mora i da se i raspadne, a poznato je da gde je mnogo strasti uvek je malo mudrosti. Druga, da se stalno fingira ili simulira otpor raspadu i ratnim oružanim sukobima, da se on sprečava, i to po cenu žrtava većih nego što je sama Jugoslavija u tom trenutku bila. Namerno se negovao aksiom da osim ljubavi i mržnje nema drugih oblika komunikacije. Politika podele je postala jedina doslednost i jedina uspešno izvedena akcija odlazećeg komunističkog nasleđa i tadašnjih geopolitičkih stratega sveta. No, Srbi u Srbiji bratski su primili proterane Srbe, proterane, izgnane, sve one koji su tada morali preko noći da napuste mesta gde su vekovima postojali. Po hrišćanskom principu da kuća nikada nije toliko mala i toliko tesna da ne može da primi onoga ko je bez nje ostao i da nam hleb nikada nije toliko mali da se ne može podeliti sa onima koga nema, država definitivno u tom trenutku nije bila pripremljena, a koja država to i kada jeste, da istovremeno ratuje na ratištima gde nije u ratu i da zbrinjavanja unesrećene tim istim ratom, koji ostaju bez svega, pakujući ceo svoj život, ceo svoj radni vek, sva svoja sećanja, sve svoje emocije i imovinu u najlon kesu za jednokratnu upotrebu. Umetničke fotografije i video snimci tih kolona obišli su svet, a lica sa tih fotografija su ostala u dubokoj anonimnosti u svom očaju i nesreći, boreći se zajedno sa nama da tu nesreću i taj očaj umanjimo, prevaziđemo i na kraju eliminišemo iz svakodnevice. Smatram da ovaj zakon jeste jedan od načina da tome doprinesemo zaista ozbiljno i stavimo tačku na jedan tako veliki problem. Narod u Srbiji je ipak uz državu, često nedoraslu ovako velikom istorijskom zadatku, pokazao i svoj moral i svoju humanost i svoju doslednost i svoju doraslost da bude spreman da ovakav trenutak amortizuje i iznese. Jer, kada pogledamo ličnu i kolektivnu traumatizaciju, koja je pratila izbeglice, vidimo da su to životno i materijalno osujećeni ljudi, sa viškom neproduktivnog vremena, kod kojih se pri tome javlja osećaj potištenosti, bespomoćnosti, obezvređenosti, kombinovan vrlo često sa osećajem socijalne neprihvaćenosti. Onda dolazimo i do psihološkog portreta ljudi sa ovim statusom, posebno oni koji su smešteni u kolektivnim smeštajima, da su to ljudi koje muči osećaj da su izgubili pravo na ličnu intimu i prirodnu porodičnu organizaciju. Ovaj zakon treba da odgovornost države uredi, nikako da se pri tome dehumanizuje odnos prema onima kojima smo mi poslednje utočište i prebivalište. Ovaj zakon treba da mobiliše celu Vladu, a u najmanjem broju bar nekoliko ministarstava. Mislim da smo ovde pomenuli ministre i potpredsednike Vlade, a svakako je trebalo, uz ministra Dačića, da budu ovde prisutni, da prate raspravu o ovom zakonu i da doprinesu prihvatanju amandmana, kako bi ovaj zakon mogao trajno da reši problem izbeglištva. Ovaj zakon neće urediti do kraja onaj glavni problem koji muči većinu izbeglica na ovim prostorima, ali ovaj zakon treba da bude podsticaj za jednu ozbiljnu, diplomatsku ofanzivu prema zemljama eks Jugoslavije, pre svega, prema Hrvatskoj. Dakle, da se tom diplomatskom ofanzivom, i u samim zemljama i u odnosu sa evropskim zemljama, izvrši jedan pritisak da se sva imovina izbeglih i prognanih lica i sva njihova ljudska prava u tim prostorima mogu realizovati, a pre svega da im se imovina adekvatno vrati, nadoknadi, da budu obeštećeni da bi mogli da započnu život na nekom drugom mestu i da u taj život uključe ono svoje radno iskustvo i ono sticanje koje im je na tim prostorima svakako nepravedno zarobljeno ostalo. Kada pogledamo ovaj zakon, onda znamo da možemo i da konstatujemo da nije možda ni njime dovoljno učinjeno, a kojim bi zakonom moglo uopšte da se dovoljno učini da se izbriše jedna ovako ogromna istorijska nepravda prema korpusu ljudi koji broji na ovim prostorima gotovo milion, ali ne treba nikada da odustanemo da zakonski, kao država, uređujemo to pitanje, da učinimo njihov život zaista pravednijim prema njima samima i da učinimo sebe boljim u okvirima u kojima to zakon nalaže. Naravno, u svakom slučaju, naša savest i svest. Već smo konstatovali ovde da smo država sa veoma dugom izbegličkom krizom i mislim da je malo država, ako ih uopšte ima, sa ovakvim iskustvom kakvo ima Srbija, da je na svoju populaciju i na svoj materijalni status, ekonomski status, izdržala ovakav udar priliva izbeglica, kakav je Srbija primila. Reći ću vam samo primer grada, opštine iz koje ja dolazim. Opština Sombor na 100.000 stanovnika primila je 25.000 izbeglica, od kojih se oko 20.000 trajno nastanilo. Dakle, onaj udar od 1990. do gotovo 2000. godine, koji je u talasima pristizao u Republiku Srbiju, u najvećem broju amortizovala je upravo Vojvodina. Ono što možemo reći poučeni primerom da sve emocije izblede, da se zamore i da stanu i kada se one umore i zastanu, onda nam ostaje da ovaj status i ovu situaciju rešavamo pravno, administrativno i pravedno. Status izbeglica je ovde predugo bio rešavan, pre svega, angažovanjem i manipulacijom emocija građana, a u okviru skromnih ekonomskih mogućnosti same države ili vrlo često uz ozbiljne zloupotrebe, pre svega, političkih moćnika i svih onih koji su dolazili u kontakte sa raznim donatorskim sredstvima i raznim sredstvima koja su odvajana u tu svrhu, pa naravno da očekujemo da se u nekom budućem vremenu razmisli i nametne preispitivanje upravo svih onih koji su se bavili ovim pitanjima. Dakle, da se jednom za svagda rasvetli i ta manipulacija, da oni koji su tu nesreću zloupotrebljavali i koristili budu jednom pred licem pravde. Očekujem, svakako, da će uz sluh, uz dobro razumevanje ovog problema i uz dobru volju ministri prihvatiti sve kvalitetne amandmane da poprave zakon, u ime građana Srbije da se iscrpljivanje građana Srbije ovim ne nastavi, jer vreme više ne sme da ustupi mesto čekanju. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospođo Đerić. Reč ima narodna poslanica gospođica Nataša Vučković.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, danas kad govorimo o ovom zakonu, o Predlogu o izmeni i dopuni Zakona o izbeglicama, mi zapravo imamo priliku da govorimo i izbeglicama kao o specifičnim brojnim i trajnim žrtvama ratova, nasilja i svega onoga što se dešavalo tokom devedesetih godina, počevši od sukoba u Hrvatskoj i BiH. Prošlo je skoro dvadeset godina od trenutka kada su prve izbeglice sa prostora bivše Jugoslavije došle u Srbiju. U trenutku kada smo doneli prvi Zakon o izbeglicama 1992. godine u Srbiji je već bilo 160.000 izbeglica. Da li je Srbija bila spremna da primi toliki broj ljudi? Naravno da nije. Mislim da ne postoji država na svetu koja bi bila u stanju da kaže da je spremna da se suoči sa tako velikim problemom. Međutim, od tada su se menjale okolnosti, menjali su se prioriteti u onome što je bila potrebna podrška izbeglicama, a menjalo se i naše razumevanje izbegličkog problema. U samom početku ni mi, a ni izbeglice nisu razumele u kakvom su se teškom položaju našle. Međunarodni standardi definišu pojam ''izbeglice'' kao nekog ko se u vezi ratnih dejstava itd. našao van teritorije svoje zemlje. Oni nisu bili van svoje zemlje u tom trenutku, ali ni mi ni oni nismo razumeli da se definicija toga šta je njihova zemlja zapravo promenila. Mnogi od nas su tek tada naučili da naša državljanstva nisu bila savezna nego da su bila republička i nismo mogli da spoznamo koji će sve problemi proisteći iz te činjenice. Sećamo se, verovatno, svi velikih debata o tome da li i kako treba da prihvatimo mogućnost da izbeglice dobiju srpsko državljanstvo. To su bile debate 1996. i 1997. godine prilikom donošenja tadašnjih zakona o državljanstvu. Potom je došla dilema o tome da li prednost treba dati integraciji, lokalnoj integraciji ili povratku izbeglica. To je pitanje jako puno bilo politizovano između političkih stranaka, između različitih opcija i prilično se manipulisalo tim pitanjem. Naravno, stvarnost, stvarni problemi i traženje rešenja naučili su nas da ta dva procesa nisu sukobljena, već komplementarna i da samo lične egzistencijalne situacije svake izbeglice pojedinačno i svake porodice koja je izbegla odlučuju o tome za koji proces će se neko opredeliti. Ovaj zakon, naravno, ima za cilj da doprinese jednom stvarnom rešavanju problema sa kojima smo suočeni u procesu integracija izbeglica. Neko kaže da je jako dug taj proces, 18-20 godina već traje. Naravno, nismo ni mogli sami taj proces da rešavamo. Moramo biti iskreni i reći da bez pomoći međunarodne zajednice i ogromnog programa podrške u rešavanju stambenih problema izbeglica Srbija sama ne bi mogla da reši zbog brojnih ekonomskih problema sa kojima je sama bila suočena. Ovaj zakon nastaje iz uviđanja potrebe da se odgovori na nove prioritete u rešavanju izbegličkog problema. Sigurno je da je Zakon iz 1992. godine morao prvenstveno da se bavi pitanjem zbrinjavanja, hitnog rešavanja izbegličkog statusa i hitnog pružanja pomoći izbeglicama. Sada smo na nivou drugih problema i drugih prioriteta. Dakle, trajno rešavanje statusa izbeglica u Srbiji jeste tema i problem kojim se bavi ovaj zakon. Naravno da je šteta što nije ranije donet, ali bolje ikad nego nikad. Ono što je jedno od glavnih pitanja kojim se ovaj zakon bavi jeste pitanje rešavanja stambenog problema, sa kojem su suočene izbeglice. Nacionalnom strategijom, koju smo doneli 2002. godine, predviđena je potreba da se smanji, odnosno ukinu kolektivni centri i moramo reći da je učinjen veliki napredak u tom smislu, odnosno 1995. godine je bilo oko 700 kolektivnih centara, a 2009. godine 74. Značajan doprinos u zatvaranju kolektivnih centara dali su programi međunarodnih donatora. To su bili razni oblici smeštaja u novoizgrađene nepokretnosti, dodela građevinskog materijala, samoizgradnja, kupovina seoskih kuća sa okućnicama. Sve nepokretnosti koje su na taj način korišćene od strane izbeglica jesu državna svojina, ali preko 85% vrednosti tih nepokretnosti potiče iz sredstava inostrane pomoći i izričita je volja donatora da se pod povoljnim uslovima prenesu u svojinu izbeglim licima. Ovaj predlog zakona upravo predviđa rešavanje tog problema i predviđa mehanizme kojima se to pitanje može rešiti. Predlog izmena i dopuna ne zadire u već priznate statuse, ali ograničava mogućnost sticanja novih izbegličkih statusa, jer će se na buduće tražioce azila u Srbiji primeniti propisi o azilu. Zakon uvodi i novu definiciju lica, koje se opredelilo za integraciju, povezujući to sa podnošenjem zahteva za sticanjem državljanstva Srbije. Kada govorimo o problemu povratka znamo svi da je najveći problem povratka izbeglica rešavanje stambenih zahteva za povraćaj imovine u mestima odakle su izbeglice došle. Tu je naravno najveći problem izbeglica u Hrvatskoj. Sarajevskom deklaracijom iz 2005. godine, BiH, Hrvatska, Crna Gora su se obavezale da će omogućiti, bilo povratak izbeglica i lokalne integracije. Problem povraćaja stanarskog prava jeste kontinuirano pitanje u odnosima sa Hrvatskom. Važno je da naša javnost zna – da je ovo pitanje u stalnom fokusu i međunarodnih organizacija, a na poslednjem zasedanju Parlamentarne skupštine Saveta Evrope, u januaru mesecu ove godine, bilo je na dnevnom redu Parlamentarne skupštine. Tom prilikom je usvojena Deklaracija o potrebi povraćaja imovine izbeglica i svih stanarskih prava. Ono na čemu je naša delegacija posebno insistirala u Strazburu, sa predstavnicima srpske manjine u Hrvatskoj, jeste da ovo pitanje mora biti rešavano nezavisno od toga da li se neko opredeli za povratak ili integraciju u Srbiji. Dakle, povraćaj imovine i povraćaj stanarskih prava ne sme biti limitirano – samo za one slučajeve kada se izbeglice opredele za povratak u Hrvatsku. U tom smislu, potrebno je reći da ova rezolucija Saveta Evrope definiše restituciju kao osnovni mehanizam za rešavanje ovog pitanja, a kompenzaciju, tek kao sekundarni način za rešavanje ovog problema. Takođe je važno, a jeste problem u Hrvatskoj, na čemu moramo insistirati jeste – da postupak za ostvarivanje ovih prava mora biti transparentan, brz i efikasan da svi zahtevi koji su podneti moraju da budu na mnogo efikasniji način rešavani. Vrlo je važno, kada govorimo o procesu izbeglica da se ne fokusiramo samo na brojke. Neki su od vas danas o tome govorili. Naravno, brojke nam pokazuju statistiku, pokazuju nam trendove, pokazuju nam u kom pravcu naše politike u rešavanju izbegličkog problema treba da se kreću. Stvarni život izbeglica je ipak ono na šta treba da obratimo pažnju i da sa posebnom empatijom, sa posebnim saosećanjem nastojimo da se uživimo u probleme izbegličke populacije u Srbiji. Neko ko je 20 godina van mogućnosti da upravlja svojim životom, van mogućnosti da svojoj deci obezbedi bilo kakvu perspektivu, jeste nešto što je strašno. Kažu sociolozi da je pravo siromaštvo nevidljivo, jer oni koji su stvarno siromašni jesu oni ljudi koji su digli ruke od svakog rešenja svoje situacije, odnosno da ne veruju da je pomoć sa bilo koje strane moguća i da ne treba tražiti ni od koga ništa, jer ne vredi tražiti, da promena nije moguća. Kako li je tek onda strašno izbegličko siromaštvo? Dakle, proces rešavanja izbegličkog pitanja će sigurno trajati još neko vreme na zapadnom Balkanu, ali ono jeste uslov stvarnog pomirenja među narodima i državama na Balkanu. U tom smislu Srbija mora biti i aktivnija u traženju da se na osnovu međunarodnih standarda i međunarodnih normi ostvare izbeglička prava u svim drugim zemljama zapadnog Balkana. Nemamo nikakvo pravo da rešavanje ovog problema ostavimo vremenu i ovaj zakon, po mom dubokom uverenju, doprinosi tome da se barem na nivou Srbije proces integracije izbeglica u lokalne sredine skoro privede kraju. U tom smislu DS će, naravno, glasati za ovaj zakon, pa pozivamo sve poslanike da se tome pridruže. Hvala.
Hvala. Reč ima dr Nikola Lazić, a posle njega da se pripremi gospodin Vlatko Ratković. Izvolite, gospodine Laziću.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da ćemo se na početku svi složiti da je rešavanje izbegličkog pitanja ne samo humanitarna, nego par ekselans i politička tema. Za Srbiju to pitanje ima poseban značaj, pogotovu kada se uzme u obzir da smo mi kao država zapravo najopterećenija zemlja u Evropi kada je u pitanju broj izbeglica. Naravno, neću danas govoriti o politici ili politikama koje su dovele do ovakvog stanja, već ću se osvrnuti na sam zakon i implikacije na živote tih ljudi. Njih je nevolja i direktna pretnja po život naterala da napuste svoje domove, često bez ičega. Naravno, time su oni došli u situaciju da zavise od dobre volje, s jedne strane, mogućnosti društva koje ih je primilo, kao i same solidarnosti u tom društvu, kako bi obezbedili elementarne potrebe neophodne za iole dostojanstven život. S druge strane, to nerešeno pitanje tišti samu državu i opterećuje njeno funkcionisanje. Da su kojim slučajem rođeni vek kasnije Nikola Tesla npr, ili Milutin Milanković, možda bi danas bili izbeglice. Ova dva imena sam namerno pomenuo jer sam hteo da ilustrujem koliko je ljudska patnja, kao pojam, univerzalna i da se ona ne odnosi samo na neke bezimene ljude, već svako od tih ljudi ima konkretno svoje ime, prezime, svoju biografiju. Zbog svega toga je neophodno trajno i celovito rešavati izbegličko pitanje. To je moguće učiniti na dva načina – kroz njihov povratak, tzv. repatrijaciju ili kroz njihovu integraciju ovde u Srbiji. I jedno i drugo su procesi, što podrazumeva da oni traju i što naravno podrazumeva da se Vlada Srbije ne može baviti samo u jednom mandatu ovim pitanjem, već je potrebno kontinuirano bavljenje ovim pitanjem. Ovde ne spominjem, kao modalitet rešavanja ovog pitanja, odlazak izbeglica u treće zemlje, jer o tome zapravo mi kao država nemamo relevantne podatke koliko je tih ljudi otišlo. Srbija je kao država u periodu za nama učinila dosta po pitanju izbeglica, odnosno rešavanja izbegličkog pitanja, iako je moglo i više i bolje. Mislim da je jedna od ključnih stvari potreba da naša država insistira na trilateralnom modalitetu rešavanja izbegličkog pitanja, odnosno baziranjem na Sarajevskoj deklaraciji ili tzv. Sarajevskom procesu. Na tome bi trebalo insistirati u svim razgovorima vezanim za ovu problematiku. Određena pitanja se mogu rešiti na bilateralnom planu, ali mislim da se ključna pitanja ipak moraju rešavati na temelju Sarajevskog procesa. Kada je u pitanju povratak određenih rezultata sigurno ima, ali mnogo šta i ne funkcioniše. Najdrastičniji je primer povratak stanarskih prava u Hrvatskoj, gde su ljudi, ukoliko su bili prinuđeni da napuste svoje domove, posle šest meseci gubili to stanarsko pravo i mogućnost da se vrate u svoje domove. Mora se konstatovati da je tu izostao pritisak međunarodne zajednice, za razliku od BiH, gde je to pitanje rešeno tako, što je, praktično, pitanje stanarskog prava izjednačeno skoro sa vlasništvom. Mislim da je realna procena da takvih slučajeva u Hrvatskoj koji se tiču povraćaja stanarskog prava ima oko 30 hiljada. Mnogi podaci kojima se barata vezano za povratak, u Hrvatskoj su precenjeni i vezani su za stambena zbrinjavanja, a ne za povraćaj stanarskih prava u ovoj republici. Takođe, pored imovinsko-pravnih pitanja, prepreka za povratak i slobodno kretanje ljudi predstavlja i postojanje tajnih spiskova i tajnih optužnica. Sve dok one postoje one predstavljaju značajnu psihološku barijeru i usporavaju taj proces. Ovo su ozbiljna pitanja o kojima se mora razgovarati. Malopre smo čuli da jedan od fokusa naše parlamentarne diplomatije jeste u tom pravcu i mislim da je to dobro, ali mislim da predstavnici izvršne vlasti u svakom svom kontaktu sa predstavnicima susednih republika, posebno Hrvatske, moraju to pitanje potencirati, jer bez rešenja ovog pitanja nema ni regionalne stabilnosti, a ni dobrosusedskih odnosa. Iz ovoga se još jednom potvrđuje da je pitanje izbeglica zapravo političko pitanje, jer je to, između ostalog, pitanje afirmacije manjinskih prava Srba u Hrvatskoj, što se može pominjati u regionalnim razgovorima. Što se tiče same integracije u Srbiji, izgrađeno je više hiljada stambenih jedinica, uglavnom iz pomoći međunarodne zajednice, dakle, stranih donacija. Najstabilnija situacija kada je u pitanju rešavanje izbegličkih problema jeste bila u vreme Vlade Vojislava Koštunice, kada je urađen Predlog izmena i dopuna Zakona koji je danas na dnevnom redu, doduše, uz neznatne izmene. Inače, ovaj zakonski predlog je 2006. godine, kao što je već rečeno, trebalo da dođe na dnevni red, ali je zbog celog procesa, usvajanja Ustava, povučen, kao i mnogi drugi zakonski predlozi i tek sada dolazi na dnevni red. Svakako, pozdravljamo što se o njemu danas i raspravlja. Osnovna intencija ovog zakona jeste uvođenje pozitivne diskriminacije u integraciji izbeglica, čime se omogućava da oni trajno reše svoje stambeno pitanje, dakle da žive u svojim stanovima a ne da to pitanje rešavaju kroz socijalno stanovanje, odnosno boravak u kolektivnim centrima. Ideja je da se novcem dobijenim od otkupa ovih stanova u kojima žive formira deo fonda za dalju izgradnju za ljude koji nisu obuhvaćeni dosadašnjim programima. Iako taj novac svakako neće biti presudan i činio bi samo deo fonda, važna je ideja solidarnosti, jer je ovo pitanje koje se tiče svih. Ovo jeste prvi korak u celom procesu integracija, a nužno je da se kasnije dalje radi na drugim značajnim pitanjima za život i opstanak tih ljudi. Inače, ovaj zakonski predlog je, takođe, bio neophodan kako bi svojevremeni Komesarijat za izbeglice bio u mogućnosti da obezbedi povoljan kredit od Evropske banke za obnovu i razvoj, kako bi došlo do stambene izgradnje. Intervencije koje DSS ima u ovom zakonu tiču se definisanja načina na koji izbeglice koje žive u svojim stanovima mogu da postanu njihovi vlasnici. U Predlogu zakona, u članu 18. se kaže da oni imaju mogućnost kupovine tih stanova. DSS amandmanom traži da se reč "kupovina" zameni rečju "otkup", jer kupovina u semantičkom smislu može pre da se tumači kao jedna vrsta komercijalnog termina, dok je termin "otkup" korišćen i kada su bili u pitanju društveni i državni stanovi, kojim putem je i veći deo stanovništva Srbije, zapravo, rešio svoje stambeno pitanje. Takođe, DSS u članu 19. Predloga zakona predlaže da ukupno umanjenje za otkup stana može iznositi najviše 70%, umesto predviđenih 90%. Ovo je iz razloga neophodne solidarnosti i uvećanje Fonda za stambeno zbrinjavanje izbeglica, koji nisu imali prilike da reše ovaj problem. U vezi sa tim, postavio bih pitanje gospodinu ministru i zamolio bih ga da odgovor da, sa procenom, koji se broj stanova predviđa da se gradi iz tog fonda i koliko sredstava se trenutno nalazi u tom fondu za stambenu izgradnju? Na kraju, kao i mnogi drugi govornici pre mene, izrazio bih čuđenje zašto potpredsednik Vlade, gospodin Krkobabić, nije danas tu da predstavlja ovaj zakon, posebno, s obzirom na činjenicu da ima specijalno zaposlenog savetnika koji se bavi pitanjima izbeglica? Toliko. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković. Izvolite, gospodine Ratkoviću.
Zahvaljujem, gospođo predsednice. Uvaženi potpredsedniče Vlade, poštovani predstavnici Komesarijata za izbeglice, dame i gospodo narodni poslanici, kao poslanik DS izražavam svoje zadovoljstvo što su se novelacije Zakona o izbeglicama našle pred ovim parlamentom. Kao predstavnici građana moramo pokazati brigu i voditi računa o ovoj kategoriji naših sugrađana, jer ovo pitanje nije samo pitanje altruizma, humanosti, ovo je i pitanje koje se tiče korpusa ljudskih prava. I, ovo je naša ustavna i ljudska obaveza, da izbeglice koje su naši sugrađani, bilo da su oni u formalno-pravnom statusu izbeglica, bilo da su integrisani kroz prijem u državljanstvo Republike Srbije, rešimo i rešavamo na jedan što je moguće kvalitetniji način. Očekujem da će usvajanjem ovih izmena Zakona doći do jedne vrlo konkretne afirmativne društvene akcije, uključivanjem i aktivnošću i Komesarijata za izbeglice i države i lokalnih samouprava i donatora, kako domaćih tako i stranih, i drugih društvenih subjekata na poboljšanju kvaliteta života ljudi, a u pitanju je stotina hiljada ljudi, koji su zbog ratova na prostorima bivše SFRJ našli utočište u svojoj matici, u Republici Srbiji. Ono što je važno istaći jeste da izmene ovog zakona ne zadiru u već priznate statuse po odredbama postojećeg Zakona, a da se sa druge strane ograničava mogućnost za dobijanje novog statusa, već da se to rešava zakonom o azilu. U uvodnom izlaganju potpredsednika Vlade i ministra unutrašnjih poslova, gospodina Dačića, čuli smo kretanje, nominalnu dinamiku izbeglica, od početka devedesetih pa do danas i smatramo da je relevantan ovaj broj od 300 hiljada ljudi koji su u statusu izbeglica ili su stekli državljanstvo i na taj način krenuli u postupak integracije u srpsko društvo, odnosno u integracije u društvene tokove Republike Srbije. Integracija, zapravo, jeste ključna reč kada govorimo o izmenama ovog zakona. No, ono što je važno reći, ovde integracija nije jedna floskula, ona je toliko konkretna, toliko životna kroz odredbe ovog zakona da omogućava da najugroženije kategorije ili potkategorije u izbegličkom korpusu reše svoja konkretna pitanja. Kao narodni poslanik i ranije kao odbornik u lokalnoj samoupravi imao sam često kontakte i sa udruženjem izbeglica, obilazio sam i kolektivne centre i zaista, ovo što je govorila koleginica Nataša Vučković, moramo učiniti da se apatija, malodušnost i osećanje jednog beznađa, a mislim da smo dovoljno i do sada činili, kod tih ljudi zameni jednim stanjem društvene prihvaćenosti i stanjem novog optimizma i jednog novog početka. Ovaj zakon na izvestan način prati relevantna dokumenta i nacionalna i međunarodna, pre svega, Nacionalnu strategiju Vlade Republike Srbije usvojenu 2002. godine, Nacionalnu strategiju o rešavanju pitanja izbeglih, raseljenih i interno raseljenih lica, kao i relevantna dokumenta Saveta Evrope o kojima su već kolege govorile. Ono što je karakteristično u ovom procesu rešavanja na prvom mestu stambenog pitanja izbegličke populacije jeste jedna nesporna činjenica da je najveći deo sredstava obezbeđen od strane donatora, domaćih i stranih, ali na prvom mestu stranih donatora. Njihovo legitimno insistiranje, govorim o donatorima, onima koji su obezbedili i obezbeđuju sredstva za rešavanje pitanja izbeglica, na prvom mestu stambenih pitanja, dakle, njihovo je legitimno insistiranje da se pravo svojine na nepokretnostima, koje su rezultat njihovih novčanih donacija, iz državne svojine prenese u privatno vlasništvo ove kategorije izbegličkih lica. Na tom kursu je i ovaj zakon, odnosno ove norme. Neko je zamerio u toku rasprave, ne znam tačno ko je od kolega poslanika, da je prenormiran ovaj zakon, odnosno mislim da je zakon uporedio sa nekakvim pravilnikom o stambenim odnosima. Uopšte ne mogu da prihvatim takav jedan sud, i pravnički i vrednosni. Mislim da je upravo kvalitet ovog zakona, pre svega, što opredeljuje oblike rešavanja stambenih pitanja, bilo kroz zakup, bilo kroz korišćenje nepokretnosti, bilo kroz otkup, bilo kroz kupovinu stambenih jedinica i ništa manje nije važno, kupovinu kuća sa okućnicom, prema tome, jedne nekretnine koja će omogućiti i izvesnu ekonomsku delatnost, dakle, kuća sa okućnicom omogućuje i ekonomsku, na prvom mestu, poljoprivrednu delatnost koju će ovi ljudi moći da upražnjavaju i da ostvaruju određeni prihod. Takođe, davanje povoljnih stambenih kredita za ovu kategoriju je veoma važno i mi to pozdravljamo. Što se tiče korišćenja nepokretnosti, Zakon predviđa i korišćenje na određeno vreme, i davanje u zakup nekretnina na određeno vreme, bilo da su to stambene jedinice, bilo da su to stanovi u stambenim zgradama, bilo da je u pitanju individualna stambena izgradnja. Otkup je, isto, izuzetno važan vid rešavanja pitanja, kupovina građevinskog materijala, takođe, za izgradnju ili dovršetak započetih stambenih jedinica. Sve su ovo striktno normirani načini rešavanja stambenih potreba ljudi koji su u kategoriji izbeglica i na taj način smatram da doprinosimo njihovoj punoj integraciji. Dakle, nema integracije ukoliko ovi ljudi imaju nerešeno i stambeno pitanje, ukoliko su opterećeni drugim problemima, recimo, zdravstvenim, socijalnim i drugim vrstama zaštite. Zato smatram da ovaj zakon jeste izuzetno kvalitetan, ne samo u normativnom smislu, on je kvalitetan što će njegova implementacija biti veoma, nadam se, efikasna, biti veoma brza i da ćemo na taj način doprineti da naši sugrađani, a u pitanju je velik broj ljudi, uspeti da reši egzistencijalne životne probleme i da započne jedan novi život na teritoriji Republike Srbije. Demokratska stranka, stoga, pozdravlja i podržava ovakve zakonske novelacije i očekujemo da i opozicija glasa za ovaj zakon. Zahvaljujem. [[Aplauz]]
Zahvaljujem, gospodine Ratkoviću. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević.
Poštovana gospođo predsednice, uvaženi gospodine potpredsedniče Vlade i ministre unutrašnjih poslova, dame i gospodo narodni poslanici, ali, pre svega, poštovani građani Srbije, s puno pažnje, ali, pre svega, sa puno uvažavanja i razumevanja mi danas moramo pristupiti ovoj raspravi. Kada kažem sa puno uvažavanja, mislim na, pre svega, uvažavanje potreba svih ljudi koji imaju status izbeglica u Srbiji, ali moramo uvažavati i realne mogućnosti države Srbije, šta je to što država Srbija može da priušti našim sugrađanima koji imaju status izbeglica. Takođe, kada govorimo o ovom zakonu danas, mi moramo da se podsetimo da u Srbiji fali među građanima jedno toliko potrebno osećanje, koje se u godinama krize negde zagubilo.Mi nemamo saosećanje sa ljudima koji su žrtve rata, koji su postali izbeglice, koji su napustili svoj rodni kraj, svoj zavičaj, koji su samo za dva sata morali na traktorsku prikolicu da natovare čitav svoj život i dođu u nepoznat grad, među nepoznate ljude. Kada sam danas dolazio na sednicu Skupštine Srbije, sreo sam ispred zgrade parlamenta jednog građanina i on me pita "o čemu danas raspravljate?" Kažem mu da danas raspravljamo o Zakonu o izbeglicama, a čovek mi kaže – "zašto o izbeglicama, oni su sve prodali, oni dobro žive, oni svega imaju, raspravljajte malo o nama." To je taj nedostatak tog osećanja plemenitosti i saosećanja sa žrtvama. Ima puno ljudi koje poznajem, koji su mi prijatelji, imam familiju, kumove, rođake, prijatelje koji su došli u Srbiju iz Knina, sa Banije, iz Glamoča, Livna, sa Kosova i jako dobro znam sa kojim problemima se u svakodnevnom životu ti ljudi susreću. Svetski dan izbeglica se obeležava 20. juna. Nekako čitava država 20. juna poseti te ljude koji imaju status izbeglica, ode u te kolektivne centre ili mesta gde su smeštani i više puta sam i ja imao prilike da odem sa tim ljudima da razgovaram. Grad Kruševac je grad koji je posle NATO agresije, tokom 1999. godine, primio nekoliko desetina hiljada naših sugrađana, naše braće raseljene sa Kosova i Metohije, koji su pobegli pred terorom. Jako dobro znam šta mi ti ljudi kažu kada odem da ih posetim i jako dobro znam probleme sa kojima se ti ljudi suočavaju.Dok sam danas slušao raspravu nekih svojih kolega u ovoj sali, primetio sam jednu čudnu tendenciju, primetio sam tendenciju da se odgovornost za sve što se dešava u ovoj zemlji, sve što je problem, sve što je teškoća, da se to breme tereta natovari na pleća DS, koja je na vlasti i da kažu – "vi ste odgovorni za sve, vi ste socijalno odgovorna Vlada, što niste za dve godine doneli taj zakon?" Onda se oni pravdaju "mi smo još 2005. godine doneli taj zakon, ali zli Oliver Dulić nije hteo da ga stavi na dnevni red". Čekajte, ne patim od amnezije, skleroza je divna bolest, svakog dana čujete nešto novo, ali ništa ne boli, ali zaista nemam ni sklerozu ni amneziju i znam ko je 2005. godine bio na vlasti u ovoj zemlji i znam da ste vi možda imali želje i volje da doneste ovaj zakon, ali možda niste imali hrabrosti. Možda je nekim ''kategorija izbeglica'' služila samo kao broj za potkusurivanje, možda je nekima kategorija izbeglica služila samo kao način da se gorko isplaču nad tužnom sudbinom Srbije i kažu "mi smo ovaj zakon kreirali 2005. godine". Znate, Leonardo da Vinči je 1495. godine izumeo helikopter, ali dok nije došao Igor Sikorski 1939. godine da tu zamisao sprovede u delo, to bi samo bio tužni crtež na papiru i ništa drugo. Mi smo preuzeli odgovornost da uočimo probleme, da se sa njima suočimo, da ove zakone izglasamo, da ih donesemo. Kada slušam kako neki ovde gorke suze liju nad sudbinama izbeglica, pa onda još žele da budu, samo ne znam šta žele da budu, da li ironični, cinični, duhoviti, sarkastični, pa kažu da će se neko u ovoj zemlji izvinjavati za "Bljesak" i "Oluju", siguran sam da nisu ni sarkastični, ni duhoviti, ni interesantni, ni zabavni, ali sam siguran da su nesrećni, kako u ovom visokom domu, tako i u Negotinu, tako i u Aranđelovcu, tako i u drugim mestima gde ne prelaze cenzus i gde se za isti bore. Kada govorimo o izbeglicama, da li će izbeglicama biti bolje ako ih sada podsetim na tužnu sudbinu i hronologiju i uopšte na tužne početke upoznavanja sa terminom ''izbeglica'' u Srbiji i ako ih podsetim na još tužniji period nečije vlasti? Neće njima biti bolje ako mi ovu raspravu svedemo na raspravu među nama i prepucavanja ko je kriv što ovaj zakon nije donet. Mi smo socijalno odgovorna Vlada i shvatamo probleme izbeglica i ovaj zakon donosimo, ne da bismo se nekom dopali, da bismo se nekom svideli, već da bi rešavali probleme ljudi koji u ovoj zemlji imaju status izbeglica. Ti ljudi nisu brojke. Ti ljudi imaju svoje tužne sudbine. Pročitaću vam šta su mi sve kazali ljudi kada sam se spremao za ovu raspravu, kada sam obilazio izbeglice: ''Izbeglica, znate kako to ružno zvuči. To je tragedija! Imam ovu knjižicu, parče papira, koje mi je i lična i zdravstvena knjižica. Ja devetnaest godina nisam glasao, a čovek bez glasa nije čovek.'' To kaže čovek stanar bivšeg kolektivnog centra u Srbiji iz Hrvatske. Država Srbije je potpisala Savetsku deklaraciju 2005. godine. Očekujemo da se odredbe te deklaracije primenjuju na sve potpisnike te deklaracije. Svesni smo problema sa kojima se građani koji ovde žive kao izbeglice suočavaju prilikom povratka u zavičaj, u svoje rodno mesto, ali nije problem samo dati ljudima status, zdravstvenu knjižicu ili ličnu kartu i kazati – problem je rešen. Problem izbeglica je problem siromaštva, problem izbeglica je problem nezaposlenosti, problem izbeglica je problem ne samo Srbije, već i mnogih zemalja u našem okruženju, ali je činjenica da Srbija ima najveći broj izbeglih u Evropi, a da je po broju izbeglica trinaesta u svetu. Ogromni birokratski aparat je jednog trenutka živeo na račun izbeglih ljudi. Bio sam prisutan na nekim seminarima kada se za kafu i sok potrošilo mnogo više nego što je moglo da se potroši za rešavanje makar sudbine jedne porodice za taj dan, bio sam prisutan na mnogim savetovanjima o izbeglicama gde nisam shvatao šta se sve govori, ne za vreme mandata ove vlade, nije bitno kada se to dešavalo. Bitno je da izbeglice ne trebate tretirati kao ljude koji su ovde sticajem nesrećnih okolnosti došli i pronašli utočište i sada predstavljaju broj, već ih zaista treba tretirati kao ljude, ljudska bića. DS se nikada neće uplašiti od odgovornosti i broja izbeglica. Nikada nećemo vratiti mandat narodu, pa ćemo kazati – problemi su teški, teškoće su ogromne, izazovi su veliki, iskušenja neverovatna, naša nejaka pleća ne mogu to da izdrže, evo, plašimo se, pa vraćamo mandat narodu. Ne, ići ćemo u susret problemima, probleme rešavati. Kada rešavamo te probleme, rešavaćemo ih tako da imamo na umu život tog običnog čoveka. Da li će on biti bolji posle ovog zakona? Svakako hoće. Da li je ovaj zakon najveći domet u rešavanju problema izbeglica? Nije. Da li će izbeglicama biti bolje ako ponovo ovu raspravu vratim na podsećanje šta neke prethodne Vlade nisu uradili? Neće im biti nimalo bolje i nimalo lakše. Da li će im biti bolje posle donošenje jučerašnje veličanstvene Deklaracije, za koju neki kažu da je sramna? Hoće, jer tom veličanstvenom Deklaracijom se svrstavamo u red civilizovanih ljudi, kao što se i danas brigom o izbeglicama svrstavamo u red ljudi koji vode računa ne samo o mrtvima, nego i o živima. Na kraju ove rasprave, primetio sam da nekim mojim opozicionim kolegama smeta prisustvo prvog potpredsednika Vlade i ministra, gospodina Ivice Dačića, kao predlagača ovog zakona. Moram da vam kažem, gospodin Dačić ne hapsi, pogotovo ne poslanike i nema potrebe da ga se plašite. Ako brinete da li će policija raditi svoj posao dok je on ovde, hoće, to smo pokazali i akcijom "Morava" i drugim policijskim akcijama. Nema potrebe da strahujete da li danaspolicija radi svoj posao. Odlično ga radi, verujte. Ako ne verujete, posetite Centralni zatvor, imate pravo kao opozicioni poslanici, kao narodni poslanici. Gospodine Dačiću, dok smo vi i ja bili poslanici u ovoj sali, pamtim jednom vreme kad nisam mogao da vidim predsednika Vlade ni potpredsednika Vlade u skupštinskoj sali nikada. Hteo sam da ga pitam svašta, ali nisam imao prilike. Ovde imate prilike da vidite sve ministre, sve potpredsednike Vlade i nema potrebe da se plašite, podvlačim vam, gospodin Dačić ne hapsi narodne poslanike, niti ovde ima ko nameru da hapsi narodne poslanike, niti imate prava da se bunite što je on ovde niti da jadikujete što nema gospodina Krkobabića. Država Srbija funkcioniše i kad su ministri na svojim funkcijama i kad su u kabinetima i kad su u sali.
Molim vas, nemojte dobacivati. Tišina. Dozvolite poslaniku da završi. Nastavite, gospodine Milivojeviću.
Ne razumem, gospodine, da li ste zaista čuli da sam kazao da će neko hapsiti izbeglice. Kažem vam da ćemo mi probleme izbeglica rešavati. Za nas…( vama se obraćam, ne znam ko ste vi, pošto se niste predstavili ovde ko ste i šta ste) dame i gospodo narodni poslanici, problem izbeglica ćemo rešavati na način kako je to ovaj zakon predvideo. Primenjivaćemo taj zakon i za njega glasati. Očekujem da za taj zakon glasaju i oni koji se kunu da su ga napisali 2005. godine, ali neće da nam pokažu ko ih je držao i sprečavao da taj zakon izglasaju. Pokažite mi, molim vas, ko je u sali taj iz DS ko vas je držao za ruku da taj zakon izglasate. Ko je taj ko vas je sprečavao da kažete – evo, za nas izbeglice nisu broj koji pokazujemo u izbornoj kampanji, za nas su izbeglice ljudi i ljudska bića? Budite saosećajni, pokažite plemenitost, glasajte za ovaj zakon. Zahvaljujem vam. [[Aplauz]]
Replika, gospodin Dragan Šormaz i gospođa Vojić-Marković. Gospodin Šormaz, replika. Izvolite.
Zaista ne znam kakve veze ima hapšenje poslanika sa izbeglicama i sa ovim predlogom zakona. Mislim da je trebalo da reagujete. Čovek priča o hapšenju poslanika. Kakve to ima veze, jedno sa drugim?! Nemojte da brinete. Zamolio bih gospodina Dačića da ne hapsi baš sve – nemojte da hapsi ove tajkune o kojima se priča ovih dana, jer, oni su jedino bogatstvo koje nam je ostalo u ovoj zemlji, pored vas, takvi kakvi ste, kao izvršna vlast. Zahvaljujem.
Narodni poslanik Zoran Krasić ima reč. Izvolite [[Milica Vojić-Marković, s mesta: Izvinite, replika.]] I vi ćete? Izvolite. Shvatila sam da ste se vi prijavili pošto ste sledeći. Samo trenutak, u ime poslaničke grupe mislim da je gospodin Šormaz reagovao. Vi niste personalno bili pomenuti.
Ovlašćeni sam predstavnik grupe. Gospodin poslanik je govorio i obraćajući se meni, gledajući u mene na osnovu svega onoga što sam rekla. Mislim da imam pravo na repliku. Ajmo po redu, pojedini poslanici ne razumeju razliku u statusu šta je to izbeglica, a šta je raseljeno lice. Osim što tu razliku ne razumeju i smatraju da treba o tome da ne govore, oni ne slušaju ono što sam govorila i na to reaguju. Zakon je napravljen u Vladi Vojislava Koštunice u aprilu 2006. godine, ne 2005. godine, kako pominje gospodin poslanik. Usput, nisam započela licitiranje ko je napravio zakon, a ko ga nije napravio i ko ga nije doneo. Govornik iz DS je započeo tu priču, samo sam pokušala da mu objasnim zašto je rekao nešto što ne postoji. Treća stvar, nisu samo naši pogledi različiti, gospodine poslaniče. Za nas iz DSS to što je Leonardo nacrtao crtež helikoptera nije tužan crtež, nego genijalan crtež, ali naši su dometi, takođe, različiti uz poglede. Neko zakon piše, nego ga prepisuje. Hvala.
Gospodin Srđan Milivojević. Zaista bih zamolila da privedemo replike kraju.
Prvo, gospođo Vojić-Marković, sada se vama obraćam, ne znam da li vi više imate koalicione partnere ili nemate, ili sarađujete sa njima ili ne, ali nemojte slušati samo nas već slušajte i one sa kojima ste u koaliciji nekada bili. Ako više niste, ako su oni prešli kod naprednjaka, gledajte gde ćete i šta ćete, ali sam ovde imao na umu diskusiju iz vaših prethodnika, iz nekadašnje vaše koalicije. Izvinjavam se, drago mi je da ste obavestili javnost da sada više niste u koalicije, pošto vidim da se odričete njihovih izjava. Kada govorimo o donošenju zakona, nije samo potrebno doneti zakon, napisati ili ga prepisati. Jedna vlada, učinak jedne vlade i učinak jednog parlamenta se ne meri po tome koliko je zakona doneto, nego koliko je tih zakona zaživelo u praksi. Ne meri se samo dobrom voljom, snovima i ambicijama pojedinca ili strahova tih istih pojedinaca, već se kvalitet zakona koji se ovde donose meri poboljšanjem kvaliteta života običnih ljudi na koje se taj zakon primenjuje. Zahvaljujem.
Gospođo Vojić-Marković, dajte neka ovo bude kraj.
Nemam ništa protiv, pošto me je direktno prozvao gospodin, odgovoriću mu. Što se učinka parlamenta tiče i što se pustih snova tiče, s kime će DSS u koaliciju, sa kime je bila, nemojte, molim vas vi meni stavljati u usta šta sam rekla. Vrlo jasno sam rekla, pošto ste taksativno naveli sve ono što sam rekla, na to ste odgovorili i ja sam na to reagovala. Ostali govornici neka odgovaraju za ono što ste vi njima rekli. S druge strane, oko učinka parlamenta, nemojte, molim vas, hvala bogu i ponosim se time što je u vreme kada je bila Vlada Vojislava Koštunice ovo bio demokratski parlament. U njemu se raspravljalo o zakonima, gospodine Milivojeviću, bili ste ovde. Takođe, moram da vas podsetim na broj zakona koji je ovde donet. Ovde se nisu preglasavale deklaracije, ovo je zaista bio demokratski parlament. Ovo što sada mi radimo, a zove se količina zakona koji se donose tako što ćemo danas imati 100 tačaka na dnevnom redu i o njima pričati u paketu od 50, ne može da se nazove ni učinak ni parlament! A, o tome što ste rekli kakav je kvalitet života koji proizilazi iz tih zakona, najbolje pokazuje da ste ono vaše obećanje od 200 hiljada radnih mesta potpuno ispunili. Dvesta hiljada ljudi je izgubilo posao za vreme ove vlade! Hvala vam. (Poslanici dobacuju iz klupa: Tako je, Milice! Aplauz)
Narodni poslanik Zoran Krasić ima reč. Izvolite, gospodine Zorane Krasiću.
Gospođo Milice, niste dobro shvatili to obećanje – oni će 500 hiljada da otpuste pa 200 hiljada da zaposle i ispuniće obećanje, ali dobro. Sada bih morao zbog javnosti da kažem, da je 1. aprila 1992. godine donet Zakon o izbeglicama i da se stenogram sa te sednice nalazi u Haškom tribunalu kao dokaz, optužujući materijal protiv Vojislava Šešelja. Na 30 i nešto stranica tog zapisnika stoji ko je šta pričao, na kojim je pozicijama bio i, gle čuda, kada je Mićunović čuo da treba ja da pričam, pobeže iz sale. Ali, sada ne bi bilo kulturno pričati o ljudima koji su odsutni. Moram radi javnosti, a pre svega obraćam se javnosti, jer ovde je princip 126 apsolutni princip i to ne mogu da promenim. Građani su shvatili da moja malenkost nije jača od 126 i ne treba da bude jača. Ali, moram javnost da upozorim da neke stvari u obrazloženju ovog predloga zakona ne odgovaraju. Prvo, izbeglištvo u Republici Srbije, SRJ itd, nije posledica raspada bivše SFRJ nego razbijanja bivše SFRJ. Ako kažete, gospodine Dačiću – ''raspad'', onda ste prihvatili stav Badenterove komisije, a znate i sami, da 20 godina, možda ne 20 godina, vodimo borbu da dokažemo da je stav Badenterove komisije pogrešan stav. To je prva stvar. Ovo vam je neko ubacio. Reč "utočište" i "izbeglištvo" jesu dva različita pojma. Ne znam zašto ste pojam "azila" ubacili u jednoj rečenici, na stranici 14, jer, ipak je ''azil'' jedna pojedinačna kategorija, ali dobro. Radi javnosti moram da kažem, 1. aprila 1992. godine, kada je donošen ovaj zakon, bilo registrovanih oko 160 i nešto hiljada izbeglica. Godine 1996, u junu mesecu, posle Dejtonskog sporazuma, izvršen je popis, u Srbiji je bilo 537 hiljada izbeglica. Kada je došao mir, jer se računa da je sa decembrom 1995. godine nastupio mir, u Srbiji se povećao broj izbeglica. I mi uvek stradamo kada je "mir"! Godine 2001, 377 hiljada, 2005. godine – 141 hiljada, a danas je procena da ima preko 300 hiljada izbeglica. U raspravi u pojedinostima ćemo da iznesemo naše stavove pojedinih članova Predloga zakona, šta smatramo da je loše, šta smatramo da je dobro i od sudbine tih naših amandmana, poprilično će da zavisi i stav naše političke strane prilikom glasanja o ovom predlogu zakona. Moram da skrenem pažnju, izbeglištvo je posledica, uzrok je nešto drugo. Uzrok, recimo, kada je Slovenija u pitanju, gospodine Dačiću, imamo 25 hiljada ''ispisanih'', znate. I, kada dođe Jelko Kacin, uhvatite ga za ruku. Pre nekoliko dana, kada je rekao ono "mirdita", on je to rekao zbog mene, da sam mu zagorčao boravak u Beogradu, podsetio sam ga šta je sa onim mrtvim vojnicima, bez oružja, koje su streljali, a on iz Cankarjevog doma je pričao kako napada avijacija, mornarica, sateliti na njihovu mladu ''demokraciju''. Pitajte ga da odgovor da, da bi se kvalifikovao da uđe na razgovore ovde. Pa je pobesneo, pa se obratio sa "mirdita" a jadni Boris se uhvatio za glavu, ne zna, prethodne večeri su se sve dogovorili, kako puče čovek. Pukao je zbog mene. Tek će da pucaju, da znate. Mi imamo potrebu za istinom. Tuđman je rekao da će da smanji srpski nacionalni korpus na teritoriji Hrvatske na 2%. To je i uradio. Prva etapa – izbacio je iz Ustava. Druga etapa – završio. Treća etapa –"Bljesak" i "Oluja". Gde vam je deklaracije o "Bljesku" i "Oluji"?! Kako oni koji su sinoć radosno glasali za onu deklaraciju, danas promeniše priču? Pa, to su dve različite priče, ljudi. Ne možete tako! Mora Srbija da sazna istinu! Mi imamo najviše izbeglica. Imamo i novu kategoriju – ''interno raseljeni''. Da bi neko dobio status izbeglice, to znači da je na teritoriji gde je on živeo neko izvršio zločin protiv čovečnosti. Taj zločin se zove deportacija i prisilno premeštanje. Pa, tu vas čekam. Ne znate pojmove! Izbeglica u Srbiji je negde živeo. Tamo gde je živeo, onaj ko je vršio faktičku vlast izvršio je deportaciju tih ljudi i prisilno premeštanje. Jeste lipokrenuli postupak protiv nekoga? Ne. Zašto donosimo ovaj zakon? Vi ste ga napisali. Juče deklaracija po nalogu Evropskog parlamenta. Ovaj zakon, kažu – ''dovatićemo'' pare. I, evo šta ste napisali na 16. strani, to je treća strana obrazloženja, Program za integraciju u EU, odeljak taj i taj, kaže – usvojiti novi zakon o izbeglicama, nastaviti sa sprovođenjem nacionalne strategije o izbeglicama. Pa, vi sve radite po nalogu sa Zapada. Sve! Jutros, u ono gluvo doba, izglasana Deklaracija, plus ovo, dobija se drugi plus. Idete po spisku šta treba da se ispuni. A, gde su tu naši interesi? Hajde da vidimo malo kako se ko ponašao za ovih 15-20 godina? Gospodine Dačiću, juče nisam branio SPS, nego sam nastojao da kažem istinu. Ovi su napadali i vas i Slavicu Đukić i Slobodana Miloševića i sve druge. Slobodan Milošević je sa Dobricom Ćosićem išao da zavrće ruke Radovanu Karadžiću, da prihvate mirovne planove, a neki drugi su išli da jedu volove na Palama! A njih niste ni pomenuli. Koga ste juče napadali? Ko je bio u Vladi Milana Panića? Radikali? Ne. Nevoljno su i ovi iz SPS prihvatili i Perišića, i Grubača i Đukića itd. Itd. To raščistite tamo, ali nemojte ono što napadate SPS da pripisujete nama. Nemojte nama da pripisujete! To je ta priča. Gospodine Dačiću, da li se vi sećate kada su radikali došli na vlast u Opštinu Zemun, decembra 1996. godine? Pa je Vojislav Šešelj, SRS, pa i SPS, zašto da ne kažem, razradili neke lokacije, podelili, maltene besplatno, izbeglicama da pomognu da reše svoj status. Jedno je izbeglištvo, a drugo su građanska prava, ljudska prava svakog čoveka. To su sve bivši državljani SFRJ. Da ih Tuđman i Alija Izetbegović nisu proterali, oni su u miru mogli da kupuju u Srbiji, a vi ste se protivili 1992. godine, zašto da se zapošljavaju, zašto da kupuju nepokretnosti. Čitajte stenogram! Tu sam da vas podsetim, da javnost shvati, da svi shvate ko ste i šta ste. Ko je blokirao u Zemunu vodovod i kanalizaciju? Beogradska vlast! Ko je bio na vlasti? U jednom periodu Zoran Đinđić, a posle Vuk Drašković. Ni kanalizacija, ni voda, ni struja! Izbeglička naselja ste blokirali. Zašto? Ne glasaju izbeglice za DS. Evo, sada glasaju za vas. Jeste li rešili problem? Niste! Za vas je problem kako da se dohvatite glasa da biste bili na vlasti. Vi da rešavate problem? Teško onome ko vi rešite problem! To je surova istina u Srbiji. Blokirali ste. Ajde da vidimo dalje. Jedna od tekovina te EU, juče ste pričali o pravu na život, slažem se, jeste privatna svojina, svetinja. Je l' se ona poštuje u EU? Da. Što taj standard ne važi na prostoru bivše SFRJ? Zašto vaši prijatelji ne pritisnu vlast u Sloveniji, vlast u Zagrebu, vlast u BiH, ovu nazovivlast na KiM, da se privatna svojina poštuje kao svetinja, kao što se to radi u Francuskoj i Nemačkoj? Onda ne bi bilo problema izbeglištva. Ali ne, dvojni standardi i, spisak: danas ovo, sutra ovo, prekosutra ono. Ako ovo ne uradiš – nema, ako ovo uradiš – nagradiću te. Šta je, šargarepa? Pokvarena? Pokvarena, trula. Vi od nje imate preko medija da napravite da je atomska bomba. Dosta, bre, te manipulacije! Mi nemamo takmičenje u besedništvu povodom nekih datuma, pa da se literarni sastavi podele poslanicima, pa da nam dva dana čitaju neke žalopojke ovde. Suočite se sa istinom, sa realnošću, dva puta. Šta kažu, hajde da vidimo (pošto mi je pri kraju ovo moje vreme, da ne kvarim mojim kolegama iz stranke) pre dve godine, na dan izbeglištva, pojavio se problem, naravno, javio se tu i Rasim Ljajić, znate, katastrofa u radnim odnosima, a on kritikuje vlast, a on na vlasti, dobro, to je Rasimova politika. Kako je Boris Tadić rekao da se reši pitanje izbeglištva? Nemojte da se čudite. Istu je rečenicu upotrebio kao kada treba da se reši problem komaraca, kao kad treba da se reši problem radnog mesta, monete, itd. Kaže Tadić: ''Integracija u EU – rešenje problema izbeglica.'' Naprosto, za sve je rešenje integracija u EU. I KiM ćemo da zadržimo ako se integrišemo u EU. Sve ćemo da postignemo, samo je bitna integracija u EU, a EU uze sve što može da se uzme iz ove države. E, to ste vi. Pazite, vi ste juče pokušali nešto neverovatno da uradite. Između Grčke i Makedonije postoji spor oko naziva. Sada će Srbija sa EU da ima problem vezan za KiM zbog naziva. Niste za to da bude Kosovo, nego UNMIK-Kosovo. To bi bilo kao analogija – Grčka-Makedonija, bivša Jugoslovenska Republika Makedonija. Znači, neki elementarni vitalni problem vi svodite na lektorisanje, na gramatiku, na pravopis. Tako ste i pitanje genocida, juče je bila potrebna reč ''genocid'', ako ne jasno, onda da svako može tumačenjem da dođe do te reči. Juče smo pričali o tome, a dva dana u staroj zgradi održava se međunarodni skup, ''decentralizacija'', a to u prevodu znači – kako ''rasturiti'' Srbiju do kraja. E, pa, ljudi, Srbiji je potrebna vlast koja vodi računa o interesima građana. Možda ovo što sam rekao nije lepo za uši, ali su sve suvoparne činjenice i istina. Suočimo se, dragi građani, sa istinom i sa činjenicama! I manite te literarne sastave i te priče – biće bolje. Kada će da bude bolje? Đekna?! Godinama nam pričaju – EU, EU. Pa, ko nam otima, ko nam razara državu? NATO pakt i EU! Koga su oni prepoznali kao svog neprijatelja ovde? Srpsku radikalnu stranku! Zato je Vojislav Šešelj u Haškom tribunalu. Ovo je dokaz u Haškom tribunalu od koga su hteli da naprave dokaz optužbe protiv Vojislava Šešelja. Preokrenulo se, dokaz odbrane je postalo! Pa, i ovo danas što pričate o izbeglicama, sve je to dokaz odbrane za srpski narod. Ali, mi se nismo promenili, a vi ste se promenili. To je vaš problem, nije naš. Mi smo principijelni. Ne kontroliše nas mafija, ne kontrolišu tajkuni, strane obaveštajne službe. Mi smo jasni, precizni, imamo argumentaciju za svaki politički stav. Ne stidimo se ničega da kažemo. I zato smo najbolja politička stranka, a DOS je najgori u svakom agregatnom stanju. [[Aplauz]]
Narodni poslanik Srđan Miković ima reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, dame i gospodo, donoseći zakon o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama stvoriće se normativni okvir za otklanjanje nedostataka važećih zakona u uređenju prava i položaja izbeglih lica, kao i za ostvarivanje uslova za njihovu trajnu integraciju. Moram da kažem da do današnjeg dana nisam bio u prilici da govorim o Zakonu o izbeglicama, niti da učestvujem u eventualnom noveliranju ovog zakona. Ali, bio sam u prilici da zajedno sa svojim sugrađanima u Pančevu živim probleme zajedno sa izbeglicama, jer novembra 1991. godine bili smo u prilici da dočekujemo prve izbeglice iz drugih delova bivše SFRJ. Na inicijativu upravo Pančevaca, određene stvari, ne samo prilikom donošenja Zakona o izbeglicama 1992. godine, nego i rešavanju određenih dokumenata, kao što su izbegličke legitimacije, izbeglički kartoni. Upravo to je lokalna samouprava u Pančevu, zajedno sa tadašnjom organizacijom Crvenog krsta u Pančevu, pokrenula inicijativu i izdala prve legitimacije i prve izbegličke kartone da bi se evidentirala pomoć i da bi se što ravnomernije raspodelila ona sirotinja koja je mogla da se raspodeli ljudima koji su napustili svoje mesto dotadašnjeg boravka i utočište potražili na drugom mestu. Kao prvi Poverenik za izbeglice, izabran tada na području Pančeva, možda i na teritoriji cele Srbije, mislim da je to bilo aprila 1992. godine, bio sam u prilici da zajedno sa saradnicima osnivam prvi kolektivni centar, kasnije, u vremenu koje je dolazilo, 11 kolektivnih centara za smeštaj izbeglica bilo je locirano na području Opštine Pančevo ili u neposrednom okruženju. Bili smo u prilici da juna 1992. godine dočekamo avion iz Sarajeva sa jevrejskim porodicama, koje su bile smeštene u pančevačkom hotelu, da bi kasnije nastavili put mahom prema Izraelu. Upravo sve to što smo zajedno preživljavali sa izbeglicama koje su došle da zatraže utočište u Pančevu, goni nas da ovde pokušamo da stignemo do što kvalitetnijeg zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama. U poslednje vreme, lokalna samouprava u Pančevu, zahvaljujući objašnjavanju veličine ovog problema sa kojima se susrećemo, bili smo u prilici da 2005. godine, uz pomoć Švajcaracai švajcarske humanitarne organizacije, izgradimo 30 stambenih jedinica zaštićenog stanovanja i omogućimo onima koji su u najtežoj situaciji da reše stambeno pitanje. Tokom 2005. i 2006. godine, s tim da su svi objekti useljeni do 2007. godine, u naseljenom mestu Jabuka i u naseljenom mestu Pančevo izgrađene su čak 123 stambene jedinice, od kojih 10% za domicilno stanovništvo. To bi bilo nemoguće da na tom prostoru nismo obezbedili pomoć, prijatelje iz Švajcarske, Italije, Nemačke, Japana, EU. Način vođenja politike kojom pokušavamo da obezbedimo saradnju u regionu, mislim da će se stvoriti uslovi da se problem izbeglih i prognanih lica, koji je humanitarnog, ekonomskog, političkog karaktera, da se ostvari trajnim rešenjem i to je moguće pre svega uz uspešnu saradnju u regionu. Mislim da nam je svima jasno da je potrebno definisati tačno nadležnosti, usaglasiti norme i ovog zakona sa drugim zakonima. Dosadašnji Zakon o izbeglicama treba usaglasiti sa drugim važećim zakonima na teritoriji Srbije i upravo ovaj zakon o izmenama i dopunama Zakona prati život i prati potrebe pre svega izbegličkog stanovništva. Usvajanjem zakona stvorićemo uslove za ostvarivanje dva osnovna cilja. Pre svega, da omogućimo povratak svih izbeglih i prognanih lica koja to žele i, sa druge strane, stvorićemo uslove da se ostvari integracija, bez diskriminacije u sredini u kojoj prognani žive, i vezano sa tim za obezbeđenje osnovnog prava, a to je pravo na stanovanje. Zbog toga, ne samo kao član DS i član Poslaničke grupe ZES, već kao čovek koji je detaljno upoznat sa problemima izbegličkog stanovništva, pozivam vas da u danu za glasanje usvojimo zakon o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama. [[Aplauz]]
Zahvaljujem, gospodine Mikoviću. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Hvala, gospođo predsednice. Dame i gospodo, gospodin ministar nije tu, u uvodnom delu kao ovlašćeni predstavnik sam govorila neke uopštene političke stvari i ovde je trenutak da se možda osvrnem upravo na one stvari koje se tiču samog Zakona, jer smo o tome najmanje rekli. Moj kolega, gospodin Nikola Lazić, dosta je o tome govorio, ali mislim da je trenutak da se o tome kaže još ponešto. Stvarno bi bilo izlišno da pominjem da je ovaj zakon nastao u aprilu 2006. godine, jer vidim da to neke ljude preterano iritira i mislim da nije trenutak da se o tome na taj način raspravlja. Šta je suština? Šta je ono novo što je ovaj zakon doneo i šta je osnovna ideja ovog zakona? To je, pre svega, uvođenje pozitivne diskriminacije u rešavanju stambenog pitanja izbeglica. To je ono što je najvažnije. Da bi se neko integrisao potrebno je trajno rešiti njegovo stambeno pitanje, a to ovaj zakon pokreće. To trajno rešavanje je najveći kvalitet ovog zakona. Izbeglice ulaze u proceduru otkupa tog stana, ne samo korišćenja tog stana. Taj stan postaje njihovo vlasništvo i onda je prvi korak ka integraciji napravljen. Za razliku od modela socijalnog stanovanja, za koji zaista mislim da nema potrebe da se više eksploatiše kada su u pitanju izbeglice, jer osnovno pravo svakog čoveka koji živi u jednoj sredini, ko se u toj sredini integrisao jeste da ima rešeno stambeno pitanje, da ima svoj stan u vlasništvu i to bi trebalo da bude i za druge građane Srbije, što naravno nije. Suština priče je da se za razliku od ovog modela socijalnog stanovanja ovde nudi kao mogućnost formiranje fonda, što iz sredstava otkupa stanova, što iz drugih sredstava, koja mogu da budu različita, pitanje budžeta, pitanje donacija, jer smo se do sada uglavnom snalazili na taj način, zapravo se otvara mogućnost da se zavrti krug i da uvek novi ljudi dođu do stana i da se trajno reši pitanje stanovanja izbeglica. Za nas iz DSS donošenje ovog zakona predstavlja prvi korak, važan korak ali prvi korak, u integraciji izbeglica. Zato očekujemo donošenje još nekoliko zakona, nekoliko čak i sistemskih zakona kako bi se život ovih ljudi zaista pospešio, integracija ovih ljudi pospešila i učinila bezbolnijom i uspešnijom. Ono na čemu, takođe, insistiramo, a rekla sam unekoliko i u ovom prvom obraćanju, jeste da se ovaj problem može rešavati samo trilateralno i isključivo, insistiram, uz oslanjanje na tekovine Sarajevske ministarske deklaracije, a jedina koja to suštinski odbija jeste Hrvatska. Za nas je vrlo važno da Srbija neprekidno u svakoj prilici, svaki zvaničnik Srbije insistira na nekoliko stvari, a to su: prvo, imovinsko-pravna pitanja, koja nisu razrešena i moraju se razrešiti i, drugo, pitanja iz sfere ljudskih i građanskih prava. Pošto smo u Hrvatskoj doživeli da Srbi umesto konstitutivnog naroda budu manjinski narod, insistiranje na manjinskim pravima. Srbija je zemlja koja i te kako radi na razvoju manjinskih prava i mislim da to treba očekivati, makar minimum tih standarda, da dobiju i Srbi u Hrvatskoj. Za DSS pitanje izbeglica nije humanitarno pitanje, a naročito nije pitanje oko kojeg bi se sporili ovde i pravili priču oko toga da pravimo glasačko telo. Za nas je to političko pitanje par ekselans. Uvek treba insistirati na ljudskim pravima, koje Evropa i te kako poštuje i ima visoke standarde. Pa, valjda i Srbi treba da imaju potpuno ista ta ljudska prava i moraju da imaju građanska prava i slobode u Hrvatskoj, kao što imaju i drugi građani u Hrvatskoj, kao što imaju i Hrvati u Srbiji i kao što imaju i svi drugi koji pripadaju drugim narodima u Srbiji. Takođe, smatramo, ne može se očekivati da je povratak neko pravo koje se oročava na jedan period, ovi što su došli, došli su, dobro je, vratili su se, sada smo završili sa njihovim povratkom. Povratak je, gospodo moja, trajno ljudsko pravo. Čovek može da se vrati i ne mora, ali može da odluči kada će da se vrati i gde će da se vrati, a to je ono pitanje koje Hrvatska ne želi da reši. Za nas proces povratka nije završen i na tome mora da se insistira. Žao mi je što gospodina Dačića nema ovde, ne zato što se ja njega, sada, nešto, plašim ili ne zato što mi on smeta što je baš on došao, ono što sam potcrtala i htela da naglasim jeste da oni koji su za to zaduženi, koji primaju platu od građana Srbije da se bave ovim problemom, a to su neki drugi, gospodin Krkobabić, gospodin Ljajić, nisu tu, a gospodin Dačić mi apsolutno ne smeta. Smeta mi što ne mogu da dobijem odgovore na pitanja koja sam postavila gospodinu Dačiću, jer znam da ne mogu ni da ih dobijem od gospodina Dačića nego od gospodina Krkobabića, koji bi morao da mi odgovori na ta pitanja. Insistiraću na tome da dobijem odgovore, pa makar mu preneli ili na neki drugi način. Ono što nas iz DSS strašno interesuje jesu podaci i procene Stambenog fonda za izbeglice, kojim sada raspolaže Republika Srbija. To ne možemo da vidimo iz ovog materijala koji smo dobili i zbog toga je važno, jer je važno da o tome razgovaramo. Drugo je, koliko novih stanova planirate da izgradite od sredstava dobijenih otkupom ovih stanova koji su po ovom zakonu predviđeni. To je zbog toga što mislim da treba razmotriti amandmane koje je DSS podnela. Mislim da su suvisli amandmani, mislim da su dobri, da su kvalitetni i da idu u prilog da ovaj zakon može da se realizuje u praksi. Ukoliko ne bude mogao da se realizuje, a neće moći ako se otkupom zove poklanjanje 90% vrednosti stana, to nije otkup. To je poklon. Mi govorimo o otkupu. Taj otkup, naravno, ide uz sve druge olakšice, ali tih 30% koji se dobije za otkup stana ide u fond od koga će neko drugi moći da dobije stan u trajno vlasništvo. To je suština ovog zakona. Zbog toga insistiramo da dobijemo odgovore i da u nekom razumnom roku u toku dana zaista možemo da razgovaramo dalje o primeni ovog zakona. Hvala vam. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospođa Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je obaveza svakog narodnog poslanika da ubuduće raspravu počne konstatacijom da je posao koji ovde radimo, zapravo, uzaludan. S jedne strane, zato što se donose neprimenjivi zakoni i to je ono na šta smo vas vrlo često upozoravali. S druge strane, donose se zakoni koji se ne primenjuju na teritoriji celovite države Srbije. S treće strane, ono što se desilo pre nekoliko dana u Skupštini AP Vojvodine, tamo smo doživeli da Skupština AP Vojvodine odbija da primenjuje zakon koji je donela ova Narodna skupština. Mislim da bi to svakako trebalo da bude tema i nekih naših budućih razgovora i ozbiljnih razgovora na nivou državne administracije. Jutros je u obrazlaganju ovog zakona kolega Meho Omerović, u svojstvu predsednika Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, rekao da je čudno, ne zna da li slučajno ili namerno, da posle jučerašnje rasprave danas imamo na dnevnom redu ovu raspravu. Moram da vam kažem da to nije slučajno, naprotiv, to je vrlo namerno. Podsećam da ste juče doneli, usvojili onu sramnu deklaraciju, kojom ste konstatovali da su Srbi u Srebrenici počinili genocid, a danas raspravljamo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama, gde ste na jedan drastičan način izmenili član 1. osnovnog Zakona. U tom članu 1. je stajalo: ''Srbima i građanima drugih nacionalnosti koji su usled pritiska hrvatske vlasti ili vlasti u drugim republikama, pretnje genocidom, kao i progona i diskriminacije zbog njihove verske i nacionalne pripadnosti ili političkog uverenja, bili prinuđeni da napuste svoja prebivališta u tim republikama i izbegnu na teritoriju Republike Srbije (u daljem tekstu: izbeglice) obezbeđuje se'', i tako dalje i tako dalje kaže šta radi ovaj zakon. Vama je smetalo, naravno, posle one sramote od juče moraćete ovako da reagujete i u nekim drugim propisima, što je u ovom zakonu o izbeglicama pisalo da su morali da pobegnu sa svojih ognjišta usled pritiska hrvatske vlasti zbog pretnje genocidom, progona itd. Vi ste sada napisali neku neutralnu formulaciju – licima koja su usled događaja od 1991. do 1998. godine i njihovih posledica izbegla itd. Dakle, radite nešto što smeta ugledu svakog Srbina, što smeta ugledu države Srbije i morate zaista sa tim da se suočite. Mi smo na ovaj prvi član podneli amandman i kada se bude govorilo u pojedinostima onda ćemo da obrazlažemo detaljno i taj amandman, kao i sve ostale. Šta je interesantno kada je u pitanju rasprava o ovom predlogu zakona? Danas smo ovde slušali različit pristup ovom zakonu, a zapravo samim tim i različit pristup izbeglicama na teritoriji Republike Srbije, izbeglim, prognanim i ovima koji su nažalost morali da napuste, privremeno raseljeni, kako se već zovu, svoja ognjišta u ustavnim granicama Republike Srbije, ljudima sa Kosova i Metohije. Jedan deo rasprava bili su hvalospevi kako je država Srbija dočekala te ljude koji su morali da dođu u Srbiju zbog genocida i progona. To mi kažemo, a vi to mislite drugačije, a i oni, verujte, svi znaju da su došli u Srbiju zbog genocida i progona sa vekovnih ognjišta. S druge strane, slušali smo neke tužne priče o teškom životu tih ljudi. Kažem vam da ti građani Srbije ne žele, ne traže i ne očekuju od ovog parlamenta i od državnih organa ni jednu ni drugu priču. Oni traže i očekuju da se država Srbija, naravno, i Narodna skupština državnički ponašaju u odnosu na probleme koje ti građani imaju, već skoro dve decenije, u državi Srbiji. Ti problemi su, naravno, počeli ne voljom tih ljudi i ne voljom države Srbije, počeli su zato što su zapadne sile htele i uspele, nažalost, da rasture bivšu Jugoslaviju, na način na koji su to uradile. Počeli su tako što je Hrvatska okupirala celu Republiku Srpsku Krajinu i dan-danji je drži pod okupacijom. U tom smislu, naravno, niko ne može i neće, niko ozbiljan i normalan, staviti Srbiji na dušu bilo šta negativno iz tog perioda. Od onog momenta kad su ti ljudi počeli da dolaze u Srbiju dolazili su bez obzira što su bili nesrećni, što napuštaju svoja vekovna ognjišta, dolazili su u majku i maticu Srbiju. Verujte, svi Srbi koji su rođeni sa one strane Drine i Dunava tako su oduvek doživljavali Srbiju. Ne samo zato što im je bila potrebna kao utočište kada su došli kao izbegli ili prognani, nego zato što smo svi mi koji smo tamo rođeni od rođenja vaspitavani tako da je Srbija majka srpskog naroda. Nažalost, ta majka nije dočekala svoju decu onako kako su je očekivali. Nažalost, ni dan-danas odnos prema tim ljudima u Srbiji nije onakav kakav ti ljudi zaslužuju, kakav njihove sudbine zaslužuju i još uvek, nažalost, veliki broj tih građana ne živi životom dostojnim čoveka. To jeste problem ove države i taj problem treba da rešava i Narodna skupština, donoseći adekvatne zakone, naravno, i izvršna vlast, primenjujući te zakone i stvarajući uslove da ti ljudi žive onako kako svaki čovek treba i mora da živi. Nažalost, sve je to u Srbiji mnogo drugačije od onog što se priča i danas ovde i godinama unazad u medijima. Verujem da se ljudima koji su danas slušali deo ovih rasprava, a ljudima koji su bili te sudbine da su bili izbeglice ili su i dan-danas, da im se prevrće utroba. Kako drugačije mogu da reaguju, recimo, ljudi koji su sa Kosova i Metohije, koji su privremeno raseljeni, koji su godinama već u nekim tim centrima, koji su sve više nego bilo kakvi centri? Nažalost, posetila sam mnoge izbegličke i raseljeničke centre i ono što se tamo vidi jeste nešto što zapravo ne treba ni da se priča. Toliko je strašno da je bolje da se ne čuje kako to izgleda. I vi onda već godinama unazad obećavate – ukinućete te centre. Ti ljudi, recimo, sa Kosova i Metohije znaju ono što se pre nekoliko dana i ovde čulo, a jedan kolega poslanik iz SRS je postavio to pitanje, ali još uvek nismo dobili odgovor, kako to neki građani, Srbi koji žive na Kosovu i Metohiji dobijaju duple plate? Kako to da neki zaposleni u zdravstvu, u prosveti dobijaju platu od države Srbije, ali dobijaju i platu od lažne države Kosovo, jer i za njih rade? Naravno, odgovor je vrlo jednostavan. Nećemo mi dobiti zvanično taj odgovor, iako je tražen pre deset dana, iz jednog prostog razloga, što je, recimo, jedna od tih koji na taj način primaju platu i koji rade i za tu lažnu državu Kosovo i žena ministra za Kosovo i Metohiju gospodina Bogdanovića, a opet moram da podsetim da je on bio i ministar u prvoj šiptarskoj vladi. Dakle, to, nažalost, ništa ne treba da nas čudi. Videli ste pre neki dan onaj tragikomičan susret Josipovića i Tadića u Opatiji. Zaista je bilo mučno gledati kad su se prošetali Opatijom, pa, kad Josipović onako predstavlja, tamo, nekoj, omladini, koju su na onom šetalištu sreli ili su ih namestili da ih sretnu, kaže: ''Ovo je Boris,'' a on pruža ruku i kaže –''Ja sam Boris.'' Zar se tako predstavlja predsednik države? Zar na taj način predsednik države komunicira kad ode negde da predstavlja Srbiju, jer mu je to ustavna obaveza? I, treba da podsetimo građane da je to uradio na dan kada se u Srbiji obeležavana tragična godišnjica od zločinačke NATO agresije. Šta sad građani koji su nekad živeli na teritoriji Hrvatske, odnosno uglavnom na teritoriji Republike Srpske Krajine, danas okupirane, mogu da očekuju od predsednika države u kojoj danas žive kad tako neozbiljan odnos pokazuje u toj državi gde treba da se pokaže kao državnik, gde treba da kaže: ''Znate li vi koliko stotina hiljada Srba živi u Srbiji a vi ste im okupirali teritoriju, vi ste im uzeli imovinu, vi im ne dozvoljavate da ostvare stanarsko pravo, vi im ne dozvoljavate da se vrate na vekovna ognjišta!'' Zato što se to uglavnom i ne objavljuje, zato što se svakih nekoliko dana desi ili ubistvo ili premlaćivanje, ili paljenje imovine? Kao, deklarativno, Hrvatska kaže – vratite se. A tamo ko god ode, zna njegova koža kako mu je. Ode tamo onaj ko ovde ne može da preživi. To su ti za koje se vi hvalite da su se vratili, zato što im je država Srbija u nekakvim bilateralnim odnosima sa Hrvatskom omogućila taj povratak. Pomenuo je kolega Krasić kako je svojevremeno Opština Zemun dočekala izbeglice. Zaista moram nekoliko rečenica o tome da kažem, jer smatram najsvetlijim delom svoje profesionalne karijere taj period kada sam bila u timu Vojislava Šešelja u Opštini Zemun kada je on bio predsednik Opštine, kada smo formirali naselja Busije, Plavi horizont, Grmovac, kada smo hiljadama porodica omogućili da imaju ponovo svoje parče zemlje pa danas i kuće, kućišta, itd. Sećam se, nikada ne mogu to da zaboravim, jednog starijeg čoveka koji je, kada sam mu predala rešenje da je dobio taj plac u Grmovcu, čovek koji je tada imao sedamdesetak godina, zaplakao i rekao – hvala ti, dete, nikad ovo ne mogu Šešelju da zaboravim, on je od mene ponovo napravio čoveka, ja ponovo imam nešto svoje. Tako je trebalo država Srbija da se ophodi prema tim ljudima, drage moje kolege i, gospodo, predstavnici Vlade. Lako je napisati zakon. Kako ga primenjujete? Kako ti ljudi stvarno žive? Donosite ovaj zakon da i od njih uzmete neki dinar, da im dajete pod posebnim uslovima stanove. Zašto niste predvideli da i oni mogu da otkupljuju te stanove kao i svi građani, jer je još uvek na snazi Zakon o stanovanju. Znate da oni ne mogu da dođu do svojih stanova, do stanarskih prava, na teritoriji hrvatske države. Zašto onda ovde opet da budu građani drugog reda i da se za njih donosi leks specijalis, kada su u pitanju stanarska prava i otkupi stanova? Gde će vam duša, aman ljudi?! Zaista, bruka i sramota. Nemate čime da se hvalite kada je u pitanju ovaj zakon, kao što mnogo toga ne može da vam služi na čast. Mi smo pre nekoliko dana ovde, od jednog kolege, neću ime da mu pominjem, u jednoj raspravi čuli jednu strašnu rečenicu kad je drugom kolegi iz Srpske radikalne stranke koji nije rođen u Srbiji, rekao – ne možemo mi na isti način da govorimo o problemu u jednom gradu u Srbiji, jer za razliku od vas ja nemam drugi zavičaj. To slušamo ovde u parlamentu. To je strašno da se sluša 2010. godine, a da juče kažete da su Srbi izvršili genocid u Srebrenici. Zaista, bruka i sramota i strašno! Strašno je i to što nam se ovih dana svakodnevno javljaju ljudi koji su došli iz Republike Srpske Krajine, ozlojeđeni što, kad uđu u neku prodavnicu, novine ovih dana pišu o tome da se nude našoj deci slikovnice za predškolski uzrast – hrvatsko izdanje, da se nude neke igračke, piše – ''vlakić Jurica'', verovatno građani Srbije, većina ne znaju šta znači ''vlakić'' – mali voz. To je nešto o čemu mora ova država da se pozabavi. Možda vam se čini banalno, ali, verujte, nekome ko je prošao tu golgotu i kad dođe u Srbiju, u Beograd, kad uđe u prodavnicu i kad vidi tako nešto, koža se naježi. Ozbiljan državni problem jeste saradnja između organa gonjenja Bosne i Hercegovine, Hrvatske i države Srbije. Šta ste, gospodo, na tom polju uradili? Ko god ode u Republiku Hrvatsku, nijedan muškarac nije siguran da će da se vrati, da neće da ga uhapse. A šta ste vi uradili sa Ejupom Ganićem? Šta ste uradili za ''tuzlansku kolonu''? Ne radite ništa da pomognete svom narodu. Sve radite u interesu neprijatelja srpskog naroda. Juče ste to dokazali! Hvala. [[Aplauz]]
Narodni poslanik Dušan Marić ima reč. (Nije tu) Nikola Žutić ima reč.
Dame i gospodo, gospodine ministre, gospodina ministra nema, današnja država Srbija predstavlja ostatke ostataka nekadašnjih istorijskih srpskih zemalja. Granice Srbije, naročito kroz istoriju 19. i 20. veka, diktirala je i diktira određena imperijalna globalna sila, bez elementarnog poštovanja međunarodnog prava, pošto su granice države srpskog naroda uspostavljane uglavnom nasilnim putem, ratnim putem, naročito današnje, koje su posle rata 1991-1995. određene bez održavanja mirovne konferencije i konferencije o razgraničenju između bivših administrativnih jedinica SFRJ. Treba istaći činjenicu da je ideja velikohrvatstva praznila srpske istorijske prostore. Na primer, brojne srpske izbeglice napuštale su srpske prostore nelegitimno uspostavljene Banovine Hrvatske 1939-1941. godine, kada su čak istaknuti Hrvati, Jugosloveni, morali bežati u Beograd, kao, na primer, veliki intelektualac Juraj Demetrović sa porodicom, zatim, Predavac, sin jednog istaknutog hrvatskog političara. Ogroman talas izbeglica pojavio se 1941, kada ih prima i spasava Nedićev komesar Maksimović. Dalje, Brozova kolonizacija Srba, 1945, 1946, u Srem, Banat i Bačku, bila je u stvari rešavanje tzv. srpskog nacionalnog pitanja u Hrvatskoj. Dalje, separatistički mas-pokret u Hrvatskoj 1971. godine izazvao je novi val izbeglištva. U to vreme sam i ja sa svojom porodicom morao napustiti rodnu Liku. Preko svih ovih iseljavanja, naravno, i genocida, Srbi su od nekadašnjeg većinskog naroda svedeni na ostatke ostataka, a danas, koliko znamo, i na nacionalnu manjinu. Sve se to dešavalo pre predsednika Miloševića, koji se danas optužuje da je svojom politikom proizveo čišćenje Hrvatske od Srba. Krvavi građanski rat vođen devedesetih godina 20. veka proizveo je brojne nevine žrtve, stradanja i razaranja i migracije koje su najviše pogodile srpski narod iz Srbije. Projektovani rat iz 1991-1995. od strane SAD, Velike Britanije i drugih zemalja, takozvane zapadne demokratije, najviše je uglavnom raselio srpski narod. Naime, srpske zemlje, naročito u administrativnoj regiji Hrvatskoj, u potpunosti su očišćene od Srba.Narodnim plebiscitom osnovana je Republika Srpska Krajina, koja je inače bila pod međunarodnom zaštitom, uništena je 1995. u dve vojne operacije "Bljesak" i "Oluja", zločinačkom akcijom hrvatske vojske uz logističku i vojnu podršku Sjedinjenih Američkih Država. Srbi u masi jednostavno osećaju planetarnu nepravdu, koja je činjena i danas se čini nad njima. Samo je glavni grad Beograd od 1941. do danas četiri puta bombardovan od najjačih imperijalnih sila. Nekadašnje liberalno Vilsonovo i komunističko, Kominternino pravo naroda na samoopredeljenje do otcepljenja, voljom današnjih globalnih upravljača priznato je svim novim nacijama, a i nadnacijama bivše Jugoslavije, osim starom najbrojnijem narodu, pravoslavnim Srbima, državni teror nove države Hrvatske, koja je u vreme nastajanja 1991. godine, sledila ideologiju i tekovinu nacifašističke Nezavisne države Hrvatske bio je ogromnih razmera. Ta činjenica je obelodanjena i u hrvatskim dokumentima o Tuđmanovom planu uništenja Srba i priznanju bivšeg ministra Republike Hrvatske, Boljkovca, o Hrvatima kao inicijatorima rata. Stara strategija etničkog čišćenja pravoslavnih Srba iz Drugog svetskog rata – trećinu ubiti, trećinu prekrstiti u rimokatolicizam i trećinu iseliti, konačno je realizovana 1991-1995. godine u ratu protiv Srba. Sličan ratni scenario primenjen je i u jugoslovenskim pokrajinama, BiH, opet, američki i britanski plan rat do istrebljenja srpskog naroda tri vere. Dakle, verski ratovi koji su u isto vreme bili građanski stvorili su ogroman talas izbeglištva. Iz Hrvatske i Republike Srpske Krajine iseljeno je preko 600.000 ljudi, iz BiH oko 180.000, sa Kosova i Metohije preko 150.000 izbeglica i raseljenih lica. Osnovni problem srpskog naroda i srpske politike u zahtevima prema lukavim Latinima i muslimanima jeste taj što uvek nastupa sa minimalističkim zahtevima, pa na kraju ne dobije ništa. Nije se ništa naučilo ni shvatilo iz strategije politike hrvatstva kroz prohujali 20. vek, koja je uvek nastupala sa maksimalističkim zahtevima, pa je uvek uglavnom dobijala više nego što je očekivala. Izgleda da se srpska državna politika pomirila sa sadašnjim nezavisnim položajem celokupnog srpskog naroda, naročito izbegličkog korpusa, koji je bez svoje teritorije i bilo kakvih nacionalnih i verskih prava u njihovim prapostojbinama, Dalmaciji, Istri, Krajini, Hrvatskoj, Slavoniji, BiH, Kosovu i Metohiji, ali i u današnjoj Crnoj Gori i Boki. Pitam se, zašto srpska država bar ne štiti istinom na srpskim istorijskim prostorima sa kojeg su ratnom silom proterane brojne izbeglice? Osim SRS nijedna druga politička formacija ne pominje vraćanje stanja u sadašnjim državama zločina, Hrvatskoj, Bosni, Kosovu, na vreme izglasavanja legitimnog narodnog plebiscita, u uspostavljanju Republike Srpske Krajine, o vraćanju statusa političkog naroda Krajiškim Srbima i brisanju ponižavajuće nasilno uspostavljene pozicije nacionalne manjine. Poražavajuća je činjenica da nema ni naznake da će srpska država pokrenuti uobičajene pravne zahteve prema Republici Hrvatskoj, u skladu sa međunarodnim pravom. Naročito se neće ostvaritipokrenuta tužba za genocid 1941-1991. godina. Naime, sa gledišta međunarodnog prava, nasilno uspostavljeno državno-pravno stanje u Republici Hrvatskoj je u potpunosti nelegitimno. Rat je završen zločinačkom okupacijom Republike Srpske Krajine, inače, države pod zaštitom UN, bez odobravanja mirovne konferencije, koja bi, barem, obezbedila minimum narodnih prava zapadnih Srba. Umesto mirovne konferencije, ljubimica Zapada, Hrvatska za svoje zločine ubijanja i proterivanja zapadnih Srba nagrađena je međunarodnom legalizacijom silom uspostavljene velike Hrvatske na istorijskoj srpskoj zemlji. Naime, politika sile, uz blagoslov liberalnih demokratija, prvenstveno SAD, omogućila je da Hrvatska okupira srpske zemlje, ali jugoslovensko more i otoke, koji u istoriji nikada nisu bili hrvatski, uglavnom su bili mletački, austrijski i na kraju jugoslovenski. Takva Hrvatska, što je apsurdno, nalazi se pred vratima EU. Dakle, verskim, političkim i vojnim terorističkim akcijama smanjivao se srpski etnički, nacionalni, geopolitički i, na kraju, državni prostor. Posle svih antisrpskih akcija liberalno demokratskog Zapada, i pojedinih domaćih izvođača radova, srpski narod drži neslavni evropski rekord po brojnosti izbeglica. Prvi je u Evropi. Ne treba zaboraviti u svetskim razmerama, najviše izbeglica ima palestinski narod. Kao član Parlamentarne skupštine Mediterana u više navrata govorio sam o problemu ratnih migracija na prostoru bivše Jugoslavije, ističući da je prostor bivše Jugoslavije zapostavljen u odnosu na iseljenički problem Bliskog Istoka. Zbog istorijske nepravde koja je vršena nad Srbima stalno sam insistirao da se na dnevni red Skupštine Mediterana uvrsti pitanje prinudnih ratnih migracija na prostoru bivše Jugoslavije. Posle mojih ponovljenih istupa, na kraju je područje zapadnog Balkana dobilo zasluženu pažnju na Skupštini Mediterana. Na Skupštini Mediterana iznosio sam podatke o prinudnom izbeglištvu srpske populacije usled proterivanja sa teritorije Slovenije i Republike Srpske Krajine, Bosne i Kosova, itd. Istakao sam problem dvostrukih standarda kroz nedoslednost primene principa nepovredivosti granica i prava na samoopredeljenje od strane međunarodnih faktora i to, po pravilu, na štetu interesa srpskog naroda, naročito, imajući u vidu dominantnu ideološku matricu na prostoru bivše Jugoslavije, koja je u Hrvatskoj i na Kosovu i Metohiji drastično narušila pojedinačna i kolektivna prava srpske nacionalne zajednice. Dakle, zalaganjem naše delegacije formirano je skupštinsko radno telo za pitanje prinudnih izbeglica sa prostora zapadnog Balkana, kao posebno trusnog područja oblasti Mediterana. U julu 2010. godine Beograd će biti domaćin Skupštine Mediterana i tom prilikom izbeglički problemi eks Jugoslavije će biti u centru pažnje. Dakle, Srbija je dobila šansu da u julu 2010. godine bude domaćin Parlamentarne skupštine Mediterana, na kojoj će se specijalno razmatrati pitanje prinudnih ratnih migracija. Očekujemo punu podršku svih političkih državnih faktora, naročito, predsednice Skupštine Slavice Đukić-Dejanović. Hvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem. Narodni poslanik Dušan Marić ima reč.
Dame i gospodo, najveća nenadoknadiva mana ovog zakona jeste to što njime nisu obuhvaćeni takozvani interno raseljeni. U pitanju je 250.000 Srba koji su proterani sa Kosova i Metohije, a koji za državu Srbiju nisu ni prognanici ni izbeglice, nego, kao što sam rekao, interno raseljena lica. U pitanju je jedan rogobatan, uvredljiv termin koji banalizuje, umanjuje tragediju koju su doživeli Srbi sa Kosova i Metohije. Prikriva njihov stari status i njihovu sudbinu i, što je po meni još opasnije, ovaj termin prikriva razmere zločina koji je u proteklih 10 i 15 godina počinjen nad srpskim narodom na Kosovu i Metohiji. Kostićima iz Retimlja kod Orahovca Šiptari su ubili 14 muških glava, zapalili im sve kuće, opljačkali svu imovinu, a onda ih proterali preko, kako su rekli, granice Kosova i Metohije. Za Republiku Srbiju oni su interno raseljeni. Dame i gospodo, raseljeni su meštani sela u dolini Dunava ili dolini Drine, koji su raseljavani zbog izgradnja hidrocentrala. Raseljena lica su meštani koji žive u blizine kolubarskih ugljenokopa. Raseljena lica su Romi koji su živeli u divljem naselju pored mosta "Gazela" na Novom Beogradu, ali Srbi sa KiM nisu raseljena lica. Oni su silom, puškom i nožem, pod pretnjom smrću, izbačeni iz zavičaja u kojem su živeli, iz domova koji su im zapaljeni. U Velikoj Plani živi nekoliko hiljada Srba sa KiM, živim tamo 15 godina i još nikada nisam čuo da je neko od njih rekao da je interno raseljeno lice, svi za sebe kažu da su izbeglice. Kad smo već kod KiM, postavljam jedno pitanje – kada će Vlada UNMIK i ''Euleks'' uputiti, bar, jedan blagi prekor zbog toga što nisu ispunili svoju obavezu koja se tiče povratka prognanih Srba na KiM? Po Rezoluciji 1244, oni su bili obavezni da u Prištinu vrate 40.000 Srba, a vratili su desetoro. U Prizrenu, od 10.000 Srba, vratilo se njih 15. Kao što je Vlada podbacila u pisanju ovog predloga zakona, smatram da je država Srbija podbacila kada je u pitanju obezbeđivanje uslova za povratak prognanih ih Hrvatske i BiH u njihov zavičaj. Konkretno, smatram da je država Srbija u međudržavnim kontaktima, u kontaktima sa međunarodnom zajednicom mogla i morala da učini više da obezbedi da se Srbima omogući da se vrate u BiH i Hrvatsku. Srbija ima obavezu i pravo, kao država srpskog naroda, kao država iz koje se izbeglice vraćaju i kao potpisnik Dejtonskog sporazuma, Aneks sedam, da agresivnije insistira na rešavanju ovog problema. Iako se deklarativno zalaže za povratak srpskog stanovništva u Hrvatsku, Hrvatska država, praktično, sve čini da spreči povratak. Od 700.000 prognanih, od toga 350.000 ukupno od 1991. do 1995. godine iz Republike Srpske Krajine, vratilo se samo 60.000. Posebno značajno mesto u sprečavanju povratka Srba koji su proterani iz Hrvatske imaju stalna hapšenja i maltretiranja od strane hrvatske policije, po lažnim i tajnim optužnicama za navodne ratne zločine. Broj tih optužnica je državna tajna, niko ne zna njihov broj, uglavnom se one pojavljuju, s vremena na vreme, zavisno od političkih i dnevnopolitičkih potreba. U proseku, ne prođe mesec dana a da neko od Srba povratnika ne bude uhapšen prilikom dolaska u Hrvatsku, iako imate slučajeve da su ljudi pre toga išli u Hrvatsku pet, šest puta i nisu imali nikakvih problema, da bi sedmi ili osmi put bili uhapšeni i optuženi za ratni zločin. Stalno slušamo kako ministri pravde i policije imaju stalne kontakte, dobre kontakte, sa svojim kolegama u Hrvatskoj, sa svojim kolegama u Zagrebu i to je dobro. Oni se hvale, posebno saradnjom u borbi protiv kriminala. Postavljam jedno pitanje – da li postoji veći kriminal od toga da se sprečava povratak 500.000 proteranih ljudi iz Hrvatske? Nema većeg kriminala. Prema tome, apelujem na Vladu Republike Srbije da više pažnje posveti ovom problemu. Isto je stanje i u BiH. Reći ću ovde nekoliko reči o povratku izbeglica u Federaciju BiH. Ima najmanje 527 naselja u muslimansko-hrvatskoj federaciji u koja se nije vratio ni jedan jedini izbeglica. Ta naselja više ne postoje, pošto su Srbi u njima bili jedino stanovništvo. Najviše tih naselja nalazi se u hercegovačkoj opštini Ravno, ukupno 71 naselje. Umrla su 32 srpska naselja, zamrla na Ozrenu. U Bugojnu i Gornjem Vakufu Srba nema u 42 sela. U dolini reke Bosne, u neposrednoj blizini Sarajeva, pusto je 57 srpskih sela, bez ijedne jedine žive duše. Isti je slučaj sa povratkom u gradove. Imate desetine gradova u kojima se broj povratnika može izbrojati na prste dve ruke. U Kupresu je pre rata živelo 2.000 Srba i oni su činili 65% stanovništva. Danas u Kupresu živi sedmoro Srba starije životne dobi. U susednom Duvnu živi, takođe, devetoro Srba, u Čapljinu se nije vratio ni jedan jedini Srbin, u Ključu se vratilo 18. Od 16.000 Srba izbeglica iz Bihaća, vratilo se njih 380. U Sanskom Mostu, od 24.000, vratilo se 2.500. U Sarajevu, u koje predsednik Boris Tadić i njegovi saradnici rado odlaze i tamo se izvinjavaju za stvarne i izmišljene zločine Srba nad muslimanima, od predratnih 160.000 Srba, sada živi samo 7.000. Još jedan neverovatan podatak o kojem bi država Srbija trebalo da povede računa, u Federaciji postoji 70 naselja, u tih 70 naselju živi 15.000 stanovnika sa 2.000 dece, u kojima 15 godina posle rata još uvek nema električne energije. Svedoci smo da se naši političari stalno izvinjavaju za zločine koji su Srbi počinili nad Hrvatima i muslimanima. Srpska tužilaštva za ratne zločine, narodski rečeno, štancuju optužnice za zločine nad Hrvatima i muslimanima, Skupština Srbije usvaja Deklaraciju, jednu sramotnu Deklaraciju kojom se izvinjava za zločin genocida koji nije počinjen. Sada postavljam pitanje, posle svih tih ustupaka, posle svih tih ispruženih ruku – da li je moguće da država Srbija nije u stanju da obezbedi da se Srbima u Hrvatskoj i BiH garantuje ono osnovno elementarno pravo, pravo da se vrate na svoje i da raspolažu svojom privatnom imovinom, svojom privatnom svojinom? Kad sam već kod Srebrenice, pao mi je na pamet vrlo zanimljiv podatak – 12.500 Srba, koje je Naser Orić sa svojim banditima, koje ste vi juče ovde ožalili, proterao iz njihovih kuća, još uvek se nisu vratili u svoja naselja, jer nemaju gde da se vrate. Na kraju ovog svog izlaganja ću pročitati jednu izbegličku ispovest iz novembra 1995. godine, koju je napisao čovek koji je dva dana pre toga gledao kako mu gori rodno selo na Kupreškoj visoravni. Kaže: "Iščupan sam iz zavičaja, ali je zavičaj ostao u meni. Nikada se više neću vratiti u svoj rodni kraj. Njega su okupirale hrvatska vojska i srpska politika. Nikada više neću videti rodni Ćemalić i ući u roditeljski dom. Oni su nestali u plamenu ustaške mržnje i srpske nesloge. Ostale su samo kamene zidine, večni spomenik našem vekovnom postojanju na Kupreškoj visoravni. Nikada neću ugledati majku Stanu kako ispod ''Oštrog kukića'', otimajući se teretu godina, žuri niz put da me dočeka na mojim povracima iz belog sveta. U tuđoj kući, u tuđem svetu ona željno iščekuje noć kako bi mogla na miru, krijući se od pogleda nepoznatih ljudi, isplakati delić, kao zvezdano nebo, beskrajne tuge za izgubljenim domom i zavičajem. Nikada više na našim njivama neću početkom aprila posmatrati oca kako pogrbljen žuri za plugom i konjima i dok me propituje o srpskoj politici, Beogradu, Slobodanu Miloševiću, "Partizanu", braći Bajić, usput, nogom vešto ispravlja prevrnutu brazdu. Zagledan u tavanicu, ispod koje je pobegao njemu sličan nesrećnik, on noćas ne razmišlja hoće li sutra imati šta da jede, već o tome hoće li bar njegovi potomci ponekad odmarati u hladovini šume koju je 50 godina odgajao u Klekovima, da li će dočekati da pre smrti pogledom još jednom pomiluje pejzaže ispod Malog i Velikog Vitoroga. Nikada više neću 6. maja sa roditeljima, bratom i komšijama, u našoj kući slaviti krsnu slavu Svetog Đorđa. Ostala je samo ikona upakovana u izbegličkom zavežljaju, nekoliko uramljenih fotografija i oni rasuti po izbegličkim stratištima, gladni i poniženi. Nikada više neću stati ispred oltara ''Blagajske'' crkve u kojoj sam kršten. Ispred njega je samo tišina vekova, nemi svedok naših molitvi i pokajanja, naših snova i posrtanja. Nikada neću ući u zgradu škole u kojoj sam napisao prva slova, prvi put video loptu, prvi put se zaljubio. U praznoj učionici tuguju postrojene generacije uspomena, sa likovima koji sada, kad izgubismo rodni kraj, naviru jasnije nego ikada. Nikada više neću otići na naše seosko groblje i zapaliti sveću na grobu pokojnog brata Dušana, na grobovima rođaka, školskih drugova, komšija, što izgiboše u bitkama koje smo vojevali za odbranu srpstva na Kupreškoj visoravni i u našoj Bosni, Milan na Koridoru, Luka na Goraždu, Špiro u Kupresu, Vukašin na Đolinoj Kosi, Stojan na Velikoj Šuljagi. Tamo je sada veća pustoš oko grobalja nego u grobljima. Nikad više, dok rumeni horizont iznad Hrbljina prkosi sumraku, što se izvlači ispod okrilja šumovite Velike Vitoroge i u dolinama se spušta u selo, neću slušati pesmu kosaca što na konjskim kolima odmiču poljem. Livade su ostale nepokošene, žito nepožnjeveno, kose izgorele u zapaljenim domovima, a kosi neko u rovu, neko u grobu, a neko u tuđini u potrazi za hljebom, zaboravom i svojim nebom." Meni se sada na kraju nameće jedno pitanje, ljudsko pitanje – kako će autori jučerašnje deklaracije o izmišljenom genocidu u Srebrenici, kojom je bačena jedna strašna anatema na srpski narod, kojom je na leđa srpskog naroda navaljen jedan strašan krst koji će ovaj narod nositi sto godina, kako oni mogu razumeti ovu ispovest i tragediju ovog čoveka i 700 hiljada sličnih nesrećnika? [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Gospodin Petar Jojić, narodni poslanik ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo, gospođo predsedniče, ovaj zakon dolazi sa jednim zakašnjenjem, ali dobro je što je i predložen, jer poboljšava jednim delom položaj izbeglica i stradalog srpskog naroda koji je proteran sa vekovnih ognjišta, kako su govorili moji prethodnici i moje kolege iz SRS. Moramo se podsetiti da su zločini nad Srbima na prostoru Hrvatske u periodu od 1990. do 1999. godine nezapamćeni. Ono što nije pošlo za rukom Anti Paveliću, za vreme NDH od 1941. do 1945. godine ostvario je Franjo Tuđman u vremenu od 1990. do 1995. godine. U tome mu je pomogla međunarodna zajednica, a pre svega NATO pakt i SAD. Te SAD sejale su brojne ratove u većem broju država i protagonisti stradanja i razbijanja Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije jesu bili ambasadori Amerike, Nemačke i drugih NATO zemalja. Najveći protagonista, protivnik i neprijatelj srpskog naroda od devedesetih godina naovamo jesu SAD, a koje su u istoriji, posle Drugog svetskog rata, i dokazale svoj uticaj u većem broju država. Setimo se bliske prošlosti od Drugog svetskog rata naovamo. Setimo se Korejskoga rata, svrgavanja izabranih vlada Gvatemale, Irana, Čilea, Indonezije, Argentine, ratova u centralnoj Americi, invazije na Liban, okretanja leđa Palestincima i Kurdima, ubistvima Patrisa Lumumbe u Kongu, podrške fašističkom aparthejdu u Južnoj Africi, monstruoznog rata u Indokini, u kome su izgubili živote milioni Vijetnamaca, Kambodžanaca, Laošana i preko 50 hiljada američkih vojnika. Tu je i rat i ekonomska blokada protiv Iraka, više od devet godina itd. Centralna obaveštajna služba SAD upravo vodi i proizvodi sve ratove i ratne sukobe na prostorima zemljine kugle u svim kontinentima. Ponoviću, namerno, Pavelićevu formulu za uništavanje Srba, ono što je rekao dr Žutić, narodni poslanik SRS, da podsetim javnost, da jednu trećinu Srba treba pobiti, jednu trećinu proterati, jednu trećinu prekrstiti u katoličku veru. Tuđman je modifikovao, ne namerno, tako što je oko tri četvrtine Srba proterao, nešto više od 1% je pobio, a one što su ostali ili se vratili još može ako hoće i da dokusuri, a to znači da dovrši planirani posao. Srpska imovina, uključujući i celokupnu kulturnu i duhovnu baštinu, opljačkana je, oštećena ili potpuno uništena. U Hrvatskoj se primenjuje niz diskriminacionih zakona prema Srbima, koji otežavaju ili onemogućavaju povratak imovine, ostvarivanje etničkih prava, stečenih, pravo glasa, povratak na ognjišta, da sahrane mrtve, na upotrebu pisma, ispovedanje vere, koji ih svrstavaju u građane drugog reda. To su uspeli donošenjem njihovog ustava. Hrvatska je država u kojoj je najveći greh biti Srbin. U Hrvatskoj još uvek nije izvršeno etničko čišćenje, ali preti opasnost da će oni to realizovati. Tri četvrtine Srba iz Hrvatske proterano je. Taj podatak potvrđuje i ovaj – učešće Srba u stanovništvu Hrvatske po popisu iz 2001. godine. Gde su sada Srbi iz Hrvatske? Na popisu izbeglica 2001. godine u Srbiji je živelo 284.334 Srbina što je proterano iz Hrvatske, a bili su nekada na popisu. Ono što posebno želim, ne bih ponavljao što su kolege danas iznele, a verujem da će potpredsednik Vlade i ministar unutrašnjih poslova, posebno, preko svog resora, nadam se i očekujem, preduzeti odgovarajuće mere da se sa organima nadležnim u Hrvatskoj, uz učešće i Ministarstva pravde Republike Srbije, razmotri jedno od velikih pitanja, a to je da se trenutno u Hrvatskoj vode postupci protiv 4.530 lica, Srba, za ratne zločine. Zamislite, bilo je osumnjičeno i optuženo oko 100 hiljada Srba, ratnih zločinaca. Jedan broj ih je blagodario, režim Hrvatske, od tog velikog broja, pa ih amnestirao. Uporedite li Nirnberški proces, doći ćete do jednog podatka da je u Nirnbergu za fašizam Hitlerove Nemačke i nacizam bilo optuženo i pred sud izvedeno 25 lica, kojima je suđeno. Srbi, u ogromnom broju, na hiljade ih je optuženo, oni i ne znaju kako i na koji način da se vrate u Republiku Hrvatsku. Hrvati im poručuju i kažu – vratite se ako niste krivi. Šta to znači? Ko ima pravnu sigurnost od građanina koji je nekada živeo u Hrvatskoj, izbegao od kuršuma i ustaškog noža, sada da se vrati u Republiku Hrvatsku. Dakle, veliki broj građana danas strepi. To je ogromna brojka, blizu 21 hiljade Srba koji su optuženi za ratne zločine. Ako se tom broju doda, da su ti optuženi imali i imaju po tri člana porodice, onda imate brojku od blizu sto hiljada građana koji ne smeju da se vrate, jer nemaju sigurnosti za njihovu egzistenciju, nemaju sigurnosti za svoje živote, ni za svoju imovinu. Zato predlažem, gospodine ministre, kao poslanik SRS, da sa Ministarstvom pravde, preko Ministarstva inostranih poslova Republike Hrvatske i MUP, zatražite konačan izveštaj o spisku lica koja se nalaze pod optužnicom i protiv kojih je podignuta međunarodna crvena, a i ova tamna, poternica. Kada dobijemo taj podatak, danas je rečeno od uvaženih kolega u ovom Parlamentu, verujem da ste to pažljivo saslušali, a verujem da imate i vi informacije, da su ti građani ostavili imovinu vrednu oko 30 milijardi evra, Hrvatima ne treba to pokloniti. Nije to njihovo. Ono što su Srbi imali i ono što su sticali tamo, po međunarodnom pravu imaju pravo na svoju imovinu i ona mora biti njima vraćena. Sada je samo stvar veštine, hrabrosti, umeća i odlučnosti Vlade Republike Srbije da ovo pitanje razreši. Međutim, poslednjih godina malo se govori o tome šta Vlada zahteva. Što se ne donese jedna rezolucija u Hrvatskoj da svi građani koji su proterani u "Olujama", kao i u onim njihovim zverskim akcijama, da mogu da se vrate i da im se vrati imovina. Na kraju, želim da kažem, i da podvučem, da i država Srbija nije dovoljno pomogla izbeglicama koje su pobegle ispod noža i kuršuma i ustaškog, i muslimanskog, i šiptarskog. Ovde uključujemo i Kosovo i BiH, i Sloveniju i Hrvatsku. Vlada mora da pokaže odlučnost. Vlada ima pravo, ali ima i obavezu. O brojnim zločinima juče je bilo dosta govora, ali moram da skrenem pažnju, gospodine ministre, u Pančevu nije omogućeno građanima koja su izbeglice, a koji stanuju u stanovima, koji su izgrađeni sredstvima humanitarne organizacije HABITAT, sredstvima Republike i sredstvima lokalne samouprave, da te stanove otkupe, a Ustav Republike Srbije garantuje, između ostalog, vidite kakva je diskriminacija prema Srbima. Dakle, lokalne samouprave prema Srbima imaju veću diskriminaciju nego prema stranim državljanima. Ako Ustav Republike Srbije propisuje da građani Srbije i strani državljani imaju pravo da stiču pravo na pokretnostima u Republici Srbiji, onda prioritet moraju da imaju izbeglice, a naročito izbeglice koje žive u Srbiji. pogotovo koje žive u Šumadiji i koje žive na području AP Vojvodina. Tamo stoji ogroman prazan prostor. Tamo mogu da se reše brojni problemi. Tamo treba Srbe naseljavati. Tamo treba Srbe pomagati. Tamo etničku sliku Srba treba menjati, da se ne dozvoli da se Srbi proganjaju, da se sa njima svako potkusuriva i da oni ne uživaju ona prava u našoj zemlji koja čak i stranci uživaju. Kada je reč o tim stradanjima i tim neprijateljskim .... (Predsednik: Imate još samo minut vremena. Molim vas, privedite kraju.) Hvala, završiću. Izvinjavam se. Kada je reč o proganjanju srpskog naroda, samo ću da vas podsetim, u proleće 1942. godine, bežeći ispred ustaške kame, na levu obalu Drine je stiglo 12 hiljada izbeglica. To je bio srpski narod sa područja Sokolca, Knežine, Han Pijeska i Rogatice. Skoro dve trećine ovih izbeglica, uglavnom žena, devojaka, dece i staraca ... (Predsednik: Vreme.) Samo još jednu rečenicu, ako dozvolite. Dozvolite mi završavam. (Predsednik: Kako da ne, samo završite.) Ostala je svakome ko je čuo duboko urezana u sećanje jeziva i istinita priča, da je šest ćerki Sime Radovića iz sela Zvjerovine, uhvativši se za ruke, skočilo u hladnu, valovitu, ledenu Drinu, da bi izbegle silovanja i klanja od ustaških i muslimanskih zveri. Kada je to videla nesrećna majka, izbezumljena, pustila je roditeljski poslednji krik i bacila se za svojom decom u ladnu, ledenu Drinu. E, to je ono što ne treba da zaboravimo. Hvala vam. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre nego što zaključim načelni pretres, pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili svoje pravo u skladu sa članom 93. Poslovnika? (Da) Gospodin Velimir Ilić, najpre, pa onda gospodin Buha.
Poštovana predsednice, poštovani gospodine ministre, poštovani narodni poslanici. Slušao sam raspravu, ovu današnju i onu jučerašnju. Juče prepuna sala, iz vladajuće koalicije izuzetno puno govornika koji se busaju ovde u grudi, da pokažu, dokažu EU, i već kome su hteli da pokažu i dokažu, šta je to uradio srpski narod, kako je uradio, na koji način je uradio. Ovde danas nema više Džudževića. Tema njega ne interesuje. Nema ni Mehe. Nema ni mnogih koji su juče bili toliko glasni, toliko se borili, toliko govorili, da slušaju ove potresne priče koje smo sada čuli, ovo njih ne interesuje. Ovo je neka druga priča koja interesuje Srbiju. Sada me čudi da nema ni poslanika Moravaca, Šumadinaca, sa juga Srbije, zapadne Srbije, da i oni progovore danas na ovu temu. Ni njih to ne interesuje. Oni su svoj posao obavili. Noćas su glasali. Danas sve agencije javljaju – usvojeno je, Srbija je osudila itd, maltene neki moderan tip genocida, savremen. To je sada kul, kako kažu ovi mladi. Mrtvi su zadovoljni, danas odmaraju i uživaju. Međutim, ovo priča koja se danas priča o zločinima koji su bili nad Srbima o zločinima nad porodicama koje su prognane, proterane u "Bljesku", "Oluji", koje su bombardovane, u kolonama pobijene, i koje su došle u Srbiju bez igde ičega, sa zavežljajem, sa nekim starim traktorom i prikolicom i koji žive ovde po Srbiji, maltene izvinjavam se za izraz, ''čergare'', gde ih i ko dotera sa tom prikolicom i traktorom. To je Srbija danas dozvolila. Nije ih zbrinula, nije pomogla. Zato smo se trudili da ovaj zakon ranije uđe u proceduru i trebalo je da uđe, dugo se čekalo. Ne znam zašto ga je maltene Dulić dve godine držao. Danas je trebalo ovde da dođu i oni ministri koji su odgovorni. Hvala gospodinu Dačiću, koji je najmanje odgovoran, on treba da neke papire da tim ljudima, i ostalo, ali ovde je trebalo da prvenstveno sedi gospodin Ljajić, ministri koji koriste nesreću i jad ovog naroda, izbeglica i dele im neke šporetiće, teksas pantalone i ostalo, samo da bi glasali i pravili neke političke partije. Svi su ih prevarili. Jedni obećavali – glasajte za nas, drugi obećavali, treći. Sada je ova era, damo vam malo paketića, dođemo u kolektivni smeštaj, damo vam šporetić, dva metra drva i to je politika koja se vodi iz jednog dela ove Vlade, neću da kažem cele Vlade. To je nekorektna i ponižavajuća politika za te ljude koji su došli ovde u Srbiju i opteretili Srbiju. Oni su u Hrvatskoj oslobodili radna mesta, oslobodili u Sarajevu. Koliko je Srba došlo iz Sarajeva? Hiljade radnih mesta, hiljade stanova. Evo, sada su im dali svima blanko poternice da se nikada tamo ne bi vratili, jer ih, radi sigurnosti, prvenstveno stave u pritvor. Meni je bilo žalosno kada sam gledao u Opatiji predsednika Srbije kako se šepuri, pljeska svaki čas predsednika Hrvatske, a ga nije pitao – gospodine, mora da se reši ovo pitanje broj jedan. Ovo je trebalo i Mesić da rešava i Sanader, i svi koji su bili na vlasti. Bez ovoga ne možete u EU i treba pritisnuti EU, ne možete ući kao demokratska država dok ovo pitanje ne rešite. Ljudi su ostavili vekove, generacije koje su radile i ostale bez igde ičega i došli ovde u Srbiju sa zavežljajem bez igde ičega, bez posla, bez stana, bez pola porodice koja je ostala po ratištima, itd. I oni su sada genocidni, a oni koji su to uradili nema govora o zločinu i genocidu?! Zato vas molim, ne igrajte se onom drugom deklaracijom. Reklo se bilo u četvrtak da će biti sednica, pa da vidimo, evo, sutra je četvrtak, ali, molim vas, ovo je jedna vrlo ozbiljna priča. Koliko je ovo opterećenje za Srbiju pokazuje statistika. Jedna porodica kada dođe u grad Beograd, u Niš, u Kragujevac, u Čačak, u Pirot, bilo gde, odmah taj grad košta, znate koliko, gospođo Đukić? Sto hiljada evra! Traže školu, obdanište, parking, ulica, priključak za vodu, struju, treba proširenje trafostanice, kanalizacije, itd. Sto hiljada evra, kada dođe u jedan grad porodica iz nekog drugog mesta ko opterećuje taj grad. Koliko je hiljada ljudi došlo i koliko je to miliona evra ovu Srbiju koštalo, jer su došli, a svoju imovinu ostavili tamo odakle su došli i traže radno mesto. Znate li koliko danas košta radno mesto? Sećam se kada sam bio u Vladi, radili smo taj podatak, ispitivali i tačno, porodica kada dođe, na primer, u Grad Beograd košta ovu državu 100.000 evra, da bi preživeli, da bi opstali, da bi funkcionisali. Koliko je to siromaštvo ubačeno u Srbiju dolaskom hiljade ljudi koji su ostavili sve svoje što su imali u nekim drugim krajevima? Kako se sada možemo ponašati prema njima ovako pasivno i to sve posmatrati, ne rešavati ni jedan od ovih problema? Deca koja su rođena ovde kao izbeglice sada služe Vojsku, gospodo. Ne može neko ceo život biti izbeglica. Taj status mora da se rešava. Prema tome, kako naplatiti imovinu, da li je to demokratija na takav način proterati ljude bez igde ičega i da li EU, koja poštuje te evropske zakone, o tome razmišlja? Gospodo parlamentarci, nema gospodina Mićunovića, on je vrlo često u tim kontaktima. Da li je razgovarao na tu temu? Da li vi, gospođo Đukić-Dejanović, kada odete negde razgovarate na ovu temu? Ovo je izuzetno važna tema za Srbiju. Neki gradovi su potpuno uništeni, poput Kraljeva, Niša, Kragujevca, Čačka, Valjeva i da ne nabrajam više, gde je došao priliv po četvrtinu stanovništva, 30% ljudi se doselilo kao izbeglice i odjednom. Znate šta znači kada dobijete, bio sam predsednik opštine kada su dolazile izbeglice, u školskoj godini odjednom 5.000 đaka? Pet hiljada đaka srednjih i osnovnih škola, 3.000 dece za obdanište, 8.000 radnika na biro nezaposlenih. Kako preživeti? Treba preživeti, treba da proširite vodovod, kanalizaciju, čitava naselja da gradite, kuće, itd. Izbegla lica su i vrlo ugledni ljudi, kao što su bili oficiri Vojske Jugoslavije, policajci, generali policije, Vojske, pukovnici i raznorazni visoki činovi koji su gospoda, ali došli su i sada žive ovde bedno i rade na buvljacima da bi preživeli. Prema tome, ovo je veliki problem Srbije i ne može se ćutati, ovaj se problem mora rešavati. Mnogi koji stavljaju glavu u pesak moraju ovo rešavati, a prvenstveno ministarstvo nadležno za ovo. Zašto Krkobabić ne radi već dve godine, evo, sada čekamo neke penzije od Slovenaca? Oni su radni vek proveli u Hrvatskoj, u Sarajevu, u Sloveniji, itd, i nisu dobili penziju. Na tome je moralo da se radi. Ne može se čekati i ništa ne raditi. (Predsednik: Vreme.) Prema tome, najteže je kada čovek ostane bez stana, bez posla, bez pola porodice, nema srećne porodice koja nema krov nad glavom. Molim vas, gospodine ministre, kada sam bio ministar napravio sam jednu zgradu u Čačku, gradnja je započeta za vreme rata, za izbeglu policiju i vojsku. Za dve godine završena je kompletno, stoji neuseljena. Takvih je desetine po Srbiji. Zašto se vojna lica, izbegla, prognana, zašto izbegli policajci i prvenstveno deca boraca koji su poginuli u prošlim ratovima ne zbrinu i ne usele prazne objekte koji godinama stoje prazni, potpuno završeni, u to sam siguran? Mnogo je sirotinje među ovima, vrlo malo je onih koji su profitirali u ratovima. Zato vas molim, preduzmite sve mere da bi se… (Predsednik: Zahvaljujem.) …ovi problemi rešili i rešavali. Hvala vam. [[Aplauz]]
Gospodine Iliću, poznato je da govorim istinu. Mi ćemo imati sednicu kolegijuma sutra, u 12.00 časova, kako sam i obećala, sa temom kako sam i obećala. Možete steći uvid u sve izveštaje, pošto ste me pitali da li govorim i na te teme, uz sve izveštaje o komunikacijama koje imam u funkciji predsednika Skupštini, naravno da je to jedna od izuzetno značajnih tema o kojoj sam informisana i kao lekar i kao profesor, i to iz grada u kome ima 12% izbeglica. U Čačku je 2%, u Kragujevcu je 12%, tako da, naravno, imamo uvid u sve probleme o kojima ste i vi govorili. Reč ima gospođa Nada Kolundžija, pa vi.
Poštovana predsednice, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, istine radi, o ovoj temi govorili smo podjednako kao i o jučerašnjoj temi. Istine radi, i neki od poslanika koji su prozvani govorili su o ovoj temi, kao što je i Meho Omerović. Isitne radi, ovim zakonom Vlada i ovaj parlament, usvajanjem ovog zakona, zapravo, pokušavaju na vrlo delotvoran način da reše elementarne probleme izbeglih ljudi, a to je pre svega pitanje stanovanja. Ova vlada, a ne Vlada u kojoj su neki bili, dostavila je ovaj predlog zakona ovoj skupštini. Ova parlamentarna većina, a ne neka prethodna parlamentarna većina, usvojiće ovaj zakon, kako bismo ljudima koji su, kao posledicu događanja na prostorima bivše Jugoslavije, imali nesreću da moraju da napuste svoje domove i da u Srbiji pokušaju da nađu mir, da nađu šansu za svoju decu i da nađu nekakvu priliku da se ovde skuće. Možda bi, zaista trebalo postaviti pitanje, ali to mislim da ne bi bilo ukusno, zašto neka prethodna vlada nije na ovaj način pokušala da reši ovaj problem. Ali, ono što je za nas bitno jeste da svi oni koji ne mogu da se vrate na mesta odakle su prognani, svi oni koji ne žele da se vrate na ta mesta, mi duboko verujemo da je država u obavezi da im omogući uslove da u ovoj zemlji ostanu i da u ovoj zemlji nađu šansu za sebe i svoje porodice. Mi ovim zakonom i odnosom prema tim licima njih ne posmatramo kao opterećenje za Srbiju, ne merimo ih po tome koliko koštaju državu Srbiju zato što polazimo od činjenice da svaki čovek, svaki pripadnik našeg naroda i svaki građanin ima pravo na jednake šanse i pristojne uslove za život. Mi gradimo državu koja će biti odgovorna prema takvim pojedincima i prema svim tim drugim pojedincima. Istine radi, naravno da se predsednik države u svim svojim međunarodnim aktivnostima zalaže za ostvarivanje prava ovih ljudi, zalaže se ne samo u zemljama iz kojih su prognani, već se zalaže pred međunarodnim institucijama i sa drugim međunarodnim partnerima, tražeći način da se oni koji žele tamo i vrate, a oni koji su oštećeni dobiju pravičnu nadoknadu. Istine radi, takođe, ovaj sastav parlamenta je ratifikovao ugovor sa Slovenijom nakon mnogo, mnogo godina i bilo bi pravo pitanje zašto neka prethodna vlada u kojoj je premijer bio Vojislav Koštunica nije ratifikovala taj ugovor sa Slovencima, jer bi još pre nekoliko godina mogli da obezbede za više od 10.000 porodica pravo na penziju. Ova vlada je uputila taj akt u ovu skupštinu i ova parlamentarna većina usvojila je taj akt, imajući na umu upravo svaku pojedinačnu sudbinu čoveka i njegove porodice i potrebu da mu se što pre omogući ono pravo koje je izgubio nesrećnim sticajem okolnosti. I, istine radi, još nešto. Mi ovaj zakon podržavamo. Mi ga podržavamo i glasaćemo za njega zato što on otvara perspektivu ljudima koji su morali da napuste svoja ognjišta, svoje domove, svoje stanove, otvara mogućnost da na trajan način reše elementarna pitanja, a to je pitanje stanovanja, tako što će moći da otkupe imovinu, tako što će moći da po povoljnim uslovima dobiju kredite, tako što će moći da dobiju materijal i na razne druge načine, tako što ćemo im omogućiti da sami postanu vlasnici svog krova nad svojom glavom u ovoj zemlji, koju su, pogrešnom, možda, politikom, silom prilika, nesrećom ogromnom dobili kao svoju poslednju adresu. [[Aplauz]]
Zahvaljujem. Napravila sam jednu grešku kada sam rekla da sam zakazala kolegijum sutra za 12.00. Zakazala sam za 11.00 sati. Izvinjavam se i molim da uvažite grešku. (Narodni poslanik Velimir Ilić, sa mesta: Replika.) Imaju pravo samo oni koji nisu iskoristili, nema sada replika, ovo je faza u kojoj govore isključivo predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili svoje pravo da u ime poslaničke grupe kažu ono što su hteli. Gospodin Buha ima reč. Izvolite. Gospodin Ilić reklamira povredu Poslovnika. Izvolite.
Smatram da je povređen član 104, da je došlo do uvreda od poslanice Kolundžije. Istine radi, da ponovim njen izraz, biću vrlo konkretan. Gospođa zaboravlja da su oni bili na vlasti od 2000. do 2004. godine, kada su bile najveće donacije i kada nije urađeno ništa za izbeglice. Tačno je da je prethodna Vlada, u kojoj sam bio, napravila ovaj zakon, ali nije ušao u skupštinsku proceduru, nije stigao, i hvala vam što ste ga stavili sada, ali ste čekali dve godine. Molo je da bude pre dve godine. Istine radi, kako kaže gospođa, za vreme mog mandata napravljeno je 4.856 stanova, prvenstveno za izbeglice i socijalno ugrožene, "HABITAT program" samo oko 1000 stanova, da ne nabrajam, u Međi, Jaši Tomić, došlo je do rušenja kuća, jer su bile slabe, u Nišu sunapravljeni objekti za vojna lica, za policajce itd. Istine radi, ova vlada za dve godine nije napravila nijedan stan, bar ja nisam čuo. Neka kaže Dulić koliko stanova. Istine radi, opet, gospođo, na Kosovu ona vlada u kojoj sam ja bio napravila je 560 kuća i stanova za povratnike na Kosovo. Istine radi, ova vlada nije ništa. Uzmimo Gračanicu, gospodin Đilas i ja smo zajedno otvarali, jedan deo je rađen iz NIP-a u Zubinom Potoku, da ne nabrajam sva mesta, mogu ih i nabrojati ako vas interesuje, gospodin Đilas i ja smo gradili nešto sa gradovima i na razne načine. Ova vlada je obećala a nije uradila ništa. Koliko je radnih mesta za ove dve godine dobio neko od izbeglica, a istine radi, jako puno za vreme one druge vlade. [[Aplauz]]
Reč ima gospodin Buha.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, uvažene izbeglice, pred nama je jedan vrlo bitan zakon, ali suštinski neće doneti ništa novo, s na to obzirom da u sebi ima samo dve bitne celine. Jedna je završetak organizacione strukture Komesarijata za izbeglice, ono što nije rešio prethodni zakon, a drugo je prodaja imovine, ono što je faktičko stanje, stanova i kuća, što je napravila Republika Srbija i ono što su došla sredstva po osnovi donacija. Što se tiče nadležnosti, ovde vidimo ministra, zamenika predsednika Vlade i ministra policije, koji je ovde strpljivo čekao, odradio svoj deo posla, međutim, u pravnom sistemu Republika Srbije nadležnost u oblasti izbeglištva, izbegličkih pitanja leži ovog trenutka na dve institucije, a to su prema odredbama Zakona o Vladi, potpredsednik Vlade zadužen za izbeglička pitanja, i prema odredbi Zakona o ministarstvima, Ministarstvo za rad i socijalna pitanja. Ni jedan ni drugi ministar nisu ovde. Predsednik Skupštine je bio dužan, shodno odredbi člana 87, da za ovu sednicu pozove nadležne ministre da budu prisutni ovde. Ovde je pozvan, koliko vidimo iz Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o izbeglicama i predložen kao ovlašćeni predstavnik Vlade, Ivica Dačić, prvi potpredsednik, zamenik predsednika Vlade, ministar unutrašnjih poslova, a za poverenike – poverenik Vladimir Cucić, komesar za izbeglice, Svetlana Velimirović, zamenik Komesara za izbeglice, i Danijela Popović-Roko pomoćnik Komesara za izbeglice. Tu gospođu ne znam. Gospođa nije mogla biti prisutna ovde zato što nema zakonskog uporišta da ona bude ovde, jer nema zakonskog uporišta za njeno imenovanje. Zakon o izbeglicama iz 1992. godine ne poznaje pomoćnika Komesara. Kako je to učinio Komesar i ko je to učinio treba da preispita Vlada. Nadalje, kada govorimo o nadležnostima moramo reći da nadležnost u oblasti izbegličke problematike i izbegličkih pitanja, problema, leži na celokupnoj državnoj strukturi. Iz čega to proizilazi? Iz odredaba Ustava, član 13. ću vam pročitati: ''Republika Srbija štiti prava i interese svojih državljana u inostranstvu.'' S obzirom na to da su pitanja povratka, oduzetih, uzurpiranih, prava, pitanja koja se odnose na inostranstvo, znači da na svim republičkim organima koji u toj oblasti imaju određena ovlašćenja leži nadležnost. Što se tiče odredaba Zakona o izbeglicama sada važećeg iz 1992. godine postoji jedna jako široko postavljena pravna formulacija u članu 4. tog zakona koja kaže: ''Republika Srbija obezbeđuje kolektivnu zaštitu ličnih, imovinskih i drugih prava i sloboda izbeglica i obezbeđuje im međunarodnu pravnu zaštitu na način koji je utvrđen za njene građane.'' Odgovorno tvrdim da državne strukture, državne institucije Republike Srbije ne rade ništa na kolektivnoj zaštiti, kako ovde stoji, ličnoj imovini, imovinskim pravima i drugim pravima i slobodama izbeglica i kaže – ''obezbeđuje međunarodnu pravnu zaštitu na način koji je utvrđenza njene građane.'' Da su državni organi Republike Srbije u periodu od 1990. godine pa do danas to činili, danas bi imali završen postupak izbeglištva i danas ne bismo imali izbeglice. Državni organi Republike Srbije o izbegličkim pitanjima u međunarodnim odnosima ne čine ništa. Da sam u pravu, pročitaću vam odgovor na jedno poslaničko pitanje, dobio sam ga 14. novembra 2008. godine, pod brojem 05-9-4660/08, gde se kaže: ''Komesarijat za izbeglice u saradnji sa Ministarstvom spoljnih poslova sprovodi intenzivne spoljnopolitičke aktivnosti, ukazujući na probleme i tražeći pomoć i podršku za nastavljanje Sarajevskog procesa.'' Molim vas, Komesarijat za izbeglice sprovodi postupak i, kako kaže ovde, ''intenzivne spoljnopolitičke aktivnosti''. Gde, u kom zakonskom propisu vi to nalazite? I tako dalje, da ne ulazimo dublje u pravo. Šta je suština? Suština je da izbeglice traže ono što je njihovo, traže povratak njihove imovine, imovinskih i socijalnih prava i ništa više. Ono što je tragično za ovu zemlju, sav teret izbeglištva je pao na ovu državu. Šta je sa Hrvatskom? Šta je učinjeno da se vrate oduzeta prava Srbima u Hrvatskoj? Situacija u BiH je, kolege su govorile o tome, ja neću sada otvarati to pitanje, daleko, daleko povoljnija. Najnepovoljnija je u Hrvatskoj. Nijedno pravo od kolektivnih prava, pravo na državljanstvo, pravo na ravnopravnost, konstitutivnost, pravno na ravnopravnu upotrebu jezika i pisma, pravo na veroispovest itd, ništa od toga faktički ne bitiše u Hrvatskoj. Dalje, imovinska prava. Povratak imovine samo u promilima. Samo ću vam spomenuti podatke koje možete naći i na sajtovima međunarodnih humanitarnih organizacija. U periodu "Oluje", a posebno posle "Oluje" zapaljeno je preko 30.000 stambenih, stambeno-poslovnih i proizvodno-industrijskih objekata. Kolege su rekle da je u periodu 1990. do 1992. godine, van prostora Republike Srpske Krajine, zapaljeno, uništeno oko 11.000 objekata, uglavnom eksplozivnim napravama, bombama itd, fizičkimrepresalijama na imovinu. Šta je sa penzijama koje je trebalo Srbi da dobiju u periodu od 1991. do 1998. godine? Prema podacima Udruženja penzionera Krajišnika ovde u Beogradu postoji podatak, njihova računica o tome šta su Krajišnici izgubili. To je podatak u toku 2009. godine sa zateznim kamatama, sve ono što nije isplaćeno. Oni imaju zvaničan zahtev iskazan prema našoj vladi i prema Vladi Republike Hrvatske – preko 18 milijardi evra. Sličan podatak ima Udruženje u Vukovaru, Udruženje penzionera koje je došlo do neke cifre, to je podatak od prošle godine, oko 17 milijardi evra. Kada govorimo o stanovima, gde je tu neprincipijelnost međunarodne zajednice i Hrvatske, ali i ove vlasti? Mi ne znamo tačno koliko je stanova Srbima oduzeto, koliko je oduzeto stanarskih prava. Zašto? Zato što nismo učinili dovoljno napora da to zbrojimo, oduzmemo itd. i da u jedan stan, u jedan kvadrat to iskažemo. Dvadeset godina pričamo o oduzetim stanarskim pravima, nijedan stan u Hrvatskoj nije vraćen. U Sloveniji su građani, Srbi i Slovenci i svi drugi, imali pravo na otkup i raspolaganje tom imovinom, bez obzira što je bila društvena svojina. Tako je bilo u BiH i tako je bilo u Srbiji, u Crnoj Gori, u Makedoniji, ali jedino u Hrvatskoj. Ali –ko? Srbi nisu imali pravo da uživaju u stanarskom pravu i da raspolažu sa tim stanarskim pravom u imovinskom smislu. Hrvati su u jednom vremenskom periodu pretvorili stvarno imovinsko pravo, koje proizilazi iz stanarskog prava, u humanitarno pravo i na taj način zatvorili pravo na povratak stanarskih prava. I nikada više, s obzirom na to da mi odavde nismo ništa učinili da ga vratimo, ne možemo od toga ni očekivati ništa, zato što nema aktivne politike. Vi ste, gospodine Dačiću, potpisali ovo ovde. Vi gurate Komesarijat za izbeglice samo zato što oni koji moraju po zakonu i po Ustavu da budu nosioci nadležnosti i brige o povratku prava izbeglica, vi ste to prepustili Komesarijatu za izbeglice. Uvažavam gospodina Vladimira Cukića, ali ne može to Komesarijat za izbeglice. Kako on može voditi spoljnopolitičke aktivnosti? To je najveća glupost koju sam pročitao u vašim aktima, ali ima još tih gluposti, potrudiću se da ukažem na njih. Ovde smo čuli jako mnogo priča o tome kako ćemo sa ovim zakonom rešiti i pomoći izbeglicama itd. Sa ovim zakonom izbeglički status se završava, nema više novih izbeglica. Prelazimo na zakon o azilu, azilantsko pravo. Znači, godinu i dve i nema više izbeglica. Mi smo izbeglički postupak završili. Šta država čini da pomogne izbeglicama u materijalnom smislu? Njena je obaveza da to sve to pretoči Hrvatskoj, jer je učinjen genocid nad srpskim narodom. Ovde sam desetine puta upotrebio tu sintagmu da je to genocid i etničko čišćenje, a da sam u pravu evo vam izvoda iz kontratužbe koju je ova država i ova vlada uložila Međunarodnom sudu pravde u Hagu. Kontratužbeni zahtev se sastoji iz dva dela. U prvom delu predlaže se sudu da odbije sve tužbene zahteve iz tužbe Republike Hrvatske itd. Nadalje neću čitati. U drugom delu predlaže se da sud utvrdi da je Republika Hrvatska prekršila obaveze iz konvencije za vreme i posle operacije "Oluja" u avgustu 2005. godine, počinivši u nameri da uništi etnički Srbe. Zbog javnosti i zbog građana Srbije, kada govorimo o uništenju, ovo citiram iz odredaba same naše kontratužbe, onda se govori o genocidu. Znači, da se unište etnički Srbi koji su živeli u regiji Krajina, u Hrvatskoj i učinili sledeća dela: ''ubijanje pripadnika te grupe, uzrokovanje teških fizičkih i mentalnih povreda pripadnika te grupe i namerno ih podvrgavali takvim životnim uslovima koji dovode do njihovog uništenja.'' Alternativno to je pravni pojam, jer u pravnom sistemu, posebno kod tužbi i kontratužbi postoji i alternativni zahtev, u kojem stoji da je Republika Hrvatska prekršila obaveze iz konvencije planiranjem izvršenja genocida. Znači, ovde u našoj kontratužbi prva stvar koja je rečena jeste da je došlo do uništenja, da je došlo do ubijanja pripadnika grupe, uzrokovanja teških fizičkih i mentalnih povreda pripadnika grupe i da je to sve izvršeno sa umišljajem, te je propustila i još uvek propušta da kazni počinioce zločina genocida nad srpskom etničkom zajednicom koja je živela u regiji Krajina. Vi ćete sutra, gospođo Đukić-Dejanović, imati kolegijum i verovatno koncipirati buduću deklaraciju u koju, hoćete – nećete, morate staviti da je nad Srbima počinjen genocid. Ova kontratužba jasno to govori. Ako to ne navedete, ja neću ići sa težim kvalifikacijama, ali, ovo je izigravanje, ovo će biti zloupotreba. Jer, ovo što ste dali najvišoj međunarodnoj instanci u svetu, a to je Međunarodni sud pravde, tamo ste rekli da je počinjen genocid. Vi u toj deklaraciji morate navesti da je počinjen genocid, a to ne smete. Ali ćete morati, ovo vas obavezuje. Da se vratimo na pomoć izbeglicama. Pročitaću ovde odgovor na jedno pitanje koje sam dobio od Vlade 2008. godine, kada sam pitao – koliko nadležni vladini organi ulažu u pomoć izbeglicama, a posebno sam se usmerio na ministarstvo koje je nadležno, a to je Ministarstvo rada i socijalne politike, koliko je to sredstava izdvojeno, jer sam izvršio kontrolu u budžetu i video da nema nijedan dinar namenjen za izbeglice i interno raseljena lica. Dobio sam odgovor, da je u 2007. i 2008. godini nije izdvojeno iz budžeta u ovo ministarstvo niti jedan dinar. Na jedno od mojih brojnih pitanja koja sam uputio Vladi – šta je sa donacijama i koliko sredstava je izdvojeno u donacije, koliko je sredstava od donacija uloženo u izradu i program zbrinjavanja izbeglica i sve ono što se odnosi na izbeglice, dobio sam sledeći odgovor, strana 2: "U 2001. do 2007. godine nije bilo donacija za zbrinjavanje izbeglih lica ili drugih kategorija stanovništva." Jedno od mojih pitanja je bilo – koji je državni organ Republike Srbije zadužen za problematiku izbeglica, koji su strateški pravci i programi izbegličke politike, koliko sredstava država izdvaja za integraciju izbeglica? Na ovo pitanje dobio sam sledeći odgovor: "I pored izuzetno teške ekonomske situacije u zemlji, značajna finansijska sredstva su uložena u pronalaženje trajnih rešenja i u izdržavanje i integraciju izbeglica. Najvećim delom to je učinjeno sredstvima iz budžeta Republike Srbije, ali i uz značajnu pomoć međunarodne zajednice...'' Koju pomoć međunarodne zajednice, kad smo konstatovali da od 2001. do 2008. godine nije bilo donacija u ovu oblast? Dalje: "…ali u većem delu iz sopstvenih sredstava izbeglih i interno raseljenih lica, za prihvat i zbrinjavanje izbeglica do danas je izdvojeno oko 250 miliona evra". Kad se ovako zaokruži cifra, onda je to proizvoljno, onda je to rečeno napamet, onda je to frizirano, onda je to falsifikat. Da sam ja u pravu, govori sledeći podatak: "sedam hiljada osam stotina četrdeset četiri stambene jedinice obezbeđeno je kroz različite vidove stambenog zbrinjavanja". Ovde smo danas čuli dva izvora, od strane predstavnika aktuelne vlasti – 3.350, drugi izvor – 3.200, kolega Velja reče – 4,5 hiljade, a ovde kaže da je 7.844 stambene jedinice obezbeđeno za izbeglice. Ko je tu sad u pravu? Kakvi su to podaci? Ovo su lažni podaci. Ovo su frizirani podaci. Kao premijer Vlade Republike Srpske Krajine u progonstvu, ovde sam intenzivno tražio i insistirao da državni organi Republike Srbije aktivno rade i izvrše pritisak na Republiku Hrvatsku da se vrate prava – pravo na povratak, pravo na obezbeđenje naknade penzije u periodu od 1991. do 1998. godine, akcije, a akcije niko od vas ovde ne spominje, one pripadaju Krajišnicima, pripadaju Srbima koji su proterani. Ovim zakonom iz 2007. godine, koji je usvojila ova skupština, uskraćeno je pravo izbegličkoj populaciji da dobije pravo na akcije. Dalje – stanarska prava. Stanarska prava moraju biti vraćena po istom sistemu kako su vraćena u Sloveniji, u Bosni i Hercegovini, u Crnoj Gori, u Makedoniji, u Srbiji, itd. Zašto Srbi jedini da budu diskriminisani, Srbi iz Republike Srpske Krajine i Srbi iz Republike Hrvatske – 50 hiljada stanova, to je oko tri milijarde evra, samo tu leži Srbima. Sva ta sredstva će biti pretočena ovde i Srbija će imati korist. Kada sve saberemo, vrednost je preko tridesetak milijardi evra. Ne traže izbeglice status. Ne traže izbeglice ništa od ove države, samo traže ono što im pripada u Republici Hrvatskoj. [[Aplauz]]
Zahvaljujem, gospodine Buha. Dozvolite samo da kažem da mislim da sam za ovu tačku dnevnog reda pozvala apsolutno kompetentan sastav, saradnike gospodina Dačića, komesara Cucića, ministra Dačića, prema tome, mislim da je sastav za ovu temu zaista kompetentan i da je rasprava mogla da se odvija nesmetano. Gospodine ministre, izvolite.
Pridružujem se vašim predlozima da neki drugi ministri budu ovlašćeni za ovaj zakon pa ih možete pozvati za raspravu u pojedinostima. Što se mene tiče, Ministarstvo unutrašnjih poslova, zajedno sa Ministarstvom za rad i socijalnu politiku, ima deo nadležnosti vezano za izbeglička pitanja, naročito u tom tzv. drugostepenom organu, koji mi predstavljamo. Ali, nevezano od toga, zahvalio bih vam na raspravi koju smo danas vodili. Siguran sam da ima dosta prostora da se amandmani koji su podneti razmotre i da se eventualno prihvate. Srbija je zemlja sa velikim brojem izbeglica. Naravno da interno raseljena lica ne spadaju u definisani status ili reč "izbeglica", zato što postoji razlika, pre svega, u tome da li su to izbeglice iz drugih država ili je reč o našim građanima koji su unutar naše države interno raseljena lica. Sigurno da im je sudbina teška, i jednima i drugima. Vi ste u pravu kad govorite o tome da kad je reč o interno raseljenim licima, čak ni na međunarodnom nivou ne postoje jasna pravila koja o tome govore, pa se i kod njih pravi razlika između izbeglica i interno raseljenih lica. I ovde kod nas, takođe, čini mi se da čak nijednim zakonom nije definisan položaj i status interno raseljenih lica. Ali, nevezano od toga bi trebalo da svi zajedno povedemo računa o njihovoj poziciji. Izbeglica je bilo dosta u proteklom periodu. Možda se stvorio jedan osećaj kod građana Srbije da su to ljudi koji možda uživaju neke privilegije, čak, time što imaju izbeglički status, možda zbog jednog malog procenta onih koji su bili bogati i koji su nastavili sa svojim bogaćenjem i ovde u Srbiji i koji su rat, kao i svi drugi ratni profiteri na ovim prostorima, iskoristili za svoje bogaćenje. Ali, kad govorimo o ovoj temi, treba da imamo na umu desetine hiljada ljudi koji danas nemaju gde da žive, koji žive u kolektivnim centrima ili se nalaze kod svojih prijatelja, rođaka ili iznajmljuju stanove. Zato je bitno da, kada ovu temu imamo u vidu, tačno je da mi idemo, kao što ste rekli, ka rešavanju ovog pitanja, nema više izbeglica u Srbiji sa izbegličkim statusom, a proces njihove integracije u RepubliciSrbiji će sigurno trajati duži niz godina. Ali, pri tome ne smemo nikad da odustanemo od cilja da ko god može, da država insistira i traži da se vrate tamo odakle su proterani ili barem da se njihova prava koja su tamo stekli, da se realizuju, bilo da je u pitanju plata, penzija, bilo da su u pitanju stanarska prava, zemljišta itd. Razgovarali smo sa hrvatskim MUP o tim poternicama, koje su pre svega na tajnim spiskovima. To nije do MUP, nego do njihovog tužilaštva i Ministarstva pravde. Dogovor koji smo postigli u okviru naše saradnje, to je, da se polako stavlja tačka na ta pitanja i da se jednostavno obnove procesi koji su se ranije vodili, i da ljudi znaju kakav je njihov pravni status kada odlaze. Pošto sam vas slušao dosta dugo, a sada moram da idem, pa bih zamolio gospodina Buhu, moram da odem, ne znam da li mogu da odem pa vi da nastavite dalje… Dakle, do sada je napravljeno 636 stambenih jedinica iz budžeta Republike Srbije. Napravljeno je iz donacija UNHCR 1.655 stambenih jedinica i napravljeno je 636, čiji su vlasnici opštine, a predviđen je otkup posle pet do osam godina. Na osnovu novca koji se prikupi od otkupa, procenjuje se da to može biti oko šest miliona evra, što bi moglo biti dovoljno za oko hiljadu stambenih jedinica, kada je reč o seoskim kućama sa okućnicom itd. Naravno, budžet za ove potrebe će zavisiti od toga koliko će se izdvojiti iz budžeta Republike Srbije i od međunarodnih donacija koje idu ka tome. Ove godine je 12 miliona evra odvojeno iz budžeta Republike Srbije i četiri i po miliona evra iz evropskog budžeta, a sledeće godine, koliko su me informisali iz Komesarijata, devet miliona evra je predviđeno iz budžeta.
Gospodine ministre, nismo produžili vreme, 18.00 časova je. Zamoliću vas da privedete kraju.
Hvala vam puno. U svakom slučaju, amandmane koje ste podneli biće razmatrani na sednicama odbora. Ovo je zakon koji je od koristi i ide u prilog rešavanju životnih problema koje izbeglice imaju. Zato vas još jednom pozivam da glasate, bez obzira da li će vam se amandmani prihvatiti ili ne. Pozivam moje saradnike, bilo da su iz mog Ministarstva ili iz Komesarijata, da pogledaju, da prihvate što više amandmana, koliko god je to moguće, da bi zakon bio što više prihvaćen. Hvala vam. [[Aplauz]]
Zahvaljujem, gospodine ministre, vašim saradnicima, vama, komesaru Cuciću. Poštovani narodni poslanici, zaključujem načelni pretres. U plenarnom sastavu ćemo raditi u utorak, 6. aprila 2010. godine u 10.00 časova i nastaviti rad. Dozvolite da vama, vašim porodicama, u ime vas i svim građanima čestitam predstojeće uskršnje praznike. Zahvaljujem. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 180 narodnih poslanika, a da bismo utvrdili broj poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da su u sali prisutna 93 narodna poslanika, pa postoje uslovi za rad. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam da sam,pored predstavnika predlagača magistra Mlađana Dinkića, potpredsednika Vlade i ministra ekonomije i regionalnog razvoja, pozvala da sednici prisustvuju i Nebojša Ćirić, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Jelena Popović, pomoćnik ministra ekonomije i regionalnog razvoja, Dejan Radulović, savetnik u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Vladislav Cvetković, direktor Agencije za privatizaciju i Branka Radović, savetnik u Agenciji za privatizaciju. Nastavljamo rad prema dnevnom redu. Prelazimo na zajednički načelni pretres 2-5. tačke dnevnog reda: –PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O REGIONALNOM RAZVOJU, ZAKONA O PRAVU NA BESPLATNE AKCIJE I NOVČANU NAKNADU KOJU GRAĐANI OSTVARUJU U POSTUPKU PRIVATIZACIJE, ZAKONA O AGENCIJI ZA PRIVATIZACIJU I PREDLOG ZAKONA O METROLOGIJI Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres pod tačkama 2, 3, 4. i 5. dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova i da se raspoređuje na sledeći način: Poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih predstavljaju: narodni poslanik Zoran Kasalović - Poslaničku grupu SPS-JS, narodni poslanik Slobodan Samardžić - Poslaničku grupu DSS – Vojislav Koštunica inarodni poslanik Dragan Stevanović - Poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o regionalnom razvoju, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravu na besplatne akcije i novčanu naknadu koju građani ostvaruju u postupku privatizacije, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za privatizaciju i Predlogu zakona o metrologiji. Da li predstavnik predlagača mr Mlađan Dinkić, potpredsednik Vlade i ministar ekonomije i regionalnog razvoja, želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine Dinkiću.